Kolfers Oīns

Artēmijs Fauls Incidents arktikā

Oīns Kolfers

Artēmijs Fauls Incidents arktikā

ARTĒMIJs FAULS psihes novērtējums

izraksts no pusaudža gadiem

Visas pazīmes liecina, ka trīspadsmit gadu vecumā objektam, proti, Artemijam Faulam, piemita prāts, par kadu dižaka nav bijis nevienam cilvēkam kopš Volfganga Amadeja Mocarta. Artēmijs bija interneta tiesraidcs turnīrā pieveicis Eiropas čempionu šahā Evanu Kašogi, patentējis, mazākais, divdesmit septiņus izgudrojumus un ar Dublinas jaunās operteātra ēkas projekta pieteikumu uzvarējis arhitektūras konkursā. Tāpat viņš bija izveidojis datorprogrammu, kas no Šveices banku kontiem uz viņa paša rēķinu pārskaitīja miljoniem dolāru, viltojis vairāk nekā duci impresionistu gleznu un no elfu tautas izkrāpis pamatīgu kaudzi zelta.

Jāvaicā — kāpēc? Kas Artēmiju mudināja iesaistīties noziedzīgos darījumos? Atbilde meklējama pie viņa tēva.

Artēmijs Fauls vecākais pārvaldīja noziedzības impēriju, kas pletās no Dublinas dokiem līdz Tokijas sētpagalmiem, tacu viņš tīkoja sevi apliecināt kā likumīgs uzņēmējs. Nopircis kravas kuģi, viņš iekrāva tur 250 000 kolas kārbu un devās ceļā uz Ziemeļkrievijaspilsētu Murmansku, kur bija noslēdzis darījumu, kas solījās būt ienesīgs vēl vairākus desmitus gadu.

Diemžēl krievu mafija izlēma nepieļaut, lai kaut kāds īru magnāts nogrābj kumosu viņu tirgus, un nogremdēja a Faulu zvaigzniv Kolas līcī. Artēmijs Fauls Pirmais tika pasludināts par pazudušu bez vēsts un, visticamāk, gājušu bojā.

Tā iedragātās impērijas priekšgalā nostājās Artēmijs juniors. Lai atjaunotu dzimtas kapitālu, viņš pievērsās noziedznieka karjerai, kas nieka divos gados viņam lāva nopelnīt vairāk nekā piecpadsmit miljonus mārciņu.

No šī vērā ņemamā kapitāla galvenokārt tika apmaksātas uz Krieviju sūtītas glābšanas ekspedīcijas. Artēmijs liedzās ticēt, ka tēvs ir miris, kaut arī ar katru nākamo dienu tāda iespēja šķita aizvien neizbēgamāka.

No citiem pusaudžiem Artēmijs vairījās un īgņojās, kad tika sūtīts uz skolu, jo labprātāk viņš laiku pavadīja, plānodams kārtējo noziegumu.

Tālab pieredze, ko viņš guva, kad Četrpadsmitajā dzīvības gadā iejaucās ar goblinu dumpi saistītajos notikumos, bija gan traumējoša, briesmīga un bīstama, tomēr varbūt pats labākais, kas ar viņu maz varēja notikt. Viņš vismaz kaut nedaudz laika pavadīja ārpus mājas un satika jaunus paziņas.

Taisni žēl, ka tie pa lielākai daļai mēģināja viņu nogalēt.

Ziņojumu RUĶu akadēmijas arhīvam sastādījuši dr. Dž. Argons un B. Psihs.

PROLOGS MURMANSKA, ZIEMEĻKRIEVIJA, piRMs dIVIEm gadiem

Divi krievi spiedās pie nokaitušas taupības krāsniņas, velti raudzīdami paglābties no Arktikas spelgoņas. Kad septembris jau aiz muguras, Kolas līcis vis nebija vieta, kur kāds gribētu uzturēties, jo īpaši Murmanskā. Murmanskā pat baltie lāči tīstījās šallēs. Tik barga sala nav vairs nekur, ja nu vienīgi Noriļskā.

Vīri bija mafijas rokaspuiši un vairāk bija raduši vakarus aizvadīt zagtos BMW. Prāvākais no abiem, Mihails Vasikins, pagrūda uz augšu kažoka piedurkni un ieskatījās viltotā Rolex pulkstenī.

—  Tas verķis tūliņ ņems un aizsals, — viņš noteica, piesizdams pie ūdensdrošā korpusa. — Kur tad es šo grūdīšu?

—   Beidz gausties, — atsaucās otrais, kam vārdā bija Kamars. — Pats esi vainīgs, ka mums te jākvern.

Vasikins aprāvās. — Kā, lūdzu?

—  Rīkojums bija vienkāršs — nogremdēt "Faulu zvaigzni". Tev vajadzēja tikai iebliezt pa kravas tilpni. Kuģis tak nebij no mazajiem, johaidī. Iebliez pa tilpni, un šis iet dibenā kā smērēts. Bet nē — dižais Vasikins iebliež pa pakaļgalu. Ne otras raķetes, lai visu kārtīgi nodarītu līdz galam, nekā. Tāpēc mums te tagad jāmeklē tie, kas nav pagalam.

—   Bet kuģis tak dibenā nogāja!

Kamars paraustīja plecus. — Nu, un? Grima lēnām, pasažieriem bija laika, cik uziet, lai kur pieķertos. Slavenais Vasikins, ko? Vanagacs! Tad jau mana bābuška šauj labāk.

Ļubkins, mafijas cilvēks dokos, pienāca abiem klāt, iekams diskusija paspēja izvērsties pamatīgā skandālā.

—   Kā ir? — lācīgais jakuts noprasīja.

Vasikins nospļāvās pāri piestātnes malai. — Kā ta var būt? Atradāt ko?

—  Sprāgušas zivis un sadragātas kastes, — atteica jakuts, abiem rokaspuišiem pasniegdams kūpošas krūzes. — Dzīvības nekādas. Nupat jau pāri par astoņām stundām. Man ir bars krietnu veču, kas pārmeklē visu uz leju līdz pat Zaļajam ragam.

Kamars ievilka mutē kārtīgu malku, bet tūliņ visu riebumā izspļāva. — Kas tas par brūķi? Darva?

Ļubkins nosmējās. — Karsta kola. No "Faulu zvaigznes". Kravu skalo krastā kastēm vien. Šovakar mēs riktīgi esam Kolas līcī.

—  Piesargies, — sacīja Vasikins, izšļākdams dziru sniegā. — Jau laiks sakritis uz nerviem. Tā ka lai nebūtu vairs nekādu draņķīgu jociņu. Pietiek ar to, ka man jāklausās Kamara muldēšanā.

—  Ilgi jau vairs ne, — pārinieks noburkšķēja. — Vēl vienreiz pāršļūksim pāri un tad meklēšanai liksim punktu. Pēc astoņām stundām ūdenī te kurš katrs būs pagalam.

Vasikins pastiepa tukšo krūzi. — Stingrāka tev nekā nav? Kāds malciņš vodkas, ko sasildīties? Es zinu, ka tev allaž kur noslēpta blašķīte.

Ļubkins jau sniedzās pie bikšu kabatas, bet tad iesprakšķējās pie jostas piekārtā rācija. Trīs aprauti spurkšķi.

—   Trīs pīkstieni. Tas ir signāls.

—   Kas par signālu?

Ļubkins metās projām pa krastmalu, saukdams pār plecu:

—    Trīs pīkstieni pa radio. Tas nozīmē, ka K9 vienība kādu uzgājusi.

Atrastais nebija krievs. Vismaz tik daudz bija noprotams no apģērba. Viss no smalkā uzvalka līdz ādas mētelim nepārprotami bija pirkts Rietumeiropā, varbūt pat Amerikā. Apģērbs bija šūdināts pēc mēra un no augstākā labuma drānas.

Vira drēbes gan bija nosacīti neskartas, taču miesai vis nebija klājies tik spoži. Kailās pēdas un plaukstas bija apsalušas ar ledus kārtu. Viena kāja uz leju no ceļgala kūļājās ērmīgi ļengana, un apdegusi seja līdzinājās baismīgai maskai.

Meklētāji bija viņu izvilkuši no aizas trīs KM uz dienvidiem no līča un atstiepuši šurp uz brezenta gabala, to pielāgojuši par nestuvēm. Viņi drūzmējās ap guvumu, dauzīdami pret zemi kājas, lai atvairītu salu, kas līda zābakos. Vasikins, likdams lietā elkoņus, izlauzās bariņam cauri un nometās ceļos, lai atradumu papētītu tuvāk.

—   Kājas šim vairs nebūs, tas nu ir skaidrs, — viņš atzina.

—    Pāris pirkstu tāpat. Un ģīmis arī neizskatās necik labāk.

—   Paldies, dakter Miša, — Kamars nīgri piebilda. — Dokumenti ir?

Vasikins kā jau kabatzaglis zibenīgi izčamdīja vīrietim kabatas. Maku un pulksteni.

—  Nekā. Savādi gan. Tāds bagātnieciņš tak nestaigātu apkārt ar tukšām kabatām, ne?

Kamars pamāja. — Nestaigātu vis. — Viņš pagriezās pret meklētājiem. — Desmit sekundes, tad būs nepatikšanas. Valūtu varat paturēt, visu pārējo dodiet šurp.

Jūrnieki apdomājās. Augumā Kamars nebija diez ko padevies. Bet viņš bija no mafijas, no krievu organizētās noziedzības sindikāta.

No rokas rokā atceļoja ādas kabatas portfelis, tad iešļuka brezenta krokās. Pēc brīža tam piebiedrojās Kartjē hronogrāfs. No zelta, ar briljantiem izlikts. Krievijas piecu gadu vidējās algas vērtībā.

—  Prātīgi darīts, — Kamars noteica, paķerdams bez īpašnieka palikušos dārgumus.

—   Nu? — ieprasījās Vasikins. — Savācam viņu vai kā?

Kamars no kazādas maka izvilka platīna Visa karti, lai apskatītos vārdu.

—   Savācam ka nu tikai, — viņš atteica, ieslēgdams savu mobilo telefonu. — Savācam un sedziņas virsū uzsedzam. Citādi mums atkal nenoveiksies, un šis saķers plaušu karsoni. Tici man, mēs galīgi negribam, lai šim vīram kas atgadītos. Viņš ir mūsu caurlaide uz gaišo nākotni.

Kamars bija satraucies. Tas nu viņam nepavisam nebija raksturīgi.

Vasikins pietrausās kājās. — Kam tu zvani? Kas šis tāds ir?

Kamars uzmeklēja numuru sarakstā. — Zvanu Britvam. Kam tad vēl!

Vasikins nobālēja. Bosam zvanīt bija bīstami. Visi zināja, ka sliktu ziņu pienesējus Britva mēdz šaut nost. — Ziņas tak labas, ko? Tu zvani, lai teiktu ko labu?

Kamars pavēcināja Visa karti kolēģim pie deguna. — Izlasi šito.

Vasikins labu brīdi pētīja karti. — Es pa ingļiš nemāku. Kas tur rakstīts? Kas tas ir par vārdu?

Kamars pateica. Mihaila seja palēnām izšķobījās smaidā. — Zvani, — viņš sacīja.

PIRMĀ NODAĻA ĢIMENES SAITES

SVETĀ BARTLBIJA SKOLA mazgadīgiem džentLmEŅiem. VIKLova5 grāFiSTE, ĪRiīja. šodien

Vīra pazušana smagi iedragāja Endželīnas Faulas veselību. Viņa nobēdzinājās savā istabā un atsacījās iet laukā. Glābiņu viņa meklēja domās, daudz labprātāk kavēdamās pagātnes sapņos, nevis šodienā. Diez vai Endželīna Faula jelkad būtu atlabusi, ja viņas dēls Artēmijs Otrais nebūtu noslēdzis darījumu ar elfu Holliju Kniepu: mātes veselais saprāts par pusi no elfu policijai nozagtā zelta. Kolīdz māte bija pilnībā atguvusi veselību, Artēmijs juniors visas pūles veltīja tam, lai uzmeklētu tēvu, krietnu tiesu dzimtas kapitāla ieguldīdams Krievijas ekspedīcijās, vietējos izlūkdienestos un firmās, kas nodarbojās ar informācijas meklēšanu internetā.

Jaunajam Artēmijam Faulu viltības bija iemērīts divtik daudz. Tomēr, kolīdz bija atspirgusi māte, kas bija ar stingru raksturu apveltīta un daiļa dāma, īstenot ģeniālos plānus kļuva aizvien grūtāk. Bet tie bija tik aktuāli kā vēl nekad, jo vajadzēja finansēt tēva meklējumus.

Endželīna, satraukusies par dēla apsēstību un bīdamās, ka divi iepriekšējie gadi varētu būt nelabvēlīgi iespaidojuši viņa garīgo veselību, savu trīspadsmitgadnieku pierakstīja ārstēšanas kursā pie skolas psihologa.

Der just viņam līdzi. Tas ir, psihologam…

Dr. Po atlaidās polsterētajā atzveltnes krēslā, zibenīgi pārskatīdams priekšā nolikto papīra lapu.

—  Tā, Faula jaunkungs. Aprunāsimies, ja?

Artēmijs smagi nopūtās, atglauzdams tumšos matus no augstās, bālās pieres. Kad reiz viņi apjēgs, ka tamlīdzīgs prāts nav pakļaujams detalizētai analīzei? Viņš pats bija izlasījis vairāk psiholoģijas mācību grāmatu nekā šis psihologs. "Psihologu Žurnālā" pat bija publicēts Artēmija raksts, parakstīts ar pseidonīmu "Dr. F. Rojs, dekāns Šlipe".

—    Protams, dakter. Parunāsim par jūsu krēslu. Viktoriānu?

Po ar labpatiku paberzēja ādas paroceni. — Jā, visnotaļ pareizi. Šis tas no dzimtas mantojuma. Mans vectēvs to iegādājās Sotbija izsolē. Cik zinu, reiz tas stāvējis pilī. Karalienes iecienīts.

Artēmija lūpas savilkās varbūt centimetru platā saspringtā smaidiņā. — Nu gan, dakter. Pilī viltojumus parasti neliek.

Po pirksti sažņaudzās, nostiepdami paroceņu apdilušo ādu. — Viltojumus? Faula jaunkungs, galvoju, ka šis ir pilnīgi autentisks.

Artēmijs pieliecās, lai apskatītos tuvāk. — Viltojums labs, varat man ticēt. Bet paverieties šeit. — Po skatiens sekoja jaunekļa pirkstam. — Kur nagliņas. Redzat zigzaga vīli uz atzvelt

nes? Mašīnas darbs. Agrākais, tūkstoš deviņsimt divdesmitie. Jūsu vectēvs ticis piemuļķots. Taču kas par to? Krēsls paliek krēsls. Tādām mantām jau nav nozīmes, ko, dakter?

Po pikti skribelēja, apspiezdams nepatiku. — Jā, Artēmij, gudri. Tieši kā rakstīts jūsu slimības vēsturē. Spēlējam spēlītes. Un nu atgriezīsimies pie jums paša.

Artēmijs Fauls Otrais sakārtoja biksēs iegludināto vīli.

—   Te, dakter, būs problēma.

—   Ak tā? Kāda tad?

—   Problēma tāda, ka es zinu mācību grāmatās iespiestās atbildes uz visiem jautājumiem, kādus jums labpatiktu uzdot.

Dr. Po vai veselu minūti skricelēja piezīmju burtnīcā. — Mums patiesi ir problēma, Artēmij. Tikai pavisam cita, — viņš pēdīgi teica.

Artēmijs teju pasmaidīja. Skaidrs, ka dakteris tagad ķersies pie ārstēšanas pēc kārtējās zināmās teorijas. Kādi traucējumi mums būs šodien? Varbūt personības šķelšanās? Bet varbūt patoloģiska melošana?

—  Problēma ir tur, ka nav neviena, pret ko jūs justu gana lielu cieņu, lai spētu izturēties kā līdzīgs pret līdzīgu.

Teiktais Artēmiju aizskāra. Šis dakteris bija apķērīgāks par pārējiem. — Jāsmejas. Ir cilvēki, ko es vērtēju ļoti augstu.

Po nepacēla skatu no piezīmju burtnīcas. — Tiešām? Piemēram?

Artēmijs brīdi apdomājās. — Albertu Einšteinu. Viņa teorijas bija lielākoties pareizas. Un Arhimēdu, grieķu matemātiķi.

—   Un kā ar tiem, ko pats esat saticis?

Artēmijs saspringti domāja. Prātā neatausa neviens.

—   Ko? Neviena paša?

Artēmijs paraustīja plecus. — Izskatās, ka jums, dakter Po, visas atbildes ir jau rokā. Varbūt pasakiet pats.

Po atvēra logu piezīmjdatora ekrānā. — Vienreizēji. Ikreiz, kad lasu šo…

Laikam taču manu biogrāfiju?

Jā, tā daudz ko izskaidro.

Piemēram, ko? — Artēmijs noprasīja, nevilšus ieintercsejies.

Dr. Po izdrukāja vienu lapu.

—  Vispirms tas jūsu biedrs. Sulainis. Kā noprotu, miesassargs. Diez vai piemērots pavadonis jūtīgam zēnam. Tad jūsu māte. Manā skatījumā brīnišķīga sieviete, bet kontroles pār jums viņai nav pilnīgi nekādas. Visbeidzot jūsu tēvs. Ja ticam tam, kas te rakstīts, viņš, pat dzīvs būdams, nevarēja būt nekāds labais paraugs.

Kodīga piezīme, taču Artēmijs negrasījās pieļaut, lai dakteris noprot, tieši cik sāpīgi tā iedzēlusi. — Jūs paļaujaties uz kļūdainu informāciju, dakter, — viņš sacīja. — Mans tēvs ir dzīvs. Varbūt pazudis, tomēr dzīvs.

Po pārskatīja savu lapiņu. — Patiesi? Man bija radies iespaids, ka pazudis viņš ir jau teju divus gadus. Nūjā! Tiesa viņu pasludinājusi par mirušu.

Artēmija balss skanēja pilnīgi bezkaislīgi, lai gan sirds sistin sitās. — Man vienalga, lai ko saka tiesa, lai ko — Sarkanais Krusts. Viņš ir dzīvs, un es vinu atradīšu. / ' /

Po uzskricelēja vēl vienu piezīmi.

—   Bet pat ja jūsu tēvs atgrieztos, kas no tā? — viņš vaicāja. — Vai iesit viņa pēdās? Vai būsit noziedznieks tāpat kā viņš? Varbūt jūs tāds esat jau tagad?

