Koberbēla Lēne

Kauninātājzīme

Lēne Koberbēla

Kauninātājzīme

.

.

.

DINA 1 Vīrs, kas pārdeva bērnus

Viršiem aizaugušās nogāzes vidū stāvēja trīs zemas mūra mājas. Turpat gar ēkām vijās šaurs ceļš, ne platāks par pajūga sliedēm, un neba šeit kādam vērts aizkavēties, ja nu vienīgi viršu, debesu zilgmes, kadiķu un gremojošu aitu mīļotājam. Lai nu kā, bet laukumiņā starp mājām bija piestājis tirgotāja pajūgs un aitām viņpus akmens žoga piebiedrojās divi vērši un četri zirgi. Un tad ieradāmies mēs mamma un es, un Kallans Kenzijs. Haralas apkaime sen nebija pieredzējusi tik kuplu ciemiņu pulku vienā reizē.

Milzīga, sārta saule liesmoja virs pašas kalnu grēdas. Aizejošā diena bija mīlīga, gaisā vēl virmoja siltas vēsmas. Virs pajūga bija nostiepta audekla nojume, zem tās sēdēja trīs vīri un spēlēja kārtis uz mucas, ko izmantoja galda vietā. Turpat rindojās arī plāceņu grēda, trīs alus krūkas un tumša, spīdīga salami desa. Pirmajā acumirklī varētu likties, ka tā ir omulīga novakare mazpilsētas tirgus krodziņā. Tikai pienākot tuvāk, kļuva redzams, ka tirgotājs aiz vienas kājas ar garu, pamatīgu ķēdi piesaistīts ratu ritenim.

Tirgotājs, nogriezis sev biezu desas šķēli, pārējo skubīgi sniedza diviem sargiem, kam bija uzticēts viņu uzraudzīt.

-   Ņemiet, vīrs sacīja, pēc krietnas kāršu sišanas cilvēkam rodas ēstgriba.

-    Pēc četru vara dukātu un lieliska naža zaudēšanas cilvēks jūtas ne vien izsalcis, bet arī trūcīgs, norūca viens no sargiem, jāsaka gan labsirdīgi, un nu sniedzās pēc desas.

Savukārt tirgotāja vērsis, vairākkārt noskurinājis ausis, neganti iebrēcās. Sargi, pacēluši acis, ieraudzīja mūs. Viņi steigšus piecēlās, viens mudīgi aizslaucīja no mucas kārtis, it kā pieķerts apkaunojošā nodarbē. Bet man tas bija labi saprotams. Neba viegli būt skarbam un valdonīgam pret vīru, dzerot viņa alu. Likās neticami, ka pret mundro tirgotāju izvirzītā apsūdzība ir pamatota. Tirgotājs ne reizi vien bija iegriezies ari mūsmājās, bārstīdams jokainus, smieklīgus stāstiņus. Viņa biezās, melnās uzacis atgādināja tumšus gliemežus; viena no tām mūždien jautājoši rāvās augšā vai ik pie otrā vārda. Vīriņam bija guldzoši smiekli un sejā tik daudz smieklu krunciņu, ka acis tajās vai pazuda. Nē, viņš nu gan nevarēja pastrādāt neko nopietnu, ja nu vienīgi sīku veikalniecisku blēdību, varbūt ieliedams pircējam mazāk alus. Gan jau puikas ņēma un aizlaidās, kā teica tirgotājs.

-   Kundze! sargs, palocīdamies mammai, ierunājās. Attiecībā uz mani viņš tā kā pārlika: cik daudz pieklājības pienākas vienpadsmitgadīgai meitenei? Tomēr, drošs paliek drošs, viņš palocījās arī man. Lai nu kā, Kauninātājas meita.

-Jaunkundzi

Kallanam Kenzijam, trešajam no mūsu bariņa, sargs nepalocījās nemaz, iztiekot ar vieglu, atturīgu mājienu, kādu parasti veltī tad, ja pastāv savstarpēja cieņa, bet ne obligāti draudzība.

-   Kenzij! Vai tad tev zirga mugurā Zemienē nav jāapsargā karavāna?

Kallans sarga mājienam atbildēja tikpat atturīgi.

-   Labdien, Laklan! Nē. Man patlaban citi pienākumi.

-   Nūja. Kenziju klans, kā redzu, savu Kauninātāju uzmana godam.

Sarga skatiens mirkli kavējās pie Kallana ozolstaltā auguma. Uz mammu, tāpat kā vairums cilvēku, viņš centās neskatīties. Ja kāds šajā jomā ir nezinītis, tad kauninātājzīme allaž ir nepārprotams brīdinājums. Mirdzēdama pēcpusdienas saulē, tā gulēja mammai uz krūtīm iegarena alvas plāksnīte ar melnbaltu emalju, kas atgādina aci. Man pašai tāda sniedzās lejpus krūtīm, tikai melnās emaljas vietā vīdēja zila: es biju tikai mammas mācekle.

Arī tirgotājs bija piecēlies. Smaidīdams viņš mūs sveicināja:

-   Sumināti! Un nemaz neesat par agru. Man, protams, bija jauka sabiedrība, taču pirms tumsas ceru aizkļūt līdz Baurlaklanai.

Tirgotājs neizskatījās nobijies, un mani pārņēma vēl stingrāka pārliecība, ka viņš nav vainīgs. Nebūs daudz apsūdzēto, kas Kauninātājas apmeklējumu sagaida tādā mierā. Nu viņš veikli palocījās vispirms mammai un tad man.

-   Sumināti! tirgotājs atkārtoja. Grēka darbs, nudien kauna lieta, ka divām dāmām manis dēļ nākas jāt tādu gaisa gabalu, turklāt vēl bez vajadzības.

Mamma, pacēlusi galvu, uzmeta tirgotājam ašu skatienu.

-   Cerēsim, ka tiešām bez vajadzības, viņa sacīja nedz pārāk skaļā, nedz arī draudīgā balsī. Tomēr smaids vīriņa sejā pirmo reizi sarunas laikā apdzisa, un viņš nevilšus ķēra pie mutes, kā grasīdamies aizkavēt kādu vārdu, kas varētu pasprukt. Tomēr jau pēc mirkļa viņš atguvās.

-   Vai atļausiet pēc tik gara ceļojuma piedāvāt jums alus lāsi ar maizes riecienu?

Kallans Kenzijs jau pavēra muti, bet mamma viņu apsteidza.

-   Paldies, nē! Man uzticēts uzdevums. Sāksim ar to.

Viegli nolēkusi no mūsu melnā rumaka Falka, mamma sniedza pavadu Kallanam. Arī es nolēcu no plecīgā kalniešu zirdziņa, ko biju aizņēmusies. Kallans palaida vaļā seglu siksnas, lai zirgi atslābinās, taču, cik nopratu, uz lauka pie pārējiem laist negrasījās. Kallans, kā izskatījās, nedomāja, ka mammai uzticētais uzdevums prasīs daudz laika.

-   Kā tevi sauc, tirgotāj? mamma jautāja, un arī tagad viņas balsī nemanīja nedz draudus, nedz dusmas.

-   Hanibals Laklans Kastors ir jūsu rīcībā, tirgotājs, eleganti palocījies, atbildēja, un ar ko man būtu tas gods runāt?

-  Mani sauc MelusinaTonere, esmu aicināta uzlūkot tevi kauninātājas acīm un parunāt ar tevi kauninātājas balsī. Hanibal Laklati Kastor, paskaties manī!

Tirgotājs sarāvās, kā saņemdams pats savas vēršu pātagas cirtienu. Kakla dzīslas zem šķidrās bārdeles pēkšņi samilza, saspringdamas līdzīgi kokles stīgām. Visnotaļ prej savu gribu pacēlis galvu, viņš ieskatījās mammai acīs. Labu brīdi abi viens otrā noraudzījās, nesacīdami ne vārda. Tirgotājam uz pieres izspiedās sviedru lāsītes, tikmēr mammas seja palika pilnīgi bezkaislīga, kā tāda akmens maska. Kājas vīriņam negaidot saļodzījās, un viņš nokrita mammas priekšā ceļos, taču mammas skatiens neatlaidās. Tirgotāja dūres sažņaudzās tik izmisīgi, ka nagi iegriezās delnās un vienai rokai pirkstu starpās parādījās asinis. Taču galvu nodurt viņš nespēja.

-   Atlaid mani, kundze, vīrs beigās, pa pusei pamiris, lūdzās, -jel apžēlojies! Atlaid!

-  Izstāsti, ko darīji, mamma teica, izstāsti šo liecinieku klātbūtnē, tad atlaidīšu!

-   Kundze… Es tikai rūpējos par savu darījumu, tas viss…

-   Izstāsti! Pasaki, ko īsti nozīmē rūpēties par savu darījumu, Hanibal Laklan Kastor!

Mammas balsī pirmoreiz ieskanējās attieksme: kodīgs nicinājums, kas lika mazajam tirgotājam manāmi sarauties un kļūt vēl sīkākam.

-   Es pieņēmu darbā divus zēnus, viņš klusā balsī iesāka, gandrīz vai čukstus. Tas bija žēlsirdības pasākums, abi bija palikuši bez vecākiem… Neviens mazpilsētā viņus negribēja… Izturējos pret zēniem krietni, gādāju sātīgu ēdienu un apģērbu, ko vilkt mugurā. Viņiem bija tik labi kā nekad!

Pēdējie vārdi vīriņam izlauzās skaļi un spītīgi kā stūrgalvīga aizstāvēšanās. Taču uz mammu tie manāmu iespaidu neatstāja.

-   Izstāsti mums, ko darīji pēc tam! Cik žēlsirdīgi rīkojies vēlāk.

-   Ziema bija smaga. Zaudēju veselu sēklas graudu partiju, mūs Sagislokā iepurināja sniegā. Graudi sadzina asnus un, pirms paspēju ko uzsākt, viss aizgāja nebūtībā. Graudi sešdesmit dukātu vērtībā. Tikpat kā izsviesti. Bet zēni… Viens bija tā neko, rāms, gaudens zeņķis, visu darīja, kā pieteikts. Bet otrs! Vienas nepatikšanas. Atklājās, ka šis, nočiepis noliktavā astoņas augstākā labuma šujamadatas, iztirgojis tās uz savu roku. Par naudu pēc tam sapircies kūkas un āboiu degvīnu! Es viņu tad iekaustīju. Pēc tam puika kļuva pavisam nevaldāms, nevīžoja ne pirkstu pakustināt. Vienā laidā izrunājās. Palūdzu izjūgt zirgu, šis, caur pieri glūnēdams, saka, lai daru to pats. Aizsūtu pēc malkas, viņš pārrodas pēc vairākām stundām, kad uguns pavardā sen iekurta un zupa izvārīta. Ko man bija iesākt? Agri vai vēlu viņš būtu jāsūta projām, un mani pūliņi, visi tēriņi par drānām un ēdamo paliktu bez atlīdzības. Laikam to otro viņš paķēra līdzi, abi mūždien turējās kopā.

Kauninātājas runas veids piepeši kļuva sauss un lietišķs.

-   Nu un? mamma strupi un tieši noprasīja. Ko darīji tad?

-   Tad… sameklēju viņam citu darbu.

-   Kur?

-     Pie kāda smalka kunga paša Drakana brālēna. Pūķa firsta Dunarkā. Kas gan tur slikts kalpot firstam! Uzsmaidīs veiksme, un iekļūs bruņinieku kārtā! Pūķa firsts, kā stāsta, cilvēkus pēc izcelšanās vai iepriekšējas reputācijas nešķirojot, bet pēc tā, cik uzticīgi ļaudis kalpo.

-     Bet kā ar samaksu, tirgotāj… pastāsti, ko no darījuma ieguvi pats!

-     Man taču bija izdevumi… taisnojās tirgotājs. Tas taču ir normāli, ka saņēmu nelielu atlīdzību…

-   Cik daudz, tirgotāj?

Jautājums cirta kā pātaga; tirgotājs atvēra muti un atbildēja citādi rīkoties viņš nespēja.

-    Piecpadsmit sudraba dukātus par mazo un divdesmit trīs par to blēdi. Viņš savam vecumam bija liels un spēcīgs.

Sargi, kas pirms brīža vēl sēdēja, dzerdami tirgotāja alu un tiesādami viņa ēdamo, izskatījās kā uguni aprijuši. Viens nospļāvās, kā gribēdams iztukšot muti. Taču mamma vēl nebija beigusi.

-     Un tad tu saprati, ka tas ir ienesīgs darījums, vai ne? Saki, lai dzird liecinieki! Cik reižu vēl pārdevi Drakanam cilvēkus?

Pirmo reizi sarunas laikā tirgotājs necentās aizstāvēties vai aizbildināties. Mazā seja ar smieklu krunciņām bija līķa bālumā, acis stingas kā akmeņogles. Tikai tagad, iesprostots Kauninātājas nežēlīgajā spogulī, viņš ieskatījās sevī.

-        Septiņpadsmit reižu, vīrs sacīja balsī, kas aiz kauna bija kļuvusi vārga un aizsmakusi. Ja neskaita divus pirmos…

-        Pamesti. Bez vecākiem. Ne pārāk gudri, drusciņ ķerti. Tādi, no kuriem pilsētiņas iemītnieki grib atbrīvoties. Vai tiešām tu, Hanibal Kastor Laklan, tici, ka Drakans tādus pērk ar mērķi izaudzināt viņus par bruņiniekiem?

Pār krunciņām lija asaras. Atlaid mani! Kundze, pazemīgi lūdzu, ļauj man tagad iet… Man kauns. Debesu Svētā Magda, kāds man ir kauns…

-        Liecinieki! Jūs taču dzirdējāt, ko viņš teica. Vai esmu savu pienākumu izpildījusi?

-        Kauninātāj, mēs viņa teikto dzirdējām. Savu pienākumu tu esi izpildījusi, viens no sargiem nesteigdamies, uzsvērdams katru vārdu, sacīja, ar nicinājumu noraudzīdamies raudošajā vīrelī, kas zemojās pie Kauninātājas kājām.

Mamma aizvēra acis.

*

-        Ko jūs ar to draņķa dvēseli domājat iesākt? painteresējās Kallans, neuzskatīdams par vajadzīgu veltīt tirgotājam skatienu.

-        Viņš nāk no laklaniešu klana, atbildēja viens no sargiem. Droši zināms, ka tikai no tēva puses, bet vienalga… Viņš jātiesā laklaniešu klanam. Pārnakšņosim tepat un mazā gaismiņā vedīsim projām uz Baurlaklanu.

-        Pārdot cilvēkus… pārdot bērnus… Kallana balss nicinājumā aizlūza. Ceru, ka jūs viņu pakārsiet!

-        Pilnīgi iespējams, sargs lietišķi atbildēja. Helēna nav no maigajām sievietēm, un viņai pašai arī ir bērni. Un mazbērni.

Nostiprinājis seglus vietā, Kallans sniedza roku mammai, kas, atbalstījusies pret akmens žogu, izskatījās pilnīgi iztukšota.

-        Toneres kundze? Vai jāsim? Debesis noskaidrojās, drīz uzlēks pilnmēness, ceļu redzēsim arī tad, ja mūs pārsteigs nakts.

Turklāt es nejūtu ne mazāko vēlēšanos nakšņot zem viena jumta ar to uti.

Mamma pacēla acis, taču pieklājīgi vairījās skatīties Kallanā.

-Jā. Es eju, Kallan.

Satvērusi pasniegto roku, mamma saslējās. Viņa bija par lepnu, lai ļautu sevi uzcelt zirgā, bet es redzēju, ka aiz noguruma viņa trīc pie visām miesām. Tomēr nebildu ne vārda, pirms nepazudām no sargu un viņu vēl aizvien raudošā gūstekņa redzesloka.

-        Vai bija dikti nejauki? es uzmanīgi iejautājos. Neizskatījās, ka mammai tagad vajadzētu kāpt zirgā.

Kallans acīmredzot domāja tāpat.

-   Vai kundzei ceļojums mājup būs pa spēkam? viņš vaicāja.

Mamma pamāja.

-        Būs. Taču… Saproti, Kallan, es redzēju to pašu, ko viņš. Kad lūkojos viņā… Man tas nav tikai skaitlis vien. Deviņpadsmit. Deviņpadsmit bērni. Redzēju viņu sejas. Pilnīgi katru. Un nu… Drakana brālēns tos nopircis. Nopircis, samaksājis kā par lopiņiem. Kā jums šķiet, kādā nolūkā?

Ne viens, ne otrs nezinājām, ko teikt. Taču, jājot pa viršu ieskautajām taciņām un sabiezējot tumsai, dzirdēju Kallanu vēlreiz nomurminām:

-   Ceru, ka to draņķa dvēseli pakārs.

*

Viņu nepakāra. Kāds nokaunējies Laklanas jātnieks mums izstāstīja, ka sīkais tirgotājs ar kārtīs iespēlēto nazi atrāvis ķēdi no riteņa; sargiem nebija ienācis prātā nazi atņemt. Vīrelis aizbēga, un nu Laklanā visi zināja, ka tirgotājs Hanibals izsludināts ārpus likuma visā Augšzemē, ka viņam atņemts vārds un klana tiesības kopš šī brīža līdz pasaules galam. Satiekot tirgotāju, jebkurš drīkstēja viņu nogalināt, nebaidoties izsaukt laklaniešu dusmas. Taču neviens viņu pēc tam netika redzējis.

DAVINS 2 Zobens

uzmanīgi izvilku jauno zobenu laukā no slēptuves aitu kūts salmu jumtā. Spoži tas nemirdzēja vēl ne. Pelēki melns, biezs un smags, bez kārtīgas smailes un bez asām malām. Īstenībā tas bija tikai plakans metāla gabals. Taču Kallans solījās palīdzēt uzasināt un uzspodrināt. Es jau redzēju zobenu savā acu priekšā: slaids, asmens ass, mirdzošs. Nāvi nesošs ierocis. Ierocis, kas piestāv vīrietim. Tas man maksāja divus goda kreklus nu bija atlicis tikai viens un visus septiņus vara dukātus, ko pērn nopelnīju pie meldera Bērzūnē. Manuprāt, zobens bija tā vērts. Ka tik mamma neiedomātos par krekliem. Vismaz ne tagad…

Davin, vai aiznesīsi kazām mizas?

Nezinu, kā viņa to dabū gatavu. Proti, mamma vismaz trīs jūdžu attālumā apjauš, ka esmu iegrimis saistošā, jaukā nodarbē, kas viņai nepatīk, un tad atrodas viens vai otrs nāvīgi stulbs darbs, ko man uzkraut. Aiznes mizas! Mizas var aiznest Dina. To spēj izdarīt Mellija un viņai tikai pieci gadiņi. Tāds darbs taču, pie joda, nav priekš manis! Man jau sešpadsmit visādā ziņā turpat vien ir un esmu gandrīz vai pārliecināts, ka tūdaļ iedzīvošos bārdā. Ja ieskatās, virs lūpas var samanīt tādas kā pūciņas; īsts apmatojums tas vēl nav, bet aizsākums gan. Aiznes mizas! Man ir svarīgākas lietas darāmas.

Zibenīgi aizšmaucu gar stūri, pārlēcu pāri vārtiņiem un nu biju zirgu aplokā. Varbūt pats sev iestāstīšu, ka mammu nedzirdēju.

Varbūt viņa nospriedīs, ka esmu jau aizgājis. Prāta darbs tas nav, ja tava mamma ar skatienu vien spēj no rūdīta slepkavas izvilināt atzīšanos, taču no tādām domām es centos atkratīties. Diebdams pa Augšzemes klajumiem, teju pie pašām debesīm un tāltālu no kazām, mizām un mātes ar kauninātājacīm… es jutos tik viegli. Brīvi.

-   Beidzot esi klāt, puis! Mēs jau grasījāmies atmest tev ar rok'.

Kallans ar Kinni un Pulverdibenu jau stāvēja Kallana būdiņas

priekšā, gaidīdami mani. Ir gan joki ar tām būdiņām. Kallans ir plecīgs kā nams un stalts kā ozols. Redzot viņu pie namiņa, gandrīz vai neticas, ka viņš spēj tur ielocīties. Taču vienreiz es tur iegāju, un namiņā pietiek vietas gan viņam, gan salīkušajai vecajai māmuļai, kas ari tur dzīvo, pieskatīdama būdiņu, kad Kallans dodas izbraukumā ar manu mammu vai uz Zemieni strādāt karavānas sardzē.

- Šis tak' nedabūj' atļauju no mammas, novilka Kinni. Daž1 kārt Kinni mani tracina. Viņam mūždien daļa gar mani un mammu, taču esmu licis viņam saprast, ka mammas priekšā jānoliec galva ''' un jāuzrunā viņa par Toneres kundzi, kā to dara gandrīz visi, atrodoties tās tuvumā. Kinni tēvs ir bodnieks, viņš Kallanam maksā, lai tas iemāca dēlam apieties ar zobenu. Man tomēr labāk patīk Pulverdibens. Protams, tas nav īstais vārds. Vispār jau viņš ir Alens, bet neviens viņu tā nesauc. Pulverdibens ir kā uzburts uz visu, kam sakars ar blīkšķiem, vienreiz šis sadabūja salpetri un podu ar dinamītu, un blīkš! Debijai Zālīšmammai purva būdiņa pagalam. Ieraudzījusi Alenu jožam projām pa ieleju ar milzīgu sodrēju plankumu uz biksēm, viņa kliedza nopakaļ: "Pagaidi tu man, Pulverdiben, parādīšu tev velnu uz vecaines!" Un kopš tās dienas neviens viņu citādi kā par Pulverdibenu nesauc.

Pulverdibens ir vistuvāk tam, kas Augšzemē varētu būt labākais draugs. Ja es būtu piedzimis šeit, kalnos, mēs noteikti būtu draugi. Tagad es Pulverdibenam un visiem pārējiem esmu un palieku "Kauninātājas puika no Zemienes", un, lai gan tikpat kā visi pret mums izturas jauki, pieklājīgi un izpalīdzīgi, tev ne brīdi

neļauj aizmirst, ka esi ienācējs. Kalnietis līdz galam uzticas tikai savai ģimenei un tiem, ko pazīst kopš laikiem, kad pats vēl gulēja autiņos. Jo ilgāk šeit dzīvoju, jo skaidrāk saprotu, cik daudz viņiem īstenībā noslēpumu. Un, lai gan Pulverdibenam krietni labāk patīku es, grūtā brīdī viņš tomēr ies pie Kinni. Jo Kinni ir tēva vai mātes brālēns, bet es tikai zemienietis. Varu šeit dzīvot kaut piecpadsmit gadus, vienalga būšu zemienietis. Tā nu tas ir ar to Pulverdibenu. Dažreiz sanāk tādas dusmas, ka gribas visus pasūtīt pie velna un atgriezties Bērzūnē, kur mani, lai arī uzskata par Kauninātājas dēlu, tomēr pazīst vismaz kopš tiem laikiem, kad biju mazs. Vienu otru reizi uzmācas tādas ilgas pēc Bērzūnes, ka vai jākauc. Un tas tikai kaitina, jo atgriezties mēs taču nevaram. Liepu namiņš, kur dzīvojām, pārvērties krāsmatās, un Drakana vīri nebeidz vien meklēt mammu un māsu. Zināmā mērā pie tā visa vainīgs Niko.

Kallans vingrinājumiem ik reizi sameklē jaunu vietu. Viņaprāt, karavānas sargam jāprot cīnīties itin visur un vienmēr dubļainā tīrelī, uz nelīdzena lauka, kalnos, mežā vai purvā. Nekad nevari zināt, kur tevi sagaida laupītāju slēpnis.

Todien Kallans ieveda mūs šaurā, izžuvušā ielejā, kur savulaik plūdis strauts. Tur bija pilns gan ar maziem, gan ar lieliem, gludiem akmeņiem un noturēties kājās nebija viegli. Pietika uz mirkli aizmirsties, un jau nostiepies garšļaukus. Un arī tad, ja pārlieku uzmanījies, skatoties, kur spert kāju, dabūji ciest; tiklīdz zaudēji modrību, saņēmi Kallana belzienu. Es, maigi izsakoties, no vingrinājumu pēcpusdienām allaž atgriezos ar jauniegūtiem zilumiem te vienā, te otrā vietā. Kinni ne reizi vien žēlojās, bet Kallans nekādas atlaides nedeva.

Kas tev patīk labāk zilums vai zobena cirtiens vēlāk? Ja neapgūs' pretsitienu, pirmajā nopietnajā cīniņā zaudēs' roku.

Klausījos un turēju mēli aiz zobiem. Pietiek jau, ka esmu no Zemienes, negribēju būt ari gaudulis.

Vingrinājāmies, kamēr sāka mesties tumšs. Kādu laiciņu vēl muļļājāmies, tomēr beigās Kallans ļāva iemēģināt zobenu, un ielejā ik reizi, kad tērauds atsitās pret tēraudu, atbalsojās brīnišķīgi dziedoša šķindoņa. Izklausījās gandrīz vai pēc zvaniem, tā man likās. Pārklājos sviedriem, klupu, tad atkal cēlos kājās, ne reizi neiedomādamies par mammu vai kauninātājacīm, vai kazām un mizām. Iekarsis kļuvu pavisam līksms, kad Kallans, uzsitis man uz pleca, teica:

-   Labi, puisi Tev tas ir asinīs.

Un, pats galvenais, es zināju, ka viņam ir taisnība, es tiešām darbojos labāk par Kinni un labāk par Pulverdibenu, kaut gan vingrināties uzsāku krietni vēlāk. Mans augums ne reizi vien pats atskārš, kas pareizi, kas ne. Liekas, ka dzirdu iekšēju balsi, balstiņu, kas čukst: "Lai atvairītu sitienu, turi zobenu tā. Lai saglabātu līdzsvaru, pagriezies tā."

Te pēkšņi atskanēja balss, un tā nebūt nebija mana iekšējā balstiņa:

-   Davin! Tevi meklē mamma!

Balss pilnībā saistīja manu uzmanību, un Kinni, izmantojis izdevību, kārtīgi iegāza man pa plecu; roka man pamira, un es pazaudēju zobenu. Tas šķindēdams atsitās pret akmeņiem ielejas dibenā.

-   Tu esi mironis, iegavilējās Kinni, bikstīdams man krūtīs zobena smaili. Un prieks un siltums, un satraukums tik tiešām nomira.

-   Niko… vai tiešām tev nav ko darīt, kā vien skraidīt apkārt mammas uzdevumā?

Niko stāvēja augšā, uz kraujas malas, un skatījās lejā uz mani. Zilās acis izstaroja saltumu.

-   Nav, Davin, nudien nav. Neaizmirsti, kas ir tava mamma! Ja ne viņas drosme un spēks, es šodien gulētu izgāztuvē vārnām par barību. Mani sodītu par trijām cita cilvēka pastrādātajām slepkavībām. Nedomā, ka es aizmirsīšu, kas viņa ir. Esmu tavai mammai par visu parādā. Bet tu esi viņai parādā vismaz tik daudz, kā izrādīt cieņu, pastāstot, kā pavadi laiku. Viņa par tevi uztraucas.

Kinni nosprauslojās.

-   Davins, mīļumiņš, viņš klusītēm nočukstēja, lai nedzird Niko. Kauninātājmemmīte par tevi noraizējusies.

Nikni pacēlu no zemes zobenu. Gribējās ar to gāzt Kinni. Taču vairāk par visu man gribējās mest Niko pa galvu un viņa augstprātīgo ģīmi. Ko gan viņš iedomājas, tā stāvēdams un klāstīdams, ko esmu parādā savai mammai! Vai tad slikti, ka mācos, cik varēdams, nogalināt lai viendien aizstāvētu mammu pret Drakanu un pārējiem naidniekiem, ko viņai kaklā uzgrūdis Niko?

-   Šodien tikpat jau jābeidz, paziņoja Kallans. Laidies vien, Davin! Rīt tiksimies laikus, ja neesi vēl pārdomājis par medībām.

Es pamāju. Par medībām es ļoti priecājos. Kallans piešķīra man vienu no saviem lokiem, un es pamazām vien iemācījos kārtīgi trāpīt tur, kur tēmēju. Bet ja nu Niko tagad izstāsta mammai par medībām un mamma pasaka nē?

Jozu, ko kājas nes, cerēdams, ka Niko liks mani mierā. Tomēr, kad iznācām laukā no meža un tuvojāmies Akmens lokam un mājai, ko Kenziju klans mums palīdzēja uzbūvēt, Niko neizturēja.

-   Kāpēc tu nekad neko nesaki, Davin? Tu pazūdi, un viņa pat nezina, kur tu atrodies.

-Ja mamma tiešām gribētu zināt, viņai uz mani būtu tikai jāpaskatās. Es taču acumirklī, gribu vai ne, izstāstīšu visu pa tīro.

Niko satvēra mani abām rokām, likdams apstāties. Mijkrēšļa miglā gaiss bija pievildzis drēgns un Niko tumšajā bārdā mirdzēja ūdens pērlītes.

-   Kāpēc tu esi tāds aunapiere? Vai tiešām nesaproti, ka tas ir pēdējais, ko viņa darīs?

To es tiešām nesapratu. Taču tas mani pārāk neuztrauca.

-   Nesauc mani par aunapieri, noburkšķēju, es vismaz kaut ko daru, bet tu tikai sēdi, rokas klēpī salicis!

Niko sažņaudza dūres, viņa zilās acis zem tumšajām uzacīm meta zibšņus. Man gandrīz vai sagribējās, lai viņš mani iekausta, vismaz būtu iegansts izplūkties. Bet viņš to, protams, nedarīja, jo Niko labprātāk iedur ar vārdu.

-Ja tu tikai pacenstos skauties tālāk par savu degungalu, tad ieraudzītu, ka īstenībā mamma cenšas tev netraucēt, kamēr kļūsi pieaudzis. Neba viņa prasīja, kāpēc tev ik nedēļu jāmazgā viens un tas pats krekls, tev taču ir divi citi, ko nomainīt. Un, starp citu, tu esi apkrāpts šiten tas nav nekas cits kā purva rūdas stienis. No tā nemūžam neizdabūt kārtīgu šķindoņu.

-Ja jau esi tik gudrs, kāpēc man nepalīdzi? Tu būtu man krietni labāks skolotājs par Kallanu.

Niko bija pils firsta dēls, un viņa rīcībā savulaik bijuši prasmīgākie paukošanas meistari, kādus vien Niko tēvs spēja nolīgt.

Niko uzreiz neatbildēja.

-       Ja es tagad apsolīšu tev palīdzēt, viņš beigās sacīja, vai izstāstīsi mammai visu?

-   Kāpēc gan viņai šai lietā par varītēm jāiejaucas?

-   Kāpēc ne? Vai tev par to kauns?

-Nē!

Tomēr es labi zināju, ka mammai tas nepatiks.

-        Vai tiešām es nedrīkstu itin neko atļauties? Sniedz man roku, palīdzi, Niko!

Viņš papurināja galvu.

-        Es zobenu nemīlu, Niko atzinās, turklāt tavai mammai tas nepatiks.

-Ja ne tu un tavas smalkās jūtas, mēs nekad nezaudētu Liepu namiņu! Ja tu uzdrošinātos īstajā brīdī cirst, tad… tad, man aptrūkās vārdu.

Niko, galīgi bāls, skatījās manī. Viņš zināja, ka man taisnība. Pērnruden Niko radās izdevība nogalināt Drakanu. Drakanu, kas noslepkavoja viņa tēvu, brāļa atraitni un mazo brāļadēlu. Bet Niko blieza ar zobena plakano, nevis aso malu. Un pēc dažām dienām Drakans ar rokaspuišiem pielaida mūsmājām uguni un noslaktēja visus lopiņus.

Neteikdams ne vārda, Niko soļoja uz priekšu. Zināju, ka noteikti biju viņu ievainojis, tikpat kā iedurdams ar nazi. Niko justos vieglāk, ja es viņam niknākajā dusmu uzplūdā gāztu. Manuprāt,

man pašam arī kļūtu vieglāk. Diez cik jauki nebija raudzīties Niko nobālušajā sejā, un vainīgs biju es. Un tomēr es viņu nespēju saprast. Gluži vienkārši nespēju aptvert, kāpēc viņš toreiz nedūra. Drakans taču noslepkavoja visu Niko ģimeni, turklāt vēl piespiezdams visus arī pašu Niko noticēt, ka to izdarījis viņš. Es Niko vietā… Ja Drakans kādreiz kaut mazo pirkstiņu piedurs mammai vai māšelēm… Tieši tāpēc jau es vingrinos. Gribu viņas aizstāvēt. Gribu nogalināt Drakanu.

Kad pārnācu mājās, mamma ar meitenēm jau vakariņoja. Dina pameta pār galdu niknu mirkli. Kopš pērnrudens notikumiem viņa attiecībā uz mammu ir sevišķi jūtīga. Necieš, ja pret mammu neizturas, kā pieklājas, vai ja kaut kas viņu satrauc. Arī Dina bija Dunarkā pašā baigākajā laikā. Vēl viens iemesls, kāpēc man jāmācās darboties ar zobenu. Nākamreiz, kad pūķis mēģinās apēst manu māšeli, es kūkodams nedirnēšu mājās. Un nezvēru nogalēšu es, nevis Niko.

Paņēmis no plaukta bļodiņu, izlikos, ka nemanu Dinas durstīgo skatienu. Māsai taču jau ir kauninātājas acis, tāpat kā mammai, un, kad Dina pa īstam noskaišas, labāk uz viņu neskatīties. Viņas skatiens līdzinās, var teikt, zirga spērienam. Roza, Dinas draudzene no Dunarkas, kas tagad dzīvo pie mums, pasmēla man zupu ar milzīgu koka kausiņu, ko pati mums izgrebusi. Roza prasmīgi darbojas ar nazi. Ja kas, pērn Roza iegrūda nazi Drakana kājā. Vienīgie, kas tā vai citādi nav cīnījušies pret Drakanu, tātad ir piecgadīgā Mellija… un vēl es.

-   Kur Davins bija? Mellija spalgā balstiņā noprasīja.

-   Laukā, sapīcis atbildēju.

Mamma nesacīja neko. Dina nesacīja neko. Klusums grieza man ausīs. Pūtu uz zupu bļodiņā, par varītēm cenzdamies izvairīties no mammas un Dinas skatieniem.

DINA 3 Aitu zaglis un fazāni

ākamrīt Davins jau pirms brokastīm bija projām. Nevarēju necik ieēst. Biju uz brāli tā noskaitusies, ka nespēju norīt ne kumosa. Gluži vienkārši nevarēju aptvert, kā viņš spēj tā rīkoties, jo īpaši tagad, kad mamma pēc notikuma ar bērnu tirgotāju staigā kā ēna. Vai viņai par maz raižu?

-        Ēd nu biezputru, mamma izklaidīgi teica, likdama malā Davina bļodiņu ar dvieli pāri.

-   Man negribas, sēzdamās pie galda, sacīju.

-   Vai biezputra tev negaršo?

Papurināju galvu. Biezputrai nav ne vainas, es vienkārši neesmu…

-   Nu, bet tad ēd! Vai arī atdod vistām, man vienalga!

Roza pārsteigta pacēla skatienu. Nieku dēļ mamma parasti balsi nepaceļ. Bet man uzreiz acīs saskrēja asaras, jo pēkšņi pie visa vainīga izrādījos es. Steigšus piecēlusies, izgāju pagalmā un izdarīju mats matā to, ko teica mamma. Vistas kladzinādamas spiedās man pie kājām, cenzdamās dabūt savu tiesu našķa, un zeltainā rīta saulīte rotājās uz viņu mugurām. Šeit vistas visas kā viena ir brangākas par tām, kas mums bija Bērzūnē; tās ir sarkanbrūnas, gandrīz vara krāsā. Tādas, lūk, izskatās kalniešu vistas! Tik tiešām visas kaimiņmāju vistas kaut kādā ziņā bija līdzīgas.

Nočīkstēja žoga durtiņas, un es nodomāju, ka tā būs Roza. Taču tā bija mamma. Klusēdama viņa apskāva mani no mugurpuses, piespieda vaigu man pie matiem, un mēs brītiņu stāvējām, vērodamas vistas, kas knābāja un cirta, cīnīdamās par putras krikumiem.

-  Nu, vismaz tās nekad nenoniecina manu ēdienu… ierunājās mamma kā pa jokam. Ta viņa teica, gribēdama izvilināt no manis smaidu.

-   Davins ir stulbs, man paspruka, kāpēc viņš kļuvis tik stulbs?

-   Stulbs viņš nav, mamma, to pateikusi, nopūtās, un es jutu uz kakla viņas elpu. Viņš tikai cenšas izturēties kā pieaugušie, lai gan tāds vēl nav. Būs labāk, ja mēs viņu kādu laiciņu liksim mierā.

Lai nu ko, bet mieru es viņam nenovēlēju, drīzāk jau labi notēmētu spērienu.

-   Viņš uz mani pat nepaskatās, es teicu, pēkšņi izplūzdama asarās, gan negribēdama, gan ari nespēdama tās apturēt. Ja visā pasaulē ir tikai četri cilvēki, kas uzdrošinās ieskatīties tev acīs, tad zaudēt pat vienu ir smagi.

-  Ai, dūdiņ, mamma nomurmināja, apskaudama mani vēl ciešāk, dūdiņ, piedod, man tas neienāca prātā! Biju tik aizņemta, gudrodama, kāpēc viņš vairās skatīties uz mani.

-   Kā gan viņš tā var, es šņukstēju, kāpēc viņš no mums tā atsvešinājies?

Pagāja brīdis, kamēr mamma atbildēja.

-   īsti nesaprotu, kas ar Dāvinu notiek, viņa tad sacīja. Bet Davins… Kādreiz viņš bija tikai zēns, un viss bija skaidrs. Nu viņš gatavojas kļūt par vīrieti, manuprāt, skaidri neapzinādamies, ko tas nozīmē. Tomēr palīdzēt mēs viņam nevaram. Lai nu kā, bet, visu sapratis, Davins pie mums atgriezīsies.

-   Vai esi par to pārliecināta? mana balss ietrīcējās, izklausījās gandrīz vai kā mazajai Mellijai; ko tad, ja viņš to nedarīs? Tikpat kā nezināju cilvēkus, kas spējīgi ieskatīties Kauninātājai acīs. Niko reiz mēģināja, taču viņam sametās slikti, tāpēc ka viņš tik daudz kā dēļ jutās vainīgs. Vienīgais, kam tas nesagādā nekādas grūtības, bija Drakans, un arī tikai tāpēc, ka kauna viņam nav vairāk kā lopiņam.

-        Man liekas, atbildēja mamma, ja Davins nekad nekļūs par vīrieti, kas spēj ieskatīties mums acīs… būsim slikti viņu audzinājušas, vai ne?

Jau atkal viņa gribēja, lai pasmaidu. Bet es to nespēju.

Un tad atskanēja brīdinošs "vau!" no Besta puses, mūsu milzīgā, sirmā suņa, kas tagad uzslējās kājās tur, kur bija atgūlies, piesaulē, līdzās kazu mājai. Mamma mani atlaida.

-       Skrej nu iekšā, dūdiņ, un noslauki acis, viņa sacīja, mums ir ciemiņi!

*

Atnācējs bija laklaniešu klana cilvēks, slaids, tumšmatains kungs smalkām manierēm. Uzcirties, pie vidukļa viņam bija tāda kā sudraba ķēdīte, bet plecos uzmests vilnas apmetnis laklaniešu klana raksturīgajās krāsās.

-        Vai bērnu tirgotāju notvērāt? man paspruka, kolīdz ieraudzīju dzelteni sarkano lenti uz mēteļa.

Kungs jau grasījās manī paskatīties, tomēr laikus apķērās.

-       Nē, jaunkundz, viņš pieklājīgi atbildēja, viņš vēl ir brīvībā. Domājams, aizbēdzis uz Zemieni. Nē, diemžēl es nāku ar jaunu uzdevumu, ja vien Kauninātāja neatteiks.

Mammai nobālēja lūpas. Pēdējoreiz viņai gāja tik smagi, ka teju divas nedēļas no vietas nācās dzert baldriāna pilienus, lai naktīs sirds būtu mierīga.

-        Ātri gan, es nīgri novilku, vai tiešām laklaniešu klanā atgadās tik daudz pārkāpumu?

-        Dina! mamma skarbi un pārmetoši mani apsauca, un es izteiktos vārdus nožēloju jau brīdī, kad tie skrēja man laukā no mutes. Kalnieši, ja kāds uzbrūk viņu klana godam, parasti aizsvilstas. Bet vīrietis laklaniešu apmetnī tikai pasmaidīja.

-        Nelaime, kā stāsta, nenāk viena. Tomēr šoreiz, laimīgā kārtā, gadījums nav pārāk nopietns. Tikai dažas pazudušas aitas.

Izklausījās tiešām ne tik traki kā bērnu tirdzniecība, un mammas pleci tā kā atslāba. Tomēr viņa vēl aizvien izskatījās sagurusi.

-    Mammu, es sacīju; man bija tik nepanesami redzēt viņu bālu, noraizējušos un sagurušu, vai to nevarētu uzņemties es? Ja tur tikai dažas aitas…

Ar iespējamo aitu zagli es taču tiktu galā, kaut arī man priekšā vēl pusgads mammas mācekles lomā.

Laklanietis pavēra muti un aizvēra. Skaidrs ar vienpadsmitgadīgu Kauninātājas meitu viņam nepietiks. Mamma to pamanīja, un viņas sejā nozibēja smaida atblāzma.

-   Varam doties ceļā abas, Dina. Lai esmu blakus, kad tev mani ievajagas. Roza, vai tu neaizvestu Melliju pie Modijas? Viņa priecāsies, atkal tevi satiekot. Modija tā lepojas ar karotēm, ko viņai nesen izgrebi. Ja uzdāvāsi viņai vēl divas, tiksi pie sen noskatītā kucēna.

Roza sakautrējusies aši pasmaidīja. Roza nav pieradusi uzklausīt uzslavas, dzirdēt, ka viņa ir kaut ko vērta.

-   Ko teiks Bests, ja pārradīšos mājās ar kucēnu? viņa pavaicāja.

-   Bests ir saprātīgs vecs suns, atbildēja mamma, un zinās, kā izturēties pret mazuļiem.

Mani sāka tirdīt doma: vai mamma, to sacīdama, turēja prātā arī cilvēkbērnus?

*

Mums ir tikai viens zirgs, melnais rumaks Falks, ko saņēmām no Modijas Kenzijas pēc tam, kad pērn Dunarkā zaudējām Blisu. Mamma palūdza Debijai Zālīšmammai, vai viņa nevar aizdot mums mazo, pinkaino poniju. To varēja bet tad uzradās jauns šķērslis. Kallans, kas allaž mēdza jāt līdzi mammai kā sava veida miesassargs, nebija nekur atrodams, un viņa vecā māmuļa nezināja neko teikt.

-   Būšu jums labs sargs, kundze, ierunājās laklanietis, labprāt pavadīšu jūs ar meitu atpakaļceļā uz mājām.

Mamma brītiņu vilcinājās. Bet tad pamāja.

-   Roza, pasaki Modijai, ka aizjājām ar Ivanu Laklanu uz Hebrakas dzirnavām. Līdz vakaram būsim mājās.

Un tad mēs beidzot varējām jāt uz ziemeļrietumiem, uz Hebrakas dzirnavām, kur kāds vīrs, iespējams, nozadzis kaimiņam trīs aitas.

*

Visu nakti bija lijis, bet nu uzspīdēja vasarīgi silta saulīte. Kad tuvojāmies birzītei Aitu kalna tuvumā, Ivans uzmanīgi pielieca salijušos zarus sānis, lai mēs ar mammu varam izjāt nesamirkušas. Viņš vienā laidā bija gaužām pieklājīgs, ar smalkām manierēm, kas atšķīrās no man ierastajām. Kallans, piemēram, nejātu mums blakus, mums pašām būtu jāvairās no pielijušajiem zariem. Turklāt viņš būtu arī izrāvies uz priekšu līdz nākamajai nogāzei, lai pārliecinātos, vai tur mūs negaida ienaidnieks.

-   Viņš tā cenšas… tik smalks, es pačukstēju mammai. Līdz šim nebiju satikusi kalnieti, kam, piemēram, nodzīta gandrīz visa bārda, atstājot tikai glītu trīsstūri, it kā pār zodu būtu pārvilkts ogļu putekļos iemērkts pirksts. Nu, un arī… kā viņš runā!

Mamma pasmaidīja.

-   Tev pamazām jāpierod, ka vairums kalniešu, kas mums apkārt, nestaigā aitādās, izmēzdami vienzilbīgus vārdus.

-   Kallans tā dara gandrīz vai vienmēr, es nomurmināju.

-  Vai nu gluži tā būs, mamma iebilda, tomēr atkal pasmaidīja; Kallans, kad viņam uznāk, taču ir izteikts kalnietis.

-  Jaunkundz, pasauca Ivans, kas solīti pēc solīša bija izrāvies mums priekšā, vai ponijs nevarētu uzņemt ašāku gaitu? Jums, dāmas, taču pirms tumsas jātiek mājās…

-   Protams, var, es atkliedzu, ja vien tas nedomā citādi.

Debijas Pelēcis augu dienu varēja nesaīdzis iet savā nodabā,

bet, ja viņu steidzina, dažkārt iespītējas. Lai nu kā, iespiedu kājas ponija sānos, un, lai gan viņš sapīcis noskurināja ausis un mētāja asti, tomēr laidās rimtā, laiskā riksī, kamēr mēs iedzinām Ivanu ar viņa melni brūno ērzeli.

Aizjājām samērā lielu gabalu uz ziemeļiem, tikmēr saule debesīs kāpa aizvien augstāk. Kaut viena dieniņa bez pātagojoša lietus, es nopriecājos, pamazām vien atslēgdamās no domām par Dāvinu un savas nelāgās omas. Kaut arī Debijas Pelēcis nav brīnumskaists pasaku zirgs, bija patīkami jāt tik burvīgā laikā ne pārāk nopietnā uzdevumā, pat atceroties, ka mājās gaida lielā veļas diena.

Hebrakas dzirnavās nebiju bijusi, bet mamma laikam gan, jo, tiklīdz Ivans grasījās pagriezt uz austrumiem, uz akmeņainu kalnu grēdu, viņa apstādināja Falku.

-   Vai tad mēs nedodamies uz rietumiem, uz Kemmersas augstieni? mamma vaicāja.

-   Kemmersas ūdenskritumā lietavu un palu dēļ patlaban ievērojami cēlies līmenis, Ivans paskaidroja, nevēlos pakļaut dāmas briesmām. Šis ceļš gan mazliet garāks, tomēr brasls labāks.

Jau atkal viņš ar savām "dāmām". Vai tad arī vīrietis nevar noslīkt? Taču mamma tikai pamāja, ļaudama darīt viņam, kā grib.

Šeit bija skaisti. Taka veda gar šauru, mirdzošu ezeru, kam abās pusēs slējās bērziem apaugušas klinšu kraujas. Ūdens bija tik rāms, ka pelēkās klintis, svaigi zaļā lapotne un baltie stumbri ar melnajām svītrām tumšajā ūdens virsmā iezīmēja nevainojamu spoguļattēlu. Garām aizslīdēja ūdensvistiņa, atstādama aiz sevis ķīli; attēls saviļņojies sašķīda gabalos, taču pēc brīža ūdens noskaidrojās, kļūdams nevainojams, tā ka atkal grūti bija atšķirt ainavu no attēla ūdenī. Skatoties apkārt, man pēkšņi likās, ka redzu kaut ko nozibam cilvēku vai milzīgu dzīvnieku. Kad, pastiepusi kaklu, palūkojos uz krauju kreisajā pusē, neko tur nemanīju, tomēr Pelēci apstādināju.

-   Tur kāds ir, es teicu. Kaut kas tur augšā uz kraujas.

-   Es labi redzēju, atbildēja Ivans, tas bija tikai fazāns.

Tieši tobrīd sapratu: kaut kas nav kārtībā. Lai nu kas, bet fazāns

tas tur augšā nebija. Pēkšņi aptvēru, cik aplami bija doties projām bez Kallana, pa citu ceļu nekā parasti, kopā ar nepazīstamu vīru.

-    Uz priekšu, manas dāmas! uzmundrinoši iesaucās Ivans. Saule kāpj aizvien augstāk, un arī aitu zaglis gaida.

Taču mēs ar Pelēci nekustējām no vietas, un mamma ar Falku nevarēja paspraukties mums garām, jo taka bija pārlieku šaura.

-   Dina, kusties taču!

-   Griezīsimies atpakaļ, klusā balsī mammai sacīju, tas nebija nekāds fazāns.

Pirms gada mamma nešaubīdamās attrauktu: "Blēņas!" un mēs turpinātu ceļu. Bet tagad viss bija citādi. Tagad mēs uzmanījāmies. Neteikdama ne vārda, mamma pagrieza zirgu un lika tam doties atpakaļ pa ceļu, pa kuru bijām šurp atjājuši. Ari pelēcim divreiz nebija jāsaka ceļš taču veda mājup.

Pametu ašu skatienu pār plecu, un tieši tobrīd Ivans pagriezies ieraudzīja, ka paklausīgās "dāmas" viņam vairs neseko. Viņš nesauca "apstājieties!" vai "pagaidiet!", kā to varētu gaidīt. Brīdi Ivans izskatījās saniknots. Tad, iebāzis mutē divus pirkstus, viņš griezīgi iesvilpās.

Pēkšņi uz klints kaut kas iemurdējās, saviļņojās un atskanēja skaļš sauciens, un tas nepavisam nebija fazāna brēciens.

-  Jāj uz priekšu! sauca mamma. Cik ātri vien vari!

Falks līksmi metās uz priekšu, arīdzan pelēkais ponijs nekavējās, lai gan ne tuvu nebija tik garkājains kā Ivana tumšbrūnais ērzelis. Dzirdēju pakavu dunu turpat sev aiz muguras, un pēkšņi tumšbrūnais jau bija līdzās Pelēcim; daudz netrūka, lai ponijs paklupis nostieptos garšļaukus. Ivans saķēra Pelēča iemauktus tieši aiz laužņiem. Un, sagriezis zirgu un poniju, tagad nostādīja tos šķērsām pār taku, ar purnu pret kalnu nogāzi un asti pret ezeru.

-Apstājies, Kauninātāj! viņš kliedza mammai nopakaļ. Tava meita ir mūsu rokās!

Mamma apstādināja zirgu tik spēji, ka tas gandrīz vai nokrita uz ceļiem. Pagriezusies viņa skatījās tieši Ivanā, un viņas acis dusmās satumsa.

-   Kas gan tu par cilvēku, mamma iesāka balsī, kauninātājas balsī, kas ieurbjas taisni cilvēka sirdsapziņā.

-  Šauj, velns parāvis! brikšņos kāds iekliedzās, un pēkšņi gaisā nošvīkstēja, iesvilpās un mamma saguma uz Falka muguras. Kaut kas garš un melns slējās iz mammas pleca. Viņi bija sašāvuši manu mammu.

Viņi bija sašāvuši manu mammu!

No sākuma nespēju domāt ne par ko citu. Falks, norikšojis pāris tramīgu soļu, apstājās. Viens slēpņa vīrs iznira no brikšņiem un, beidzamos soļus līdz takai noslīdējis, tuvojās mūsu melnajam rumakam.

Es pagriezos pret Ivanu. Mammas skatiens bija to sastindzinājis, un viņš vēl aizvien izskatījās izsists no sliedēm. Man bija darbs jāpabeidz.

-   Kas gan tu par cilvēku, ja dari pāri sievietēm un bērniem! es

šņācu, un, lai gan biju saniknota un pārbijusies līdz nāvei, balss man skanēja, kā pienākas. Ivans satrūcies atlaida Pelēča iemauktus un ķēra pie sejas, it kā es būtu viņam uz galvas uzspļāvusi skābi. Paķērusi kabatas nazīti, mudīgi pārgriezu ērzeļa pavadu. Tad iebelzu tam pa purngalu, cik stipri vien varēdama. Zirgs sabijies kāpās atpakaļ, viena kāja pārslīdēja pār kraujas malu, un ērzelis par varītēm centās neiekūleņot ezerā. Ivans ķēra pēc pavadas, bet tas vairs nebija iespējams. Tikko tumšbrūnais zirgs atguva līdzsvaru, es iegrūdu viņam stilbā nazi un lieta darīta. Zirgs izmisīgi metās auļos projām no takas un manis, projām no mammas, un apstādināt viņu Ivans nekādi nespēja. Es tad pagriezu pelēcīti un jāju tieši virsū vīram uz takas, kas tobrīd tuvojās mammai. Izdzirdis pakavu šķindu, vīrs atskatījās. Aiz pārsteiguma viņa mute iepletās; Pelēča rumpis vīru aizķēra, un pavisam īsu mirkli viņš stingi karājās gaisā starp ezeru un taku, lai gan rokas, meklējot līdzsvaru, gāja pa gaisu kā vējdzirnavu spārni. Kritienu es neredzēju. Tikai dzirdēju plunkšķi.

-   Mamm… Mamm, vai tu vai tu vari…

Neizprotamā kārtā mamma vēl turējās zirga seglos.

-Jāj! viņa sakostiem zobiem izdvesa. Falks tev sekos.

Aizspraucos ar Debijas Pelēci garām mūsu melnajam rumakam. Taka bija tik šaura, ka blakus jāt nebija iespējams, tāpēc neatlika nekas cits, kā paļauties uz Falku, cerot, ka viņš sekos ganāmpulka biedram. Pārējie divi slēpņa vīri jau bija uz takas, bet bez zirgiem, un pat Pelēcis spēja no viņiem aizbēgt. Jāju projām. Un Falks man sekoja.

DINA 4 Vītola ala

sākuma man galvā virmoja viena vienīga doma: laisties I ii projām. Taču zināju, ka mamma zirga mugurā ilgi nenoturēsies. Ja vienkārši dosimies uz priekšu, kamēr viņa to vēl spēj, mūs noteikti sagūstīs. Bijām izrāvušās, bet vīrus taču kaut kur gaidīja zirgi, un, tiklīdz viņi tajos uzlēks, nekavēdamies jās mums pa pēdām. Izeja bija tikai viena. Jāpaslēpjas, vislabāk vietā, kas pasargās mūs no nakts drēgnuma un aukstuma. Ak, ja mēs būtu mājās pie Bērzūnes vai kaut mazliet tuvāk Baurkenzijai, kas man daudzmaz pazīstama! Kāpēc visam jānotiek tur, kur nekad iepriekš nav būts? Un zirgus tik grūti paslēpt. Tie ir lieli, un tos grūti noturēt klusus. Varbūt labākais būtu atrast vietu viņiem un citu mums ar mammu? Taču ideja par šķiršanos no zirgiem bija jāatmet. Bez zirga mammu mājās nedabūt.

Taku šķērsoja strautiņš, kas skrēja tālāk uz ezeru. Nepārejot pār strautu, vedināju Pelēci brist augšā pret straumi. Gultne bija akmeņaina un grūti izbrienama, taču Pelēcis šajā ziņā ir prasmīgs: nebūdams nekāds sacīkšu zirgs, viņš kājas tomēr lika uzmanīgi, piesardzīgi un apdomīgi.

-   Mamm?

-  Jā… viņa tikai nočukstēja. Jāj uz priekšu!

Kreiso roku mamma bija aizbāzusi sev aiz jostas, ar labo viņa stingri turējās pie zirga. Zem kreisā pleca rēgojās bultas gals, ļauns un izbozies kā eža adata.

-  Vai mēs nevarētu… izvilkt bultu laukā? minstinādamās jautāju, jo mēs taču biju es, un nebūt nebiju pārliecināta, ka to spēšu un vai vispār drīkstu. Bet mamma tikai vārgi papurināja galvu.

-   Nē. Tad sāks nejēdzīgi asiņot. Vēlāk.

Šļakstinājām vien tālāk pa strautu. Tas veda augstāk un augstāk, un koki jau liecās pie paša ūdens; mēs virzījāmies tikpat kā iekšā tunelī. Un tad pēkšņi vairs nebija, kur iet, strautā bija iegāzies bērzs; cilvēks varbūt pa apakšu arī izlīstu vismaz cilvēks, kam mugurā zem pleca nerēgojas pusmetrīga bulta, bet zirgs nemūžam neizsprauktos ne pa apakšu, ne augšu. Sēžot Pelēča mugurā, raudzījos uz nožēlojamo koku man gribējās kaukt un atmest visam ar roku. Bijām strupceļā. Pa klints krauju kāpt augšā nevar par stāvu gan zirgiem, gan mammai. Uz priekšu tikt nav ko domāt. Un, jājot atpakaļ, varētu ieskriet tieši rokās Ivanam ar viņa rokaspuišiem.

-   Nogrūd, teica mamma, nogrūd malā.

Nogrūd ko? Sākumā nesapratu, ko viņa grib teikt. Man taču nav tik daudz spēka, lai nogrūstu veselu bērzu. Bet tad pēkšņi atcerējos, ka Debijas Pelēcis taču nav jājamzirgs, bet darba zirdziņš, kas savulaik vilcis simtiem koku stumbru. Un, laimīgā kārtā, biju ieklausījusies Kallanā, kas mums centās iemācīt, kā jādzīvo Augstkalnē. "Virve, nazis un sērkociņi," viņš sprediķoja, "nekad neizjāj no mājām bez virves, naža un sērkociņiem."

Nolēkusi no Pelēča, atāķēju no segliem virvi un apmetu koka galam cilpu. Otru virves galu iestiprināju seglu stūrī. Bet ko tad kalnieši teica zirgam, lai tas vilktu?

-   Halla-halla… nočukstēja mamma.

Pamāju un tūlīt sagumu. Vai Pelēcis klausīs, viņš, kas nekad to nedara?

-   Halla-halla-halla, skaļā balsī noskaitīju, drošības labad pieklakšķinādama mēli. Pelēcītis pēc skata varbūt arī bija pavisam sīks un ne pārāk izskatīgs kalnu ponijs, tomēr patiesībā izrādījās īsts zelta gabals uz četrām kājām. Atspēries strauta gultnē, viņš vilka, cik labi vien prazdams. Lēni un pamazām, pamatīgi brakšķēdams un čīkstēdams, koka gals iznāca ārā no klints malas, un nu stumbrs gulēja pa straumei, nevis šķērsām.

-   Labs zirgs. Labs zirgs, uzslavēju, papliķēdama Pelēcītim pa kaklu. Tagad stāvū

Pelēcis paklausīgi stāvēja, mierīgs un plecīgs, nenojauzdams, ka varbūt izglābis mums dzīvību.

Uzmanīgi aizvadījusi Falku garām kokam, arī viņam pavēlēju: "Stāvil" Un tad man ienāca prātā visu laiku gaišākā doma. Pārmetuši virvi vēlreiz pāri segliem, liku Pelēcim stumbru aizvilkt atpakaļ tā, lai tas atkal stāvētu šķērsām straumei. Tas bija tikpat kā aizvērt aiz sevis durvis. Ja viņi iedomātos, ka esam strauta augštecē, ja aizietu pat līdz kokam…, tad katrā ziņā nospriestu, ka ir kļūdījušies. Pat izdomājuši, ka esam tikušas garām, viņi nemūžam nespētu mūsu gājienu atkārtot, jo neviens no viņiem taču nesēž plecīga, maza kalnu ponija mugurā, kam stumbra pārvietošana ir ikdiena un bērnu spēlīte.

-  Prātīgs darbs, sacīja mamma sēcošā, klusā čukstā, kas tagad bija viņas balss. Protams, steigšus jāmeklē slēptuve un jādabū mamma lejā no zirga. Saritinājusi virvi, uzliku to pelēcītim mugurā, un mēs gausā solī virzījāmies tālāk tā, lai mamma vēl kaut brīsniņu noturētos seglos.

Strauta gultne atkal kļuva seklāka bijām it kā uzkāpuši pa kraujām jo kraujām kāpnēm un patlaban tuvojāmies augšējam stāvam. Līdzās strautam vijās šaura taciņa, ko, iespējams, bija ieminis briedis vai cits meža zvērs. Aizjāju ar Pelēci malā un, nolēkusi zemē, pieturēju mammu, kamēr Falks izkāpa no strauta gultnes. Kādu laiciņu jājām pa taku uz priekšu vien.

Un tad es pamanīju vītolu.

Tas bija īsts milzenis. Zaļš lapu ūdenskritums. Savulaik audzis straumes malā, taču vēlāk sagāzies labi varēja redzēt dobumu, no kura vecās saknes bija atbrīvojušās. Taču koks bija izdzīvojis un audzis tālāk gandrīz horizontāli, veidodams gultnē pussalu.

Nolēkusi zemē, pavēlēju Pelēcim ar Falku: "Stāviet!" Pēc tam uzmanīgi nokāpu lejā līdz vītola stumbram. Tas bija tikpat kā iziet cauri aizkaram vai biezam zaļgandzeltenu lapiņu paklājam. Un, tikusi aizkaram otrā pusē, acumirklī atrados uz smilšainas saliņas, pašā koka vainaga viducī, un saliņa bija pavisam apslēpta. Kā alā vai drīzāk lapenē. Neko labāku nevarēja vēlēties.

Atgriezusies atkal pie mammas un zirgiem, es teicu: Mums nāksies jāt atpakaļ un tad atkal pa strautu. Ja tur aiztiksim, turpat noslēpsim arī zirgus.

Mamma tikai vārgi pamāja. Viņa bija bāla kā mironis, blāvi zilganām lūpām kā bērns, kas pārāk ilgi uzturējies ūdenī. Asinis no brūces veidoja uz muguras plankumu, taču asiņoja mazāk, nekā biju gaidījusi, tā ka mamma bija rīkojusies pareizi, neļaujot aiztikt bultu. Mēģināju atvairīt bažas. Tikai tad, kad tiksim Vītola alas slēptuvē, kaut ko varēšu darīt mammas labā. Ne ātrāk.

Jutu, ka jāt atpakaļ ir bīstami un varbūt pat aplam tas taču būtu uz Ivana un viņa rokaspuišu pusi. Par laimi, ceļa gabals nebija garš. Tad nu jājām atpakaļ pa strauta gultni, kamēr aiztikām līdz vītolam. Nolēkusi zemē zābaki man bija piemirkuši līdz pēdējam ievilku Pelēci lapenē. Viņš gāja mīļu prātu un satriecošā mierā arī cauri aizkaram. Piesējusi poniju pie stipra zara, devos atpakaļ pie Falka. Tas spurojās pretī, mētāja galvu redzēju, kā mammai sāp ikreiz, kad viņš izdara negaidītu kustību; man būtu jāšķendējas un jālamājas, bet tas neko nedotu. Ja gribi zirgu iemānīt tādā vietā, līdzēs tikai mierinošs vārds un glāsts. Un beigu beigās Falks padevās, varbūt saodis Pelēci, varbūt juzdams, ka ganāmpulka biedrs gaida aiz pamatīgajiem zariem, caur kuriem es gribēju viņu izdabūt.

Palīdzējusi mammai nokāpt no zirga, noguldīju viņu uz steigā sarūpētas vecu vītola zaru kaudzes, nemitīgi atcerēdamās, ka jāmeklē sausāka vietiņa. Atāķēju no jostas savu skārda krūzīti un, to piesmēlusi, sniedzu mammai ūdeni. Lai vītola ala pārvērstos par ērtu mītni ievainotajam, vēl daudz darāmā, tomēr šobrīd bija kas vēl svarīgāks.

Man jāatgriežas, jānoslēpj mūsu pēdas, sacīju, tiklīdz viņi pamanīs pakavu nospiedumus uz takas un zem vītola, tālāko izdomās paši.

Mamma iedzēra malciņu dzidrā, vēsā strauta ūdens.

-   Ej, viņa sacīja, es šeit gaidīšu…

Pēdējais bija domāts kā joks: ko gan citu viņai atlika darīt? Taču smaids pārvērtās sāpju grimasē, un man gribējās kaukt. Jau atkal.

*

Kad pēdas bija aizslaucītas un es beidzot mums abām iekārtoju tādu kā zaru gultu, pienāca bultas kārta. Cauri tā nebija izgājusi, tomēr asais gals kā ciets mezgls rēgojās zem ādas pie paduses, tieši zem atslēgas kaula.

-   Ko lai tagad daru? jautāju. Vilkt laukā?

Mamma papurināja galvu.

-   Neizvilksi… viņa sacīja, jāgrūž ar grūšanu. Bultai jāiziet laukā priekšpusē. Un tev nepietiks spēka.

-Jā, bet… mēs taču nevaram ļaut tai mierīgi dēdēt un šitā rēgoties. Tu taču nevari pat atgulties!

-   Paņem nazi, nogriez spalu.

Darīju, kā teikts, un darbs nebija no patīkamajiem. Redzēju, kādas sāpes mamma cieš, kad pieskāros bultas spalam. Kad beidzu, redzēju pār mammas vaigiem līstam asaras. Drausmīgi. Drausmīgi redzēt savu mammu raudam. Pēc tam viņa gulēja bāla un nerunīga un mani sagrāba bailes, ka mamma mirst.

Lai arī bīstami, tomēr sakūru pavisam nelielu ugunskuru tikai lai uzsildītu krūzītē ūdeni. Sausu vītola lapu un zariņu netrūka. Turklāt mūsu slēptuvei piemita vēl kāda laba īpašība. Vītola mizas bija, cik uziet, un vītola miza labi noder pret sāpēm, karstumiem un iekaisumiem. Kad mamma izdzēra tēju, palīdzēju viņai atgulties, uzklādama virsū arī savu apmetni. Maizi mamma necik neēda. Es mazliet vairāk, kopā ar sieru, kas mums arī bija paņemts līdzi seglu somās. Savādi, bet jāatzīst, ka visu briesmu vidū es jutu izsalkumu.

Pēcpusdienā izdzirdēju balsis un piecēlusies tuvojos zirgiem, lai uzliktu roku viņu nāsīm, ja viens vai otrs gribētu iebubināties. Mamma gulēja, negribējās viņu modināt. Tālāk bēgt vairs nevarēja. Viņi mūs uzies vai arī neuzies. Neatlika nekas cits, kā gaidīt.

Balsis tuvojās, un strauta gultni mīdīja pakavi. Falka nāsis noraustījās, un es brīdinoši uzliku zirga purnam roku. Pelēcis, galvu pacēlis, nočāpstināja, bet citādi stāvēja rāms. Pakavu duna norima, un balsis pamazām izdzisa tālumā, līdz pazuda pavisam.

Zem vītola palikām augu dienu un nakti arīdzan. Kamēr Ivana vīri pastāvīgi atgādināja par savu klātbūtni, neuzdrīkstējos kustēt no vietas. Bija drēgns, mitrs un auksti; nogūlos mammai cieši līdzās un uzmanīgi viņai pieskāros, cerēdama, ka viena otru daudzmaz sasildīsim. Pēc vītolu tējas mamma elpoja vienmērīgāk, taču satraucošais bālums neizzuda. Turklāt zināju, ka ir robeža, līdz kurai cilvēks spēj paciest bultu plecos, kamēr brūce neiekaist.

Nakts vilkās bezgalīgi gara. Trīs reizes sagatavoju mammai vītola mizas novārījumu, vienreiz pamodos, dzirdot balsis, bet tās, par laimi, mums netuvojās. Kad rīta gaisma beidzot mirdzēdama ielija cauri lapu paklājam, zināju, ka man mamma jāpamet un jādodas pēc palīdzības. Nevarējām palikt šeit, gaidot, kamēr mūs atrod, un tālāk jāt mamma nespēja, tiktāl viss bija skaidrs. Taču paņemt Pelēci, bet Falku atstāt šeit arī nedrīkstēja. Viņš kļūtu tramīgs, sāktu zviegt. Zirgiem nepatīk vientulība, un Falks ir visai sabiedrisks. Pats labākais būtu paņemt līdzi abus zirgus, lai gan arī mazliet sarežģīti. Varēju jāt ar Falku, turot Pelēci aiz pavadas.

-   Mamm?

Mamma ilgāku brīdi nebilda ne vārdiņa, un es jau sabijos, ka viņa varētu būt nesamaņā. Taču, vēlreiz izdzirdusi manu balsi, viņa atvēra acis.

-   Man jādodas pēc palīdzības, es sacīju, sagatavoju divas krūzes ar vītolu mizas novārījumu. Izdzer vienu, kamēr tā silta.

Bija tik dīvaini tā teikt it kā māte būtu es. Bet mamma tikai pamāja.

-   Esi uzmanīga, dūdiņ, viņa sacīja.

Negāju projām tikām, līdz pārliecinājos, ka mamma pati var iedzert tēju. Tad, nolikusi maizi un sieru līdzās otrai tējas krūzei, apsegloju Falku un Pelēci un izvilku tos otrpus lapu paklāja. Atļāvu viņiem strautā padzerties, taču ne pārlieku. Pēc tam, uzkāpusi zirgā, devos projām uz mūsu apkaimi.

DAVINS 5 Divi cilvēki pasaulē

Biju nošāvis pirmo briedi savā dzīvē, lielisku staltbriedi, un mani vaigi lepnumā un priekā kvēloja. Pulverdibens ar Kallanu pavadīja mani līdz mājām citādi nevarēja, jo saviem spēkiem es briedi neatstieptu. Taču, kad iegājām virtuvē, uzreiz sapratu, ka neviena nav mājās. Uz galda stāvēja ar dvieli pārklāta bļodiņa mamma manā galda pusē bija atstājusi mazliet rīta biezputras. Manā lepnumā iedūrās sirdsapziņas pārmetumi.

Turpat atradās zīmīte Dinas glītajā rokrakstā.

-        Mamma ar Dinu aizjājušas kopā ar Ivanu Laklanu uz Hebrakas dzirnavām, pārlaidis skatienu zīmītei, es sapratu. Lasīšana nav mana stiprā puse. Dinai veicas labāk, lai gan viņa par mani jaunāka vairāk nekā četrus gadus. Viņa tādās lietās uzcītīgāka. Kaut kas sakarā ar dažām aitām.

'Bez manis? nobrīnījās Kallans, rādīdams neapmierinātu ģīmi. Mammas pavadīšanu Kallans ņem nopietni.

-        Viņas taču nezināja, kur mēs esam. Bet laklanietis esot apsolījis atvest mājās.

Kallans kaut ko norūca. Varēja redzēt, ka notikušais viņam nav pa prātam, taču šobrīd neko pasākt nevarēja.

-        Aiziešu pie Modijas, jāpārved mājās Roza ar Melliju, es teicu, ja viņas vispār gribēs nākt mājās.

Viņas negribēja. Roza patlaban greba karoti Modijai, bet Mellija spēlējās ar kucēniem.

-   Es šodien nošāvu briedi, tā kā vilcinādamies pateicu Rozai, tikai lai dzirdētu, kā tas izklausās. Staltbriedi.

-   Tad jau labi, Roza, nevērīgi izmetusi, greba tālāk. To pašu viņa teiktu arī tad, ja es pārnāktu mājās ar paipalu vai trusi. Rozai nav lielas sajēgas, kā tas ir doties medībās. Brīdi stāvēju, vērodams, kā viņa grebj. Gaišās matu pīnes kaut vienreiz stāvēja mierā, un starp uzacīm Rozai bija ievilkusies koncentrēšanās rieviņa. Nezin kā viņai bija izdevies tikt līdz sunim, medību sunim ar smailu purnu un nokarenām ausīm.

-   Es tikai atnācu paskatīties, vai Niko ir mājās, sacīju.

-   Mmm… Roza atmurmināja, griezdama kokā smalkas spalviņas, un nu suns tika pie kažoka. Roza vēl aizvien darbojās ar veco, pa pusei sarūsējušo nazi, ko bija paņēmusi līdzi no Dunarkas. Ja kādreiz saņemšos, uzdāvāšu viņai jaunu, pavisam īstu nazi. Lai gan, ja tā labi padomā, nazis, ar ko iedurts Drakanam kājā, nemūžam nezaudēs vērtību…

Niko ar meistaru Maunusu bija apmetušies Modijas Kenzijas mājas vienā spārnā pagājušajā gadā, kad mēs šeit ieradāmies. No sākuma arī mēs mitinājāmies tepat, kamēr uzbūvējām sev māju. Niko ar Maunusu tika piesolīta palīdzība mājas celtniecībā, bet, lai kā meistars sūrojās, ka cilvēkam viņa vecumā jādzīvo zem viena jumta ar mammu, lietas labā viņš nekustināja ne pirkstu. Varbūt Maunusam tīri labi patika tepat. Bet varbūt viņš kala plānus, sapņodams, ka reiz atgriezīsies Dunarkā.

Abi ar Niko patlaban bija iekaisuši līdz baltkvēlei. Tas nebija nekas jauns, jādomā viņu parastais runas veids. Dina teica, ka abi savstarpēji izturoties kā tēvs ar dēlu, taču klausīties viņos man nebija nekāda prieka.

-   Kāpēc tu vienmēr iztaisies par dumjāku, nekā esi? brēca meistars Maunuss. Tu taču zini, ka man ir taisnība!

-   Tur tā lieta, ka nezinu, atbildēja Niko klusākā, taču tikpat ietiepīgā balsī.

-   Skaisti! Spoži! Tātad paliksi par vienkāršu aitu ganu, ja vien Drakans tev atļaus.

-   Būt par aitu ganu nav nekas slikts.

-        Nē. Ja cilvēks tam piedzimis vai tas viņu apmierina un ja uz viņa pleciem negulstas atbildība par pilsētu un pili.

-        Par pilsētu un pili, kas mani nevēlas! Ja viņi grib Drakanu, lai notiek, un ļaujiet man mierīgi dzīvot!

Stāvēju durvīs, nezinādams, ko iesākt laisties projām, padot labdienu vai tikai mierīgi noskatīties. Izšķīros par pēdējo, un tad abi kā sarunājuši paskatījās manī.

-   Labdien, Davin! sveicināja meistars Maunuss. Kā labi iet?

-Jauki, paldies! Nupat nošāvu staltbriedi.

Taču salīdzinājumā ar Drakanu un Dunarku, un pili mani vārdi izklausījās aplam bērnišķīgi.

-Jauki, jauki… norūca Maunuss, gandrīz tikpat nevērīgi kā Roza. Tas bija Niko, kas pajautāja kaut ko būtisku.

-   Vai āda nav cauršauta?

-   Tieši sirdī.

Kallans ne reizi vien bija spiests likt lietā mednieka nazi. Šoreiz staltbriedis, kad pienācām klāt, bija jau miris.

Vairāk Niko nekā neteica. Tikai pamāja. Un tas bija daudz labāk nekā cēlu vārdu plūdi. Daudz kas pie Niko man nav saprotams. Dažkārt rodas sajūta, ka viņš jaucas lietās, kas uz viņu neattiecas. Taču ir brīži, kad Niko rīkojas, kā vajag. Tajās reizēs vēlos, lai mēs abi būtu labi draugi.

-   Vai mamma jau atgriezās? Niko jautāja.

Papurināju galvu. Vēl ne.

-   Es pats gribēju jāt līdzi, taču…

-        Taču tas būtu stulbums. Ja kaut kas neļauj Drakanam naktī gulēt, tad tās ir domas par Niko, kas palicis dzīvs un var atgriezties Dunarkā. Drakans izsludinājis balvu simts zelta dukātu vērtībā, veselu bagātību tam, kas atnesīs viņam Niko galvu un ne jau noteikti kopā ar ķermeni. Sūtot Niko tavai mammai par miesassargu, mēs izaicinātu nelaimi, nevis no tās izvairītos.

-        Kāpēc viņa devās ceļā bez Kallana? jautāja meistars Maunuss.

-  Tāpēc, ka mēs bijām medībās, atzinos, nespēdams apslāpēt sirdsapziņas pārmetumus, lai gan visā visumā tā taču nebija mana vaina, briežu medības izdomāja Kallans, es tikai saņēmu atļauju doties līdzi.

-   Man diez ko nepatīk, ka viņa devās ceļā bez Kallana, sacīja Niko, nedomāju, ka Drakans viņu aizmirsis.

-  Ivans Laklans izdaudzināts par godavīru, iestarpinājās meistars Maunuss, nosargās ne sliktāk par Kallanu, sevišķi laklaniešu klana novadā.

-   Kad viņa pārradīsies, došu ziņu, es teicu.

*

Augu pēcpusdienu ņēmos, iežogodams mammas zāļu dārziņu, lai tam netiek klāt kazas. Mamma bija nolūkojusi iespējami drošu un saulainu pleķīti, taču redzēju, ka augi tik lekni kā Bērzūnē te nezeļ. Visā visumā, lai sāktu no gala, vajadzīgs krietns laiciņš sūras vergošanas. Labi zināju, ka jācenšas palīdzēt vairāk, nekā to darīju, bet arī zobens ir svarīgs, tā man likās. Jo kāda jēga rauties vaiga sviedros, uzcelt kazu māju un iekārtot zāļu dārziņu un vistu kūtiņu, un jaunu māju sev, ja atkal ieradīsies Drakans un sagribēs visu nodedzināt? Tad jau atkal būs jāsāk no gala, ja vien paliksim dzīvi.

Pienāca vakars, bet no mammas un Dinas ne vēsts. Nogāju vēlreiz līdz Modijas mājai, pavakariņoju kopā ar Modiju un meitenēm.

-  Kad atnāks mamma? noprasīja Mellija, turēdama pilnu klēpi ar kucēniem. Viņa apsolīja pārnākt mājās pirms tumsas, un tagad jau ir tumšs!

-   Varbūt bija tik vēls, ka abas nolēma pārnakšņot Hebrakas dzirnavās, es atbildēju, cenzdamies atvairīt nemiera tārpiņu, kas grauzās man pakrūtē. Mellija allaž uztraucas, kad mammas naktī nav mājās, bet pēc Dunarkas jau nu pavisam. Mamma dara visu iespējamo, lai nepaliktu ārpus mājas ilgāk, nekā galēji nepieciešams.

Mellija piespieda kucēnu sev klāt tik cieši, ka tas iepīkstējies tagad rāvās brīvībā.

-   Mellij, uzmanīgi, skaties, ka nenospied!

Mellija nelikās mani dzirdam. Pār viņas apaļajiem, brūnajiem vaigiem sāka birt asaras.

-   Ko tad, ja mamma vairs nepārnāks? viņa noprasīja.

Kā varēdams mierināju, izstāstīju Mellijai pirms gulētiešanas trīs viņas mīļākās pasakas. Mamma, bez šaubām, atgriezīsies mājās, es sacīju. Protams, viņa tā darīs.

īsi pirms pusdienlaika nākamajā dienā pār kalnu atjāja Dina Falka mugurā, vezdama pavadā Debijas Zālīšmammas pelēko poniju. Aiz bailēm un noguruma māsa bija pavisam bāla, un man bija smagi viņai ieskatīties acīs.

-     Mammu sašāva, Dina paziņoja, un balss viņai aiz noguruma skanēja vārga un aizsmakusi. Steidzieties! Man tik ļoti bail, ka viņa var nomirt.

*

Pagāja deviņas dienas, un tikai tad mēs bijām droši, ka mamma izdzīvos. Nav izstāstāms, cik grūti bija nosēdēt līdzās viņas gultai un tikai gaidīt. Taču sēdēdams sapratu, ka tagad pasaulē ir divi cilvēki, ko vēlos nogalināt. Drakans un Ivans Laklans.

DAVINS 6 Baltā Briužumāte

Ivans Laklans, es sacīju.

Kallans mani pat neuzlūkoja. Tikai pacēla cirvi labi mērķētam, ievingrinātam vēzienam, un sprungulis uz bluķa pāršķēlās uz pusēm. Pieliecies viņš uzlika pagali atpakaļ uz bluķa.

-   Kas ar viņu? viņš pajautāja.

-   Ivans ievilināja mammu slēpnī. Grasījās viņu nogalināt.

Pēcpusdienas saule uz brīdi iezibsnījās cirvja asmenī. Klak!

Zemē nokrita vēl divas malkas pagales. Aizkaitināts blenzu Kallana saliektajā mugurā. Vai tiešām viņš nenoliks cirvi un ar mani neaprunāsies? Tas taču galu galā ir dzīvības un nāves jautājums.

Klak! Cirvis nozibsnīja atkal.

-   Kallan. Mums taču kaut kas jādara.

-   Mēs aizsūtījām vēsti Helēnai Laklanai.

-        Nu un? Viņa ir Ivana vecāmāte vai tiešām tu domā, ka viņa savu mazdēlu sodīs pēc nopelniem? Tam… tam nelietim, Kallan, jāmirst!

Beigu beigās tomēr iztaisnojis muguru, Kallans uzmeta man skatienu.

-        Tas, ko laklanietis nodarījis un kādu sodu pelnījis, ir Laklanu darīšana. Kallana acis zem platajām, rudajām uzacīm mirdzēja pelēkas kā granīts. Vai saprati, puis?

Pēc Kallana uzskatiem, klana likumi ir neaizskarami. Spriest tiesu laklanietim var tikai laklaniešu klans. Bet mājās, mūsu

jaunajā namā, gulēja mamma, vēl aizvien tik vārga, ka Dinai nācās turēt krūzi, kamēr mamma padzeras. Un pie visa vainīgs bija Ivans Laklans.

Es nogrozīju galvu.

Nē, Kallan. To nu gan es nesaprotu.

Apsviedies riņķī uz papēža, es metos projām. Kamēr tiku līdz kalnu grēdai, visu laiku jutu sev pakausī Kallana skatienu. Pēc tam atskanēja kārtējais spalgais "klak!". Kodīju lūpas. Viņam viss viens, un lai, es nodomāju. Ja jau tā, tad nokārtošu visu pats.

*

Bija tik agrs, saule tik tikko likās pieskārusies debesīm. Akmens loka stabi dirnēja kā melni, aizmiguši milži ar smalku zelta kārtiņu galvā, varētu domāt, ka rītausma uzlikusi tiem kroni. Aizvēru aiz sevis durvis, cik klusu vien varēdams. Mājā visi palika guļam: mamma un Mellija, Dina un Roza. Virtuves kaktā, man ejot garām, Bests piecēlās savā grozā, bet es viņu pārliecināju atgulties. Nebūtu ne vainas paķert viņu līdzi, bet labāk lai paliek un sargā mammu un meitenes.

Šķērsoju pagalmu. Rasa smagnēji gūla zālē, un manas potītes acumirklī kļuva slapjas. Šeit mums nebija grants vai bruģakmeņu kā Liepu namiņa pagalmā. Šeit nebija nekā cita kā vienīgi zeme un zāle, kas izklaidus auga starp māju un stalli.

Falks, pabāzis galvu pāri steliņģa šķērskokam, miegaini nobubināja. Zirga krēpēs spurojās salmi, viņš bija mierīgi un saldi gulējis, tad atnācu es un iztraucēju. Iedevu Falkam pāris riekšavu auzu, ko viņš gardu muti satvēra. Pēc tam izsukāju no tumšā akota gružus un putekļus, noberzēju pakavus. Par laimi, Falks bija pieradis, ka viņu apseglo jebkurā diennakts laikā, un izrādīja atsaucību. Atstājis zirgu uz brīdi stallī, izgāju laukā paķert zobenu.

Izdzirdējušas manus soļus, aitas blēdamas sāka prasīties laukā, bet es likos nedzirdam. Zobens bija savā parastajā slēptuvē, kārtīgi nolikts rokas atstatumā jumta klājuma dienvidu pusē. Nu tas ieraudzīja dienas gaismu. Likās, ka ausīs ieskanas Niko balss. Tas nav nekas cits kā purva rūdas stienis. No tā nemūžam neizdabāt kārtīgu šķindoņu. Lai nu kā, visu pēdējo nedēļu biju to asinājis, un asmens tagad bija griezīgs, pietiekami ass, lai, neuzmanīgi spodrinot, pāršņāptu sev ādu. Nestrīdēšos, varbūt tas arī nav skaistākais zobens pasaulē, tomēr pietiekami labs. Tādam tam jābūt. Cita man nav.

Jājot pār kalnu, Falka pakavi no rasas valgajā zālē atstāja redzamas pēdas. Kad atskatījos, mājās visi vēl aizvien gulēja, ar slēģiem logu priekšā un aizvērtām durvīm.

*

Nepagāja ne divas dienas, un aiztiku līdz Baurlaklanai, galvenokārt tāpēc, ka pa trīs lāgiem jāju kā traks. Nakti aizvadīju aitu aplokā, tramīgu aitu vidū, kas blēdamas rāvās malā, tikko Falks pavicināja asti. No gulēšanas nekas prātīgs nesanāca. Brokastīs notiesāju visus plāceņus, ko biju paņēmis ceļam. Falkam bija jāsamierinās tikai ar zāli.

Nākamajā pēcpusdienā, tuvojoties pēdējās kalnu grēdas virsotnei, ieraudzīju sev priekšā ielejā klājamies pilsētu granīta, kārniņu un balti sarkanu namiņu mozaīku. Falks bija saguris, es arīdzan. Sēdēju melnā rumaka mugurā, mirkli juzdams, ka mana dūša saplok, un vēroju pilsētu lejā, kas bija daudz lielāka, nekā biju gaidījis. Daudz lielāka, teiksim, par Baurkenziju, tāpat arī Zemienes pilsētām; tajā bija daudz ielu un laukumu, dažviet pat bruģis. Mājas vairumā pamatīgi kalniešu namiņi, zemi un plati, ar velēnu jumtiem, tomēr šur tur viens otrs klana pārstāvis vai ienācējs bija būvējis Zemienes stilā divos stāvos, ar balkonu. Modija Kenzija dzīvoja pavisam parastā mājā, kas neatšķīrās no pārējām, turpretī Helēnas Laklanas mājoklis bija krietni vien iespaidīgāks: augsti, pelēki granīta mūri un torņi ar mazām šaujamlūkām sargāja viņu no nevēlamiem ciemiņiem.

Es jau domāju, ka tā būs nē, ne gluži tā, bet tomēr. Biju iztēlojies, ka, mierīgi iejājis pilsētā, metīšu izaicinājumu sejā Ivanam Laklanam. Un tad mēs cīnīsimies, un, ja būšu prasmīgs, kā domā Kallans, tad viegli uzvarēšu. Varbūt mani ievainos uz to biju sagatavojies, vienīgi… lai nav pārāk ļauni, lai, kad ievainojumi sadzīst, varu atkal celties un likt lietā rokas un kājas. Man bija iešāvies prātā, ka lieku uz spēles dzīvību, taču par tādu iznākumu centos nedomāt. Risks atmaksāsies, tā es spriedu. Lai nu kā, visiem būs skaidrs, ka nedrīkst nesodīti šaut uz manu mammu. Pat prātā neienāca, ka mani varētu pārņemt šaubas vai arī es vispār neatrastu Ivanu.

Falks bija pelnījis stalli un sātīgu maltīti, bet man kabatā ne graša. Nevarēja taču vienkārši piesiet viņu pie koka un pēc tam savākt pa daļai tāpēc, ka Augšzemē bija vilki, lai gan cilvēku mītņu tuvumā tie pārāk bieži nerādījās; pa daļai ari tāpēc, ka zirgu kāds atradis varētu pievākt. Uz stilba Falkam vīdēja Kenziju klana zīmols, un neviens klana cilvēks viņam nepiedurs ne pirkstu, taču Baurlaklana atrodas turpat līdzās karavānu ceļam un visi lielceļa gājēji nebūt nav tik godīgi kā kalnieši. Man pašam vēders aiz izsalkuma rūca, biju tik saguris, ka acu priekšā rādījās migliņa. Varbūt tā nebija laba doma uz pirmo nopietno zobenu kauju doties šādā noskaņojumā.

Falks, smagi nopūties, papurināja galvu, tā ka no mutes pašķīda siekalas. Man jāizšķiras. Kāpēc pēkšņi viss tā sarežģījies? Pasakās varonis atjāj, nocērt pūķim galvu, un lieta darīta. Par to, kā gādāt zirgam barību, tās nevēsta.

Falks bija noguris. Negaidīdams pavēli, viņš apņēmīgi sāka kāpt lejā no kalna pretim pilsētai; pēkšņi man iešāvās prātā, ka Falks par manu pasākumu zina vairāk nekā es pats. Galu galā viņš te jau pabijis. Varbūt nav nemaz tik muļķīgi ļaut, lai ceļu izvēlas zirgs.

Falks ierikšoja starp pirmajām divām mājām. Pāris vistas kladzinādamas un ķērkdamas atlēca sāņus. No tuvējā pagalmiņa atskanēja nikni rējieni, un pelēks, sapinkājies šunelis, pabāzis galvu starp diviem žoga dēļiem, lūkoja iekampt zirgam stilbā. Falks nelikās manām. Ieauļojis šķērsieliņā, tad pa vārtiem iekšā, mans zirgs iegrūda purnu ūdens traukā, kas stāvēja bruģēta pagalma vidū. Pagalmu ieskāva sarkani dzīslots divstāvu nams, un pie viena no četriem ēkas spārniem virs durvīm vīdēja metāla izkārtne ar uzzīmētu baltu briedi uz zila fona, tur bija arī uzraksts "Baltā Briežumāte". Falks atrada krogu, bet ko tur ar tukšu kabatu meklēt?

No staļļa puses, ne no mājas, iznira plikgalvis vīrs ar zvērīgi spurainām, melnām uzacīm. Nātnajiem svārkiem mugurpusē pielipuši salmi. Laikam biju iztraucējis vīra diendusu.

-     Kā varu jums palīdzēt? viņš pakalpīgi iesāka. Taču, ieraudzījis, ka esmu tikai zēns ar nogurušu un dubļos nopērušos zirgu, meldiņš mainījās. Ko tu gribi? viņš noprasīja.

-     Es… nu, vai šeit nevar dabūt darbu? Neko vairāk, tikai lai samaksātu par zirga barību un vienu nakti stallī.

Vīrs mani brīdi uzlūkoja. Tad nopētīja Falku. Un tad vēlreiz mani.

-     Kā tas nākas, ka pie tevis atrodas viens no Modijas Kenzijas zirgiem? vīrs noprasīja.

Jutu pietvīkstam vaigus, it kā es tiešām būtu zirgu zaglis, par ko viņš mani noturējis.

-   Tagad tas pieder manai mammai, es atbildēju.

-    Ak tā, vīrs atburkšķēja, tad jau būsi Kauninātājas puika. Kāpēc neteici uzreiz? Kāp zemē un ved zirgu šai stūra nodalījumā. Gan jau kaut ko izdomāsim.

Kauninātājas puika. Jāju divas dienas ar zobenu uz muguras, jāju likt uz spēles dzīvību, jāju nogalināt kā vīrs… un nu es viņa acīs esmu tikai mammas knēvelis. Tomēr labāk tā nekā būt ieskaitītam zirgu zagļos, bet ne pārāk.

-     Man dāvanas nav vajadzīgas, nikni sacīju, varu visu atstrādāt!

-    Jā, jā, vīrs attrauca. Nomierinies, gailēn. Gan jau vēl paspēsi izrādīt savu čaklumu.

Pāris stundu vēlāk man savus vārdus nācās nožēlot.

-    Vari ieviest kārtību vistu kūtī, krodzinieks nevērīgi izmeta, aizmirsdams pieminēt, ka vistu kūts ir tik plaša kā visa mūsu māja, ka tajā ir trīs telpas un katrā pa kareivīgam gailim, kas pārvalda duci brangu, oranži brūnu vistu… turklāt kūts vismaz piecus gadus nav bijusi mēzta. Piecu gadu vistu mēsli, sākot ar sakaltušiem, daļēji pārakmeņotiem, līdz pat svaigākiem, šķidrākiem jaunāka pienesuma mēsliem… Fui, kā tur smirdēja! Un putēja. Vecie atkritumi, dūnas un vistu spalvas, vistu mušiņas… Nācās noģērbt kreklu un piespiest pie sejas, lai varētu izturēt. Pēc tam kad biju ticis līdz trešajam aizgaldam, ārā, pagalmā, man uzklupa gailis un es iedzīvojos trīs asiņainās švīkās šķērsām pār krūtīm.

-   Kaut tu atstieptu kājas zupas katlā! es nolamājos un beigu beigās kareivīgo radījumu ar tīrīšanas darbiem izsniegtās rīsu slotas palīdzību izvadīju laukā pa durtiņām.

Pagāja laiks, kamēr beidzot varēju vest laukā pēdējo mēslu ķerru un tīrajos nodalījumos salikt svaigus salmus. Gāja jau uz vakaru, un vistas spiedās pie durtiņām, prasīdamās iekšā. Kūts priekšnieks ar izspūrušajām uzacīm pabāza galvu pārbaudīt manu darbu.

-   Hm, viņš norūca, darbs paveikts godam. Cepuri nost tavā priekšā.

-   Vai nevaru kaut kur nomazgāties? es pajautāju. Un izmazgāt kreklu?

-   Lielumu noberz pagalmā pie sūkņa, kūts pārzinis sacīja. -Ja kāds no viesiem būs pasūtījis, varēsi pēc viņa izmantot vannu, taču tevis dēļ vien krodzinieks ūdeni diez vai sildīs.

Pabāzis galvu zem sūkņa, nevarēju vien beigt mazgāties. Viscaur kņudēja un niezēja. Labi zināju, ka tās galvenokārt ir manas iedomas, tomēr vecajos salmos biju redzējis tik daudz kukaiņu, ka iztēlē visi metās virsū man.

-   Še, sacīja kūts pārzinis, pasniegdams plānu, pelēku ziepju plēksnīti, vanna atrodas augšstāvā, rau, pa tām kāpnēm. Ja pasteigsies, ūdens vēl nebūs atdzisis.

Es steidzos. Odens akmens vannā bija drīzāk remdens nekā silts, tomēr, lai nu kā, patīkamāk nekā zem auksta ūdens sūkņa. Beidzis mazgāties, ķēros pie krekla bēršanas, līdz tas atguva baltumu un smaržot arī smaržoja patīkamāk. -

Izkāpis no vannas, nosusināju matus. Biju panācis savu, mamma tos man pēdējoreiz nogrieza pērn, un nu tie bija izstiepušies tik gari, ka varēju sasiet zirgastē tāpat kā Kallans. Jau grasījos saņemt matus ar ādas aukliņu, kad izdzirdēju apslāpētu smīkņāšanu.

Apmetos riņķī. Turpat pie durvīm stāvēja divas meitenes, vienai varēja būt sešpadsmit septiņpadsmit; baltās aubēs un ar priekšautiem, kurus tās turēja piespiestus mutei. Paķēris kreklu, aizsedzu kaunumu. Ko viņas smejas? Vai man kaut kas nav, kā vajag, vai arī tikai tāpēc, ka esmu kails?

-   Saimniece saka, ka tev virtuvē nolikts ēdiens, viena no meitenēm sacīja, nolaizdama priekšautu un atklādama savu seju. Starp priekšzobiem viņai rēgojās spraudziņa, bet citādi meitene bija skaista. Tomēr redzēju, ka viņa nevar vien valdīt smieklus.

-   Paldies, es pateicos, tūdaļ iešu!

-   Kad beigsi, nāc uzreiz, meitene sacīja. Zaglīgi saskatījušās, abas atkal rāva vaļā smieties. Kad viņas beidzot aizgāja, aizvērdamas aiz sevis durvis, man kļuva vieglāk. Nenoturējos un uzmetu īsu mirkli savam augumam. Vai tiešām es izskatos tik smieklīgs? Manuprāt, parasta āriene. Vēl pakaulains varbūt, tomēr pleci platāki nekā pērn ap šo laiku. Un pārējais… kad ar Pulverdibenu un Kinni kopā mazgājāmies, neviens nesmējās. Dumjie skuķi. Centos par viņām nedomāt, taču pēkšņi nejutos vairs tik pašpārliecināts, lai ietu kroga virtuvē atsegtām rokām, izmeties vilnas vestē, kā parasti darīju, kamēr mans krekls žuva. Izgriezu kreklu, cik labi vien varēdams, tomēr tas bija vēl pavisam slapjš. Un tad es nodomāju, cik stulbi uztraukties par divām zostiņām, es taču biju ieradies šajā pilsētā, lai cīnītos ar vīru, cīnītos uz dzīvību un nāvi. Pakāru kreklu, lai žūst, un devos meklēt virtuvi, uzģērbis tikai vesti.

Krodziniece piedāvāja man pilnu bļodu ar gaļas zupu un tik daudz maizes, cik varēju notiesāt.

-  Te tev alus krūze, kad beigsi šo, viņa sacīja, bet tikai viena. Pēc tam jādzer krāna ūdens.

-        Paldies, saimnieci es tencināju, pūzdams zupai. Tā bija karsta, kūpēja vien, un gaļas un dārzeņu tajā bija papilnam, un vēders ierūcās tik neganti, ka nevarēju vien sagaidīt, kad zupa kaut drusciņ atdzisīs.

Vēlāk, sēdēdams un baudīdams aliņu, es nevērīgā balsī pajautāju:

-   Vai saimniece nepateiktu, kur var sameklēt Ivanu Laklanu?

-        Ivanu? Viņš dzīvo augšā pilī, ja vien ir Baurlaklanā. Tas cilvēks daudz braukā apkārt. Priekš kam tev? Kamdēļ tev viņš?

Ierāvis vēl alutiņu, nosusināju putas no augšlūpas.

-         Nekas īpašs, acis nepacēlis, atbildēju, man tikai viņam jānodod vēsts no mammas.

DAVINS 7 Dzelzs loks

Gulēt mani ielaida šķūnī, un es pavisam omulīgi atlaidos pērnā gada salmu pakaišos, palikdams apakšā paklājiņu un apsegdamies ar apmetni. Tomēr miegs nenāca ne saukts. Manuprāt, bīstamas lietas labāk bez liekas prātošanas nodarīt uzreiz. Kallana neskaitāmie padomi un aizrādījumi jauktin jaucās pa galvu "Skaties uz zobenu, puis, nevis uz viņa stulbo ģīmi!" -, un sākumā es tiešām prātoju, kā ir, kad iedur otram cilvēkam ar zobenu un redzi, kā viņš nokrīt un paliek slābans un auksts kā cūka, kad to nokauj. Un ja nu cūkas liktenis lemts man pašam?

Kad beidzot iemigu, sapnī redzēju zobenu, kas pēkšņi bija kļuvis tik smags, ka ne pacelt, un vīrišķis ar uzročiem un kāvēja skoteli lēkāja man riņķī, viegli iedurdams te vienā vietā, te otrā, un asinis plūda man gar rokām, kājām un vēderu. Mēģināju aizstāvēties, taču zobens bija stingri pieķēdēts zemei un pretinieks smiedamies dūra man kaklā, un, kad nokritu, ļaudis smējās un kroga meitenes ķiķinādamas metās man virsū, katrai rokā pa kokgriezēja nazim, un visas brēca kā negudras: "Pasteidzieties, pasteidzieties! No viņa taču sanāks dažs labs šķiņķa gabals!"

Uzrāvos no miega mazā gaismiņā, kad viens no kroga gaiļiem pāri visam pagalmam aizgūtnēm rāva vaļā savu dulno dziesmu. Gan jau vakardienas plēsoņa, es nīgri nospriedu. Grasījos pagriezties uz otriem sāniem, pagulēt vēl brīsniņu, nejuzdamies īsti atpūties. Taču, pats par sevi saprotams, atsaucās pārējie divi gaiļi, un es sāku prātot, kāpēc es guļu šajā siena šķūnī svešā pilsētā. Miegs izkūpēja kā rasa saulītē, un kuņģi pārņēma aukstums un nepatīkama kņudoņa. Bet tad es iedomājos par mammu un to, kas ar viņu notika, un niknums mani sasildīja.

Pagalmā pie sūkņa žigli nomazgājos, paķēru kreklu tas vēl bija mitrs, bet to tagad vismaz neredzēja tad izpurināju no apmetņa sienu, izgāju ārā pa vārtiem un pa ielas bruģi devos cauri pilsētai uz pili, kur dzīvoja Ivans Laklans.

-   Ko tev vajag? strupi noprasīja vārtu sargs. Esi atnācis briesmīgi agri.

-   Parunāties ar Ivanu Laklanu. Vai viņš šeit ir?

-   Varbūt ir arī. Taču viņam nepatīk, ja pamodina tik bezdievīgi agri.

Man bija apnicis gaidīt. Gribējās, lai viss jau ir aiz muguras.

-   Pasaki, kur viņu meklēt, pamodināt pamodināšu pats.

-  Ja jau tu par varītēm lauzies, sargs teica, tikai nenāc pēc tam žēloties un nesaki, ka neesmu tevi brīdinājis. Ja viņu aizskar, šis iet pa gaisu.

Lai nu kā, sargs, pakāpies sāņus, pamāja uz durvīm tornī.

-   Augšā pa kāpnēm līdz otrajam stāvam un tad pa kreisi. Viņš, ja vien ir uz vietas, parasti nakšņo puišu istabā.

Es pamāju, pateicu paldies un tad šķērsoju pils laukumu, kā pats cerēju, ātriem soļiem.

*

Puišu istaba bija iegarena telpa augstiem griestiem un ar nišām, kas stiepās viscaur gar vienu sienu. Viņpus aizkariem dārdēja mežonīgi krācieni visās iespējamās toņkārtās, un pa krēsliem, uz galda un grīdas bija izsvaidīti dažādi apģērba gabali bikses, krekli un apmetņi, lielākoties ar Laklanas sarkani dzelteno apmali. Atrāvu vaļā aizkaru tuvākajai nišai. Tur gulēja laba barojuma puisis spalvainām krūtīm ar krācienā plaši pavērtu muti un sānis atmestām rokām, likās, viņš nupat nogāzies augšpēdus.

Rīta gaismiņa, kas pēkšņi ielauzās nišā, krācēju neiztraucēja, viņš mierīgi gulēja tālāk. Saminstinājos. Man taču nebija ne jausmas, ir tas Ivans vai nav. Laikam jau nevar tā vienkārši ņemt un piespiest zobena smaili mežonīga svešinieka krūtīm, izaicinot viņu uz divkauju.

-   Ivan, es pusbalsī ierunājos.

Gulētājs nelikās dzirdam.

-   Ivan Laklan!

Bezcerīgi. Vai nu tas nav viņš, vai arī jāpielieto iedarbīgāki līdzekļi. Visi sīkie šķērslīši bija mani nokausējuši. Ja ticēt vārtu sargam, Ivans guļ kaut kur šajā istabā, un nu man vēl jācenšas viņu uzmodināt!

Pagrābis tukšu naktspodu, uzlēcu uz galda un sāku zvetēt pa podu ar zobenu. Sanāca varens jampadracis.

-        Ivan Laklan! Ivan Laklan! nežēlodams spēkus, auroju. Un nišas atdzīvojās. Samiegojušies vīri šķendēdamies vēlās laukā no salmu cisām, ķerdami pēc ieročiem.

-        Beidz to elles balagānu! kāds noburkšķēja. Kas noticis? Un kas, pie joda, tu tāds esi?

Beidzu dauzīt metāla podu.

-   Vai tu esi Ivans Laklans? es noprasīju.

-Jā, velns ar ārā! Un kas tu tāds?

Nomērīju viņu ar skatienu. Tik liels kā Kallans viņš nebija laimīgā kārtā-, taču par mani garāks, un kailais augums bija muskuļains un spēcīgs. Taču Kallans man bija mācījis, ka griba un centība ir svarīgākas par muskuļiem.

-        Mans vārds ir Davins Toners, es paziņoju un tad noskaitīju savu īso priekšnesumu, kam biju gatavojies visu ceļu no Baurkenzijas. Un tāpēc, ka esi draņķa suns, nelietīgs nodevējs un manai mammai nodarīji smagu kaitējumu, izaicinu tevi uz divkauju!

Istabā iestājās nāves klusums.

Ivans Laklans uzlūkoja mani saltām acīm.

-   Ņem, puika, savus vārdus atpakaļ! viņš tad sacīja.

Es purināju galvu.

-   Ik vārds, ko saku, ir svēta patiesība, es teicu, un neviens, iešāvis bultu manai mammai mugurā, nepaliks nesodīts!

-   Šis apmelojums man nav nekas jauns, Ivans nesteigdamies atbildēja, pateicoties Kenziju klana ziņnesim. Kāpēc kenzijiem pēkšņi sagribējies iedzīt starp mums nesaskaņu ķīli, es nezinu, taču tie ir meli, salti meli. Savu mūžu neesmu pacēlis roku pret sievieti, kur nu vēl šāvis bultu! Ņem savus vārdus atpakaļ, jēriņ, vai arī mums būs jāsastopas Dzelzs lokā!

Vieglu atzīšanos nebiju gaidījis, taču Ivana ledainā stāja un liegšanās aizdeva man vēl lielākas dusmas.

-   Dzelzs loks ir vienīgā vieta, kur vēlos tevi satikt, nodevēj, es šņācu, un lai no turienes iznāk dzīvs tikai viens no mums!

*

Dzelzs loks bieži vien ir tikai smiltīs ievilkta līnija; vai arī, ja skatītājos stāv vīri ar zobeniem, zemē iesprausti zobeni, starp kuriem novelk auklu. Baurlaklanā ir lielisks Dzelzs loks ar zobena veidolā izkaltiem stabiem, ko savieno smaga, rūsgani brūna ķēde. Novilkta līnija vai izkalta ķēde abas kalpo vienam mērķim: tiklīdz divi vīri ieiet Dzelzs lokā izšķirt savu strīdu, abi nokļūst citā pasaulē. Neviens nedrīkst iejaukties, neviens nedrīkst aizkavēt vai nākt strīdniekiem talkā. Ja vien abi labprātīgi un likumīgi iegājuši lokā, vēlāk neviens nedrīkst par notikušo atriebties. Tādējādi divi vīri, katrs no sava klana, cīnās viens pret otru un, ja beigās viens aiziet bojā, klani karu neuzsāk. Tas, kas citkārt prasītu neskaitāmas dzīvības, paņem, lielākais, vienu vai divas.

Ivana Laklana saltās, tēraudpelēkās acis neatrāvās no manis kopš mirkļa, kad iegājām lokā, jau pirms signāla atskanēšanas. Mans kuņģis rāvās čokurā, taču pietika iedomāties par mammu, cik tuvu viņa bija nāvei, un manī atkal uzjundīja niknums, un niknuma kvēle vairoja manu spēku.

Vēl aizvien bija visai agra rīta stunda, dzestrajā gaisā varēja redzēt elpu. Tomēr Ivanam mugurā nebija nekā, un arī es noģērbu kreklu. Acīmredzot tā bija pieņemts. Iesildīšanās nolūkā mazliet

pavicināju zobenu Kallana mācītajā rakstā. Ivans pat nepakustējās, tikai klusēdams mani vēroja. Varbūt nospriedis, ka pirms tāda "jēriņa" kā es nogalēšanas iesildīties nav vajadzības. Ap mums, loka ārpusē, stāvēja apmēram trīsdesmit mēmi skatītāji, visi laklanieši. Nu varēju atzinīgi novērtēt ķēdi likās, neviens pats nevēlējās palīdzēt man, bet rūsgani brūnā ķēde vismaz liegs nākt talkā Ivanam.

Cieši līdzās Dzelzs lokam stāvēja Helēna Laklana, balstīdamās uz gara, melna spieķa. Sirma kā ābele un aiz vecuma salīkusi, taču viņas balss bez piepūles pāršķēla klusumu.

-Tātad prasu beidzamo reizi: vai nevarat strīdu nokārtot citādā veidā?

-   Vienīgi, ja viņš atsauks savus melus, norūca Ivans.

Es tikai purināju galvu.

-   Ivan Laklan, vai tu stāvi šeit pēc savas gribas? -Jā.

-   Un vai tu neatkāpsies?

-   Nē.

-   Davin Toner, vai tu stāvi šeit pēc savas gribas?

-Jā. Balss man skanēja gandrīz kā parasti.

-   Un vai tu neatkāpsies?

-Nē.

-        Tatad loks ir noslēdzies. Šeit notiekošais tepat arī beigsies. Nekādu šķēršļu, nekādas palīdzības un nekādas atriebes!

Viņa brīdi klusēja, kā piedāvādama mums pēdējo iespēju nožēlai. Likās, ka šai brīdī visa Baurlaklana aiztur elpu. Nedz Ivans, nedz es neteicām ne vārda.

-        Tad lai sākas cīņa! paziņoja Helēna Laklana, ar blīkšķi nolaizdama zemē spieķi.

Ivans Laklans pacēla zobenu pirmajam cirtienam, un man uzreiz kļuva skaidrs, ka manā priekšā stāv pieredzējis cīnītājs. Neko citu arī nebiju gaidījis. Manas kājas pašas atrada īsto pozīciju to Kallans mums bija dzinis iekšā līdz nelabumam, kamēr gandrīz vai nevarējām paiet. "Kreiso kāju uz priekšu, puis! Roku augšā!" man galvā ieskanējās Kallana balss. Ticēju, ka esmu labi sagatavojies. Taču, kad nāca pirmais Ivana uzbrukums, tikai ar lielām pūlēm pacēlu zobenu, lai atvairītu sitienu, kas varētu pāršķelt man plecu. Galvā džinkstēja zobenu dziesma, bet pirksti pulsējoši smeldza viņš cērt smagi, krietni smagāk par Kinni vai Pulverdibenu, vismaz tik smagi kā Kallans. Un tas bija tikai pirmais cirtiens. Ko nesīs nākamais? "Nekad nedomā, ka saņemtais cirtiens ir pēdējais," man galvā ierunājās Kallans, "domā uz priekšu. Domā par nākamo un aiznākamo."

It kā būtu laiks domāt ar galvu. Biju spiests ļaut domāt augumam, jo Ivans manu sistēmu sašķaidīja ar reālu sitienu krusu pa plecu, galvu, krūškurvi; būtu vairāk laika, es nobītos, jo tā nebija nekāda vingrināšanās. Zobens, lai to nepazaudētu, bija jātur abām rokām, un, ja nevēlējos šķirties no rokas, bija jāaizmirst viss, tikai jātur zobens, vai arī notiks pats ļaunākais. Kur gan viņam tā jāsteidzas! Kāpēc jācērt tik smagi? Un tad nāca sitiens un grūdiens, kādu savu mūžu nebiju pieredzējis, un es vairs nezināju, kā turēt zobenu, lai Ivans man nenocirstu galvu.

Mani pārņēma pelēka, blīva bezcerības sajūta kā sapnī rokas smeldza tā, ka jākliedz, un zobens šķita veselu tonnu smags. Ivana ledusaukstās acis neatlaidās no manis ne mirkli, skaidri pauzdamas, ka esmu lopiņš, kas jānoslaktē pēc iespējas ātrāk. Un es es ar visiem saviem sapņiem par mammas atriebšanu un nodevēja nogalināšanu nespēju neko citu, kā vienīgi atvairīt sitienu un atkāpties, atsist un atkāpties, kamēr sajutu vēsās ķēdes smagmi atduramies sev pret muguru; nu man vairs nebija, kur atiet.

Ivans smaidīja, un man kļuva skaidrs: šis domā, ka esmu viņa varā. Nākamais uzbrukums būs pēdējais. Zināju arī, ko viņš izvēlēsies ne jau sitienu, kuru es varbūt arī atvairītu, bet grūdienu taisni krūtīs. Jau trīskārt viņš bija izmantojis grūdienu, trīsreiz es biju atkāpies, un nu vairs nebija, kur atkāpties.

Zobena asmens atvēzējās pret mani kā šķēps. Pieliecos, un sitiens nošvīkstēja virs manis. Un, kamēr Ivans mani vēl nebija piebeidzis, nostājos taisni un tad triecos ar galvu viņam vēderā, cik stipri vien varēdams.

-   Puff, Ivans saplaka kā pārdurts gaisa balons. Viņš streipuļoja atmuguriski un tad nosēdās uz dibena, un zobens izkrita viņam no rokām.

Nu bija mana kārta. Nu kaujamais lopiņš bija Ivans. Pacēlu zobenu, lai zveltu viņam pa kaklu.

Un tomēr es to nespēju. Viņa pelēkās acis no manis neatkāpās, nu tās vairs nebija tik saltas, es redzēju, ka viņš ir nobijies. Šobrīd Ivans bija cilvēks, dzīvs cilvēks, un, ja atvēzēšu zobenu, viņš pēkšņi vairs nebūs itin nekas. Mironis. Ķermenis bez dzīvības.

Nolaidu zobenu. Nudien jāraud. Mamma viņa dēļ gandrīz vai nomira, es biju ieradies viņu nogalināt, un nu man pavērusies iespēja to izdarīt… Vai es būtu tāds kā Niko, vārgulis, kas īstajā brīdī nespēj nogalināt? Tad jau Ivans, tāpat kā Drakans, dzīvos mierīgi tālāk, darīdams cilvēkiem ļaunu? Viņš taču pelnījis nāvi. Pacēlis zobenu vēlreiz, slaidi atvēzējos pret Ivana kaklu.

Dzelzs atsitās pret tēraudu. Ivana rokās jau atkal pazibēja zobens. Es biju nokavējis. Tomēr viņš vēl sēdēja zemē, un es biju situācijas noteicējs. Cirtu no visa spēka vēlreiz.

Klaaang! Savāds sprakšķis, nekas no dzidrās šķindas, kas parasti dzirdama, satiekoties zobeniem. Pēkšņi jutu, ka ierocis manā rokā kļuvis vieglāks. Un, kad gribēju to pacelt kārtējam cirtienam, sapratu, kāpēc: asmens bija nolūzis, pie spala rēgojās vien gabals plaukstas platumā. Biju palicis bez zobena.

Ivans nesteigdamies cēlās kājās. Uz viņa krūtīm, kur bija ietriekusies mana galva, pletās milzīgs, sārts plankums. Ivans vēl aizvien smagi elpoja. Taču viņam bija zobens, bet man ne. Ivans nomērīja mani acīm.

-   Nu, puis, Ivans sacīja, īstais laiks teikt atvainošanās vārdus.

Es tikai skatījos viņā.

-   Tu nosauci mani par nodevēju. Apvainoji, ka esmu nodarījis pāri sievietei. Ņem savus vārdus atpakaļ!

To nu es nekādi nevarēju.

-   Ņem tos atpakaļ!

Ivans pacēla zobenu. Man gribējās aizvērt acis, taču es tā nedarīju. Ivans atvēzējās.

Sitiens ietriecās man plecā tik spēcīgi, ka, pazaudējis savu sašķīdušo zobenu, es nokritu uz viena ceļgala. Nodūru galvu. Kallans teica: ja zobens ir pietiekami ass, vari pat nepamanīt, ka esi zaudējis roku, kamēr neieraugi to guļam zemē. Nekādu roku neredzēja. Nevienas asins lāsītes. Man lēnām pielēca, ka Ivans iesita man ar zobena plakano malu. Pacēlu skatienu. Ivana pelēkās acis bija tikpat ledusaukstas kā cīņas sākumā.

-   Ņem savus vārdus atpakaļ! viņš kārtējo reizi pieprasīja.

Es viņu klusēdams uzlūkoju. Un kārtējo reizi papurināju galvu.

Šoreiz zobens ietriecās man otrā plecā. Roka kļuva nejūtīga un

tik stīva, ka ne pacelt. Viņš atkal sita ar plakano pusi.

-   Atzīsti, ka meloji!

-    Es nemeloju! nikni izmetu. Un tad zobens, nošvīkstējis gaisā, ķēra mani mugurā un es nokritu zemē uz abiem ceļgaliem.

Tā nu tas bija. Es tikai nespēju saprast, kāpēc Ivans tik izmisīgi pūlas, lai "atsaucu savus melus". Varbūt tamdēļ, lai vēlāk neviens nevar pārmest viņam par notikušo. Bet vārdi man nenāca pār lūpām. Ne jau tāpēc, ka būtu grūti pateikt jauko "atvaino" šim nezvēram. Ja grib, lai nogalē mani, taču piespiest, lai atsaucu savus vārdus, viņš nespēs, lai pēc tam mierīgi skraidītu apkārt kā brīvs un attiecībā uz mani nevainīgs cilvēks. Un tad jau atsākās sitienu krusa. Viņš blieza lielākoties pa pleciem, taču arī kājas un mugura nepalika bešā. Vienreiz dabūju pa galvu tā, ka dzirksteles nošķīda un pār vaigu sāka plūst asinis. Pēc nākamā cirtiena izstiepos garšļaukus. Ivans mēdza pagaidīt, kamēr uzslienos kājās vai pa pusei kājās, un tad cirta atkal. Tā tas turpinājās, kamēr es beigās gulēju uz zemes, nespēdams vairs piecelties.

Uzlicis kāju man uz pleca, Ivans mani pagrūda, un es atkritu uz muguras. Nu viņš stāvēja ieplestām kājām, viena bija man vienā pusē, otra otrā. Zobens bija piespiests man pie kakla, taču Ivana sejā parādījās neizprotama izmisuma izteiksme.

-        Vai tiešām man tevi jānogalina, puis? Tādas stūrgalvības dēļ nudien vari nomirt!

Jutu mutē asins garšu, un arī redzēt vairs lāgā neredzēju. Nevarētu teikt, ka kaut kas īpaši sāpētu; viss augums bija milzīga, pulsējoša brūce.

-        Beidzamo reizi saku tev, Ivans aizsmakušā balsī teica, ņem savus melīgos vārdus atpakaļ!

-         Kaut tu sadegtu zilās ugunīs! nomurminājis aizvēru acis. Jutu zobena vēso pieskārienu kaklam un zināju, ka šoreiz viņš izšķirsies durt. Galvā pazibēja doma par mammu un Melliju, un Dinu, un radās dīvaina vēlēšanās pateikt atvainošanās vārdus. Tomēr visā visumā domāju, vai tas ļoti sāpēs un ka beidzot viss būs galā.

-   Apstājies! Laid viņu vaļā, lielo nezvēr!

Aši atvēru acis: pasaulē ir tikai divi cilvēki, kas prot tā runāt. Pirmajā acumirklī šķita, ka Ivans man pārāk stipri iebelzis pa galvu, jo skaidri redzēju parādāmies māšeli Dinu, kas tagad metās uz Ivana roku, brēkdama kā aizkauts vērsēns. Dzelzs loka vidū. Ivans, pāris soļu atkāpies, saķēra galvu, kā saņēmis sitienu ar mīklas veltni. Tieši tā mana māsa iedarbojas uz cilvēkiem.

-   Dina…

Māsa apsviedās riņķī, un acis iecirta man kā ar pātagu.

-   Un tu. Superidiots!

-   Dina! Ārā! Ej ārā no loka!

-        Noskatīties, kā tevi piebeidz līdz galam! Nekā nebija! Kā tu domā, velns lai parauj, ko tu tagad dari?

Izklausījās jocīgi: Dina parasti nelamājas.

-        Varbūt tu uzskati, ka viņš drīkst šaut uz mammu un palikt ar veselu ādu?

-   Kas viņš?

Kas? Ko viņa grib ar to teikt?

-   Viņš. Nespēju pacelt roku, lai parādītu. Ivans Laklans.

-        Viņš? Dina paskatījās manā pretiniekā un pēc tam manī. Tas taču nav nekāds Ivans Laklans!

DINA 8 Naida sēšana

avins izskatījās drausmīgi. Laklanu milzīgais lamzaks bija kS viņu apstrādājis tā, ka brālis tik tikko spēja pakustēties. Pār vienu vaigu plūda asinis, lūpas sasprēgājušas un iekaisušas, bet deguns līdzinājās kartupelim. Un uz kailā ķermeņa rēgojās uztūkušas, sarkanas svītras, tikpat kā pātagas cirtieni, tikai platākas, un dažas asiņoja, jo ādai bija ticis sitiens ar zobena asmeni. Nezinu, uz kuru dusmojos vairāk, Dāvinu vai to lamzaku.

-   Un kas tu tāda? pajautāja lamzaks.

-   Dina Tonere, atbildēju, tā idiota māsa.

Nevarētu teikt, ka man brāļa nebūtu žēl. Bija skaidrs bez teikšanas, cik briesmīgi viņš apstrādāts. Tomēr vispirms es biju saniknota. Pēc kā gan tas izskatās pa kluso izzagties no mājām, tēlojot varoni, vicinot zobenu, izaicinot nāvi! Turklāt zobens tika vicināts ne pret īsto vainīgo, un tas bija kronis visam.

Davins grasījās piecelties, taču rokas viņu neklausīja. Pietupos, lai palīdzētu, un brālis, uzslējies pussēdus, nosmērēja man svārkus ar asinīm.

-   Dina, ej ārā no loka! Davins atkārtoja. Ja varētu, viņš mani izgrūstu. Loks, jādomā, viņam likās ārkārtīgi svarīgs. Man nebija ne jausmas, kāpēc. Nejēdzīga dzelzs ķēde, kurš katrs var tai izlīst pa apakšu; nekādi nespēju saprast, kāpēc neviens pirms manis nebija iegājis laukumā. Kā gan visi spēj stāvēt un mierīgi noskatīties, ka pieaudzis vīrietis piekauj zēnu gandrīz vai līdz nāvei? Viegli pieskāros brāļa vaigam ar priekšauta stūri, lai kaut cik nosusinātu asinis. Nejauka brūce, ar to vēl būs noņemšanās.

-Toneres jaunkundz, ierunājās sirmgalve, kas varētu būt Helēna Laklana. Pasakiet man, kāpēc viņš netic manam mazdēlam Ivanam?

Uzmetu skatienu vispirms sirmajai kundzei un tad lamzakam. Brutālajam muskuļu kalnam nebija nekādas līdzības ar izsmalcināto kungu, kas mūs ar mammu ievilināja slēpnī.

-   Viņiem nav ne mazākās līdzības, strupi attraukusi, es turpināju susināt asinis.

-Jaunkundz, viņš ir Ivans.

Pārsteigta ieskatījos sirmgalvei acīs. Un īsajā acumirklī, pirms viņa nolaida skatienu, redzēju, ka tā ir taisnība. Lamzaks, kas piekāva Dāvinu, tik tiešām ir Ivans Laklans.

Bet kas tad bija nodevīgais nelietis?

Nu pēkšņi bija mana kārta iejusties muļķa lomā. Es taču zināju, ka tas cilvēks mūs vazāja aiz deguna no sākuma līdz galam, ar klajiem meliem ievilinādams slēpnī. Kāpēc viņam vēl bija jānosauc arī cita cilvēka vārds?

-  Laklanas kundze, es nesteigdamās sacīju. Pirms divām nedēļām manas mammas mājās ieradās vīrietis, stādīdamies priekšā kā Ivans Laklans un teikdams, ka laklaniešu klanam radusies vajadzība pēc Kauninātājas. Mēs ar mammu devāmies viņam līdzi un tāpēc iekritām slēpnī, kas mammai gandrīz vai maksāja dzīvību.

-   Un tas nebija viņš? aizsmakušā balsī noprasīja Davins. Dina, tu esi nelabojama glupiķe! Vai saproti, es viņu gandrīz vai nositu, un nu izrādās, ka viņš nav īstais!

-   Es? Tu par glupiķi sauc mani? Varbūt tā biju es, kas teica, ka tev jādodas ceļā ar nožēlojamu dzelzs stieni zobena vietā? Un, ja kāds bija jānosit, tad visdrīzāk tas esi tu pats!

-   Mierīgāk, mierīgāk, iestarpināja lamzaks, vai arī jums abiem uz brīdi būs jāieiet Dzelzs lokā. Klausies, puis, vai tas nozīmē, ka tagad tu atsauksi savus vārdus?

-        To es varu izdarīt, jā, atbildēja Davins. Un tad ar spiešanu izspieda vārdu: Atvaino!

-        Ak vai! izsaucās Ivans. Nupat jau likās, ka būs jācīnās arī ar tavu māsu. Un no viņas man ir velnišķīgi bail!

To sacīdams, puisis skaļi iesmējās, un viņa smiekli pielipa arī skatītājiem. Redzēju, kā Davins sagumst, tikpat kā zirgs bailēs no pātagas cirtiena. Ir gan joki ar to Dāvinu. Viņš labāk kausies, labāk saņems sitienus, dažkārt man pat liekas labāk nomirs nekā pacietīs, ka par viņu pasmejas.

-   Vai sāp? es apjautājos.

-        Dina, viņš lēni un par spīti satūkušajām lūpām skaidri teica, ej savu ceļu!

Un tad, nevēlēdamies mani redzēt, Davins aizvēra acis.

*

Helēna Laklana piedāvāja Dāvinām apmesties neapdzīvotajā meitu istabā, un, neklausoties mana lielā brāļa iebildumos, ka viņš spēj iet pats, lielāko ceļa daļu pa kāpnēm viņu uznesa Kallans.

-        Mums ir zāļu sieviņa, bet šobrīd viņa aizsaukta uz dzemdībām, ar nožēlu sacīja Helēna Laklana. Visā visumā kundze bija ļoti izpalīdzīga, ja ņem vērā, ka Toneru ģimenes loceklis pārpratuma dēļ gandrīz vai laupīja dzīvību viņas mazdēlam.

-        Nekas, es atbildēju, pati varu par viņu parūpēties mamma man iemācīja. Vai nevarētu dabūt mazliet auksta ūdens un kādu nebūt auduma strēmeli?

Auksts ūdens un strēmeles tika atnestas, taču mans dumjais brālis raidīja mani projām.

-   Kallan, viņš lūdza, dabū viņu projām! Liec viņai aiziet!

-        Es palikšu tepat, nikni attraucu, un tu nedrīksti par mani teikt "viņa", it kā es būtu kāda aita vai govs!