—  Mans tēvs nav nekāds noziedznieks, — Artēmijs niķīgi norādīja. — Viņš visus mūsu līdzekļus jau sāka ieguldīt likumīgos uzņēmumos. Murmanskas darījums bija tīrs.

—   Jūs izvairāties no atbildes, Artēmij, — Po sacīja.

Bet Artēmijam tāda prašņāšana jau bija līdz kaklam. Laiks izspēlēt spēlīti. — Kāpēc tā, dakter? — viņš satriekts noteica. — Tas ir sāpīgs temats. Jūs taču noprotat, ka es, iespējams, ciešu no depresijas.

—   Tā man šķiet gan, — Po piekrita, nojauzdams cerīgu pavērsienu. — Vai tā ir?

Artēmijs ieslēpa seju plaukstās. — Tas ir mātes dēļ, dakter.

—  Mātes? — Po mudināja, raudzīdams apvaldīt satraukumu un runāt pavisam mierīgi. Šogad Artēmija dēļ no Svētā Bārtlbija skolas bija dabūjuši aiziet jau seši psihologi. Taisnību sakot, arī Po jau teju, teju grasījās kravāt mantas. Bet nu…

—   Mana māte, vina…

Po, sēdēdams savā viltotajā viktoriāņu krēslā, paliecās uz priekšu. — Jūsu māte, jā?

—   Viņa mani piespiež pakļauties šai smieklīgajai terapijai, kad skolas tā dēvētie psihologi nav neko daudz labāki par caurkritušiem pasaules lāpītājiem ar grādu kabatā.

Po nopūtās. — Ļoti labi, Artēmij. Lai notiek pēc jūsu prāta, tikai ja turpināsit bēgt no savām problēmām, mieru rast neceriet.

No izsmeļošākas analīzes Artēmiju paglāba tas, ka ievibrējās viņa mobilais telefons. Savienojums bija kodēts. Numuru zināja tikai viens cilvēks. Zēns izvilka tālruni no kabatas un atvāza sīciņo komunikācijas paneli. — Jā?

Klausulē atskanēja Sulaiņa balss. — Artēmij, te es.

—   Kā citādi. Man šobrīd ir šādas tādas darīšanas.

—   Mums ir zina.

—   Jā. No kurienes?

—    Precīzi nezinu. Bet tā ir sakarā ar "Faulu zvaigzni".

Artēmijam pār muguru noskrēja skudriņas. — Kur tu esi?

—   Pie galvenajiem vārtiem.

— Malacis. Jau eju.

Dr. Po norāva acenes. — Seanss vēl nav galā, jaunais cilvēk. Šodien mēs esam krietni pavirzījušies uz priekšu, pat ja raudzīsit to noliegt. Ja tagad aiziesit, es būšu spiests ziņot dekānam.

Artēmija ausis brīdinājums nesasniedza. Viņš jau bija pavisam kur citur. Ādu kņudināja pazīstamās sprakšķošās dzirkstelītes. Kaut kas brieda. Viņš juta.

OTRĀ NODAĻA ČIKA REISIŅŠ

RIETUMKRasts, glābiņa. ŪNIjA

Tradicionāli rūķis tiek iztēlots par rakarīti zaļā uzvalciņā. Tā, protams, viņu iztēlojas cilvēki. Elfiem ir pašiem savi stereotipi. Tautai Reglamenta Ūnijas Ķerstakļu spēku virsnieki pa lielākai daļai saistās ar nepielūdzamiem gnomiem vai duclgiem, muskuļotiem elfiem, kas dienestā iesaukti taisnā ceļā no koledžas krakškbola komandas.

Kapteine Hollija Kniepa neatbilst nevienam no minētajiem aprakstiem. īstenībā viņa droši vien būtu pati pēdējā, ko jūs iedomātos iekļaut RŪĶu mobilajā vienībā. Ja jums vajadzētu uzminēt, ar ko Hollija nodarbojas, kaķiskā stāja un sīkstie muskuļi visdrīzāk vedinātu domāt, ka viņa ir vingrotāja vai varbūt profesionāla speleoloģe. Bet ieskatieties ciešāk — nevis smukajā ģīmītī, bet dziļi acīs — un tur ieraudzīsit tik svelmainu apņēmību, kas aizdegtu desmit soļu attālumā noliktu sveci, un dzīves gudrību, kas Hollijai nodrošināja vietu pašu cienījamāko ķerstakļu virsnieku pulkā.

Protams, formāli viņa ķerstakļos vairs nedienēja. Kopš

Artēmija Faula lietas, kad Hollija tika sagūstīta un turēta par ķīlnieci, viņas statuss, proti, pirmā sieviešu kārtas virsniece ķerstakļu vēsturē, tika pārskatīts. Šobrīd viņa, papardes laistīdama, mājās netupēja tikai tāpēc, ka komandieris Sakne bija piedraudējis nolikt pats savu žetonu, ja Hollija tiks atlaista. Pat ja Iekšlietu pārvaldē īstas pārliecības trūka, Sakne droši zināja, ka nolaupīšanā Hollija nebija vainojama un vienīgi viņas apķērības dēļ neviens netika zaudējis dzīvību.

Taču Padomes locekļus fakts, ka nosargāta cilvēku dzīvība, diez ko neinteresēja. Viņiem vairāk rūpēja zudībā aizgājušais elfu zelts. Un viņu skatījumā Hollijas dēļ bija krietni paplucināti ķīlnieku izpirkšanai paredzētie RŪĶu fondi. Hollija kaut tūliņ bija gatava laisties uz virszemi un griezt Artēmija Faula sprandu riņķī vien, kamēr viņš zeltu atdod, taču tas negāja cauri, jo Grāmatā, elfu bībelē, bija rakstīts, ka cilvēkam, kurš pamanījies elfam atņemt zeltu, guvums pienākas pēc tiesas un taisnības.

Tā nu žetonu Iekšlietu pārvalde Hollijai gan neatņēma, tomēr pieprasīja, lai viņa tiktu pārcelta pie melnākiem darbiem — kur nevarētu ievārīt atkal kādu putru. Skaidrs, ka pašsaprotama bija ari pastāvīga uzraudzība. Hollija tika aizgrūsta uz Muitas un akcīzes nodaļu un ietupināta par "piestu" iedēvētā kapsulā, kas ar piesūcekņiem bija piestiprināta pie klints sienas, no kurienes pavērās skats uz spiedienlifta šahtu. Karjeras strupceļš.

Tas liek noprast, ka kontrabanda RŪĶiem sagādāja nopietnas galvassāpes. Ne jau pati prece, kas parasti bija gluži nekaitīgi krāmi — modīgas saulesbrilles, digitālie videodiski, kapučīno automāti un tamlīdzīgi. Svarīgākās bija metodes, ar kādām tā tika sadabūta.

Kontrabandas tirgu savā ziņā bija pārņēmusi Bvakellu goblinu triāde, un viņi, rīkodami ekspedīcijas uz virszemi, pēdējā laikā izturējās aizvien nekaunīgāk. Klīda pat baumas, ka goblini esot uzbūvējuši paši savu kravas ģeoplānu, lai ekspedīcijas darītu ekonomiski izdevīgākas.

Lielākā nelaime, ka goblini bija truli kustoņi. Vienam no viņiem tikai atlika piemirst iedarbināt vairogu, un kadri ar gobliniem no satelītiem straumēm vien gāztos uz visas pasaules ziņu raidstacijām. Tad tiktu atklāta Ūnija, planētas pēdējā no zaņķeriem brīvā zona. Un pēc tam neizbēgami sekotu viss pārējais, kas izriet no cilvēka iedabas — piesārņojums, zemes dzīļu izrakāšana un ekspluatācija.

Tas nozīmēja, ka visiem nabadziņiem, kam bija nelaimējies iekļūt Iekšlietu pārvaldes melnajos sarakstos, mēnešiem ilgi vajadzēja tupēt novērošanas posteņos, un tieši tālab arī Hollija tagad kvernēja, pielipināta pie klints vietā, kur vīdēja izeja uz novārtā pamestu šahtu.

E37 bija spiedienlifts, kas veda uz Franciju, uz Parīzes nomali. Šī Eiropas galvaspilsēta skaitījās paaugstinātas bīstamības zona, tāpēc caurlaidi dabūja tikai retais. Vienīgi RŪĶi, kas turp devās dienesta darīšanās. Jau desmitiem gadu šahtā nebija rādījies neviens civilists, tomēr tā joprojām bija pagodināta ar 24-7 tipa novērošanu, proti, seši virsnieki astoņu stundu mainās.

Par kapsulas biedru Hollijai bija uzgrūsts Čiks Melša. Čiks, kā jau vairākums feju vīrišķu, sevi uzskatīja par zaļādainu dieva dāvanu visām dāmām un vairāk laika veltīja nevis dienesta pienākumiem, bet centieniem atstāt iespaidu uz Holliju.

— Šonakt, kapteinīt, jūs tāda smuka, — viņš tovakar iedūdojās, kolīdz vēra vaļā muti. — Jauna frizūra?

Hollija noregulēja ekrāna fokusu, aizdomādamās, kā diez iespējams citādi sasukāt kastaņbrūnu ezīti.

—  Koncentrējieties, ierindniek. Kuru katru mirkli varam iekulties apšaudē.

—  Diez vai, kapteinīt. Te ir kluss kā kapā. Man dikti patīk tādi uzdevumi. Kaulus nelauž. Tik vizinies.

Hollija pavērās lejup. Melšam taisnība. Pēc šahtu slēgšanas plašākai publikai piepilsēta, reiz tik rosīga, bija kļuvusi pamesta un tukša. Kapsulai garām reizumis aizklimta tikai kāds sirojošs trollis. Kolīdz kur teritoriju sāk iezīmēt troļļi, skaidrs, ka vieta pamesta.

—   Mēs esam divi vien, kapteinīt. Un vakars vēl tikko sācies.

—  Rimstieties, Melša. Domājiet par to, kas darāms. Varbūt ierindnieka pakāpe jums par augstu?

—   Jā, Hollij, piedošanu, tas ir, klausos.

Feju suga. Visi viņi vienādi. Iedod tik pārīti spārnu, un šis jau domā, ka ir neatvairāms.

Hollija iekoda lūpā. Nodokļu maksātāju naudas par šo posteni izšķiests gana daudz. Priekšniecībai derētu klapēt to bodīti ciet, bet kur nu. Kad jānogrūž kur patālāk tādi virsnieki, kas šiem kā dadzis acī, labāku vietu grūti iedomāties.

Tomēr par spīti visam Hollija bija apņēmusies šo darbu veikt pēc labākās sirdsapziņas. Ciktāl tur kas bija līdzams, Iekšlietu pārvaldei vairs nebūs izdevības viņas melno darbu sarakstā ierakstīt vēl kādus grēkus.

Viņa aktivizēja plazmas ekrānu, lai pārlūkotu ikdienišķo darbu sarakstu. Pneimatisko skavu indikatori gaismojās zaļi. Gāzes pietika pārpārēm, lai kapsula varētu karāties četras garas, vienmuļas nedēļas.

Nākamā sarakstā bija termālā izlūkošana. — Čik, izmetīsiet loku. Veiksim termālo apskati.

Melša atplauka smaidā. Fejām ļoti patīk lidot. — Tieštā, kapteinīt, — viņš atsaucās, piesprādzēdams pie krūtīm termoskenera plāksnīti.

Hollija atvēra kapsulas lūku, Melša izšāvās laukā un, strauji celdamies augšup, pazuda tumsā. Pie krūtežas piestiprinātā plāksnīte pārslaucīja apkaimi ar siltumjutīgiem stariem. Hollija datorā aktivizēja termoskenera programmu. Ekrānu piepildīja izplūduši, pelēki apveidi — citi gaišāki, citi tumšāki. Jebkura dzīva būtne tur parādītos acumirklī, kaut viņpus klints sienai aizlīduši. Bet nekā tāda nebija, tikai pāris lāstu krupji un troļļa dibengals, kas jau šļūca laukā no ekrāna.

Skaļrunī iečērkstējās Melšas balss. — Eu, kapteinīt. Pāršlūkt zemāk?

Ar portatīvajiem skeneriem bija tāda liga. Jo attālums lielāks, jo starojums vājāks.

—   Lai iet, Čik. Vēl vienreiz. Uzmanīgi.

—    Nekreņķējieties, Hollij. Es pieraudzīšu, lai Čiku jūs dabūjat atpakaļ veselā gabalā.

Hollija ievilka elpu, lai atcirstu ko draudīgu, bet vārdi iestrēga rīklē. Uz ekrāna. Tur kaut kas kustējās.

—   Čik. Šito redzat?

—   Jā, kapteinīt. Redzu, tikai nezinu — ko.

Hollija palielināja vienu attēla sektoru. Otrajā līmenī kustējās divi plankumi. Pelēki.

—   Čik. Palieciet, kur esat. Turpiniet skenēt.

Pelēki? Kā pelēki priekšmeti var kustēties? Viss, kas pelēks, bija beigts. Siltuma nekāda, auksti kā miroņi. Tomēr…

—   Kaujas gatavībā, ierindniek Melša. Iespējams, esam uzdūrušies ienaidniekam.

Hollija pieslēdzās ķerstakļu štāba kanālam. Foals, RŪĶu inženiertehniskais zintnieks, operatīvajā kabīnē noteikti vēroja visu, ko raidīja viņu videoiekārtas. — Foal. Skaties?

—  Ja, ja, Hollij, — kentaurs atsaucās. — Tikko jūs izvilku uz galvenā ekrāna.

—    Ko teiksi par tiem pleķiem? Pelēki un kustas? Savu mūžu neko tādu neesmu redzējusi.

—   Es tāpat. — Mirkli valdīja klusums, ko izcēla taustiņu klakšķoņa fonā. — Divi iespējami izskaidrojumi. Viens: bojājums iekārtās. Šie varētu būt citas sistēmas attēlu spoki. Kā interference radio.

—   Un otrs izskaidrojums?

—   Otrs ir tik smieklīgs, ka to man negribētos pat pieminēt.

—   Jā, tad dari to manis dēļ, Foal. Saki.

—   Nu, lai cik tas izklausītos jokaini, kāds varbūt uzgājis ceļu, kā sagraut manu sistēmu.

Hollija nobālēja. Ja Foals pat pieļāva tādu iespēju, tā gandrīz noteikti bija tiesa. Viņa pārtrauca savienojumu ar kentauru un atkal pievērsās ierindniekam Melšam. — Čik! Mūciet. Celieties augstāk! Augstāk!

Feju puisis nebija spējīgs aptvert stāvokļa nopietnību — viņa prātu par daudz nodarbināja centieni atstāt iespaidu uz izskatīgo kapteini. — Mierīgi, Hollij. Es esmu no fejām. Feju neviens nevar notriekt.

Tieši tobrīd no šahtas loga izbrāzās šāviņš, izraudams dūres lieluma caurumu Melšam spārnā.

Ķiveres rācijā izkliegdama pavēles, Hollija iegrūda makstī Neitrīno 2000. — Kods četrpadsmit. Atkārtoju: kods četrpadsmit. Notriekts elfs. Notriekts elfs. Tiekam apšaudīti. E37. Sūtiet dziedniekus un papildspēkus.

Viņa metās lūkā, pa auklu nolaidās uz tuneļa grīdas un pamuka aiz pirmā elfu ķēniņa Papardes statujas. Čiks gulēja uz drazu kaudzes ielas otrā pusē. Izskatījās nelāgi. Ar ķiveres vienu pusi viņš bija nobraucis gar pazemu, pusdrupušu mūri, tā ka sakaru iekārta vairs nebija lietojama.

Vajadzēja pēc iespējas drīzāk tikt viņam klāt, citādi puisis atdos galus. Fejām pašdziedināšanas spēks bija visai ierobežots. Kārpu aizburt — to jā, bet vaļējas brūces šim radībām nebija pa spēkam.

—  Kārtoju savienojumu ar komandieri, — viņai ausi ierunājās Foals. — Gatavs.

Ēterā ierējās komandiera Saknes skrapstošā balss. Neizklausījās, ka viņš būtu īpaši labā omā. Kā allaž.

—  Kapteine Kniepa. Palieciet, kur esat, līdz ierodas papildspēki.

—   Nē, komandier. Čiks ir sašauts. Man jātiek viņam klāt.

—  Hollij. Kapteinis Vaktiņš būs klāt pēc dažām minūtēm. Palieciet, kur esat. Atkārtoju. Palieciet, kur esat.

Hollija aiz ķiveres viziera saniknota nošņirkstināja zobus. Jau tagad viņa kuru katru brīdi varēja izlidot no RŪĶiem, ka nav ko redzēt, un nu vēl šitais. Lai glābtu Čiku, viņa būs spiesta nepakļauties nepārprotamai pavēlei.

Sakne manīja, ka viņa svārstās. — Hollij, uzklausiet. Tas, ar ko viņi bliež jums virsū, izrāva caurumu Melšam spārnā. No jūsu RŪĶu vestes nav nekādas jēgas. Tāpēc tupiet, kur esat, un gaidiet kapteini Vaktiņu.

Kapteinis Vaktiņš. Varbūt pats lielākais jēpītis RŪĶu virsnieku korpusā, slavens ar to, ka izlaiduma ceremonijā nosprieda pārdēvēties par Ķezu. Tomēr, kad jālaužas iekšā pa durvīm, Hollija labāku aizmuguri starp virsniekiem nekādi nevarētu piemeklēt.

—   Piedošanu, komandier, es nevaru gaidīt. Čikam savainots spārns. Jūs zināt, ko tas nozīmē.

Fejām šauta brūce spārnā nebūt nav tas pats, kas savainots spārns putnam. Spārni fejām ir lielākais orgāns, ko apasiņo septiņas maģistrālas artērijas. Tāds caurums nozīmēja, ka pārrautas vismaz trijās.

Komandieris Sakne izgrūda nopūtu. Skaļruņos tā izskanēja kā pastiprināts fona troksnis.

—    Labi, Hollij. Tikai prātīgi. Savējos es šodien zaudēt negribu.

Hollija izvilka no maksts Neitrīno 2000, aizklikšķinādama slēdzi līdz trešajam robam. Kad iznāk darīšana ar snaiperi — uz aklu nejaušību paļauties nevar. Ja tie bija Bvakellu triādes goblini, jau pirmajam bliezienam šajā režīmā mērķi vajadzēja atslēgt uz, mazākais, astoņām stundām.

Parāvusi kājas apakšā, viņa izlēca no aizsega. Tūliņ pret statuju bliezās šāvienu krusa, aizlidinādama šķembas, kur pagadās.

Hollija brāzās pie notriektā biedra, bet šāviņi džinkstēja viņai ap galvu kā virsskaņas bites. Vispār tamlīdzīgā situācijā upuri kustināt neparko nedrīkst, taču tik blīvā apšaudē nekas cits neatlika. Sagrābusi ierindnieku aiz uzplečiem, Hollija viņu aizstīvēja pagalam izrūsējuša kravas ģeoplāna aizsegā.

Čiks bija nogulējis jau labu laiku. Viņš vāri pasmaidīja. — Tomēr atnācāt man pakaļ, kapteinīt. Es jau zināju.

Hollija raudzīja saņemties, lai balss nenodotu patieso satraukumu. — Skaidrs, ka nācu, Čik. Savējos nelaimē atstāt nedrīkst.

—  Es jau zināju, ka nespēsit turēties pretim manam valdzinājumam, — viņš izdvesa. — Zināju. — Tad viņš aizvēra acis. Posts te bija nodarīts liels. Varbūt pat nelabojams.

Hollija pievērsās ievainojumam. Dziedē, viņa domās teica, un maģija viņai dzīslās uzmutuļoja durstīga kā miljons kniepadatiņu, aizšaudamās lejup pa rokām līdz pirkstiem. Viņa uzlika plaukstas uz brūces. No pirkstiem savainojumā trīsuļodamas ielēca zilas dzirkstis. Tās sprēgāja ap brūci, lāpīdamas apsvilušos audus un atjaunodamas zaudētās asinis. Melšas elpa kļuva rimtāka, un vaigos viņam pamazām atgriezās veselīgs zaļganums.

Hollija nopūtās. Būs labi. Ar tādu spārnu gan dienesta lidojumos Čiks diez vai varēs doties, bet dzīvotājs būs. Nesamaņā iekritušo Melšu viņa uzmanīgi noguldīja uz sāniem tā, lai netiktu saspiests savainotais spārns. Tagad kārta noslēpumainajiem pelēkajiem plankumiem. Aizklikšķinājusi ieroča slēdzi līdz atzīmei "četri", Hollija, nezaudēdama laiku, skriešus metās uz šahtas ieeju.

RŪĶu akadēmijā jau pašā pirmajā dienā apjomīgs, spalvains gnoms ar troļļu tēviņa cienīgu krūškurvi kursantus pa vienam piespiež pie sienas un piekodina, ka neparko nedrīkst bez aizsega izskriet apvidū, kas tiek apšaudīts. Piekodina tik stingri, ka stingrāk vairs nevar. Un daudzina to katru mīļu dienu, kamēr šis noteikums kursanta smadzenēs ir iekalts kā akmenī. Tomēr RŪĶu glābējvienības kapteine Hollija Kniepa grasījās rīkoties tieši tā.

Izgāzusi termināla divviru durvis, viņa caur tām iespruka reģistrācijas letes aizsegā. Pirms nepilniem četrsimt gadiem šajā ēkā kūsāt kūsāja dzīvība, te rindojās tūristi, kas kāroja dabūt caurlaidi uz virszemi. Parīze tolaik bija ļoti iecienīts tūrisma objekts. Taču tur laikam nekas nebija līdzams — cilvēki bija piesavinājušies ekskluzīvas tiesības uz šo Eiropas galvaspilsētu. Drošībā elfi jutās vienīgi Parīzes Disnejlendā, kur neviens nemēdza neizpratnē atskatīties, ieraudzījis neparasti maza auguma radījumus, pat ja tiem zaļa āda.

Hollija ieslēdza ķiveres kustību sensoru filtru un izpētīja ēku caur reģistrācijas letes kvarca drošības stiklu. Visu, kas kustējās, ķiveres datoram vajadzēja automātiski uzrādīt, apvilktu ar sarkandzeltenu kontūru. Viņa pavērās augšup — tieši īstajā brīdī, lai ieraudzītu pa drošībnieku gaiteni uz ģeoplāna piestātni lēkšojam divus stāvus. Goblini — tur šaubu nebija. Lai ātrāk tiktu uz priekšu, viņi bija nometušies uz visām četrām, bet nopakaļ vilka rateļus uz gaisa spilvena. Abiem mugurā bija tādi kā metāliski, atstarojoši tērpi ar visu ķiveri — acīmredzot lai apmānītu termosensorus. Gudri gan. Gobliniem par daudz gudri.

Hollija metās gobliniem līdzi, tikai stāvu zemāk. Visapkārt skavās karājās sašķiebušies veclaiku reklāmas plakāti. Divu nedēļu saulgriežu tūre. Divdesmit zelta gramu. Bērniem, kas jaunāki par desmit gadiem, ceļš par brīvu.

Pārlēkusi pāri turniketam, viņa paskrēja garām drošības zonai un nemuitojamās bagāžas uzraugu kabīnēm. Goblini jau laidās lejā, zābakiem un cimdiem plakšķot pret nekustīgo eskalatoru. Viens steigā pazaudēja ķiveri. Liels, ņemot vērā, ka goblins — augumā pāri par metru. Bezplakstu redzokļi panikā valbījās, un šķeltā mēle šaudījās augšup, mitrinādama zīlītes.

Kapteine Kniepa neapstādamās izšāva vairākas kārtas. Viena tuvāko goblinu ķēra pēcpusē. Hollija novaidējās. Nevienam nervu centram ij ne tuvumā. Bet tas nemaz nebija vajadzīgs. Metāliskajiem tērpiem bija viens trūkums. Tie vadīja neitrīno lādiņus. Tas, kurš bija trāpījis, pa tērpu kā pa dīķi aizskrēja uz visām pusēm kā ugunīgi viļņu gredzeni. Goblins palēcās savus divus metrus stāvus gaisā un bez samaņas sabruka eskalatora pakājē. Gaisa spilvena rateļi zaudēja vadību un ietriecās bagāžas konveijerā. No sadragātas kastes izbira simtiem mazu cilindriņu.

Goblins numur divi raidīja uz Hollijas pusi vairāk nekā desmit kārtu. Netrāpīja — daļēji tāpēc, ka rokas trīcēja. Nervi. Bet arī tāpēc, ka, atbalstot ieroci pret gurnu, šaut prot tikai filmu varoņi. Hollija pamēģināja ar ķiveres kameru uz ekrāna fiksēt šaujamo, lai dators to varētu identificēt, taču vibrācija bija pārāk stipra.

Pakaļdzīšanās turpinājās pa cauruļvadiem un vēl pašā piestātnē. Hollija pārsteigta sadzirdēja zumam datorus. Strāvai te vajadzēja būt atslēgtai. RŪĶu Inženiertehniskā nodaļa ģeneratorus taču būs demontējusi. Kam gan te vajadzīga strāva?

Atbildi viņa jau zināja. Strāva vajadzīga, lai darbinātu ģeoplāna viensliežu dzelzceļu un vadības kontroles aparatūru. Kolīdz viņa ieskrēja angārā, aizdomas apstiprinājās. Goblini bija uzbūvējuši ģeoplānu!

Neticami. Goblinu smadzenēs elektrības tik tikko pietika desmit vatu spuldzītei. Kā gan viņi būtu spējuši uzbūvēt ģeoplānu? Tomēr te nu tas bija — kluknēja pie piestātnes kā lietotu vāģu pārdevēja ļaunākais murgs. Visas detaļas bija ne vairāk kā desmit gadus vecas, un korpuss bija sametināts un sakniedēts no gabalu gabaliem.

Apvaldījusi pārsteigumu, Hollija turpināja pakaļdzīšanos. Goblins tostarp veltīja mirkli tam, lai no kravas nodalījuma paķertu spārnu komplektu. Tobrīd it kā varēja šaut, taču tas bija pārāk riskanti. Nebūtu nekāds brīnums, ja atklātos, ka ģeoplāna kodolbateriju sargā viena vienīga svina kārtiņa.

Goblins, izmantodams viņas vilcināšanos, metās izejas tunelī. Sliede pāri apsvilušai klintij stiepās līdz apjomīgajai šahtai. Tā bija viens no neskaitāmajiem dabiskajiem tuneļiem, kas izvago zemeslodes mantiju un garozu. Magmas strūklas no planētas izkusušā kodola pa tādām šahtām šaujas augšup, uz virszemi. Kad ienāk prātā. Ja nebūtu šādu vārstuļu, kas samazina spiedienu, Zeme vēl neatminamos aizlaikos būtu sasprāgusi gabalos. RŪĶi šim dabas spēkam lika darbināt eksprešus uz virszemi. Glābēju virsnieki ārkārtas gadījumos pārvietojās titāna olās, ko līdzi rāva magmas strūklas. Patīkamākiem un ne tik steidzamiem ceļojumiem bija paredzēti ģeoplāni, kas gluži ugunī nelīda, bet uz dažādiem termināliem visās pasaules malās pa šahtām cēlās augšup, karsta gaisa strāvu nesti.

Hollija palēnināja soli. Goblinam nebija kur sprukt. Ja vien viņš negrasījās laisties taisni iekšā šahtā, un tik traks nebija neviens. It viss, ko ķēra magmas strūkla, tika izcepināts līdz pat sīkākajām atomu daļiņām.

Priekšā vīdēja izeja uz šahtu. Masīva, pārogļotas klints ieskauta.

Hollija ieslēdza ķiveres skaļruni. — Pietiek, — viņa nosauca, pārkliegdama vēju, kas gaudoja zemes dobajās dzīlēs. — Padodies. Bez zinātnes šahtā tak nelaidīsies.

Par "zinātni" RŪĶi dēvēja tehnisko informāciju. Šajā gadījumā zinātne bija izvirduma prognoze. Precīza līdz sekundes desmitdaļai. Parasti.

Goblins paslēja ērmotu šaujamo, šoreiz nomērķēdams tā prātīgi. Slēdzis noklikšķēja, bet, lai ko tas ierocis raidīja, nekā tāda vairs nebija atlicis.

— Tā ir — ja neesi paķēris kodolieroci, rēķinies ar to, ka var aptrūkties munīcijas, — Hollija izmeta asprātību, kopdama mūžveco tradīciju, kas lika ķircināties kaujas laukā, lai gan kājas jau teju draudēja saļimt.

Goblins par atbildi lidināja šaujamo uz Hollijas pusi. Sviediens bija baigs, pietrūka nieka piecu metru. Tomēr uzmanības novēršanai noderēja it labi. Triādes pārstāvis izmantoja šo mirkli, lai iedarbinātu spārnus. Modelis bija no vecajiem — rotors un bojāts izpūtējs. Tuneli piepildīja motora rēkoņa.

Viņpus spārniem ierēcās vēl kaut kas. Šo rēkoņu Hollija labi pazina no neskaitāmajām nogurdinošos šahtu reisos pavadītajām stundām. Tuvojās izvirdums.

Hollija drudžaini apsvēra. Ja goblini bija sazin kā pamanījušies terminālu pieslēgt strāvas avotam, aktivizētām jābūt arī visām drošības sistēmām. Ieskaitot…

Kapteine Kniepa apcirtās, bet triecienizturīgās durvis jau vērās ciet. Šahtā iebūvētais termosensors automātiski iedarbināja karstumizturīgās barjeras. Kad pa šahtu garām šāvās izvirdums, starp izejas tuneli un terminālu nolaidās divus metrus biezas tērauda durvis. Viņi bija te iesprostoti, un šurp šāvās magmas stabs. Pati magma gan viņus nenogalēs — izvirdumam nebija necik daudz šļakatu. Bet nokaitušais gaiss viņus izkaltēs vēl sausākus par rudens lapām.

Goblins stāvēja tuneļa galā, par draudošo izvirdumu pat nenojauzdams. Hollija apzinājās, ka te nav ne runas par to, vai bēglis ir gana neprātīgs, lai laistos iekšā šahtā. Viņš bija vienkārši stulbs.

Bezbēdīgi pamājis, goblins ielēca šahtā un, ar joni celdamies augšup, jau teju pazuda no skata. Tomēr ātrums nebija gana liels. Kā čūska no slēpņa izšāvās septiņus metrus gara, spīva lavas mēle un aprija viņu, ka nebija ko redzēt.

Hollija nešķieda laiku, viņu apraudādama. Viņai bija pašai savas raizes. RŪĶu kombinezonos bija iebūvētas spoles, kas izkliedē pārmērīgu karstumu, bet ar to nebūt nepietika. Pēc dažām sekundēm te iebrāzīsies svelme, kas temperatūru paaugstinās tik krasi, ka saplaisās sienas.

Hollija pašķielēja uz augšu. Pie tuneļa griestiem pieskrūvētas, te joprojām rindojās veclaiku bruņutērauda cisternas ar dzesētājšķidrumu. Noregulējusi šaujamo maksimālajā režīmā, viņa ņēmās šaut caurumus cisternu pavēderēs. Nebija īstais brīdis cimperlēties.

Cisternas izlocījās un pārsprāga, izvirzdamas smirdoņu un izpilinādamas dažas lāses dzesētāja. Viss velti. Droši vien tecējušas jau gadsimtiem ilgi, un goblini nebija pieraudzījuši, lai tās tiek nomainītas. Bet viena vēl bija palikusi neskarta. Melna, iegarena, starp RŪĶu zaļajām standartmucām neiederīga. Hollija nostājās tieši zem tās un šāva.

Trīs tūkstoši galonu ar dzesētāju bagātināta ūdens nogāzās viņai pār galvu tieši tajā brīdī, kad no šahtas atvēlās karstuma vilnis. Sajūta bija tik savāda — ugunīga svelme un ledus aukstums teju vienlaikus. Hollija sajuta uz pleciem izsprāgstam tulznas, kas tūliņ saplaka zem ūdens spiediena. Kapteine Kniepa saļima uz ceļgaliem, plaušas kliedza pēc gaisa. Bet elpu ievilkt viņa nespēja, ne šobrīd, un nejaudāja pacelt roku, lai ieslēgtu ķiveres gaisa padevi.

Aizritēja vesela mūžība, iekams rēkoņa mitējās un Hollija atvēra acis, tuneli ieraudzīdama garaiņu pilnu. Viņa ieslēdza ķiveres viziera miglas filtru un piecēlās kājās. No bezberzes kombinezona nogāzās vienlaidus ūdens straumes. Hollija atslēdza ķiveres hermētiskās blīves un dziļi ievilka plaušās tuneļa gaisu. Joprojām sutīgs, taču elpošanai derēja.

Aiz muguras atvērās drošības durvis, un spraugā parādījās kapteinis Ķeza Vaktiņš līdz ar RŪĶu ātrās reaģēšanas vienību.

— Skaists manevrs, kapteine.

Hollija neatbildēja, aizrāvusies ar nupat iztvaikojušā goblina pamestā ieroča pētīšanu. Tas bija pamatīgs bliežamais — teju pusmetru garš, virs stobra piestiprināts infrasarkanais tēmēklis.

Vispirms Hollijai iešāvās prātā, ka Bvakelli sazin kā iemanījušies ražot paši savus ieročus. Taču tad viņa atskārta, ka īstenībā viss ir jo bīstamāk. Kapteine Kniepa izmakarēja šauteni no puskusušas klints. Tadu viņa bija redzejusi sava

"Likumsardzes vēsturē". Vecs Klussnukis. Lāzers. Klussnuki bija aizliegti jau kur tas laiks. Bet tas vēl nebija pats ļaunākais. Šaujamo darbināja nevis kāds elfu enerģijas avots, bet cilvēku gatavota AAA izmēra sārma baterija.

—   Ķeza. — vina uzsauca. — Paskatieties uz šo te.

—    D'Arvit, — Vaktiņš izdvesa, nekavējoties sagramstīdams ķiveres radiosakaru slēdžus. — Steidzamu savienojumu ar komandieri Sakni. Mums te ir A klases kontrabanda. Jā, A klases. Man vajag tehniķus, pilnu komplektu. Sadabū ari Foalu. Pasaki, lai noslēdz visu kvadrantu…

Ķeza turpināja izspļaut pavēles, bet Hollijas ausīs tās pārvērtās tālīnā sīkšanā. Bvakelli tirgojās ar zaņķeriem. Cilvēki un goblini darbojās roku rokā, lai par lietojamiem padarītu aizliegtus ieročus. Un, ja reiz bija ieroči, cik vairs ilgi līdz brīdim, kad klāt būs arī zankeri?

Palīgspēki ieradās vēja ātrumā. Pēc trīsdesmit minūtēm E37 apkaimē šaudījās tik daudz halogēnprožektoru, ka tur izskatījās kā GolemVVorld filmas pirmizrādē.

Foals, nometies uz ceļiem, pētīja pie eskalatora nesamaņā guļošo goblinu. Galvenokārt kentaura dēļ cilvēki vēl nebija uzgājuši Tautas pazemes migas. Ģeniālo tehniķi, kurš pirmais bija nonācis līdz visiem būtiskākajiem atklājumiem no izvirdumu prognozēšanas līdz atmiņas tīrīšanai, ikviens nākamais atklājums darīja aizvien mazāk cienījamu un aizvien grūtāk paciešamu. Taču klīda baumas, ka viņam esot vājība — kāda RŪĶu virsniecīte. Īstenībā vienīgā RŪĶu virsniecīte.

—  Labi nostrādāts, Hollij, — viņš sacīja, paberzēdams goblina atstarojošo tērpu. — Tev tikko esot bijusi ugunīga kauja ar šašliku.

—  Pietiek, Foal. Centies novērst uzmanību no tā, ka Bvakelli piemuļķojuši tavus sensorus?

Foals pielaikoja vienu no ķiverēm. — Ne jau Bvakelli. Nekādā gadījumā. Pārāk aprobežoti. Gobliniem vienkārši galvaskausa tilpums par mazu. Šitos taisījuši cilvēki.

Hollija nosprauslājās. — Un kā tad tu to zini? Spried pēc vīlēm?

—    Nekā nebija, — Foals atteica, pasviezdams ķiveri Hollijai.

Hollija izlasīja, kas rakstīts uz etiķetes. — Ražots Vācijā.

—   Es teiktu, ka tas ir ugunsdzēsēju aizsargtērps. Materiāls atstaro siltumu no abām pusēm. Tas ir nopietni, Hollij. Te nav runas par pāris modīgiem krekliem vai kasti ar šokolādes tāfelēm. Viens otrs cilvēks iesaistījies nopietnā kontrabandā ar Bvakelliem.