Kallans pieklājīgi, taču noteikti saņēma mani aiz elkoņa, un, ja es neuzmestu viņam tiešu kauninātājas skatienu, man neatliktu nekas cits, kā sekot viņam gaitenī.

-Jaunkundz, Kallans iesāka, pēc brīža zaudēdams savu stīvo pieklājību, Dina! Manuprāt, būs labāk, ja tu puisim liksi mieru.

-Jā, bet viņš ir cietis!

Kallans pamāja.

-        Jā. Viņš uzvēla sev plecos smagu pienākuma nastu, tā gan. Bet, Dina… viņam ir slikti, viņš zaudēja. Un vēl sliktāk ir tas, ka māšele ielauzās Dzelzs lokā glābt viņu kā tādu mazulīti.

Kāpēc gan viss, ko daru attiecībā uz Dāvinu, noiet greizi? Pērn viņš bija tikai mans brālis. Tagad viņš pārvērties pavisam svešā būtnē, mēs varbūt runājam vienā valodā, tas gan, taču visā pārējā Davins nepārprotami liek man noprast, ka esmu nekam nederīga.

-        Vai tad man tiešām bija mierīgi jānoskatās, kā Ivans Dāvinu zvetē? Daudz netrūka, Kallan, un Ivans būtu viņu nositis. Tavuprāt, man vajadzēja viņam to ļaut?

Jau iedomājoties vien, man acīs sāka kņudēt.

Kallans lēni pagrozīja galvu.

-       To es neesmu teicis. Saku vienīgi to, ka labāk, ja tu puisi liksi mierā. Par viņu varu parūpēties es.

Tāpat kā vairums cilvēku, Kallans vairījās skatīties man acīs. Un labi, jo tā bija vieglāk noslēpt asaras. Un, pirms runāt tālāk, es pacentos, lai nedreb balss.

-   Aukstu kompresi rokām un pleciem.

Pasniedzu Kallanam drānas strēmeli.

-       Tikko sasilst, aši nomaini. Bet citādi lūko, lai Dāvinām ir silti, un neļauj viņam aizmigt. Viņam sasista galva, un tas, es atkal sagumu, ja viņš tā mierīgi gulēs un aizmigs… tas ir bīstami.

Kallans pamāja.

-        Ne jau pirmo reizi man ir darīšanas ar puisi, kas saņēmis pāris belzienu vairāk, nekā vajadzīgs, viņš norūca, uzticies man!

Pāris belzienu vairāk, nekā vajadzīgs? Kam gan vispār vajadzīgi belzieni, es nodomāju. Taču skaļi neko neteicu.

-        Iziešu laukā palūkot, vai nevar dabūt kādu ceļmallapu. Tas labi noder pret sāpēm.

Kallans neizskatījās sajūsmināts.

-   Tikai paķer līdzi kādu no Helēnas Laklanas ļaudīm, viņš sacīja. Man nepatīk, ka tu staigā apkārt viena.

*

Pie ceļmallapām uzreiz netiku. Helēna Laklana gribēja ar mani aprunāties.

-        Apsēdies, jaunkundz! viņa aicināja, norādīdama uz koka krēslu ar augstu atzveltni. Pēc šādas dienas ieskaņas mums abām derētu nelielas brokastis, vai ne?

-Jā, paldies, es atbildēju.

Abi ar Kallanu pēc gara dienas jājiena ieradāmies Baurlaklanā īsi pirms tumsiņas. Apklaušinājām ļaudis, un Kallans pat piesolīja vara šiliņu tam ielas zēnam, kas pirmais paziņos par Dāvinu; taču neviens no pretimnācējiem nebija Dāvinu redzējis; beigās mums nācās atmest visam ar roku un doties pie miera. Kāds Kallana draugs, karavānas sargs un bijušais darbabiedrs, piedāvāja mums naktsmājas. Mazā gaismiņā mūs uzmodināja klauvējieni pie durvīm. Uz sliekšņa stāvēja nosmulējies, noskrandis puišelis, noteikti ne vecāks par sešiem gadiem.

-   Dodiet man to šiliņu, viņš pieprasīja.

-        Kāpēc gan lai dot' tev šiliņ', puis? rīta agrumā saīdzis noprasīja Kallans.

-        Tāpēc, ka Davins ir ceļā uz Dzelzs loku kopā ar Ivanu Laklanu, atbildēja mazais puņķutapa. Nu, dod šu manu šiliņu!

Zeņķis dabūja savu šiliņu, bet mēs sarosījāmies. Brokastis tobrīd nebija ne prātā. Helēnas Laklanas svaigā kviešu maize patlaban izskatījās visai kārdinoša.

-   Medu? viņa piedāvāja. Varbūt sieru?

-   Medu, paldies!

O, jā, medu, paldies… pēc nejauka pārdzīvojuma un kaut vai tikai jūtoties nelāgi, medus garšo vairāk par visu. Tada saldummīle kā māšele Mellija es neesmu, tomēr šobrīd smaržīgais, zeltainais medus bija tieši tas, kas man vajadzīgs. Pateicīgi iecirtu zobus maizē ar medu, un kādu brīdi Helēna Laklana dzirdēja tikai manu šmakstināšanu.

-   Vai garšo, jaunkundz? viņa, viegli smaidīdama, jautāja.

-        Mmmm, pilnu muti atsaucos. Bet, kundze, sauciet mani par Dinu. Neesmu radusi pie tituliem.

-        Labi, Dina. Bet ar tituliem gan nāksies samierināties. Tādām acīm kā tev… cilvēki raduši izrādīt cieņu. Tādējādi var ieturēt pienācīgu distanci un mazināt pašu bailes.

Žigli pacēlu skatienu, tomēr vairīdamās sagūstīt Helēnas acis. Vai viņai būtu bail? Helēnai Laklanai, kas par mani vecāka septiņdesmit gadus, turklāt pieder varenajam Laklanu klanam nevar taču būt, ka viņai no manis bail?

-   Kundze…

-Ja es saukšu tevi par Dinu, tev mani jāuzrunā par Helēnu.

Tas nenācās viegli. Baltiem matiem, tikpat kā ar glīti sapītu kroni galvā, smalkā, pelēkā vilnas kleitā ar sarkani dzeltenu apdari, cienīgi sēžot… Helēna neizskatījās pēc tādas, ar kuru var pāriet uz tu. Es sastingu, aizmirsdama, ko īsti gribēju teikt.

-        Kā klājas tavai mammai? Helēna Laklana apvaicājās, varbūt gribēdama palīdzēt man atjēgties.

-Jau labāk. Taču viņa vēl aizvien ir ļoti vārga.

Rozai nācās palikt mājās un palīdzēt Modijai Kenzijai mammu pieskatīt. Ja ne tas, Roza labprāt dotos kopā ar mani un Kallanu, kad prātojām, kāpēc Davins tik pēkšņi pazudis ar visu nolāpīto dzelzs zobenu. Bet Davins ir mans brālis. Un manas kauninātājas acis tās dažkārt lieti noder.

-        Netieku gudra par vienu, ierunājās Helēna Laklana, pūzdama timiāna tējai, kā tu domā, kāpēc tas nelietis izvēlējās tieši Ivana vārdu? Kāpēc tieši Laklanu?

-   Varbūt zināja, ka pret laklanieti mums neradīsies aizdomas.

-   Varbūt.

Helēna malkoja tēju.

-   Bet varbūt tur slēpjas lielāka ļaunprātība. Varbūt tāpēc, lai sētu naidu starp klaniem.

Man tas nebija ienācis prātā.

-   Ko, tavuprāt, uzsāktu Kenziju klans, domādams, ka mēs nogalinājām viņu Kauninātāju? Helēnas rādītājpirksts slīdēja turp atpakaļ virs tējas tases, sagriezdams tvaiku virpulī.

-   Bet Kallans… Davins teica: Kallans negribējis neko uzsākt tāpēc, ka Ivans ir laklanietis, nevēlēdamies iejaukties Laklanu lietās. Un tieši tāpēc jau Davins devās ceļā.

Ari tagad uzskatīju brāli par dumiķi, tomēr labi sapratu, cik aizkaitinoši bija skriet ar pieri Kallana klanu likumu un klanu lepnuma mūrī.

-   Mūsu vēsture, Dina, ir gara un rakstīta asinīm, iesāka Laklanu ģimenes galva. Dzimtu naida laikmetā tādu, kas sasniegtu pusmūžu, nebija daudz. Tieši tāpēc klana galva ir sieviete. Un visas naida laikmetā izlijušās asinis mums tā arī neko nav iemācījušas. Nu mums ir Dzelzs loks. Mums ir klana likums. Mēs cits citu, ja kādam gadās nozagt otram sievu, simtiem vairs neslepkavojam. Tomēr nebūs neviena, kas nebažītos, ka tādas lietas varētu atkārtoties.

Helēnas skatiens klīda tālumā, un man iešāvās prātā, ka viņa ir pietiekami veca, lai bērnībā būtu piedzīvojusi pēdējo no lielajiem naida gadījumiem.

-   Kāds tas viltus Ivans izskatījās? viņa vaicāja.

-   Tumšmatis, ar smalku trīsstūrveida bārdiņu uz zoda. Tāds ļoti… savā ziņā izsmalcināts. Un arī valoda nebija kā kalnietim. Taču mugurā Laklanu apmetnis, tāpēc jau mums neradās nekādasaizdomas.

-   Cik vecs?

-   Nezinu teikt. Varbūt ap trīsdesmit.

-   Hm. Neizklausās pēc Ivana parastajiem ienaidniekiem. Bet kurš gan vēl gūtu labumu no Kenziju un Laklanu kariem?

Uz to nu es nekādi nevarēju atbildēt. To Helēna, manuprāt, jautāja pati sev. Un tomēr es atbildēju.

-   Varbūt Drakans…

Helēna nosprauslājās.

-   Neloloju maigas jūtas pret cilvēku, kas pērk no tirgotāja bērnus, kā citi iegādājas vēršus vai armijas katliņus. Taču citādā ziņā laklaniešu klanam ar Pūķa firstu nekādu domstarpību nav, un man negribētos domāt, ka viņš vēlas sēt naidu. Šaubos, vai viņš to uzdrīkstētos.

Laklani bija sazarots un varens klans, daudz lielāks par Kenziju. Savā prātā nospriedu, ka tas tomēr varētu būt labs iegansts nedraudzības sēšanai starp klaniem. Mudināt kalniešus citam citu nogalināt, pašam nepakustinot ne mazo pirkstiņu… tas man stipri atgādināja Drakana ieceres. Kaut arī Helēna Laklana mani dēvēja par Toneres jaunkundzi un aicināja pie ģimenes galda, viņa, manuprāt, negrasījās lūgt padomu, tad nu es, baudīdama kārtējo medusmaizes kumosu, valdīju muti.

*

Pirms saņemt atļauju doties pēc ceļmallapām, nācās Helēnas Laklanas rakstvedim izklāstīt visu, ko atcerējos par viltus Ivanu, un viņš vārdu pa vārdam rūpīgi to pierakstīja. Biju paklausīga un, kā Kallans bija piekodinājis, lūdzu, vai kāds no laklaniešiem nevarētu doties kopā ar mani, un šo uzdevumu Helēna uzticēja savam visjaunākajam mazdēlam.

-   Tavis, ej ar Toneres jaunkundzi, parādi ceļu! Uzvedies rātni, dari, kā viņa saka!

Tas tik ir miesassargs, ja ņem vērā Kallana norādījumu, tomēr man negribējās celt iebildumus. Un Taviss bija apķērīgs rudmatains puika ar valdzinoši blēdīgu smaidu un astronomiski daudziem vasarraibumiem. Man labāk patika būt kopā ar viņu, nevis ar kādu pieaugušo, kaut vai Ivanu, kurš, varu saderēt, drīz vien sāktu garlaikoties, turklāt viņam, domājams, bija labākas lietas, kam nodoties.

-   Cik tev gadu? pajautāju, tikko bijām ārpus Helēnas Laklanas dzirdamības loka.

-   Deviņi, viņš atbildēja, un tev?

-   Vienpadsmit.

Zēns ar skatienu mani nomērīja. Biju tikai kādu plaukstas tiesu garāka par viņu.

-   Hm, viņš novilka, bet tu jau esi meitene.

-         Ko tu ar to gribi teikt? pajautāju, lai gan bija skaidrs, ko viņš domā.

-        Neko sevišķu, Taviss atbildēja, veltīdams man platāko no saviem nevainīgākajiem smaidiem. Kurp tad eima, jaunkundz?

-        Aizved mani uz kādu pļavu vai dīķa malu. Vai zini, kāda izskatās ceļmallapa?

-   Mhm. Kam mums tā?

-        Brāļa brūcēm. Bet der tikai tās ar smailajām lapām. Plantago Lanceolata.

-   Kā, kā?

-   Tā tās sauc latīniski.

To teicu tikai tāpēc, lai pierādītu, ka šo to zinu, kaut arī esmu meitene.

Mums nācās paieties gabaliņu aiz pilsētas, kamēr atradām zālienu, kas nebija nomīdīts un dubļains, un sākumā neredzējām neko citu kā vien gundegas.

-         Paiesimies vēl uz priekšu, tur būs, viszinoši noteica Taviss.

-Ja vien pēc ceļmallapām nebūs jāmēro pusceļš līdz Zemienei, es atbildēju.

Izklausījās it kā indīgi, bet tā teicu galvenokārt tāpēc, ka jutu nemieru par Dāvinu.

-   Varbūt negribi tik tālu iet?

-   Nu, var jau.

Viņš atkal pieņēma ko tu gribi no meitenēm toni. Mani tas jau sāka kaitināt. Varbūt pieaudzis miesassargs tomēr būtu labāks par deviņgadīgu palaidni ar vasarraibumiem un nekaunīgām manierēm.

Pagājām nostāk no ceļa ratu sliedes starp pauguriem dažkārt iebrauktas tik dziļi, ka gar malām grūti ko saskatīt. Augstu virs galvas, plivinādami spārnus, dziedāja cīruļi, tā ka garastāvoklis nevarēja neuzlaboties. Saule bija pakāpusies augstu debesīs, un diena solījās būt pavisam silta.

-        Vai tev neslāpst? jautāja Taviss, un man radās aizdomas, ka viņam pašam noteikti.

-   Mazliet.

Atstājis ceļu, Taviss metās pāri pakalnam. Tā bija šaura, aitu iemīta taciņa, tas bija skaidri redzams, jo viscaur rēgojās mazas, melnas aitu spiras. Man kājās bija gluži jauni zamšādas zābaciņi, centos mēslos neiekāpt, un tas nebija viegli, jo tie klājās no vienas vietas. Tavisam koka tupelēs bija viens pīpis. Otrpus paugura taciņa līkločiem aizvijās aizas dibenā. Bērzi un lazdu krūmi bija cieši saauguši, tomēr starp lapām manīja spožu ūdens mirgoņu, un drīz vien varēja dzirdēt arī strauta šalkoņu. Pēdējo posmu līdz krastam, kur aitas nāca dzesēt slāpes, noslidinājāmies, un Taviss, pa ceļam nometis koka tupeles, apsēdās krastā un iegremdēja kājas strautā. Es notupusies pasmēlu saujās ūdeni. Tas bija vēss un dzidri tīrs, dzēru, līdz dzesēju slāpes.

-        Kas tur tā šalc? pajautāju, jo tik mazs strauts tādu troksni nesacels.

Taviss pamāja pāri ūdenim.

-        Dzirnavu dambis. Tur stāv vecas ūdensdzirnavas. Tagad vairs nedarbojas un arī dzīvot neviens tur nedzīvo.

Viņš uzmeta man zaglīgu skatienu.

-       Varam nokāpt. Bet meitenēm jau tur nav ko meklēt. Tur spokojas.

Nu gan šim ir uzskati par meitenēm!

-        Kas tie par spokiem? es painteresējos. Tu jau tā saki tikai tāpēc, ka, tavuprāt, nobīšos.

Taviss papurināja galvu.

-        Nē, tur tiešām spokojas. Pats dzirdēju. Pietiek nostāties uz mūra pie dzirnavu dambja, un dzirdēsi raudas. Un, kā runā, naktī viņu varot arī redzēt.

-   Ko tad?

-        Veco Anju. Anju Laklanu. Manu vecvecvecmāmiņu. Viņa meklē savu noslīkušo bērnu.

Uzmetu Tavisam ašu skatienu, tikai īsu mirkli, lai redzētu, vai viņš nemelo. Viņš runāja patiesību. Vismaz katrā ziņā tam, ko runāja, pats ticēja.

-        Anju atrada aiz dzirnavu dambja vairākas nedēļas pēc meitiņas noslīkšanas. Neviens nezina, vai viņa to izdarīja tīšām vai arī meklēdama nejauši iekrita ūdenī.

Taviss uz mani pašķielēja, lai pārliecinātos, ka mani nobiedējis. Un man tiešām pusdienas tveicē pārskrēja vieglas trīsas.

-       Mums jāmeklē ceļmallapas, zēns sacīja, dzirnavas skatīties nav laika.

Tas tiesa. Taču man negribējās, lai viņš domā, ka esmu nobijusies.

Brītiņu sēdējām, vērodami spāres, kas laidelējās virs ūdens. Pēkšņi pamanīju, ka neesam vienīgie, kas ieradušies pie strauta.

-   Skaties, es sacīju, tirgotāji!

Taviss pameta skatienu, kur rādīju. Tālāk, augšā pie īstās dzirdināšanas vietas, kur strauts platāks, gandrīz vai kā upe, rosījās bariņš cilvēku un lopu, grasīdamies dzesēt slāpes kā mēs pirms brīža. Septiņi astoņi cilvēki ar diviem pajūgiem, pilniem ar vara priekšmetiem un citām precēm.

-        Sveicināti! pamājis skaļi jo skaļi iesaucās Taviss. Viens no tirgotājiem, pametis acis augšup, paskatījās un tad pacēla roku sveicienam.

-   Eima lejā, Taviss man sacīja, paskatīsimies, ko šie tirgo!

-         Bet ceļmallapas, es viņam atgādināju. Plantago Lanceolata.

-        Ai, beidz! Tikai uz brīdi. Tavu plantago vai kā tur viņu… pameklēsim vēlāk.

Negribīgi pamāju. Bet tiešām tikai uz brīdi!

-   Vai tad es tā neteicu…

Taviss, jau iegrūdis slapjās kājas koka tupelēs, laidās lejā pa taciņu gar strautu. Es viņam sekoju. Ja tev jādzīvo tik tālu projām

Augšzemē, garāmbraucošus tirgotājus bieži vis neredzēt, un, pat noraizējusies par Dāvinu, nespēju apslāpēt ziņkārības velniņu. Tiešām, kas viņiem tajos pajūgos sakrauts? Bērtulim Skārdniekam, kas Baurkenzijā ieradās reizi divas mēnesī, allaž bija balti sarkanas un dzeltenas karameles, un mums, bērniem, ļāva tās nogaršot -ja sagribējās vēl, vajadzēja pirkt, taču bija ne mazums citu lietu, par ko nācās izdot naudu, naglas, virves un citi garlaicīgi, tomēr noderīgi priekšmeti. Un vienas karameles, uzmanīgi sūkājot, pietika vai stundai. Jau iedomājoties vien, man mutē saskrēja siekalas un radās cerība, ka tirgotāji pie strauta varbūt izrādīsies tikpat dāsni kā Bērtulis. Katrā gadījumā varētu tā domāt. Jāatzīst nekad nebiju redzējusi, ka tirgotāju ratos jūdz tik smalkus zirgus. Viens garkājains bēris saulē laistījās kā varš.

-Sumināti un laipni aicināti Laklanā, iesāka Taviss, nevainojami palocīdamies; varētu likties, ka viņš ir sulainis ar mežģīņu aprocēm, nevis mazs, vasarraibumains palaidnis ar slapjām kājām koka tupelēs.

-   Vai drīkstu vaicāt, kas tirgotāju kungiem ratos?

-   Viss kas, viens no vīriem atbildēja, manuprāt, nelaipni un diezgan strupi. Viņš bija platiem pleciem, melnu bārdu un izskatījās drīzāk pēc karotāja, nevis tirgoņa. Kaut kas viņā likās… Vai tik nebiju viņu jau satikusi? Pakrūtē iezagās dīvains nemiers.

-   Tavis, čukstēju, met mieru! Ejam atpakaļ!

-   Tagad? Mēs jau vēl neesam apskatījušies!

Piegājis pie ratiem, Taviss nepiespiesti papliķēja vienam zirgam pa kaklu.

-   Skaists dzīvnieks, viņš atzinīgi teica. Tirgotāju kungi zirgu jautājumos ir lietpratēji.

-  Atšujies, knēveli, noburkšķēja melnbārdis, un negrābsties gar ratiem. Mēs vēl neko neesam uzpirkuši.

Ak vai, cik drūms! Un nepieklājīgs. Uz karamelēm te nav ko cerēt.

-   Nāc nu, Tavis!

Taču Taviss bija ieskrējies ne pa jokam melnbārdim viņš sniedzās mazliet pāri nabai un tagad aizvainojumā sastinga.

-   Mēs neesam nekādi zagļi, mans kungs. Un ar mums jārunā, kā pieklājas. Mans vārds ir Taviss Laklans. Varbūt būsiet kaut ko dzirdējis par manu vecmāmiņu Helēnu Laklanu, klana vecāko? Un tā… viņš pameta vērienīgu žestu uz manu pusi kā tirgus burvju mākslinieks, kas izrāda triku, tā ir Dina Tonere, Kauninātājas meita.

"Apklusti taču, Tavis!" dusmīgi nodomāju. Nekas labs nav gaidāms, tā izbrēcot, ka mana mamma ir Kauninātāja. Jo īpaši tagad, kad viņu nesen grasījās nogalināt. Melnbārdis uz mirkli sastinga, tad, uzmetis man skatienu, nodūra galvu.

-   Ak tad tā, viņš sacīja, Taviss Laklans. Un Kauninātājas meita. Tad jau mums smalki viesi. Atvainojiet manu neuzticēšanos, taču uz lielceļa blēžu ka biezs. Nāciet iekšā apskatīt preces!

To sacīdams, melnbārdis pamāja uz vieniem ratiem. Un tad man pēkšņi pielēca, kur biju šo cilvēku sastapusi. Vīra seja man acu priekšā toreiz pazibēja vien īsu mirkli, pirms uzjāju viņam virsū, ļaudama Pelēcim nogrūst viņu ezerā. Tas bija vīrs no slēpņa, iespējams, tas pats, kas šāva uz manu mammu.

-   Mums diemžēl nav laika, sacīju, juzdama, ka mani apņem aukstums un asinis sastingst. Nāc, Tavis, mums jāiet tālāk…

-   Dina, paskatīsimies, tikai drusciņ, drusciņ! Taviss aizkaitināts iesāka. Bet es purināju galvu.

-   Nē, paldies! Es eju atpakaļ uz Baurlaklanu. Tūdaļ pat.

Sāku soļot. "

-   Bet tu teici… au! Laidiet mani vaļa!

Melnbārdis, ar vienu roku ieāķējies Tavisa jostā, tagad pacēla zēnu augšā, kur viņš kārpījās un spārdījās kā zivs makšķeres galā. No pajūga izkāpa vēl kāds. Un, lai gan vīrs, tāpat kā visi pārējie, bija ģērbies tirgotāja tērpā, es viņu acumirklī pazinu. Tas bija viltus Ivans Laklans.

Skriešus metos projām pa taciņu. Lejā uz dzirnavām.

DAVINS 9 Dzirnavu dambis

Projām? Kā tā projām?

Skatījos Kallanā cieši, cik vien tas bija manos spēkos. Labā acs man bija tā iekaisusi, ka ar to gandrīz neko neredzēju.

Dina kopā ar Laklanu puiku, ko norīkoja viņai pavadoņos. Abi aizgāja meklēt ceļmallapas un neatgriezās.

Skaidri atcerējos, ko pēdējoreiz māsai sarunāju. Dina. Ej savu ceļu.' Un tad biju lūdzis Kallanu, lai māsu dzen projām. Pirmajā apmulsuma mirklī nospriedu, ka viņa tieši tā arī būs izdarījusi. Varbūt tiešām aizgājusi savu ceļu mājās pie mammas uz Baurkenziju. Taču nē. Ne jau Dina. Tam viņa par spītīgu.

Nogrūdis segu, pagriezos uz sāniem un lūkoju pieslieties sēdus. Kallanam bija jānāk man talkā.

-   Vai jau vēls?

Snauduļodams biju sutis augu dienu un nu aptvēru: lai nu kā, bet dienas gaisma cauri biezajām, svina pelēkajām kambara loga rūtīm vairs nekrīt.

-    Saule norietēja pirms krietnas stundas, atbildēja Kallans, liecies slīpi, puis, tāpat neko nevarēsi darīt. Ienācu tikai pateikt, ka dosimies abi ar Laklanu meklēt.

Tatad jau stundu kā tumšs. Dina labprātīgi tik ilgi nekur neaizkavētos. Kambarī nebija uguns, un aukstais pēcpusdienas gaiss durstīja manu kailo ķermeni, bet iekšā mani stindzināja vēl negantāks aukstums.

-   Es došos jums līdzi.

-   Ko tu saki? Tu taču bez palīdzības nespēj nostāvēt kājās.

-   Dina ir mana māsa! Ja viņai kaut kas notiks…

-   Bet laklanieši jau meklē ne pa jokam.

Kallans nolika man priekšā skārda krūzi.

-   Ņem! Iedzer malku ūdens un tad atgulies! Labāk par laklaniešu klanu neko neizdarīs'. Viņu ir daudz, viņi ir veseli un atpūtušies, pazīst apkaimi kā savus piecus pirkstus. Par visiem tak viņus atradīs.

-   Un ja nu ne?

Kallans piecēlās.

-   Atradīsim. Kaut vai būtu jāizķemmē katrs stūrītis. Atgulies, puis, mēģini iemigt! Atgriezīšos, cik ātri vien varēšu.

Klausījos Kallana soļos gaitenī, līdz tie apklusa. Tad iekrampējos loga rāmī un uzslējos kājās. Kur mani zābaki? Rēgojās zem gultas kājgaļa. Kamēr pacēlu zābakus, gandrīz vai nogāzos uz deguna. Kallanam taisnība, kājās man tiešām nenostāvēt, taču tik sāpīgas tās vairs nebija. Mans augums bija kļuvis apbrīnojami nejūtīgs brīdī, kad man pielēca, ko Kallans domā, sacīdams projām. Bieziem, kokainiem pirkstiem apāvu zābakus, uzģērbu kreklu. Tik tikko spēju pacelt rokas, tomēr beigu beigās kreklu pār galvu dabūju. Uzslējos atkal. Brīdi nācās stutēt sienu, līdz pasaule mitējās griezties. Par spīti visam, nostāvēt varēju. Un paiet arīdzan. Ja vien spēšu sameklēt Falku un uzrausties tam mugurā, noteikti varēšu arī jāt. Katrā gadījumā turēties zirga mugurā. Ko vēl vairāk vēlēties! Protams, Laklanu ļaudīm šī vieta zināma. Taču Dinu labāk par mani neviens nepazīst. Un nedrīkstu šeit gulēt, ļaudams citiem meklēt; var taču pavīdēt viens otrs pavediens, kāda sīka nianse, ko es spētu pamanīt un izskaidrot, jo meklējam taču manu māsu.

Bija tikai viens mazs bet.

Kallans bija aizslēdzis durvis.

*

Kallans pārradās rīta pusē, saslapis lietū un dubļos, svešādi bezcerīgi salīkušu muguru. Man kļuva skaidrs bez teikšanas, ka Dina nav atrasta.

-        Man tiešām žēl, puis, Kallans sacīja, un pēc balss varēja noprast, ka viņš daudz kliedzis, mēs viņus vēl neatradām.

-   Vai pēdu nav nekādu?

-        Suņi tās pazaudēja pie dzirnavu dambja. Viņi… viņi, kolīdz būs gaišs, pārmeklēs gultni pie dzirnavu dambja.

Viņi pārmeklēs gultni. Tā rīkojas, meklējot slīkoni. Man atkal pakrūtē sametās salti.

-        Dina nemūžam nepeldētos pie dzirnavu dambja. Viņa tam neietu ne tuvumā. Vai tad tu pats neteici, ka viņa gāja pēc ceļmallapām? Tas taču ūdenī neaug.

Balss man bija dīvaini aizsmakusi un aizelsusies, lai gan nebiju darījis neko, tikai gulšņājis, mēģinot aizmigt.

-        Cerēsim, Kallans sacīja. Kā ir, vai labāk? Vai šodien paiet var'? Lejā, kalpu istabā, noliktas brokastis, ja kas, varu uznest augšā.

-        Mierīgi varu paiet, es sacīju. Un šodien tu mani ieslēgt nedrīksti.

Kallans uzmeta man īsu mirkli.

-        Kazi, vai nebūtu labāk palikt tepat, puis. Vai galvassāpes nemoka?

-   Nē. Iesim, nav ko runāt!

Tie bija meli, galva man sāpēja. Taču pazudusi bija mana māsa vai tiešām Kallans domā, ka man jāguļ, dakterējot kaut kādas nieka galvassāpes?

Kad kāpām lejā, Kallanam nācās sniegt man roku. Mugura un rokas bija cietušas visvairāk, bet vai nav savādi -, kad sāp mugura, arī kājas neklausa. Taču, ieraugot pie garā galda puišu vidū sēžam Ivanu, es, cik vien varēdams, iztaisnoju muguru, cenzdamies neapstāties. Ivana acis sekoja man visu laiku, kamēr nokāpu lejā un aizgāju līdz galdam, taču teikt viņš neko neteica. Kaut tik labuma, ka neviens nesmīn. Visi tikai ciešāk saspiedās uz sola, izbrīvēdami vietu mums ar Kallanu.

Ta bija klusa, steidzīga maltīte. Daudzi no vīriem nakti bija aizvadījuši meklēšanas darbos un tagad skubīgi ēda. Neviens

nesmaidīja, neviens neplēsa jokus, pat necik nerunāja. Man ienāca prātā, ka pazudusi ne Dina vien. Ar viņu kopā bija Laklanu zēns, un arī viņš kā ūdenī iekritis.

-   Sāksim lejpus dzirnavām, teica Ivans un piecēlās, neko vairāk nebilzdams. Soli nočirkstēja pret klonu, un gandrīz visi pie galda sēdošie piecēlās kājās, lai sekotu Ivanam.

-   Es došos līdzi, apņēmīgi teicu Kallanam. Netaisos šodien gulšņāt, blenzdams nolādētās meitu istabas griestos.

Viņš manī paskatījās. Un tad nesteigdamies pamāja.

-   Kā vēlies. Bet, ja jūties draņķīgi, atgriezies! Pēc tādiem piedzīvojumiem kā tev nav ko kaunēties sevi pažēlot.

*

Kāds bija iedomājies atvest Falku no Baltās Briežumātes, un Kallans palīdzēja man sagatavot zirgu ceļam. Nevarēju pietiekami augstu pacelt rokas, lai pasukātu viņam muguru, un, kad lūkoju tīrīt pakavus, kārtējo reizi gandrīz vai nozvēlos uz snīpja. Tas neizsakāmi kaitināja. Taisnību sakot, Kallanam nācās uzcelt mani zirgā ar celšanu.

-   Vai tiešām nepārdomāsi, varbūt tomēr labāk palikt mājās, puis? uzmetis man bažīgu skatienu, viņš noprasīja. Es, papurinājis galvu, satvēru pavadu.

-   Aiziet! sacīju un iespiedu kājas Falka siltajos sānos.

*

Laiks rādījās samācies un vējains. Ūdensdzirnavas savulaik noteikti bijušas jaudīgas un ienesīgas, bet tagad no tām palikušas vienas drupas. Vecā ražotne, vējam svelpjot turp atpakaļ cauri aklajiem logu rāmjiem, krakšķēja un čīkstēja. Jumts bija pa pusei sagāzies, un nu te mājoja tikai pūces un vārnas. Un ūdensžurkas. Mums ienākot, manīju ieslīdam ūdenī brūnu, spalvainu radījumu.

-  Nudien drūmeklība, viegli nodrebēdams, sacīju. Šeit Dina nemūžam nenāktu iekšā.

-        Suņi tā nedomā, norūca Kallans. Taču arī viņš rādīja norūpējušos vaigu.

-        Suņi būs kļūdījušies, sacīju. Dina šādai vietai ietu garām ar līkumu.

Bija divi baseini augšējais un apakšējais. Augšējo ierobežoja pamatīgs mūris, un ūdens tajā bija rāmi tumšs kā spogulis. Apakšējais bija pavisam citāds vienās putās, nemierīgs. Ūdeņi tajā ieplūda ne tikai no dzirnavu kanāla, kur straume kādreiz bija griezusi ūdensratu, bet arī no milzīga, robota cauruma pie pašiem mūra pamatiem.

-        Vai paredzēts, ka ūdens nāk no turienes? rādīdams uz to, vaicāju.

Ivans, izdzirdis jautājumu, papurināja galvu.

-        Nē, viņš sacīja. Ūdens izlauzās pats, un nelīdzēja nekādi pūliņi, aizkavēt to neizdevās. Ļaudis teic, ka tur vainojams spoks. Ta vai citādi tieši tāpēc dzirnavas nedarbojas.

-   Spoks?

Ivans pamāja.

-        Vecā Anja. Nostājies, rau, tur pie mūra, un dzirdēsi viņu raudam!

Es neticēju, un tas atspoguļojās manā sejā.

-        Nāc nu, Ivans aicināja, Kallans tikmēr paturēs tavam zirgam pavadu! Vai… vai arī tu varbūt vēl neesi drošs uz kājām? Ka neiegāzies ūdenī.

Ivana pelēkās acis izaicinoši iedzirkstījās, un manī uzbangoja dusmas.

-        Ar mani viss kārtībā, sacīju, norausdamies no Falka, cik ātri vien varēdams.

Mūris bija plats, gandrīz kā neliels tilts. Spriežot pēc nodilušajiem akmeņiem, tas gadu desmitiem kalpojis par pāreju dzirnavu ezeram.

-   Šeit, nonācis gandrīz pusceļā, teica Ivans. Ieklausies!

No sākuma nedzirdēju neko, tikai ūdens šalkoņu. Bet tad…

-   Va-a-ai… va-a-aai!…

Gari stiepta, vaimanājoša skaņa, gara sāpju nopūta ūdenī.

-        Tā ir Anja, kas apraud savu noslīkušo bērnu, Ivans klusā balsī paskaidroja, kā nevēlēdamies Anju traucēt. Runā, ka naktīs viņu varot ar' ieraudzīt.

Ivana acis bija satumsušas, un man pārskrēja šermuļi, jo tiešām izklausījās pēc sērojošas sievietes. Un nebija patīkami domāt par noslīkušu bērnu, kad Laklana ļaudis sākuši pārmeklēt dzirnavu ezeru, lai atklātu, kas guļ tā dibenā.

Pēkšņi atskanēja spalgas suņa rejas un sauciens, ne no tīkla vilcējiem lejpus mūra, bet tepat aiz muguras, no augšējā baseina. Viens no pēddziņiem suņiem bija kaut ko uzgājis. Aizmirsis par spoku, metos atpakaļ krastā.

-        Kas noticis? jautāju Kallanam, lai gan ko viņš varēja zināt. Kaut ko norūcis, Kallans norīkoja izstīdzējušu laklaniešu zēnu pieskatīt mūsu zirgus.

-   Paskatīsimies, kas tur ir! viņš tad sacīja.

Sākumā ūdenī, starp milzu vītola saknēm, pazibēja kaut kas zaļš un bezveidīgs. Piestiprinājis viduklim virvi, Ivans nokāpa lejā pa dambja malu un priekšmetu izzvejoja.

-   Apmetnis! viņš iesaucās, paceldams to uz mūsu pusi. Apmetnis, piemircis un sūnu zaļš, karājās viņa rokā, dīvaini

tukšs bez cilvēka, kas to bija nēsājis. Kā ķermenis bez dvēseles. Pagāja krietns brīdis, līdz spēju ko pateikt.

-  Tas ir Dinas, man beigās izlauzās.

DInA 10 Rēgu valstība

Galva man bija piedzīta ar tumšu ūdeni.

Tas likās bezjēdzīgi, tomēr sajūta bija tieši tāda. Pietika pakustēties, un pasaule savērpās, un man piemetās jūras slimība un gribējās vemt. Domas griezās bezmērķīgi, uz riņķi vien kā sačokurojusies lapa ūdens virpulī.

Vienubrīd kāds, uzslējis mani sēdus, iedeva padzerties, taču šķidrums izlija man no mutes, noplūzdams gar vaigu. Tas nenotika tīšām biju izslāpusi un pasniegto ūdeni labprāt būtu izdzērusi, taču nespēju to norīt.

-   Vai tik nebūsi iegrūdis viņai par daudz? kāds ierunājās.

-        Ja piespiedīsim viņu mierīgi gulēt, nebūs jāsasien kā tas otrs.

-        1a tu tik saki. Bet, ja meitēns mūsu rokās nomirs, Drakans nepriecāsies. Un Valdraku ne tik.

-   Nemāci mani! Pieskati pats sevi!

Balsis pieklusa, un kādu laiciņu gulēju, peldēdama laiskos apļos, uz riņķi vien. Ja vien varētu gulēt bez šūpošanās, pašsajūta tik slikta nebūtu. Taču tas bija grūti izdarāms, jo biju noguldināta uz kaut kā cieta un nelīdzena, kas laiku pa laikam palēcās un iedancojās, tā nu tiku mētāta no vienas puses uz otru. Tas bija tik nepatīkami, ka nevēlējos neko vairāk, kā vienīgi atrasties citā vietā.

Un tad notika kaut kas pavisam neparasts.

Vienubrīd raustīdamās gulēju, mētāta un svaidīta turp atpakaļ un sajuzdama aizvien lielāku nelabumu. Nākamajā mirklī jau biju pavisam citā vietā. Cēlos augšup, nejuzdama savu svaru, tikpat kā caurspīdīgs mākonītis, nevis meitene ar stingru un siltu ķermeni, kas kārtīgi turas tur, kur tas iederas, "ar abām kājām uz zemes", kā teica mamma.

Ar abām kājām uz zemes tieši šobrīd par to nevarēja būt ne runas. Apakšā, tik tālu, ka izskatījās pēc pīlēniem, abpus diviem pajūgiem jāja vairāki vīri. Braucēji virzījās uz kalnu pāreju pa šauru taku, kas vijās kā zeltaini dzeltena svītra starp tumšiem viršu ielāpiem un akmeņainām klinšu nogāzēm. Bija interesanti, ka visi tik mazītiņi, un tomēr vērošana man ātri vien apnika. Daudz brīnišķīgāk bija lidot. Vai katrā gadījumā plivināties; ja tā būtu lidošana, es varētu ko vairāk nekā tikai rimti karāties gaisā.

Žvī-īks. Man garām aizšvīkstēja divi kraukļi, tik tuvu, ka melnie spārni pieskārās… Nē, nepieskārās vis. Nebija jau kam pieskarties. Kraukļa spārns vienkārši izslīdēja cauri manai rokai, it kā tās vispār nebūtu. Kas gan ar mani notiek? Paskatījos uz roku. Izskatījās normāla, pieci pirksti, pieci nagi un tā tālāk, un tomēr kaut kas bija savādi. Roka, var teikt… gar malām spīdēja.

Man sametās bail. Tur lejā, uz zemes, pajūgi sarāvās arvien mazāki. Es tikai nemitīgi cēlos augšup, varbūt lēnām, tomēr augšup, un tas taču gāja pāri saprāta robežām. Viss likās bezjēdzīgi, es taču nevarēju plivināties mākoņos kā ērglis vai vanags. Vicināju rokas kā spārnus, bet tas neko nedeva. Pēc tam izmēģināju dažus peldētāja vēzienus, lai arī gaiss, pats par sevi saprotams, nav nekāds ūdens. Lai ko arī darītu, es nemitīgi cēlos augšup, nesteidzīgi, taču noteikti.

Nu tas vairs nelikās nedz brīnišķīgi, nedz jauki. Man vairs negribējās te būt. Gribējās mājās. Mājās pie mammas.

Kaut kas iekšā tā kā novibrēja. It kā manī būtu aukla un kāds to tagad raustītu. Pajūgi un kalnu pāreja pazuda. Debesu zilgme izgaisa. Bezgalīgi ilgi nebija itin nekā ne krāsu, ne skaņu, vien

pelēki mirdzoša migla. Un tad parādījās logs un gulta un atskanēja man pazīstama balss.

-   Paldies, Roza! Tieši to man vajadzēja.

Mamma.

Tieši te es vēlējos būt, un nu jutos tik atvieglota un līksma, ka gandrīz aizmirsu, kādā veidā pārrados mājās. Stāvēju patlaban starp gultu un logu, lūkodamās mammā. Viņa vēl aizvien bija ļoti bāla, tomēr piecēlusies un pati turēja tasīti ar buljonu, ko Roza viņai bija pasniegusi.

-   Mamm, klusītēm, lai viņu nenobaidītu, es ierunājos.

Mamma mani nedzirdēja. Viņa tikai sūca buljonu, ne reizi nepaskatīdamās uz manu pusi.

-   Mamm! es mēģināju vēlreiz, jau skaļāk.

-         Varbūt atvērt logu? jautāja Roza. Šodien apbrīnojami jauks laiks.

-        Jā, paldies! mamma sacīja, aizvien nekādi neizrādīdama, ka mani redzējusi. Roza tuvojās logam un man. Cauri man. It kā manis te vispār nebūtu. Tas bija sliktāk nekā ar kraukļiem. Daudz sliktāk.

-        Mamm! es iebrēcos, nevilšus izmantodama kauninātājas balsi, jo tieši tā var piespiest cilvēku ieklausīties.

Mamma izlaida no rokām tasi, un siltā zupa izlija pār gultas pārklāju.

-        Dina, viņa čukstēja, tramīgi lūkodamās uz loga pusi, taču ne uz mani. Rozas sejā atspoguļojās izbailes; pienākusi klāt, viņa nokrita pie gultas ceļos un ar priekšauta stūri nosusināja zupas traipus, murminādama atvainošanās vārdus un bērdama rūpju pilnus jautājumus.

-        Man nevajadzēja… Piedod, man vajadzēja tasi pieturēt… Vai tev nav karstumi?

Taču mamma nepievērsa Rozai ne mazāko uzmanību. Viņa tikai stingi skatījās uz manu pusi, uz logu.

-        Dina, mamma stingri sacīja, atgriezies! Tas ir bīstami, ko tu tagad dari. Tu vari nomirt.

-   Mamm…

-   Nē! Atgriezies! Tūlīt!

Ari viņa runāja kauninātājas balsī, un šajā ziņā man mammu nepārspēt. Mamma un Roza, guļamistaba un ar zupu notašķītais pārsegs tas viss no manis tagad attālinājās, un es tiku ierauta atpakaļ mirdzoši pelēkajā miglā. "Atgriezies atpakaļ," mamma teica, bet man taču nebija ne jausmas, no kurienes es atnācu. Viscaur viena migla, zem un virs manis un pa daļai arī manī, cieši un auksti slīdēja tieši cauri man, un domāt kļuva aizvien grūtāk. Ap sevi neredzēju neko, bet pavisam kluss gan nebija. Dzirdēju balsis, vārgas kā tālas atbalsis, un tāpēc pieķēros skaņām, jo nekā cita jau nebija. Balsis sauca, meklēja, centās kaut ko atrast. Viena no tām meklēja mani.

-   Dina…

Balss skanēja tik tālu, ka es to tik tikko sadzirdēju, taču kaut kas manī sarosījās, tāpat kā ilgas pēc mājām, pirms mamma piespieda mani atgriezties.

-   Dina!

Davins. Un viņš jau nečukstēja. Brēca, cik iekšā. Brālis sēdēja Falka mugurā, lai gan bija skaidrs bez teikšanas, ka viņam jābūt gultā; viņa seja bija saviebusies dziļā izmisumā un mirka asarās. Davins palaida Falku straujā riksī gar dzirnavu ūdenskritumu, nelikdamies ne zinis par zirga sprauslāšanu un centieniem mesties projām no plīkšķošā, šļakstošā ūdens.

-   Dina! brālis sauca un sauca.

-   Davin! kliedza Kallans viņam nopakaļ. Beidz! Met nu mieru.

Kallans lika savam spēcīgajam brūnajam rumakam nostāties līdzās Falkam un tad sagrāba tā pavadu.

-   Nu jau pietiks, puis!

-  Laid vaļā! šņāca Davins, nevaldīdams pār sevi, mēģinādams izraut pavadu no Kallana tvēriena. Taču Kallans nepadevās.

-   Puis… Tas neko nedos. Viņas te nav. Gaužām slikti, bet ko lai dara. Šaustīt sevi, kamēr pats nokritīsi un lauzīsi sprandu, kas ar

to būs līdzēts? Nav nemaz tik traki, mums vismaz nav jāsaka tavai mammai, ka… ka Dina noslīkusi. Jāsim nu mājās, puis! Vismaz tu mammai vēl esi palicis.

Noslīkusi? Es apmulsusi domāju. Vai tad es noslīku? Vai tāpēc man galvā pilns ar tumšiem ūdeņiem? Vai tāpēc visi var iziet caur mani, it kā es būtu rēgs?

-Jāj mājās viens, Davins spītīgi, rūgtuma pilnā balsī atbildēja. Es tur neatgriezīšos.

-       Vai tu galīgi sviestā, puis? Vai, tavuprāt, es drīkstu atgriezties bez tevis?

-        Kā lai es tagad atgriežos, kā lai skatos mammai acīs? Es to nespēju, Kallan.

Kallans negribīgi atdeva Falka pavadu.

-   Ko tad tu domā iesākt? viņš jautāja.

-        Meklēšu. Nezaudēšu cerību. Tik ilgi, kamēr vien… kamēr viņu neatradīs mirušu. Kallan, man taču nav aizliegts ticēt, ka viņa ir dzīva.

Lai gan Davins centās runāt pārliecinoši, balsī jautās stings izmisums. Brālis izskatījās tik ļoti nelaimīgs, ka man sagribējās iebrēkties, lai viņu uzmundrinātu.

-   Davin!

Nebiju pārliecināta, ka viņš mani sadzirdēs. Varbūt to spēj tikai kauninātāji, un atšķirībā no manis brālis mammas spējas nebija mantojis. Tomēr viņš sarāvās, aplaizdams drudžainu skatienu visapkārt.

-   Dina?

Ai, kā gribējās viņam pateikt, ka neticu savai noslīkšanai, ka viņam nav tā jāizsamist! Taču kāds mani sagrāba, ieraudams atpakaļ mirdzoši pelēkajā miglā. Un šoreiz es tur nebiju viena.

-   Riāna! Es tevi atradu! Es tevi atradu!

Izkāmējusi sieviete aukstiem pirkstiem bija cieši iekrampējušies man rokā.

-   Kur tu biji, mīļumiņ? Mamma tevi meklē un meklē.

Sieviete sagrāba mani savos apskāvienos, kas bija tikpat salti

kā viņas rokas.

-   Negantais bērns, kā tu mani nobiedēji!

Viņa nebija tikai auksta. Viņa bija ari slapja. Izmirkuši līdz pēdējai vīlei, kā tikko izkāpusi no dzirnavu slūžām. Man ausīs pēkšņi ieskanējās Tavisa balss: viņa meklē savu noslīkušo bērnu. Vecā Anja. Tavisa vecvecvecmāmiņa, kas pirms daudziem, daudziem gadiem noslīka pati.

-        Laid vaļā! es lūdzos, cenzdamās izrauties no sievietes valgajiem apskāvieniem. Es neesmu tavs bērns!

-        Negantais bērns, viņa sacīja, vēl ciešāk mani satverdama. Negantais bērns, es taču pieteicu, lai paliec dārzā! Es taču tev sacīju.

-Atlaid mani. Atlaid mani!

-   Nē. Šoreiz tu vaļā netiksi. Šoreiz tu paliksi šeit!

-Ja man jāpaliek šeit, es nomiršu!

-   Nē. Mamma tevi pieskatīs. Mamma savu meitiņu pieskatīs.

Sieviete metās skūpstīt man kaklu un vaigus, un skūpsti bija

tik auksti un slapji kā vardes āda.

-  Atlaid mani! Es neesmu tavs bērns!

Viņas roka atslāba tik spēji, it kā es būtu to atgrūdusi. Alkainās, meklējošās acis sastapa manējās. Un, tāpat kā dzīvie, viņa novērsās.

-        Es taču tā negribēju, sieviete vaimanāja, aizgāju tikai uz mirklīti! Es taču nevarēju zināt, ka viņa pati spēs atvērt vārtiņus! To taču es nevarēju zināt!

Sievietes mati bija tikpat izmirkuši kā viss pārējais. Tumšās matu šķipsnas lipa pie vaigiem. Viņa ietinās ciešāk savā nodilušajā, pilošajā, slapjajā šallē, it kā arī pati būtu ievērojusi, cik te auksti. Migla ap sievieti nebija tik blīva. Ai-z viņas vīdēja slūžu sprauga un dzirnavu tumšais, sagumušais veidols.

-         Riāna… sieviete čukstēja. Man atkal būs mana mazā Riāna.

To pateikusi, viņa sirdi plosošā balsī ievaidējās.

-        Riāna ir mirusi, es klusi sacīju. Un tu arī. Meklēšana jāpārtrauc!

Sieviete pacēla skatienu, viņas acis dega dusmās.

-   Es savu Riānu dabūšu! Ko tu viņai nodarīji? Kur viņa ir?

Izstiepusi kaulaino roku, sieviete jau atkal gribēja mani satvert, taču es rāvos atpakaļ, vēlēdamās tikt projām tālu, tālu projām. Aizvirpuļoju cauri rēgu valstībai, nocietinājusi ausis pret visiem saucieniem. Kādu brīdi pakārstījos atkal debesu zilgmē, vērodama pajūgus un ļaudis, un kalnu pāreju sev apakšā. Šoreiz rokas plivināt vairs necentos. No visas sirds vēlējos tikai vienu nokāpt tur lejā, lejā pie pajūgiem, lejā, savā vietā, ierastajā dzīvo pasaulē, ar ķermeni, kam ir svars, dzīvu ķermeni, tādu pašu kā

citiem dzīvajiem cilvēkiem, kurus patlaban redzu.

*

-   Nu, skuķi! Mosties! Sandor, velns parāvis, nes to ūdeni!

Nevajag ūdeni, pietiek, es nodomāju, mērcēšanās man līdz kaklam! Taču neviens manās domās neieklausījās. Uz pieres man tika uzklāts auksts mitras drānas gabals, un kāds man pliķēja pa vaigu, gandrīz tik nikni kā pļaukājot, un tas mani neizsakāmi kaitināja.

-        Paļaujieties uz mani, kungs! Es zinu, kas darāms, kāds mēdījās. Tieši tā tu teici, vai tad tā nebija, Sandor? Nu, vienu gan es tev apsolu. Ja skuķis nomirs, tu būsi tas, kas par visu atbildēs Pūķa firsta priekšā!

-        Tā taču bija tikai raganu sakne, lielkungs. No tās viņai nevajadzētu nomirt! To man iedeva pati Žēlīgā Kundze.

-   Mātei, ēzeli! Ne jau bērnam.

-        Atvainojiet, lielkungs, mātei un bērnam! Viņa sacīja, ka ar skuķi mums jābūt tikpat piesardzīgiem.

Man negribējās mirt. Negribējās atgriezties rēgu valstībā un klīst apkārt, taustoties pa miglu, tik aukstu un drudžainu kā vecā Anja.

-        Beidziet mani sist, es murmināju. Turklāt vēl sāpēja galva. Tikpat kā meningīts.

Pļaukāšana mitējās, un es lēnītēm atvēru acis. Līdzās man ar slapju drānas gabalu rokā tupēja viltus Ivans. Es vairs neatrados

ratos, bet gulēju uz vieniem sāniem raupjā, sadzeltējušā zālē. Noraustīju degunu. Smirdēja pēc vēmekļiem, un mani sagrāba bailes, ka vainīga esmu es pati.

Ivans, kas nebija Ivans, piecēlies kājās, paskatījās uz kādu man aiz muguras.

Tev paveicās, Sandor, viņš sacīja. Izskatās, ka viņa nolēmusi dzīvot.

*

Necik ilgi, un mēs braucām tālāk. Gulēju uz ratu grīdas, šoreiz kaut kas bija man paklāts apakšā divi biezi apmetņi ar melni zilām apmalēm. Skai klana krāsas, es pie sevis nodomāju. Beidzot ieraudzīju, kas atrodas pajūgā. Man blakus bija sakrauti milzīgi drēbju kalni, daži tērpi bija Skai krāsās, citi ar Kenziju klana zaļi baltajām apmalēm. Iz drēbju kaudzes rēgojās iegarena koka lāde, kurā es nemitīgi triecos iekšā, kad vien pajūgs uzskrēja kukurznim vai akmenim. Pavērusi lādes vāku, ieskatījos iekšā. Salmi. Kaste ar salmiem? Nē, pārāk ticami neizskatījās. Iebāzusi roku, mazliet parakājos salmos, un pirksti atdūrās pret kaut ko vēsu un asu. Nevar teikt, ka pie tādām lietām esmu pieradusi, tomēr veidolu acumirklī pazinu. Kaste bija pilna ar zobeniem.

Aizvēru lādes vāku. Klanu apmetņi un zobeni. Ko gan viltus Ivans ar šo kravu domā darīt?

DAVINS 11 Vaina

Izmeklējāmies trīs dienas no agras rīta stundas līdz pašai tumsai, kamēr vien varējām ko redzēt. Ja neskaita Dinas apmetni, neko vairāk neatradām nedz dzīvus bērnus, nedz mirušus.

-        Mums jādodas mājās pie tavas mammas, ceturtajā dienā paziņoja Kallans. Varbūt viņa būs saņēmusi kādu ziņu.

Mani tas nesajūsmināja. Redzēju, ka arī pašu Kallanu ne.

-   Es, Kallan, dzirdēju viņas balsi.

-Jā, tu tik tā saki.

-  Tu man netici?

Kallans viegli paraustīja plecus kā šaubīdamies. Nu, starp debesīm un zemi ir krietni vairāk, nekā mums, cilvēkiem, zināms.

Sapratu, ka viņš domā spokus.

-   Mirusi viņa nebija, es teicu, neticu, ka viņa ir mirusi.

Kallans novērsās.

-   Iespējams. Bet, puis… dzīvo balsis šādā veidā dzird reti.

Savilcis auklu ap guļammaisu, Kallans uzmeta to plecos.

-   Nu? Vai brauksi?

-   Droši vien.

Ko citu man atlika darīt? Kallanam taisnība: varbūt mamma saņēmusi kādu vēsti.

Kallans nokāpa lejā sagatavot ceļam zirgus. Es aizgāju atvadīties no Helēnas Laklanas un pateikties par Laklanu ilgajiem meklēšanas darbiem. Viņi nebija žēlojuši spēkus. Kas par to, ka

meklēja arī Laklanu bērnu. Es nebiju augšzemnieks, un Toneru ģimene nepiederēja nevienam klanam, tāpēc tīri labi zināju, ka nu Toneri ir Laklaniem parādā.

Kad iznācu pils pagalmā, pie Dzelzs loka stāvēja sieviete. Sastingusi kā sālsstabs, viņa noskatījās manī, tā ka man sametās neērti un es centos aši paiet garām. Taču sieviete nostājās ceļā un man nācās vien piestāt.

-   Toner, sievietes balss dunēja smagi kā dzelzs, bet acis mirdzēja tikpat saltas un granītpelēkas kā Ivanam.

-   Kundze? es iespējami pieklājīgi atsaucos.

-   Vai tagad tu jūties gandarīts?

-   Gandarīts?? Kundze, es nesaprotu…

-  Tu ieradies šurp ar mērķi laupīt dzīvību, sieviete turpināja, un, dzirdot viņas balsi, man pār muguru pārskrēja auksti šermuļi. Kad neizdevās paņemt Ivanu… tad kopā ar māsu raganu ievilinājāt nāvē manu Tavisu.

Zaudējis drosmi, stāvēju, nespēdams saņemties un atbildēt. Kāpēc viņa domā, ka es… ka Dina…

-   Nē, es beigās nočukstēju, tas tā nebija.

-   Gribu savu Tavisu atpakaļ, sieviete sacīja, un, ja nedabūšu… tad katru dienu līdz mūža galam lādēšu tevi un tavu ģimeni, kamēr nonāksiet ellē.

Sieviete pacēla un piegrūda man pie deguna sažņaugtu dūri. Dūre bija pelēki melna, nosmērēta vai kaut kur iemērkta, no tās pilēja.

-   Lūk, sieviete turpināja, te tev mana dāvana! Dāvāju tev vienu nakti ar saviem sapņiem. Vai zini, ko es redzu sapnī? Es murgoju, ka zivis izēd Tavisam acis.

Un tad sieviete ar melno roku iebelza man starp acīm. Sitiens nebija pārāk stiprs, taču lika man sagrīļoties un satricināja vairāk nekā jebkurš no man veltītajiem Ivana belzieniem. Tagad aizstāvēties nevarēju un arī pretī sist ne.

-   Neesmu tavam dēlam neko nodarījis, apjucis taisnojos; tā droši vien bija Laklanu zēna mamma, kas man te izteica pārmetumus. Nedz arī Dina, par to esmu pārliecināts!

-        Zinu to, kas man zināms, viņa tikai atbildēja un pagriezusies aizgāja.

*

-        Kur tu pazudi? uzmetis man skatienu, norūca Kallans. Zirgi stāv un mīņājas.

Vismaz viens to darīja noteikti. Falks bija nemierīgs un ar priekškāju kārpīja zemi, šādi izrādīdams nepacietību. Kallana bēris stāvēja rāms. Tas bija pārlieku audzināts, lai niķotos. Savukārt Debijas Zālīšmammas pelēkais ponijs, kaklu pastiepis, nožāvājās, atsegdams garu, sadzeltējušu zobu rindu.

-   Es… es satiku Tavisa mammu.

-   Ak tā. Jā, diez vai tas bija patīkami.

Papurināju galvu, taču teikt neko neteicu.

-        Ivans man iedeva, rau, šo, sacīja Kallans, sniegdams man kaut ko iegarenu, ietītu skrandainā maisu audeklā. Paņēmis rokā, uzreiz zināju, kas tas ir. Tomēr vaļā attinu.

Tas bija mans zobens, pareizāk sakot, tā fragmenti. Pēc mana zaudējuma tas pēc likuma piederēja Ivanam, taču kāda velna pēc gan viņam salauzts zobena asmens.

-   Ko lai tagad ar to iesāku? jautāju Kallanam.

Kallans paraustīja plecus.

-  Tas tev jāzina pašam, viņš sacīja.

Pirmajā acumirklī man gribējās aizsviest zobenu projām. Neko citu kā tikai neveiksmi tas man nebija nesis, un man pēkšņi pielēca, ko Niko domāja, sacīdams, ka zobenu nemīl. Tomēr, ietinis atpakaļ drānā, sameklēju zobenam vietu savā aprīkojumā. Lai nu kā, tomēr dzelzs. Varbūt varēs pārkait citā, noderīgākā lietā katlā vai tamlīdzīgi.

Lai gan Ivana zobena atstātās pēdas no melnām bija pārvērtušās dzelteni zaļganās, Kallanam vēl aizvien nācās pasniegt man roku, kad kāpu zirga seglos. Satvēris Falka pavadu, biju gatavs jāt.

-   Klau, puis, pagaidi, Kallans teica, tev piere galīgi melna!

Pārvilku ar plaukstu pār seju. Tieši starp acīm sataustīju taukainu plankumu, kur Tavisa mamma bija man iebelzusi. Mēģināju to ar piedurkni noberzt, bet nekā.

-        Puikas mamma tev iesita? pēkšņi Kallans noprasīja, izskatīdamies nobažījies. Ar Melno Roku?

-        Iesist iesita noteikti, atbildēju, un roku viņa bija kaut kur iemērkusi.

Kallans neteica ne vārda. Nerunīgs viņš stāvēja labu brīdi, kamēr pat bēris, kļuvis nemierīgs, piebikstīja saimniekam ar purnu.

-   Ko tas nozīmē? es jautāju. Kas tā par roku?

Kallans pataustījās sev aiz krekla. Ņem, viņš sacīja, sniegdams man maisiņu, kas pirmīt ādas aukliņā karājās viņam kaklā.

-        Tas tev uz laiciņu no manis jāaizņemas. Katrā gadījumā līdz brīdim, kamēr tiksim mājās pie tavas mammas. Viņa ir gudra sieviete, labi pārzina tamlīdzīgas lietas.

-        Kas tas tāds? pavaicāju, grozīdams maisiņu rokā. Pavisam viegls, un iekšā čaukstēja. Kāpēc tu man to dod?

-        Tur ir tikai dažas izkaltētas zālītes. Āboliņš, kaķsierītes, jāņuzāles un dilles. Manas mammas roku darbs. Nezinu, cik iedarbīgas, bet vērts pamēģināt.

-   Iedarbīgas? Pret ko?

-   Pret ļaunu aci un tamlīdzīgi. Ar Melno Roku nav nekādi joki.

-   Tu gribi teikt, ka viņa… ka viņa mani nolādēja?

Te tev mana dāvana, tā viņa teica. Viena nakts ar maniem sapņiem. Un, to teikdama, nolādēja mani un mūsu ģimeni, novēlēdama mums nonākt ellē.

-   Kas viņai uz tās rokas bija? Kas tas bija, Kallan?

-        Tauki. Pelni. Gan jau vēl kaut kas. Es tādām lietām lielu uzmanību nepievēršu. Tač' ņem, uzkar kaklā, un braucam no šejienes projām.

*

Kaut arī mums bija jāved pelēkais ponijs, nokļuvām galā ātrāk nekā es, ja jātu viens, jo Kallans ceļu zināja labāk par mani. Nebūtu es tik savārdzis un apskrambāts, gan jau aizjātu dienas laikā. Bet pēcpusdienā es vairs nespēju nosēdēt zirga mugurā un Kallans sameklēja labu apmetnes vietu zem dažiem bērziem strautiņa malā. Berzēju taukaino plankumu ar aukstu ūdeni, kamēr

no sievietes melnās rokas nekas nepalika pāri. Taču viņas teiktos vārdus no atmiņas izdzēst nespēju. Naktī man sapņos rādījās pretīgas zemūdens ainas ar melnu ūdeni, gļotainiem ūdensaugiem un aukstiem jo aukstiem akmeņiem. Un zivīm. Zivīm, kas grauza Dinas acis.