Foals pakāpās nostāk no ceļa, lai gūsteknim klāt tiek tehniķu brigāde. Tie grasījās nemaņā guļošajam goblinam zem ādas iešaut mieguli. Iemidzinošo zāļu mikrokapsulas plus sīciņš detonators. Apgādāts ar tādu mieguli, noziedznieks bija atslēdzams ar datora starpniecību, kolīdz RŪĶi dabūja zināt, ka viņš iesaistījies kādā likumpārkāpumā.

—  Vai tad tu nezini, kurš, visticamāk, to visu sarīkojis? — Hollija sacīja.

Foals novalbījās. — Paga, ļauj minēt. Kapteines Kniepas supernaidnieks — Artēmijs Faula jaunkungs.

—   Bet kurš tad vēl!

—  Izvēle bagātīga. Tauta līdz šai baltai dienai saskārusies ar tūkstošiem zankeru.

—  Tiešām? — Hollija atcirta. — Un cik ir tādu, kas tikuši cauri ar neiztīrītu atminu?

Foals izlikās, ka aizdomājas, tostarp sakārtodams folijmici, ko bija uzstīvējis galvā, lai atvairītu jebkādus smadzeņu zondēšanas signālus, kas varētu tikt raidīti viņa virzienā. — Trīs, — viņš pēdīgi nomurmināja.

—   Kā lūdzu?

—   Nu, trīs.

—   Tieši tā. Fauls un abi viņa gorillas. Artēmija pirksts. Tici man.

—  Tev vienkārši briesmīgi gribas, lai tā būtu, vai ne? Tev beidzot būtu izdevība norēķināties. Vai tu labi atminies, kas notika, kad RŪĶi iesaistījās sadursmē ar Artēmiju Faulu?

—   Labi atminos. Bet tas bija iepriekšējā reizē.

Foals novīpsnāja. — Atļaušos atgādināt, ka tagad viņš laikam ir jau trīspadsmit gadus vecs.

Hollijas plauksta noslīdēja līdz bakstīklim. — Man vienalga, cik viņam gadu. Viens blieziens ar šo te, un viņš dusēs kā bērns šūpulī.

Foals pamāja uz ieejas pusi. — Es tavā vietā spēkus pietaupītu. Tie tev vēl noderēs.

Hollija pavērās turp. Pāri drošības zonai šurp šāvās komandieris Jūliuss Sakne. Jo vairāk viņš te visu ko ieraudzīja, jo sarkanāks tapa. No šejienes viņa iesauka — Biete.

—   Komandier, — Hollija ierunājās. — Jums jāredz šis te.

Saknes skatiens viņu apklusināja uz līdzenas vietas. — Ko jūs iedomājaties?

—   Kā, lūdzu?

—   Nemēģiniet aizmālēt man acis. Es visu laiku biju opzālē. Skatījos jūsu ķiveres videomateriālu.

—   Ak vai.

—  Ar ak vai, kapteine, te diez vai tiksiet cauri! — Saknes durstīgie, sirmie mati trīcēt trīcēja. — Jums tika dots uzdevums novērot. Vairākas palīgspēku vienības tupēja uz savām labi trenētajām pakaļām, to vien gaidīdami, lai saucat. Tak nē, kapteine Kniepa pret Bvakelliem sadomā triekties viena pati.

—    Man tur bija ievainotais, komandier. Nekas cits neatlika.

—    Un kas tad Melšam, starp citu, tur bija meklējams?

Hollija pirmo reizi nolaida acis. — Aizsūtīju viņu veikt

termālo izlūkošanu. Saskaņā ar noteikumiem, neko vairāk.

Sakne pamāja. — Es runāju ar paramediķu zintnieku. Melša tiks uz kājām, tikai ar lidošanu tagad cauri. Protams, būs tribunāls.

—   Tieši tā. Skaidrs.

—    Nešaubos, tīrā formalitāte, bet jūs zināt, kāda ir Padome.

Hollija pārāk labi zināja, kāda ir Padome. Viņa RŪĶu virsnieku korpusa vēsturē būs pirmā, kuras lietā notiks divas vienlaicīgas izmeklēšanas.

—   Tad kas te ir ar to A klasi?

Visa kontrabanda bija klasificēta. "A klase" bija kodēts apzīmējums bīstamai cilvēku tehnoloģijai. Piemēram, barošanas elementiem.

—   Es parādīšu, komandier.

Hollija cauri tehniskās apkopes zonai visus aizveda uz ģeoplāna nišu, kam pāri jau bija uzsliets organiskā stikla drošības kupols. Viņa izspraucās cauri matētajai durvju lūkai.

—   Redziet nu. Lieta ir nopietna.

Sakne nopētīja pierādījumus. Ģeoplāna kravas nodalījumā grēdojās kastes ar AAA izmēra baterijām. Hollija izvilka vienu iepakojumu.

—   Pirkstiņi, — viņa sacīja. — Tipisks cilvēku izmantots strāvas avots. Nepārdomāts, ar niecīgu lietderības koeficientu un katastrofals videi. Veselas divpadsmit kastes te vien. Kas zina. cik vēl tādu tuneļos.

Sakne to uztvēra gaužām mierīgi. — Atvainojiet, ka akurāt nelecu laukā no biksēm. Tātad saujiņa goblinu sadomājuši paspēlēt cilvēku videospēlītes. Nu, un?

Foals bija pamanījis goblina lāzeru. Klussnuķi. — Tikai ne to! — kentaurs sacīja, izpētīdams ieroci.

—   Tieši tā, — Hollija piekrita.

Komandierim diez ko nepatika, ka tie abi viņu izslēguši no sarunas.

—   Tikai ne to? Ceru, tas domāts kā melodramatisks izsauciens.

—    Nē, šef, — kentaurs atteica, šoreiz pavisam drūmi. — Lieta ir nāvīgi nopietna. Bvakelli izmanto cilvēku baterijas, lai darbinātu vecos Klussnuķu lāzerus. Viena baterija šiem ļauj izšaut tikai reizes sešas. Bet, ja katram goblinam bateriju pilna ķeša, šaudīšanās iznāk pamatīga.

—   Klussnuķu lāzeri? Tie tak aizliegti jau pirms desmitiem gadu. Vai tad visi netika pārkausēti?

Foals pamāja. — It kā. Pārkausēšanu uzraudzīja mana nodaļa. Nevarētu gan teikt, ka mēs to uzskatījām par pašu svarīgāko pienākumu. Sākotnēji tos darbināja viena vienīga saules baterija, kas vilka nepilnus desmit gadus. Jādomā, kāds pamanījies pārīti izčiept no pārstrādes skapja.

—   Tad nu gan pārītis. Paskaties, cik te bateriju. Tikai goblinu ar Klussnuķiem man vēl trūka.

Klussnuķu tehnoloģijas pamatā bija teorija, ka stobra galā uzmontēts palēninātājs samazina lāzera stara pārvietošanās ātrumu, līdz ar to mērķis tiek caururbts. Sākotnēji kalnrūpniecības vajadzībām izstrādāto tehnoloģiju aši vien pārņēma arī daži alkatīgi ieroču rūpnieki.

Tikpat aši Klussnuķi tika aizliegti, un iemesls bija pašsaprotams — šie ieroči mērķi nogalināja, nevis padarīja nekaitīgu. Paretam viens otrs pa aplinkus ceļiem nokļuva pie kāda bandas locekļa. Tikai tagad nepavisam neizskatījās, ka runa būtu par sīkām melnā tirgus darboņu aktivitātēm. Rādījās, ka te kāds perina kaut ko vērienīgu.

—   Zināt, par ko te der uztraukties? — Foals ierunājās.

—    Nē, — Sakne atteica mānīgā mierā. — Lūdzams pastāsti man, par ko te der uztraukties.

Foals pagrieza šaujamo otrādi. — Par to, kā ierocis pielāgots, lai būtu darbināms ar cilvēku bateriju. Ļoti asprātīgi. Goblins to nekādi nevarētu izprātot.

—  Bet kamdēļ Klussnuķi būtu pārtaisāmi? — komandieris vaicāja. — Kamdēļ nelikt lietā tās pašas vecās saules baterijas?

—   Šādu saules bateriju faktiski vairs nav. Tagad tādas ir zelta cenā. Senlietu tirgotāji tās izmanto, lai darbinātu visādas vecas pariktes. Un uzbūvēt barošanas elementu ražotni tā, lai mani sensori nefiksētu izstarojumu, arī nav iespējams. Nozagt baterijas cilvēkiem ir nesalīdzināmi vienkāršāk.

Sakne aizkūpināja vienu no savas iecienītās šķirnes sēņu cigāriem. — Saki, ka viss. Saki, ka vairāk nekā nav.

Hollija pašķielēja uz angāra dibensienas pusi. Sakne, pamanījis viņas skatienu, gar kastēm aizspraucās uz piestātnes nišu, kur stāvēja pašdarinātais ģeoplāns. Komandieris ierāpās tur iekšā.

—   Un kas, ellē, šitais tāds, Foal?

Kentaurs pārlaida plaukstu pār ģeoplāna apvalku. — Apbrīnojami. Grūti noticēt. Viņi uzbūvējuši ģeoplānu no lūžņiem. Jābrīnās, kā tas vispār spēj atrauties no zemes.

Komandieris nikni iekodās sēņu cigārā. — Foal, kad būsi beidzis apbrīnot goblinus, varbūt izskaidrosi, kā Bvakelli ko šitādu sadabūjuši? Man likās, ka visa novecojusi ģeoplānu tehnika it kā tiek iznicināta.

—   Man arī tā likās. Pats te šo to esmu norakstījis. Re, šis labā borta dzinējs nāk no E1 — kapteine Kniepa pērn sadedzināja. Atminos, kā parakstīju destrukcijas pavēli.

Sakne veltīja mirkli, lai uzmestu Hollijai iznīcinošu skatienu.

—  Tātad izrādās, ka no kausēšanas krāsnīm laukā tiek ne vien Klussnuķu lāzeri, bet arī ģeoplānu detaļas. Noskaidro, kā ģeoplāns te nokļuvis. Izjauc sīkos gabaliņos. Tā ka lai katrs vada galiņš tiktu apslaucīts ar lāzeru — pirkstu nospiedumus un DNS. Visus sērijas numurus ievadi sistēmā. Paskaties, vai nav kādi kopsaucēji.

Foals pamāja. — Laba doma. Es kādu norīkošu.

—  Nekā nebija, Foal. Tu pats. Pārējais var pagaidīt. Tāpēc savas sazvērestības teorijas uz pāris dienām noliec malā un izdibini, kurš no mūsējiem tirgojas ar šiem lūžņiem.

—  Bet, Jūlius, — Foals protestēja. — Tas ir melnais darbs.

Sakne paspēra soli tuvāk. — Pirmkārt, nesauc mani par Jūliusu, civilist. Un, otrkārt, es teiktu, ka tas ir kas vairāk nekā darbiņš kādam ēzelim.

Foals pamanīja komandierim deniņos pukstam vēnu. — Skaidrs, — viņš sacīja, izvilkdams no jostas kabatas delnas datoru. — Tūliņ pats ķeršos klāt.

—   Dari tā. Un nu, kapteine Kniepa, ko saka mūsu Bvakellu gūsteknis?

Hollija paraustīja plecus. — Neko daudz, vēl aizvien bez samaņas. Kad atjēgsies, vēl mēnesi atkrēpos sodrējus. Lai kā, jūs taču zināt, kā Bvakelli strādā. Kareivjiem neviens neko nestāsta. Šis te ir tikai bandinieciņš. Žēl, ka Grāmata aizliedz mesmerizēt elfus.

—   Hmm, — novilka Sakne, kam ģīmis zvēroja sarkans kā babulna pēcpuse. — Un vēl jo vairāk žēl, ka Atlantldas konvencija aizliegusi patiesības zāles. Citādi mēs šo katordznieku varētu piepumpēt pilnu ar serumu, līdz viņš sāktu dziedāt kā apdzēries zaņķeris. — Komandieris vairākkārt dziļi ieelpoja un nomierinājās, iekams sirds paspēja pārsprāgt. — Tagad mums uz karstām pēdām jānoskaidro, no kurienes nākušas baterijas un vai pazemē tādu vēl daudz.

Hollija ievilka elpu. — Man ir teorija, komandier.

—     Tikai nevajag, — Sakne novaidējās. — Artēmijs Fauls, ja?

—    Kurš tad vēl? Es zināju, ka viņš atgriezīsies. Zināju.

—    Hollij, arī noteikumi jums ir zināmi. Pērn viņš guva virsroku. Spēlītei ir pielikts punkts. Tā rakstīts Grāmatā.

—   Tieši tā, bet spēlīte bija cita. Jauna spēle, jauni noteikumi. Ja Fauls piegādā barošanas elementus Bvakelliem, mums par to vismaz der pārliecināties.

Sakne apdomājās. Ja te darbojās Fauls, stāvoklis varēja kļūt ļoti sarežģīts. Milzu ātrumā.

—    Man nepatīk doma, ka Fauls būtu nopratināms paša teritorijā. Bet šurp mēs viņu vest nevaram. Pazemes spiediens viņu nobeigtu.

Hollijai bija citāds viedoklis. — Nē, ja pieraudzīsim, lai viņš uzturas drošā vidē. Pilsētā spiediens ir izlīdzināts. Ģeoplānos tāpat.

—   Labi, lai iet, — komandieris pēdīgi sacīja. — Atvediet viņu šurp. Drusku aprunāsimies. Atvediet to lielo arī.

—   Sulaini?

—    Jā, Sulaini. — Sakne apklusa. — Tikai paturiet prātā, ka ne vairāk kā uz pāris skenēšanām, Hollij. Un viss. Man negribētos, lai jūs to izmantotu kā izdevību nokārtot rēķinus.

—   Klausos, komandier. Neko lieku.

—   Dodat vārdu?

—   Jā, komandier. Galvoju.

Sakne ar papēdi saberza cigāra izsmēķi. — Man negribētos, lai šodien cietušajos būtu vēl kāds. Pat ne Artēmijs Fauls.

—   Skaidrs.

—   Nūū, — komandieris piebilda, — ja vien neizrādās, ka tas ir absolūti nepieciešams.

TREŠĀ NODAĻA UZ PAZEMI

svēta bĀRtlbija sķola mazgadīgiem džentimeņiīm

^ļ ulainis Artēmija Faula dienestā bija kopš zēna dzimšanas brīža. Pirmo nakti, ko aizbilstamais pavadīja šajā pasaulē, viņš nostāvēja sardzē — Žēlsirdīgo māsu hospitāļa dzemdību palātā. Jau vairāk nekā desmit gadus Sulainis bija jaunā mantinieka skolotājs, darbaudzinātājs un apsargs. Abi ne reizi nebija šķirti pavadījuši vairāk par nedēļu. Līdz šim. Sulainis apzinājās, ka raizēties par to nevajadzētu. Miesassargs nedrīkst pieļaut, ka apsargājamais objekts kļūst sirdij tuvs. Tas iespaido spriestspēju. Tomēr klusībā, no darba pienākumiem brīvajos brīžos, Sulainis par Faulu gribot negribot domāja kā par dēlu vai jaunāko brāli, kādu viņam pašam nekad nebija bijis.

Sulainis novietoja Bentley Arnage Red Label koledžas alejā. Lai nu ko, bet muskuļus kalpotājs eirāzietis kopš semestra vidus bija uzaudzējis pamatīgus. Kamēr Artēmijs dzīvojās pa internātu, miesassargs krietni vairāk laika pavadīja vingrošanas zālē. Taisnību sakot, dzelžus cilādams, Sulainis garlaikojās, bet koledžas vadība kategoriski liedzās atvēlēt viņam koju Artēmija istabiņā. Un, kad dārznieks turpat pie septiņpadsmitā golfa laukuma uzgāja viņa slēpni, vadība miesassargam vispār aizliedza rādīties skolas teritorijā.

Artēmijs izslīdēja pa koledžas vārtiem, domās joprojām kavēdamies pie dr. Po komentāriem.

—  Problēmas, ser? — Sulainis apvaicājās, pamanījis īgnumu darba devēja sejā.

Artēmijs iespruka ar vīnkrāsas ādu izoderētajā bentlija salonā un no bāra piedāvājuma izvēlējās glāzi negāzēta ūdens.

—   Laikam nē, Sulaini. Tikai kārtējais šarlatāns. No profesionālajiem vāvuļotājiem.

Sulainis pieraudzīja, lai balss skan pavisam vienaldzīgi.

—   Man ar viņu aprunāties?

—    Tagad lai paliek. Kas jauns "Faulu zvaigznes" lietā?

—   Šorīt muižā pienāca ziņa. Pa e-pastu. MPEG formātā. Artēmijs saviebās. MPEG videofaili viņa mobilajā tālrunī

nebija pieejami.

Sulainis no paneļa skapīša izvilka portatīvo datoru. — Es lēsu, ka varbūt gribēsiet failu noskatīties nekavējoties, tāpēc ielādēju šeit.

Viņš pasniedza datoru pāri plecam. Artēmijs ieslēdza kompakto ierīci un atvēra vāku ar plakano, krāsaino ekrānu. Iesākumā viņš nosprieda, ka nosēdusies baterija, tad atskārta, ka raugās uz sniegotu klajumu. Vienlaidus baltums, tikai vietumis tikko jaušamas ēnas, kas iezīmēja iedobes un apaļīgus izciļņus.

Pakrūtē savilkās neomulīga jūtoņa. Jocīgi, ka tāda nevainīga aina spēja uzvēdīt tik nelāgas priekšnojautas.

Kamera slīdēja augstāk, rādīdama apmākušās, krēslainas debesis. Tad tālumā pavīdēja kaut kas melns un sakumpis. Kompaktajos skaļruņos ieskanējās ritmiska gurkstoņa — operators pa sniegu brida melnumam tuvāk. Objekts kļuva arvien skaidrāk saskatāms. Tas bija cilvēks, kurš sēdēja, nē, bija piesiets pie krēsla. Artēmija glāzē ieklinkstējās ledus gabaliņi.

Cilvēks bija ģērbies reiz smalka uzvalka skrandās. Gūstekņa seju kā zibens šautras izvagoja apdegumu rētas, un izskatījās, ka viņam trūkst vienas kājas. Skaidri noprotams nebija. Tagad Artēmijs elpu vilka saraustīti un steidzīgi kā maratonskrējējs.

Kaklā cilvēkam karājās uzraksts. Kartons un aukla. Burti bija greizi, trekni un melni: "Zdravstvuj, sin." Kamera pievilka uzrakstu tuvplānā, rādīja vairākas sekundes, tad izslēdzās.