Atmodos tai garajā, aukstajā stundā, kas ilgst no brīža, kad debesīs iezīmējas pirmais gaismas svīdums, līdz mirklim, kad saule pilnīgi uzlēkusi. Jutos tik priecīgs, ka esmu pamodies, un tik ļoti baidījos iemigt atkal, ka biju gatavs uz vietas apseglot Falku. Bet Kallans vēl gulēja, un arī zirgi, kājās stāvēdami, snauda nokārtām galvām. Atspiedis muguru pret bērzu, gaidīju, pūlēdamies atvairīt domas par zivīm un Dinas acīm. Un mammu. Vissparīgāk gaiņāju projām domas par mammu un to, kādu vaigu viņa rādīs, dzirdot to, kas mums jāpaziņo.

Baurkenzijai tuvojāmies vēlīnā rīta stundā. Jājot pār kalnu un ieraugot mūsu māju tur lejā, tik maziņu un necilu, mani pārņēma ērmotas izjūtas. Pats par sevi saprotams, nedēļas laikā, kamēr biju projām, būtiski nekas jau nebija mainījies. Es pats gan. Man šķita, ka… ka es te vairs nedzīvoju. Ka es te vairs neiederos. Un tas viss lika izjust neticamu mīlestību vai pret katru dumju vistu, katru kāpostgalvu sakņu dārziņā, katru velēnu, ko vaiga sviedros pērnruden bijām uzklājuši jumtam.

Mamma sēdēja priekšpusdienas saulītē uz bluķa pie malkas šķūnīša. Cerēju, ka tas liecina par viņas atgūtajiem spēkiem. Tie tagad lieti noderēs. Mūs ieraudzījusi, mamma pamāja. Un tad strauji piecēlās. Viņa bija ieraudzījusi Pelēci, bija ieraudzījusi tukšos seglus.

Kamēr nebijām ienākuši pagalmā, mamma nebilda ne vārda.

-   Kur ir Dina? viņa tad jautāja.

Man mute bija pavisam izkaltusi, nespēju izteikt ne vārda. No sākuma arī Kallans ne. Mamma, pieskardamās ar roku viņa ceļgalam, lika ieskatīties sev acīs.

-   Kur ir Dina? mamma atkārtoja, likdama lietā balsi un acis tik nežēlīgi, kā to spēj vienīgi viņa. Un Kallanam bija jāstāsta vārdu pa vārdam, kas noticis.

-        Mēs… mēs līķi neatradām, kundze, Kallans aizsmakušā balsī pabeidza. Nedz arī kādu zīmi… ka meitene ir dzīva.

Mamma Kallanu atlaida. Tas saguma zirgā, it kā viņā kaut kas būtu salūzis. Strauji pagriezusies, mamma iegāja mājā. Dzirdēju Rozas balsi un pēc tam mammu, kas viņai atbildēja. Tad Roza izskrēja laukā. Viņa metās pa taisno uz mani kā bulta ceļā uz mērķa apli. Vai varbūt uz kaut ko ievainojamu, piemēram, brieža kaklu.

-Tu… Tu!

Roza iebelza man pa stilbu tā, ka Falks nobijies metās sāņus.

-   Ēzelis! Lielais idiots! Kā tu spēji mums to nodarīt!

Gaišās bizes dejoja, un vaigi pārklājās sārtiem dusmu plankumiem.

-        Bet puika taču nav vainīgs, iebilda Kallans, nolēkdams no sava bērīša. Tu domā, ka viņam pašam ir viegli?

-        Viņam nevajadzēja tā aizlaisties, šņāca Roza. Varēja sēdēt mājās un sargāt mammu un Melliju, un Dinu. Tad nekas tāds nebūtu noticis!

Mani no galvas līdz kājām pārņēma dedzinoša sajūta, dusmu un kauna sajaukums.

-   Skaties pati uz sevi! es šņācu. Vai arī savu ģimeni. Kur tā

ir?

Tas no manas puses bija ļauni, jo Roza, tā vai citādi, taču bija aizlaidusies no mājām. Lai tiktu projām no Drakana, jā, taču arī lai tiktu vaļā no pieaugušā pusbrāļa, kas viņu kulstīja. Rozas mamma tagad dzīvoja Dunarkā un nebija atbildējusi ne uz vienu vēstuli, ko Rozai bijām palīdzējuši uzrakstīt.

-        Es vismaz neesmu nevienu noslīcinājusi! Roza asarām acīs brēca.

-        Es arī ne, atbildēju un pēkšņi jutos vairāk saguris nekā dusmīgs. Nolēcis no Falka, ievedu viņu stallī, neskatīdamies nedz uz Kallanu, nedz Rozu.

*

Paliku staļļa pustumsā bezgala ilgi. Jau sen biju noņēmis Falkam seglus un sarūpējis viņam ūdeni un ēdamo. Sen biju nosusinājis zirga sasvīdušo kaklu sausu, mazliet paberzējis ar salmiem un notīrījis pakavus. Sāku domāt par Dinu; māsa, tiklīdz noskuma, vienmēr gāja pie zirgiem. Un nu es pats biju tā sadrūvējies, ka nevarēju ne iedomāties, kā skatīties cilvēkiem acīs. Nez ko par to visu saka Mellija? Viņai tikai pieci gadiņi, vai viņa maz saprot, ko nozīmē, ja kāds tev līdzās nomirst?

Beigās durvis atvērās, un es jau gaidīju, ka tā būs mamma, bet nekā. Tā bija Roza.

-   Davin? Roza minstinādamās ierunājās. Vai tu iekšā nenāksi?

-  Kāpēc gan? es atbildēju, un mani jau atkal sagrāba dusmas. Es taču tas lielais grēkāzis.

-  Es nemaz tā nedomāju, Roza sacīja. Vienīgi… man uznāca tādas bailes un dusmas, un skumjas viss reizē.

Roza uzlika plaukstu manai rokai, pavisam tramīgi, kā baidīdamās, ka varu viņai iesist vai vēl kaut ko. Vai nenāksi? Mamma par tevi apvaicājās.

Es pamāju. Iešu gan. Tūlīt pat.

*

Tā bija nāvīgi gara diena. Nelāga diena. Īstenībā sliktāka par tām, kad mēs izmisīgi meklējām un meklējām, neko neatrazdami. Jo sliktāka tāpēc, ka nevarējām darīt itin neko. Vakarā Roza iekūra uguni, lai gan īpaši auksts nebija. Mamma sēdēja ar Melliju klēpī, izskatīdamās pilnīgi izsmelta. Neviens tikpat kā nerunāja. Jutos gandrīz vai atvieglots, kad pienāca gulētiešanas laiks, vienīgi biedēja sapnis, ko jau gaidīju.

Mūsu jaunajā mājā iekārtoju savu kaktiņu. Par istabu to saukt nevarēja, durvju nebija, tikai aizkars. Taču šaurai gultai, kumodei un apģērbu plauktam vietas pietika un man vairs nebija jāuzturas vienā nišā ar Dinu un Melliju. Mellija. Labi, ka mums tagad ir Roza, citādi nabaga Mellijai būtu jāguļ vienatnē. Visu vakaru māšeles acis bija plaši ieplestas bailēs. Mellija neteica ne vārdiņa, pat nepajautāja par Dinu. Grūti iedomāties, ko viņa īsti domā.

Laikam uz brīdi iemigu, taču neatceros, ka būtu sapņojis. Pamodos no trokšņa. Tas bija pavisam, pavisam kluss troksnītis, tādu skaņu nekad vēl nebiju dzirdējis. Tomēr uzreiz zināju, kas tas ir.

Mamma raud.

Strauji uzrāvos gultā sēdus. Redzēju, ka tur, istabā, ir gaišs. Aši nogrūdis segu malā, uzrāvu bikses.

Mamma joprojām sēdēja krēslā pie uguns. Blāvās liesmas rotājās viņas pelēcīgajos audekla svārkos un ne tikai. Tur bija arī kaut kas tumši zaļš. Mamma sēdēja ar Dinas zaļo vilnas apmetni rokās.

-   Mamm…

Mamma pacēla galvu, uzlūkoja mani, pat necenzdamās slēpt asaras. Es novērsos.

-   Davin! Nāc, apsēdies!

Kad biju mazs, dirnēju mammai pie kājām, atspiedies pret viņas kāju. Tagad, kā man likās, tā vairs neklājas. Apsēdos uz soliņa.

-        Apbrīnojami, mamma klusā balsī sacīja, pirms dažām dienām dzirdēju Dinas balsi. Bet es… es sūtīju viņu projām. Tas, ko Dina darīja, dzīvam cilvēkam ir bīstami, tāpēc es viņu aizraidīju. Neatļāvos necik ieklausīties. Ja vien es būtu ieklausījusies… Tad varbūt mēs tagad zinātu, kur Dinu meklēt.

-   Tu gribi teikt… ka viņa bija dzīva?

-        Toreiz es tam ticēju. Tagad… tagad vairs nejūtos tik pārliecināta. Varbūt tieši tāpēc… tāpēc viņa spēja pie manis atnākt, ka bija tuvu nāvei.

-        Es arī dzirdēju Dinu, teicu, nākamajā dienā pēc viņas nozušanas.

Jutu mammas skatienu, taču sēdēju kā sastindzis, lūkodamies liesmās.

-   Ko viņa tev teica?

-   Neko. Tikai sauca mani.

-   Vai ilgi?

-       Vienu vienīgu reizīti. Es gandrīz vai novēlos no zirga. Mēs tur izmeklējāmies vai zem katra akmens, man likās, ka viņa ir turpat tuvumā. Taču atrast neko neatradām.

Uz brīdi istabā iestājās klusums. Pagale ugunī kā nopūzdamās pārlūza uz pusēm. No tās alkatīgi izlēca jaunas liesmiņas.

-   Mamm? Ko tas nozīmē?

-   Nezinu, mīļais. Tomēr cerību vēl neesmu zaudējusi.

Sēdējām abi klusēdami gandrīz visu nakti. Es domāju savu

domu, mamma savējo. Neko daudz nerunājām. Taču tas bija labāk nekā nīkt nomodā vienatnē.

-        Davin, austot gaismai, mamma beidzot ierunājās, vai tu vēl aizvien… nevēlies uz mani paskatīties?

Es mēģināju. Es tiešām mēģināju. Taču ik reizi, kad grasījos pacelt galvu, lai sastaptu mammas skatienu, mani sāka svilināt kauns. Jo Rozai taču taisnība. Tā bija mana vaina. Tā vai citādi. Un tomēr ne. Nu? Es taču tikai gribēju… Tas taču tikai tāpēc, ka… Es taču negribēju… Aizbildinājums bira pēc aizbildinājuma.

-   Es nevaru, čukstēju, atvaino. Tiešām nevaru.

Mamma pastīvi, smagi piecēlās.

-       Tam nav nekādas nozīmes, Davin. Iesim gultā un mēģināsim iemigt, ja spēsim.

Ir gan nozīme. Bez šaubām, ir nozīme.

-   Es… man žēl… izmocīju.

-        Aizmirsti, mīļais. Tas bija par daudz prasīts. Man nevajadzēja jautāt.

Un kauns, protams, dedzināja mani briesmīgāk nekā jebkad.

DINA 12 Peramais zēns

Izlēcis laukā no kulbas, melnbārdis auroja: Ķeriet viņu! Ķeriet

ciet to sīko nelieti!

Vīrs bija satvēris degunu, un no pirkstu starpām uz apģērba pilēja asinis. Starp priedēm nozibēja Tavisa tievās, žiglās kājeles, viņš dieba tā, it kā uz papēžiem mītu pats nelabais. Un ne gluži bez pamata, jo divi viltvārži metās kā apsviluši Tavisam pa pēdām skriešus, bet trešais uzlēcis zirga mugurā.

"Bēdz, Tavis!" es nodomāju. "Bēdz, ko kājas nes!" Pametu ašu skatienu visapkārt. Nu, kad visi medī Tavisu, varbūt es…

-   Paliec šeit!

Roka dzelžaini satvēra mani aiz locītavas, novilkdama atpakaļ zemē. Es vēl aizvien biju apdullusi un ļengana no raganu saknes, un kājas zem manis sabruka kā malkas pagales.

-    Sāp! es protestēju, likās, ka roka tūlīt tiks pārkniebta uz pusēm.

-   Vai, cik žēl! viņš skarbi izmeta, taču tvērienu neatslābināja.

Uzmetu vīram niknu mirkli, taču viņš bija modrs, neļāva savu

skatienu sagūstīt. Viltus Ivans. Citi viņu uzrunāja par lielkungu vai godāto Valdraku, un es zināju, ka viņš ieradies no Sagisas kalniem un ir rados Drakana mātei. Tatad gandrīz vai brālēns pašam Drakanam. "Kas tur par brīnumu abi ar Drakanu noteikti labi saprotas," es nikni nodomāju.

Pametu skatienu starp kokiem, taču nedz Tavisu, nedz vajātājus nemanīju. Augu dienu braucām pa šaurām ratu sliedēm cauri biezam, tumšam priežu mežam. Koku stumbri rindojās tik cieši, ka biezoknis acumirklī varēja aprīt Tavisu, trīs pieaugušus vīrus un zirgu. Dzirdējām saucienus, taču nedz pakavu, nedz cilvēku soļu troksni ne, jo zemi klāja zaļgani brūna priežu skuju sega.

Valdraku nepacietīgi sarosījās.

-   Sandor! viņš uzsauca melnbārdim. Ņem ābolaino un palūko, kur šie pazuduši! Cik tad ilgi, velns parāvis, var gūstīt vienu stūrgalvīgu zeņķi!

-  Tas ir negantnieks, norūca Sandors, susinādams no deguna pilošās asinis kaklautā. Man viņš izspruka, jo teica, ka gribot čurāt, un, kad atsēju kājas, negantnieks iespēra man pa galvu un izlēca pa aizmugures durtiņām.

-   Lai tevi izmuļķotu, daudz viltības nevajag, indīgi teica Valdraku. Parūpējies, lai viņu noķer. Nekas labs nav gaidāms, ja puika aizbizos to ceļa gabalu līdz augšzemnieku klanam un visiem kļūs skaidrs, ka viņš nav noslīcis!

Ak tad tā. Kaut jel viņam izdotos! Kaut viņš spētu! Manējie domā, ka esmu mirusi, un neviens neieprātosies meklēt šeit, daudzu dienu brauciena attālumā no Baurlaklanas.

Sandors, uzrausies ābolainajā zirgā, kas ikdienā vilka vienu no pajūgiem, tagad jāja saucienu virzienā. Pagāja laiciņš. Pagāja vēl laiciņš. Valdraku atlaida manu locītavu, taču nenovērsa no manis modru aci. Lai nu ko, bet dāvāt brīvību viņš man negrasījās. Bet kā būs ar Tavisu? Berzēdama sāpošo roku, sāku tā kā cerēt.

Taču, kad vīri atgriezās, uz segliem Sandora priekšā, pārkārts kā guļammaiss, zvalstījās Taviss. Virs acs zēnam rēgojās milzīgs puns, bet seja zem vasarraibumiem bija bāla kā krīts. Bet ne jau viņš vien bija cietis. Otrs zirgs, bēris, smagi piestāja, un jātnieks, galīgi sagumis un saķēris elkoni, nokāpa lejā.

-   Žurkulēns nav tā vērts, nikni šņāca Sandors. Sarkanais klibo, bet Antons salauzis plecu.

To sacīdams, vīrs sagrāba Tavisu aiz kakla un uzrāva viņu sēdus. Tavisa galva sašūpojās, it kā tā būtu kļuvusi viņam par smagu.

-   Vai nebūtu vienkāršāk no viņa atbrīvoties?

Atbrīvoties no… acumirklī sapratu, kas viņiem padomā. Protams, viņi nevēlas turpināt ceļu kopā ar Tavisu. Sandors tagad lūdz atļauju zēnu nogalināt.

-        Nē! es izbailēs iekliedzos, un kauninātājas balss nāca pati no sevis. Jūs taču nedrīkstat nogalināt bērnu…

Valdraku iesita man tik spēcīgi, ka nokritu zemē un acu priekšā man pašķīda dzirksteles. Pēc tam viņš mani uzrāva augšā, aizklāja man ar vienu roku acis, ar otru muti, ar muguru piespiezdams savām krūtīm.

-  Turi muti! viņš sēca. Turi muti un klausies abām ausīm!

Balss skanēja klusi un salti, bet brēkt jau nebija vajadzības.

Valdraku turēja mani, tik cieši piespiedis sev klāt, ka varēju uz vaiga sajust viņa bārdas rugājus.

-   Mums vēl ir lērums raganu saknes, viņš iesāka.

-        Nē, man nevilšus paspruka vaids. Katrā gadījumā gribēju ko teikt, taču mutes priekšā vēl aizvien bija plauksta, tāpēc sanāca tikai murdoņa. Negribēju atkal nokļūt rēgu valstībā. Mamma teica, ka no tā var nomirt, un es viņai ticēju. Nomirt vai varbūt nojūgties. Dzīviem cilvēkiem tur nav ko darīt.

-  Turi muti, kad tev saka!

Valdraku mani sapurināja. Varam tevi viegli iemidzināt. Tas ir pavisam vienkārši un nav bīstami nevienam, izņemot tevi. Taču varam rīkoties arī citādi. Vai zini, kas ir peramais zēns?

Šoreiz viņš roku novāca, ļaudams man atbildēt.

-   Nē, es nočukstēju.

-        Visiem bērniem laiku pa laikam jāsaņem pēriens, Valdraku paziņoja to kā pašsaprotamu lietu. Taču dažās zemēs, ja piedursi firstam roku, samaksāsi par to ar dzīvību. Un ko tad, ja firsta bērns jāaudzina? Varu tev pateikt. Viņam piešķir peramo zēnu. Tikko firsta bērns nostrādā palaidnību, peramais zēns saņem kūlienu.

Neredzēju tur nekādas jēgas un nezināju, ko viņš ar to domā. Taču pēc brīža viss kļuva skaidrs.

-        Laklanu bērns būs tavs peramais zēns. Kad būšu ar tevi neapmierināts, viņš to jutīs uz savas ādas. Un, ja tu izmantosi savas raganas acis vai raganas balsi pret mani vai maniem vīriem, mēs viņu nositīsim. Vai saprati?

Mazliet sagumu, nezinādama, ko darīt.

-   Vai saprati?

-Jā…

-        Labi. Tev jāmācās uzvesties, kā pieklājas. Varam sākt ar diviem pavisam vienkāršiem noteikumiem. Paturi savas acis sev-ja kāds no mums tevi uzlūko, raugies zemē! Vai skaidrs?

-Jā.

-        Un tev jāiemācās savaldīt muti. Nesaki neko, kamēr nesaņem atļauju!

Mani atlaidis, viņš deva zīmi Sandoram, lai iedabū Tavisu atpakaļ kulbā.

-   Un parūpējies, lai šoreiz viņš tur arī paliek!

To pateicis, Valdraku atkal pievērsās man. Stingi lūkojos zemē, kā man bija norādīts.

-   Bet tu, viņš teica, uz otriem ratiem, pie manis!

-   Sarkanais ar tādu kāju nevarēs pavilkt, sacīja Sandors.

-   Nevarēs gan. Būsim spiesti izmantot Mefisto.

Valdraku domāja savu jājamzirgu, lielu, tumšbrūnu, spēcīgu negantas dabas ērzeli. Ja kāds Mefisto tuvojās, viņš jau pa gabalu, ausis nolaidis, rādīja zobus. No sākuma domāju, ka zirgam nepatīku tikai es biju šim kā nekā vienreiz iegrūdusi stilbā nazi. Taču arī pret citiem viņš bija tikpat negants. Valdraku pašam nācās nostiprināt seglu siksnu: Sandors teica, ja mēģinās viņš, zirgs iekodīs.

Nu Valdraku, uzlēcis uz bukas, pats satvēra grožus. Un tad noklakšķināja ar mēli. Mefisto aizkaitināti cirta pakaļkāju pret ilksīm. Bija skaidri redzams, ka zirgs nav radis būt vezumnieka lomā un neizrāda par to nekādu sajūsmu. Tomēr, kad Valdraku brīdinoši pacēla pātagu, Mefisto metās riksī. Pajūgs tagad nebija vairs tik smags kā pirmīt. Abi apmetņi un zobeni bija aizdoti projām tos paņēma trīs Augšzemes pierobežā sastaptie vīri. Maksāt viņi nemaksāja, tik daudz es redzēju. Gluži otrādi, Valdraku pasniedza vienam vīram maku, un tas, ne vārda neteikdams, paņēma. Dīvains darījums, es nodomāju.

Mefisto atkal blieza pa ilksīm, un Valdraku nācās bērim pakutināt ar grožiem pēcpusi. Man šis dzīvnieks nepavisam nepatika. Nekāds jaukais zirgs jau viņš nebija. Tomēr es viņu labi sapratu. Man arī gribējās saraustīt pinekļus gabalos, tomēr es neuzdrīkstējos. Jo tad Taviss par to samaksātu ar dzīvību.

-Apsēdies tā, lai varu tevi labi redzēt! kad bijām mazliet pabraukuši, Valdraku man sacīja, un es uztrausos uz bukas līdzās viņam.

Ne jau tāpēc, ka man būtu kas pretī pret tevis iekaustīšanu, viņš teica, kā gribēdams izskaidrot visu līdz pēdējam sīkumam, vienkārši šobrīd man nav izdevīgi tevi nogalināt. Bet puika mums viņš nav vajadzīgs. Tikai tevis dēļ viņš vēl ir dzīvs. Neaizmirsti to!

Nebildu ne vārda. Man nejautāja.

DINA 13 Kauninātājzīme

Apstājāmies pēcpusdienā, kad saule jau gāja uz rietu. Valdraku bija aizkaitināts klibais zirgs mūs iegāza, nebijām nobraukuši ne pusi ceļa, ko viņš bija iecerējis.

-   Vari palīdzēt salasīt kurināmo, nolēkdams no bukas, Valdraku man teica. Taču paliec manā redzeslokā. Un neaizmirsti, kas notiks ar tavu sīko vasarraibumaino, ja būsi nerātna.

Stīvām kājām nolēkusi no bukas, ķēros pie darba, kā pieteikts. Tavisu acīmredzot laukā nelaiž. Pēc pirmīt nostrādātā numura par to, dabiski, nav ko domāt.

Priežu mežs, joprojām biezs un tumšs, pletās mums apkārt, un sūnās mētājās lērums zaru. Pats par sevi saprotams, priedes koks nav tas labākais kurināmais, tas šķeļas un sīc, degot sprakšķ dzirksteles, taču nekas cits te tikpat kā nebija atrodams.

-   Kas tas? jautāja Antons, vīrs, kurš, gūstīdams Tavisu, bija salauzis plecu. Viņa acis bija kā pielipušas manai kauninātājzīmei. Tā ir tāda kā kaklarota necila alvas plāksnīte ar baltu apli un mazliet mazāku zilu aplīti vidū. Acs lielumā. Mamma to man iedeva todien, kad izšķīrās, ka būšu viņas mācekle. Parasti zīme nav redzama glabāju to blūzei iekšpusē, lai varu pastāvīgi just sev pie ādas. Taču tagad biju noliekusies pacelt zaru un kauninātājzīme izslīdēja laukā no blūzes un, mirkli šūpodamās, nokārās uz leju.

-  Ta ir tikai… tāda rota.

Žigli pabāzu to atpakaļ zem blūzes.

-   Dod paskatīties!

Antons veikli pastiepa roku. Otra viņam pēc negadījuma karājās saitē.

-        No alvas, sacīju, cerēdama, ka viņam zudīs interese. Tai nav nekādas vērtības.

-   Dod man! vīrs aizkaitināts sacīja. Dari, kā tev liek, skuķi!

Bet es to nespēju, un viss. Stāvēju, urbdamās ar skatienu zemē,

satvērusi alvas plāksnīti, it kā tā būtu no tīra zelta. Zīmīgi, ka, to saņemdama, prieku nejutu. Bet tagad tā bija kļuvusi tik dārga, ka, rotu zaudējusi, es justos nelaimīga.

-  Tā ir mana, čukstēju. Tev nav nekādu tiesību to atņemt.

Neskatījos viņā. Arīdzan kauninātājas balsī nerunāju. Taču Valdraku metās man virsū kā klijāns uz peli. Viņa smagā, kaulainā roka, uzgūlusi man uz kakla, to cieši saspieda, tā ka man acīs izsprāga asaras.

-        Vai tu jau sāc palikt nepaklausīga? Varbūt nesaprati, ko tev sacīju?

-        Ne jau nu nepaklausīga, nekā, es taisnojos, es to saņēmu no mammas, un viņam… viņam nav tiesību…

Aprāvos. Valdraku roka man uz kakla bija gandrīz tikpat auksta kā vecajai Anjai.

-        Tu acīmredzot tomēr nesaprati, viņš sacīja. Sandor, ved šurp puiku!

Pamiru no galvas līdz kājām.

-   Nē, es teicu, es ne… es taču ne…

-   Paliec klusu! Valdraku tikai pateica. Vai kāds tev ko prasa?

Sandors izvilka Tavisu laukā no otrās kulbas. Taviss joprojām

bija bāls, puns pierē piemilzis zili melns, tomēr viņš spārdījās un, par spīti sasietajām rokām, kā vien varēdams turējās pretī.

Valdraku, palaidis mani vaļā, tagad tuvojās Tavisam.

-        Nerausties, puika, viņš teica. Un Taviss pēkšņi pārstāja spuroties. Viņa spītīgajā vasarraibumainajā sejā parādījās cita

izteiksme, un tādu viņa seju man negribējās redzēt. Taviss bija nobijies. Sandoram viņš, ja gribēja, varēja spert un kost, un skrāpēt Sandoram un tāpat ari visiem pārējiem vīriem. Bet no Valdraku Taviss baidījās.

-   Novelc viņam kreklu! pavēlēja Valdraku.

Sandors norāva Tavisam kreklu pār galvu. Pavisam to noģērbt nevarēja saistīto roku dēļ, un nu krekls karājās, plivinādamies ap Tavisa delnām kā balts karogs vai drīzāk gandrīz balts, jo gluži tīrs tas vairs nebija. Valdraku kā meklēdams pameta skatienu visapkārt.

-   Zirgu, viņš uzsauca Sandoram, un, lai gan nebija skaidrs, ko tas nozīmē, Sandors rādījās gandarīts. Melnajā bārdā iegūla plats smīns.

-   Lai notiek, lielkungs, atbildēja Sandors. Un tad viņš iegrūda virves galu starp Tavisa saistītajām rokām, pēc tam pārmeta virvi pār Mefisto muguru, kas piesiets stāvēja pie ratiem. Ērzelis pacēla galvu, nīgri noskurināja ausis, taču stāvēja nepakustēdamies arī tad, kad Sandors parāva virvi un uzvilka Tavisu aiz rokām pusceļā līdz zirga mugurai, lai Taviss par katru cenu stāvētu pirkstgalos.

Valdraku roka pieskārās ērzeļa tumšbrūnajam kaklam.

-   Stāvi mierīgs, draudziņ, viņš gandrīz vai mīļi sacīja, tev neviens pāri nedarīs.

Pēc tam Valdraku noņēma jostu. Ta nebija parasta josta, kā tagad redzēju, bet metāla ķēde ar ādas cilpu vienā galā. Ķēde nebija pārāk bieza, varbūt mana mazā pirkstiņa platumā.

-   Mums ar Dinu ir norunāts, Valdraku sacīja Tavisam, kas ar Mefisto sānam piespiestu vaigu stāvēja, neatraudams acis no ķēdes. Meitenes sist jau nav labi, to tu taču zini. Tad nu, ja viņa labi neuzvedas… Jā, man žēl, puis, tātad tu būsi tas, ko nāksies strīķēt.

Gribēju iebilst, daudz netrūka, lai es izkliegtu, ka tādas norunas vispār nav bijis, ka tas ir Valdraku izgudrojums. Taču baidījos, ka runādama visu vērsīšu vēl ļaunāku, tāpēc, lūpas kodīdama, valdīju muti. Valdīju muti, lūkodamās zemē un cerot, cerot, ka Valdraku redz, ka esmu guvusi mācību un ka slānīt Tavisu nav vajadzības.

Tomēr viņš sita. Ķēde, rokas celta, šķēla gaisu un, sasniegusi mērķi, riebīgi nošvīkstēja. Taviss iekliedzās. Un es vairs nespēju skatīties zemē. Uz Tavisa gaišās, vasarraibumiem klātās muguras parādījās gara, tumša svītra gandrīz mana mazā pirkstiņa platumā. Un, man tā stāvot un izmisīgi noskatoties, straumītē pār nabaga Tavisa muguru plūda asinis.

Mani pārņēma tādas dusmas, ka iekšā vārīties vārījās. Ja es tagad paskatītos uz Valdraku, manas acis izdedzinātu viņā caurumu. Kā gan pieaudzis vīrietis spēj tā sist zēnu, kā viņš spēj tā stāvēt ar pretīgo ķēdi un slānīt… Vārdi man gandrīz vai izrāvās laukā no mutes.

-   Viņš vēl ir dzīvs, salti ledainā balsī pateica Valdraku, un es zināju, ka tas ir brīdinājums, ja kādreiz izmantosi savas raganas acis vai savu raganas balsi pret mani vai maniem vīriem mēs viņu nositīsim, tā Valdraku bija solījis. Un es nešaubījos, ka tā viņš tiešām arī darīs.

Valdraku pastiepa roku.

-   Dod man to kaklarotu!

Taviss stāvēja ar seju pret zirga sānu, taču, lai kā viņš centās slēpt, varēja dzirdēt viņa raudas. Ko man atlika darīt? Atraisījusi smalko ādas aukliņu, ieliku kauninātājzīmi Valdraku iztieptajā plaukstā.

-  Nu jau labāk, viņš sacīja. Visu cieņu, Sandor. Ved nu puiku atpakaļ uz ratiem!

Valdraku pacēla kauninātājzīmi dienas pēdējo saulstaru gaismā.

-   Alva, viņš strupi izmeta. Mazliet emaljas. Nebūs i pāris šiliņu vērts.

To pateicis, viņš kauninātājzīmi pasvieda Antonam, kas to alkatīgi satvēra.

-   Ņem, ja tev tā kārojas.

Mazliet paberzējis ar īkšķi emalju, Antons pārāk laimīgs neizskatījās, tomēr iebāza rotu ar auklu aizsienamā makā, kas viņam karājās pie jostas. Es stāvēju un sapratu, ka esmu pagalam.

Niecīga, ovāla alvas plāksnīte ādas auklā taču sajūta tāda, kā zaudējot daļiņu no sevis pašas.

-   Ceru, ka būsi kaut ko iemācījusies, klusā balsī teica Valdraku. Viņš papliķēja Mefisto pa kaklu. Lielais dzīvnieks nosprauslojies papurināja galvu, un es visu trakumu vidū brīnījos, kāpēc gan ērzelis, vairīdamies no sitiena, nebija meties sāņus, kā to darītu jebkurš cits zirgs. Kā viņš varēja zināt, ka sitienu saņems Taviss, nevis viņš?

Un tad es atcerējos Sandora ļaunprātīgo ģīmi. Sandors acumirklī saprata, kas Valdraku padomā. Un bija vēl viens pavisam vienkāršs izskaidrojums, kāpēc Mefisto stāvēja kā klints, nelikdamies ne zinis par švīkstošo ķēdi un Tavisa brēcieniem.

Tas nenotika pirmoreiz.

*

Nākamajā dienā pret vakaru ceļš kļuva platāks un mežs ap mums vairs nebija tik mežonīgi blīvs un tumšs. Visapkārt pletās izcirtums ar nogāztām priedēm; zāle, lupīnas un sīki, trausli bērziņi nu saņēma pietiekami daudz gaismas augšanai. Dzirdēja arī krītoša ūdens šalkoņu un šņākšanu.

Valdraku pašķielēja saulē, kas slīga turpat virs egļu galotnēm.

-   Liec nu zirgam zibināt pakavus! viņš uzsauca vīram, kas veda klibo brūni. Derētu līdz Drakanai tikt jau pirms tumsas.

Drakana? Kas tā tāda? Kur? Gribējās zināt, taču jautāt man nebija ļauts. Pēc tā, ko Valdraku bija nodarījis Tavisam. Naktī mani pamodināja raudāšana. Tas bija klusas, apslāpētas elsas, nekas vairāk par šņukstiem. Tomēr Sandoru, kas stāvēja sardzē, tās kaitināja.

-   Beidz vienreiz puņķoties, puika! viņš šņāca.

Vārgie šņuksti pēkšņi aprāvās. Tomēr es vēl ilgi nespēju iemigt, domādama par Tavisu, kas guļ ar sūrstošu muguru, ciezdams sāpes, juzdams bailes un, protams, vientulību. Ak, vajadzēja man uzreiz atdot kauninātājzīmi! Ar to pretīgo ķēdi Valdraku bija slānījis puisēnu, tomēr mani nepameta doma, ka arīdzan es esmu drusciņ vainīga. Nebijusi es tāda tiepša… ja būtu uzreiz darījusi, kā man teica… Vai tad es nezināju, ka Valdraku atmaksā, ja kaut kas nav viņam pa prātam.

Mums priekšā braucošie rati, ar grūtībām uzrausušies kalnā, acumirklī pazuda skatienam. Nu nāca mūsu kārta. Mefisto bija spiests saliekties vai deviņos līkumos, lai pievārētu pēdējo posmu līdz paugura virsotnei zirga pēcpuse rādījās gaužām cīpslaina un saspringusi. Tad ceļš sagriezās un mēs negaidot laidāmies lejā uz šauras ielejas pusi. Ielejas dibenā plūda upe, bet pie upes, ielokā ap vairākiem milzīgiem namiem, pletās pilsēta; daži nami bija vai trīskārt lielāki par parastu māju. Pār upi bija uzcelts tāds kā tilts, un tajā bija ne vienas, bet… daudzas slūžas, tik daudz, ka nespēju saskaitīt.

Zirgi saausījušies pielika soli, pat klibais sarkanais. Acīmredzot viņi šurp brauca ne pirmo reizi, tāpēc zināja, ka drīz viņus sagaidīs stallis, siens un cits ēdamais. Manis pēc viņi varēja nesteigties. Man negribējās domāt, kas sagaida mani.

DAVINS 14 Kā sērga

Vējš pluinīja viršu galotnes, un Falks uzvedās ērmoti, cenzdamies griezt augumu pret vēja brāzmām. Es no aukstuma klabināju zobus; no rīta izjājot laiks likās vasarīgi jauks, tāpēc uzģērbu krekliņu ar īsām piedurknēm. Būtu man līdzās Kallans, kā likts, nošķendētos: "Kalnos, puis, uz laiku paļauties nevar. Tas ir mainīgāks par jaunkundzes omu." Tobrīd man prātā gan bija tikai viens kā aizšmaukt no mājām.

Ar mammu gāja uz labo pusi, tomēr viņa nogura katra nieka dēļ un staigāja apkārt bāla kā rēgs. Jau paskatoties vien, ap sirdi metās smagi. Iestrēbis brokastīs pāris karotes biezputras, piecēlos no galda.

-   Es izjāšu, pateicu.

Sākumā mamma nesacīja neko. Tad pamāja.

-   Sargā sevi!

Mamma piesardzīgi centās mani tieši neuzlūkot, tā viņa allaž izturējās pret svešiem cilvēkiem.

-        Varbūt… es iesāku, apraudamies pusteikumā, varbūt uziešu kādas pēdas, zīmes, satikšu cilvēku, kas viņu redzējis.

Pats tam īsti vairs neticēju, taču sēdēt mājās bija nepanesami.

-Jā, mamma atsaucās, varbūt.

Patlaban jāju gar Laklanas un Kenziju pierobežu, var teikt, uz labu laimi, šad tad apstājoties, un grasījos visam atmest ar roku. Satiekot kādu, kas gan negadījās bieži, parunājos, apjautājos, vai

nav redzēti divi bērni, taču, dzirdot "nē", nejutos vīlies, jo citu atbildi vairs negaidīju.

Uz šauras taciņas aizas malā Falks pagausināja soli. Vējš tagad cirta aukstām lietus lāsītēm, un acīmredzot bija pēdējais laiks griezties atpakaļ, tomēr es nolēmu pameklēt vēl mazliet. Un tad pēkšņi lejpus aizas pamanīju divus cilvēkus ar ēzeli.

-   Sveicināti, jūs tur lejā! es uzsaucu.

Cilvēki pacēla skatienu. Vīrietis ar sievieti, abi silti un apdomīgi ģērbušies, viņš ar cepuri un jūrnieku ādas pusmētelī, viņa ar vilnas šalli un lakatu. Izskatījās pēc vienkāršiem ļaudīm, kas nevar atļauties zirgus un tamdēļ nākas samierināties ar ēzelīti. Abpus alvas pelēkajai ēzelīša mugurai karājās pa diviem milzu groziem. Varbūt tirgus prece, vai arī cilvēki vienkārši devušies ceļojumā.

Vīrietis pacēla roku: Sveiks! Vai tu nepateiktu… un tad viņš aprāvās, ieskatīdamies manī ciešāk. Davin? Vai tas esi tu, Davin?

Nu bija mana kārta ieskatīties. Vai tas varētu būt jā, nudien. Apģērbs cits, un viņu gan te necerēju sastapt, tomēr tas bija Ieroču meistars no Dunarkas, kas pērn palīdzēja Dinai ar mammu un Niko aizbēgt no Drakana. Un sieviete viņam līdzās bija meistara Maunusa māsasmeita aptiekāra Atraitne.

-  Sveicināti Augšzemē! iesaucies palaidu Falku sīkā riksī lejup gar aizas malu. Kādi vēji jūs šurp atpūtuši?

Atraitne, tāpat kā Maunuss, gan nāca no Kenziju dzimtas Modijas Kenzijas miesīgā mazmeita, tomēr abi, izšķīrušies palikt Zemienē, bija apmetušies pilsētā-pilī, kas saucās Solarka.

-   Nemiers, Ieroču meistars īsi un bez aplinkiem teica, un tad es ievēroju viņa roku ar ne pārāk tīru apsēju, kas bija klāts brūnganiem traipiem.

Atraitne man uzsmaidīja, bet pārāk možs šis smaids nebija. Viņa izskatījās sagurusi.

-   Mums tiešām paveicās, ka satikām tevi, Davin. Neuzdrošinājāmies braukt pa lielceļu, baidos arī, ka nepārzinu taciņas tik labi kā toreiz, kad biju mazs meitēns. Vai esam uz pareizā ceļa?

Es pamāju.

-   Varam jāt reizē. Es tā kā tā dodos mājup.

Falks veltīja ēzelim ziņkārīgu nosprauslošanos. Ēzelis garlaikoti noskurināja savas garās ausis.

-        Varbūt Petri kundze jās? pavaicājis es nolēcu no Falka muguras.

-        Paldies, Davin, atbildēja Atraitne, pašķielēdama uz Ieroču meistaru, bet varbūt labāk Martins…

-        Jāj tu, Ieroču meistars norūca. Manām kājām nekas nekait.

Atraitne neatrāva no viņa skatienu.

-Jāj! viņš atkārtoja. Varēja redzēt, ka Ieroču meistaram netīk, ka pret viņu izturas kā pret ievainotu vārguli.

-        Kā vēlies, Atraitne sacīja, un es pieturēju Falku, kamēr viņa iesēdās seglos. Garajos, brūnajos svārkos iebrāzās vējš, un Falks vēl bija pietiekami mundrs, lai tramīgi noraustītos.

-        Met nu mieru! skarbi izmeta Atraitne, pievilkdama pavadu tā, ka Falks spēji apstājās un viņa acīs atspoguļojās izbīlis. Muļķoties mums nav laika!

Atraitne pajāja gabaliņu uz priekšu, un Falks, atklāti sakot, uzvedās labāk nekā tad, kad viņa mugurā sēdēju es. Mēs ar Ieroču meistaru vilkāmies nopakaļ Falkam. Piedāvājos vadīt ēzeli, un Ieroču meistars bez vārda runas sniedza man pavadu.

Kādu brīdi soļojām klusēdami, katrs savpus ēzelim. Aizas dibenā neko daudz sev apkārt neredzējām, taču bijām aizvējā, un, izmantojot savas, ne Falka kājas, es sasildījos. Salt man vairs nesala.

-         Kas notika? es jautāju, pamādams uz Ieroču meistara roku.

-        Drakans ieņēma Solarku, Ieroču meistars skaudrā balsī atbildēja.

-   Solarku? es aiz pārsteiguma apstājos. Un es domāju…

-   Ka Solarka ir neuzvarama? Jā, mēs visi tam ticējām.

-   Bet… kā?

-   Nodevība, Ieroču meistars vārdu izspļāva, it kā tam būtu rūgta piegarša. Drakans samaksāja kādam, lai iegāž ūdensvadā indi. Nepagāja ne diena, un visi pilsētnieki un pils iemītnieki sasirga. Daudzi aizgāja pie tēviem, bet tie, kas izdzīvoja, tik tikko turējās kājās. Tālāk viss ripoja kā smērēts.

Ieroču meistars palūkojās manī, un skatienā dega tādas dusmas, ka daudz netrūka, lai es pāris soļu atkāptos. Un man taču bija skaidrs, ka ne jau uz mani viņš dusmojas.

-   Miruši cilvēki gulēja mājās un uz ielas, un nevienam nebija spēka tiem palīdzēt. Gaļas mušām bija brangs mielasts.

Labāk viņš pēdējos vārdus neteiktu. Vienu otru reizi biju redzējis zili melnu mušu mākoni spietojam ap beigtu zvēriņu. Jau iedomājoties vien, ka kaut kas tāds var gadīties ar cilvēkiem… Raudzījos zemē, un kaklā man kāpa kamols.

-  Kā jums izdevās aizbēgt? es jautāju. Maz ticams, ka Drakans aizmirsis, kāda loma viņiem bija pērn Dunarkā, un, ja vien abi nokļūtu Drakana redzeslokā… Pat muļķim skaidrs, ka Drakans labu prātu viņus nepalaistu.

-    Paveicās, atbildēja Ieroču meistars. Palīdzēja arī vecs draugs.

Ieroču meistars vēl nebija pateicis, kas vainas viņa rokai. Un man pēkšņi vairs negribējās viņam jautāt. Taču Atraitne bija apstādinājusi Falku, lai mūs pagaidītu, un viņa rādījās vēl dusmīgāka nekā Ieroču meistars.

-Tiklīdz šie uzzināja, kas Martins bijis, izdeva viņu Drakanam, Atraitne stāstīja, un tur Martinam sāka lauzt pirkstus. Katru dienu pa vienam.

"Au," es nodomāju, nevilšus savilkdams dūres, kā sargādams pirkstus.

-   Vai viņi gribēja, lai Meistars viņiem… kaut ko atklāj?

Ieroču meistars papurināja galvu.

-   Nebija jau daudz ko stāstīt, ko viņi jau nezinātu. Tīrā atriebība. Iespējams, arī lai iebiedētu un brīdinātu pārējos Dunarkas vecā sardzes pulka vīrus, kam varētu ienākt prātā nostāties jaunā kunga pusē.

Zināju, ka jaunais kungs ir Niko. Pašķielēju uz sasaitēto roku. Cik ilgi…

-     Trīs dienas, teica Atraitne balsī, kas varētu caururbt tēraudu. Trīs pirksti. Kamēr neizdabūjām Martinu no turienes laukā un neatstājām pilsētu.

-     Lauvas tiesu no Drakana gvardes aizvien veido vecais Dunarkas pulks, paskaidroja Ieroču meistars, rekrūši viņa tā sauktajā Pūķa armijā ir atbēgušie amatnieku zeļļi, ubagi, lielceļa laupītāji un neaptēsti zemnieki, kas prasmīgāk lieto biešu kapli nekā zobenu. Drakanam neiztikt bez Dunarkas sargiem, lai gan viens otrs ne visai tic Pūķa ordenim, kā šim labpatiktu.

Senāk, kad Niko vēl bija Dunarkas pils firsts, tieši Ieroču meistars apmācīja pils sargus, viņš arī daudziem bija komandieris. Tieši to Ieroču meistars bija domājis, pieminēdams veca drauga palīdzību. Tas noteikti bija kas vairāk par seno laiku biedru, ko neapmierina Drakana ieilgusī atriebība.

Lietus lāses sāka pātagot biežāk un negantāk. Atraitne pameta skatienu tuklajos negaisa padebešos.

-   Vai vēl tālu? viņa jautāja.

Papurināju galvu. Ja pieliksim soli, mājās būsim stundas laikā.

-     Tad pieliekam soli, viņa atbildēja. Mums visiem taču gribas izsprukt neizmirkušiem.

-     Vai domājat palikt kalnos? kad bijām mazliet pagājuši uz priekšu, vaicāju.

-   Iespējams, atbildēja Atraitne.

Bet Ieroču meistars gan tā nedomāja.

-     Nē, viņš sacīja, ir ļaudis, kas nevēlas Drakanu sev par lielkungu. Tīri daudz. Kaut kas lietas labā taču jādara.

-     Eidina viņam padevās, iespraucās Atraitne, labprātīgi. Ja arī Akmeira kritīs, visa piekraste nonāks Drakana netīrajās rokās.

-     Es jau nesaku, ka būs viegli, Ieroču meistars norūca, bet kauns tam, kas tīko pēc vieglas uzvaras.

Kad beidzot bijām galā, lietus gāza un ap mums savilkās it kā blīva, pelēka sega. Ēzeļa pelēkais akots pielijis izskatījās gandrīz melns, un Falks sprauslāja, krāca un mētāja galvu, cenšoties izpurināt ūdeni no acīm, ausīm un nāsīm. Man krekls bija pielipis kā otra āda, un, kaut gan viņiem apģērbs bija piemērotāks, arī Ieroču meistars ar Atraitni netika cauri sveikā. Par laimi, mamma ar Rozu jau bija iekūrušas uguni un mūs sagaidīja viegli kūpošs upeņu dzēriens jaunajā vara kannā. Mamma sameklēja segas un sausu apģērbu arī abiem negaidītajiem ciemiņiem, savukārt Roza parūpējās par Falku un ēzeli.

-  Mēs varam iet pie Modijas, bilda Atraitne, viņai taču vietas pietiek…

-   Mums arīdzan, mamma stingri noteica, un jūs šādā laikā nedrīkstat spert laukā ne soli.

-Ja jau tā, tad paldies par mīļo uzņemšanu, Melusina, sacīja Atraitne, sūkdama upeņu dzērienu. Viņa bija no tiem retajiem cilvēkiem pasaulē, kas mammu uzrunāja priekšvārdā. Bet kur tad Dina? Esmu tik priecīga, ka…

Mammas skatiens satumsa, un Atraitne aprāvās pusvārdā.

-   Melusina… kas noticis?

Atraitne, redzot mammu tādu, saprata, ka noticis kaut kas pavisam, pavisam ļauns.

Man gribējās pašam sev iegāzt. Kāpēc nepateicu pa ceļam, lai viņi jau pirms ienākšanas mājās zina?

Mamma stāvēja ar upeņu dzēriena kannu rokās, raudzīdamās grīdā.

-   Dinas šeit nav, viņa tad sacīja, Viņa ir… projām. Īstenībā mēs pat nezinām, vai viņa ir dzīva vai…

Un tad mammai bija jānoliek kanna uz galda un jāpaslēpj seja plaukstās. Viņas pleci raustījās, un es zināju, ka viņa raud.

Atraitne piecēlās kājās, un sega, kurā viņa bija ietinusies, nokrita uz grīdas bāli zaļos viļņos. Pāris soļos Atraitne bija pie mammas un viņu apskāva.

-       Ak, Melusina, viņa tikai pateica un nelaida mammu vaļā, kamēr tā nebeidza raudāt. Un es redzēju, ka mammai bija vajadzīgs, lai pieaudzis cilvēks viņu pietur un ļauj izraudāties. Man kļuva tik skumji, ka viņa mani vēl neuzskata par pieaugušu.

Ieroču meistars nokremšļojās; izskatījās, ka patlaban viņš labprātāk atrastos citā vietā.

-        Mani tas sāpina, viņš pastīvi sacīja, taču bija skaidrs, ka tas tiešām tā arī ir. Bet atceries Dina ir stiprs skuķēns. Nedomāju, ka mums tik viegli jāatmet cerība.

Mamma pamāja, aizklādama seju ar priekšauta stūri.

-   Nē, viņa sacīja, cerēt es ceru. Ceru bez apstājas.

*

Mamma apskatīja Ieroču meistara salauztos pirkstus, taču Atraitne pati bija zinoša lietās par cilvēka ķermeni un ievainojumiem, kādiem to var pakļaut, un neko īpaši daudz palīdzēt nevajadzēja.

-        Lūzumi salikti labi, viņa sacīja, divi pirksti, manuprāt, lēnītēm dzīst. Bet trešais, atvērtais lūzums…

Mamma saminstinājusies uzmeta ašu mirkli Atraitnei. Mums stipri jāuzmanās, lai nesākas gangrēna.

Ieroču meistars noburkšķēja: Labi, ka vismaz nesāka ar labo roku, viņš sacīja, tā ka zobenu noturēt spēšu.

Mamma saudzīgi uzlika tīru apsēju Meistara sakropļotajiem pirkstiem. Viņa bija dusmīga, tas bija redzams pēc kustībām. Ļoti dusmīga.

-        Un cilvēks var to nodarīt otram cilvēkam, mamma sirdīgi izmeta.

-        Jā, teica Atraitne. Šai pasaulē bez kauninātājas neiztikt. Taču… viņa pieklusa, uzmezdama skatienu Ieroču meistaram, kā jautādama, vai drīkst teikt. Viņš viegli pamāja.

-        Toneres kundzei tas noteikti jāzina, viņš sacīja, neziņa ir slikta sargātāja.

Tomēr Atraitne vilcinājās. Mammai pašai nācās viņu mudināt.

-   Kas jāzina?

Atraitne nokremšļojās.

-  Viņiem… Solarkā bija sava kauninātāja, tāpat arī Eidinā. Drakans… pavēlēja abas sadedzināt dzīvas. Nosauca par raganām un, noturējis īsu tiesas prāvu, sadedzināja uz sārta. Pēc viņa vārdiem, kauninātājas arods esot raganas arods.

Mamma stāvēja pavisam klusa ar vēl neuzlikto apsēju rokās.

-   Tas ir sīkums, sacīja Ieroču meistars, paceldams cietušo roku, sīkums salīdzinājumā ar to, kas notika Solarkā.

-   Viņš izplata ap sevi nekaunību, sacīja mamma, un nebija nekādu šaubu, kas šis "viņš" ir. Kā sērgu. Un ļaudis, kas tiek aplipināti, var nodarīt otram to, kas citos apstākļos tiem ne prātā neienāktu. Nav brīnums, ka viņam jānogalina kauninātājas. Bet, ja mēs visi kā viens pazaudēsim kaunu un sajēgu, kas ir labs un kas slikts, kā tad varēsim dzīvot?

-   Kā meža zvēri, ar rūgtumu balsī atbildēja Ieroču meistars. Kā viņa nolādēto pūķu bars, kas cits citu pie pirmās izdevības aprij.

DINA 15 Reti sastopams ierocis

Tā bija dīvainākā pilsēta, kādu man nācies redzēt. Nevarētu teikt, ka par pilsētām man liela saprašana Dunarka ir lielākā, kur pabūts, bet vienu gan zināju: pilsētās ir daudz cilvēku.

Drakanā tā nebija.

Mājas gan bija. Nami stāvēja taisnās kā bulta strīpās, tikpat kā kareivji ierindā. Savu mūžu nebija redzētas tik taisnas ielas. Un mājas izskatījās kā tikko celtas. Baļķi pavisam svaigi, vēl nekrāsoti. Turpat ap pilsētu lokā stāvēja saslietas milzu teltis, manuprāt, kāds simts, simts tumšpelēku telšu. Tur saietu cilvēku jūra. Bet, lai gan virs kalna aiz Drakanas dega milzīga, oranži sārta saule, ielas tomēr rādījās patukšas, redzēja tikai vienu otru vientuļu tirgotāju, ubagu vai kabatas zagli. Redzēju jauku tirgus laukumiņu ar aku, tomēr pie akas nemanīja nevienu veļas mazgātāju, ūdens nesēju vai tenku vāceli. Neredzēja skraidām vai spēlējamies it nevienu puņķainu zeņķi, un neviens vectēvs, gozēdamies saulītē, nesēdēja uz soliņa pie mājas sienas. Neviens suns mūs neaprēja. Neviena vista nekladzināja. Bija tik rāms un kluss, it kā ļauna feja ar burvja mājienu būtu aizbūrusi no pilsētas visas dzīvās būtnes.

Kur ir…

Kur gan palikuši visi cilvēki, man gribējās jautāt, taču es iekodu sev mēlē. Valdraku tā kā pagrieza galvu, taču neko neteica, un es atviegloti uzelpoju. Biju stingri nolēmusi, ka Taviss manis dēļ sitienus vairs nesaņems. Lai gan Valdraku izvirzīto noteikumu pagaidām nebija daudz, tomēr nenācās viegli tiem pieskaņoties. Neskaties ne uz vienu. Un neko nesaki, pirms tev jautā. Nebiju no klusajām pelītēm, taču tagad tas bija jāiemācās. Tavisa dēļ. Tad nu centos valdīt muti, samierinoties ar domāšanu. Kur gan cilvēki palikuši? Kādam taču smalkajos, ierindās nostādītajos namos jādzīvo.

Pajūgi iedārdināja tirgus laukumā un virzījās uz milzīgajām dzirnavu ēkām, kuras biju vērojusi no kalnu grēdas puses. Pēcpusdienas saulē augsto mūru mestās ēnas stiepās jo garas. No ēku iekštelpām nāca dīvainas skaņas grūdieni un duna, nevis dūkoņa un čīkstoņa, kas parasti bija dzirdama mājās Bērzūnes dzirnavās. Bet kam gan kalpo trīsdesmit dzirnavu slūžas tagad tās saskaitīju -, vai tikai malšanai?

Pēkšņi atskanēja spalgs pulksteņa sitiens. Troksnis ēkās pierima, pēc mirkļa tuvāko dzirnavu vārti atvērās un pa tiem izvēlās sieviešu un bērnu bars. Mani uz brīdi pārņēma sajūta, ka atrodos zvirbuļu barā. Sievietes un meitenes, cik redzēju, lielākoties bija vienādos tērpos ar pamatīgiem gaišbrūniem priekšautiem virs svārkiem un blūzēm, melniem lakatiem galvā. Zēni tik vienmuļīgi nebija. Visi melnās audekla biksēs, tas tiesa, taču daži arī pelēkos kreklos, vēl citi gaišbrūnos, bet vienam otram nebija nekāda, tie soļoja kaili līdz jostasvietai. Vīriešus nemanīja vispār.

Dažas sievietes smiedamās un tērgādamas rāva nost priekšautus un pārbrauca ar roku pār matiem. Citas gāja nogurušā solī, nokārtām galvām. Kāda meitene ar īsiem, brūniem, izspūrušiem matiem parādīja mēli plikvēderim zēnam, bet viņš nelikās redzam. Visumā bērni necik nedraiskojās, un Valdraku tuvumā runas un smiekli apklusa pavisam. Dažas sievietes, kas bija noņēmušas priekšautus, mudīgi tos atkal aplika. Tuvāk stāvošās ātri pakniksēja un atkāpās, lai atbrīvotu vietu, kur izbraukt pajūgiem.

Kas viņi bija? Ko milzu dzirnavās darīja? Kāpēc neredzēja nevienu vīrieti? Man bija vai jāaizrijas no neskaitāmajiem jautājumiem, kurus bija liegts izteikt.

Aizripojuši gar dzirnavām, pajūgi iegriezās bruģētā laukumā starp vairākām mājām, kas, kā noprotams, bija vecākas par citām. Staļļu ēkas bija būvētas no pamatīgiem, melni darvotiem baļķiem, ar velēnu jumtiem, tāpat kā Augšzemē. Savukārt galvenā ēka bija smalka, balsināta mūra celtne ar platām granīta kāpnēm mājas priekšā. Pie kāpnēm pieturējis, Valdraku pasvieda grožus staļļa puisim, kas, tikko izdzirdējis uz bruģa riteņu un pakavu dunu, bija izskrējis laukā.

-    Ved puiku pagrabā, Valdraku izrīkoja Sondoru. Ja nometināsim viņu kopā ar visiem, būs liekas nepatikšanas. Bet tu, viņš pagriezās pret mani, tu nāksi ar mani.

Ne viena vien stunda bija nodirnēta uz ne pārāk ērtās ratu bukas. Norausos stīvām kājām un sekoju viņam augšā pa platajām granīta kāpnēm. Kad bijām pusceļā, balti krāsotās durvis atvērās un pa tām iznāca meitene apmēram manā vecumā. Zvirbuļpelēka viņa nebija: mirdzoši zīda svārki tirkīza krāsā slīga viņai gar kājām, bet ņieburs bija izšūts melniem, zaļiem un zelta pavedieniem. Meitenes melnie mati, saņemti atpakaļ ar pērlēm klātu lenti, spoži un mīksti krita lejā, līdz pat viduklim. Viss pie viņas bija tā vai citādi spīdīgs un mirdzošs, bet visspožāk zaigoja acis. Meitene skatījās uz Valdraku kā sāgas varoni vai pasaku princi. Ak nē, skatienā vīdēja kas vairāk! Viņa to uzlūkoja kā dievu.

-     Sveicināts mājās, lielkungs! meitene vienā elpas vilcienā teica. Laikam jau bija atskrējusi atvērt viņam durvis. Un tad viņa graciozi un zemu pakniksēja, un tā bija pavisam cita kustība nekā zvirbuļmeitenes sasteigtais kniksis.

-    Paldies, Saša, sacīja Valdraku, ļaudams rokai uz brīdi atpūsties uz meitenes spoži mirdzošajiem matiem. Viss kārtībā?

-Jā, viņa atbildēja, brīnišķi kautri smaidīdama. Tagad jā.

Nevarēju vien noskatīties. Jostasvietā Valdraku pastāvīgi nēsāja ķēdi, ar ko bija slānījis Tavisu. Kā gan šī zostiņa spēj tā stāvēt un blenzt viņā kā Visuma centrā? It kā viss, kas viņa tuvumā, būtu apbrīnojams?

-    Saša, tā ir Dina, Valdraku sacīja. Viņa šeit laiciņu uzturēsies. Dina varētu apmesties zaļajā istabā. Un parūpējies, lai tiktu sameklēta kāda drānu kārta, mazliet pievilcīgāka par to, kas viņai patlaban mugurā.

Pēdējā brīdī atcerējos, ka jānolaiž skatiens, lai nedz Saša, nedz Valdraku neieskatās man acīs. Tomēr arī neskatīdamās jutu, ka meitene mani vēro.

-     Labi, lielkungs, Saša, vēlreiz pakniksēdama, teica. Zaļā istaba. Ta ir tur.

Sekoju meitenei mūra namā un tad augšā pa pelēki zaļajām koka kāpnēm. Gaitenī viņa pagriezās pa kreisi, un tad mēs pagājām gar četrām aizvērtām durvīm. Pie piektajām durvīm Saša apstājās.

-    Šeit būs tavs mājoklis, viņa sacīja, pavērusi man durvis.

Iemetu skatienu istabā. Nezinu, ko biju gaidījusi, taču ne to,

kas pavērās manam skatienam. Iedomājos par Tavisu un pagrabu, ko Valdraku pieminēja, un nodomāju: cik dīvaini, ka man jādzīvo tādā istabā, istabā, kas plašāka par visu mūsmāju. Zīda tapetēm klātās sienas mirdzēja vara zaļumā; smagie, zaļie samta aizkari neielaida istabā pēcpusdienas gaismu, vērsdami to tumšu, līdzīgu purvam. Vilcinādamās pārkāpu slieksni.

Te pēkšņi saņēmu grūdienu mugurā. Tas nāca tik negaidīti, ka nokritu četrrāpus.

Dusmīga piecēlos kājās un pagriezos pret meiteni Sašu vai kā viņu tur sauca.

-     Kāpēc tad tā? īgni noprasīju, uz brīdi aizmirsusi par Valdraku noteikumiem.

-    Vienu tev nāksies ielāgot, viņa sacīja, un balsī skanēja nevaldāmas dusmas. Nezinu, kādam nolūkam tu viņam būsi, taču nedomā, ka varēsi ieņemt manu vietu!

Viņas vietu? Kā lai to saprot? Taču jautāt es nejautāju. Domāju par Tavisu, aprobežodamās ar klusēšanu un lūkošanos grīdā. Lai gan paguvu uzmest meitenes sejai tikai pavisam īsu mirkli, tomēr ievēroju, ka viņas jūtas ir neviltotas. Melnās acis mirdzēja, un daiļā, sirdsveida seja aiz naida bija nobālējusi.

*

-     Kungs teica, ka, tikko būsi reprezentabla, tev jāiet uz Marmora zāli, paziņoja virtuves meitene Marta, uzmezdama man šaubu pilnu mirkli. Droši vien viņai nebija īsti skaidrs, ko manā gadījumā nozīmē "reprezentabla". Tīra un svaigi nomazgājusies, tas jā, bet kādu tērpu jāģērbj? Zīda svārkus kā Sašai vai kaut ko ne tik smalku? Pati Marta bija ražena auguma un, kā nopratu, tikko gludinātā melnā tērpā melnā ņieburkleitā ar auklām virs baltās blūzes. Sastīvināta balta aube slēpa lielāko daļu Martas kastaņbrūno matu. Stāvēju drebinādamās ar plānu peldmēteli mugurā, cerēdama, ka Martas lēmums nebūs ilgi jāgaida. Jauki atkal būt tīrai, taču stāvēju uz virtuves klona kailām, mitrām kājām, un tas likās ledusauksts.

-    Vispirms šo, Marta teica, pamādama uz apakšveļas kalnu. Es to neizlēmīgi aplūkoju. Vai viņa grib, lai velku to visu mugurā tikai kā apakšsvārkus vien?

Un tā tas arī bija. Vispirms nāca garas, baltas zeķes, ko augšgalā saturēja gudra pogu un lentīšu sistēma. Pēc tam mazas biksītes. Tad baltas ar platiem kruzuļiem priekšpusē, kas sniedzās teju līdz potītēm. Pēcāk treji apakšsvārki, viens stīvāks un kruzuļaināks par pārējiem diviem. Kur nu vēl baltais, mugurpusē sasienamais ņieburs tas Martai bija jāaizdara manā vietā.

-    No slaidajām tu neesi, viņa, savilkdama auklas, sacīja, un matiem ar' neko daudz nepadarīsi.

Mati man ir melni un spēcīgi, tādi labāk piestāvētu zirgam. Tie nevis skaisti viļņojas uz muguras, bet spurojas uz visām pusēm. Sapīt tos nevaru kopš pērnā gada dienas, kad meistars Maunuss darīja visu iespējamo, lai pārvērstu mani zēnā. Tāpēc pērļu lente, tāda kā Sašai, man izskatās apmēram kā zelta kronis vardei.

-     Uzgaidi šeit! Marta sacīja. Un es stāvēju zeķēm kājās un kailiem pleciem, turpinādama salt vēl krietnu brīdi.

Kad Marta beidzot atgriezās, viņai pār roku bija pārmests svītraina auduma tērps un tāda pati kā viņai balta blūze.

-     Uzlaiko šo! viņa sacīja, sniegdama man tērpu. Tas reiz bija… tas bija kā uzliets meitenei ar tādu augumu kā tev.

Noskumusi viņa mīļi noglāstīja svītrainos svārkus. Kas tā par meiteni, kas reiz staigāja šajā tērpā? Martas meita? Varbūt jaunākā māsa? Martas vecumu noteikt nebija viegli. Seja un rokas rievotas un novecojušas, taču mani nepameta sajūta, ka pie rievām vainojams ne tik daudz vecums, cik smags mūžs. Lai nu kā, no aubes nespraucās neviens sirms mats.

Uzvilku blūzi un pārējo apģērbu virs neskaitāmajiem kruzuļainajiem apakšsvārkiem. Tērps bija šūts no smalka, spoža auduma ar šaurām zaļām, sārtām un pelēkām svītrām. Ņieburs bija pogājams ar ziediem līdzīgiem sudraba āķīšiem. Jauks tērps, es nodomāju.

-     Paldies, klusā balsī sacīju. Protams, neviens man neko nejautāja, bet pateikties taču drīkst.

-    Tev piestāv, Marta sacīja, ar roku maigi nogludinādama man

plecu vīli. Un pēkšņi Marta man likās visnotaļ laba.

*

Marta aizveda mani līdz Marmora zālei, un es nopriecājos, ka viņa neiet projām. Nebija ne mazākās patikas atkal stāvēt Valdraku priekšā. "Nezinu, kādam nolūkam tu viņam būsi," tā bija teikusi Saša, un man pašai arī nebija īstas skaidrības, taču, par to domājot, kuņģis sarāvās nervozā kamolā.

Milzīgajā marmora kamīnā bija iekurta uguns, un kamīna priekšā polsterētā atpūtas krēslā zvilnēja Valdraku. Bija redzams, ka arī viņš bijis vannā. Tirgotāja tērpu bija nomainījusi ar kažokādu apdarināta melna samta žakete, melnas golfa bikses un izšūti pelēki filca zābaki ar smailiem purngaliem. Viņš bija pilnīgi pārvērties kļuvis svešāds un cienījams. Neviens viņu tagad nenoturētu par tirgotāju. Taču kaut kas tomēr nebija mainījies pie vidukļa aizvien atradās plānā ķēde.

Aiz krēsla stāvēja Saša tirkīza krāsas zīda tērpā, ar sudraba ķemmi kārtodama savam pavēlniekam mitros, melnos matus. Viņa man uzmeta vienvienīgu zibenīgu mirkli, izlikdamās, ka manis te vispār nav.

-    Panāc šurp! sacīja Valdraku.

Ne jau tīšuprāt es vilcinājos. Kājas slīdēja, un Martai nācās man viegli iebikstīt mugurā.

Valdraku piecēlies uzmeta man skatienu.

-    Iespaidīgi, Marta, viņš sacīja. Viņai piestāv.

Marta pakniksējusi pagriezās, lai ietu. Tomēr uz sliekšņa viņa saminstinājās.

-     Dina vēl nav ēdusi, lielkungs, viņa sacīja. To mēs nepaspējām.

Valdraku sarauca uzacis.

-     Cik bēdīgi. Taču Martai par to nav jāraizējas. Dina saņems atļauju paēst, tiklīdz būs mazliet pastrādājusi un maltīti nopelnījusi.

Strādāt? Ko viņš man liks darīt?

Valdraku pagriezās pret mani.

-    Vai saproti, šeit, Drakanā, mums visiem jāstrādā. Vairākums raujas vaiga sviedros, nederīgiem dienaszagļiem šeit nav vietas. Es, protams, varētu piešķirt tev darbu aušanas darbnīcā vai smēdē, taču man iešāvās prātā, ka tu varētu noderēt citā jomā. Saša, vai tu nepalūgtu Sandoram ievest audēju darbnīcas meiteni?

-Jā, lielkungs.

Saša nolika ķemmi uz lakota galdiņa līdzās atpūtas krēslam. Uz tā bija arīdzan sātīgu vakariņu paliekas, spriežot pēc cāļa kauliem un tumši sārta vīna lāses glāzes dibenā. Kuņģis man savilkās čokurā. Varbūt tiešām mani kuņģa nervu mezgli juta izsalkumu?

-     Esmu nosūtījis vēsti savam brālēnam Pūķa firstam, turpināja Valdraku, kam attiecībā uz tevi ir savi nolūki, taču viņš ir nevaļīgs cilvēks un nevar gaidīt tūlītēju atbildi. Tikmēr tu piederi man. Laiks tev te var izvērsties jauks, kā varbūt nospriedi, saņemot istabu. Neprašas es smagi sodu, taču tiem, kas kalpo man krietni, esmu dāsns kungs un varbūt varu pat aizbilst vārdiņu brālēnam. Tev jācenšas man kalpot, Dina. Tas nāks par labu arī tavam mazajam augšzemnieku biedram pagrabā.

Kam visa šī pārliecināšana? Kālabad esmu viņam vajadzīga? Valdraku kārdināšana biedēja jo vairāk, viņš taču tik labi prata draudēt. Uztraukta sakustējos.

-    Vai vēlies kaut ko teikt, Dina?

Papurināju galvu.

-    Saki vien. Es tev atļauju.

Es nokāsējos.

-     Kāpēc es Valdraku kungam esmu vajadzīga?

Par lielkungu viņu dēvēt negribēju, nav jau vienīgais kungs pasaulē.

-            Tev piemīt kaut kas reti sastopams. Ierocis. Tavas acis un tava balss ir ierocis, un tikai muļķis kaut ko tādu neizmantos savā labā.

Ierocis? Vai tā viņš to saprot? Mamma to sauca par dāvanu, un, lai gan es pati savulaik uzskatīju to par lāstu, drīzāk taisnība bija viņai, ne man, tā man tagad likās. Nejautāju sīkāk, kādi nodomi ir Drakanam. Viņa nolūki mani biedēja, tos nebija grūti iedomāties.

Ienāca Sandors ar kādu zvirbuļmeiteni viņa bija vēl aizvien tajā pašā pelēki brūnajā darba tērpā, taču bez lakata. Meitene ar brūnajiem, izspūrušajiem matiem, tā, kas rādīja zēnam mēli. Viņa izskatījās vienlaikus spītīga, nobijusies un izaicinoša. Sandors meiteni pagrūda, un viņa pakniksēja Valdraku, taču ne zemāk kā nepieciešams.

-             Nāc šurp, meitēn, Valdraku balsī ieskanējās nepacietība. Kā tevi sauc?

-     Laīsa.

Sandors piebikstīja meitenei ar elkoni, un viņa izmocīja: Lielkungs.

-            Man par tevi ienākušas nelāgas ziņas, Laīsa. Darbā tu ierodoties ar kavēšanos, strādādama dziedot un pļāpājot bez jēgas, un dažas reizes esot nekaunīgi izturējusies pret aušanas meistaru.

Laīsa iztaisnojās.

-     Es savu darbu padaru… lielkungs.

Jau atkal "lielkungs" nāca tā kā novēloti.

-Jā, tur jau tā lieta. Vai esi paklausīga, čakla meitene vai arī patiesībā tenku vācele? To mēs ļausim izšķirt Dinai.

-    Man? es neizturēju.

-     Laīsa. Ieskaties Dinai acīs!

Ak tad to viņš domāja, runādams par ieroci! Viņš grib, lai es izaicinošu, padraisku meiteni piespiežu kaunēties par to, ka viņa darba laikā dzied!

Laīsa izskatījās tikai samulsusi. Meitenei nebija ne jausmas, kas viņu sagaida, ja izpildīs Valdraku pavēli.

-    Ne jau tā…

Ne jau tā izmantojamas kauninātājas dāvanas, es grasījos teikt. Taču Valdraku ar rokas mājienu mani apklusināja.

-    Neaizmirsti, ko teicu par krietnu un sliktu kalpošanu, Dina. Viņa roka pieskārās ķēdei pie vidukļa. Pildi savu pienākumu! Man labāk patīk atalgot, nevis sodīt.

Acu priekšā pavīdēja Tavisa mugura ar asiņainajām, sarkanajām švīkām, un atcerējos viņa raudāšanu naktī.

-    Paskaties manī, Laīsa, es puspamirusi sacīju, bez kauninātājas balss pieskaņas. Bet meitene tomēr manī paskatījās. Viņa taču nezināja, ka labāk no manām acīm izvairīties.

Mūsu acis sastapās. Meitene sarāvusies ātri novērsa skatienu. Taču Valdraku pamāja Sandoram, un Sandors uzlika savu milzīgo ķetnu meitenei uz skausta, un viņa vairs nevarēja pagriezt galvu. Meitenes acis skraidīja šurpu turpu. Tad viņa tās cieši aizvēra.

-    Pildi savu pienākumu, Dina! Valdraku klusā balsī sacīja, jau atkal pārlaizdams plaukstu pār ķēdi.

Atvaino, Laīsa, es domās sacīju. Atvaino! Bet, ja es to nedarīšu, viņš atkal slānīs Tavisu.

-    Paskaties manī, Laīsa!

Runāšana īstajā balss tonī prasīja milzīgu spēku sasprindzinājumu. Parasti viss nāca pats no sevis, bet ne šoreiz. Jutu uz pieres un padusēs izspiežamies sviedrus. Balss man viegli trīcēja un nebija gluži īstā, tomēr ar to pietika. Laīsa, pacēlusi acis, bezpalīdzīgi ieskatījās manējās. Un starp mums sāka zibēt ainas, ainas, ko Laīsa atcerējās.

"Nāc uzreiz mājās ar visu naudas pārpalikumu, Laīs, meitēn…" Laīsas mamma piecēlās no grīdas ar aizgūtnēm brēcošu mazuli, Laīsas brālīti, "vai viņš nav jauks", tā viņa teica, bet Laīsa gan tā nedomāja, pa vienu galu nāk vēmekli, pa otru kakas, kas gan tur jauks? Un mamma mūždien sagurusi un necik nespēj pastrādāt, tāpēc Laīsa allaž bija pusbadā, un viss tā sīkā negantnieka dēļ. "Nāc uzreiz mājās…" Bet tirgū stāv sieviete, cepdama pankūkas, pankūkas ar biezu, zeltainu sīrupu, un Laīsa jūtas izsalkusi, un pankūku smarža virmo gaisā, un mutē saskrien siekalas. Tikai vienu, nodomā Laīsa, tikai nogaršot. Un naudas piepeši vairs nav, un milti un cūkgaļa nav nopirkta. Un neatliek nekas cits, kā aizsviest maciņu un apskrāpēt ceļgalus: "Mammu, viņi nogāza mani un tad aizlaidās projām ar visu naudu," un viss gāžas tagad pār viņas galvu, jo mamma ir sagurusi, negantnieks brēc, bet mazā māšele izsalkumā pīkst, un pankūkas Laīsas vēderā iegūlušas kā svins…

Aizvēru acis, un ainu plūsma manā galvā beidzot pierima. Aiz acīm klauvēja un dunēja kā uz vemšanu. Bet Laīsai klājās vēl ļaunāk. Viņa raudāja kā nopērta, solīt solīdamās būt jauka un neko tādu vairs nedarīt. Un Valdraku, kam nebija ne jausmas, ka meitene runā par negodīgi iegūtām pankūkām un izsalkušiem bērneļiem, smaidīja vien, sacīdams, ka nu ir labi, nu Laīsa var iet.

Vēl aizvien raudādama, meitene atmuguriski virzījās laukā no telpas, kā neuzdrīkstēdamās uzgriezt mums muguru. Rokas Laīsa bija pabāzusi zem priekšauta, un es zināju, ar ko tās tur nodarbojās. Zem priekšauta viņa bija salikusi pirkstus krusteniski raganu zīmē, kam jāsargā pret ļaunu aci. Pret tādiem kā es tas neiedarbojas, bet to jau viņa nevarēja zināt. Redzēju, ka no manis Laīsa baidās vairāk nekā no Valdraku, un no tā man sametās vēl nelabāk, bet ko gan es varēju darīt? Vai nu viņa, vai Taviss, un viņa galu galā raud par savulaik nodarīto. Ja Valdraku atkal slānīs Tavisu, tas būs manis dēļ.

Valdraku roka mīļi uzgūla man uz galvas, noglaudīdama manus neatkārtojamos matus. Man labāk patiktu, ja matos būtu zirneklis, taču atgrūst roku man nepietika dūšas.

Spoži, Dina! Kā redzu, tu vari būt man visai noderīga. Ej nu tagad pie Martas iebaudīt vakariņas!

Viņš gribēs to atkal. Viņš lietos mani kā ieroci, atkal un atkal. Un, ja es atteikšos, Taviss izjutīs to uz savas ādas. Izstreipuļoju no Marmora zāles nedrošā solī, juzdamās vairāk slima nekā izsalkusi.

DInA 16 Smēdes zēns

Lielkungs tevi gaida Marmora zālē.

Tie bija vārdi, ko sāku ienīst. Ikreiz, tos dzirdot, rokas metās ledusaukstas, bet kuņģis sarāvās mitrā kamoliņā.

Bija aizritējušas deviņpadsmit dienas, kopš Valdraku piespieda mani izmantot acis pret Laīsu. Deviņpadsmit biju rūpīgi saskaitījusi. Un šajās deviņpadsmit dienās ik dienu, dažkārt pat divas trīs reizes, atradās kāda nabaga dvēsele, kas Valdraku nebija pa prātam. Mani tad izsauca uz Marmora zāli vai Valdraku darbistabu, un Valdraku alkatīgo acu priekšā man vajadzēja nabadziņu novest līdz asarām, likt viņam kaunēties un diedelēt žēlastību. Valdraku bija viens pīpis, vai cilvēks kaunas par to, ka kritis nežēlastībā, vai par ko citu. Galvenais bija redzēt cilvēku rāpojam, šņukstam un lūdzamies, lai viņu atlaiž. Tad Valdraku smaidīdams glaudīja man matus, dižodamies ar mani Sandora priekšā: Ir gan spēks! Vai nav vienreizēji, Sandor? Tāds sīks meitēns un spēj ar skatienu mierīgi nospiest pieaugušu cilvēku uz ceļiem! Esam notvēruši tiešām retu putnu.

Pieaugušo nemaz tik daudz nebija. Lielākoties šurp veda bērnus no aušanas darbnīcas vai ieroču kalves, bērnus, kas līdzīgi Laīsai "melsa darba laikā niekus" vai, Valdrakuprāt, nebija pietiekami aši vai nestrādāja ražīgi. Vienreiz atveda divas sievietes; viņas sūdzējās par milzīgajām stellēm, kas aušanas cehā bija salūzušas un pie kurām kļuvis bīstami strādāt. Un tad vienvakar atvilka piekautu klaidoni, ko Sandors bija notvēris pie ieroču kalves, kur nabags bija lūkojis noslēpties malkas šķūnīti. To viņi sauca par spiegu un nodevēju; Valdraku bija šo cilvēku slānījis ar nolādēto ķēdi bez savas jēgas tiktāl, ka sišanas dēļ nabagam mugura bija vienās asinīs. Un, lai gan, skatoties man acīs, pār klaidoņa saviebto seju asaras bira kā pupas, nedzirdējām neko citu kā vien nesakarīgus šļupstus un bērnišķīgu vervelēšanu, un cilvēks bija tuvu ģībonim, tā ka Valdraku vajadzēja likt viņu iznest ar nešanu.

Kas būs šoreiz? Kārtējais klaidonis? Nejutu ne mazāko vēlēšanos doties uz Marmora zāli, lai to uzzinātu.

-   Pasteidzies taču, meitēn! Gaidīšana viņam derdzas. Marta satraukta viegli iebikstīja man mugurā.

Es pamāju, tomēr vilkos, cik lēni vien varēdama. Tas, protams, neko nedos šļūc kaut augu dienu cauri gaitenim, Marmora zāle allaž būs, kur bijusi, un Valdraku kā vienmēr sēdēs krēslā pie kamīna, reizē vēss un nogaidošs. Un viens vai otrs nabags stāvēs, ar trīsām gaidīdams tikšanos ar Valdraku personīgo kauninātājraganu. Jā, es zināju gan, kā mani iesaukuši. Pat sargi meta ļaunu aci, izjuzdami pret mani nepatiku, tai pašā laikā apbrīnodami Valdraku, kas spējīgs tikt galā ar tādu nezvēru. Lielkunga mazā ragana.

Šoreiz bija zēns, gadus divus vecāks par mani. Ģērbies vienīgi melnās darba biksēs ar brūnu ādas priekšautu. Piegājusi viņam tuvāk, varēju saost asu sviedru, kvēpu un karsta metāla smaržu; uz kailā ķermeņa, kas bija atsegts līdz jostasvietai, vīdēja melnas sodrēju svītras un sarkanas rētiņas no ēzes izlēkušo dzirksteļu pēdas. Tumšie, sataukojušies mati mirdzēja sviedros, tomēr zēns stāvēja staltāk nekā vairums citu, kas atradās tur, kur patlaban bija viņš.

-   Tas ir bīstami, zēns sacīja, dumpīgi skatīdamies tieši uz Valdraku. Ja nav bīstami, kāpēc tad tikai mums, jauniešiem no nekurienes, tiek piedāvāta šī izdevība? Pēdējo trīs nedēļu laikā notikuši četri negadījumi. Četri! Viens mirušais, trīs smagi cietušie. Imriks… zēna balss tā kā aizlūza, tā bija pirmā nedrošības pazīme, ko viņš izrādīja, …Imriks nekad vairs nespēs kārtīgi paiet.

Zēns stāvēja, izstiepis roku ar plaukstu uz augšu, tomēr neizskatīdamies pēc ubaga. Drīzāk pēc tāda, kas gaida otru cilvēku pasniedzam roku, lai noslēgtu veiksmīgu darījumu vai saprātīgu līgumu.

-   Man pret darbu nekas nav pretī, viņš sacīja, labprāt apgūšu arodu. Un darbs man iet no rokas. Mierīgi varu kļūt par kalēju, pajautājiet tikai kalves meistaram. Bet izmantot mūs tā, it kā mēs nebūtu nekā vērti… kas tur liels, ja mēnesī viens divi nokrīt… tas ir… tas ir nepareizi un arī… izšķērdīgi. Mēs esam vairāk vērti!

Ja zēns ticēja, ka ar Valdraku iespējams noslēgt līgumu, viņš maldījās. Valdraku nesteigdamies piecēlās. Pēc tam rūpīgi noslaucīja no samta žaketes brokastu maizes drupačas. Viņš lūkojās zēna pastieptajā rokā. Un tad zibenīgi, tik aši, ka acs nespēj izsekot, svelpjoši šķeļot gaisu, pār zēna delnu noplīkšķēja ķēde.

-   Ar vergu puikām es līgumus neslēdzu, Valdraku sacīja.

Zēns sāpēs iekliedzās. Viņš skatījās uz savu plaukstu; no šauras, uztūkušas svītras plūda asinis. Pacēlis acis, viņš vēlreiz uzmeta skatienu Valdraku. Vienu acumirkli man sametās bail, ka viņš sitīs pretī. Bail ne par to, ko zēns varētu nodarīt Valdraku, bet par to, ko Valdraku nodarīs viņam.

Tomēr zēns savaldījās. Acīs dega dusmas un naids, bet sist viņš patlaban negrasījās.

-   Es neesmu vergs, zēns nošņācās un apsviedās riņķī uz papēža, lai ietu.

Diemžēl viņš nebija saņēmis atļauju.

Sandors aizsprostoja ceļu uz durvīm.

-   Ne tik aši, verga dvēsele, sacīja Valdraku. Palikušas vēl dažas lietas, kas mums tev jāiemāca. Pazemība. Cieņa. Kauna jūtas.

Tikai tagad zēns pamanīja mani. Tumšās acis aši pārslīdēja man pāri, apstādamās pie ņiebura sudraba āķīšiem. Man pēkšņi sagribējās, lai tērps nebūtu tik smalks.

-        Esmu par tevi dzirdējis, zēns tagad teica. Esmu dzirdējis par tavām raganas acīm. Bet es no tevis nebaidos. Man nav par ko kaunēties!

Valdraku sejā pamazām atplauka ļaunprātīgs smaids.

-   Tūlīt redzēsim, viņš sacīja, tūlīt redzēsim.

Viņš bija spēcīgs, šis zēns. Jau platiem pleciem un stiprām rokām; bija redzams, ka pēc dažiem gadiem no viņa izaugs dūšīgs vīrs. Un viņš bija spēcīgs arīdzan iekšēji, sirdī un prātā. Tomēr tas nepalīdzēs. Pret mani viņam nav nekādu izredžu.

Sagūstīju zēna acis, ar varu piespiežot sastapties mūsu skatieniem. Un tad sāka plūst ainas.

Pa lielceļu dārd tirgotāja pajūgs, to velk divi vērši. Nopakaļ cilpo divi baskājaini puikas, viens smēdes zēns, spēcīgs un robusts, otrs mazāks, sīkāks, klusāks. Lai tiktu līdzi pajūgam, jācilpo dūšīgi… Sīkais zēns šņukst. Asaras pār vaigiem birst kā pupas.

-        Nenokar degunu, Imrik, saka lielākais zēns, nav jau nemaz tik traki.

Sīkais zēns iešņukstas vēl skaļāk. Nav jau, bet… vienīgi man ļoti sāp kājas. Tano, vai tu nevari… vai tu nevari vienkārši ņemt un atvainoties?

-Nē.

Tano ir dusmīgs un nesatricināms.

-        Bet, Tano… tev tikai jāatvainojas. Tad viņš noteikti atļaus mums iekāpt atpakaļ ratos.

-   Nē, kad tev saku! Tam draņķim es neatvainošos.

Zēni skrien tālāk.

-   Tano…

-   Kas nu atkal?

-   Tano… man tek asinis.

Lielākais zēns apstājas. Ļauj apskatīt!

Sīkais zēns parāda savu pēdu. Viņš uzkāpis kaut kam asam, varbūt akmenim ar asām šķautnēm, un papēdis ir vienās asinīs.

Tano nolamājas. Viņš gan nav tik liels, tomēr zina vienu otru sulīgu lamuvārdu.

-   Labi, viņš dusmīgi izmet, varu jau atvainoties.

Palaidis vaļā Imrika kāju, viņš iztaisnojas.

-   Bet viendien mēs tā kā tā aizbēgsim. Un drīz vien.

-   Tano, es to nedrīkstu.

-   Nav divu domu, pazudīsim!

Tano apliek roku Imrika sīkajiem pleciem. Es taču tevi pieskatīšu. Vai neesmu atkārtojis to vismaz simts reižu?

-   Esi gan.

-   Nu un vai tad es solījumus nepildu?

-   Pildi gan.

-   Labi, nu redzi. Es tevi pieskatu, tu taču pats tikko teici.

Bez steigas no pagātnes ainām atgriezāmies Marmora zālē. Es vēl aizvien stāvēju iepretim smēdes zēnam Tano tagad es zināju viņa vārdu. Zēna tumšās acis sastapa manējās. Taču sirdsapziņas pārmetumu asaru viņa acīs nemanīju. Zēns negulēja, sarāvies čokurā uz grīdas, ubagodams piedošanu.

-        Kas tad nu, asi un nepacietīgi kaut kur fonā ierunājās Valdraku, pildi savu pienākumu, Dina! Tu taču neliksi man vilties?

Nē, vilties es viņam nedrīkstu likt. Es taču redzēju, kas notika ar Tavisu, kad Valdraku uz mani saskaitās.

-        Skaties manī! es teicu Tano. Un šoreiz urķējos mazliet dziļāk.

Gaiss smēdē versmains, gadās, ka tas durstīt dursta un burtiski iesprūst plaušās. Uguns dedzina tā, ka dzelzs sakarst līdz baltkvēlei, bet plēšas nenogurdamas sēc, jo nejau cilvēka rokas tās darbina, tāpat nejau cilvēka rokas liek pacelties un krist lejā milzu veserim, krist un celties, sist un sist, bez apstājas vienā ritmā, kamēr duna ieiet asinīs un skaņu dzirdi sapnī: dun-dan, dun-dan, nepārtraukti dun-dan. Un tā bez sava gala. Neviens cilvēks nespēj strādāt tik nenogurstoši. Bet upes ūdens plūst bez apstājas, un tas ir ūdens spēks, kas Drakanas ieroču kalvē darbina i plēšas, i veserus.

Smalkajā darbā, kas piešķir zobenam tā galīgo veidolu, neiztikt bez kalēja rokām un kalēja prasmes. Un kalve iemantojusi cieņu, un par darbu tur maksā. Pat mācekļi puikas parasti bauda pienācīgu attieksmi.

Taču zēni no nekurienes tādi bērni kā Imriks un Tano, kam nav mātes vai tēva, vai smēdes meistara, ar tiem ir cita runa.

Lai aiznestu dzelzi no ēzes līdz laktai, īpašu prasmi nevajag. Nevajag īpašas gudrības, lai noturētu to vietā, kamēr milzu veseris sit, sit, saplacinādams dzelzi līdz plakanam stienim. Vajag tikai būt īsti spēcīgam un ne pārāk apaļīgam, jo vietas maz, un, ja esi padevies garāks, nākas nemitīgi pieliekt galvu, lai tiktu pie sazobes un motora, bet, ja esi pārāk plecīgs vai arī lempis, iekārta var tevi aizķert un ieraut iekšā, kā gadījās Māliem. Veserim, kas spējīgs izkalt cauri dzelzij, saplacināt cilvēka kāju ir tīrais nieks.

Imriku par īsti spēcīgu saukt nevar. Taču Tano turas ar Imriku kopā, un Tano Imriku pieskata. Līdz pat dienai, kad…

-   Met mieru!

Viendien, kad Tano iziet laukā, lai no mucas ierautu malciņu ūdens, Imrikam vienam jāstiepj dzelzs no ēzes līdz laktai. Viņš jau bija to mēģinājis ne reizi vien, jo vienmēr Tano taču blakus nestāvēs un nepalīdzēs. To viņš taču nevar/

-   Laid mani vaļā! Liec taču man vienreiz mieru!

Imriks, sagrābis dzelzi milzu knaiblēs, saspiež tās, cik cieši vien varēdams. Izcēlis baltkvēles pārņemto dzelzs plāksni laukā no uguns, viņš pagriežas, lai…

-   Ta taču nebija mana vaina!

Pagriežas, lai pasprauktos gar motoru. Taču tieši tobrīd…

-   Es centos tikt viņam klāt. Es centos! Taču bija par tālu!

Piepeši spīles atlaižas un balti kvēlojošā dzelzs gāžas lejā, un Imrikam

jāatlec sāņus, lai tā viņā neietriektos, bet viņš paklūp, un kāja…

Es atrāvos. Negribējās sīkumos redzēt, kas notika ar Imrika kāju, kad tā iekļuva agregāta spīlēs.

Nu Tano manā priekšā taisni un izaicinoši vairs nestāvēja. Viņš bija noslīdzis uz viena ceļgala. Pār zēna kvēpiem klātajiem vaigiem ritēja asaras.

-        Es taču apsolīju viņu pieskatīt, Tano čukstēja, es apsolīju. Vismaz simts reižu.

Viņš nodūra galvu, aizklādams ar rokām acis, kā vēlēdamies mani atvirzīt, pārtraukt manu skatienu. Bet es stāvēju klusa kā

pelīte, pēkšņi sapratusi, kas tas par tirgotāja pajūgu un kāpēc Imriks ar Tano, bērni no nekurienes, nonākuši Drakanas ieroču kalvē. Sīkais tirgotājs. Tas, kas pārdeva bērnus. Par mazo viņš saņēma piecpadsmit sudraba dukātus, tā viņš bija teicis, bet par lamzaku, kas saviem gadiem bija liels un spēcīgs, trīsdesmit divus.

Kā nolasījis manas domas, Valdraku pēkšņi uzrunāja Tano.

-   Es tevi nopirku, vergs, Valdraku sēca, nopirku un samaksāju. Tu esi mans īpašums. Mans suns. Un vai zini? Tu pat neesi lops. Par savu jājamzirgu es samaksāju dārgāk. Pat par saviem zābakiem es samaksāju vairāk.

Uzlicis zilā, izšūtā filca zābaka purngalu uz sagumušā zēna pleca, Valdraku tagad notrieca zēnu kūleniski zemē.

-   Nu? Vai tagad būsi pieklājīgs? Vai iemācījies cieņu? Vai būsi labs vergs, verga dvēsele?

Tano uzreiz neatbildēja. Valdraku nācās ar zābaka purngalu iebikstīt viņam vēl.

-   Nu?

-Jā, nočukstēja Tano. Atvainojiet! Atvainojiet! Vai drīkstam atkal kāpt ratos?

Valdraku ar Sandoru saskatījās.

-   Nudien traks, norūca Sandors. Puika nu ir galīgi nojūdzies.

-   Tam nav nekādas nozīmes, sacīja Valdraku. Darbam pie laktas daudz prātiņa nevajag. $ūti viņu atpakaļ uz smēdi, viņa stūrgalvības dēļ esam izšķieduši vairākas stundas.

Valdraku uzlika roku man uz pleca un maigi pabužināja man matus.

-  Labs darbs, Dina. Vienubrīd šķita, ka liksi man vilties, tomēr tu, pats par sevi saprotams, rīkojies, kā vajag. Tu vēl aizvien esi mans retais putns.

Valdraku balss skanēja kā aiz kalniem. Galva man plīsa vai pušu, likās, ka noģībšu, un pēkšņi es sāku vemt, vemt bez sava gala, kamēr laukā nenāca nekas, izņemot rūgtu, zaļu žulti. Nožēlojamajā lēkmē bija tikai viens mierinājuma mirklis man palaimējās notraipīt Valdraku izšūtos zābakus.

|DInA 17 Akmens meitene

Gulēju gludenos, baltos palagos zem zaļa zīda vatētās segas un jutos nožēlojami. Nekad nebiju nakšņojusi tik smalkā gultā. Savu mūžu man nav bijis tik maigs, balts un kruzuļains naktskrekls; jutos kaut kas pa vidu starp mākoni un sniegavīru. Meldermeita Silla mājās, Bērzūnē, mani nāvīgi apskaustu. Ja ne mati, es izskatītos, nu, kā viena no tām, ko Roza dēvē par "smalkajām", meitene, kam netrūkst i putna piena, kam ir visas iespējas justies bagātai un priecīgai. Taču kaut kur dziļi iekšienē kaut kas manī čokurojās un bija sācis pūt.

Pie durvīm pieklauvēja.

-   Dina? Vai esi jau pamodusies?

Gribējās uzraut zīda segu pār galvu un teikt nē. Taču tā bija Marta un Martu neapmānīsi.

-    Jā, es atsaucos, uzreiz neattapdama piebilst: "Nāc iekšā!" Nebiju radusi tā dot atļauju un izrīkot.

Marta ar gurnu atgrūda durvis. Rokās viņa nesa paplāti, paplāti ar brokastīm.

-   Vai tev ir labāk? viņa jautāja.

Jutos kā tārps. Tārps ar izstieptiem taustekļiem ārpusē un kaut ko gļotaini nebaudāmu iekšā.

-   Nav ne vainas.

Marta uzmeta man modru skatienu. Ta bija viņa, kas vakardien noguldīja mani gultā, pēc tam kad biju apvēmusi Valdraku zābakus. Vakar biju tuvu ģībonim un nevarēju noturēties kājās.

-        Kā tu domā, vai varēsi drusciņ ieēst? Marta vaicāja, nolikdama paplāti uz naktsgaldiņa līdzās manai gultai. Ieēdīsi, kļūs labāk.

Klusēdama purināju galvu. Ēst negribējās. Negribējās pilnīgi neko.

-        Izcepu šorīt, Marta kārdināja, maizīte gluži silta. Vēl ir arī medus.

Maizei es labprāt pateiktu nē. Martai ne. Viņa izskatījās noraizējusies, zināmā mērā atgādinādama mammu, lai gan vienīgā līdzība bija matu krāsa. Paņēmusi kumosiņu maizes, negribīgi to košļāju.

Man uz pieres uzgūla Martas vēsā roka.

-        Man liekas, ka tev piemeties viegls drudzis, viņa sacīja. Iedzer tēju, tā ir ar baldriānu! Un paliec gultā, cik vien sirds vēlas! Lielkungs teica, ka šodien tev ļauts atpūsties.

-        Vai drīkstu uz brīdi iziet laukā? es palūdzu. Šeit ir tik smacīgi.

Marta saminstinājās.

-   Lielkungam noteikti nepatiks, ja iziesi ārpus mājas.

Nodūru galvu. Jutu, ka pār vaigiem nolīst dažas smagas, siltas

asaras, notraucu tās ar delnas virspusi. Iespējams, Zaļā istaba ir burvīgi jauka taču lepnajās, mirdzošajās segās un aizkaros, spilvenos un pušķos es smaku vai nost. Jau divdesmit dienas nebiju tikusi laukā, un ir tik grūti dzīvot ieslēgtai, lai arī cietuma sienas noklātas zīda tapetēm.

-         Mīļumiņ, neņem nu tā pie sirds! Marta noglaudīja man vaigu. Vai zini, ej un brīsniņu pasēdi rožu dārzā! Tur spīd saulīte, svaigs gaiss un vienalga būsi tikpat kā mājās. Gadījumā, ja Lielkungs prasīs.

*

Pajautāju Martai, vai nevaru viņai ko palīdzēt sagriezt kāpostus vai notīrīt selerijas, vai vēl kaut ko. Bet viņa par to negribēja ne dzirdēt. Lielkungs esot teicis, ka man jāatpūšas. Tad nu sēdēju uz balti krāsota soliņa, lūkodamās gaisā un neko nedarīdama. Lai nu kā, bet labāk nekā, neko nedarot, kvernēt istabā. Vasara bija jau plaukumā, pirmās agrīnās rozes sāka vērt vaļā bāli sārtus ziediņus, kas dvesmoja saldi jo saldi, un to smarža zagās degunā.

Vienā ziņā rožu dārzs bija dīvains. Viss sastādīts skaistumam, nevis praktiskam nolūkam. Nav kā mammas dārziņā, kur pat sīkākā zālīte aug noteiktam mērķim, proti, maltītei vai ēdiena piedevai, vai arī tāpēc, ka noder pret vienu vai otru sasirgšanu. Savukārt rožu dārzā ziedēja pārsvarā kreimenes un daži zemi buksuskrūmiņi, un tad rozes, rozes un vēlreiz rozes. Rožu dzīvžogs, rožu arkas, miniatūrrozes, milzu rozes, vīteņrozes, stīgotājrozes. Flīžu un grants celiņi vijās ap un starp rozēm vai drīzāk apļos, kas gāja cits caur citu, veidodami īstu labirintu. Laikam paredzēti smalkām dāmām un jaunkundzēm, lai tās varētu pastaigāties rožu vidū un apmest loku, pat neizejot aiz rožu dārza augstā akmens žoga.

Bet kur tad ir šīs smalkās dāmas un jaunkundzes? Nemanīja itin nevienu, ja neskaita Sašu, turklāt man bija smagas aizdomas, ka Saša, par spīti tirkīza krāsas zīda svārkiem, nav īsti smalka. Patlaban vienīgais mājas saimnieks te ir Valdraku. Varbūt viņš māju atņēmis cilvēkiem, kas bija tās likumīgie īpašnieki. Katrā gadījumā pagājis jau krietns laiciņš kopš smalko dāmu pastaigām pa lokveida takām: rozes ir saaugušas tik mežonīgi cieši, ka dažviet nevar izspraukties, nesaplēšot piedurkni vai svārkus.

Pametu skatienu atpakaļ uz māju. Nelikās, ka mani kāds vērotu. Un kā nekā Valdraku bija norīkojis man atpūsties; kāpēc gan es nevarētu mazliet pastaigāties?

Piecēlusies sakārtoju svītrainos svārkus. Tad lēnītēm sāku virzīties labirinta dziļumos, un neviena balss no mājas neuzsauca un mani neaizkavēja.

Jutos savādi. Es taču zināju, ka visapkārt stiepjas nepārtraukts mūris un dārzs nav nekāds plašais. Tomēr, ieejot pāris loku labirintā, māja un mūri pagaisa, un es negaidot atrados apburtā rožu mežā. Virs galvas man ziedēja rozes, un rozes bija visapkārt. Spīdīgas, zaļas lapas, gaiši zaļas stīgas un sarkani ērkšķi visriņķī, un cauri rožu mežam veda tikai viens pērļains grants celiņš.

Soļoju tālāk pa balto taciņu spožajās arkās, arvien dziļāk labirinta sirdī. Rožu mežā pavīdēja gaismiņa, apaļš laukums ar diviem soliņiem interesanti, kas tur ir? Tāda kā statuja, lai gan īsti nesapratu, ko tā attēlo. Statuju bija cieši apskāvusi efeja zaļš astoņkājis -, un no sākuma man likās, ka skulptūrai ir vīrieša siluets. Tomēr nekā. Tā bija meitene, sīka un trausla, taču, kad pavirzīju malā lapas, gribēdama skaidrāk saskatīt seju, atklāju, ka viņai ir ragi. Lieli kazas vai govs ragi tie nebija, tikai divi mazi, maigi izcēlumi, kaut kas līdzīgs jauna brieža radziņiem.

Baltajā akmens sejā bija sastindzis izmisums. Man tā stāvot un raugoties akmens meitenes acīs, statujai uz vaiga aši nolaidās spoža vabolīte, un vienu īsu mirkli likās, ka meitene raud.

Ne no šā, ne no tā man sametās bail. Pati nezinu, kāpēc. Pēkšņi likās, ka zaļās stīgas tik tiešām ir nezvērs ar taustekļiem, kas meiteni apņēmīgi, nesteigdamies smacē, un es uz to vairs nespēju noskatīties. Apsviedusies riņķī, laidos projām no labirinta sirds.

Rožu zari tvarstīja mani kā ķetnas. Aiz kaut kā pamatīgi aizķēros un, gribēdama atsvabināties, izplēsu Martas smalkajā, baltajā blūzē caurumu. Zināju, ka ar skriešanu te cauri netikt, tomēr apstāties nespēju.

Un tad man acīs iekrita zaļš mirdzums, un tā nebija rozes lapa. Nevilšus apstājos.

Tur bija durvis. Durvis akmens mūrī. Tās gandrīz vai pilnībā aizsedza stīgotājrozes, un diez vai es tās atrastu, ja nebūtu izmisumā metusies cauri biezoknim, neievērodama takas, neievērodama ērkšķus, kas skrāpēja un plēsa. Durvīm piemita kaut kas noslēpumains, kaut kas aizliegts. Kuram katram gājējam tās nebija domātas. Varbūt tās ierīkotas, lai kāds lielkungs, nevienam neredzot, varētu ienākt pie smalkajām dāmām labirintā. Taču mani bija apsēdusi viena vienīga doma, proti, durvis ved laukā.

Nobīdīju rožu zarus malā. Rokas man jau bija vienos smeldzošos skrāpējumos. Nu nāca klāt jauni, bet es par tiem nelikos ne zinis. Durvis. Ceļš bēgšanai! Durvju rokturis bija milzīgs, aprūsējis gredzens, kas tagad bija jāpagriež. Gredzens iečirkstējās un tad iesprūda, taču es nelikos mierā. Senatnīgais slēdzējmehānisms iekrakšķējās, noklikšķēja, un durvis beidzot padevās.

Otrpus durvīm bija neliela pļava ar vecu, stīvu, sadzeltējušu kūlu, kas sniedzās man vai līdz viduklim. Aiz pļaviņas stiepās mežs. Biezs, tumšs priežu mežs. Bet aiz meža vīdēja kalni. Augšzeme.

Kājas sāka soļot pašas no sevis. Es pat neaizvēru aiz sevis durvis. Bridu cauri garajai, nakts rasā pievilgušajai zālei. Svārki, acumirklī samirkuši, lipa man pie kājām, un sīkas zāļu sēkliņas ķērās svītrotajā audumā. Par spīti visam, pēc brīža jau sasniedzu mežmalu.

Egļu vidū valdīja mijkrēslis un klusums. Manus soļus tikpat kā nedzirdēja, jo gāju pa biezu, brūnu egļu skuju paklāju. Vārgi saules stari šur tur izlauzās līdz meža grīdai, bet citādi te bija vakars, nevis agra priekšpusdiena. Tālumā dzirdēju šalcam upi un ūdensdzirnavas, un spalgos veseru klaudzienus ieroču kalvē, bet tas it kā neattiecās uz mani. Uzņēmusi ātrumu, devos pretī Augšzemei. Biju ceļā uz mājām.

Interesanti, cik ilgs laiks paies, kamēr Valdraku atklās, ka viņa retais putns aizlaidies? Bet bija arī Marta, un viņa jutīs nemieru pirmā. Pārmeklēs rožu dārzu, varbūt klusi ūjinādama. Agrāk vai vēlāk viņi aizies līdz durvīm, un pārējais būs skaidrs. Un tad Valdraku noteikti sūtīs ceļā vīrus un…

Pēkšņi apstājos kā zemē iemieta. Zināju līdz pēdējam sīkumam, ko Valdraku darīs. Sūtīs Sandoru lejā pagrabos, lai atved Tavisu. Un tad viņš Tavisu nogalinās.

Noslīgu uz meža grīdas ceļos. Uz brīdi biju pavisam aizmirsusi par Tavisu. īsu mirkli atrados brīvībā. Nu slazds atkal aizcirtās varēju spārdīties pēc sirds patikas, bet par tikšanu laukā nav ko domāt: ja aizlaidīšos bez Tavisa, Tavisam jāmirst.

Kājas, cik spēka, vēl skrēja dziļāk mežā, projām no Drakanas. Smagi bija pagriezties atpakaļ, vēl smagāk steigties. Bet man

tomēr bija jāatgriežas, turklāt tā, lai neviens neatklāj, ka esmu bijusi projām.

Biju turpat jau pie zaļajām durvīm, kad izdzirdēju Martas saucienu. Cik ātri vien varēdama, izskrēju cauri durvīm un rožu labirintam.

-   Mīļais bērns, pēc kā tu izskaties! mani ieraudzījusi, Marta iesaucās. Un es viņu labi sapratu. Skrambu skrambas uz rokām, saplēsta piedurkne, piemirkuši svārki… nav brīnums, ka viņa rāda pārsteigtu vaigu.

-   Nāc nu, Marta sacīja, pasteidzies! Jāieģērbj tevi citās drānās. Lielkungs vēlas ar tevi runāt, un tādā paskatā tu viņam rādīties nedrīksti!

*

-   Kāpēc man bija vesela mūžība jāgaida? Valdraku, piecēlies ar vēstuli rokās, ko patlaban grasījās lasīt, uzmeta man pētošu un nosodošu mirkli. Kad lūdzu tevi nākt, gaidu, lai tu nāc bez kavēšanās!

-   Man bija jāpārģērbjas, nomurmināju, un tas nebija melots. Kāpēc man bija jāpārģērbjas, stāstīt nebija vajadzības.

-   Ak tā, viņš tikai novilka. Seko Sandoram! Es aiziešu vēlāk.

"Kurp?" es nodomāju, taču nejautāju. Lai gan Valdraku visumā ar savu reto putnu bija apmierināts, viņš vēl aizvien ievēroja savus noteikumus, un viņa sabiedrībā es klusēju, ja vien man kaut ko nejautāja.

Sandors atvēra durvis.

-   Šeit, jaunkundz, tēlodams pieklājību, viņš teica. Šad tad izturēšanās pret mani kā pret smalku dāmu Sandoram sagādā prieku.

Sekoju viņam laukā no Marmora zāles gaitenī un tālāk bruģakmeņiem klātajā pagalmā. Pagalmā stāvēja zirgu puisis, sukādams ar skrāpi brūnu zirgu, kas sviedros bija izmircis tumšs. Zirgs acīmredzot piederēja ziņnesim, kas bija atnesis vēsti Valdraku.

Zirgu puisis, mums ejot garām, klusēdams paklanījās. Sandoram un varbūt arī man.

Mēs acīmredzot devāmies projām uz stalli vai vismaz uz zirglietu kambari.

Uz āķiem un āžiem cieši līdzās rindojās sakārti segli un citas zirglietas, un gaisā smaržoja pēc ādas, linsēklu eļļas un mazliet pēc putekļiem. Grīdā bija lūka ar lielu gredzenu. Atvilcis bultu, Sandors parāva gredzenu. Viņam nācās krietni nopūlēties, kamēr atdarīja lūku, to varēja labi redzēt muskuļi uz rokām samilza. Beidzot tā tomēr padevās, un Sandors pameta man ar roku.

-   Dāmām priekšroka.

Nebija nekāds lielais ieguvums saņemt atļauju pirmajai rausties lejā pa lūku un tālāk pa šaurām kāpnītēm, kas drīzāk līdzinājās šaurai taciņai. Pretim sitās drēgns, pasilts smārds radniecīgs pussapuvušām bietēm.

-   Kurp mēs ejam? es jautāju, lai gan tas bija pret noteikumiem.

-   Gan jau redzēsi, sīkāk Sandors nepaskaidroja. Lejā, kopā ar mani.

Domājot par Tavisu un pagrabu, kur viņš nometināts, es allaž iztēlojos, ka pagrabs atrodas zem lielā nama ar akmens kāpnēm. Man ne prātā nenāca, ka tas varētu būt apakš staļļiem. Šeit lejā bija tik tumšs, ka vai acī dur. Cerēju, ka Taviss te nav nometināts, bet kāpēc tad šurp nācām?

-   Lejā! neiecietīgi norīkoja Sandors, un ilgāk vilcināties es neuzdrošinājos.

Sākumā neredzēju pilnīgi neko, bet vēlāk, kad acis aprada ar tumsu, manīju, ka no augšas iespīd vārga gaismiņa. Lielākoties no atvērtās lūkas, taču arī no vairākām actiņām un spraugām dēļu griestos mums virs galvas. Gar vienu sienu visā garumā rindojās baļķu nodalījumi, kādos parasti uzglabā krājumus ziemai. Tuvākajā atradās galvenokārt kāpostgalvas, saliktas uz salmiem, lai neskaras pie grīdas un nesāk pūt. Pamazām vien nomierinājos. Vairs nejutos kā tumšā, neizdibināmā alā; te bija parasts sakņu pagrabs, kas neko daudz neatšķīrās no mūsējā, kad dzīvojām Bērzūnē. Vienīgi lielāks.

Nošvirkstēja sērkociņš, un Sandoram starp plaukstām ieplīvojās liesmiņa.

-   Paņem lukturi! viņš sacīja, pamezdams man ar galvu.

Uz āķa pie staba karājās četrkantains lukturis. Noņēmusi uzmanīgi pacēlu tā apkvēpušo stiklu, lai Sandors var aizdedzināt tauku sveci. Nosusinājis dakti ar kokvilnas drāniņu, Sandors to aizdedzināja. Svece iesparkšķējās un mazliet nopilēja, bet tad sāka degt ar vienmērīgu liesmu.

-   Turp, līdz galam! viņš sacīja, jau atkal pamezdams man ar galvu, šoreiz uz pagraba tālāko sienu.

Griesti te bija zemi. Tik tikko pietika Sandora augumam, un, ikreiz ejot gar šķērsbaļķi, viņam nācās noliekt galvu. Es gāju, šķielēdama aizgaldos. Tie lielākoties bija tukši vai pustukši; kolrābji trešajā nodalījumā ēstgribu nerosināja. Puvuma smaka nāca galvenokārt no tiem.

Un tad es pēkšņi aprāvu soli. Tuvākajā baļķu būrī uz salmu kārtas, plānākas nekā kāpostgalvām, gulēja Taviss. Zēns gulēja, atrāvies no sienas, savilcies kamolā, un, gaismai krītot, pat nesakustējās.

-   Tavis… balss man skanēja kā čuksts, taču ar to pietika, lai viņš paceltu galvu. Vairīdamies no gaismas, Taviss aizklāja sejai roku un mirkšķināja acis. Pat luktura blāvā, raustīgā gaisma cilvēku, kas nedēļām turēts pagrabā, acīmredzot padarīja aklu.

-   Ej projām! Taviss sacīja, taču balsī vairāk jautās bailes, ne ātrā daba. Dumjais skuķi! Viss tevis dēļ.

Balss bija aizsmakusi un aizlauzta kā pēc ilgas raudāšanas.

-Tālāk, teica Sandors, iegrūzdams man mugurā dunku. Ne jau viņš šodien interesē lielkungu.

Lielkungu, kā izrādījās, vēl aizvien interesēja ķertais klaidonis. Klaidonis gulēja pēdējā baļķu nodalījumā, un man kļuva skaidrs, kāpēc noklausīšanās nevar notikt Marmora zālē. Gluži vienkārši vīrs bija tā piekauts, ka nespēja nostāvēt kājās.

-   Viņš taču ir nabadziņš, kam visi nav mājās, es sacīju. Kāpēc jūs neļaujat cilvēkam mierīgi doties projām?

-   Nav tava darīšana, skuķi, noburkšķēja Sandors, un dari, ko tev saka!

Tajā pašā mirklī sadzirdējām kādu nākam lejā pa eju. Tas bija Valdraku, un viņš bija saskaities. To pauda viss viņa augums. Vilks zina, kas bija tajā vēstulē, tomēr saturs Valdraku nebija iepriecinājis. Zābaku papēži dunēja pa nostaigāto pagraba grīdu; Sandors, iztaisnojies kā kareivis parādē, skubīgi metās slēgt vaļā baļķu nodalījuma lūku, kur gulēja klaidonis. Skaidra lieta, nav ko stāties Valdraku ceļā, kad viņš tādā nelāgā omā.

-   Iekšā! norīkoja Valdraku ne pārāk skaļā, taču ledusaukstā balsī.

-   Beidzot izvilkšu patiesību no tās draņķa dvēseles.

Neuzdrošinājos iebilst. Sandors paņēma no manām rokām lukturi, un mēs visi trīs iegājām baļķu būrī.

Klaidonis nevarēja lepoties ar raženu augumu. Mazs, sīks un noplucis viņš izskatījās jau pirms piekaušanas. Nu viņa seja bija uztūkuši, asiņainām švīkām, un, ievelkot elpu, skanēja gārdzieni un krācieni.

-   Nelabais apsēdis godāto kungu, vīrs, uzmetis skatienu Valdraku, sēkdams noskandināja. Mans draugs, tev brangi melot jāmācās tad patiesība īstā vietā tiks tev zelta pogas, sudrabspieķis un sulaiņi būs divdesmit…

-   Beidz gvelzt, teica Valdraku, vai tiešām tu domā, ka nezinu, ka tava plānprātība ir uzspēlēta? Mans brālēns Pūķa firsts un es arīdzan labprāt uzzinātu, kur pazuda tie pāris duči zobenu no mūsu pēdējā sūtījuma uz Dunarku. Dina, uzmet viņam skatienu!

Es tā kā sagumu. Jau dzirdot Valdraku soļus, man atsākās galvassāpes. Patlaban nelabums strāvoja uz kuņģi un kaklu, un mutē jutu pretīgu puvuma smaku. Man gribējās teikt, ka es nespēju, bet viņš taču neticēs.

-   Paskaties manī! es uzrunāju klaidoni. Mūsu skatieni uz īsu mirkli sastapās. Ar vienu aci vīrs tikpat kā neredzēja, tik uztūkuši tā bija. Stāvēju, ar sirdi un dvēseli juzdama naidu pret Sandoru un Valdraku. Kamdēļ tie nabaga muļķīti tā apstrādājuši? Viņš taču nav nekāds spiegs, par to es nešaubījos. No kurienes nabadziņam zināt par kaut kādiem nozudušiem zobeniem?

-   Spīgana, zintis, skatiens ļauns viss nopērkams, ja zelta dukātu tev daudz, ubags salst, ai, kāds kauns! -, bet viendien visi pīšļos zemē trauc.

Nezinu, vai klaidonis to visu sadzejoja pats, vai arī vārdu virkni kaut kur noklausījies. Taču, kad viņa brūnās acis ieskatījās manējās, es pēkšņi jutos tā, it kā kauninātājs būtu viņš.

-   Neesmu nekāda ragana, nodūrusi skatienu, izdvesu. Par naudu es neko nespēju izdarīt!

-   Kas ar tevi notiek, skuķi? sēca Valdraku, sagrābdams mani aiz rokas tik stipri, ka likās pirksti ieurbjas manī līdz pašam kaulam. Man nav laika stiķiem! Uzmet skatienu blēdim, lai zinām patiesību, vai arī kādam nāksies saņemt pēc nopelniem!

To sacīdams, Valdraku īkšķis rādīja sānis uz baļķu būri ar Tavisu.

Deniņos man dauzīja kā ar āmuru, un nelabums plosījās kā nezvērs. Ko darīs Valdraku, ja šoreiz apvemšu viņa smalko samta žaketi?

-   Paskaties manī! es atkārtoju, šoreiz sparīgāk. Galva man iesāpējās tā, ka gandrīz neko neredzēju, tomēr dzirdēju, ka klaidonis elpo drudžaināk un aprautāk, zināju, ka šoreiz esmu viņu sagūstījusi gan ar acīm, gan balsi.

-   Paprasi, ko viņš šeit dara, kāpēc blandījās ap ieroču kalvi? izdzirdējis, ka viņa retais putns atguvis paklausību, nu jau daudzmaz nomierinājies, teica Valdraku.

-  Vēsa dzelzs, zobens ass vaicā bāra bērnam, kas ir tas balva, uguns, asinis jautā mironim, ko teiks šis? nosvepstēja klaidonis.

Kārtējā vāvuļošana. Taču pie vārda "zobens", kaut kas starp mums notika. Ieraudzīju klaidoņa roku uz zobena, redzēju dumpinieku. Ieroči nošķindēja kā dziesma.

-        Ubaga mūžs aizrit vienās raizēs pasniedz viņam maizi ja par sevi tikai rūpēsies ubags badā nomirs drīz…

Zobena klaidoņa rokā vairs nebija. Roka bija pastiepta, plauksta atvērta, tukša, diedelējoša. Taču pirmīt zobens tur bija. Klaidonis kādreiz bija turējis rokā zobenu un zināja, kas ar to darāms. Viņš lūkoja patieso stāstu slēpt aiz skaitāmpantiem, un Valdraku nekļūdījās šis cilvēks tiešām bija kas vairāk par nabadzīgu, mazliet ķertu vazaņķi.

-   Saki man… es uzsāku, taču klaidonis mani pārtrauca.

-        Nē, viņš teica pavisam klusā, ļoti mierīgā balsī. Nedari tā! Tas, ko tu dari, ir nepareizi, labāk nedari tā.

Klaidoņa vārdi atstāja uz mani tik spēcīgu iespaidu, it kā tos teiktu mana mamma. Tas, ko tu dari, ir nepareizi. Bet ja es to nedarīšu… Ja es to nedarīšu…

Domas joņoja turp atpakaļ, beidzot sastingdamas. Kaut kas manī pārtrūka tikpat kā kokles stīga, kad to nostiepj par stingru. Pēkšņi es nokritu ceļos uz pagraba grīdas, nespēdama vairs piecelties, lai kā Sandors mani bikstīja.

-   Esmu slima, izmocīju. Es nevaru.

Kaut kas manī salūza, jutu sevī to asi kā kaulu. To, ko Valdraku lūdza, es nespēju darīt, tāpat kā cilvēks ar salauztu kāju nespēj staigāt. Jau iedomājoties vien, uznāca reibonis un visapkārt satumsa. Un tad es pa tīro izvēmu brokastis, ko Marta ar tādām pūlēm bija manī iemānījusi.

Valdraku, parāvies sāņus, netīksmes pilnā balsī nošķendējās.

-   Bērns! viņš sacīja tā, kā cits teiktu: "Prusaks!"

-       Viņa nudien ir slima, uzmanīgi ierunājās Sandors, gribēju teikt, ka skuķi ne no šā, ne no tā āzi nedīrās.

-        Jā, saltā balsī piekrita Valdraku, nedīrās gan. Ved viņu gulēt. Rit mēģināsim atkal. Un dabū rokā Antonu, man vajag to medaljonu, kas viņai bija kaklā.

-   Ā… tas nebūs tik viegli, satraukts atbildēja Sandors.

-   Kā to lai saprot?

-   Antonu atrast nav grūti. Bet rotu gan viņš pārdeva.

-   Pārdeva? Valdraku balss skanēja tik salti, ka Sandors, kā redzams, nožēloja, ka palaidis muti. Kam?

-   Kaut kādai sievietei no Solarkas, viņai tā likās jauka. Kā dzirdēju, iešķiņķojusi šim divus vara dukātus.

-   Pasaki Antonam, lai meklē rokā to sievieti. Ja viņš nedabūs rotu atpakaļ, ilgākais trīs dienu laikā, lai lasās, kur acis rāda. Vai arī nāksies sniegt paskaidrojumus manam brālēnam Pūķa firstam, kāpēc nevaru viņam rotu aizsūtīt, kā viņš mani lūdz.

Kauninātājzīmi man neredzēt kā savas ausis, es nodomāju un jutos vēl draņķīgāk. Vienīgā cerība, ka arī Valdraku tai klāt netiks.

DAVINS 18 Kas zog beigtas aitas?

nakts vidū atnācis, Pulverdibens zvetēja pa mūsu durvīm.

Katrā ziņā bija tik agrs, ka laukā vēl melnoja tumsa.

-        Kur ir Kallans? kad pusaizmidzis atvēru durvis, viņš noprasīja.

-        Manuprāt, jābūt pie Modijas, es atbildēju. Kas lēcies? Un kāpēc tu domā, ka viņš ir šeit?

-         Killians vakar redzējis viņu aizejam kopā ar tavu mammu, Pulverdibens vienā elpas vilcienā izspēra. Vēlu. Tā kā mājās viņa nav, nospriedām, ka būs šeit.

Mamma brauca pie cilvēka, kas bija iecirtis sev kājā. Kopš mammu sašāva, tā bija pirmā reize, kad viņa izgāja ārpus mājām; un, lai gan ceļš nebija tāls, Kallans bija klāt kā nagla: mamma bez viņa vairs nesper ne soli.

-        Pie mums nav tik ērti, es sacīju, pie Modijas gan. Bet kāpēc tev viņš vajadzīgs?

-        Kāds uzbrucis Evinam, nomaitājis viņa aitas, paskaidroja Pulverdibens. Ja pasteigsimies, varbūt paspēsim šos saķert!

Viņš jau bija atpakaļ seglos, gatavs pagriezt pinkaino kalnu zirdziņu, lai jātu projām. Sveiks!

-   Pagaidi, es teicu, došos tev līdzi!

Pulverdibens uzmeta man skatienu vai-nu-var-palauties-uz-zemienieti. Un tad pamāja ar galvu.

-   Labs ir, viņš teica, tikai pasteidzies! Tikšanās norunāta pie Akmens loka. Aizjāšu pamodināt Kallanu.

Roza bija izskrējusi man pa pēdām, gaišie mati sajaukti, ar vecu Modijas šalli ap pleciem.

-   Uz kurieni tu? viņa gausi, vēl pa pusei aizmigusi, jautāja.

-   Ar Pulverdibenu un Kallanu. Nozagtas dažas aitas.

-   Vai mammai neko neteiksi? Roza jau izskatījās vairāk atmodusies atmodusies un paģēroša.

-    Nav laika, es attraucu. Neizklausījās visai pārliecinoši: tobrīd grasījos vilkt pār galvu savu biezāko kamzoli. Bikses biju paspējis uzraut, jau verot durvis. Tu varētu viņai pateikt.

Teciņiem metos pāri pagalmam, vairīdamies uzlūkot Rozu. Es taču labi zināju, ka viņa tur stāv, dzeldama man ar savu skatienu, gluži kā Dina vai mamma. Paldies Dievam, nedz Rozai, nedz Mellijai šādas spējas nepiemīt; divas kauninātājas zem viena jumta jau tā par daudz, es nodomāju: Un tad manī atkal iecirtās bailes, tieši kuņģī šobrīd mājās taču ir tikai viena Kauninātāja. Šobrīd, bet varbūt uz visiem laikiem. Cenzdamies atvairīt drūmās domas, pamatīgi iebelzu ar roku pa staļļa durvīm.

Falks tādā agrumā bija saīdzis un niķīgs; kad grasījos viņam uzlikt apaušus, metās sāņus. Skaidra lieta nav radis, ka šo trenc laukā no staļļa bez rīta maltītes, es nodomāju. Šis jautājums mums bija jāizlemj divatā, un pēc brīža, izvilcis zirgu pagalmā, uzlēcu tam mugurā un tad stūrēju uz Akmens loka pusi.

Es ierados pirmais, taču līdz ar nagiem. Kallans jau bija ceļā uz pakalnu. Ieraudzījis mani, viņš nīgri pašķielēja.

-   Kas tev te darāms?

-   Došos līdzi.

-    Dosies līdzi? Tā, pie joda, nebūs nekāda bērnu spēlīte, puis! Tev nav pat zobena.

-   Man ir mans loks.

-    Tu gribēji teikt, mans loks, īgni novilka Kallans: es to biju aizņēmies no viņa un vēl aizvien lietoju. Un bez tam… Mums būs darīšana ar negantiem laupītājiem, nevis briežu mazuļiem! Tādi pienapuikas kā tu riskē, tevi var nosist!

-   Pulverdibens taču jās! man izlauzās, un Pulverdibens uzmeta man niknu skatienu.

Kas tur patīkams, ja tevi nosauc par pienapuiku!

Kallans norūca: Kā tev šķiet, vai tavai mammai ar viena bērna zaudējumu nepietiek?

Pētīju Falka melnspalvaino kaklu.

-   Es taču nevaru mūždien tupēt mājās, Kallan! Es taču tā nevaru!

Īstenībā es mājās nemaz tik daudz neuzturējos kopš notikuma ar Dinu izmantoju katru izdevību izrauties, tikt projām. Kallans to labi zināja. Taču neko neteica. Viņš tikai smagi nopūtās.

-   Labi. Nāc ar. Tikai turies aizmugurē un dari, ko tev saka!

Es pamāju.

-   Tiks izpildīts!

*

Evins Kenzijs bija mazliet īpatns, kluss večuks, kas daudz labprātāk uzturējās sava suņa, nevis cilvēku sabiedrībā. Varbūt tāpēc viņš dzīvoja tik tālu no Baurkenzijas, lai no Kenziju klana zemes būtu grūti pie viņa ierasties. Evins mitinājās būdiņā, kas slējās laukā no klinšu kraujas pusceļā uz Medēnas kalnu, un Baurkenzijā parādījās divreiz gadā: pavasarī pārdot vilnu; savukārt ziemā nodrošināties ar krājumiem.