—  Viss?

Sulainis pamāja. — Tikai vīrs un uzraksts. Vairāk nekā.

—    Zdravstvuj, sin, — Artēmijs nomurmināja. Viņa izruna bija nevainojama. Pēc tēva pazušanas viņš valodu bija apguvis pašmācības ceļā.

—   Pārtulkot? — iejautājās Sulainis, kas ari prata krievu valodu. To viņš bija apguvis astoņdesmito gadu nogalē, piecos īstermiņa apmācības gados izlūkvienībā. Sulaiņa izruna gan nebija gluži tik smalka kā jauniņajam saimniekam.

—   Nevajag, es zinu, ko tas nozīmē, — Artēmijs atteica. — Zdravstvuj, sin: sveiks, dēls.

Sulainis izbrauca bentliju uz dubultās šosejas. Vairākas minūtes neviens nebilda ne vārda. Pēdīgi Sulainis nenocietās nepavaicājis: — Domājat, ka tas ir viņš, Artēmij? Vai šis cilvēks varētu būt jūsu tēvs?

Artēmijs attina atpakaļ MPEG failu un apturēja pie kadra, kurā bija redzama noslēpumainā vīrieša seja. Tad viņš pieskārās displejam, un ekrānu izkropļoja varavīkšņaini traucējumi.

—    Domāju gan, Sulaini. Bet attēla kvalitāte ir pārāk slikta. Man jāpārliecinās.

Sulainis saprata, kādas jūtas plosa viņa jauniņo aizbilstamo. Ari viņš bija zaudējis kādu, kurš atradās uz "Faulu zvaigznes" klāja. Liktenīgajā ceļā Artēmija tēvam līdzi, kā allaž, bija devies viņa tēvocis, Vecākais. Diemžēl Vecākā līķis bija identificēts Čerska morgā.

Artēmijs saņēmās. — Man tas jāizpēta, Sulaini.

—   Jūs, protams, zināt, kas sekos?

—    Jā. Prasīs izpirkumu. Šis te ir tikai izmests āķis, lai pievēršu uzmanību. Nāksies ielaist tirgū daļu Tautas zelta. Nekavējoties sazinies ar Cīrihi, ar Larsu.

Sulainis palielināja ātrumu un izbrauca uz ātrgaitas joslas.

—  Artēmija jaunkungs, man šādās lietās ir zināma pieredze.

Artēmijs viņu nepārtrauca. Pirms pašreizējā aizbilstamā

piedzimšanas Sulaiņa karjera bija, maigi izsakoties, bijusi visai daudzveidīga.

—   Nolaupītāji rīkojas pēc plāna, kurā paredzēts likvidēt visus lieciniekus. Pēc tam viņi parasti cenšas likvidēt cits citu, lai nevajadzētu dalīties izpirkumā.

—   Ar to tu gribi teikt…?

—   Ar to es gribu teikt, ka nomaksāts izpirkums nekādā ziņā negarantēs jūsu tēva drošību. Ja šis cilvēks patiesi ir jūsu tēvs. Visai iespējams, ka nolaupītāji paņems naudu un tad mūs visus novāks.

Artēmijs pētīja ekrānu. — Tev, protams, taisnība. Nāksies izstrādāt kādu plānu.

Sulainis norija kaklā sakāpušo kamolu. Atmiņā viņam atausa iepriekšējais plāns. Tā dēļ viņi abi teju aizgāja bojā un planēta gandrīz tika iegrūsta starpsugu karā. Sulainis nebija no tiem, kas viegli nobiedējami, tomēr, kolīdz Artēmija acīs iedegās tāda uguntiņa, viņam šermuļi nobira pār muguru.

šahtas TERMINĀLS F1. TARA, ĪRIJA

Kapteine Hollija Kniepa bija nospriedusi strādāt vēl otru maiņu un uz virszemi doties tūliņ. Tikai īsu mirkli veltījusi tam, lai apritu barojošu tāfelīti un izdzertu enerģijas kokteili, viņa ielēca pirmajā ģeoplānā, kas brauca uz Taras terminālu.

Kāds Taras ierēdnis viņas ceļojumu padarīja vēl jo grūtāku. Drošībnieku priekšniekam koda kaulā, ka RŪĶu kapteine Kniepa ne tikai aiztur visu šahtas satiksmi, lai no E1 ārpus kārtas tiktu palaista kapsula, bet arī grasās rekvizēt veselu ģeoplānu atpakaļceļam.

—    Varbūt vēlreiz apskatieties datorā, — Hollija izgrūda caur sakostiem zobiem. — Es skaidri zinu, ka apstiprinājumam no ķerstakļu pārvaldes jau jābūt klāt.

Nepielūdzamais gnoms ieskatījās delnas datorā. — Nekā, kundzīt. Nava pagalam nekā.

—   Paklau, jūs…

—   Komandants Terils.

—   Komandant Teril. Man ir svarīgs uzdevums. Uz kārts likta valsts drošība. Nākamās pāris stundas ienākošo reisu zālei jābūt pilnīgi tukšai.

Terils atzīstami notēloja, ka teju kritīs ģībonī. — Nākamās pāris stundas! Meitiņ, vai esat no prāta izgājusi? Man, šeku, no Atlantīdas nāk iekšā trīsi ģeoplāni. Ko t' man šiem teikt? Reiss atcelts šādu tādu RŪĶu slepenu pekstiņu dēļ? Nupat riktīgi karstākā sezona. Es tak nevaru visu jemt un aizklapēt ciet. Nekādīgi, kaut sitiet nost.

Hollija paraustīja plecus. — Jauki. Tad lai visi jūsu tūristi noskatās uz tiem diviem cilvēkiem, ko vedīšu šurp. Tad ta būs ļembasts. Galvoju.

—    Divi cilvēki? — drošībnieku priekšnieks pārvaicāja.

—   Terminālā? Jūs ko — dulli?

Hollijai vairs nebija ne pacietības, ne laika. — Šo te redzat? — viņa noprasīja, norādīdama uz zīmotni pie savas ķiveres. — RŪĶi. Kapteine. Es nepieļaušu, ka šāds tāds gnomu priekšnieķelis sabotē manus rīkojumus.

Terils izslējās visā augumā (ap septiņdesmit centimetru).

—   Jā jau, esu dzirdējis. Dullā kapitāne. Izgājšgad bišķi sataisījāt jandāliņu, ne? Sazin cik stieņu es par to jezgu vēl dabūšu nomaksāt nodokļos.

—   Sazinieties taču ar centrāli, jūs, birokrātiskais stulbeni!

—  Saukājiet mani kā gribat, mamzelīt. Mumsim te ir savi likumi, un bez akcepta no lejas es tos mainīt nevaru nekādīgi. Sevišķi dēļ šādas tādas meitiņas, kam pistole kabatā un indeve lēkt uz ecēšām.

—  Labi, tad paņemiet klausuli un piezvaniet uz ķerstakļu pārvaldi!

Terils pavīpsnāja. — Magmas izvirdums nupatiņ nāk. Grūti dabūt savienojumu. Varbūtās pamēģināšu vēl, pēc apgaitas. Iekārtojieties tik uzgaidāmajā zālē, pie prombraucējiem.

Hollijas roka nevilšus sataustīja bakstīkli.

—   Vai jūs apzināties, ko darāt, ko?

—   Kas ir? — gnoms ieķērcās.

—   Jūs liekat šķēršļus RŪĶu operācijai.

—   Nekādus šķēršļus, it nekā…

—   Un ja reiz tā, esmu pilnvarota novērst šos šķēršļus, lietojot jebkādu spēku, kādu uzskatu par nepieciešamu.

—   Tikai nevajag draudēt, mamzelīt.

Hollija izrāva bakstīkli un to profesionāli savirpināja.

—   Es nedraudu. Tikai informēju jūs par vispārpieņemto kārtību. Ja turpināsiet likt šķēršļus, es šķērsli, šajā gadījumā jūs, no ceļa novākšu un sarunas turpināšu ar jūsu tiešo priekšniecību.

Terils nenoticēja. — Jūs neiedrošināsities.

Hollija pasmīnēja. — Es esmu dullā kapitāne. Ņemiet vērā.

Gnoms apdomājās. Diez vai kāds no virsniecības tā ņemtu un blieztu viņam ar bakstīkli, bet, no otras puses, ko tu vari zināt ar tiem elfu sievišķiem?

—   Labi, — viņš noteica, izdrukādams no datora lapiņu.

—    Te būs caurlaide uz divdesmit četrām stundām. Bet, ja noliktajā laikā nebūsit atpakaļ, iespundēšu jūs karcerī, kolīdz atgriezīsities. Tad es būšu tas, kurš bārstīsies ar draudiem.

Hollija paķēra lapiņu. — Lai kā. Tagad tikai nepiemirstiet, ka tad, kad atgriezīšos, ienākošo reisu zālei jābūt tukšai.

īRIja, ceļā no Svētā bārtLbija sKoLas

UZ FAUlU MUIŽU

Artēmijs filtrēja idejas caur Sulaini. Tā bija tehnika, ko viņš bieži izmantoja, izstrādādams plānu. Galu galā, ja vispār kaut kur bija atrodams kāds slepenu operāciju eksperts, tas bija viņa miesassargs.

—    Vai nevaram fiksēt, no kurienes MPEG fails sūtīts?

—  Nē, Artēmij. Es mēģināju. Viņi e-pasta sūtījumā iebūvējuši pašiznīcināšanās vīrusu. Tikko paguvu filmu ierakstīt diskā, kad oriģināls izčibēja.

—   Un faila saturs? Pēc apvidus no kosmosa fiksēt nevar?

Sulainis pasmaidīja. Artēmija jaunkungs pamazām iemanījās militārā domāšanā.

—   Nekas neiznāks. Aizsūtīju kadru vienam draugam uz NASA. Viņš pat nemēģināja to likt iekšā datorā. Raksturlielumu esot par maz.

Artēmijs kādu minūti cieta klusu.

—   Cik drīz varam nokļūt Krievijā?

Sulainis pabungoja pirkstus pret stūres ratu. — Kā to ņem.

—   Ko nem?

—   Viss atkarīgs no tā, kā braucam — legāli vai nelegāli.

—   Kā ātrāk?

Sulainis iesmējās. Kas tāds bija dzirdams visai reti.

—   Nelegāli parasti ātrāk. Bet gan vienādi, gan otrādi iznāks diezgan ilgi. Lidot nevaram, tas ir skaidrs. Mafija būs izlikusi savējos uz visiem skrejceļiem.

—   Vai varam būt droši, ka mums darīšana ar mafiju?

Sulainis pašķielēja atpakaļskata spogulītī. — Bīstos, ka

jā. Visas nolaupīšanas iet caur mafiju. Pat ja jūsu tēvu būtu pamanījies sagūstīt kāds ierindas noziedznieks, viņam nāktos no gūstekņa šķirties, kolīdz mafija ko uzostu.

Artēmijs pamāja. — Tā jau man likās. Tātad nāksies braukt pa jūru, un tas prasīs, mazākais, nedēļu. Ja runājam par braukšanu, mēs nudien varētu izmantot šo to palīdzīgu. Kā ar personas apliecībām?

—   Nekādu problēmu. Es iedomājos, ka mēs varētu uzdoties par vietējiem. Nebūs tik aizdomīgi. Ir gan pases, gan vīzas.

—   Da. Kas tad tādi būsim?

—   Kā būtu ar Stepanu Baškiru un viņa tēvoci Konstantīnu?

—   Perfekti. Šaha brīnumbērns ar pavadoni. — Šo leģendu viņi bija izmantojuši jau daudzkārt, piedalīdamies meklēšanas ekspedīcijās. Reiz kāds robežsargu ierēdnis, pats būdams šaha lielmeistars, šo stāstu bija apšaubījis, līdz Artēmijs viņu pieveica sešos gājienos. Izmantotais paņēmiens bija iegājis vēsturē kā "Baškira manevrs".

—   Cik drīz varam doties ceļā?

—   Gandrīz uz karstām pēdām. Faula kundze un Džuljeta šonedēļ ir Nicā. Tātad mūsu rīcībā ir astoņas dienas. Uz skolu varam pa e-pastu aizsūtīt ziņu par kādu attaisnojošu iemeslu.

—    Es pat teiktu, ka Svētais Bārtlbijs tikai priecāsies, uz kādu laiciņu ticis no manis vaļā.

—   No Faulu muižas varam taisnā ceļā doties uz lidostu. Lear lidmašīna jau stāv gatavībā. Varam vismaz aizlidot līdz Skandināvijai un mēģināt sadabūt kuģi tur. Tikai vispirms man šis tas jāpaķer no muižas.

Artēmijs it labi varēja iedomāties, tieši ko tādu kalpotājs grib paķert. Šo to asu un sprāgstošu.

—   Labi. Jo drīzāk, jo labāk. Jāuzmeklē tie cilvēki, iekams viņi nojauš, ka viņus meklējam. E-pastu varam pārbaudīt pa ceļam.

Sulainis nogriezās uz ceļa, kas veda uz Faulu muižu.

—   Vai zināt, Artēmij, — viņš ierunājās, paraudzījies spogulītī. — Mūsu pretinieki būs krievu mafija. Man jau ir bijusi darīšana ar šiem ļaudīm. Vini nemēdz ielaisties sarunās.

Iespējams, līs asinis. Ja saķersimies ar šiem gangsteriem, būs cietušie. Visticamāk, mēs.

Artēmijs izklaidīgi pamāja, vērodams savu atspulgu loga stiklā. Bija nepieciešams plāns. Tāds pārdrošs un spožs. Kaut kas vēl nepieredzēts. Te nu viņš pārlieku vis neraizējās. Prāts Artēmiju nemēdza pievilt.

Taras ĢeopLĀnu osta

Elfu ģeoplānu osta Tarā bija iespaidīgs veikums. Termināls desmit tūkstoš kubikmetru tilpumā slēpās zem zaļa paugura Makgreiniju fermas lauku vidū.

Gadsimtiem ilgi Makgreiniji elfu forta robežas bija turējuši godā un cieņā, un gadsimtiem ilgi viņus it visur bija pavadījusi neparasta veiksme. Visas slimības vienā naktī pagaisa kā nebijušas. Neiedomājami regulāri tīrumos atradās nenovērtējami mākslas dārgumi, un govju trakumsērga viņu ganāmpulkiem, šķiet, meta līkumu.

Atrisinājusi caurlaides problēmu, Hollija beidzot devās uz drošības izeju un izslīdēja cauri hologrāfiskajam maskēšanās ielāpam. Ceļam viņai bija izdevies sadabūt Koboji Divspārni. Ierīci darbināja satelīta vadīta saules baterija, un tās pamatā bija revolucionārs tehniskais risinājums. Komplekts strādāja divos režīmos — tajā bija divi spārnu pāri: viens planēšanai, bet otrs, mazāks, manevrēšanai. Hollija jau sen dedzīgi kāroja Divspārni izmēģināt, bet no "Koboji laboratorijām" līdz ķerstakļiem bija nonākuši tikai pāris komplektu. Foals darīja, ko spēja, lai nelaistu tos apritē, jo ierīce nebija viņa garadarbs. Profesionāla skaudība. Hollija, izmantodama kentaura prombūtni, bija izčiepusi komplektu no laboratorijas plaukta.

Viņa planēja piecpadsmit metru augstumā, ļaudama plaušās ieplūst nefiltrētam virszemes gaisam. Kaut ari piesātināts ar sārņiem, tas tomēr bija smaržīgāks par savu tuneļos daudzkārt pārstrādāto līdzinieku. Vairākas minūtes viņa ļāvās baudījumam, un tikai tad sāka prātot par veicamo uzdevumu — kā nolaupīt Artēmiju Faulu.

Ne jau no mājām, no Faulu muižas, tas bija skaidrs. No likuma viedokļa, iekļūdama mājoklī bez atļaujas, viņa pamatīgi riskētu. Kaut arī formāli Fauls ielūgumu bija sagādājis, iepriekšējā gadā viņu uz muižu aizvezdams ar varu. Tikai diez vai atrastos kāds advokāts, kurš uzņemtos šādi pamatotu aizstāvību. Turklāt muiža bija īsts cietoksnis, kas reiz jau bija sekmīgi atvairījis veselas RŪĶu triecienvienības uzbrukumu. Kamdēļ lai viņai sekmētos labāk?

Papildu sarežģījumus sagādāja arī fakts, ka Fauls, ļoti iespējams, viņu jau gaidīja, sevišķi ja patiesi tirgojās ar Bvakelliem. Iesprukt tieši slazdā Hollijai nemaz negribējās. Viņai jau bija nācies tupēt ieslodzītai Faulu muižā. Izbetonētā kamera noteikti vēl bija turpat.

Hollija ieslēdza datora navigācijas programmu. Ķiveres vizierī parādījās Faulu muiža. Līdzās mājas trīsdimensiju attēlam iemirkšķinājās koši sarkana uguntiņa. RŪĶi ēku bija iekļāvuši paaugstinātas bīstamības objektu sarakstā. Hollija nokunkstējās. Tagad nāksies noskatīties video brīdinājumu, sak, ja nu pazemē piepeši uzradies kāds glābēju virsnieks, kurš par Artēmiju Faulu itin neko nav dzirdējis.

Ekrānā parādījās kaprāles Lilī Papardes ģīmltis. Protams, šim uzdevumam bija izraudzīta tieši viņa. RŪĶu smukulīte. Seksisms ķerstakļu pārvaldē bija ne vien dzīvs, bet arī plauka un zēla. Klīda baumas, ka Papardes karjeru RŪĶos krietni vien esot veicinājis fakts, ka viņai senčos bijis elfu ķēniņš.

— Izvēlētais objekts ir Faulu muiža, — skropstas plivinādama, no ekrāna paziņoja Paparde. — Ēka klasificēta kā paaugstinātas bīstamības zona. Patvaļīga piekļūšana stingri aizliegta. Nemēģiniet pat laisties pāri. Artēmijs Fauls tiek uzskatīts par agresīvi noskaņotu Tautas ienaidnieku.

Līdzās Papardei parādījās Faula seja, digitālajā palielinājumā saviebta vēl negantāk.

— Viņa līdzzinātājam, kurš pazīstams kā vienkārši Sulainis, nav ieteicams tuvoties nekādā gadījumā. Sulainis parasti ir bruņots, bet bīstams vienmēr.