-    Redzot viņu, es bij' maķenīt pārsteigts, stāstīja Killians Kenzijs, Evina tuvākais kaimiņš, ko večuks uzrāva no gultas nakts vidū. Un pēc kā šis izskatījās! Asinīm noplūdušu ģīmi, streipuļoja kā piedzēris. Mana Annija lika viņam apsēsties, mazlietiņ apsildīties, lai gan šis, protams, labprātāk ierautu degvīnu. Nu bet galīgi traks! Gribēja, lai es uzreiz skrienu šam līdzi ķert tos sātanus, divatā vien! Tik tikko pielūdzāmies apsēsties. Par rētu galvā šis neko daudz neiztaisīja; bet runa jau nav tikai par aizvestām aitām, nelieši nošāvuši arī vienu no suņiem. Kad es jums saku, cilvēks galīgi izgājis no sliedēm!

Killians bija sapulcinājis nepilnu duci viru, ieskaitot mūs ar Pulverdibenu. Pietiekami, lai, viņa vārdiem runājot, "sātanus pārmācītu". Vēl pavisam mazā gaismiņā mēs tuvojāmies Medēnai un kalna nogāzei, kur uzbrukums bija noticis. Uzreiz kļuva skaidrs, pa kuru ceļu sātani jājuši. Aitas bija vilktas taisni caur dzeloņplūmēm, krūmi aplauzti, izbradāti, viscaur mētājās vilnas kušķi. Laupītāji, kā varēja nomanīt, bija steigušies, un pēdas veda tieši uz Skai klana novadu.

-   Evins teic', ka sātani bijuši Skai apmetņos, zināja sacīt Killians. īsti viņam neticēju. Skai ļaudis, cik zinu, klanu mieru nepārkāps, tā es sev teicu. Melns ar zilu, kas gan to tumsā izšķirs? Tomēr rādās viņam taisnība.

-  Tad jau redzēs, atsaucās Kallans savā platajā augšzemnieku izloksnē. Kallans bija samācies kā lietus mākonis, un es atcerējos, kā viņš vairījās jaukties cita klana lietās, lai gan toreiz domājām, ka mammu lamatās ievilināja laklanietis.

-   Un ja nu tie ir Skai? pačukstēju Pulverdibenam. Vai tad vienkārši jāsim mājās?

-   Nezinu, atčukstēja Pulverdibens.

Sekojām pa pēdām, cik ātri vien spēdami. Vēlīnā rīta stundā tuvojāmies dolmeniem. (Dolmeni bronzas un agrā dzelzs laikmeta kapenes. Tulkotājas piezīme.) Tas liecināja, ka esam ceļā uz Skai zemi. Kallans apstādināja savu rumaku.

-   Pirms jājam tālāk, viņš sacīja, gribu no jums katra dzirdēt vārdu.

-   Kādu vārdu? pajautāja Killians.

-  Gribu, lai dodat man vārdu, ka nelietosiet nedz zobenu, nedz nazi vai loku pret kādu, kamēr es teikšu.

-   Kas tevi iecēlis par izrīkotāju? viens no vīriem nīgri noburkšķēja.

-   Pievaldi muti, Vai! cits viņu apsauca. Vairāk neviens neko neteica. Neviens jau Kallanu par vadītāju neizvirzīja. Viņš tāds bija, un viss un to zināja pat nīgrais Vals.

Vienu otru reizi jutu pret Kallanu tādu kā skaudību, vēlēdamies būt tāds kā viņš.

-   Nu, Killian, ierunājās Kallans, vai dosi vārdu?

Killians pamāja.

-Jā, viņš sacīja, dodu tev vārdu.

Kallans uzrunāja mūs visus pēc kārtas pat mūs ar Pulverdibenu. Mēs visi teicām jā. Un tikai pēc tam jājām pāri robežai uz Skai zemi.

Un tad pēkšņi pēdas gluži kā uz burvja mājienu izgaisa. Vienubrīd jājām pa plašu un pārskatāmu lielceļu un tad pēkšņi viss sagriezās, pēdas pazuda. Aitu zagļi bija pielikuši visas pūles, lai tās jauktu. Pēkšņi pašķīrušies, tad jājuši pa ūdeni, vēlāk pār klinšainu apvidu.

-        Arīdzan lapsa tramīgi laipo ap savu alu, zināja teikt Killians. Esam jau tuvu.

Bijām spiesti sadalīties grupās.

-Jūs abi jāsiet kopā ar mani, Kallans paziņoja mums ar Pulverdibenu. Un tā arī notika. Izmeklējāmies visu priekšpusdienu, bet no laupītājiem, pēdām vai aitām ne vēsts. Tikai, kad saule pusdienlaikā bija augstu mums virs galvām, kaut kas notika.

Atradējs bija Pulverdibens. Un atrada ne jau laupītājus, bet aitas. Klinšu spraugā, paslēptas bērzu brikšņos.

-        Šeit! viņš iesaucās, un balss skanēja kaut kā dīvaini. Nedz priecīgi, nedz uzvaroši, ne tuvu ne. Pienākuši klāt, sapratām, kāpēc. Aitas bija beigtas. Dažas nošautas, pārējām pārgrieztas rīkles. Visa klinšu sprauga bija pilna ar beigtām aitām, un ap tām sīca un spietoja melns mušu mākonis. Nevilšus ienāca prātā Ieroču meistars un viņa stāstītais par Solarkas krišanu.

-        Pamanīju mušas, galīgi bāls skaidroja Pulverdibens, un tad atradu tās. Visas kā viena pagalam.

Pulverdibens uzlūkoja mūs ar Kallanu platām, jautājošām acīm.

-   Kas gan, pie joda, zog mirušas aitas?

Protams, zagšanas brīdī aitas mirušas nebija, taču man kļuva skaidrs, ko Pulverdibens domā. Kāpēc, pie joda, tik uzkrītoši

nolaupīt lopiņus, lai pēc tam tos tikai nogalētu? Ne jau gaļas iegūšanas nolūkā, jo klints spraugā nepaietu ne diennakts un aitu gaļa cilvēku uzturam nederētu.

-  Skai nāksies par to atbildēt, skatīdamies beigtajās aitās, apņēmīgi teica Killians. Uzbrukt vecam vīram, nošaut viņa suni, nozagt dienišķo maizi kā gan Evins tagad izdzīvos līdz ziemai?

-   Modija viņam badā mirt neļaus, teica Kallans. Taču tev taisnība. No Skai jāpieprasa atbilde. Dažiem būs jāaizjāj uz Skaiarku.

Noķert laupītājus, kad aitu pie viņiem vairs nav, nebija lielu izredžu. Pēc īsas apspriedes jājām uz Skai visi, izņemot Vaļu, kas devās mājup par notikušo paziņot Evinam un pārējiem kenzijiem. Turpmākajā ceļā mums pagāja dienas lielākā daļa, un, lai gan satikām ceļā vienu otru Skai cilvēku un izbraucām cauri ne vienai vien pilsētiņai, Kallans aizliedza mums ko pasākt, izņemot pieklājīgu sveicināšanu.

-   Savas pretenzijas aizvedīsim Astoram Skajam, viņš sacīja. Lai viss notiek pēc likuma. Neviens nevarēs teikt, ka mēs pārkāpjam klanu mieru.

Skaiarka bija īsts pilsētcietoksnis, vienīgais visā Augšzemē, un Astors Skaja bija vienīgais vīrietis kalnos, klana galva, ko kalnieši uzskatīja par pils firstu. Skairaka bija izvietojusies Skailēras pārejas galā, veidodama nozīmīgu centru; nekur citviet kalnos pajūgi un lielākas karavānas cauri tikt nevarēja. Ļaudis par Astoru Skaju zināja stāstīt, ka viņa senči bijuši drīzāk laupītāju atamani, ne pils firsti; tā vai citādi, patlaban Skaja guva bagātīgu peļņu ar parastu tirgošanos, par tranzītu ieņemto naudu ieguldot pārejas sakārtošanas darbos saistībā ar kalnu nogruvumiem un noziedzniekiem.

Skaiarka pēcpusdienas saulē rādījās visnotaļ cienījama. No vienas kalnu grēdas līdz otrai stiepās pilsētas mūris, tikpat masīvs un akmens pelēks kā pats kalns, bet tdrnīšu galos plīvoja Skai karogi augšpusē zils, apakšā melns ar zelta ērgli vidū. Pārlaidu nemierīgu skatienu pār mūsu bariņu: sešpadsmit apputējuši, sasvīduši augšzemnieki ar uzspiestu zīmogu: nelaikā izrauti no salmu cisām un pēc smaga pārgājiena zirga mugurā. Sešpadsmit apputējuši augšzemnieki un vēl arī es. Diez cik iespaidīgs mūsu pulciņš neizskatījās; pārlaidis skatienu pilsētas mūrim, secināju, ka, pirms tur ietikt, skai var mūs sašķaidīt kā riekstu standziņas riekstus. Ja skai tiešām būs izgājuši uz klanu miera pārkāpšanu un klanu naida sēšanu.

-   Kas tur? uzsauca vārtu sargs.

-       Vīri no Kenzijas, atsaucās Kallans; ja viņš arī jutās kā rieksts standziņās, balss viņu nenodeva. Mūs pie Astora Skaja atvedušas darīšanas.

-   Un kas tās par darīšanām, Kenzij?

-        Klanu likums, Kallans īsi atbildēja, taču balss skanēja cieti kā tērauds.

Vārti atvērās.

Astors Skaja sagaidīja mūs Vanagu laukumā. Viņš, kā varēja noprast, grasījās doties medībās. Ģērbies ādas tērpā, ar biezu vanaga cimdu vienā rokā; līdzās viņam stāvēja apseglots un mirdzoši spožs melns zirgs pilnā gatavībā. Nedaudz zemākā zirgā turpat blakus sēdēja neparasts jātnieks: ar vanaga jostu piesaistīts ērglis, spalvām rotātu mici galvā.

-        Kādā lietā, Kenziji? Astors, paskatīdamies saulē, nepacietīgi noprasīja. Man nav laika.

Medības ar ērgli iespējamas tikai dienas gaismā, tieši ar to varēja izskaidrot Astora nevaļu.

-        Naktī noticis uzbrukums Evinam Kenzijam, iesāka Kallans. Nošauts viņa suns, nozagtas aitas. Laupītāji bijuši Skai apmetņos, un pēdas atveda tieši līdz Skai. Aitas atradām beigtas uz Skai zemes. Astor Skaja, tas ir noziegums, par ko jāatbild.

Astors Skaja augsti paceltu zodu uzlūkoja Kallanu tā, it kā no viņa nāktu nelāga smaka.

-   Vai viņš apsūdz mūs aitu zādzībā?

-   Es pieprasu atbildi.

-       Te tev būs mana atbilde: skai nav aitu zagļi un nekad tādi nav bijuši. Visu labu!

Uzgriezis Kallanam muguru, Astors devās pie gaidošā zirga.

-  Tā tas neies cauri, Skaja!

No sākuma man likās, ka runā Kallans. Tomēr balss bija cita, sēcoša un naidpilna. Vanagu laukumā bija iejājis vecs vīrs, kas varētu būt Evins. Garie, sirmie mati spurojās uz visām pusēm, bet bārdā vēl bija asinis un sejas vienā pusē vīdēja rūsgani sārta švīka, kur tās no vaiga nebija kārtīgi nomazgātas. Zirgs gan no priekšpuses, gan mugurpuses bija vienos sviedros un tik tikko turējās kājās. Tomēr viņš klausīja un pagāja dažus nedrošus soļus uz priekšu, kamēr Evins varēja tieši uzlūkot Astoru.

-    Evin, teica Kallans, izstiepdams roku, kā gribēdams vīru aizkavēt, taču Evins redzēja tikai Astoru. No audekla ruļļa aiz segliem viņš izvilka zobenu zobenu, kas aiz lielā vecuma bija galīgi samelnējis.

-    Paskaties uz šo zobenu kārtīgi, Astor, večuks sacīja. Tas piederēja manam tēvam un tēvatēvam. Savulaik pagaršojis skai asinis. Un tā notiks atkal ja atradīšu to cūku, kas nobeidza manu Molliju!

Un tad viņš iespļāva Astoram tieši sejā:

Uz mirkli mēs visi sastingām, izņemot Evinu, kas, pagriezis nodzīto zirgu, aizjāja, neveltīdams mums ne vārda.

Astors Skaja pieskārās sejai, kā nespēdams noticēt tikko notikušajam.

-    Molliju? viņš teica, un balss izklausījās drīzāk samulsusi, nevis dusmīga. Kas tā par Molliju?

Kallans nokāsējās.

-   Suns. Tas, ko nošāva.

Astors paskatījās Kallanā, un tagad bija skaidrs, ka viņš ir saniknots.

-    Suns? Astora balss aiz dusmām trīcēja. Viņš mani apvaino, viņš man draud, viņš man uzspļauj un tas viss suņa dēļ?

-    Viņš sunim bija ļoti pieķēries, sacīja Kallans un beidzot izskatījās nedrošs. Skai apciemojums nenotika tā, kā viņš bija iecerējis.

Bikls zirgu puisis pasniedza Astoram Skajam drānas gabalu, un tas uzmanīgi noslaucīja sev seju.

-   Izcili. Tu esi paziņojis par savu lietu, Kallan Kenzij. Jāj nu mājās! Un jāj dūšīgi. Jo rīt pēc saullēkta neviens kenzijs Skai zemē nebūs vēlams.

*

Evinu panācām turpat aiz Skaiarkas. Nabaga zirgs vilkās tik gausi, ka ātrāk būtu aiziet kājām.

-   Evin, sacīja Kallans, tas nebija prāta darbs.

Evina seja pauda noslēgtību un noraidījumu.

-   Man uz to bija tiesības, viņš tikai pateica.

Kallans noburkšķēja: Ja vien aiz tā visa tiešām stāv Skai… un tad turpināja: Un arī tad… Evin, vai tiešām tu vēlies, lai Skai uzsāk karu pret kenziju tautu, lai cilvēki cits citu nogalina viena suņa dēļ?

-Jā, Evins, īsi attraucis, jāja tālāk.

*

Atpakaļceļš stiepās bezgalīgi garš. Gan zirgi, gan vīri bija izsmēluši pēdējos spēkus. īss atpūtas mirklis bija vajadzīgs, lai noteiktu, vai zirgi maz tiks līdz mājām, taču neviens pat neieminējās, ka būtu jāpārnakšņo uz Skai zemes. Nācās pamest Evina zirgu, ja ne, mēs nemūžam līdz saullēktam netiktu mājās. Evins tagad sēdēja Pulverdibenam aiz muguras, jo viņš bija pats sīkākais un vieglākais no mums visiem.

Kad tuvojāmies dolmeniem, mūs apņēma salta, zvaigžņota nakts un ne viens vien aiz tīrā noguruma vai krita nost no zirga. Taču vieglāk bija doties tālāk uz Killiana sētu nekā gulēt zem naksnīgajām debesīm; tad nu tas bija Killiana siena šķūnī, kur beidzot, tik noguris, ka tik tikko turēju galvu, varēju izstiepties garšļaukus.

Tomēr es tikai gulšņāju, nekādi nevarēdams aizmigt. Acu priekšā rēgojās Astora saniknotā seja un Evins, asiņains un naidpilns.

-   Pulverdiben? es čukstēju. Vai tu jau guli?

-   Vēl jau ne, viņš miegainā balsī atsaucās. Kas tad nu?

-   Kā tu domā, vai starp Kenziju un Skai tiešām izcelsies karš?

-         Nezinu, nočaukstēja siens: Pulverdibens pagriezās pret mani. Bet, cerams, ka būs manuprāt, skai to pelnījuši.

Pēkšņi man uz Pulverdibenu sanāca dusmas. Pats nejēdz, ko runā. Karš taču nozīmē, ka mirst cilvēki. Karš nozīmē, ka, atgriežoties tur, kur pirms tam bija mājas, tevi sagaida krāsmatas un lērums beigtu dzīvnieku. Kā Liepu namiņš. Vienreiz mēs to jau piedzīvojām. Negribējās pat domāt, ka atkal viss jāsāk no nulles. Un šoreiz bez Dinas.

-        Tu pats nezini, ko runā, es sacīju, bet, manuprāt, Pulverdibens vairs nedzirdēja, jo atbildi nesagaidīju, un pēc brīža viņš jau šņāca.

*

Gaidīju, ka mamma dusmosies vai vismaz būs apbēdināta. Pats labi zināju, ka tik daudz, kā paziņot par došanos projām ar Kallanu un Pulverdibenu, man vajadzēja, nevis nepatīkamo uzdevumu uzvelt Rozai. Taču mamma, tikko izdzirda Falka pakavu dimu, jau atbultēja durvis un, tiklīdz nokāpu no zirga, mani apskāva, piekļaudama sev klāt.

-        Davin, mamma teica, reizē smiedamās un raudādama. Paskaties! Paskaties, ko man atsūtīja Atraitne!

Viņa pacēla kaut ko man acu priekšā un tā bija alvas plāksnīte ādas aukliņā.

Dinas kauninātājzīme.

DAVINS 19 Cerība, bailes un auzu tume

Visas domas par karu un miroņiem acumirklī izkūpēja man no galvas kā dūmi.

-   Kur viņa to dabūja? es jautāju.

-   Kāds vīrs pārdevis kā… nē, labāk pats izlasi vēstuli.

Mamma pasniedza man mazu, plānu pergamenta lapiņu. Tā bija blīvi noklāta neskaitāmiem burtiņiem un, kā varēja redzēt, tajā bijusi ietīta kauninātājzīme.

-        Mīļā Melusina, es iesāku. Man ir jaunumi tev, galvenokārt labi. Ceru, ka Dina ir dzīva, un domāju, ka mums zināma viņas atrašanās vieta…

Es galīgi apreibu. Burti lēkāja un dejoja man acu priekšā, un es tajos tikai skatījos. Lasīšana nekad nav bijusi mana stiprā puse, un šobrīd likās, ka esmu pilnīgi aizmirsis, kā to dara.

-        Vai tu nenolasītu man priekšā? es palūdzu mammai. Citādi ies pārāk ilgi.

-        Tev derētu šajā jomā mazdrusciņ pavingrināties, mamma sacīja, un balsī ieskanējās kaut kas no vecās šaustīšanas. Lieliski, ja spēj darboties ar zobenu un loku, tomēr lasītprasme par ļaunu nenāk.

-   Protams, derētu!

Tikai ne tagad.

Mamma uzlika plaukstu man uz rokas.

Atvaino, Davin, viņa sacīja, pati nezinu, kāpēc te stāvu un tevi knābāju. Tas ir tikai pēkšņi galvā viss sagriežas, vienubrīd jūtu dzirkstošu līksmi, bet jau nākamajā bailes. Labi. Padod man! Tūlīt tev nolasīšu.

Tad nu tā: pagalma vidū dienu pēc aitu nolaupīšanas es uzzināju, ka māsa, iespējams, tomēr ir dzīva. Atraitne aprakstīja, kā viņi ar Ieroču meistaru sākuši pulcināt ļaudis, kas "jūtas tāpat kā mēs", tā viņa piesardzīgi izteicās, ļaudis, kas bija noguruši no Drakana valdīšanas un labprāt darītu galu Pūķa ordenim.

"Patlaban neko daudz vēl nespējam," viņa rakstīja, "vienīgi pulcējamies vienkopus, palēnām vien vācam ieročus, turam acis un ausis vaļā. Skaitām vīrus. Skaitām ieročus. Meklējam Drakana stipros un vājos punktus."

Viens no stiprajiem punktiem acīmredzot bija Drakana, nesen uzceltā pilsēta, kur Drakana ļaudis, neizskaidrojami slepenā veidā izmantodami ūdens spēku, auda drānas un kala ieročus ievērojami ātrāk un krietni jaudīgāk nekā jelkad agrāk. Atraitne ar Ieroču meistaru un viņu cilvēki dzīvi interesējās par Drakanu, jo pilsēta un tās slepenība bija viens no avotiem, kas ļāva Drakanam apbruņot tādu milzu karaspēku tik īsā laika sprīdī. Taču pilsētā tā vienkārši ietikt nevarēja. Tur dzīvoja vienīgi Pūķa ordeņa vīri ar sievām un bērniem; sievietes un bērni auda un strādāja smēdē, tikmēr vīri kalpoja Drakana dienestā.

"Runājamies ar katru, kas ierodas no Drakanas, taču tik bieži tas vis negadās. Pilsētu pārvalda kāds Valdraku, Drakana radinieks no mātes puses, kas cilvēkus tur stingros grožos. Mums pazīstama sieviete nopirka kauninātājzīmi no kāda Valdraku vīra. Manuprāt, tā pieder Dinai. Turklāt klīst baumas, ka Valdraku kalpībā atrodoties meitene ar "raganas acīm". Centāmies uzzināt ko vairāk, bet tas nav viegli baiļojos par vienu no mūsējiem, labu Martina draugu, vai tik viņu nav sagūstījuši un, iespējams, atklājuši, kas viņš tāds ir, jo labu laiku nav nekādu ziņu. Tātad, mīļā Melusina, mums ir cerība. Taču cerību iežogo bailes un briesmas. Ja tā ir viņa, tad viņa ir dzīva taču atrodas Pūķa varā."

Aizņēmos no Modijas zirgu, spēcīgu brūnu rikšotāju, ne pārlieku niķīgu. Vārdā Hella. Man labāk patiktu Falks, tomēr neuzdrošinājos riskēt kāds varētu pazīt Kauninātājas zirgu, kā tas bija noticis Baltajā Briežumātē un Baurlaklanā. Viena no Hellas labajām īpašībām, ja neskaita četras spēcīgas kājas un rāmu dabu, bija tas, ka viņa vēl nebija iezīmēta ar Kenziju klana zīmi. Šo zirgu Modija nupat kā bija ieguvusi apmaiņā pret vairākiem jēriem.

-        Man žēl, ka nevaru laist tev līdzi Kallanu, viņa sacīja. Patlaban tas ir neiedomājami. Kad draud karš ar Skai.

-        Nekas, es sacīju, lai gan īstenībā man nebūtu nekas pretī pret Kallana atbalstu, Kallana spēku, mieru un veselo saprātu. Vispār jau pat labāk iztikt bez cilvēka, kas izklausās pēc augšzemnieka. Mēs taču nedrīkstam radīt aizdomas.

-   Nē. Nedrīkstam gan, tur tev taisnība.

Modija uzlika roku man uz pleca un vairākas reizes papliķēja.

-   Lai tev veicas, puis! Sargā sevi!

-   Ta es tiešām darīšu.

Pārskatījis savu ekipējumu pēdējo reizi, uzlēcu Hellas platajā mugurā.

Matiass no Zemienes viņš bija atvedis vēstuli ar kauninātājzīmi iztaisnojās uz sava zeltaini lāsumainā zirdziņa muguras.

-   Gatavs, puis?

-Jā, es atbildēju, gatavs.

Un tad mēs jājām Drakanas virzienā.

*

Citādi mammu pārliecināt nebūtu tik viegli. No sākuma viņa pati grasījās doties ceļā, taču es par to negribēju ne dzirdēt.

-        Tur kauninātājas dedzina. Vai tad aizmirsi, ko teica Ieroču meistars?

-        Dina ir mans bērns, Davin. Un tu arī. Vai tad varu sēdēt gaidīdama, rokas klēpī salikusi?

-        Tev tas jādara, apņēmīgi sacīju, pietiks taču tev uzlūkot cilvēku, un iekulsimies mēslos līdz ausīm.

Mamma labi saprata, ka man taisnība. Redzēju, ka viņai tas zināms bez teikšanas.

-        Bet, Davin… vai tiešām ceļā jādodas tev? mammas balss skanēja pavisam svešādi. Klusāk. Bailīgi. Bija sāpīgi viņā klausīties. Ļauj to darīt Kallanam, mamma lūdzās, ja aprunāšos, viņš to darīs, es zinu.

Gan jau viņai taisnība. Kallans vairs nebija tikai un vienīgi Kenziju cilvēks. Kopš dienas, kad pārradāmies mājās bez Dinas, viņš taču pieder Kauninātājai. Mammas lūgumu viņš tikpat kā viņai no acīm nolasa. Neņemot galvā, ko teiks Modija. Nez vai Modija to aptvērusi?

-        To tu viņam nedrīksti nodarīt, es sacīju. Nedrīksti piespiest pārkāpt Modijas rīkojumus. Un ir vēl kāds iemesls, kāpēc labāk to darīt man. Es, piemēram, atverot muti, neizklausos pēc augšzemnieka.

-   Ne jau tu vienīgais neizklausies pēc augšzemnieka.

-   Mammu! Ir vēl viens iemesls. Un tas ir pats svarīgākais.

-   Kāds tad?

-Ja es to neizdarīšu, nemūžam vairs nespēšu ieskatīties tev acīs.

Mamma rādīja pārsteigtu vaigu.

-   Davin… to taču tu varēsi vienmēr. Tu esi mans dēls!

Papurināju galvu.

-  To tu mainīt nevari. Es arī to nevaru. Ta tas ir, un viss.

Mamma klusēja ilgi, ilgi. Viņas rokas gulēja tukšas klēpī ar

plaukstām uz augšu, izskatīdamās svešādi bezpalīdzīgas. Reta bija tā reize, kad mammas rokas stāvēja mierā. Tas strādāja vai runājot žestikulēja. Tās glāstīja Mellijai matus vai ieskāja Bestu aiz auss, un suns labpatikā ņurdēja vien.

-        Labi, mamma beidzot klusi, klusi sacīja, pamezdama skatienu uz savām tukšajām rokām.

-   Tad nu dodies ceļā. Bet, Davin… -Jā?

-   Apsoli man, ka pārnāksi mājās. Par spīti visam!

Es pamāju.

-Ja tik vien varēšu.

-   Nē, mamma teica. Par spīti visam!

Iedomājos: ja nomiršu, rēgam būs jāpārnāk mājās. Jo tādai balsij nebija iespējams pateikt nē.

*

Ugunskurā nosprakšķēja, un no tā izlēca dzirksteļu kūlis, paceldamies gaisā līdz ar dūmiem. Biju pamatīgi iekūņojies segā, juzdams, kā man piezogas miegs, padarot augumu smagu un zumošu. Turpat līdzās gulēja Pulverdibens. Man par pārsteigumu viņš atauļoja mums pa pēdām, taurēdams kā dulns.

-   Pagaidi! viņš sauca. Pagaidi mani!

Pulverdibens bija izšķīries mums sekot, "tikai, kamēr jūs vēl būsiet Augšzemē". Ta viņš teica, un izklausījās, ka, ierāvis mutē Zemienes gaisu, viņš varētu nosmakt. Tomēr priecājos, ka viņš mums pievienojās, jo, izbraucot ar Matiasu, ko tikpat kā nepazinu, bija kaut kā klusi un savādi. Savukārt Pulverdibena valoda čaloja kā ūdenskritums, un tas tiešām bija jauki: varēja mazliet atslēgties no domām. Hella nenogurdama, vienā mierā kā klints, mina Matiasa zirgam pēdās. Viņai mugurā varētu sēsties pat bērns, necik uzmanīties nevajadzēja. Ja ne Pulverdibens, visa pēcpusdiena man paietu, prātojot, kas noticis ar Dinu un ko nozīmē ļaužu teiktais, ka viņa iesaistīta Valdraku "dienestā". Nespēju pat iedomāties māšeli kādam kalpojam, kur nu vēl Drakana radiniekam.

Tāpēc tiešām jauki, ka man līdzās tagad ir Pulverdibens. Lai arī viņš nupat, pa miegam runādams, apgriezās uz otriem sāniem un es saņēmu spērienu mugurā.

Otrpus ugunskura gulēja Matiass, viņš vēl bija nomodā. Redzēju viņa acīs liesmu atblāzmu. Matiass nav no runīgajiem, lādzīgais Matiass ja viņš pēkšņi kļūtu mēms, manuprāt, aizritētu nedēļas, kamēr kāds to ievērotu. Ja Matiass grib, lai tu kaut ko izdari, kaut vai savāc kurināmo ugunskuram, viņš tikai pamāj. Ja tam pēkšņi ienāk prātā, ka esi krietni atpalicis, viņš pagriežas un palūkojas tevī savām neparasti dzeltenajām acīm, un tev uzreiz kļūst skaidrs, ka derētu maķenīt paskubināt zirgu.

Matiass bija gara auguma, tievs un tik garkājains, ka pēdas, jājot uz zeltaini lāsumainā rumaka, sniedzās zemāk, nekā vajadzētu. Taču slaidās ekstremitātes nebūt nedarīja viņu lempīgu vai neveiklu. Visas Matiasa kustības bija precīzas, it kā viņš, tāpat kā vārdus, būtu izlēmis taupīt arī spēkus. Ienāca prātā, ka Matiasam piemīt zināma līdzība ar plēsīgu putnu: dzeltenās acis un modrā galvas grozīšana. Ja es neuzmanītos un kaut ko neizdarītu, kā pienākas, man no Matiasa būtu mazdrusciņ bail.

Pēkšņi jutu, ka Matiass noliecies pār mani. Varēju galvu likt ķīlā, ka otrpus ugunskura viņš vēl, saritinājies segā, guļ, taču, vai nu viņš bija ašs kā burvis, vai arī es pats uz mirkli biju iesnaudies, Matiass, uzlicis roku man uz pleca, patlaban pameta ar galvu, kas nepārprotami nozīmēja: "Celies!"

Kas noticis? jautāju, drīzāk gan tikai atvēru muti, lai to pavaicātu, jo Matiass, pielikdams pirkstu pie lūpām, mani apklusināja.

Sirds man iepukstējās straujāk. Kas te īsti notiek? Izkūņojies no cisām, piecēlos kājās. Matiass pamāja uz savu vietu pie ugunskura. Nav brīnums, ka man likās: viņš tur guļ sega salikta tā, ka mierīgi var nodomāt, ka tur kāds snauž. Paķēris mugursomu un sprunguli no žagaru kaudzes līdzās ugunij, centos sekot Matiasam izveicībā. Viņš stāvēja gaismas loka malā gandrīz vai neredzams, gaidīdams mani. Klusēdams pametu skatienu uz Pulverdibenu, taču Matiass papurināja galvu. Acīmredzot mums bija jāpaliek divatā. Pagriezies viņš pazuda biezoknī, un es sekoju.

Apmetnes vietu bijām izvēlējušies pie upes, kas plūda aizas dibenā, mazliet atstatus no ceļa. Upes krastos auga dzeloņplūmes un panīkuši bērziņi, kuru baltie stumbri tumsā izcēlās.

Matiass pagaisa tikai tāpēc, lai aizsteigtos biezoknī, jo tagad stāvēja tur, gaidīdams mani. Es viņu jautājoši uzlūkoju. Matiass pielika ausij plaukstu. Tas nozīmēja: klausies! Es ieklausījos. Un nu, pamodies līdz galam, es to skaidri dzirdēju: biezoknī brīkšķēja un krakšķēja, troksnis tik tiešām bija pamatīgs. Kāds lauzās uz mūsu pusi, uguns liesmu siltuma vilināts. Kaut kas milzīgs. Varbūt lācis?

Lācis… un mans loks palika pie ugunskura līdzās ekipējumam, kas bija pabāzts zem segas, lai radītu iespaidu, ka es tur esmu. Kallans, ja būtu šeit, mani kārtīgi nolamātu. Matiass, protams, nebilda ne vārda.

Brīkš. Brākš. Troksnis tuvojās. Krūmājs sakustējās. Un tad pēkšņi viss palika klusu. Bija tik kluss, ka varēja dzirdēt elsojošu šņaukāšanos. Neba lācim tāda valoda?

Gaidījām.

No šejienes mans loks bija labi saredzams. Kur man bija galva? Tagad, pats par sevi saprotams, to neaizsniegt.

Pulverdibens kārtējo reizi sakustējās, neskaidri iekliegdamies vienīgie saprotamie vārdi bija "melleņu torte". Laikam jau viņš sapņoja. Pēkšņi mani sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi: viņš tur guļ, neko nenojauzdams un neaizsargāts. Ja nu lācis pēkšņi iegāžas apmetnē, vai spēsim to aizkavēt, lai nenodara pāri Pulverdibenam?

Krūmājs jau atkal sakustējās.

Matiass arīdzan.

Atskanēja kliedziens, un pēkšņi izcēlās pamatīgs jampadracis. Mazliet novēloti lauzos cauri biezoknim talkā Matiasam, kas bija kādam uzklupis, un tagad abi tumsā valstījās pa zemi. Varēju viņus tikai dzirdēt, redzēt ne, un tad es saņēmu belzienu pa kāju un nokritu augšpēdus virsū Matiasam un tam, ar ko viņš cīkstējās. Lai nu kas, bet lācis tas nebija, to es ievēroju, jo lāčiem jau bižu nav.

Bizes…

-   Roza, es ierunājos uz labu laimi. Roza, vai tu tā esi?

-  Laid mani vaļā! brēca Roza. Laid mani vaļā, stulbais ķēms! Un, kad Matiass neatlaidās: Laid mani vaļā! Man ir nazis, ja gribi zināt!

Jā, tā nudien bija Roza.

-   Atlaid viņu, Matias, es sacīju. Ta ir mana… tā ir mana audžumāsa.

Nezināju, kā citādi lai Rozu dēvē.

Matiass ļāva Rozai piecelties kājās un tad izvilka viņu laukā no biezokņa pie ugunskura. Es metos pakaļ, steigā paklupdams uz pamatīga malkas groza. Malkas grozs? Laikam jau Rozas nesums, bet kam gan viņai tāds milzenis, tādu taču tik tikko var pakustināt? Paņēmis grozu, aizstiepu to uz mūsu mazo apmetni. Grozs grabēja un žvadzēja, it kā Roza tur būtu sakrāvusi veselu saldējuma kiosku.

Roza izskatījās briesmīgi. Gaišie mati piedzīti pilni ar lapu driskām un zariņiem, ceļgali, rokas un galva vienā pusē notašķīti dubļiem. Pār vaigiem viņai lija asaras, un elsojošie šņuksti, ko pirmīt dzirdēju, bija raudošās Rozas.

-   Domāju, ka lācis, man paspruka, un Roza veltīja man niknu mirkli, taču teikt neko neteica. Gribēdama notraukt asaras un netīrumus, viņa paberzēja seju, bet roka bija tik netīra, ka nu izskatījās vēl trakāk.

-   Ko tu šeit dari? es noprasīju.

-   Un kā tu domā?

Roza pāris reižu nospļāvās. Netiku gudrs, vai tas liecina par attieksmi pret mani, vai arī Rozas mutē, kad Matiass viņu nogāza no kājām, bija ietikusi zeme. Raudāšana un dusmas vienlaikus viņai padevās vareni, vienīgi nevarēja saprast, kas viņu tā satracinājis. *

-   Roza, tu taču nevari tā…

-   Tūlīt pateikšu, ko varu, ko ne! Roza mani pārtrauca. Vai tad es varu mierīgi nīkt, gaidīt, ļaujot tev bumbulēt apkārt pa Zemieni. Dina ir mana draudzene. Tas nevienam pat prātā nav ienācis!

Mazliet iedzēla, bet taisnība vien ir pēdējā laikā par Rozu neviens nelikās ne zinis. Vismaz es noteikti. Roza bija, un viss viņa gāja talkā mammai, viņa ņēmās ar lopiem, viņa mazgāja un palīdzēja gatavot ēdienu, un neviens pat neiedomājās, kā viņa jūtas. Un tomēr…

-        Vai tad var tā vienkārši ņemt un ne no šā, ne no tā aizlaisties no mājām, es sacīju, nakts vidū? Un kas ar mammu? Viņa taču raizēdamās no prāta izies.

-   Un to saki tu! atkodās Roza. Es kaut zīmīti atstāju.

Negaidīju, ka viņa man to atgādinās. Visā visumā varbūt nav

vērts strīdēties, kurš no mums abiem mammu nobiedējis vairāk.

-        Vari šeit palikt pa nakti, es sacīju, iespējami skaidrāk likdams noprast, ka šis jautājums nav apspriežams. Bet no rīta, tikko metīsies gaišs, tev jādodas mājup. Pulverdibens var tevi aizvest.

Roza uzmeta man spītīgu mirkli.

-        Ne jau tev būs to noteikt, viņa sacīja, atmezdama galvu, tā ka bizes sāka dejot.

-   Roza, tev taču nav zirga!

-        Tikpat labi es varu iet, viņa atbildēja. Arī ar divām kājām var tikt uz priekšu.

Pametu lūdzošu skatienu Matiasam. Vai viņš nevarētu izskaidrot meitēnam, ka tā neies cauri? Bet Matiass ar savām dzeltenajām plēsīga putna acīm uz mums noskatījās vien, šķiet, i nedomādams iejaukties. Roza notupās pie ugunskura, pacēla malkas groza vāku un izņēma galdautu. Ja es tagad gribētu Rozu piespiest atgriezties mājās, man viņu noteikti nāktos piesiet Pulverdibena zirgam, un izredzes cīkstēties ar meiteni diez cik pievilcīgas nelikās. Jo īpaši ar Rozu, zināju taču, ka viņai tiešām ir nazis.

-        Vari palikt līdz rītausmai, es sacīju iespējami stingrā balsī. Un nevienu stundu ilgāk!

Roza nosprauslojās.

-        Vai tu gulēt netaisies? viņa pajautāja. Rīt mums priekšā gara diena.

Roza apgūlās, cieši ietīdamās segā. Stāvēju, raidīdams viņai stingru skatienu, bet man jau nav kauninātājas acu, un ar vājākām, ja vēlies satriekt Rozu, nav ko iesākt.

-Jāizmanto salpetris, skaļi un noteiktā balsī pēkšņi ierunājās Pulverdibens. Pagriezies uzmetu viņam skatienu. Bet Pulverdibena acis bija aizvērtas, viņš bija tālu, tālu projām sapnī. Viņam palaimējās nogulēt gan "lāča" medības, gan manu ķīviņu ar Rozu, ne aci nepamirkšķinot.

*

Mani pamodināja jauka ceptu desiņu smarža, kas kairināt kairināja degunu. Vēl neatvēris acis, neviļus pasmaidīju, jo iepriekšējā dienā mums gan brokastīs, gan vakarā bija vienīgi saziedējusi maize un ķepīga, nesaldināta, Matiasa sagatavota auzu tume. Kāds tur brīnums, ka Pulverdibens sapņo par melleņu tortēm.

Pieslējos sēdus. Saule meta slīpas strēles tumšajā biezoknī, un pie mūsu nelielā ugunskura tupēja Roza ar cepešpannu, grozīdama tajā desiņas, un jā, uz pannas tik tiešām bija arīdzan kartupeļu šķēlītes. Man mutē saskrēja siekalas.

-   Nu, vai esi jau pamodies? Roza, pārlieku saldi man uzsmaidīdama, jautāja. Kannā ir tēja. Krūze taču tev atradīsies?

To sacīdama, Roza pamāja uz nelielu metāla priekšmetu, kas stāvēja nolikts uz plakana akmens līdzās ugunskuram. Pa tējkannas snīpi nāca vārgi garaiņi.

Jā, krūze man ir, kaut arī nebiju patapis iesaiņot cepešpannu un tējas katliņu, tāpat arī desiņas un kartupeļus. Man beidzot pielēca, kāpēc, laužoties cauri biezoknim, Roza izklausījās pēc lāča sava ekipējuma dēļ. Ko neteiksi, viņa stiepa to visu ceļu no Baurkenzijas līdz šejienei!

-   No kurienes tev tas viss? es jautāju, jo cepešpanna Rozas rokās, kā redzēju, noteikti nebija mūsējā.

-   Man izpalīdzēja Niko, viņa īsi paskaidroja.

-   Niko? Tev palīdzēja Niko?

Neticīgi skatījos Rozā; man to bija grūti iedomāties. Kāpēc gan, pie joda, Niko gribētu palīdzēt Rozai aizlaisties no mājām tieši tā viņa bija izdarījusi. Katrā ziņā viņa to nostrādāja bez mammas

ziņas.

-        Viņš sacīja, ja mēs dodamies glābt Dinu, vismaz vienam cilvēkam jābūt kaut kripatai veselā saprāta un mazdrusciņ praktiska vieduma.

-   Tu nevienu neglābsi, es sacīju. Tu dosies mājās.

-        Pirms vai pēc brokastīm? Roza pajautāja, atkal man uzsmaidīdama, vēl saldāk nekā pirmīt. Un mans kuņģis, tieši tobrīd skaļi ieburkšķēdamies, nebija nekāds sabiedrotais.

-        Brokastis? samiegojies nomurmināja Pulverdibens, uzsliedamies sēdus. Mums būs brokastis?

Un tad, ieraugot Rozu, viņa sejā atplauka milzīgi plats smaids.

-        Roza! Tu sacepi desiņas! Un es domāju, ka mums jau atkal būs auzu tume.

Varētu likties, ka Roza viņu paglābusi no kā ļaunāka par nāvi.

Izdzērām tēju, notiesājām desiņas ar ceptiem kartupeļiem. No sākuma nolēmu neko neņemt mutē. Tomēr mazdrusciņ ieēdu. Un pēc tam apēdu visu savu tiesu, ja jau viņa to sagatavojusi, un garšoja debešķīgi.

-        Tikai nedomā, ka vari mierīgi atnākt šurp ar cepešpannu un likt man mainīt lēmumu, sacīju ar desiņām pilnu muti. Kad paēdīsim, tu dosies mājās!

Roza nospurcās.

-        Vai zini, ko teica Niko? Viņš teica, ka īstenībā cepešpanna ir noderīgāka par zobenu.

-Jā, tam es ticu, nīgri atbildēju. Niko zobenu diez ko nemīļo. Bet tev tā kā tā būs jādodas mājās!

Sakārtojām mantību. Matiasam vajadzēja vienu acumirkli. Pulverdibenam gāja mazliet gausāk, bet Roza, kam nācās savākt ekipējumu, pats par sevi saprotams, bija pēdējā.

-   Pulverdiben, vai tu neaizvestu Rozu mājās? es jautāju.

-        Varētu jau, atsaucās Pulverdibens, bet esmu nodomājis pavadīt tevi vēl kādu gabalu.

-         Par mani neraizējies, Pulverdibenam sacīja Roza, pati tikšu galā!

Iebāzusi aiz malkas groza siksnām rokas, viņa bija gatavā gājēja. Grozs slējās Rozai virs galvas un gar abiem sāniem; skatoties no mugurpuses, viņa, taisnību sakot, bija grozs ar kājām.

-   Vai zināsi ceļu līdz mājām? es jautāju.

-     Par mani neraizējies, Roza atkārtoja, un man kļuva skaidrs, ka viņa nebūt nedomā iet mājās. Bet tā vai citādi, mēs no viņas vaļā tiksim. Ar tādu malkas grozu mugurā sekot trim jātniekiem Rozai nebūs fiziski iespējams, un agri vai vēlu viņa padevusies griezīsies uz māju pusi. Un tas katrā gadījumā būs labāk nekā ar varītēm viņu piesaistīt Pulverdibena zirgam.

-    Kustam uz priekšu! es teicu, uzlēkdams mugurā Hellai. Un tad mēs jājām. Un Roza, pats par sevi saprotams, mums sekoja.

-     Viņa mums seko, nojājis kādu gabalu, ierunājās Pulverdibens.

-   Zinu, pilns spīta atbildēju. Bet necik ilgi un viņa pagurs.

Dzirdēju, kā Roza mums aiz muguras soļo. Ik pie soļa kaut kas

nograbēja; dzirdot troksni, nāca prātā cepešpanna un tējkanna. Un desiņas ar kartupeļiem. Taču piespiedu sevi neskatīties atpakaļ.

Gāja laiks, un gāja arīdzan Roza. Jūdzi pēc jūdzes viņa mums sekoja, palikdama aizvien tālāk aizmugurē, līdz varējām viņu redzēt uz ceļa kā skudriņu tāltālu sev aiz muguras, skudriņu ar milzum lielu grozu.

-   Vai nepaķert viņu? neizturēja Pulverdibens.

-     Nē, es paliku pie sava, viņa teica, ka pati tiks galā, un tas viņai nav aizliegts. Ja palīdzēsim, nemūžam netiksim no viņas vaļā.

-     Mjā… bet viņa, lai nu kā… es gribu teikt, viņa taču ir meitene.

-   Nu un?

-     Nekas, Pulverdibens nomurminājis novērsās. Un sāka mest skatienus atpakaļ, lai gan Roza jau bija pagaisusi no mūsu redzesloka. Labi sapratu, kāpēc jau zinot vien, ka viņa tur ir, kaklā sāka kņudēt.

Diena bija silta, un gan mēs, gan zirgi svīda. Ceļš nebija nekāds platais tikai ratu sliedes un laiks bija tik sauss, ka ik pie soļa sacēlās okera dzeltenu putekļu mākonītis, pārklādams zirgiem kājas un kaklus, tāpat arī manu miklo ādu. Tizlas, melnas mušiņas spietoja mums visapkārt, un Hella, no tām gaiņādamās, mētāja galvu un asti vicināja kā pātagu. Centos nedomāt par Rozu, kas vilkās mums nopakaļ ar milzu grozu, taču viegli tas nenācās.

-   Tur priekšā ir strauts, ierunājās Pulverdibens, vai nepiestāsim? Esmu galīgi izkaltis.

Matiass klusēdams pamāja. Un pēc mirkļa mēs tiešām jau bijām pie strauta. Zirgi, apstājušies bez teikšanas, iegremdēja purnus vēsajā ūdenī, un es, pateicīgi nolēcis zemē, šļakstināju ūdeni sev uz galvas un kakla. Pulverdibens iebāza ūdenī galvu un pēc tam purinājās kā suns, un ūdens no viņa rudajiem matiem plūda straumītēm.

Matiass, sadabūjis savu vēderaino kastroli, iesmēla tajā nedaudz ūdens. Pēc tam, iebirdinājis ūdenī auzu putraimus, viņš tos apmaisīja un nolika trauku saulē.

-   Vai nav jāuzsilda? jautāju, bažīgi vērdamies pelēcīgi ūdeņainajā šķidrumā.

-   Nav vajadzības, atbildēja Matiass, apguldamies zālē, bērza paēnā. Tikai jāgaida.

Uzgrūdis sev uz acīm veco, novalkāto ādas cepuri, Matiass lika noprast, ka laidīsies snaudā. Nu ja, es nodomāju, viņš taču nupat izrunāja četrus vārdus no vietas. Nepieradušam tas ir nogurdinoši.

Pienāca Pulverdibens un ielūkojās kastrolī.

-Jau atkal auzu tume? viņš izmisis vaicāja.

Es pamāju.

Pulverdibens nopūtās un izskatījās vēl nospiestāks. Un desiņas mums vairs nav nevienas?

-   Nnē, es atbildēju. Taču tavām žēlabām nav pamata. Auzu tume ir izcila, barojoša ceļojuma maltīte. Un praktiska arīdzan. Skaties pats ij uguns nav jākur.

Pamaisīju pa kastroli. Auzu putraimi, uzsūkuši cik necik ūdeni, sāka piebriest. Pēc stundas tie noteikti būs tīri baudāmi. Lūk, kā.

Matiass, kā redzams, šobrīd tālāk jāt negrasījās, tad nu es noāvu zābakus un iemērcu kājas vēsajā strauta ūdenī. Pulverdibens, uz brīdi ieniris viršos, uzgāja pāris melleņu. Tās bija vēl zaļas un paskābas, bet vismaz attīrīja muti no ceļa putekļu garšas.

Necik ilgi, un sēdējām, gremodami auzu tumi. Iepriekšējā dienā tā nebija diez cik garda, bet tagad aukstā izpildījumā likās vēl nebaudāmāka. Putraimi piebrieduši un glumi nemaz negaršoja pēc īstas biezputras, nebija arī nedz medus, nedz ābolu vai vēl kaut kā, ar ko maltīti pasaldināt. Matiass savai tiesai uzbēra šķipsniņu sāls un klusēdams sniedza sāls maisiņu man. Nu bija mazliet gardāk, bet neko daudz. Tomēr notiesāju aši, gan izsalkuma dēļ, gan arī tāpēc, ka gribēju doties tālāk. Ja drīz vien neizkustēsim no vietas, Roza…

-   Sveiki!

Es pagriezos. Kaut kas neticams, kā gan viņa tik ātri spēja mūs panākt! Bet te nu viņa bija, izmirkuši sviedros un apputējusi vēl trakāk par mani. Lai panestu milzīgo grozu, Rozai bija jāsaliecas, un matu pīnes ik pie soļa šūpojās turp atpakaļ. Taču sejā viņai rotājās uzvarošs smaids.

Pulverdibens, ieraudzījis Rozu, atplauka.

-   Sveika! viņš iesaucās. Vai tev nav aizķērusies kāda desiņa?

-   Nav gan, atbildēja Roza, bet ir mazliet siera, vai gribi?

Pulverdibens sarosījās.

-Jā, paldies! viņš sacīja un, priekā liesmodams, steidzās viņai pretī. Viņš galanti palīdzēja Rozai nocelt no pleciem grozu, pēdējo ceļa gabaliņu nesdams pats. Pēc brīža gan Matiass, gan Pulverdibens un Roza sēdēja, mielodamies ar maizi un sieru.

-   Vai tu, Davin, tiešām neko nevēlies? cukursaldā balstiņā jautāja Roza, pastiepdama uz manu pusi brangu dzeltena siera šķēli.

-   Paldies, nē! sadrūmis atbildēju. Nupat iebaudīju auzu tumi. Un, starp citu, vai tālāk jāt mēs nedomājam? Man kā nekā jāsteidzas.

-   Nav jau uz ugunsgrēku, atsaucās Pulverdibens, iecirzdams zobus kārtējā siera šķēlē un neatraudams acu no Rozas, it kā viņa būtu tikko no debesīm nokāpis eņģelis. Ceļš uz Pulverdibena sirdi neapšaubāmi gāja caur vēderu, par to nebija jāšaubās. Kad mirkli vēlāk jājām tālāk, Pulverdibens vilkās mums astē un drīz vien grozs pārceļoja uz viņa pleciem.

No sākuma izlikos neko neredzam. Taču, pēc brīža pametis skatienu atpakaļ un redzēdams, ka arī Roza jau sēž zirgā, es neizturēju.

-   Liec viņai nokāpt! nikni teicu. Te tev nav nekāds pikniks, un meitenes mums nav paredzētas.

-   Viņa var mierīgi jāt, kamēr es griezīšos mājup, attrauca Pulverdibens, uzmezdams man gandrīz tikpat spītīgu skatienu kā Roza. Un, ja kas, es pats varu izlemt, kas jāj manā zirgā.

Sapratu, ka tas ir bezcerīgi. Varēju kliegt un brēkt, viss viens. Roza rīkojās pilnīgi pēc saviem ieskatiem, un Pulverdibens acīmredzot tāpat. Varēju skatīties viņos, cik gribu, varbūt Kallans ir dzimis vadītājs, bet es neapšaubāmi tāds neesmu.

-   Labi, es sacīju. Bet tikai, kamēr tu griezīsies mājup. Lai notiek!

-Jā, jā, attrauca Pulverdibens. Bet Roza nebilda ne vārda, un es sadrūmis nospriedu, ka viņa nepārprotami nolēmusi mums sekot līdz pat Zemienei ar Pulverdibenu vai bez, ar zirgu vai bez tā.

Tovakar Roza sagatavoja mums truša ragū no neliela, brūna savvaļas truša, ko Pulverdibens nomedīja ar akmeni. Viņš palīdzēja Rozai nodīrāt trusim ādu un izķidāt, bet viņa no groza izcēla arī lokus un kaltētas sēnes, un auzu tumi neviens i nepieminēja.

DAVINS 20 Pūķa dienestā

Ietikt Drakanā nebija nemaz tik viegli.

Novāc elkoni! uzšņācu Pulverdibenam, kad Pūķa sardzes patruļas soļi beidzot attālinājās. Izbakstīsi man ribas.

Pulverdibens elkoni novāca un mirkli vēlāk arī visu savu kaulaino rumpi. Atviegloti uzelpoju. Padomā, tāds kaulu kambaris un tik smags!

-        Daudz netrūka, sacīja Roza. Lēnītēm apsēdusies, viņa ķērās lasīt egļu skujas no vilnas apģērba. Vai saproti: daudz netrūka, lai mūs sagūstītu.

To teikdama, Roza raidīja man īgnu skatienu, it kā tā būtu mana vaina.

-        Ja esi sadomājusi kasīties, labāk lasies mājās, es nīgri atburkšķēju, es tevi aiz rokas neturu!

Ja godīgi, biju pielicis visus spēkus, lai no viņas atbrīvotos, bet tas bija tikpat kā izlasīt dadžus no aitas kažoka.

-        Zēni! Roza sacīja, paceldama pret debesīm acis. Kāpēc par varītēm jāsacenšas, kurš uzčurās visaugstāk un vistālāk?

Pulverdibens izdvesa dīvainu skaņu, kaut ko starp nosprauslošanos un kampšanu pēc elpas. Jādomā, viņš nebija radis dzirdēt tādus vārdus no meitenes mutes. Roza uzlika plaukstu viņa rokai.

-        Ne jau tu, Alen, viņa sacīja, tu jau tāds neesi, tevī ir kaut kas labs.

Pulverdibens satraukti pasmaidīja, tomēr izskatījās sakautrējies. Galu galā kas man par daļu. Vai tad viņš neredz, ka Roza tin viņu ap mazo pirkstiņu? Kaut vai saukdama par Alenu, kad visi saka Pulverdibens. Un ēdiens. Iztop kā tādam firsta dēlam! Un tas iedarbojās. Pulverdibens Rozai nemitīgi palīdzēja, aicināja sēsties savā zirgā, stiepa milzīgo grozu, salasīja maigus egļu zarus, uz kuriem viņai naktī atgulties. Ja ne viņš, es ar Rozu sen būtu ticis galā. Un nu viņa ar dievpalīgu nonākusi Zemienē.

Tas viss mani neizsakāmi kaitināja, un tomēr bija vēl smagākas problēmas nekā Roza. Pirms divām dienām atvadījušies no Matiasa, tagad grasījāmies nemanāmi piezagties cieši klāt Drakanai, un tālākais, kur aiztikām, bija kalnu grēda, kur patlaban atradāmies, tālāk par jūdzi no ūdensdzirnavām un tuvākajām mājām. Drakana mudžēt mudžēja no Pūķa kareivjiem, un man nebija ne jausmas, kā nemanītiem tikt pāri atklātajiem klajumiem ap pilsētu, garām telšu apmetnei un cauri pilsētas vārtiem. No patruļas nupat bijām izvairījušies, tā bija pajājusi garām tik tuvu, ka vajadzētu tik pastiept roku un varētu pieskarties zirga kājai, ja uznāktu tāda vēlme un ja Pulverdibens nebūtu sadomājis gulties man virsū, kad, cenzdamies palikt nemanīti, metāmies biezoknī.

-   Ko tad, ja šie uzies zirgus? jautāja Roza, manāmi nobažījusies par patruļu, kas lejpus mums patlaban tuvojās atklātajam klajumam, grasīdamās pagriezties uz pilsētu ieskaujošās apmetnes pusi.

-   Tādā gadījumā zaudēsim divus labus zirgus. Un viņiem būs skaidrs, ka pilsētas tuvumā kāds ložņā.

-   Ilgāk tā vairs nevar turpināties! Mums kaut kas jāizgudro.

-Jā gan, Gudrītes jaunkundz. Varbūt tev padomā kas vērtīgs?

-Ja nespējam ieiet nepamanīti varbūt mēģināt atklāti?

-   Izcils plāns. Tātad gaišā dienas laikā pastaigādamies ieejam pa vārtiem un pieklājīgi pajautājam: "Atvainojiet, Pūķa kareivja kungs, vai jūs gadījumā neesat sagūstījuši manu māsu Dinu?" un lieta darīta.

-   Nu gan trulums! Ne jau tā es domāju. Bet tur lejā taču ir cilvēki? Cilvēki, kas tajās dzirnavās strādā. Varbūt arī mēs varam

iekārtoties darbā. Un, kolīdz esam iekšā, ošņāties kļūs mazliet vieglāk, vai ne?

Diez cik labi es to iztēloties nespēju, tomēr plāns nebūt nebija peļams. Katrā gadījumā nekas labāks man prātā neienāca.

-   Labi, es beigās sacīju. Pamēģināsim!

*

Pulverdibenu ar zirgiem atstājām noslēpušos kokos gabaliņu aiz pilsētas. Nospriedām, ka labāk pilsētā ierasties kājām, tā rīkojās vairums uz ceļa redzēto cilvēku. Vismaz tie, kas nebija tērpušies Pūķa armijas mundieros.

Pulverdibens spurojās pretī.

-   Kamdēļ man jāpaliek šeit? Tikpat labi var doties tur visi trīs.

-    Vienam taču jāpaliek pie zirgiem, es sacīju. Un… ja noies greizi, kādam jāatgriežas Augšzemē, jāpastāsta, kas noticis.

-Jā, bet kā es zināš', ja kas noiet greizi? Kā es vispār var' kaut ko zināt?

-    Vakarpusē gaidi kalna galā, sacīja Roza. Ja vienu no mums ieraudzīsi, viss kārtībā. Bet ja ne… viņa parakājās grozā. Skaties! Mana gaišpelēkā šalle. To taču tu no turienes varēsi saskatīt. Tikko saule norietēs, iziešu laukumā, lai mani redzi. Ja šalle man aplikta, viss kārtībā. Ja man tās nebūs vai arī neparādīšos nemaz -

jāj projām, ko kājas nes, un paziņo, kur mēs atrodamies.

*

Tad nu gājām pašā pusdienlaika tveicē, savukārt Pulverdibens ar zirgiem paslēpās biezajā egļu vērī. Es nesu Rozas milzīgo grozu.

-    Kāpēc tev par varītēm jāstiepj līdzi visas tās grabažas? noburkšķēju.

-     Nekad nevar zināt, kurā brīdī ievajadzēsies cepešpannu, viņa atbildēja. Ja tev par smagu, varu taču nest pati.

Es atrūcu: Paldies, nav ne vainas!

Nemūžam neiedomātos, ka grozs var būt tik neganti smags un siksnas tā žmiegt padusēs. Nebeidzu vien brīnīties, kā viņa spēja to pastiept pirmo garo ceļa posmu, pirms Pulverdibens sāka tēlot nesavtīgo jātnieku.

Mums aiz muguras nodimēja pakavi, un es pagriezos. No mugurpuses pilnos auļos tuvojās kavalērijas pulciņš. Mēs ar Rozu aši atkāpāmies sāņus, grāvī. Šoreiz nejau slēpdamies, bet lai jātnieki nenotriektu mūs zemē. Jātnieki, neveltījuši mums ne mazāko vērību, ij nedomāja samazināt ātrumu. īsu brīdi mums gar ausīm lidoja zemes pikas un egļu skujas, un tad viņi jau bija garām.

-   Uf! Nu man kājas slapjas, sacīja Roza.

Man arī: grāvī mirdzēja ūdens. Un mans krekls iedzīvojās brūnā traipā, kur bija ietriekusies zemes pika tieši krūtīs.

Uzrausāmies atpakaļ uz ceļa.

-        Neteiktu, ka viņi izturējās draudzīgi, sacīja Roza, skatīdamās nopakaļ jātniekiem.

-   Un ko tad tu gaidīji? es teicu. Tie taču ir Pūķa kareivji.

-   Tāpēc jau nav jājāj virsū kārtīgiem ļaudīm.

Paraustīju plecus.

-   Gājuši! Jāpriecājas, ka vēl tā.

*

Drakana pārāk ietekmīga neizskatījās. Mūri bija, taču ne tik augsti un plati kā, piemēram, Skaiarkas nocietinājumi. Bija torņi abpus upei, bet tikai koka torņi, nekas vairāk par paaugstinājumu novērošanas posteni. Tomēr jutu, ka sirds sit drudžaināk nekā parasti.

-   Vārds? norēja vārtu sargs.

-        Martins Kerks, es atbildēju; mēs ar Rozu vienojāmies, ka būtu dumji stādīties priekšā kā Rozai un Dāvinām Toneriem. Un tā ir mana māsa Maija.

Tobrīd, kad pateicu Rozai, kādu vārdu esmu izvēlējies, viņa pavilka mani uz zoba.

-        Martins? viņa teica. Neba taisies kļūt tikpat skarbs kā Ieroču meistars?

Dzirdot viņas ķircinošos vārdus, man pietvīka vaigi.

-        Ta ir sagadīšanās, es pateicu, Martins taču ir bieži sastopams vārds. Ar viņu tam nav nekāda sakara.

Bet sakars bija.

-   Kādā lietā?

-        Darba meklējumos, godātais kungs. Dzirdējām, ka šeit var dabūt darbu.

-        Varbūt var arī, sargs atbildēja, vēsi mūs nopētīdams. Bet ne jau šādi tādi.

-  Jā, bet mēs…

-Taupi pulveri, puis! Nejau mani tev jāpārliecina.

Pabāzis galvu durvīs, kas veda uz sargistabu, viņš kādam uzbrēca: Arno! Ņem un aizved abus jauniņos pie Nodarbinātības kunga.

*

Nodarbinātības kungs sēdēja pie galda, sastādīdams sarakstus.

-   Vārds? viņš, nepacēlis acis, jautāja.

-   Martins Kerks. Bet to jau taču…

-   Un meitene?

-   Ro… ai, Maija. Maija Kerka. Mana māsa. Bet…

-   Vai skuķis aust prot?

-Jā. Ai jā, to…

Man gandrīz vai paspruka manuprāt, jā, labi, ka laikus apķēros.

Ja jau Rozai jātēlo mana māsa, tad lai nu kam, bet man tas būtu jāzina. Bet pēdējā gadā, kamēr Roza pie mums dzīvo, mājās nebija nekādu aušanas darbu.

-        Man labi padodas itin visi rokdarbi, kungs, Roza sacīja iespējami pieklājīgi pazemīgā balstiņā.

-   Hm. Un tu, puis? No ieročiem kaut ko sajēdz?

-Jā, mazliet, bet…

-   Bet zobena tev nav?

-  Tas… tas salūza gabalos. Bet…

-   Ak tā. Ja gribi te dienēt, ar tādām lietām jāprot apieties.

Iegrāmatojis mūsu vārdus sarakstā, Nodarbinātības kungs sniedza man spalvaskātu.

-   Te. Uzliec parakstu. Ja neproti rakstīt, vari uzvilkt krustu.

Uzvilku krustu. Rakstīt neprata daudzi trūcīgie ļaudis, un labāk

citu vidū neizcelties.

-        Tev jāpiesakās pie zilā Pūķa karoga, tepat aiz vārtiem. Skuķis var iet uz tuvākajām dzirnavām tur lejā. Uz durvīm zaļi burti.

-   Bet…

-Jā?

-   Es domāju… Mēs labprāt strādātu dzirnavās. Abi.

-        Nē. Tur pieņem tikai sievietes un bērnus. Bet varbūt esi par smalku, lai kļūtu par Pūķa armijas daļu, puis? Vai par gļēvu?

Sajutu mutē vērmeļu garšu, bet atbildēju kas man cits atlika?

-        Nē, es sacīju, cenzdamies izrādīt dedzību. Es tik tiešām labprāt vēlos kļūt par Pūķa kareivi.

-   Labi. Tad uz priekšu. Soļos marš!

-        Velns parāvis, es klusi sacīju, kad atkal iznācām vārtu laukumā. Beigu beigās esmu neīstajā mūra pusē! Turklāt nolādētajā Drakana mundierī!

-        Jā, atbildēja Roza, uzspiezdama man uz vaiga ašu atvadu skūpstu liekas, galvenokārt par godu vārtu sargiem. Un tomēr labi, ka esmu tev līdzās, vai ne?

*

Nākamo reizi ar Rozu satikāmies divas dienas vēlāk, uzreiz pēc saulrieta.

-   Sveiks, brāļa kungs!

Rozas balss bija aizsmakusi un nogurusi, un no sākuma es viņu pat nepazinu. Gaišos matus slēpa melns lakats, pati neredzētos pelēkos svārkos un pelēkā blūzē. Ap kaklu Rozai bija apmesta gaišpelēkā šalle, zīme Pulverdibenam, ka viss kārtībā, tomēr viņa izskatījās mazliet sagumusi, ne tik taisnu stāju kā agrāk, un stāvēja, apķērusi elkoņus, it kā nolaistas rokas viņai sagādātu sāpes.

-    Sveiks, māšuk! es atsaucos, ļaudams tukšajām rokām nokrist gar sāniem. Manā darba vietā, kur pagriezies, visur karājās nesaskaitāms lērums seglu un grožu, gaidot, lai tos noskrāpē tīrus, ieeļļo un nospodrina līdz mirdzumam turklāt tas viss bija jādara man. Kopš pusdienlaika rāvos pie seglu meistara; pleci smeldza, ka vai jākliedz, bet pirksti sačokurojās kā žāvētas plūmes un bija arī gandrīz tikpat melni. Kas to būtu domājis, ka Pūķa kareivjus nodarbina šādi! Taču varēja būt vēl sliktāk. Jau bija sliktāk. Iepriekšējā dienā mans vienīgais uzdevums bija tīrīt atejas. Lūk, kādas iespējas pavērās jaunatnācējam!

-   Vai tev nebūtu nekas pretī mazliet pastaigāties? Roza vedināja, gurdi pamezdams ar galvu tālāk no apmetnes, tālāk no dzirdīgām ausīm.

Aizejot biju uzmetis izmisīgu skatienu zirglietu kalnam, kas man vēl bija tīrāmas. Seglu meistars sacīja, ka gulēt drīkstēšu tikai tad, kad būšu ar to visu ticis galā, taču man nebija ne jausmas, kā to pieveikt līdz saullēktam. Desmit minūšu pastaiga ar Rozu tāpat neko neizšķirs.

-Jā, es teicu. Jā, paiesimies mazliet!

-   Dina atrodas šeit, tiklīdz attālinājāmies no apmetnes, Roza paziņoja. Audēju mājā viņu piemin itin bieži, jo sevišķi bērni. Dinu izmanto cilvēku sodīšanai, kas savu darbu neizpilda pietiekami ātri.

-   Kas? Valdraku?

Roza pamāja.

-   Par Dinu runā kā par tādu nezvēru. Roza palūkojās manī izbiedētām acīm. Kāpēc viņa tā dara? Roza jautāja. Kāpēc viņu piespiež to darīt?

Klusēdams purināju galvu. Nespēju pat iedomāties, ka Dinu var piespiest uz tāda veida darbiem. Tā izkropļot kauninātājas spējas.

-   Kur tieši viņa ir? es pajautāju. Vai par to kāds zina teikt?

-    Lielajā mājā, smalkajā namā, kur mitinās pats Valdraku. Es domāju… kā tev liekas, vai spēsim iezagties tur naktī? Drīzumā. Ja tai audēju mājā jāstrādā kaut dienu ilgāk, man laikam nokritīs rokas.

Es pamāju. Man pašam arī nebija nekādas patikas caurām dienām ņemties ar segliem un ateju skrubināšanu.

-   Naktī, es atbildēju. Mierīgi varam pamēģināt naktī.

*

Pirmais sarežģījums radās, kad bija jātiek otrā pusē Drakanas mūrim. Zināju, ka jaunajiem rekrūšiem nav ne mazākās iespējas iekļūt pilsētā. Par spīti visam, raujoties tīrības dienestā, šo to biju apguvis. Kāpu līdz upes krastam pēc ūdens tiešām, tik tiešām daudz reižu. Pilsētas mūris nepārprotami stiepās līdz pašam upes krastam. Taču, ja pietiktu dūšas mesties mežonīgajos ūdeņos, garām mūra galam tikt varētu. Ja vien, protams, tevi neaizraus straume un netrieks kā kotleti pret klintīm. Taču par šādu iznākumu centos nedomāt. Tāpat biju arī savā veidā nodrošinājies ar garu, seglu kambarī nočieptu kaņepāju virvi. Vienu galu tagad apsēju sev ap vidukli, bet otru nostiprināju pie jauna bērza saknēm, kas auga pāris soļu atstatumā no upes; pēc tam metos pāri malai un ar virves palīdzību lejā pa stāvo krauju aukstajā ūdenī.

Pamats zem kājām acumirklī pazuda. Likās, ka mani sagrābj milzīga ledus roka, kas tagad rauj projām aplamā virzienā. Biju rēķinājies ar peldēšanu esmu labs peldētājs un upē biju peldējies arī agrāk. Bet šeit nebija pašmāju Bērzūnes Dunupes rāmi duļķainie ūdeņi. Šeit bija velna atvars, ledusauksts velna atvars, kas virpuļiem vien rāva mani projām kā šļūdoņa straume sačokurojušos lapu.

Plakš! Upe svieda mani tieši pret milzu klintsbluķi, un plecs, acumirklī pamiris, kļuva auksts. Ja kaut ko lietas labā nedarīšu, viss augums būs tāds pats! Ieķēries virvē, sāku soli pa solim virzīties atpakaļ pret straumi. Necik ilgi, un nosalušie pirksti tā sastinga, ka tik tikko spēju noturēt raupjo kaņepāju virvi un no rokām aizplūda pēdējā dzīvība. Stenēdams sprauslāju kā vērsēns, kam vezums par smagu, tomēr beigās ar mokām aiztiku līdz bērzam. Labu brīdi kārpījos ar vēderu pa upes gultni, ar kājām skardams krastu un aiz aukstuma pūzdams, elsdams un trīcēdams. Pēc tam izrausos laukā no ūdens.

Tas likās neiespējami. Piespiest sevi peldēt tādā upē. Vismaz ne šeit, kur straume tik varena, ka varētu aizraut līdzi visas neskaitāmās Drakanas dzirnavas.

Bet ko lai tagad dara? Biju izmircis līdz pēdējai vīlītei, un, ja pirmīt arī pastāvēja iespēja ar vienu vai otru ieganstu iezagties pa vārtiem, tad tagad viss bija pagalam. Pat neapķērīgākais sargs saprastu, kas par lietu, ieraudzījis tādu pa pusei noslīkušu ūdensžurku. Bet Roza gaida. Ja neparādīšos, viņa nobīsies. Varbūt tiktāl, ka rīt pēcpusdienā raidīs Pulverdibenam briesmu signālu.

Varbūt rāpties gar mūra galu, nemaz neieejot ūdenī? Kā nekā tikai daži metri. Ņemot palīgā virvi… varbūt šādi varētu izdoties.

Šoreiz pāri malai laidos uzmanīgāk nekā pirmīt. Ar vienu kāju taustījos pēc pamata jā, te mazs izvirzījums, tomēr pietiekami liels, varbūt… šādi. Atlaidis vienu roku no virves, stingri ieķēros zāles kumšķī un sāku sāniski rāpties gar stāvo upes krauju. Pametu ašu skatienu augšup. Mūra gals virs manis stiepās kā blīva, melna ēna tumšs siluets naksnīgajās debesīs. Un šajā siluetā nevienu cilvēku pagaidām neredzēja. Neviens mani vēl nebija pamanījis. Un tad mani sagrāba citi rūpesti. Kreisā pēda tirpa spraugā, kur biju to iespiedis, un nu man nācās stingiem pirkstiem ieķerties klintī. Pār nogāzi aizbrāzās grants un oļu lietus, tomēr upe, par laimi, bija tik nemierīga, ka noslāpēja manus troksnīšus. Kāja atguva pamatu. Ai, kāpēc pirms mešanās šai piedzīvojumā nenoāvu zābakus! Basām kājām būtu vieglāk. Pār seju, jaukdamies kopā, pilēja i sviedri, i upes ūdens, un bija jāmirkšķina acis, lai tas viss tajās neiekļūtu. Vēl viens izvirzījums. Pašķielēju augšup. Jā, nu jau mūris garām. Nu vairs tikai jāuzraušas kraujā.

Tikai un vienīgi. Pēkšņi vairs netiku ne uz priekšu, ne atpakaļ. Ieķēros ar vienu roku kraujas malā, un viss, ko ieguvu, bija pāris nobrāzumu un aizlauzts nags. No virves vairs nebija lielas jēgas, tā bija spītīgi ieķērusies "nepareizajā" mūra pusē, tieši tik stipri, lai es nespētu tālāk sataustīt atbalstu nedz rokai, nedz kājai. Pirksti smeldza, pleci aiz sasprindzinājuma trīcēja. Ja es kaut kā netikšu uz priekšu, viss beigsies ar kritienu. Un tad varēšu atkal sākt visu no gala ja vien krizdams nenolauzīšu sprandu.

-   Davin? atskanēja pavisam kluss čuksts, ūdens saceltajā troksnī tik tikko sadzirdams. Pašķielēju augšup. Pār klints malu lūkojās seja, mēnesnīcā bāla un apaļa. Roza.

-Jā, atčukstēju.

-   Vai tu tiec augšā?

Ir gan apķērīga meitene!

-   Nē, es nīgri nosēcu. Ja varētu, tad taču to darītu.

Roza pastiepa roku pāri malai, taču viens līdz otram aizsniegties nespējām. Un var būt, ka labi vien bija, es taču esmu krietni smagāks par Rozu. Nebūtu godīgi pārvilkt arī viņu pār malu.

-   Pagaidi, viņa sacīja, man ir priekšauts… varbūt ar to!

-   Piesien to stingri pie kaut kā, es sacīju, mēģinādams nelikties ne zinis par dedzinošo sajūtu pirkstos. Tie bija stīvi un savilkti kā plēsīga putna nagi, un nebiju drošs, vai jebkad spēšu tos atkal atliekt.

Kaut kas maigi pieskārās manai rokai Rozas priekšauta lence. Nez vai manu svaru noturēs? Neatlika nekas cits, kā mēģināt. Nekādā gadījumā ilgāk te karināties nedrīkst. Uzmanīgi izvilcis pirkstus no šaurās klints spraugas, kurā biju cieši ieķēries, ar vienu roku tagad tvēru pēc priekšauta lences. Mēģināju pavilkt to uz savu pusi. Lence padevās, taču turējās stingri. Un, lai nu kā, līdz malai taču nav tik tālu. Atlaidis klinti, cieši iekrampējos priekšautā arī ar otru roku. Kāja tūlīt paslīdēja, un nu es karājos ar seju pret klints malu, taču virve padevās.

-   Rāpies nu, Davin! Roza tur augšā čukstēja tik izmisīgi, ka nodomāju, vai tik netuvojas sargs. Mētādamies uz visām pusēm un spārdīdamies rausos augšā pa priekšautu, tverdams te ar vienu roku, te otru, un tad jutu, ka esmu ieķēries, un pēdējo posmu Roza mani uzvilka, kā makšķernieks izceļ no ūdens pleksti.

-   Ātri, viņa čukstēja, tur kāds nāk!

Roza netērēja laiku, raisot vaļā mezglus, priekšautu viņa atbrīvoja, vienkārši pārgriežot lenci ar nazi. Pēc tam viņa, jocīgi salīkusi, dīvainā gaitā aši un gandrīz nedzirdami aizslīdēja projām. Aizelsies uzlēcu kājās, gribēju mesties viņai pa pēdām, taču pamatīgs rāviens nogāza mani garšļaukus, tā ka gandrīz pārkritu atpakaļ pār malu. Domās nolamājos. Virve. Biju aizmirsis, ka man ap vidukli vēl aizvien apsieta virve.

-   Nāc taču! Roza tumsā nikni čukstēja, un es dzirdēju tuvojamies pamatīgas, zābakos ieautas kājas. Atbrīvojies no virves, pārmetu to pār malu un sekoju Rozai, cik klusi vien varēdams.

DAVINS 21 Ģimenes pārgājiens

Milzīgais mūra nams uz tumšo koka ēku fona mēnesnīcā blāvi vizēja. Dažviet gaismas nebija nemaz, bet bija jau arī pāri pusnaktij.

-   Kā tu domā, vai sargs tur stāv? Roza man pačukstēja.

-        Neviena neredz. Pie dzirnavām un nometnes mājām sargi ir, bet šeit, manuprāt, ne.

Stāvējām zem plūškoka staļļa ēku galā, dažu malkas grēdu aizsegā. Baltie plūškoka ziedi apdullinoši smaržoja, vienlaikus rūgti un saldeni. Degunā kņudēja, vilka uz šķaudienu.

-   Iesim iekšā? Es vilcinājos.

-         Mēs taču nezinām, kurā mājā viņa atrodas. Nevaram taču virināt visas durvis pēc kārtas, kamēr sameklējam.

-   Varbūt tev padomā kas labāks?

-   Nav gan, es atzinos.

-   Nu tad gājuši.

-   Pagaidi mazliet, es sacīju, jānovelk kaut zābaki. Apsēdies uz bluķa, noāvu savus nodeldētos un izmirkušos ādas zābakus. Basām kājām varēja zagties klusītēm. Pietiek jau, ka pēc manis paliek slapjas pēdas tikpat kā gliemezim, lieki trokšņot nebija nekādas vajadzības. Varbūt noģērbt arī piemirkušo mundieri? Nē, tas vismaz ir melns. Bez tā es tumsā izceltos kā balts spoks.

Mājā veda platas granīta kāpnes, un, lai pa tām virzītos, šā vai tā neiztikt bez trokšņa. Turklāt tādai mājai noteikti ir vairākas ieejas.

-   Te, es sacīju, durvis mājas galā.

Nu bija Rozas kārta vilcināties.

-   Kā tu domā, kas notiks, ja mūs notvers? Roza jautāja, un, kaut gan viņa par varītēm centās savaldīties, dzirdēju balsī vieglas trīsas.

Kā lai es to zinu? atbildēju nedaudz asāk, nekā gribētos. Tie taču ir Drakana ļaudis. Manuprāt, labāk būs, ja mēs sevi notvert neļausim.

Roza dzēlīgi nomurmināja, ka viņai ar to bijis jārēķinās. Līdz galam nesapratu, bet vārdu idiote dzirdēju noteikti. Dīvaini, bet, kašķēdamies ar Rozu, tā kā nomierinājos. Visu uztraukumu vidū tas likās tik ikdienišķi.

-   Uzgaidi šeit, es viņai sacīju. Palūkošu, vai nav aizslēgtas.

Sāniski aizspraucos gar malkas grēdu, skatīdamies te uz vienu

pusi, te otru. Pagaidām nekādu svešu acu nemanīja. Ievilcis dziļi elpu, mitrām, kailām pēdām pa akmens plāksnēm aizkļuvu līdz mājas galam. Paraustījis durvju kliņķi, uzmanīgi tās pagrūdu. Durvis atvērās. Nedz aizslēgtas, nedz aizbultētas. Nu, dzīvojot nikni apsargātas apmetnes vidū, kuru ir aplenkuši vai puse no Pūķa karaspēka, laikam māju slēgt nevajag.

Lēnītēm vēru durvis vaļā. Vispirms iekšā neredzēju itin neko; pēc tam, acīm aprodot ar tumsu, sāku atskārst neskaidras aprises. Cilvēkus nemanīja, un dzirdēt dzirdēju vienīgi lēnu ūdens pilēšanu. Spēru soli uz priekšu un nokritu uz deguna. Vai, kā sasitos! Iekodu lūpā, lai skaļi neiekliegtos. Kam, velns parāvis, durvju iekšpusē, nevis ārpusē, vajadzīgas trepes! Droši vien tam, kas šo māju būvējis. Biju nokritis trīs nostaigātus pakāpienus zemāk. Acis blisinādams, sēdēju uz grīdas, un tā nebija koka grīda, bet gludi slīpētas akmens flīzes. Smaržoja pēc mitruma, ziepēm un mazliet pēc pelējuma. Vannas istaba? Nē, mazgātavas pagrabs. Tagad ievēroju vara katlus, milzum lielu dzelzs trauku, zem kura iekurt uguni, lai var mazgāt siltā ūdenī. Tas bija kas jauns nevajag stiept veļu uz strautu, kā to darījām mūsmājās. Bet šī jau arī bija cita māja. Vai maz esmu agrāk tādā bijis? Esmu gan, pie Helēnas Laklanas.

Pēkšņi prātā ienāca meiteņu kambaris Laklanā tik skaidri, ka gandrīz vai redzēju to acu priekšā. Meiteņu kambaris, un Kallans, kas stāv, lūkodamies grīdā, sakot, ka agri no rīta sāks meklēt slīkoņus. Sajutis spiežamies asaras, pikti samirkšķināju acis. Cik stulbi tupēt šeit un kaukt, kad zināms, ka Dina nav noslīkusi un atrodas kaut kur tepat līdzās, šajā mājā, un es viņu drīz vien atradīšu! Aizkaitināts noslaucīju acis mitrajā piedurknē, piecēlos kājās un gāju dot zīmi Rozai.

-   Uzmanies, es brīdināju, tur lejā ved kāpnes!

Roza uzmanīgi soļoja no pakāpiena uz pakāpienu.

-   Kas tur ir? viņa čukstēja.

-   Mazgātava, es sacīju.

-   Hm, viņa pavīpsnāja, īstens kungu nams, vai?

Izzagāmies cauri mazgātavas pagrabam, uzlavījāmies pāris pakāpienu augšup un tad pa durvīm iegājām plašā virtuvē. Milzīgajā dzelzs krāsnī uguns vēl nebija izplēnējusi tumsā varēja samanīt plīts režģa aprises, caur kurām nāca gaismas strēles. Gaisā virmoja mīklas smarža, kas kaut kur tuvumā rūga. Kāds nodomājis cept brokastīm maizi.

Tumsā ieskrēju galdā, katli un māla bļodas nograbēja vien.

-   Kuš! nošņācās Roza.

Stāvēju kluss kā pelīte ieklausīdamies, bet mājā viss vēl bija mierīgi, nedzirdēja nedz balsis, nedz soļus vai citus trokšņus, izņemot vai tie būtu krācieni? Jā. Vārga, maiga krākšana kaut kur tepat līdzās.

Roza, ieķērusies man rokā, vilka mani cauri virtuvei līdz nākamajām durvīm. Uzreiz varēja redzēt, ka tā ir pavisam atšķirīga telpa, plaša, tukša, augstiem griestiem, un no lielajiem logiem ar daudzajām stikla rūtīm uz melni baltajiem grīdas laukumiņiem krita mēnesnīca. Tumsā vīdēja platas kāpnes, kas aizvijās augšup.

-   Parasti līdzās virtuvei atrodas virtuves meitenes istabiņa, čukstēja Roza. Ta noteikti bija tikai viņa. Manuprāt, jādodas augšā. Citi kalpi droši vien mitinās pažobelē. Kungu dzīvoklis viņai taču nebūs piešķirts?

-   No kurienes tev tas viss zināms? es painteresējos.

-  Mana mamma mazgā veļu cilvēkiem, kas dzīvo šādās mājās, Roza īsi paskaidroja. Nu? Tālāk iesim? Vai ari ir vēl kāds pods, ko neesi nogāzis?

Roza nu gan varēja kaitināt! Un tomēr, lai gan negribējās atzīt, priecājos, ka viņa ir man līdzās.

Uzgājām augšā pa kāpnēm, lēnītēm, lai nečīkst pakāpieni. Kad sasniedzām otro stāvu, gribēju pagriezties pa kreisi, bet Roza mani apstādināja.

-   Pavisam augšā, viņa sacīja, augšā uz jumtistabām!

Kāpām stāvu augstāk. Kāpnes kļuva šaurākas, un vietas te bija

mazāk. Bija tik tumšs, ka vai acī dur, te, augšā, smalku stikla logu nebija, vien dažas lūkas ar koka slēdžiem priekšā. Sīki, šauri mēnesnīcas stari spiedās cauri aizvirtņu malām, un tas arī viss.

Apstājos, jo neko nevarēja redzēt. Roza uzgrūdās man virsū un, lai nenokristu, ieķērās man rokā. Bet teikt šoreiz neteica neko un pēc tam, arī atguvusi līdzsvaru, roku neatlaida. Nezin no kurienes nāca jocīga, pīkstoša skaņa, gandrīz vai likās, ka tumsā pīkst sikspārnis.

-   Kas tas? cik klusi vien varēdama, čukstēja Roza.

-   Varbūt kāds tur guļ? es atčukstēju. Cilvēki guļot izdveš dažādus dīvainus trokšņus.

Nevarēja saprast, no kurienes skaņa īsti nāk. Uzmanīgi spēru kāju, vienu soli, tad vēl… Joprojām neredzēju tālāk par savu degungalu. Turēju priekšā izstieptu roku, ar otru taustīdamies gar sienu. Pirksti pieskārās dēļu sienai un tad audumam. Aizkars. Sikspārņa pīkstieni nāca no istabas aizkara otrā pusē, tagad to skaidri dzirdēju. Pēc Dinas neizklausījās, bet varbūt tur guļ vairāki? Uzmanīgi pavilcis aizkaru sāņus, pabāzu iekšā galvu. Šeit bija manāmi gaišāks, vieni slēģi atvērti, un gultā varēja izšķirt augumu krietni par brangu, lai tā būtu Dina.

Un tad sikspārnis pierima. Sastindzis pussolī, stāvēju klusi, klusi. Guli tālāk, es domās teicu, guli mierīgi, te neviena nav. Cilvēks sakustējās, gulta nočīkstēja vien. Taču augšā neslējās, un nekas neliecināja, ka viņš būtu nomodā. Gausi, bezgala gausi nolaidu aizkaru vietā un atmuguriski reizē ar Rozu virzījāmies atpakaļ uz kāpnēm. Nolavījušies pāris pakāpienu zemāk, apstājāmies un ieklausījāmies. Augšā valdīja nāves klusums.

-        Nedomāju, ka Dina varētu būt šeit, iespējami klusi sacīju, pielicis muti Rozai pie pašas auss.

-        Mēs palūkojāmies tikai aiz šī aizkara, viņa atčukstēja. Ko tad, ja tur ir vēl kādas istabas?

-        Šī jau nav nekāda meitu istaba, sacīju, tur bija Pūķa kareivis.

-   Nu un? Varbūt šis sargā Dinu.

-  Tad nu gan izcili vērīgs sargs!

Vienubrīd likās, ka Roza man nepiekrīt. Bet viņa tikai izmisīgi, kā padodamās nopūtās.

-   Kur nu meklēsim?

-        Man kaut kas ienāca prātā, es teicu. Varbūt nav jēgas virināt visas durvis pēc kārtas, kurām tiekam klāt. Varbūt jāmeklē tādas, kas ir aizslēgtas.

*

Aizslēgtas durvis uzgājām apakšstāva gaitenī durvis, kas nepārprotami bija aizslēgtas no ārpuses, jo atslēga bija atstāta slēdzenē.

-Jābūt šeit, sacīju, un rīkle man pēkšņi izkalta. Ko vēl viņi turēs ieslēgtu?

-   Taisi vaļā! nepacietīgi mudināja Roza.

Atslēdzu durvis. Pavēru vaļā.

Te valdīja gandrīz tāda pati tumsa kā jumtistabiņā. Protams, telpā bija milzīgi logi ar stikla rūtīm, taču gandrīz visus aizklāja biezi, tumši aizkari. Un uz grīdas atradās paklājs, biezs, smags paklājs, kurā soļi grima kā zālē.

Neizlēmīgi stāvēju iekšpus durvīm, pūlēdamies saskatīt, kas man visapkārt. Neizskatījās pēc istabas, ko piešķir gūsteknim. Taču durvis bija aizslēgtas. Un, ja tā, kuru vēl viņi turēs ieslēgtu?

Pustumsā manīju milzu gultu ar priekškaru.

-   Dina! es pārbaudīdams čukstēju. Nekādas atbildes. Pavilku aizkaru malā gulta izrādījās tukša.

Un tad es viņu ieraudzīju. Pie loga, uz soliņa, pa pusei paslēpušos aiz biezajiem aizkariem. Uzreiz zināju, ka tā ir Dina, lai gan redzēju tikai kamolā savilkušos meitenes augumu garā, baltā naktskreklā.

Trīs soļi, un jau biju līdzās Dinai. Un nu stāvēju, gandrīz vai neuzdrošinādamies māsai pieskarties, baiļodamies, ka viņa manās rokās izgaisīs kā parādība.

-   Dina…

Atvērusi acis, Dina tās miegaini samirkšķināja.

-   Davin, viņa pavisam ikdienišķā balsī ierunājās, it kā mana atrašanās šeit nebūtu nekas neparasts. Vai jau… un tad Dina pēkšņi sastinga un pamodās līdz galam. Davin!!

Dina metās man klāt, ar rokām apķerdama man kaklu un piekļaudamās tik cieši, ka man aptrūkās gaisa. Māsa bija manāmi novājējusi, bet citādā ziņā, šķiet, nekas viņai nebija nodarīts.

Nespēju pateikt, kā toreiz jutos. Varbūt kā mostoties no ilga, ļauna murga. It kā man pirmīt iekšā viss būtu saplīsis, bet tagad vairs ne. Un tajā pašā laikā biju uz māsu dusmīgs. Nejautājiet, kāpēc! Man tikai likās, ka viss, viss ļaunais, viss, kas atgadījies man un mammai, Mellijai un Rozai it kā viss būtu Dinas vaina.

-    Kur tu biji? es čukstēju, cieši Dinu apskaudams, kā baidīdamies, ka viņa var no manis aizbēgt. Vai saproti, kā tu mūs nobiedēji?

Dina kampa pēc elpas. Izklausījās pēc šņukstiem.

-   Nebar mani, viņa sacīja, un balsī skanēja šņuksti un asaras. Davin, tu nedrīksti mani bārt…

Un tad es, protams, jutos kā pēdējais muļķis uz zemeslodes un dumjākais vecākais brālis pasaulē. Ko tik māsa nav pārcietusi, un nu es viņu atradis saraudināju!

-        Kuš… es sacīju, pieglauzdams vaigu Dinas matiem. Esi mierīga! Rimsties! Es taču tevi atradu.

Piedāvāju Dinai savu piedurkni. Še. Noslauki acis.

Viņa uzlika plaukstu man uz rokas. Un tad izdvesa dīvainu skaņu: tā kā nošņaucās, tā kā nospurca.

-   Davin, māsa ierunājās. Tā ir mitra. Kā lai tādā noslaukās?

Un viņai bija taisnība. Piedurkne bija tikpat mitra kā es viss.

-   Vari paņemt manu šalli, piedāvāja Roza.

-   Roza!

Atlaidusi mani vaļā, Dina tagad cieši apkampa Rozu. Ko tu te dari? Ko jūs te darāt? Kā jūs mani atradāt?

-        Ā, nu tā… mums palīdzēja, sacīja Roza. Pat tumsā skaidri varēju manīt man raidīto ķircinošo skatienu ašu baltu zobu zibsni. Un tad viņa atkal bija pati nopietnība. Bet, klau, Dina, mums jātiek projām, kamēr kāds mūs nav uzgājis!

Dina palaida vaļā Rozu. Un pēkšņi izskatījās bezgala nelaimīga.

-   Es nevaru, māsa dīvaini nedzīvā balsī izspieda.

-   Kā tā?! mēs ar Rozu gandrīz divbalsīgi iesaucāmies.

-   Es nevaru kopā ar jums doties projām.

-   Kāpēc nevari? man aptecējās dūša.

Dina purināja galvu. Nevaru, viņa atkārtoja, ja manis nebūs… ja manis šeit nebūs… ja aizlaidīšos, viņš nositīs Tavisu.

-   Tavisu? acumirklī nespēju pat atcerēties, kas tas tāds.

-Taviss Laklans. Tas, ko sagūstīja reizē ar mani.

Kā tad. Helēnas Laklanas mazbērns. Viņa mamma man ieblieza ar Melno Roku pa pieri. Tu atnāci kādam laupīt dzīvību, tā viņa teica.

-   Kur viņš ir? es jautāju.

-   Pagrabā, Dina atbildēja, tur, zem staļļiem.

-  Tad jau mums jāņem līdzi arī viņš, teicu.

*

Nevarētu teikt, ka, ieraudzījis mūs, Taviss izrādītu prieku.

No sākuma tumšajā pagrabā mēs viņu nedz redzējām, nedz dzirdējām. Līdzās durtiņām noteikti bija nolikts lukturis, taču gaismu iedegt neuzdrošinājāmies. Ja kāds tur augšā, ienācis seglu kambari, ieraudzīs, mūs visus notvers kā žurkas slazdā.

-   Tavis… Dina iedūdojās. Vai tu esi nomodā?

Būrī atskanēja čaboņa, it kā salmos sarosītos dzīvnieks.

-        Ko tev vajag? pēc brīža atskanēja īgna, izbiedēta balss. Atšujies! Pretīgā nodevēja. Nedomā, ka piespiedīsi mani kaut ko teikt!

Pretīgā nodevēja? Ko viņš iedomājas? Gaidīju, ka Dina ko teiks, taču māsa klusēja; dzirdēju, kā viņa ievelk gaisu, izklausījās kā uz raudāšanu. Man sanāca dusmas.

-        Ko tu iedomājies? es nīgri sacīju. Neuzdrošinies tā runāt…

Taču Dina, uzlikusi uz manas rokas savējo, aprāva mani pusvārdā.

-   Klusē, Davin! viņa čukstēja. Tu… tu jau visu nezini.

Ko Dina ar to gribēja teikt? Skaidrs ar viņu kaut kas atgadījies. Kaut kas ar māsu nav kārtībā… bija tā, it kā viņa vairs nebūtu viņa pati. Ko tas draņķis Dinai nodarījis?

-        Esam atnākuši tevi atbrīvot, Tavis, Dina sacīja. Koks noskrapstēja pret koku. Dina bija pacēlusi būra vāku. Nāc! viņa aicināja. Dosimies nu mājās!

Pēkšņi kāds iedziedājās. Turpat līdzās, tik tuvu, ka mana sirds bailēs salēcās.

-        Ceļš ir tāls, un briesmu pilns solī nogurušā jāiet, ak sapņos mājīgs mūrīt's silts gaiša guns, mīlīgs kakts…

Balss sēca un svilpa. Taviss tas noteikti nebija. Jukušā balss, es nodomāju. Pēc normāla cilvēka neizklausījās.

-   Ai! nopūtās Dina. Par viņu es pavisam aizmirsu.

-   Ko? Ko, Dina? Kas par viņu?

-        Klaidonis. Kā saka… ne gluži. Tas ir garš stāsts. Bet, Davin, mums arī viņš jāņem līdzi.

-        Dina… mēs nevaram manuprāt, viņam visi nav mājās. Mēs taču nedabūsim tādu garām vārtu sargiem, mūs uz līdzenas vietas atklās.

Vai tad nepietiek jau ar Dinu un Tavisu?

-Ja pametīsim viņu šeit, Valdraku viņu nogalinās.

Dinas balss skanēja nepielūdzami, un es māsu pazinu pietiekami labi, lai zinātu, ka viņa nepadosies. Un, manuprāt, viņš nav… nemaz tik traks. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš, kad vajadzēs, pratīs klusēt.

-        Cienītā kundze… čukstēja ērmoti svepstošā balss. Cienīgkundze, dzīves izredzēto maz ubags dara to, kas viņam pienākas…

Taustījos tumsā pēc klaidoņa nodalījuma durvīm, un pirksti pieskārās vēsam metālam. Būra ieeju noslēdza smaga dzelzs ķēde.

-        Dina, mums nemūžam neatvērt durvis! Ķēde ir gandrīz manas rokas resnumā!

-        Neskaties uz ķēdi, māsa atbildēja, šķērši ir tikai no koka. Vai prātīgāk nebūtu sašķaidīt kādu dēli?

Kas es, viņasprāt, esmu? Bruņinieks Dzelzsdūre, kas var kailām rokām iedzīt zemē pūķi? Bet varbūt… viņa tā saka, domādama, ka labais lielais brālis spēj tādas lietas nokārtot vienā mierā. Un šķērši taču ir tikai no koka!

-        Man vajag drusku gaismas, es sacīju, labi zinu, ka tas ir bīstami, taču… ja neredzēšu, ko daru, Dievs vien zina, kā veiksies.

-   Tur, ejā, ir lukturis, sacīja Dina. Bet sērkociņu gan nav.

To nebija arī man un, ja arī būtu bijuši, sērs mitrumā būtu

izšķīdis.

-   Man ir, sacīja Roza.

-Jā, es nomurmināju, protams, lai nu kam, bet tev ir…

Pasniedzām Rozai lukturi, un viņa iededza uguni. Vārga, dzeltena liesmiņa pamazām pieņēmās spēkā.

-        Roza, vai tu nevarētu uzkāpt augšā pavērot? Ja kāds nāks, nodzēsīsim lukturi, cik ātri vien varēdami.

Roza pamāja.

-Ja kas, es pasvilpšu, viņa sacīja. Šitā.

Roza savilka lūpas, un pēkšņi pagrabā atskanēja īsta strazda dziesma. Strazda, kas pamanījis kaķi.

-        Kur tu to apguvi? man izlauzās. Izklausās pilnīgi pēc… izklausās tik dabiski.

Roza samulsa.

-   Ak, to es tikai… iemācījos.

Roza aizsteidzās projām pa gaiteni un tad aši pazuda lūkā.

Dinas sejā atplauka vārga smaida atblāzma.

-        Kas zina, vai sargposteņa lomu Roza jau nav pildījusi, viņa sacīja.

Iešāvās prātā no kurienes Roza nāk. Nabadzīgākais, noplukušākais Dunarkas rajons Grausti. Tādā apkaimē mīt cilvēki, kam izdzīvošanai droši vien jānodarbojas ar kontrabandu vai sīkām zādzībām, un Rozas blēdīgais brālis nepārprotami nav no godīgajām aprindām. Lai nu kas, bet viņš prata izmantot māsu sarga lomā, kamēr pats veica ne pārāk likumīgus "darījumus".

-   Paturi lukturi virs durvīm! sacīju Dinai.

Māsa paklausīja. Ķēde bija aptīta tikai ap vienu šķērskoku. Ja to pārlauzīsim, durvis atvērsies. Saliecies deviņos līkumos, atspēros uz vienas kājas un no visa spēka bliezu pa šķērskoku. Neko daudz neieguvu, tikai nobrāztu papēdi un pāris atšķēlušos skaidu. Mani zābaki taču dirnēja augšā pie malkas grēdas, kur biju tos noāvis.

-        Velns ar ārā! ievilcis elpu, nolamājos. Pašam tika vairāk nekā durvīm.

-        Padod man savu nazi, ierunājās Dina, ja drusciņ atšķelsim no…

-   Labāk paņem no Rozas, es atbildēju, tas būs asāks.

Dina pazuda gaitenī. Paņēmis savu nazi pats, metos šķaidīt

šķērskoku. Diez cik viegli negāja. Uz pieres un zem acīm izspiedās sviedri, lai gan pagrabā bija drēgni auksts. Roza mūs neapšaubāmi brīdinās, taču pietiks tik kādam pamanīt gaismu… Pagrabam viena vienīga izeja. Ja kāds tuvosies lūkai, pirms esam galā, mums beigas.

Atgriezās Dina.

-        Ņem, viņa sacīja, sniegdama Rozas sarūsējušo, taču varen aso nazi. Pati, paņēmusi manējo, māsa ķērās šķaidīt šķērskoku no otras puses. Uz grīdas krita sīkas skaidiņas.

-        Pasteidzieties, ierunājās Taviss, it kā mēs stieptu gumiju. Pasteidzieties taču!

Acīmredzot par nodevējiem viņš mūs vairs neuzskatīja.

-   Kur nu vēl ātrāk, es nīgri atburkšķēju.

Ekselējot delna man bija saspringusi līdz pēdējam un kakls spriedzes dēļ bija pārtapis cietā kamolā, it kā es visu laiku gaidītu iecērtamies mugurā ķetnas.

-   Mēģini vēlreiz, sacīja Dina, nu jau plānāks!

Mēģināju vēlreiz. Pie nākamā spēriena koks sašķēlās. Vēl tikai vajadzēja šķērskoku sadalīt tā, lai var izraut laukā ķēdi, un beigās mums tomēr paveicās. Arī no Rozas strazda svilpiens vēl nebija atskanējis.

Atvēru durvis. Klaidonis stāvēja, mirkšķinādams acis: cilvēkam, kas dienām nīcis tumsā, pat luktura vārgā liesma likās par stipru.

-   Pateicos, viņš nomurmināja. Pateicos, godātais kungs!

Klaidonis izskatījās nožēlojami. Netīrs, un smaka sita pušu pat

pagrabā satrūdējušo sakņu smārdu. Uz viņa galvas redzēja sakaltušu asiņu švīkas, gan žoklis, gan lūpas bija satūkušas tā, ka uzreiz kļuva skaidrs, kāpēc viņš svepst. Vīrs nepārprotami bija saņēmis sitienus. Neskaitāmus sitienus. Un, kad viņš spēra pāris soļus laukā no baļķu būra, bija sāpīgi viņā noskatīties.

Pārlaidu skatienu atbrīvoto gūstekņu pulciņam. Mazais, bālais Taviss. Dina, kas patlaban stāv, nokārusi galvu, kā vairīdamās ieskatīties citiem acīs. Un ievainotam kovārnim līdzīgais klaidonis. Tadam baram nemūžam netikt laukā pa vārtiem.

-        Neies cauri, es sacīju Dinai. Tevi vien varbūt ārā izdabūtu. Bet trijus! Bezcers.

Dina papurināja galvu.

-        Neuztraucies, viņa teica, man zināma viena vietiņa. Slepenas durvis.

Māsa nokāra galvu vēl zemāk. Biju neizpratnē par ko gan viņai tā jākaunas?

-Jauki, es sacīju, kur?

-Jāiziet cauri mājai, viņa sacīja.

Nevar teikt, ka man kārotos iet atpakaļ baltajā mūra mājā. Mājā, kur mudž no guļošiem Pūķa kareivjiem. Vai arī mājā, kur mudž no Pūķa kareivjiem, kas vairs tik cieši neguļ…

-   Vai apkārt mājai nevar?

-   Nē, Dina atbildēja, mums jāšķērso rožu dārzs.

Rožu dārzs? Neizklausījās diez cik loģiski.

-   Vai tiešām?

-        Tās durvis es atklāju vakar, Dina sacīja. Viņas balsī jautās nogurums. Izejot laukā pa durvīm, nokļūsti pļavā, bet otrpus pļavai plešas mežs. Nekādu mūru, nekādu sargu. Vari pastaigādamies ieiet mežā.

Kāpēc tad tu tā nedarīji? Nodomāju, taču skaļi neteicu. Skaidrs, ka viņu aizkavēja Taviss.

-   Labs ir, sacīju. Pamēģināsim!

*

Likās muļķīgi bēgt no Drakanas, ieejot atpakaļ mājā. Turklāt pieciem cilvēkiem. Cerēju, ka Klaidonis vismaz turēs muti. Ja sadomās vāvuļot, kad būsim mājā, iegāzīšu pa dullo ar saviem zābakiem. Tos biju savācis pie malkas grēdas, bet apaut gan vēl nepaspēju vēl aizvien vajadzēja ievērot klusumu, patlaban vairāk nekā jebkad.

Vedu visus mazgātavā. Nobrīdināju par pakāpieniem, tāpēc šoreiz neviens garšļaukus neizstiepās. Dzirdēju aiz sevis klaidoņa sēcošo elpu, bet tur neko nevarēja līdzēt nevar taču viņam aizliegt elpot.

Uzmanīgi atgrūdu vaļā virtuves durvis. Un sastingu. Kas tā par skaņu? Nevis virtuves meitenes krācieni, bet kaut kas pavisam… Pametu skatienu tumšajā virtuvē, taču neredzēju neko citu kā vienīgi sārto atblāzmu no krāsns. Jau atkal. Varbūt tā tomēr ir virtuves meitene. Vai arī tikai mana iztēle. Nervi man streikoja.

Grābstījos aiz muguras, kamēr sataustīju Dinas plecu. Viegli to paspiedu par zīmi, lai visi apstājas, kamēr pats iešmaucu virtuvē.

Dina atbildēja, aši paberzēdama manu roku, lai zinu, ka viņa sapratusi. Māsas pirksti bija auksti kā ledus.

Spēru pāris soļu. Sev priekšā varēju izšķirt lielo virtuves galdu, kam pirmīt biju uzgrūdies. Liesmas no krāsns blāvi apspīdēja uz galda stāvošo māla trauku gludo glazūru. Ieklausījos atkal, bet dzirdēju vienīgi klaidoņa vārgo sēkšanu. Manas basās pēdas pa vēso klona grīdu kustējās pavisam klusu, un virtuves meitene acīmredzot mitējās krākt, jo no viņas puses nekas vairs nebija dzirdams.

Nospriedu, ka ceļš nepārprotami brīvs, un pagriezos, lai dotu zīmi pārējiem.

Pagriezdamies kaut kam uzgrūdos.

Kaut kam milzīgam un dzīvam.

Satrūcies metos atpakaļ, kārtējo reizi ietriekdamies virtuves galdā. Māla trauki nošķindēja vien.

-   Kuš, nošņācās tas, kam biju uzgrūdies. Tu viņu pamodināsi!

Pirmajā acumirklī nodomāju, ka tas būs kāds no mūsu bariņa. Taču neviens no viņiem nav lāča augstumā. Nevienam nav tik zema, rupja balss. Un nu, uzgriezis muguru krāsnij, varēju ieskatīties ciešāk, un tas, ko ieraudzīju, bija Pūķa kareivis. Pilnā formas tērpā viņš noteikti nebija: atrotītām piedurknēm, šķiņķa gabalu vienā rokā un nazi otrā. Bet kāpēc viņš mani kušina? Kāpēc nebrēc, saceldams kājās visu māju?

Acīmredzot arī viņš bija apjucis. Sažmiedzis acis, vīrs tagad skatījās manī.

-   Paklau, manuprāt, es tevi nepazīstu, viņš sacīja. Ko tu te dari?

Kā tad. Man taču arī mugurā mundieris. Viņaprāt, laikam arī es esmu devies slepenās gaitās pēc šķiņķīša. Bet ilgi jau šis jokus nedzīs, turklāt ārpus mazgātavas gaida četri manējie, kas nu nekādi neatgādina Pūķa vīrus.

Atvēzējis vienu zābaku, gāzu šim tieši pa ģīmi.

-   Kassss, vīrs iesācis aprāvās pusvārdā. Ar vienu roku sagrābu viņu aiz rīkles, ar otru aiz delma. Abi nogāzāmies zemē, no sākuma biju virspusē, bet viņam taču rokā nazis, un es neuzdrošinājos tvērienu atslābināt, viņš nekavēdamies sauktu palīgā, un tad viss pagalam. Saņēmu kārtīgu bliezienu ar šķiņķa gabalu, gar acīm nošķīda dzirksteles, nu viņš varēja uzrausties kājās, gandrīz vai atbrīvodamies no mana tvēriena.

-        Palllī… vīrs iebrēcās. Un pēkšņi apklusa. Jo atskanēja savāds blīkšķis, tāds kā sitiens pa gongu. Un kareivis uzgāzās man virsū, novēlās kā nokauts vērsēns. Tikai ieraugot Rozu un to, kas viņai rokā, man pielēca, kas īsti noticis.

-   Vai neteicu, Roza, mazliet aizelsusies, sacīja, nekad taču nevar zināt, kurā brīdī var noderēt cepešpanna.

*

Dina pienākusi aplūkoja zemē guļošo Pūķa kareivi.

-       Tas ir Sandors, māsa klusā balsī teica; izskatījās, ka viņa grib tam uzspļaut. Valdraku labā roka. Vai beigts?

Pieskāros Sandora kaklam. Silts, un zem ādas manāmi pulsēja asinis.

-  Nē, es atbildēju, tikai zaudējis samaņu.

-   Nodur viņu, iešņācās Taviss, paņem nazi un nodur!

Es sarāvos. Puikam nebija vairāk kā jā, cik viņam īsti ir? Astoņi gadi? Deviņi? Un grib, lai iegrūžu nazi samaņu zaudējušā cilvēkā. Nezināju, ka augšzemnieku bērns var būt tik asinskārs. Bet varbūt viņam savi iemesli. Pagrabs, no kura Tavisu atpestījām, taču nebija nekāda vasarnīca.

-        Nē, es atbildēju, sasiesim! Pameklējiet mazgātavā auklu un vai tuvumā nav kāds pieliekamais?

Jautājoši uzlūkoju Dinu.

-        Tur, viņa teica, pamādama uz lūku grīdā. Tur ir neliels augļu pagrabs. Tajā viņu tik drīz neatradīs.

Sacīts, darīts. Sasējuši iestūķējām Pūķa kareivi pagraba telpā, kas bija pietiekami liela, lai viņu tajā noguldītu. Ieliku viņam mutē apvītušu ābolu, cieši piestiprinādams to ar viņa paša zeķi. Taviss, nočiepis vienu ābolu, sāka badīgi ēst. Jādomā, viņš tai pagrabā nav pienācīgi barots. Varbūt tieši tāpēc tik atriebīgs.

Ārā purni jau uzsāka savu dziesmu, un debesis aiz virtuves loga vairs netumsa tik naksnīgi. Pēdējais laiks bēgt projām.

-        Paķeriet šķiņķi! es nočukstēju. Kamēr tiksim mājās, būs ko iekost.

Pavēru durvis uz kāpņu telpu. Un manā priekšā stāvēja daiļākā meitene, kādu savā mūžā biju redzējis.

Viņas mati bija nakts melnumā un mirdzēja kā zīds. Acis tumšas, tomēr zaigoja kā zvaigznes. Seja tik smalka: varētu domāt, ka uzgleznota, kas taču nevarēja būt tiesa.

Meitene stāvēja ar zelta svečturi rokā, ģērbusies mirdzoši zilganzaļā tērpā. Tērpa apkakle bija izšūta ar zelta un zaļiem pūķiem.

Pirmajā acumirklī apstulbuši tikai skatījāmies viens otrā. Un tad viņa atvēra muti kliedzienam.

-        Saša, Dina steidza runāt, un meitene aprāvās. Saša, paklausies! Tu taču labprāt tiktu no manis vaļā?

Meitene aizvēra muti. Klausījās. Vilcinājās.

-        Izliecies, ka neesi mūs redzējusi! Dina pārliecinādama sacīja. Ej atpakaļ gultā! Bet no rīta… no rīta manis te vairs nebūs.

Varēja gandrīz vai redzēt, kā meitenes galvā riņķo domas, gluži kā dzirnavu ūdensrats. Un tad viņa pamāja.

-        Ej, viņa sacīja, ej savu ceļu! Tālu, tālu projām. Un nekad vairs neatgriezies!

-        To es tev apsolu, sacīja Dina. Pēc savas gribas neatgriezi šos te nemūžam.

Dot šādu solījumu, domājams, nebija grūti.

Meitene solīti atkāpās, lai tiekam viņai garām. Redzot, cik kupls mūsu pulciņš, viņa rādījās mazliet pārsteigta, taču nebilda ne vārda. Tikai pagriezusies devās augšā pa kāpnēm, taisnu muguru un augsti paceltu sveci. Nodomāju, ka viņa līdzinās princesei.

Un tad notika kaut kas tiešām negaidīts. Nekad nebūtu domājis, ka Klaidonis spēj kustēties tādā ātrumā. Viņš uzrikšoja augšā

pa kāpnēm līdz meitenei, sagrāba viņu aiz vidukļa, aizspieda muti un atmuguriski novilka lejā pa kāpnēm. Meitene pa ceļam pazaudēja sveci, tā apdzisa, taču dzirdējām viņas izmisīgo cīkstēšanos un apslāpēto kliedzienu.

-  Ko tu dari, es uzšņācu Klaidonim. Laid vaļā! Viņa taču atļāva mums iet!

Ubags purināja galvu un pretestības pilno meiteni vaļā nelaida.

-  Noķēris čūsku, satver to cieši, viņš sprediķoja, vai arī viņa tev iekodīs, nepaspēsi pat…

-   Liecies mierā ar saviem penteriem! biju vai gatavs bliezt viņam ar šķiņķi.

Klaidonis negaidīti pasmaidīja un īsu mirkli nemaz neizskatījās jucis.

Izpļāpāsies, tikko būsim laukā pa durvīm, viņš sacīja. Mums viņa jāņem līdzi, vismaz kādu ceļa gabalu.

Tas nu bija par traku! Sākās ar to, ka gribēju atbrīvot māsu, un nu pēkšņi īsts ģimenes izbraukums pie dabas krūts. Vai tiešām nevar meiteni sasietu kaut kur paslēpt tāpat kā Pūķa kareivi? Taču augļu pieliekamajā vietas vairs nebija un laiks plūda projām kā smiltis. Kāpņu telpā jau kļuvis krietni gaišāks nekā pirms brīža. Rītausma teju, teju būs klāt.

-Ja tagad atlaidīšu, viņa kliegs, sacīja ubags, un man jau atkal viņš izklausījās pēc normāla cilvēka.

-   Labi! Ņemsim līdzi! Bet nu, augstā debess, skatāmies, ka tiekam no šejienes projām!

DIMA 22 Zaļš ar baltu

Lija. Milzīgas, smagas lietus lāses krita no zara uz zaru. Līdz zemei lāsēm garš ceļš ejams: egles saaugušas cieši jo cieši. Lai nu kā, bet lejā lietus nonāca, un mēs mazpamazām izmirkām.

Man priekšā pa stāvo taku kāpa Taviss; es cieši satvēru zēnu aiz rokas, lai nenokrīt. Taviss, pielikdams nevajadzīgu spēku, izrāvās un metās uz priekšu, uz mani pat neatskatīdamies. Viņš, ja arī gaidīja palīdzību, tad laikam jau ne no tādas "nodevējas".

Joprojām nespēdama ticēt, ka soļoju zem brīvām debesīm, ievilku pēc priežu skujām, sveķiem un lietus smaržojošo gaisu. Izmirkt savā ziņā bija jauki, vismaz sākumā.

Mani atrada Davins. Davins un Roza. Un nu es biju ceļā uz mājām.

Tālāk, man priekšā, Davins ar Klaidoni piestāja atbrīvot Sašu, kam piedurkne bija pamatīgi ieķērusies zarā. Izskatījās, ka Saša palīdzību negaida. Ar strauju kustību, neliekoties ne zinis par zīda tērpu, viņa centās no zara atbrīvoties. Klaidonis rūpīgi, līdz pēdējam krikumam savāca spožos tirkīzzilos drānas gabaliņus, kas bija atstāti karājamies zarā, un es nodomāju, ka Saša tā rīkojas ar nolūku, lai mūs vieglāk varētu atrast.

Vai nevaram pamest viņu tepat? es jautāju. Kliegt neuzdrošinājos. Līdz šim gan par vajātāju tuvošanos nekas neliecināja, laikam jau bēgšana vēl nebija pamanīta. Taču ilgi uz to gaidīt

nenāksies, un kāpēc gan jāizaicina liktenis? Varam taču piesiet viņu pie koka līdz vakaram kāds noteikti atradīs.

Klaidonim mana doma, šķiet, patika. Davins, saraucis pieri, vilcinājās. Savukārt Sašas acis sastinga bailēs.

-    Ak nē, viņa novaidējās, tā jūs nedrīkstat rīkoties! Mani taču apēdīs vilki!

Es tā kā šaubījos. Drakana vai ar roku aizsniedzama. Turklāt mani nepameta sajūta, ka Sašas izbailes lielā mērā ir uzspēlētas.

-    Tālāk staipīt viņu nedrīkstam, es sacīju, viņa pie pirmās izdevības mūs nodos.

Saša samirkšķināja milzīgās acis, un vai tiešām tās bija asaras? Jā gan, pār abiem vaigiem noritēja vismaz pa vienai asarai.

-    Nemūžam! viņa dievojās. Jūs nemaz nezināt, no kā mani paglābāt. Tas cilvēks… Saša izdvesa smagu, asarainu nopūtu, …tas cilvēks ir ļauns.

Tur es ar Sašu biju vienisprātis. Taču pēdējoreiz, kad redzēju abus kopā, viņa bija lūkojusies uz Valdraku pielūgsmes pilnām acīm, godādama viņu par lielkungu.

-     Nav jau teikts, ka jāsasien, ierunājās Davins, tikpat labi varam palaist vaļā.

Saša, uzlikusi Davina rokai plaukstu, pacēla acis.

-    Atļaujiet man palikt kopā ar jums! Man tā gribas tikt no šejienes projām.

Mans muļķa lielais brālis. Vai tiešām viņš viltīgajam skuķim neredz cauri? Laikam jau ne. Izskatījās, ka viņš gatavs Sašu ietīt pēlī un piesardzīgi nest tālāk.

-    Davin, mēs nedrīkstam to pieļaut! Viņa melo! Vai tiešām tu neredzi, ka viņa melo?

-     Nevaram taču sūtīt viņu atpakaļ pie tā nezvēra! Davins man atbildēja. Ja cilvēks to nevēlas. Dina… ieskaties viņai acīs! Ja viņa runā patiesību, tad… tad ņemsim līdzi. Kaut vai līdz pašai Augšzemei.

Jutos kā saņēmusi pakrūtē sitienu.

Priecādamās par tikšanos ar Dāvinu un Rozu, spriedzes vidū, brīvības vidū, biju gandrīz vai aizmirsusies. Bet nu atjēdzos. Es taču Sašai acīs nemaz nevarēju ielūkoties. Vispār jau varēju. Taču bez jebkādiem panākumiem. Manas īpašās, no mammas mantotās spējas bija sašķīdušas gabalos. Tas bija izgaisušas, tāpat kā bija gājusi zudumā kauninātājzīme. Man likās, ka to visu vairs neatgūt.

Es vairs nebiju kauninātāja.

-     Dina? Kas noticis? Davins mani jautājoši uzlūkoja. Es nodūru skatienu.

-    Nekas. Nekādi nespēju viņam to pateikt. Davin, viņa taču melo, kad tev saku!

-    Bet tu uz viņu pat kārtīgi nepaskatījies. Kā tu vari būt tik pārliecināta?

Izmisīgi paraustīju plecus. Nezinu teikt. Lai notiek pēc tava prāta!

Sāku soļot.

-     Dina! brālis protestēja, un balsī jautās gan aizkaitinājums, gan samulsums.

-     Lai notiek pēc tava prāta, es atkārtoju, un gāju vien tālāk. Tā ka stundu vēlāk, kad tuvojāmies vietai, kur Pulverdibens mūs gaidīja ar zirgiem, mums astē vēl aizvien vilkās Saša.

*

Mums bija tikai divi zirgi, tā ka uz priekšu necik žiglāk netikām. Bet vismaz varējām pārmaiņus pūtināt kājas. Tā vai citādi Saša itin bieži pamanījās sēdēt zirga mugurā. Taviss bija pavārgs, tāpēc arī viņš lielākoties jāja. Vissmagāk cietušais, bez šaubām, bija Klaidonis, taču zirga mugurā viņš nesēdēja.

-     Kas dziļā mežā slēpties grib tam divas, nevis četras kājas asāk zib, Klaidonis dziedāja. Par spīti klibumam viņš kustējās neticami ātri. Viņa dēļ mums kavēties nevajadzēja.

Klaidonis… tā taču nevar viņu mūžīgi saukt.

-     Kā tevi sauc? kad viens otram līdzās izkustējām no vietas, es pajautāju.

Klaidonis pasmaidīja nozibsnīja pārsteidzoši baltus zobus. Iespējams, tik balti tie izskatījās tāpēc, ka iedeguma un netīrumu dēļ viņš viscaur bija tumšs.

-        Vējonis lūk, mans godinājums un ari aicinājums, Klaidonis vārsmās noskandčja.

-   Vējonis? Tada vārda taču nav.

-   Cita vārda man nav, vīrs atteica.

-   Kuš, iešņācās Davins, manuprāt, es kaut ko saklausīju!

Visi pieklusām. Un tiešām. Mums tuvojās troksnis, vēl tāls,

tomēr ļaunu vēstošs. Suņu rejas.

Neteikdami ne vārda, turpinājām ceļu, nu jau steidzīgāk un cik klusu vien varēdami.

Medības bija sākušās.

*

Ja ne Vējonis, mūs notvertu ne reizi vien. Manuprāt, viņā bija kaut kas no āpša vai drīzāk lapsas. Vienīgi lapsa tik bieži nerāpjas kokos.

Vējonis nemitīgi jauca pēdas. Viņš sameklēja taisnākos ceļus un slēptuves. Izveda mūs cauri biezoknim, kas likās pilnīgi necaurejams. Radīja aiz mums dažnedažādus šķēršļus uzveldams akmeni, brienot pa ūdeni, nogāžot koku. Vienreiz viņš maldināja sekotājus ar zaķi, ko pats bija noķēris. Citreiz iemeta viņu barā lapseņu pūzni: puse zirgu rāvās kur kurais, un pagāja vairākas stundas, līdz tos notvēra.

Tomēr Pūķa kareivji nemitīgi mina mums uz papēžiem. To bija tik daudz, ka likās tie nekad neguļ. Pastāvīgi jutām viņu klātbūtni te no vienas puses, te otras, aiz muguras vai priekšā, un, tikko atradām kaktiņu, kur atvilkt elpu vai nosnausties, bijām spiesti to tūdaļ atstāt.

-        Neizgulējies cilvēks nojūdzas, teica Davins, berzēdams acis. Var kaut ko pazaudēt vai aizmirst piesargāties.

-        No dzīves našķiem miegs tas saldākais tas katram ēdiens, dzēriens gardākais, nomurmināja Vējonis un ierāva krietnu malku ūdens no blašķes, kas mums no divām bija palikusi; Pulverdibens pie strauta bija nīcis augu dienu, bet mums pa galvu pa kaklu tagad jālaižas projām no strauta, kur nupat bijām apmetušies.

Otrajā dienā zaudējām zirgus. Un Sašu, bet tas nebija nekāds lielais zaudējums.

Tuvojāmies Augšzemei, ainava kļuva akmeņaināka, klintis stāvākas, koki auga retāk. Mums priekšā pletās akmeņains, pilnīgi klajš līdzenums, un Vējonis, lai noturētu vajātājus pa gabalu un ļautu mums izkulties ar veselu ādu, kārtējo reizi jauca pēdas. Vienā pusē takai, kuru, kā cerējām, sekotāji izvēlēsies, paslēpās Davins, Pulverdibens un Saša, tāpat arī zirgi.

-   Nenolaid no viņas acis! es piekodināju, pirms mēs ar Rozu un Tavisu iekārtojāmies savā slēptuvē krietni augstāk otrpus takai.

-  Tu nu gan esi aizdomu pūznis, norūca Davins, vai tad viņa mums kā nebūt kaitējusi?

Ja neskaita laiku pa laikam ieturēto nāvīgi gauso soli un tirkīza skrandu kārstīšanu ne vienā vien klaji redzamā vietā. Tomēr pieminēt es to nepieminēju.

-   Labāk uzmanies, es sacīju, un brālis aizkaitināts pamāja. -Jā, jā.

Patlaban guļus dirnējām abpus takai, gaidīdami un cerēdami, ka Valdraku vīri aizjās, mūs neatklājuši.

-   Šie jau tuvojas, nočukstēja Roza, satverdama manu roku. Dzirdu suņus.

-   Vaauuuuv! Vaauuuuuv!

Jā gan, raksturīgā, gari stieptā Pūķa kareivju pēddziņu suņu riešana skanēja jau tepat līdzās. Un tad parādījās pirmie pelēki brūni, pinkaini nezvēri, kas pieaugušam cilvēkam sniedzas vai līdz augšstilbam. Taviss, vārgi iekunkstējies, aizžmiedza acis. Viņš no suņiem baidījās un ne reizi vien redzēja tos sapnī, spriežot pēc raustīšanās un kliedzieniem pirms pamošanās. Roza uzlika roku zēnam uz pleca viņai Taviss uzticējās vairāk nekā man. Uz mani viņš joprojām nepaļāvās.

Nevaru apgalvot, ka es biju nesatricināmi mierīga. Sirds vai lēca ārā pa muti; bet suņi, piegrūduši takai degunu, neko citu neredzēja. Nolaistām galvām un gaisā saceltām astēm tie nesās uz priekšu. Apņēmīgos auļos suņiem pa pēdām brāzās jātnieki astoņi, nē, deviņi Pūķa kareivji. Aizturēju elpu, taču viņi bija tikpat dedzīgi sekotāji suņiem kā suņi takai. Valdraku, ciktāl redzēju, jātnieku vidū nebija.

"Tīri labi," es nodomāju. "Ir gan tas Vējonis izveicīgs."

Un pēkšņi veiksme no mums novērsās. Cauri krūmājam otrpus takai auļoja divi zirgi, viens ar spoži zilganzaļu veidolu mugurā.

-   Kareivi! cik vien skaļi varēdama, auroja Saša. Kareivi, apstāji es! Lielkunga ienaidnieki ir te!

Un Davins, stulbenis, metās viņai pakaļ.

-   Davin! es iesaucos, grasīdamās piecelties, bet Roza, ieķērusies man ņieburā, norāva mani lejā.

-  Paliec taču klusul viņa nikni čukstēja. Kāds labums, ja noķers arī tevi?