Blakus abiem pārējiem attēliem parādījās Sulaiņa masīvā galva. Bruņots un bīstams? Diez vai tas bija īsti taisnīgs apzīmējums. Sulainis bija vienīgais cilvēks, kurš jebkad bija saķēries ar trolli un guvis virsroku.

Ievadījusi koordinātas navigācijas datorā, Hollija ļāva, lai spārni paši viņu nes. Lauku ainava lejā ieslīdējās ātrāk. Pat kopš pēdējās reizes, kad Hollija bija šeit lidojusi pāri, zaņķeru postījumi šķita vairojušies. Bija grūti atrast kaut vienu zemes pleķīti, kur augsnē nebūtu ierakti dučiem mitekļu, un kaut jūdzi garu upes gabalu, kur kāda rūpnīca straumē negāztu indi.

Pēdīgi saule nogrima aiz apvāršņa, un Hollija vizierim priekšā nolaida filtrus. Tagad laiks bija viņas sabiedrotais. Vēl bija vesela nakts, lai izstrādātu rīcības plānu. Hollija attapās, ka pietrūkst Foala sarkastisko piezīmju, kas allaž skanēja austiņās. Kentaura komentāri gan mēdza būt visai kaitinoši, tomēr parasti izrādījās precīzi un ne reizi vien bija palīdzējuši viņai tikt cauri ar veselu ādu. Viņa raudzīja nodibināt sakarus, bet izvirdums vēl trakoja pilnā sparā, un atbildes nebija. Tikai fona trokšņi.

Tālumā pavīdēja Faulu muiža, ainavā izsliedamās pāri visam. Pārbaudījusi ēku ar termoskeneri, Hollija tur neatrada nekādas dzīvības formas, izņemot kukaiņveidīgos un sīkus grauzējus. Zirnekļus un peles. Māja tukša. Ļoti labi. Piezemējusies uz izteikti baigas akmens gargujas galvas, viņa iekārtojās uz gaidīšanu.

Faulu muiža, Dublina, ĪRIija

Faulu pili tās sākotnējā izskatā piecpadsmitajā gadsimtā bija uzbūvējis lords Hjū Fauls. Tai visapkārt stiepās labi pārskatāmas zemienes. No normaņiem aizgūta taktika — neļauj naidniekam pielavīties nemanītam. Gadsimtu gaitā pils bija krietni pārbūvēta, līdz kļuva par muižas ēku, taču drošības apsvērumiem joprojām tika veltīta būtiska uzmanība. Muižu apjoza metru biezs mūris un sargāja sarežģīta signalizācija.

Sulainis nogriezās no lielceļa un ar tālvadības pulti atvēra muižas vārtus. Viņš paraudzījās atpakaļ, uz sava darba devēja domīgo seju. Dažkārt Sulainim šķita, ka par spīti visiem kontaktiem, ziņu piegādātājiem un kalpotājiem Artēmijs Fauls bija vientuļākais no visiem puisēniem, ko viņam bija nācies redzēt.

—  Mēs varētu paķert kādu pārīti no tiem elfu bliežamajiem, — miesassargs ieteicās.

Pērn, aplenkuma laikā, Sulainis bija atbruņojis RŪĶu glābēju Pirmo triecienvienību.

Artēmijs pamāja. — Laba doma, tikai izņem kodolbaterijas un šaujamos saliec somā kopā ar vecām spēlēm un grāmatām. Ja kāds mūs pieķers, varēsim izlikties, ka tie ir spēļmantinas.

—   Klausos, ser. Labi izdomāts.

Bentley Red Label aizšņirkstēja pa piebraucamo ceļu, aktivizēdams zemes drošības signalizācijas apgaismojumu. Lielajā mājā dega vairākas lampas. Tās bija pievienotas pie releja, kas gaismu pārmaiņus ieslēdza un izslēdza ik pēc neregulāriem starplaikiem.

Sulainis atsprādzēja drošības jostu un laiski izkāpa no bentlija.

— Vai ir kādas īpašas vēlmes, Artēmij?

Artēmijs pamāja. — Paķer no virtuves drusku kaviāra. Tu neticēsi, ar kādu draņķību Bārtlbija skola mūs baro par desmit tūkstošiem semestrī.

Sulainis vēlreiz pasmaidīja. Pusaudzis, kurš prasa kaviāru. Viņam tā arī nebija izdevies ar to aprast.

Pusceļā līdz nesen pārbūvētajām parādes durvīm smaids viņam uz lūpām sasala. Sirds notrīcēja. Šo sajūtu viņš labi pazina. Māte tādās reizēs mēdza sacīt, ka tikko kāds pārsoļojis pāri viņa kapam. Sestā maņa. Muguras smadzeņu diktēts instinkts. Kaut kur slēpās briesmas. Neredzamas, tomēr tepat.

Hollija pamanīja starmešus grābstāmies pa debesīm jau tad, kad tie bija vairāk nekā jūdzes attālumā. Izvēlētās pozīcijas dēļ redzamība nebija laba. Pat tad, kad redzes laukā iekļuva mašīnas vējstikls, tas izrādījās tonēts, un salonā bija saskatāmas tikai tumšas ēnas. Ieraudzījusi Faula automašīnu, Hollija sajuta sirdi iepukstamies straujāk.

Bentlijs līkumoja pa aleju, ņirbēdams aiz rindā sastādītajiem vītoliem un zirgkastaņām. Hollija instinktīvi ierāva galvu plecos, lai gan cilvēku acīm bija nesaskatāma — ieslēgusi vairogu. Ar Artēmija Faula kalpotāju neko nevarēja droši zināt. Pērn Artēmijs bija izvandījis elfu ķiveri un uzveidojis acenes, kas Sulainim bija ļāvušas saskatīt un neitralizēt RŪĶu glābējdesanta uzbrukuma vienību — visus līdz pēdējam. Maz ticams, ka ar acenēm viņš būtu bruņojies patlaban, tomēr saskaņā ar mācību, ko bija guvis Ķeza Vaktiņš ar saviem puišiem, ne Artēmiju, ne viņa kalpotāju neatmaksājās novērtēt par zemu.

Hollija noregulēja Neitrīno maķenīt virs ieteiktā apdullināšanas režīma. Pārītis Sulaina smadzeņu šūnu varbūt izcepsies, bet viņa negrasījās pieļaut, lai vēlāk iznāk mocīties pašpārmetumos.

Mašīna šņirkstēdama iegriezās ar granti nobērtajā iebraucamajā ceļā. Sulainis izkāpa. Hollija manīja sacērtamies pati savus dzerokļus. Reiz viņa bija izglābusi šo cilvēku no nāves, izdziedēdama dzīvībai bīstamus ievainojumus, ko viņš bija guvis cīniņā ar trolli. Šobrīd viņa nebija pārliecināta, vai to pašu darītu vēlreiz.

Aizturējusi elpu, RŪĶu glābēju kapteine Hollija Kniepa ieslēdza Divspārni lēnas piezemēšanās režīmā. Viņa bez skaņas laidās lejup, slīdēdama gar ēkas stāviem, un pavērsa stobru pret Sulaiņa krūtīm. Tagad tādam mērķim garām neaizšautu pat saules apžilbināts punduris.

Cilvēks nekādi nevarēja zināt, ka viņa atrodas tepat līdzās. Tas nebija iespējams. Tomēr kaut kas viņu darīja aizdomīgu. Viņš sastinga uz vietas un ievilka nāsīs gaisu. Šis zaņķeris bija īsts suns. Nē, nevis suns, bet vilks. Vilks ar milzonīgu pusautomātu.

Hollija fokusēja ieroci ķiveres lēcā, nosūtīdama tā fotogrāfiju datora datu bāzei. Pēc dažiem acumirkļiem viziera stūrī parādījās detalizēts ieroča attēls — rotējošs, trīs dimensijās.

— Sig Sauer, — atskanēja Foala balsī ierakstīta informācija. — Deviņi milimetri. Aptverē trīspadsmit lodes. Lielkalibra. Ja tāda trāpīs, noraus tev galvu. Ko tādu pat maģija nespēs salāpīt. Citādi tev ne no kā nevajadzētu bīties, ja pieņemam, ka neesi piemirsusi uzvilkt manis nesen patentēto, reglamentā paredzēto mikrošķiedru virszemes aizsargtērpu. Lai gan, no otras puses, būdama glābēju vientiesīte, droši vien būsi aizjozusi bešā.

Hollija saviebās. Visneciešamākais Foals bija reizēs, kad viņam bija taisnība. Viņa bija ielēkusi pirmajā ģeoplānā, kas pagadījās ceļā, ij neiedomādamās, ka derētu uzvilkt virszemes kombinezonu.

Tagad Hollija skatījās Sulainim tieši acīs, tomēr aizvien vēl karājās vairāk nekā metru virs zemes. Viņa atslēdza viziera hermētiskās blīves un sarāvās, izdzirdēdama pneimatisko šņākoņu.

Sulainis, padzirdējis šņācam no ķiveres izlaisto gaisu, pacirta Sig Sauer uz skaņas pusi.

—  Elf, — viņš ierunājās, — es zinu, ka esi te. Izslēdz vairogu vai šaušu.

Taktiskās priekšrocības nebija gluži tādas, uz kādām Hollija bija cerējusi. Vizieris bija pacelts, un kalpotāja pirksts čīkstināja automāta jutīgo slēdzi. Dziļi ievilkusi elpu, viņa izslēdza vairogu.

—   Sveiks, Sulaini, — viņa novilka.

Sulainis izteiksmīgi novēcināja stobru. — Sveiki, kapteine. Laidieties lejā. Lēnām. Un nemēģiniet likt lietā tos savus…

—    Noliec šaujamo, — Hollija teica, balsi iekrāsodama hipnotiski mesmerizējošu.

Sulainis turējās pretim, automāta stobrs krampjaini raustījās.

—   Liec to nost, Sulaini. Citādi izcepināšu tev smadzenes.

Sulainim uz plakstiņa pulsēja dzīsliņa.

Neparasti, Hollija nodomāja. Savu mūžu neko tādu neesmu redzējusi.

—   Necīnies pretim, zaņķeri. Ļaujies.

Sulainis pavēra muti, gribēdams ko teikt. Brīdināt Artēmiju. Hollija sasprindzināja spēkus, likdama maģijai sagriezties virpulī cilvēkam ap galvu.

—  Es teicu — liec nost!

Miesassargam pār vaigu noskrēja sviedru pērlīte.

—   LIEC NOST!

Un Sulainis paklausīja. Lēnām un negribīgi.

Hollija pasmaidīja. — Labi, zaņķeri. Tagad ej atpakaļ uz mašīnu un izturies, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis.

Kalpotāja kājas darīja, kā vēlēts, nelikdamās ne zinis par signāliem, ko sūtīja smadzenes.

Hollija uzšķīla vairogu. Nu ies jautri.

Artēmijs piezīmjdatorā ievadīja elektronisko vēstuli.

Misteram Ginejam. Godājamais direktora kungs, tur bija rakstīts, Jūsu psihologa netaktiskās pratināšanas dēļ esmu izņēmusi savu mazo Ārtiju no skolas, lai viņš varētu iziet terapijas seansu kursu pie īstiem profesionāļiem Šveices Mongaspāra klīnikā. Es apsveru iespēju iesūdzēt fūs tiesā. Nemēģiniet ar mani sazināties, jo tas tikai saniknos mani vēl vairāk, un, kad esmu saniknota, es parasti mēdzu zvanīt saviem advokātiem. Ar cieņu — Endželīna Faula.

Artēmijs nosūtīja vēstuli, atļaudamies tādu greznību kā skops smaidiņš. Būtu jauki redzēt, kādu seju rādīs direktors Ginejs, kad lasīs pa e-pastu pienākušo ziņu. Žēl, ka signāls no direktora kabinetā noslēptās sīciņās kameras bija uztverams tikai jūdzes rādiusā.

Sulainis atvēra šofera durvis un pēc brītiņa ieslīdēja sēdeklī.

Artēmijs iebāza futrālī telefonu. — Kapteine Kniepa, uzdrošinos minēt. Varbūt mitēsities vibrēt un atgriezīsities redzamajā spektrā?

Hollija trīsuļodama parādījās. Rokā viņai laistījās šaujamais. Uzminiet, kurp tas bija pavērsts.

—   Nudien, Hollij, vai mēs nevarētu to aiztaupīt?

Hollija nicīgi nosprauslājās. — Paskatīsimies. Nolaupīšana, tīši miesas bojājumi, izspiešana, sazvērestība slepkavnieciskā nolūkā. Es teiktu, ka nevarētu vis.

—    Lūdzu, kapteine Kniepa, — Artēmijs pasmaidīdams sacīja. — Es biju jauns un savtīgs. Ticiet vai ne, mani minētā pasākuma sakarā patiesi grauž zināmas šaubas.

—   Jādomā, ne gana lielas, lai tu mums atdotu zeltu?

—   Nē, — Artēmijs atzinās. — Ne gluži tādas.

—   Kā tu noprati, ka esmu te?

Artēmijs salika kopā pirkstu galus. — Norādes bija vairākas. Pirmkārt, Sulainis nepārbaudīja, vai zem mašīnas nav spridzekļu, kā viņš rīkojas allaž. Otrkārt, viņš atgriezās bez mantām, kam devās pakaļ. Treškārt, durvis dažas sekundes stāvēja vaļā, ko neviens kārtīgs apsargs nemūžam nepieļautu. Un, ceturtkārt, kolīdz iekāpāt mašīnā, es pamanīju tikko jaušamu dūmaciņu. Nudien elementāri.

Hollija saviebās. — Acīgais zaņķerēns, ko?

—    Cenšos. Un nu, kapteine Kniepa, varbūt būsit tik laipna un pateiksit, kālab esat šeit?

—   It kā tu nezinātu.

Artēmijs brīdi apdomājās. — Interesanti. Es teiktu, ka laikam kaut kas lēcies. Acīmredzot kaut kas, par ko man it kā jābūt atbildīgam. — Viņš druscītiņ piepacēla uzaci. Artēmijam Faulam tā bija spēcīga emociju izpausme. — Cilvēki tirgojas ar Tautu.

—  Ļoti iespaidīgi, — Hollija atteica. — Proti, būtu, ja mēs abi nezinātu, ka tas ir tavs pirksts. Un, ja neizdabūsim patiesību no tevis, varu galvot, ka tavi datorfaili izpaudīs visu līdz pēdējam.

Artēmijs aizvēra piezīmjdatora vāku. — Kapteine. Es apzinos, ka mums abiem viss vēl priekšā, tomēr šobrīd nevaru tam atlicināt laiku. Jums katrā ziņā jāatvēl man pāris dienu, lai varu sakārtot savas lietas.

—   Neies cauri, Faul. Pazemē ir viens otrs, kurš gribētu ar tevi aprunāties.

Artēmijs paraustīja plecus. — Laikam jau pēc visa, ko esmu sastrādājis, nevaru nopietni cerēt, ka pārdomāsit.

—   Tieši tā. Nevari vis.

—    Nu ko, — Artēmijs nopūtās. — Izvēles man acīmredzot nav.

Hollija pasmaidīja. — Tieši tā, Faul, nav.

—    Braucam? — Artēmija balss skanēja pagalam lēnprātīgi, bet galvā dzirksteļoja idejas. Varbūt doma par sadarbību ar elfiem nebūt nebija zemē metama. Galu galā, viņiem bija zināmas spējas.

—    Kāpēc ne? — Hollija pagriezās pret Sulaini. — Brauc uz dienvidiem. Pa sānceliņiem.

—   Uz Taru, kā noprotu. Tik bieži esmu gudrojis, diez kur tieši atrodama ieeja El.

—    Gudro vien laimīgs, zaņķerēn, — Hollija nomurmināja. — Tagad guli. No tās dedukcijas jau esmu pagalam piekususi.

CETURTĀ NODAĻA FAULS IR TĪRS

īslaicīgās aizturĒŠANas kamera n"r. 4, ķerstaKĻu pārvalde. Glābiņa, Ūnija

rtēmijs pamodās nopratināšanas telpā. Tikpat labi viņš varēja atrasties policijas pratināšanas kamerā jebkur citur pasaulē. Tās pašas neērtās mēbeles, tā pati mūžvecā rutīna.

Sakne tūliņ ķērās vērsim pie ragiem. — Labs ir, Faul, klāj vaļā.

/

Artēmijs brītiņu apsvēra taktiku. Hollija un Sakne vērās uz viņu, sēdēdami otrpus zemam, ar plastmasu pārklātam galdam. Tieši acīs spīdēja jaudīga spuldze.

—  Nudien, komandier. Tik vien? Cerēju sagaidīt ko vairāk.

—    Ir arī šis tas vairāk. Tikai ne tādiem noziedzniekiem kā tu.

Artēmijs pamanīja, ka rokas pieslēgtas pie krēsla.

—    Jūs taču joprojām neturēsit Jaunu prātu par pagājušo gadu, ko? Galu galā, es uzvarēju. Tā tam vajadzētu būt, ja ticam jūsu pašu Grāmatai.

Sakne paliecās uz priekšu, līdz viņa cigāra galu no Artēmija sejas šķīra nieka centimetri. — Tagad mēs, zaņķerēn, runājam pavisam par ko citu. Tāpēc netēlo nevainīgo.

Artēmijs bija un palika nesatricināms. — Kurš tad jūs būtu? Labais vai sliktais kruķis?

Sakne sirsnīgi iesmējās, tā ka degošais cigāra gals gaisā izzīmēja visādus rakstus. — Labais kruķis! Sliktais kruķis! Briesmīgi negribas tevi sarūgtināt, Dorotij, bet te vairs nav nekāda Kanzasa. — Komandieris nekad nelaida garām izdevību citēt "Oza zemes burvi". Filmā bija piedalījušies trīs viņa radagabali.

No pustumsas iznira kāds stāvs. Tam bija aste, četras kājas, divas rokas un tajās kaut kas līdzīgs divām kopā sastiprinātām piltuvītēm.

—  Labi, zaņķerēn, — ierunājās radījums. — Tikai mierīgi, tad varbūt necik stipri nesāpēs.

Foals pielika piltuves Artēmijam pie acīm, un zēns tūliņ saļima bezsamaņā.

—     Sedatīvs ir gumijas blīvēs, — kentaurs paskaidroja. — Iekļūst caur porām. Neviens nepagūst ne aci pamirkšķināt. Pasakiet tik, ka es neesmu pats gudrākais indivīds mūsu Visumā.

—   Ak, nezinu gan, — Sakne vientiesīgi atsaucās. — Tā laumiņa Koboji ir visai apķērīgs sievišķis.