Suņi tik trencās uz priekšu, bet jātnieki, pats par sevi saprotams, aprāvās pussolī. Dāvinām pēkšņi pielēca, ka viņš skrien tieši ienaidniekam rokās un ka Sašu neapturēt. Apsviedies riņķī, brālis metās mežā. Viņš lēca kā briedēns, bet kur tu no jātniekiem aizbēgsi mežs pavisam skrajš un viens jau cēla loku.

-   Guļus! nosēcās Roza, vēlreiz noraudama mani lejā. Nevilšus jau atkal biju pacēlusies augšā.

Pēkšņi Davina tur vairs nebija. Nezinu, vai, saņēmis triecienu, viņš bija nokritis zemē vai arī kaut kur iesprucis. Viņa tur vairs nebija, un viss. Bet uz takas sāka risināties notikumi. Atgriezās suņi. Un ne viņi vien. Suņiem pa priekšu dragāja kaut kas tumšs, spalvains un kuprains, nagu, ilkņu un mežonīgu dusmu iemiesojums.

-   Vilkatis, stāvā sajūsmā nočukstēja Roza. Kā to var dabūt gatavu? Laikam jau viņš ir burvis. Man liekas, viņš ar tiem spēj sarunāties.

Roza, protams, runāja par Vējoni.

Jātniekiem, dabiski, Davins vairs nebija ne prātā. Kad pāris centneru smags, satracināts vilkatis metas tev virsū, ko tur daudz domāt.

-   Ejam, klusā balsī aicināja Vējonis, pēkšņi iznirdams turpat mums aiz muguras. Tas vīrs ir gudrs, kas savu ceļu skrien pirms veiksme projām brien.

Un viņam, protams, bija taisnība, tad nu mēs piecēlušies metamies tālāk.

*

Vējonis kopā ar Pulverdibenu un Dāvinu pārradās tikai vēlā pēcpusdienā. Davins izskatījās tāds kā sagumis.

-   Iegāza man ar sprunguli pa galvu, viņš sacīja. Man likās… gribu teikt, neticēju, ka viņa uz kaut ko tādu spējīga.

Pāri pleca kaulam brālim stiepās asiņaina švīka, kur to bija skārusi bulta, bet citādi viņš cietis nebija.

-   Ak, ja viņa būtu neglītene! es teicu, spiezdama pie brūces sūnu gabaliņu un cenzdamās apturēt asiņošanu. Neglītenei tu tā neuzticētos.

-   Tur nav nekāda sakara, kautri iebilda Davins.

Ir gan, un mēs abi to labi zinājām.

*

Ceļgali sūrstēja. Kāju pēdas smeldza. Plaušas sāpēja. Bija taču reiz dieniņas, kad varēju darīt ko citu, ne tikai skriet, krist, celties augšā, skriet, skriet, līst, rāpties, atkal skriet un krist. Ir taču pasaule, kur ir kas cits, ne tikai pievilgušas priedes, klinšainas kraujas, dubļi, pakavu duna, bailes un bēgšana. Vienīgi tagad to grūti iedomāties.

Sašas dēļ zaudējām zirgus. Tagad dunēja tikai ienaidnieku pakavi. Un kopš Sašas bēgšanas tie mums mina uz papēžiem tik neatlaidīgi, ka par miegu nebija ko domāt, nedz arī par ko citu, ja nu vienīgi par īsu atpūtas mirkli. Dzērām gan pēc sirds patikas lai nu kā, bet auksta ūdens netrūka. Ēst pēdējoreiz ēdu iepriekšējā dienā.

Viens mierinājums tomēr bija. Mēs tuvojāmies Augšzemei. Ik pakalns, kurā ar pūlēm uzrausāmies, nesa mūs tuvāk neredzamajai robežai, kur sākas klanu tautas zeme. Velti bija cerēt, ka šis apstāklis piespiedis Valdraku griezties atpakaļ, lai nu kas, bet viņš līdz šim klanu likumiem īpašu cieņu izrādījis nebija tomēr varējām cerēt uz palīdzību no augšzemnieku puses, kas Kenziju dēļ gribētu mūs paslēpt no Valdraku.

-  Vai redzi viņus? jautāju Dāvinām, kas mazliet augstāk, pieplacis klints izcilnim, gulēja, nometies plakaniski uz vēdera.

-   Nē, brālis atbildēja, taču diezin vai esam no viņiem atkratījušies.

-   Šeit no zirgiem viņiem liela labuma nebūs.

-   Nebūs gan. Taču arī mums nav, kur paslēpties.

-  Vai nevaram drusciņ atpūsties? Davin, mums noteikti jāatpūšas. Vai ari kāds aiz pārguruma nokritīs no kraujas.

Pagriezies no vēdera uz muguras, Davins uzslējās sēdus. Brāļa sarkanbrūnie mati bija izmirkuši sviedros un lietū, viņš izskatījās saguris, netīrs un uztraukts. Man pēkšņi sagribējās atglaust viņam no pieres matus un samīļot. Bet es tā nedarīju. Es tikai ciešāk piespiedos Rozai, kas, nolikusi galvu man uz pleca, bija uz vietas aizmigusi. Pulverdibens sēdēja, atspiedis muguru pret milzīgu akmeni, lūkodamies gaisā. Pēdējo ceļa gabalu viņam bija jāstiepj Taviss, un tas prasīja daudz spēka. Vējonis bija kā ūdenī iekritis. Kā allaž, viņš gāja savus ceļus.

-   Man gribas ēst, iepīkstējās Taviss. Nevarētu teikt, ka viņš lūdz ēdamo, jo balss un seja pauda bezcerību.

-   Mums nekā nav, es sacīju.

-  Nav gan, viņš atzina, bet man nebūtu nekas pretī iebaudīt maizi ar medu. Vai cāļa stilbiņu. Kraukšķīgu, siltu cāļa stilbiņu. Nu… kaut vai zupas šķīvi. Ar kaulu smadzenēm, burkāniem un frikadelēm, un…

-  Apklusti vienreiz! novaidējās Pulverdibens. Mans vēders tikko pārstāja kurkstēt.

-   Esam spiesti doties tālāk, paziņoja Davins. Manuprāt, tik tālu vairs nav. Ja tik izdotos uzkāpt augstāk kalnos, varbūt…

Davins aprāvās. Mēs saskatījāmies, jo arī es kaut ko sadzirdēju. Pakavu dunu. Troksnis nāca ne no lejas, bet augšas. No kalna virs mums.

Aplaidu drudžainu skatienu visapkārt. Bijām novirzījušies no takas, tagad atradāmies vairāku klintsbluķu aizsegā. No apakšas mūs redzēt nevarēja, tas bija droši. Bet no augšas?

Bēgt nebija kur. Varējām tikai piespiesties šaipus klintīm kā zaķēni garā zālē. Paslēpties, kā nu varējām. Un gaidīt. Cerēt.

Pakavu duna nāca arvien tuvāk. Tur bija daudzi, vesels bars. Bet Valdraku ļaudis tie taču nevar būt? Vai tad viņi mūs kā nebūt ir apdzinuši, varbūt aizgājušās nakts tumsas aizsegā?

Viņi pajāja mums garām. Dzelzs pakaviem čirkstot pa akmeņaino taku, ādas siksnām čīkstot, vienam zirgam sprauslājot un košļājot laužņus. Uzmanīgi jo uzmanīgi pabāzu galvu, turpat vai pie pašas zemes.

Trīspadsmit vīri, varbūt četrpadsmit. Saguruši, to varēja redzēt pēc sēdēšanas seglos. Vairumam uz apģērba rēgojās asins traipi, un vienam otram bija pārsieta roka vai delms. Bet ne jau tas man aizcirta elpu tik spēji, ka uznāca klepus.

Vīri bija klana apmetņos. Zaļi baltos klana apmetņos.

-        Kenziji, es aizsmakušā balsī nočērkstēju, gandrīz vai nespēdama izrunāt nākamos vārdus. Davin, tie taču Kenziju klana ļaudis!

Davins, pielēcis kājās, vicināja rokas un ūjināja.

-   Kenziji! Sveiki, kenziji!

Mēs visi piecēlāmies kājās. Jātnieki piestāja, pagriezās un jāja atpakaļ uz mums. Zaļi baltie apmetņi vējā plīvoja.

Es nespēju ticēt savām acīm. Kenziju ļaudis. Vai tie bija devušies mūs meklēt? Vai arī tā būtu tīrā sagadīšanās? Neticama laime.

Mēs bijām glābti.

Pēc brīža mūs ielenca noguruši zirgi un cilvēki.

-        Kas jūs, pie joda, tādi esat? noprasīja viens no viņiem, gara auguma rudmatains vīrs; viņš mazliet atgādināja Kallanu. Ko jūs šeit darāt?

-        Mēs arī esam kenziji! dedzīgi iesaucās Davins. Vairāk vai mazāk. Daži no mums. Pulverdiben, pasaki viņam…

Bet Pulverdibens stāvēja, vērīgi pētīdams vīrus. Viņa acis skrēja no sejas uz seju, it kā viņš kādu meklētu.

-  Davin, Pulverdibens čukstēja, nevien' no šiem nepazīstu. Nevienu pašu.

Davina smaids apdzisa. Ko tu ar to gribi teikt?

-  Tie nav Kenzij' ļaudis, atbildēja Pulverdibens, un balsī jautās gan bailes, gan pārliecība.

Tikai pēc brīža man pa īstam pielēca, ko viņš saka. īss mirklis izšķīra visu. Apsviedos riņķī, lai bēgtu, taču viens no jātniekiem mani satvēra aiz rokas un pa pusei uzvilka sasvīdušajā zirgā. Zaudējusi pamatu zem kājām, es karājos, spārdīdamās kā tikko no ūdens izvilkta zivs.

-   Ņemiet ciet! pavēlēja tas, kas drusciņ līdzinājās Kallanam. Kazi, vai īsti Kenziju zemnieki Valdraku kungam šā vai tā nenoderēs?

DINA 23 Valdraku Atriebība

avins teica neskanīgā balsī: Mierīgi varējām aizlaisties. Mēs no viņa tikpat kā aizlaidāmies.

Es nebildu ne vārda. Ko tur lai saka! Jutu tādu spēku izsīkumu, ka tonakt, pāris stundu nogulēju par spīti aukstumam, par spīti cieši savilktajai virvei, kas manas rokas darīja nejūtīgas. Pārējo laiku aizvadīju, piespiedusies Davina mugurai, cenzdamās cik necik sasildīties, tikmēr domas riņķoja ap Valdraku un viņa rīcību, kad atkal nonāksim viņa varā.

No sākuma loloju mazu cerību. Vējoni viņi nesagūstīja. Cerēju, ka varbūt viņš mūs atbrīvos, pirms atkal ieskrienam Valdraku nagos. Kad uzkrita tumsa un mēs uz nakti apstājāmies, es vēl aizvien cerēju. Varbūt Vējonis atzagsies šurp un, neviena nemanīts, pārgriezīs mūsu valgus. Varbūt palaidīs vaļā zirgus, un sargiem uzreiz būs citas rūpes. Varbūt… taču nakts gāja uz priekšu, bet no Vējoņa ne ziņas, ne miņas. Un ko gan aptaurēts klaidonis vienatnē spēs padarīt trīspadsmit apmācītiem karavīriem, lai cik prasmīgs viņš būtu, ceļodams cauri mežam? Gan jau aizlaidās lapās.

Nevar teikt, ka viltus kenziji steigtos. Vienu no jātniekiem aizsūtīja pie Drakana ar ziņu par laupījumu, bet pārējie tagad devās uz kaut kādu pārvaldi, ko vārdā neminēja. Acīmredzot viņi nezināja, ka mazliet zemāk kalnos Valdraku mūs meklē. Viņiem nebija skaidrs, kas mēs īsti esam, izņemot to, ka daži no mums ir dzimuši kenziji. Pulverdibenam ar neviltoto augšzemnieka valodu izcelsmi nenoslēpt, savukārt Taviss bija varen stulbs, izpļāpādams, ka viņš neesot nekāds dumjš kenzijs, bet Helēnas Laklanas miesīgais mazbērns. Nezinu, varbūt Tavisam likās, ka tie viņu atlaidis, bet nekā nebija tagad viņu sargāja modrāk par jebkuru citu.

Viltus kenziji jau grasījās doties ceļā, jau bijām saņēmuši rīkojumu iet pie zirgiem, te uz kalnu takas nodimēja pakavi un mums aulekšos tuvojās Pūķa mundieri tērpts virs.

-  Vēsts no Valdraku! tiklīdz bijām dzirdamības attālumā, viņš sauca. Gūstekņi jāved atpakaļ uz Cūku aizu un jānodod pašam Valdraku kungam. Bez kavēšanās!

-   Kāpēc tāda steiga? norūca tas, kas mazliet atgādināja Kallanu; citi viņu dēvēja par Morlanu. Mums jau tik smags ceļš aiz muguras, un nu lai jājam atpakaļ? Tikpat labi viņš pats var atjāt un saņemt. Par attiecīgu atlīdzību, protams.

-   Uz Cūku aizu, atkārtojas ziņnesis. Nekavējoties! Neuztraucieties Valdraku jūs brangi atalgos! Ja gribat zināt, esat sagūstījuši zelta putnu!

Morlans norūca, taču izredzes uz "krietnu atalgojumu" acīmredzot darīja savu.

-  Zirgos! viņš iesaucās. Redzēsim, kā Pūķis mums samaksās par dažiem zelta putniem.

*

Bijām jau turpat pie Cūku aizas, kad uzdūrāmies vairākiem Pūķa kareivjiem nelielai četru vīru patruļai. Morlans pacēla roku, un mūsu jātnieku pulciņš apstājās. Es sagrozījos, cenzdamās iekārtoties ērtāk, lai netirpst kājas. "Kenziju vīrs", ar kuru bijām vienā zirgā, ciešāk satvēra mani ap vidukli.

-   Nerausties! viņš noburkšķēja. Jau tā, starp citu, ar šādu nastu nav viegli.

Morlans, izjājis priekšā, tagad sarunājās ar Pūķa patruļas vadītāju.

-        Ā, tad Morlans viņus sagūstīja, novilka Pūķa kareivis. Apsveicami! Labi, tagad dodiet tos mums!

-        Ne tik strauji, atbildēja Morlans, esmu jau saņēmis rīkojumu.

"Jā, un nevēlies izlaist no rokām atlīdzību," es nodomāju.

-   Un kas tas par rīkojumu?

-        Gūstekņi jānogādā Cūku aizā. Tieši turp tagad jājam, runādams Morlans pamāja starp zirga ausīm uz šauru pāreju ielejā, kurp patlaban virzījāmies.

-        Cūku aiza? Man par tādu pirmā dzirdēšana. Pūķa kareivis uzmeta aizdomu pilnu skatienu Morlanam un viņa ļaudīm. Kur tā atrodas?

-   Kā lai es to zinu?

-   Morlan, nezinu, kas tev padomā, bet…

-   Vai apšaubi manu vārdu?

Likās, ka Pūķa kareivja deguns saodis nelāgu smaku.

-      Tavu vārdu? Tieši tā, kāpēc lai es neapšaubītu tavu vārdu tikai tāpēc, ka tu jāj zem sveša karoga, uzmetis mugurā svešu

apmetni? Bet varbūt jūs esat pārbēdzēji?

-         Suns tāds! nošņāca Morlans, uzlikdams roku uz zobena. Es tev iemācīšu…

-        Redzēsim, ko tu man iemācīsi, kad ieradīsies pats Valdraku kungs! Pūt, taurētāji

Patruļas biedrs pacēla ragu, kas viņam bija rokā, un notaurēja signālu, un tas kā atbalss aizskrēja gar aizas sienām.

Morlans atlaida zobena spalu. Skatiens zem rudajām uzacīm meta zibšņus, taču godavārdu un pārmācīšanu viņš vairs nepieminēja.

-   Man tika apsolīts atalgojums, viņš tikai pateica.

Pūķa kareivis pamāja. Esi mierīgs, Morlan! Tavs atalgojums neizpaliks.

Drosmi zaudējusi, dirnēju, skatīdamās savās pie segliem piesietajās rokās. Viņi varēja strīdēties pēc sirds patikas. Kāda nozīme, kur Valdraku mūs sagaidīs šeit vai pēc tam aizā? Iznākums beigās taču būs viens un tas pats.

Mazā patruļa acīmredzot bija tāds kā priekšpulks, jo necik ilgi un uz kalna kraujas virs mums parādījās vairāki Pūķa kareivji.

Astoņi kareivji… un pats Valdraku.

*

Bija redzams, ka Valdraku vairākas dienas aizvadījis mežā, tālu no ērtībām, no kurām citkārt neatteiktos. Kaut kas no spožuma un izsmalcinātības viņā bija zudis, saltās dusmas varēja manīt jau pa gabalu. Valdraku vīri uzkrītoši centās negadīties viņam ceļā.

Valdraku skatiens, pārslīdējis gaidītāju pulciņam, apstājās pie manis.

-  Tā gan, viņš sacīja, un balss vairs nemaz neskanēja uzvaroši. Tā bija tikai salta. Beidzot.

To pateicis, Valdraku vadīja Mefisto cauri bariņam tieši uz mani, un gan zirgi, gan cilvēki steidzīgi pašķīrās. Ar ašu, tikpat kā nepamanāmu kustību viņš noņēma sev pie vidukļa guļošo ķēdi. Pāršķēlusi gaisu, tā būtu ietriekusies man tieši sejā, taču zirgs, kam biju mugurā, pie tādām izdarībām, atšķirībā no Mefisto, nebija pieradis, tāpēc tagad izbiedēts metās sāņus, un ķēdes gals iedzēla man kājā. Taču arī ar to pietika. Dedzināja tā, ka acīs izsprāga asaras.

Dzirdēju Davina saucienu, taču asaru dēļ gandrīz neko neredzēju.

-   Turi zirgu mierā! izrīkoja Valdraku, jau atkal paceldams ķēdi. Es sasaistītās rokas pacelt nespēju, spēju vien pagriezt seju sāņus un saliekties, cik vien labi varēdama. Ķēde nosvilpa man gar kaklu, tieši aiz auss. Sajūta bija apmēram tāda, kā sagriežoties ar plānu ledu: vispirms auksta, tad dedzinoša, un es manīju sev gar kaklu plūstam asinis.

Pazibēja naža asmens. Gaidīju, ka Valdraku man durs, taču viņš pārgrieza saites, atbrīvodams mani no seglu stūra, un tad, mani sagrābis, centās novilkt no zirga. Tas nāca tik pēkšņi, ka es gluži vienkārši nokūleņoju lejā starp zirga pakaviem. No sitiena man galva džinkstēja, un es neuzdrošinājos pacelt skatienu, neuzdrošinājos riskēt ielūkoties Valdraku acīs.

Laikam viņš pats arī nolēca no zirga, jo nākamajā mirklī jutu tvērienu kaklā, gandrīz turpat, kur bija iecirtuši ķēde. Uzrāvis kājās, viņš mani grūda pret Mefisto tumšbrūno sānu, taisni ar degunu seglu ādā.

-Ja tu uz mani paskatīsies, nogalināšu visus! viņš ledaini dzestrā, klusā balsī šņāca man tieši ausī. Visus līdz pēdējam! Vai saprati?

Es pamāju.

-   Vai tiešām saprati?

-Jā, es atčukstēju, labi sapratu.

-     Šaubos gan, Valdraku sacīja, izskatās, ka mūsu pirmo norunu tu neņem par pilnu. Varbūt tev šķiet, ka es runāju pa tukšo?

Man no pakrūtes uz āru staroja ledusauksta vēsma.

-Jā, es izmisusi čukstēju, es to labi zinu. Es to labi zinu!

-     Apklusti! Valdraku nošņāca un tad skaļākā balsī turpināja: Laklanu zeņķis. Vai viņš arī saņemts?

-Jā, atbildēja Sandors; viņš turēja aiz grožiem Mefisto.

-   Labi. Piebeidz viņu.

-   Nē! es iebrēcos. Nē!

Atdevis Mefisto grožus citam Pūķa kareivim, Sandors spēra soli tuvāk zirgam, uz kura sēdēja Taviss. Apsviedusies pusapgriezienā, uzmetu īsu mirkli Tavisa pārakmeņotajai, krīta bālajai sejai. Viens no Pūķa kareivjiem redzēju, ka ziņnesis, Sandoru atvirzīja un tad nogāza Tavisu zemē.

-     Laid mani vaļā, brēca Taviss, cenzdamies iespert ziņnesim pa lielakaulu, kamēr tas, sagrābis zēnu aiz kakla, vilka viņu iekšā brikšņos.

Es kliedzu un kliedzu. Aizmirsu par draudiem un tā saukto Valdraku norunu.

-     Apkaunies! es brēcu, cenzdamās notvert Valdraku skatienu. t Apkaunies, apkaunies!…

-    Turi muti, raganēn! viņš attrauca ar panikas pieskaņu balsī, mēģinādams aizspiest man muti. Es viņam iekodu un tik brēcu tālāk. Taču viss velti. Manai balsij taču vairs nebija kauninātājas skanējuma, un tas galu galā pielēca ari Valdraku. Viņš vairs nespieda man ciet muti, bet apgrieza riņķi, un tagad es skatījos viņam tieši sejā.

-        Ko tu neteiksi, Valdraku sacīja, un balsī skanēja tāds kā uzjautrinājums, mans retais putns zaudējis nagus!

Es šņukstēju, tad izplūdu asarās, bez apstājas murminādama "apkaunies", lai gan tam nebija nekādas jēgas. Gaisu pāršķēla Tavisa spalgā, šausmu pārņemtā balss. Un tad iestājās pilnīgs klusums.

Pūķa kareivis atgriezās. Nazis un rokas viņam bija vienās asinīs.

-   Ko ar līķi? viņš prasīja. Vai ņemt līdzi?

-        Nē, vienaldzīgā balsī attrauca Valdraku, lai paliek! Arī maitu lijām no kaut kā jāpārtiek.

DAVINS 24 Cūku aiza

Devāmies lejā no kalna uz Cūku aizu. Galvā man vēl dūca no sitiena, ko saņēmu, grasīdamies iet palīgā Dinai, taču tas bija nieks salīdzinājumā ar auksto, šokējošo sajūtu, kas patlaban stindzināja augumu, darīdama to svešādu. Viņi nogalināja Tavisu. Biezoknī laupīja dzīvību mazam, vasarraibumainam puišelim, pārgriežot viņam rīkli.

Dzirdēju Dinu raudam. Laiku pa laikam no viņas puses atskanēja apslāpēts "apkaunies", taču neviens tam nepievērsa uzmanību.

Es biju galīgā neizpratnē. Kāpēc Dina nespēja nevienu apstādināt? Kas ar viņu noticis?

Dina… es domāju. Kāpēc māsa atļāva nogalināt puišeli? Valdraku taču nav Drakans, kas, aci nepamirkšķinādams, spēj ieskatīties kauninātājas acīs; tas taču bija skaidrs, redzot, kā viņš baidās no Dinas acīm. Vai arī bija baidījies. Jo nu, kā rādās, vairs nebaidījās.

Taka šeit bija stāva. Zirgs, uz kura jāju, paklupa, un daudz netrūka, lai es nogāztos zemē. Tam nebija viegli noturēt līdzsvaru ar diviem cilvēkiem mugurā mani un viltus kenziju vīrišķi.

Arī vīram tas, protams, pielēca. Viņš atraisīja man rokas no seglu stūra.

Kāp zemē! viņš tagad teica. Taču nemēģini nekur bēgt. Ja mēģināsi, iešaušu bultu mugurā!

Par to es nešaubījos. Noslīdējis zemē, stīvām kājām, kas negribēja lāgā klausīt, sāku tenterēt zirgam pa priekšu. Redzēju, ka arī Pulverdibens un Roza nodzīti no zirgiem. Pašā gājiena priekšgalā, cieši satvēris Dinu, jāja Valdraku; viņa milzīgajam tumšbrūnajam zirgam pārgājiens, kā redzams, nekādas grūtības nesagādāja.

Taka stiepās mitra, akmeņaina un šaura. Abpus aizai slējās stāvas kraujas, un kājas man tašķīja dubļains lietusūdens, soļoju tikpat kā pa strautu. Pa priekšu stampāja spēcīgs, pelēks ērzelēns, un, ja kaut kas noietu greizi, man uz kakla uzgāztos zirgs, jā gan, apstāšanās šajā vietā nebija nekāda izprieca.

Te pēkšņi gaisu pāršķēla svelpjoša skaņa. Man tā nebūt nebija sveša. Jātnieks man priekšā, sagrīļojies seglos, pēkšņi novēlās pār zirga kaklu zemē, tā ka sirmis paklupis noslīga uz ceļiem. Atskanēja kliedziens sirmja jātnieks tas nebija: kliedziens nāca no citas puses. Vēl pāris plīkšķu. Un tad pār mums sāka birt bultu krusa; cilvēki un zirgi krita, gāzās, mēģinādami noturēties, palikt seglos un izvairīties. Pāris minūšu laikā šaurā aiza pārvērtās slaktiņa vietā, bet uzbrucēji, kas raidīja nāvējošās bultas, nebija pat redzami.

Palēcu sāņus no zirga sev aiz muguras, mēģinādams pakāpties uz kraujas malas. Redzēju, ka nedaudz tālāk Roza ar Pulverdibenu rīkojas tāpat. Mūsu stāvoklis bija krietni labāks nekā jātniekiem, mēs vismaz varējām rāpties augšā un tikt projām no aizas dibena, kas bija pārvērties kritušu ķermeņu un spārdošos zirgu jūklī. Bet Dina? Kur gan ir Dina?

No sākuma neredzēju nedz viņu, nedz arī Valdraku. Viņi taču bija izrāvušies mums priekšā. Gandrīz pašā priekšgalā. Cik ātri vien varēdams, arī es tagad virzījos uz priekšu pāri mirušajam zirgam, tad augšā pa aizas sienu, pēc tam uz klintsbluķa. Valdraku, nolēcis no zirga, skrēja lejā, slēpdamies aiz zirga un izgrūzdams sev priekšā Dinu, kas pasargāja Valdraku no bultām, kuras nāca no pretējās puses.

Pieliecies izrāvu zobenu no ievainota Pūķa kareivja rokām. Tas šausmās iepleta acis, gan jau nodomāja, ko nu es darīšu, bet man viņš nebija ne prātā. Aizspraucies garām apjukušam, jātnieku zaudējušam zirgam, diebu tik tālāk, ko kājas nes. Metos pie Dinas; viņa nebija nekāds brīvprātīgais vairogs, spārdījās un mētājās, spurojās un, kā vien varēdama, atpalika.

Pienācu cieši klāt Valdraku, tik cieši, ka gandrīz vai pieskāros zirga astei, un tikai tad viņš mani pamanīja. īsu acumirkli Valdraku izskatījās pārsteigts. Tad lika zirgam pagriezties, un tagad tas stāvēja šķērsām takai. Valdraku pavērsās pret mani, cieši turēdams sev priekšā Dinu, vienu roku uzspiedis viņai uz kakla. Ar brīvo roku viņš paņēma zobenu.

-   Stāvi! Valdraku sauca. Nekusti no vietas, vai arī es pārgriezīšu viņai rīkli!

Apstājos. Un tad tomēr spēru soli uz priekšu.

-Ja nogalēsi viņu, zaudēsi savu aizsegu, es sacīju. Ja ar tevi netikšu galā es, to izdarīs loka šāvēji.

Man gar ausi nošvīkstēja bulta, iecirzdamās kraujā turpat blakus zirga purnam tikpat kā apstiprinādama manus vārdus.

Valdraku uzmeta man īsu mirkli kā apsvērdams. Tad papurināja galvu.

-   Vienu lietu tu gan aizmirsi, viņš sacīja. Saproti, man ir pilnīgi vienalga dzīva viņa vai mirusi. Tev ne. Man pat liekas… aprāvies Valdraku pacēla zobenu aiz asmens, nolikdams to virs Dinas kakla. Man pat liekas, ka tu labprātāk mirtu pats, nevis noskatītos, kā tavā acu priekšā mirst viņa. Vai man nav taisnība? Tu taču esi viņas brālis vai ne?

Es neteicu neko. Ko gan man bija teikt? Varbūt viņam arī taisnība, es pats to īsti nezināju. Zināju tikai: ja Valdraku iecirtīs zobena asmeni Dinai kaklā… tad es viņu nogalināšu, jā, bet mājās neatgriezīšos nemūžam.

Valdraku pasmaidīja. Tā jau man likās, viņš teica. Nekusti no vietas! Mierīgi seko man! Citādi tavai māsai labi neklāsies.

Valdraku noklakšķināja ar mēli, un zirgs sāka kustēties uz priekšu.

Tiklīdz Valdraku pagriezās, lai dotos uz priekšu, kāda bulta, nolidojusi tieši pāri zirga mugurai, ieskrambāja viņam labo ausi.

No auss ļipiņas sāka sūkties asinis, un Valdraku, ķerdams pie tās, nevilšus uz mirkli atlaida Dinu. Nākamajā brīdī māšele steigšus metās lejā zem zirga un tad aizvēlās tam otrā pusē. Zirgs, piecirtis pakaļkāju, rāvās uz priekšu, bet Valdraku, pēkšņi zaudējis gan zirga, gan Dinas aizsegu, nolamājies nokrita zemē un tagad kā čūska locījās uz manas māsas pusi.

Ilgi domāt nebija laika. Pacēlis zobenu, es grūdu.

Trāpīju Valdraku sānā, taču uzreiz kļuva skaidrs, ka ar to nepietiks. Valdraku zem svārkiem nēsāja tādas kā bruņas. Viņš pat nepagriezās, lai cīnītos, tikai, izstiepis roku, sagrāba Dinu aiz kājas un novilka sev līdzās dubļos.

Cirtu vēlreiz. Un šoreiz atvēzējos pret viņa kaklu.

Gan Dinai, gan man uzšļāca asiņu šalts. Valdraku kāsējoši, burbuļojoši nogārdzās. Sagrābis aiz pleca, atvēlu viņu tālāk no māsas, un nu neģēlis gulēja uz muguras dubļainajā aizā; man pielēca, ka esmu nogalinājis to savām rokām, lai gan miris viņš vēl nebija. Kakls bija līdz pusei aizcirsts, un asinis šļācās laukā kā nokautai cūkai. Acis vēl mirkli raudzījās manī, bet tad vairs neredzēja neko.

Tas nebija tā, kā nogalināt kazu vai briedi.

Tas nebija kā nogalināt dzīvnieku vispār.

Tas vispār nelīdzinājās nekam, ko biju iepriekš mēģinājis.

Nokritu uz ceļiem līdzās cilvēkam, ko nule biju nogalinājis, un vēmu, kamēr kuņģis bija tukšs.

DINA 25 Dzīvi un veseli

pār aizu nolaidās klusums vai tikpat kā klusums. Kāds ievainotais skaļā balsī vaidēja. Abpus aizai parādījās loka šāvēji vēl aizvien uzvilktām bultām gadījumam, ja kāds sadomātu pretoties. Taču nedz Pūķa kareivji, nedz viltus kenziji nekustēja no vietas. Tie, kas bija palikuši dzīvi, padevās, un daudzi bija tik smagi ievainoti, ka aizstāvēties nespētu, nemaz nerunājot par uzbrukumu.

Davins bija noslīdzis ceļos līdzās Valdraku. Zobena galu iespraudis zemē, viņš bija cieši aptvēris ieroci, it kā tas būtu vienīgais balsts.

-   Davin…

-   Neskaties tagad manī! viņš sēca. Tagad ne.

Papurināju galvu.

-     Mierīgi vari skatīties man acīs, es teicu, tagad nenotiks itin nekas.

Brālis neticīgi noelsās, pa pusei šņukstēdams, pa pusei nospurkdams.

-     Tas tiešām tā ir, es turpināju, jo… jo… Davin, es nespēju viņu aizkavēt! Es to nespēju. Es vairs… neesmu kauninātāja.

Mani vārdi piespieda brāli uzmest man skatienu.

-     Kas par muļķībām! Davins nīgri norūca. Ta nemēdz notikt.

Nezināju, ko teikt. Tikai skatījos viņā, un viss. Un brāļa sejas izteiksme pamazām mainījās.

-   Vai tas nozīmē… ka tāpēc…

-   Es nespēju viņu aizkavēt! Balss vairs nedarbojās!

Un viņi netraucēti varēja noslepkavot Tavisu, netraucēti nogalināt deviņgadīgu zēnu manas vainas dēļ, un es nespēju nevienu apstādināt, tāpat kā tagad nespēju aizturēt asaras, kas lija man pār vaigiem.

-  Tu jau neesi vainīga, sacīja Davins, taču man likās, ka balsī ieskanas tādas kā šaubas.

Virs mums kāds iesaucās: Vai ar jums abiem kaut kas atgadījies?

Pametu skatienu uz krauju. Redzēt Vējoni strēlnieku vidū nebūtu nekāds pārsteigums. Taču saucējs nebija viņš. Tas bija Ieroču meistars.

Pasaule uz brīdi sagriezās kājām gaisā. Ko Ieroču meistars te dara? Nebiju redzējusi viņu veselu gadu, abi ar Atraitni taču dzīvoja Solarkā… un tad man ienāca prātā dzirdētā sargu saruna par Solarkas krišanu. Drakans bija ieņēmis cietoksni, ko visi uzskatīja par neuzvaramu. Tiktāl skaidrs, kāpēc Ieroču meistars patlaban nav Solarkā. Bet kāpēc viņš ir šeit?

-   Nē, Davins atbrēca, mēs esam sveiki un veseli! Brāļa balss mazliet trīsēja, bet es nodomāju, cik labi, ka neesam ievainoti kā citi mums visapkārt, taču sveiki un veseli gan mēs nebijām. Vismaz Davins ne.

Viņš tagad lēnām cēlās kājās, un es arī.

-   Ko šeit dara Ieroču meistars? jautāju, negaidīdama atbildi, jo kā lai Davins zinātu? Bet, lai nu kā, viņš par mani tomēr gudrāks.

-  Manuprāt, Ieroču meistars atradis veidu, kā cīnīties pret Drakanu, Davins atbildēja. Pēdējās nedēļās abi ar Atraitni pulcināja ļaudis. Un, man domāt, Vējonis ir viņu vidū.

Sākām soļot pa aizu pretim Ieroču meistaram un viņa biedriem. Likās, ka visapkārt ir vieni kritušie, taču biju pārlieku nogurusi, lai tādēļ man samestos nelabi. Sandors gulēja ar bultu acī, un es tik nodomāju: "Nu ari viņš miris. Vēlāk varbūt pārdomāšu visu sīkāk, patlaban nav spēka."

No Valdraku vīriem izdzīvoja tikai daži. Viens no tiem bija Morlans. Divi strēlnieki patlaban sēja viņam aiz muguras rokas. Un aiz viņa stāvēja…

Aprāvu soli tik spēji, ka Davins man uzgrūdās.

Ziņnesis. Tas, kas nonāvēja Tavisu.

Viņš stāvēja brīvs, vienā mierā tērgādams ar Vējoni, un nekas neliecināja, ka pret viņu kāds ko uzsāks.

Neko nedomādama, metos ziņnesim virsū.

Vīrs bija tik pārsteigts, ka novēlās augšpēdus.

-        Slepkava! es brēcu, mēģinādama iegrūst viņam acīs pirkstus. Nosist es kailām rokām nespētu, nē, taču, ja izskrāpēšu acis, tad…

Kāds, sagrābis mani no mugurpuses, atvilka no ziņneša.

-        Mieru, tikai mieru, teica Ieroču meistars. Neaiztiec viņu! Viņš ir mūsējais.

-        Kas viņš ir? es kliedzu, nevaldīdama pār sevi. Viņš nogalināja Tavisu!

-        Nē, viņš to neizdarīja vis, iebilda Ieroču meistars, viņš izglāba Tavisam dzīvību.

-        Izglāba Tavisam… es biju neizpratnē. Es taču pati savām acīm redzēju…

-        Redzēji, ka zēnu ievelk biezoknī. Un tad tas vīrs atgriezās ar asiņainām rokām.

-        Man nācās puikam iebelzt, lai atslēdzas, paskaidroja ziņnesis. Nebija laika skaidrošanai, un, manuprāt, viņš manī arī neklausītos. Bet asinis gan nebija viņa.

Vīrs atrotīja piedurkni un parādīja man asiņainu švīku, kas stiepās viņam pār delmu. Man bija jāizšķiras, ko darīt. Nebija paredzēts, ka Valdraku jūs piebeidz jau pirms ierašanās Cūku aizā.

-        Nu, daudz netrūka, lai ietu pavisam traki, norūca Ieroču meistars. Bijām spiesti pielietot stiprākus līdzekļus.

Ieroču meistars palaida mani vaļā.

-   Nu, vai tev vēl kārojas izskrāpēt viņam acis?

-   Nē, es izdvesu, un man sagribējās piesēst.

Taviss ir dzīvs.

Jutos kā pēkšņi atguvusi elpu. It kā pirmīt iekšā viss būtu sasaistīts, lai mani žņaugtu, bet nu es negaidot no šīs nastas atbrīvojos. Viņš nav miris. Viņa nāvē es neesmu vainojama.

-   Kur viņš tagad ir? es jautāju.

Man piepeši dedzīgi sagribējās ieraudzīt blēdīgo, vasarraibumaino sejiņu, kaut arī Taviss varbūt veltīs man niknu skatienu un nosauks par nodevēju. Bet, kas zina, varbūt tagad iekarošu Tavisa uzticību. Varbūt varēšu izskaidrot visu par Valdraku. Katrā gadījumā varētu mēģināt. Mirušam vairs neizskaidrotu neko.

Ieroču meistars pamāja uz aizas malu.

-        Tikko aizsūtīju vīru pēc Tavisa. Ja iesiet pa aizu, mazliet pagriežoties uz rietumiem, nonāksiet pie strauta. Tur esam nodomājuši uzsliet apmetni. Ejiet vien uz priekšu!

*

Pirmo reizi vairāku dienu laikā sēdēju pie ugunskura, baudīdama siltu ēdienu un dzērienu. Ilgi stāvēju strauta aukstajā ūdenī, berzēdama un mazgādama rokas, matus un seju, līdz sajutos daudzmaz tīra, taču blūzei neko nevarēju līdzēt. Ta bija vienos plankumos no Valdraku asinīm, un es nebiju spējīga ilgāk paciest to sev mugurā, lai gan zināju, ka bez tās, tikai svārkos un ņieburā, nosalšu.

Izdzirdusi soļus, pielēcu kājās. Tas bija tikai Davins. Sirds nomierinājās; laikam jāpaiet krietnam laikam, lai es pārstātu izturēties kā vajāts zvērs.

-        Še! brālis teica, pasniegdams man zaļi baltu Kenziju apmetni. Malās drusku nosmulēts, bet citādi nav ne vainas.

Saminstinājos, tomēr paņēmu. Apmetnis bija vilnas, un es acumirklī sasildījos.

-   Kāpēc viņi bija Kenziju apmetņos? es pajautāju.

-        Ieroču meistars patlaban runājas ar Morlanu, teica Davins. Taču tas lāgā never muti vaļā.

-        Piesoliet brangu atlīdzību! es nīgri izmetu. Par naudu tas cilvēks gatavs bezmaz uz visu.

-         Viņi kalnos cīnījušies, turpināja Davins. Trīs ievainoti. Taču pret ko gan viņi cīnījās?

-   Es zinu, ierunājās Taviss.

Mēs ar Dāvinu salēcāmies. Taviss bija apgūlies pie ugunskura, kluss un bāls, un es biju par viņu pavisam aizmirsusi.

-        Pret ko tad? jautāja Davins, mēģinādams izlikties, ka neko prātīgu no Tavisa negaida. Ar Tavisu nekad nevar būt drošs, kad viņš kļūs neuzticīgs vai neaprēķināms.

-        Pret Skai, atbildēja Taviss. Dzirdēju sargus par to runājam. Smiedamies teica, ka sadevuši Skai ļaudīm kārtīgi pa biksēm.

No sākuma jutu vienīgi atvieglojumu par to, ka uzbrucēji nav kenziji, kaut arī neviens to nesaprastu, kamēr viņi nepietuvotos pavisam klāt. Bet tad, pametusi skatienu uz Dāvinu, sapratu, ka atvieglojumam nav pamata. Gluži otrādi.

-        Pulverdiben, Davins tik tikko dzirdami teica, ja bars vīru Kenziju klana apmetņos uzbrūk Skai un… kā viņš tur teica… "sadod kārtīgi pa biksēm", ko tādā gadījumā darīs Skai?

-        Sados pretī, nevilcinādamies atbildēja Pulverdibens. Bet tie taču nebija Kenziju ļaudis. Ne uz to pusi.

-        Skai jau to nezina, teica Davins, un viņa balsī skanēja bailes. Skai dosies pretuzbrukumā. Uz kurieni, Pulverdiben?

Nu arī Pulverdibens pieklusa.

-        Uz Baurkenziju, Davins pabeidza. Viņi uzbruks Baurkenzijai.

DAVINS 26 Skarieleja

Izstiepos virs tumšā zirga kakla uz priekšu, tā gribējās, lai zirgam izaug spārni. Ieroču meistars bija izvēlējies deviņus spēcīgākos zirgus, uz kuriem bija jājuši Valdraku un Morlana ļaudis. Tomēr tie bija un palika ierindas zirgi, nevis pasaku tēli ar astoņām kājām vai lidotspēju. Bet tieši šobrīd mums noderētu brīnums.

Bija pagājušas divas dienas kopš viltus kenziju uzbrukuma Skai. Un ceļojumu no Cūku aizas uz Baurkenziju nevarēja veikt ātrāk kā trijās dienās, lai kā mēs trenktu zirgus un paši sevi. Cerēju tikai uz to, ka Astors Skaja uzreiz pretuzbrukumā neies. Astors bija izslavēts kā rūpīgs plānotājs, kas visu apdomā līdz pēdējam sīkumam pat attiecībā uz parastām medību izjādēm. Vai, teiksim, piecās dienās viņš varētu izplānot uzbrukumu Baurkenzijai?

Mēs bijām deviņi. Man šķiet krietni par daudz. Es būtu jājis viens, bet par to Ieroču meistars negribēja ne dzirdēt.

-   Pārlieku bīstami, viņš sacīja. Un ja nu kāds uzbrūk? Ko tad, ja zirgs iegrūdis kāju kurmja rakumos? Nē, jāsim žigli, bet vienotā pulkā.

Vienotais pulks bija Dina, Roza, Pulverdibens un es, pats Ieroču meistars ar saviem trīs vīriem un Morlans.

-  Mums jāsniedz kāds pierādījums, skaidroja Ieroču meistars. Nevaram taču paļauties, ka Skai noticēs uz vārda.

Tad nu Morlans jāja Ieroču meistara pēdās ar seglu stūrim piesietām rokām; kājas viņam saistīja virve, kas stiepās lejpus zirga vēderam. Ja viņa zirgs tagad iekāptu kurmja rakumos, nedodu ne pieci, ka veselām rokām un kājām viņš cauri netiktu. Taču Morlana labklājība man šobrīd neko daudz nerūpēja.

Nokļūšana līdz Augšzemei prasīja veselu diennakti. Par laimi, pirmajā naktī spīdēja mēness, mēs varētu jāt cauru nakti, tomēr beigās Ieroču meistars lika apstāties. Nodzīsim zirgus līdz nāvei, viņš sacīja.

Visu laiku aulekšos jāt nevarēja. Daļēji stāvo kalnu dēļ, tāpat arī takas bieži vien bija pārlieku akmeņainas un bīstamas; daļēji arī tāpēc, ka bija jātaupa zirgu spēki. Man nācās iegrožot savu nepacietību, lai nesteidzinātu Ieroču meistaru doties uz priekšu, jo viņš jau nu gan zina, kā izturēties pret dzīvniekiem un pašiem pret sevi.

-   Dažkārt jāsteidzas lēnām, Ieroču meistars norūca, kad es pa reizei palaidu muti. Kāda jēga plēsties uz priekšu, ja zirgs paliks pusceļā!

Labi zināju, ka viņam taisnība, tomēr prātā man bija tikai viens, viens un tas pats: krāsmatas, kur reiz stāvēja mūsu vecās mājas. Nogalētie dzīvnieki. Piegānītā aka. Nu mums tās vietā ir jauna māja, un tajā būtu ne tikai nogalēti dzīvnieki vien. Mamma. Mellija. Modija. Jā, pat par Niko es raizējos. Ko tad, ja ieradīsies ienaidnieks, bet viņš tikai noskatīsies, teikdams: "Man zobens nav mīļš!"

Nākamajā dienā virzījāmies steidzīgāk, smagākās takas bija jau aiz muguras. Taču Ieroču meistars uzstāja, ka visa nakts jāveltī atpūtai. Gulēju starp Dinu un Pulverdibenu, vērdamies naksnīgajās debesīs un ieklausīdamies, kā Pulverdibens pa miegam runā. Un šoreiz viņš par melleņu tortēm nesapņoja. Dzēsiet uguni! viņš pēkšņi iesaucās, un es sapratu, ka Pulverdibena murgi radniecīgi manējiem.

-   Vai tu jau guli? čukstēja Dina.

-   Nē, es teicu.

-   Es arī ne, viņa sacīja. Esmu pilnīgi bez spēka, taču iemigt nevaru.

-   Aizspēsim, es māsu mierināju.

-   Kā tu to vari zināt, viņa atbildēja. Tu jau tikai tā ceri.

-Jā, es atmurmināju. Bet kas cits mums atliek?

Beigās es tomēr iekritu miegā un laikam jau arī Dina. Gluži vienkārši bijām pārāk noguruši, lai visu nakti gulētu vaļējām acīm. Mazā gaismiņā pabarojām savus nabaga zirgus, izsukājām

viņus un sagatavojāmies kārtējam velnišķīgajam pārgājienam.

*

Bija drusciņ pāri pusdienlaikam, kad to izdzirdējām. Sākumā likās, ka dārd pērkons. Viesulis plosījās tiešām neganti, un padebeši slīga jo smagi, taču zibeni nemanīja. Un tad es izdzirdēju rēcienus. Tie nelīdzinājās cilvēciskām skaņām, tomēr zināju, kas tas par troksni: cilvēki uzbrūk cilvēkiem.

-Jājam! es iesaucos. Ja jau esam tik tuvu, ka var dzirdēt, tad nav ko taupīt zirgu spēkus. Un mēs jājām. Bijām vēl pusi dienas brauciena attālumā dienvidos no Baurkenzijas, lolojām mazu cerību, ka tie nebūs skai un kenziji, kas tur cīnās. Taču mūsu cerība izplēnēja ātri, kad, uztriecis nodzīto zirgu pēdējā stāvajā kraujā, pārlaidu skatienu Skarielejai.

Ieleja bija plaša, līdzena, parasti to apdzīvoja tikai govis un aitas. Mierīga ieleja, ja neskaita rāmu ūdenskritumu, dzeltenu un zaļu zāli, mazliet āboliņa un nedaudz vairāk viršu.

Patlaban ieleja mudžēt mudžēja no zirgiem un vīriem, bet gaisu pildīja cīņas izsaucieni un kara jūklis, zobena pret zobenu šķindoņa. Atcerējos, ka savulaik man šī skaņa likās itin jauka. Tas bija tik sen.

Nezinu, cik īsti cilvēku atradās ielejā, saskaitīt nebija iespējams. Taču pietiekami daudz. Viņi jāaptur. Man viņi jāapstādina. Zemē jau gulēja kritušie un ievainotie, juku jukām gan skai, gan kenziji.

Iespiedu papēžus zirgam sānos. Zirgs negribīgi spēra dažus stīvus soļus uz priekšu un beidzot piespiests metās auļos.

-        Apstājieties! es saucu no visa spēka. Kenziji! Skai! Apstājieties! Ieklausieties manī!

Tikpat labi es varēju kliegt vētrai. Viņi mani pat nepamanīja. Cīņas troksnī neviens mani nedzirdēja. Turklāt visi bija pārlieku aizrāvušies savstarpējā nogalēšanā.

-        METIET MIERU! tas bija Ieroču meistars, un savu mūžu nebiju dzirdējis cilvēku saucam tik skaļi. Bet arī viņa balss nespēja izspiesties cauri troksnim. Bezcerīgi. Nevienam cilvēkam viņus nepārkliegt. Neviena parasta balss nespēs…

-  Apstājieties!

Parasta cilvēka balss ne.

Mammas balss gan.

Nekāds varenais rēciens. Ne visai skaļi. Likās, ka viņa stāv mums tieši līdzās.

Cilvēki ielejā sastinga. Cirtiena vidū, lēciena vidū, nogalēšanas vai miršanas vidū. Izskatījās, ka visiem būtu pamāts ar burvju nūjiņu. Pat zirgi sastinga, it kā pēkšņi būtu ieguvuši koka kājas. Nu ielejā dzirdēja aurojam vēju, kas guldīja zāli līdz ar zemi.

Skaidri zināju, ka mamma savulaik apstādinājusi un apklusinājusi tūkstošiem satrauktu cilvēku Dunarkas Arsenāla sētā, likdama ieklausīties sevī. Es pats pirms brīža mēģināju uzsaukt cīņā iekarsušajiem vīriem, mēģinot viņus apstādināt. Man nebija karstākas vēlēšanās par to, lai viņi apstātos un atgūtu mieru.

Un tomēr bija gandrīz vai biedējoši vērot, kā tas notiek. Tik nedabiski. Kā burvestība.

Man kļuva skaidrs, kāpēc cilvēki no mammas baidās.

Man kļuva skaidrs, kāpēc dažs labs viņu dēvē par raganu.

Un tomēr…

Noskurinājos kā suns, kam izmircis kažoks. Ja tūlīt kaut ko nedarīšu, klusums ilgi neturpināsies, jo pat mamma nespēj sastindzināt simtiem cīņā iekarsušu vīru ilgāk par acumirkli.

-        Skai! es iebrēcos, cik skaļi vien varēdams. Kenziji! Jūs visi esat nodoti. Skatieties! Šā cilvēka apmetnī ir Kenziju krāsas, uz rokām skai asinis. Bet viņš nav kenzijs. Viņš nāk no Morlanu klana un kalpo Drakanam.

Paskubināju zirgu vēl pāris soļu uz priekšu, un man līdzās Ieroču meistars vilka uz priekšu Morlana zirgu, lai visi redz Morlanu. Pārlaidu vērīgu skatienu kaujas laukam.

-    Kallan! es iesaucos. Skaja! Astor Skaja! Nolieciet ieročus zemē, ļaujiet tiem atpūsties, nāciet šurp un pārliecinieties paši, ka manis teiktais ir patiesība!

Kallans jau nāca man pretī redzēju viņa raženo augumu izceļamies pārējo vidū. Un tur, melni zilo Skai klana kareivju vidū, stāvēja Astors Skaja, ietērpies gredzenbruņās, atstarodams gaismu kā upē palēcies lasis.

-    Miers starp klaniem! ierēcās Kallans virs galvām cilvēkiem, kas augumā bija mazāki par viņu. Es vēlos klanu mieru, Skaja, bet mēs šeit ejam pa burbuli!

Astors Skaja, negribīgi pamājis, iebāza zobenu makstī. Miers starp klaniem! viņš atsaucās. Taču brīdinu tevi, kenzij, ja būs vēl kāda blēdība, nākamgad ap šo laiku nekā tāda, kas saucas Kenziju klans vai Kenziju zeme, vairs nebūs!

Likās, ka mani muskuļi pārvērtušies ūdenī. Daudz netrūka, lai es atvieglots nokristu no zirga.

-    Kur ir mamma? es pajautāju. Viņai mums jāpalīdz vadīt sarunas.

-    Tava mamma? Ieroču meistars izskatījās pārsteigts. Viņas te nemaz nav.

Es pagriezos.

Zālē sēdēja mana māšele, apķērusi rokām galvu, kā baiļodamās, ka tā nokritīs.

-     Sāp, viņa vaidēja. Sāp tik ļoti, ka nemūžam to vairs nedarīšu!

Un tikai tad man pielēca, ka tā nebija mammas balss, kas apstādināja kauju ielejā.

Ta bija Dinas balss.

*

Mammu ieraudzīju tikai pēcpusdienā. Un pagāja vēl viena diena, kamēr nomierinājušies varējām parunāties. Viņa sameklēja mani pie aitu mājas, es tieši grasījos bāzt zem jumta zobenu. Savu jauno zobenu, ko raušus biju izrāvis no ievainota vīra rokām.

-   Vai slēpsi? viņa jautāja.

Paraustīju plecus. Slēpu un slēpšu, atbildēju. Te ir pati piemērotākā vieta.

Mamma jautājoši mani uzlūkoja.

-   Dzirdēju, tu esot nogalinājis cilvēku, viņa sacīja.

-Jā. Valdraku. To, kas pavēlēja šaut uz tevi.

Mamma brīdi stāvēja man aiz muguras klusēdama. Vai tagad vari manī paskatīties? viņa jautāja. Vai arī par notikušo tev ir kauns?

Acumirklī nepagriežos. Atcerējos, kāda skaņa nāca no Valdraku mutes. Atcerējos viņa acis, kas kļuva tukšas.

-   Davin? -Jā.

Pagriezos. Sastapu mammas skatienu. Nekaunos, es tad sacīju, tā dēļ ne. Taču būtu labāk, ja tas nebūtu bijis nepieciešams.

Mamma pamāja.

-        Sumināts atpakaļ mājās! viņa sacīja, mazliet tā kā uzmanīgi aplikdama man roku, kā šaubīdamās, vai es to gribu. Bet es gribēju gan.

DINA 27 Siļķe

Saule jau slīdēja uz vakaru. Diena bija silta, un Bests gulšņāja garajā zālē pie malkas šķūnīša, elsodams tā, ka sārtā mēle rēgojās jau pa gabalu. Pagalma vidū stāvēja Ivans Laklans ar dābolainu kalnu zirdziņu, un tas bija daudz jaukāks par Debijas Zālīšmammas pelēci.

-   Man līdzi ir vēstule, Ivans sacīja. No Helēnas.

Paņēmusi es to nesteigdamās izlasīju. Helēna bija atrakstījusi

man, nevis mammai. Izteica pateicību man un visai ģimenei par to, ka atguvām viņas mazbērnu. Viņa rakstīja arī, cik ļoti viņu iepriecina tas, ka tika novērsts klanu karš starp Skai un Kenziju, neprasot pārlieku daudz cilvēku dzīvību. Ta bija visnotaļ pieaugušo vēstule. Nepavisam ne tāda, kādu parasti sūta meitenei manā vecumā. Un beigās stāvēja rakstīts tā: "Taviss sūta daudz sirsnīgu sveicienu." Tas nu gan melots, es nodomāju, diez vai es viņam kādreiz kļūšu mīļa. "Un sūtu Tev Silki, kas kalpos krietni un uzticīgi. Varēsi zirgu izmantot, kad pavadīsi mammu viņas gaitās, tāpat arī tad, kad drīz vien uzsāksi savējās."

-   Burvīga dāvana, sacīju, īsti nezinādama, kur likt rokas. Nodod Helēnai Laklanai no manis lielu jo lielu paldies!

-   Tiks izdarīts, viņš sacīja. Kur ir tavs karstgalvis brālis?

-   Aizgājis pie Pulverdibena, gribēju teikt, Alena Kenzija. Nezinu, kur viņi patlaban ir.

-        Nu, teica Ivans, varbūt tā arī labāk. Labprāt ar viņu sasveicinātos, bet nav jau teikts, ka viņš grib sasveicināties ar mani.

-        Laipni lūdzam pārnakšņot pie mums! es piedāvāju. Brālis pirms tumsas būs mājās.

Ivans papurināja galvu.

-        Paldies par uzaicinājumu, taču esmu jau sarunājis naktsmājas pie Modijas Kenzijas. Vai nepalīdzēt tev novietot zirgu stallī?

-   Varu to izdarīt pati, atbildēju.

-        Labi. Tad nu veiksmi un daudz laimes ar Silki! Viņa ir smalks zirdziņš īsts dāmu zirgs.

Pasmaidīju, vēlreiz pateicos, neļaudama izskanēt mēles galā kņudošajam jautājumam: varbūt Silke prot vilkt koku stumbrus? Ja ne, tad būs jāiemāca. Tadas lietas var izglābt cilvēkam dzīvību.

*

Ivans Laklans pazuda pār kalnu Modijas pagalmā. Ievedusi Silki stallī, ļāvu viņai apsveicināties ar Falku. Falks, beidzot ieguvis sabiedrību, protams, jutās laimīgs, nozviedzās, pakārpīja zemi un laikam jau grasījās bubināt nabaga Silkei, cik uzticams kungs viņš ir. Silke nospurcās un labprātāk vēlējās runāt ar mani. Viņa elpoja man uz kakla un bužināja man matus. Pieskaroties maigajam, tumši pelēkajam purnam, nebija grūti iedomāties, kā Silke tikusi pie sava vārda (Silke dāņu valodā: zīds. Tulkotājas piezīme).

Salikusi abiem sienu un svaigu ūdeni, devos atpakaļ mājā.

Mamma sēdēja pie virtuves galdiņa, lobīdama zirņus. Parādīju viņai vēstuli.

-        Tādu dāvanu saņemt ir patīkami, mamma sacīja. Laklanieši audzē tiešām smalkus zirgus.

Es pamāju. Mamma paskatījās manī.

-   Kāpēc tu nepriecājies? viņa jautāja.

-   Es taču priecājos.

-   Nē, mamma nepiekrita, pa īstam ne. Kas lēcies?

Piesēdusi saplosīju zirņu pāksti gabalos. Un tad man paspruka:

-   Bet es taču neesmu to pelnījusi!

-   Kāpēc ne?

-   Viņa raksta… viņa raksta, ka varēšu zirgu izmantot, kad pavadīšu tevi. Un kad sākšu doties pati savās gaitās. Bet es par to neesmu pārliecināta… neesmu pārliecināta, vai vispār spēju būt kauninātāja.

Biju mēģinājusi. Roza man nāca talkā. Davins arīdzan. Taču, lai kā es sasprindzinājos, kopš tās dienas Skarielejā īstā kauninātājas balsī nespēju izteikt ne vārda. Savulaik tā gribējās atkal ieskatīties acīs Dāvinām, tagad es to varu tomēr negaidīju, ka viss pavērsīsies šādi.

Mamma negaidot piecēlās. Iegājusi nišā, kurā es guļu, viņa pabāza roku zem mana spilvena.

-   Vai tāpēc, ka vairs nenēsā šo? viņa noprasīja, paceldama gaisā manu kauninātājzīmi.

Es nelaimīga papurināju galvu.

-   Man ir tik žēl, mamm, tomēr man liekas, ka nu vairs nevaru būt tava mācekle.

-   Augstā debess, kāpēc gan ne?

-   Tāpēc… tu taču labi zini! Es vairs nevaru. Tagad es nespēju sakaunināt pat peli! Es… es vairs neesmu nekāda kauninātāja!

-   Ak tā? mamma pasmaidīja, taču balss skanēja aizdomīgi skarbi. Pajautā Kallanam! Vai Astoram Skajam. Vai jebkuram citam vīram, kas stāvēja Skarielejā, pēkšņi zaudējis vēlmi plūkties. Nejau visām, pat pieaugušajām kauninātājām, tāds meistardarbs būtu pa spēkam.

-Jā, bet tā taču… gribēju teikt sakritība, taču tas nebija īstais vārds. Rīkojos nedomādama. Un galva pēc tam vai plīsa. Kad mēģinu, tad… tad nevaru. Vairs ne.

-   Dūdiņ! Mamma piemetās man blakus uz virtuves ķeblīša. Viss nāks atpakaļ. Agri vai vēlu. Savu spēju tu neesi zaudējusi. Tā tikai paslēpusies. Paslēpusies tāpēc, ka ļauns cilvēks piespieda to lietot nevietā. Met mieru, par varītēm nemēģini, spējas atnāks pašas par sevi. Kad būsi tam gatava.

Nolikusi kauninātājzīmi uz galda, mamma sabužināja man matus.

-   Vai gribi, lai es to atkal nēsāju? pajautāju.

-   To tu izlemsi pati, viņa sacīja.

-     Kad viņi man to atņēma, tad… jutos tā, it kā vairs nebūtu tava meita.

Mamma iesmējās. Ta ir lielākā no visām tavām pēdējo gadu muļķībām. Vai tad Mellija nav mana meita? Vai Davins nav mans dēls? Vai tiešām tu domā, ka pārstāsi būt mans bērns tikai tāpēc, ka nespēj ļaudīm likt nokaunēties?

-   Nē, es vilcinādamās novilku. Nedomāju vis.

*

Tovakar, atlaidusies gultā, es paliku rokas zem spilvena un, satvērusi kauninātājzīmi, nekādi nevarēju iemigt. Dzirdēju, ka Roza un Mellija jau guļ. Prātoju par visu notikušo. Kas to būtu domājis, ka Taviss paliks dzīvs! Īstenībā tā ir neticama laime, ka arī es esmu dzīva, tāpat arī Davins un Roza. Kāda laime gulēt zem mūsu jaunās mājas jumta, kāda laime, ka patlaban starp klaniem valda miers!

Tur, Zemienē, Drakans medī kauninātājas un dedzina viņas sārtā. Davins man to pastāstīja.

"Mamma teic, ka Pūķa firsts izplata ap sevi nekaunību," brālis sacīja, "kā lipīgu sērgu."

Mani pirksti slīdēja pār vēso alvas plāksnīti, sataustīdami gludo, balto emalju. Šādu zīmi nēsāt kļuvis bīstami. īpaši tiem, kas vairs nespēj pa īstam aizsargāties. Bet varbūt es rīt tomēr to uzlikšu.

Varbūt.

Lēne Koberbēla KAUNINĀTĀJZĪME

Redaktore Rūta Koluža

Content

Koberbēla Lēne Kauninātājzīme

DINA 1 Vīrs, kas pārdeva bērnus

DAVINS 2 Zobens

DINA 3 Aitu zaglis un fazāni

DINA 4 Vītola ala

DAVINS 5 Divi cilvēki pasaulē

DAVINS 6 Baltā Briužumāte

DAVINS 7 Dzelzs loks

DINA 8 Naida sēšana

DAVINS 9 Dzirnavu dambis

DInA 10 Rēgu valstība

DAVINS 11 Vaina

DINA 12 Peramais zēns

DINA 13 Kauninātājzīme

DAVINS 14 Kā sērga

DINA 15 Reti sastopams ierocis

DInA 16 Smēdes zēns

|DInA 17 Akmens meitene

DAVINS 18 Kas zog beigtas aitas?

DAVINS 19 Cerība, bailes un auzu tume

DAVINS 20 Pūķa dienestā

DAVINS 21 Ģimenes pārgājiens

DIMA 22 Zaļš ar baltu

DINA 23 Valdraku Atriebība

DAVINS 24 Cūku aiza

DINA 25 Dzīvi un veseli

DAVINS 26 Skarieleja

DINA 27 Siļķe