Foals pikti piecirta pakavu. — Koboji? Koboji? Tie viņas spārni! Jāsmejas. Ja gribat zināt, Koboji tehnoloģiju mēs nupat izmantojam daudz par daudz. Nedrīkst pieļaut, ka visas RŪĶu padarīšanas pārzina viena vienīga firma.

—   Ja vien tā nav tavējā, protams.

—   Es runāju no tiesas, Jūlius. Opālu Koboji es pazīstu jau kopš tiem laikiem, kad studēju universitātē. Uz viņu nevar paļauties. Visos jaunajos Neitrīno salikti Koboji procesori. Ja tā laboratorija noies pa burbuli, mums paliks tikai DNS lielgabali ķerstakļu pārvaldē un pāris kastīšu ar elektriskajām apdullināšanas pistolēm.

Sakne nosprauslājās. — Koboji tikko modernizējusi visus RŪĶu šaujamieročus un satiksmes līdzekļus. Jauda trīskārt lielāka, siltumzudumi uz pusi mazāki. Labāk nekā tas, ko svaigākā statistika liecina par tavu laboratoriju, Foal.

Foals citu pēc cita sprauda datorā optiskās šķiedras kabeļus. /

—    Jā, nu, ja Padome man piešķirtu pieklājīgu budžetu, varbūt…

—    Beidz gausties, Foal. Es redzēju, cik naudas piešķirts šim pašam aparātam. Kaut nu tas spētu ko vairāk, nekā tikai izpūst aizdambētas caurules.

Foals, dziļi aizvainots, pacirta gaisā asti.

—   Tas ir retīnogrāfs, un es apsveru iespēju uzsākt privātpraksi kopā ar šo mazulīti.

—   Un tas dara tieši ko1 .

Foals ieslēdza kameras nesošajā sienā iebūvētu plazmas ekrānu.

—   Redzat tos tumšos apļus? Tās ir cilvēka tīklenes. Katrs attēls tur atstāj sīciņu nospiedumu, līdzīgu fotonegatīvam. Bildīti, kādu nu gribam, mēs varam ievadīt datorā un salīdzināt ar datu bāzi.

Gluži ceļos svētsvinīgā bijībā Sakne vis nenoslīga. — Dikti parocīgi.

—   Nūjā, īstenībā ir gan. Skatieties.

Uzklikšķinājis uz goblina attēla, Foals to savietoja ar retīnogrāfa datu bāzi.

—    Ikkatrs identisks punkts ir viens trāpījums. Ap divsimt trāpījumu ir normas robežās. Aptuvens galvas apveids, vaibsti un tā tālāk. Kolīdz ievērojami vairāk, ir skaidrs, ka viņš šo goblinu ir redzējis.

Ekrānā iegaismojās 186.

—   Goblinu redzējis nav. Pamēģināsim Klussnuķi.

Skaitlis atkal bija zem diviem simtiem.

—   Atkal nekā. Atvainojiet, kapteine, bet Faula jaunkungs šajā lietā ir bez vainas. Viņš pat goblinu savu mūžu nav redzējis, kur nu vēl tirgojies ar Bvakelliem.

—  Varbūt šie viņam izsvēpējuši atmiņu?

Foals norāva blīves Artēmijam no acīm. — Tur jau slēpjas šī mazulīša īstenā daile. Atmiņas tīrīšana te nepalīdzēs. Retīnogrāfs strādā ar neapstrīdamiem materiāliem pierādījumiem. Nāktos noberzt tīklenes.

—   Kas ar cilvēka datoru?

—  Tur ir milzums visa kā, — Foals atbildēja. — Bet nekā kompromitējoša. Nevienas atsauces ne uz gobliniem, ne baterijām.

Sakne paieskāja stūraino žokli. — Un lielais? Viņš varētu būt par starpnieku.

—   Jau izlaidu caur retīnogrāfu. Nekā. Skatieties patiesībai acīs — RŪĶi savākuši nepareizos zaņķerus. Tīriet tukšus un sūtiet mājās.

Hollija piekrītoši pamāja. Komandieris tā vis nedarīja.

—   Drusku pagaidiet. Es domāju.

—   Par ko? — apvaicājās Hollija. — Jo drīzāk izdabūsim Artēmija Faula degunu laukā no mūsu darīšanām, jo labāk.

—  Varbūt nē. Ja reiz viņi te gadījušies…

Hollija izbrīnā ieplēta muti. — Komandier. Jūs nepazīstat Faulu tik labi kā es. Dodiet viņam kaut mazāko iespēju, un viņš mums sagādās vēl lielākas galvassāpes nekā goblini.

—    Varbūt viņš mums varētu palīdzēt atrisināt zaņķeru problēmu.

—   Atvainojiet, bet iebilstu, komandier. Šiem cilvēkiem nedrīkst uzticēties.

Tumsā Saknes ģīmis būtu gailējis kā kvēloša ogle.

—   Vai jūs, kapteine, iedomājaties, ka man tas patīk? Vai jūs iedomājaties, ka es nevaru vien sagaidīt, kad varēšu tā zaņķerēna priekšā līst uz vēdera? Tā nebūt nav. Es drīzāk apēstu dzīvu smirduļtārpu, nekā lūgtu palīdzību Artēmijam Faulam. Bet kāds darbina Bvakellu ieročus, un man jāizdibina — kurš. Tāpēc, Hollij, domājiet, kā izpildīt programmu. Te uz kārts likts kas vairāk par jūsu sīko asinsatriebību.

Hollija iekoda mēlē. Pēc visa, ko Sakne bija viņas labā darījis, pret komandieri viņa nostāties nevarēja, bet lūgt palīdzību Artēmijam Faulam — tā rīkoties nebija pareizi, lai kāds būtu stāvoklis. Viņa ne brīdi nešaubījās, ka problēmu šis cilvēks atrisinās, tikai par kādu cenu?

Sakne dziļi ieelpoja. — Labi, Foal, dabū viņu pie samaņas. Un pieliec tulkotāju. No runāšanas zaņķeru mēlē man galva apsāpas.

Artēmijs masēja zem acīm pietūkušos maisiņus.

—   Sedatīvs blīvēs? —viņš noprasīja, pašķielējis uz Foalu. — Mikroadatas?

Uz kentauru tas atstāja iespaidu. — Tu esi visai apķērīgs, ņemot vērā, ka zankerēns.

Artēmijs pieskārās pusmēness formas bumbulim, kas bija pielipināts viņam virs auss.

—   Tulkošanas ierīce?

Foals ar galvu pameta uz komandiera pusi. — Vienam otram no runāšanas mēlēs galva sāpot.

Artēmijs sakārtoja skolas kaklasaiti. — Skaidrs. Tātad — kā varu jums pakalpot?

—   Kas tev liek domāt, ka mums no tevis, cilvēk, vajadzīga kāda palīdzība? — Sakne izgrūda gar cigāra nodeguli.

Zēns pasmīkņāja. — Man ir sajūta, komandier, ka gadījumā, ja jums no manis nekas nebūtu vajadzīgs, es nāktu pie samaņas pats savā gultā, par mūsu satikšanos neatminēdamies absolūti neko.

Foals noslēpa smīniņu aiz spalvainās plaukstas.

—  Saki paldies liktenim, ka nenāc pie samaņas kamerā, — ierunājās Hollija.

—  Aizvien vēl rūgtumiņš, kapteine Kniepa? Vai nevaram izlikties, ka nekā nav bijis?

Hollijas negantais skatiens bija gana skaidra atbilde.

Artēmijs nopūtās. — Ļoti labi. Nāksies minēt. Cilvēki tirgojas ar pazemes iemītniekiem. Un jums vajadzīgs Sulainis, kas šos tirgoņus varētu sadabūt rokā. Daudzmaz trāpīts?

Elfi brīdi klusēja. Faula vārdi viņiem piepeši lika atskārst īstenību.

—  Visai tuvu, — Sakne atzinās. — Labi, Foal, iestāsti zaņķerēnam, kas un kā. īsi un ātri.

Konsultants ielādēja datorā failu no RŪĶu centrālā servera. Uz plazmas ekrāna ieplaiksnījās "Tīmekļa ziņu" sižetu virkne. Reportieris bija pusmūža elfs, kam mati uz pieres bija uzbužināti tik kupli kā Honolulu piekrastes bangas.

—    Glābiņas centrs, — reportieris nodungoja. — RŪĶi pārtvēruši vēl vienu kontrabandas kravu. Holivudas lāzerdiskus, kuru vērtība melnajā tirgū, kā liecina aptuvenas aplēses, sasniedz piecsimt zelta gramu. Aizdomās tiek turēta Bvakellu goblinu triāde.

—   Jo tālāk, jo ļaunāk, — Sakne drūmi teica.

Artēmijs pasmaidīja. — Ļaunāk?

Atkal parādījās reportieris. Šoreiz viņam aiz muguras bija noliktava, no ēkas logiem vēlās liesmas. Matu kodaļa izskatījās viegli iesprogota.

—   Šonakt Bvakelli pieteikuši savas tiesības uz austrumkrastu, pielaizdami uguni noliktavai, ko izmanto "Koboji laboratorijas". Acīmredzot laumiņa zeltrocīte atteikusies maksāt nodevas triādes reketieriem.

Liesmas pazuda, un uz ekrāna iznira nākamais ziņu sižets — šoreiz tur bija redzams saniknots pūlis.

—   Šodien pie ķerstakļu pārvaldes vērojamas karstas diskusijas — iedzīvotāji protestē pret to, ka RŪĶi nespēj atrisināt goblinu problēmu. Bvakellu rekets izputinājis daudzas senas dzimtas. Smagāko triecienu piedzīvojusi kompānija "Koboji laboratorijas", kas pēdējā mēneša laikā vien pārcietusi sešas sabotāžas.

Foals apturēja kadru. Iedzīvotāji necik priecīgi vis neizskatījās.

—   Tev jāsaprot viens, Faul: goblini ir stulbi. Tas nav aizskarošs izteikums. Šis fakts ir zinātniski pierādīts. Smadzenes viņiem tik lielas kā žurkai.

Artēmijs pamāja. — Tad kurš viņus vada?

Sakne ar kāju izberza cigāra izsmēķi. — Nav zināms. Bet kļūst arvien ļaunāk. No sīkiem noziedzniekiem Bvakelli izauguši par bandu, kas pieteikusi plašu karu ķerstakļiem. Vakarnakt pārtvērām no virszemes ievestu bateriju kravu. Tās tiek izmantotas, lai darbinātu aizliegtus lāzerieročus. Klussnuķus.

—   Un kapteine Kniepa nosprieda, ka es varētu būt tas zaņķeris, kurš darbojas otrā galā.

—   Tu vari man ko pārmest? — Hollija noburkšķēja.

Artēmijs šo piezīmi izlikās nedzirdam. — Varbūt goblini

tikai aptīra vairumtirgotājus? Galu galā, baterijas netiek īpaši apsargātas.

Foals nogrudzinājās. — Nē, man rādās, tu nesaproti, tieši cik stulbi ir goblini. Minēšu piemēru. Viens no Bvakellu ģenerāļiem — pie viņiem pats spicākais — tika pieķerts brīdī, kad bankai mēģināja iesmērēt viltotus čekus, parakstīdams tos pats ar savu vārdu. Nē, tas, kurš to visu vada, bez kontakta ar cilvēkiem nekādi neiztiktu — tikai tā viņš varētu būt drošs, ka nekas nenoies greizi.

—  Tātad jūs gribat, lai es izdibinu, kas ir kontaktpersona, — Artēmijs sacīja. — Un, kas vēl svarīgāk, cik daudz šai personai zināms.

Runādams Artēmijs drudžaini prātoja. Šādu notikumu pavērsienu viņš varēja izmantot savā labā. Tautas spējas būtu nenovērtējami dūži, ko varētu cirst galdā sarunās ar bandītiem. Galvā asnus sāka dzīt plāna aizmetņi.

Sakne negribīgi pamāja ar galvu. — Tā ir. Es nevaru riskēt, sūtīdams uz virszemi RŪĶu aģentus. Nevar zināt, kādu tehnoloģiju goblini iztirgojuši. Var gadīties, ka es savus vīrus iegrūžu tieši slazdā. Būdami cilvēki, jūs abi varētu iejukt pūlī.

—  Sulainis? Iejukt pūlī? — Artēmijs pasmaidīja. — Šaubos.

—  Viņam vismaz nav ne četru kāju, ne astes, — norādīja Foals.

—   Saprotu. Un skaidrs, ka gadījumā, ja zemes virsū vispār ir kāds cilvēks, kurš spēj sadzīt pēdas jūsu blēdīgajam tirgonim, tas ir Sulainis. Tikai…

Sveiki, labdien, nodomāja Hollija. Artēmijs Fauls neko nedara par pliku velti.

—   Tikai? — Sakne mudināja.

—   Tikai ja gribat, lai palīdzu, es pieprasīšu zināmu atlīdzību.

—   Ko tieši? — Sakne piesardzīgi noprasīja.

—   Man jānokļūst Krievijā, — Artēmijs atbildēja. — Precīzāk, aiz Polārā loka. Un man vajadzīga palīdzība. Glābšanas mēģinājumā.

Sakne sarauca pieri. — Ziemeļkrievija mums nav nekāda labā vieta. Radiācijas dēļ mēs tur nevaram izmantot vairogus.

—  Tādi ir mani noteikumi, — Artēmijs sacīja. — Cilvēks, ko esmu iecerējis glābt, ir mans tēvs. Ciktāl man zināms, jau tagad ir par vēlu. Tā ka kaulēties man nudien nav laika.

Izklausījās, ka zaņķerēns saka taisnību. Pat Hollijas sirds uz brītiņu atkusa. Tomēr ar Artēmiju Faulu neko nevarēja zināt — varbūt tas viss ietilpa vēl kādā citā plānā. Sakne izšķīrās par atbildīgu lēmumu.

—   Sarunāts, — viņš teica, pastiepdams roku.

Abi sarokojās. Elfs un cilvēks. Vēsturisks brīdis.

—   Labi, — Sakne sacīja. — Tagad, Foal, uzpurini lielo un mudīgi pārbaudi visas goblinu ģeoplāna sistēmas.

—    Un es? — noprasīja Hollija. — Atpakaļ uz sarga būdiņu?

Ja Sakne nebūtu komandieris, viņš varbūt būtu iekikinājies. — Nē taču, kapteine. Vēl labāku ģeoplāna pilotu pie mums ar uguni nesameklēsi. Jūs brauksiet uz Parīzi.

PIEKTĀ NODAĻA PAPUS MEITIŅA

"KOBOJI LABORATORIJAS GLĀBIŅAS AUSTRUMKRASTS ŪNIJAa

Koboji laboratorijas" atradas izdobta klinti, Glabiņas austrumkrastā. Būvei bija astoņi stāvi, no

piecām pusēm to ieskāva granīts pusjūdzes biezumā, un iekļūt ēkā bija iespējams tikai pa vienu ieeju. Vadība bija pastiprināti rūpējusies par savu drošību, un kurš gan viņiem te varētu ko pārmest? Galu galā, Bvakellu dedzinātāji "Koboji" bija izraudzījušies par īpašu mērķi. Padome pat bija sasparojusies kompānijai piešķirt speciālas ieroču atļaujas, jo, noiedama dibenā, "Koboji" līdzi aizrautu arī visu Glābiņas aizsardzības sistēmu.

Kolīdz Bvakellu goblini raudzītu ieņemt "Koboji laboratorijas", pret viņiem tiktu vērsti uz DNS iekodēti apdullināšanas lielgabali, kas jebkuru iebrucēju vispirms pārbaudīja ar skeneri un tikai tad raidīja lādiņu. Vispēdējais kaktiņš ēkā tika novērots, nekur nebija nevienas vietiņas, kur paslēpties. Drošības sistēma bija vienkārša un nevainojama.

Taču gobliniem par to nemaz nevajadzēja uztraukties.

"Laboratoriju" aizsardzības sistēma, taisnību sakot, bija uzbūvēta tādēļ, lai ēkā netiktu ielaisti RŪĶu virsnieki, kas te okšķerēdamies varētu uzklīst neīstā brīdī. Opāla Koboji pati finansēja goblinu triādi. Uzbrukumi kompānijai īstenībā bija aizsegs, kam vajadzēja novērst aizdomas no viņas personiskajām darīšanām: tieši sīkā laumiņa bija izplānojusi operāciju ar baterijām un veicinājusi Bvakellu rosīgo uzdarbošanos. Nu jā, ne jau gluži viena pati. Tikai kā gan iespējams, ka persona, kuras rīcībā ir teju neierobežota bagātība, vēlas biedroties ar tuneļu goblinu bandu? Kāpēc?

Kopš Opālas Koboji dzimšanas brīža neviens un nekad no viņas neko dižu nebija gaidījis. Piedzimusi viņa bija senā un naudīgā laumu dzimtā, kas dzīvoja Principāla kalnā, tā ka Opālas vecāki būtu bijuši gana priecīgi, ja meitiņa godam paveiktu tik vien, kā apmeklētu privātskolu, drusku pastudētu, lai dabūtu kādu pašķidru grādiņu humanitārajās zinātnēs, un apprecētu piemērotu viceprezidentu.

Taisnību sakot, ja runājam par Opālas tēvu, Feralu Koboji, viņa skatījumā ideālai meitiņai vajadzēja būt mēreni saprātīgai, visai izskatīgai un, protams, bijīgai. Taču Opālas raksturā nevarēja samanīt nevienu no īpašībām, ko Ferals uzskatīja par vēlamām. Desmit mēnešu vecumā viņa jau patstāvīgi staigāja, bet, būdama pusotru gadu veca, lietoja vairāk nekā piecsimt vārdu. Neilgi pirms otrās dzimšanas dienas viņa pirmoreiz izjauca cieto disku.

Opāla izauga, pāragri attīstīta, stūrgalvīga un skaista. Bīstama kombinācija. Ferals vairs nespēja sarēķināt, cik reižu bija meitai licis pie sirds, sak, lai darba darīšanas paliek laumu vīriešu ziņā. Pēdīgi Opāla vispār atteicās ar viņu tikties. Viņas nepārprotamais naidīgums viesa bažas.

Un Ferala bažām bija dibināts pamats. Tikko spērusi kāju koledžā, Opāla pameta mākslas vēstures studijas, lai iestātos inženierzinātņu maģistru brālībā, kur sieviešu praktiski nebija. Tikusi pie diploma, Opāla uz karstām pēdām nodibināja ar tēva firmu konkurējošu uzņēmumu. Tūliņ straumēm vien sāka plūst patenti. Dzinēja izpūtējs, kurš vienlaikus ļāva ietaupīt enerģijas patēriņu, trīsdimensiju videosistēma un, protams, viņas specialitāte — Divspārņu sērija.

Kolīdz Opāla bija sagrāvusi tēva uzņēmumu, viņa uzpirka tā akcijas, kuru cena bija nokritusies smieklīgi zema, un tad apvienoja abus uzņēmumus zem "Koboji laboratoriju" karoga. Pēc pieciem gadiem "Koboji laboratorijām" jau bija vairāk aizsardzības līgumu nekā jebkurai citai firmai. Pēc desmit gadiem Opāla Koboji bija patentējusi vairāk izgudrojumu nekā jebkurš cits elfs. Izņemot kentauru Foalu.

Taču ar to nebija gana. Opāla Koboji alka pēc tādas varas, kādu kopš monarhijas laikiem vienpersoniski nebija iemantojis neviens elfs. Par laimi, viņa pazina kādu, kurš varbūt šim godkārīgajam mērķim spētu palīdzēt īstenoties. Kādu RŪĶu virsnieku, kurš bija zaudējis visas ilūzijas. Klasesbiedru no koledžas laikiem. Briāru Bomi…

Briāram bija dibināts pamats RŪĶus nīst — galu galā, ķerstakļi nebija darījuši neko, lai aiztaupītu viņam publisku pazemojumu, kamēr īstais vainīgais, Jūliuss Sakne, izspruka nesodīts. Turklāt pēc nelaimīgās iesaistīšanās Artēmija Faula lietā Bomis bija spiests atvadīties arī no komandiera zīlēm…

Nebija nekā vienkāršāka — kādā no Glābiņas stilīgākajām ēstuvēm Opāla Bomja glāzē ieslidināja patiesības tabletīti. Un, prieks, kur tu rodies! Kad Bomim mēle bija jauki atraisījusies, atklājās, ka viņš jau klusībā perina plānu, kā RŪĶus iegāzt. Sagadījās, ka plāns bija visnotaļ ģeniāls. Atlika vien sameklēt kādu līdzdalībnieku. Ar pamatīgu zelta krājumu un drošu apmešanās vietu, kas bija viņas rīcībā. Opāla ar prieku bija gatava piedāvāt gan vienu, gan otru.

Kad ienāca Bomis, Opāla, saritinājusies kā kaķis, zvilnēja savā lidkrēslā un noklausījās, kas notiek ķerstakļu pārvaldē. Kamēr "Koboji" inženieri modernizēja ķerstakļu aprīkojumu, viņa RŪĶu sakaru sistēmā bija iemontējusi spiegu kameras. To darbības frekvence bija tieši tāda pati kā ķerstakļu pārvaldes pašmāju novērošanas kamerām, turklāt par enerģijas avotu tika izmantots RŪĶu optisko kabeļu izstarotais siltums. Noslēptas absolūti droši.

—   Nu? — kā allaž strupi noprasīja Bomis.

Koboji pat nepapūlējās atskatīties. Tas varēja būt tikai Bomis. Nevienam citam nebija pirksta kauliņā implantēta pieejas mikroprocesora, un bez tāda centrālajā bunkurā iekļūt nebija iespējams.

—   Pēdējā bateriju krava pagalam. Parasta RŪĶu patruļa. Nelaimīga sagadīšanās.

—    D'Arvitl — Bomis nolamājās. — Lai gan tas nekas. Krājumi mums jau gana lieli. Un, galu galā, RŪĶiem jau tās ir tikai nieka baterijas.

Opāla ievilka elpu. — Goblini bija bruņojušies…

—   Tikai ne to.

—   Ar Klussnukiem.

Bomis iebelza pa galdu. — Šitie stulbeņi! Es brīdināju, ka tos ieročus nedrīkst lietot. Tagad Jūliuss nopratīs, ka šis tas briest.

—    Var jau būt, ka nopratīs, — Opāla mierinoši teica. — Taču apturēt mūs nespēs. Kamēr šie visu izskaitļos, būs jau par vēlu.

Bomis nepasmaidīja. To viņš nebija darījis jau vairāk nekā gadu. Tikai ģīmis saviebās vēl negantāks.

—   Labi. Mana stunda drīz sitīs… Varbūt mums vienkārši vajadzēja baterijas ražot pašiem, — viņš ieminējās.

—   Nē. Rūpnīcu celdami vien, mēs būtu zaudējuši divus gadus, un nav nekādas garantijas, ka Foals to neuzostu. Mums nebija izvēles.

Koboji ar visu krēslu pagriezās pret pārinieku. — Tev ir šausmīgs paskats. Vai tu lieto smērīti, ko iedevu?

Bomis saudzīgi paberzēja pauri. To no vienas vietas klāja baismīgi puni. — Neder. Tur klāt ir kortizons. Man ir alerģija.

Bomja situācija bija neparasta, varbūt unikāla. Iepriekšējā gadā, Faulu muižas aplenkuma laikā, viņu bija sazāļojis komandieris Sakne. Nelaimīgā kārtā trankvilizators bija nelāgi reaģējis ar dažām aizliegtām prāta darbību veicinošām vielām, ar ko izbijušais komandiera vietas izpildītājs tobrīd veica šādus tādus izmēģinājumus. Iznākumā Bomis dabūja kunkuļainu pieri plus vēl plakstiņu noslīdējumu. Neglīts un pazemināts amatā — ne sevišķi jauka kombinācija.

—  Tos augoņus derētu pārdurt. Nespēju uz tevi skatīties.

Reizumis Opāla Koboji piemirsa, ar ko runā. Briārs Bomis

nebija nekāds ierindas iztapoņa. Vienā mierā izvilcis pēc individuāla pasūtījuma izgatavotu Eritrocītu, viņš ieblieza divus lādiņus lidkrēsla parocenī. Parikte aizvirpuļoja pāri punktētajām gumijas flīzēm, un, kad tā apstājās, Opāla kā bute gulēja uz cieto disku grēdas.

Degradētais RŪĶu elfs sagrāba Opālu pie smailā zodiņa. — Labāk gan pieradinies uz mani skatīties, mīļo Opālīt. Jo, necik ilgi, šī seja rēgosies uz visiem ekrāniem zem zemes un arī tur, augšā.

Sīkā laumiņa savilka pirkstus dūrē. Opāla nebija radusi, ka viņai kāds izrāda pretestību, nemaz nerunājot par klaju vardarbību. Taču šādos brīžos viņa Bomja acīs manīja iegailējamies trakumu. Zāles viņam bija atņēmušas ko vairāk nekā maģiju un pievilcību vien — tās viņam bija atņēmušas arī veselo saprātu.

Un pēkšņi viņš atkal bija tas pats vecais Bomis un smalki palīdzēja viņai pieslieties kājās, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Tagad, mīļā, sniedz man atskaiti par paveikto darbu.

Bvakelli alkst asinu.

/

Opāla nogludināja kombinezona krūtežu. — Kapteine Kniepa eskortē cilvēku, Artēmiju Faulu, uz E37.

—   Fauls ir te? — Bomis izsaucās. — Protams! Man vajadzēja noprast, ka viņš tiks turēts aizdomās. Ideāli! Mūsu cilvēku vergs par viņu parūpēsies — Karērs ir mesmerizēts. To es vēl spēju.

Koboji nozieda mutīti ar asinssarkanas lūpkrāsas kārtu. — Ja Karērs tiks sagūstīts, var iznākt nepatikšanas.

—   Neuztraucies, — Bomis apgalvoja. — Mesjē Karērs ir mesmerizēts tik daudz reižu, ka galva viņam ir vēl tukšāka par izdzēstu disketi. Pat gribēdams viņš neko nevarēs izstāstīt. Tad, kolīdz viņš mūsu vietā būs padarījis visu melno darbu, Francijas policija šo iebāzīs jaukā, izpolsterētā kamerā.

Opāla ieķiķinājās. Ņemot vērā to, ka Bomis vispār nemēdza smaidīt, humora izjūta, jāatzīst, viņam bija smalka.

SESTĀ NODAĻA FOTO PROVE

ŠAHTA E37 GLĀBIŅA ŪNIJA

uz visai nedrošiem pamatiem būvētā alianse ar goblinu ģeoplānu aizbrauca līdz E37. Hollija bija galīgi saskābusi. Vispirms viņai bija dota pavēle sadarboties ar sabiedrības ienaidnieku Nr. 1 — Artēmiju Faulu. Un, otrām kārtām, goblinu ģeoplāns turējās tikai uz puņķiem un asarām.

Viņa uzkabināja uz smailās auss sakaru ierīci. — Ei, Foal? Tu tur esi?

—   Tepat esmu, kapteinīt.

—  Atgādini vēlreiz, kāpēc man jālido ar šito veco bliezekli.

RŪĶu glābēju piloti šaubīgus ģeoplānus dēvēja par blie-

zekļiem, jo tiem bija nelāga indeve bliezties pret šahtas sienām.

—   Jums, kapteine, ar šito veco bliezekli jālido tāpēc, ka goblini šo ģeoplānu uzbūvējuši ostas teritorijā un visi trīs kādreizējie trapi novākti jau kur tas laiks. Lai tur visu aprīkotu no jauna, būtu jāgaļda vēl sazin cik dienas. Tāpēc, bīstos, mums nāksies iztikt ar goblinu kuģi.

Hollija iesprādzējās polsterētajā pilota sēdeklī. Stūres ragi teju paši ielēca rokās. Uz vienu īsu acumirkli atgriezās kapteines Kniepas ierasti labā oma. Viņa bija augstākās klases pilote, akadēmijas laikos starp savējiem pati labākā. Pēc gala pārbaudījuma gaisa spēku komandiere Viņaja protokolā bija ierakstījusi, ka "kursante Kniepa kapsulu spētu izstūrēt caur zobu spraugu". Komplimentam bija dzēlīgs zemtekstiņš. Pirmajā izmēģinājuma braucienā Hollija bija zaudējusi vadību, veikusi avārijas nosēšanos, un kapsula piezemējās divus metrus no Viņajas degungala.

Tā nu sekundes piecas Hollija jutās laimīga. Tad viņa atminējās, kas būs pasažieri.

—    Interesanti, vai jūs varētu man pateikt, — ierunājās Artēmijs, iekārtodamies otrā pilota sēdeklī, — cik tālu no Krievijas termināla līdz Murmanskai?

—   Civilpersonas aiz dzeltenās līnijas, — Hollija noburkšķēja, par jautājumu nelikdamās ne zinis.

Artēmijs neatlaidās. — Man tas ir svarīgi. Es mēģinu izplānot glābšanas operāciju.

Hollija samocīti pasmaidīja. — Ironijas te netrūkst — raksti kaut vārsmas. Nolaupītājs meklē palīdzību, lai veiktu nolaupīšanu.

Artēmijs paberzēja deniņus. — Hollij, es esmu noziedznieks. Tas man padodas vislabāk. Kad nolaupīju jūs, es domāju tikai par izpirkumu. Nebija paredzēts, ka jums varētu draudēt kādas briesmas.

—   Ak tā? — Hollija noteica. — Izņemot biobumbas un troļļus.

—   Tiesa, — Artēmijs piekrita. — Reizēm uz papīra rakstīti plāni nav nemaz tik gludi īstenojami. — Viņš apklusa un no manikirētajiem nagiem noknibināja dažus neesošus netīrumus. — Esmu kļuvis nobriedušāks, kapteine. Runa ir par manu tēvu. Man nepieciešama iespējami pilnīga informācija, pirms stājos pretim mafijai.

Hollija atmaiga. Bez tēva augt nebija viegli. Viņa zināja, kā tas ir. Hollijas tēvs bija nomiris, kad viņai bija tikko sešdesmit. Kopš tā laika jau bija aizritējuši vairāk nekā divdesmit gadi.

—   Labi, zankerēn, klausies. Otrreiz neatkārtošu.

' ii '

Artēmijs izslējās. Uzmetis kūkumu, kabīnē iespraucās Sulainis. Kara stāstu viņš saoda pa gabalu.

—   Divos pēdējos gadsimtos cilvēku tehnoloģijas attīstības dēļ RŪĶi ir bijuši spiesti slēgt vairāk nekā sešdesmit terminālus. No Ziemeļkrievijas mēs atkāpāmies sešdesmitajos gados. Visa Kolas pussala ir īsta kodolkatastrofa. Tauta radiāciju nepanes, noturība mums tā arī nav izstrādājusies. Taisnību sakot, tur jau nebija nekā daudz ko slēgt. Tikai trešās kategorijas termināls un pāris maskēšanās aizsega projektori. Arktika Tautai nav no mīļākajām vietām. Drusku par aukstu. Visi bija laimīgi, ka tiek projām. Tāpēc, atbildot uz tavu jautājumu, saku — ir viens automātiskā režīma termināls, kam praktiski nav nekāda virszemes aprīkojuma, un tas atrodas aptuveni divdesmit KM uz ziemeļiem no Murmanskas…

Rācijā ietarkšķējās Foala balss, iztraucēdama sarunu, kas jau bija vērtusies bīstami pieklājīga. — Labi, kapteinīt. Ceļš uz pazemes trasi brīvs. Vēl šis tas lidinās no pēdējā izvirduma, tā ka brauc uzmanīgi.

Hollija pavilka zemāk ķiveres mikrofonu. — Skaidrs, Foal. Kad braukšu atpakaļ, sagatavo radiācijas aizsargtērpus. Darba plāniņš mums tāds saspringts.

Foals nogrudzinājās. — Stūri, Hollij, dikti negrozi. Ņemot vērā, ka šurp Artēmijs un Sulainis ieradās mesmerizēti, formāli zaņķerēns šahtās vizināsies pirmo reizi. Mēs taču negribēsim, lai viņš sabīstas.

Hollija aizgrūda ātruma sviru maķenīt tālāk, nekā būtu nepieciešams pēc tiesas un taisnības. — Nē, — viņa noņurdēja. — Mēs negribam, lai viņš sabīstas.

Artēmijs nolēma iesprādzēties drošības siksnās. Laba doma, kā izrādījās.

Kapteine Kniepa iekustināja goblinu pašdarināto ģeoplānu, un tas aizslīdēja lejup pa magnetizēto skrejceļa sliedi. Ietrīcējās spuras, gar iluminatoriem aizšaudamas divkāršu dzirksteļu kaskādi. Hollija noregulēja salona žiroskopus, lai zaņķeri nepievemj visu kabīni.

Pilotes īkšķi trīsēja virs turbodzinēja slēdžiem. — Labi. Lai iet, paskatīsimies, ko šitāds spainis var.

— Tikai nedomā dzīties pakaļ rekordiem, Hollij, — skaļruņos atskanēja Foala balss. — Šis te nav nekāds sacīkšu kuģis. Man ir gadījies redzēt pundurus, kam aerodinamika labāka.

Hollija nokunkstējās. Galu galā, kāda jēga lidot lēnām? Pilnīgi nekādas. Un, ja pa ceļam gadās pārbiedēt pāris zaņķerus, kas tur pavisam? Tikai papildu prieciņš.

Apkalpes tuneļa galā parādījās galvenā šahta. Artēmijs noelsās. Elpu aizraujošs skats. Tādā šahtā varētu iebāzt visu Everestu, un arī tad gar malām vietas vēl atliktu, cik uziet. No Zemes kodola kā pekles ugunis pulsēdamas augšup snaikstījās tumšsarkanas, gailošas mēles, un klintis saraudamās grandēja un dārdēja, tā ka troksnis triecās pret kuģa korpusu teju fiziski sajūtams.

Hollija iedarbināja visus četrus aviodzinējus, un ģeoplāns iegāzās bezdibenī. Visas raizes tūliņ pagaisa tāpat kā miglas vērpetes, kas griezās kabīnē. Šo sajūtu pazina tikai tie, kam lidošana bija aknās. Jo ilgāk tu spēj neiziet no brīvā kritiena, jo spicāks esi. Pat glābēju virsnieka Bima Umbiņa ugunigā bojāeja nespēja pielikt punktu RŪĶu pilotu kodolniršanas sacensībām. Patlaban rekordiste bija Hollija. Piecsimt metru no kodola — tikai tad vārstuļi ciet. Par to viņa bija dabūjusi samaksāt ar divām nedēļām piespiedu atvaļinājuma plus pamatīgu soda naudu.

Tomēr nebija īstā diena. Ar bliezekli par rekordiem nebija ko domāt. Samanīdama, kā gravitācija nostiepj ādu uz vaigiem, Hollija pavilka stūres stieņus atpakaļ, izvadīdama kuģa priekšgalu no vertikāles. Ar visai izteiktu apmierinājumu viņa dzirdēja abus cilvēkus atviegloti uzelpojam.

— Labi, Foal, ejam uz augšu. Kāds stāvoklis virszemē?

Viņa dzirdēja, kā Foals klabina taustiņus. — Atvaino, Hollij, nekam no virszemes aparātiem nevaru tikt klāt. Pēdējā izvirduma starojums par daudz spēcīgs. Rīkojies pēc saviem ieskatiem.

Hollija nopētīja abus bālos cilvēkus, kas kluknēja kabīnē.

Pēc saviem ieskatiem, viņa nodomāja. To es gribētu gan.

paRize, francija

Tātad. Ja reiz Artēmijs nebija tas cilvēks, kurš palīdzēja Bomim apgādāt Bvakellus ar ieročiem, kurš tad? Kāds tirānisks diktators? Varbūt kāds īgņa ģenerālis ar neierobežotiem bateriju krājumiem? Nu, nē. Ne gluži.

Par bateriju iztirgošanu Bvakelliem bija atbildīgs Liks Karērs. Pirmajā acumirklī nepateiksi. Taisnību sakot, arī viņš pats to nemaz neaptvēra. Liks bija sīks franču privātdetektīvs, plaši pazīstams ar neizdarību. Privātizmeklētāju aprindās klīda runas, ka Liks nespētu sadzīt pēdas pat mocarellas muciņā iesviestai golfa bumbiņai.

Bomis Liku nosprieda izmantot triju iemeslu dēļ. Pirmkārt, Foala failos Karērs parādījās kā cilvēks ar mahinatora reputāciju. Kā izmeklētājs būdams pilnīgs ķēpausis, Liks ar apskaužamu veiklību sadabūja rokā jebko, ko klients vēlējās iegādāties. Otrkārt, šis indivīds bija alkatīgs un nemūžam nebija spējis turēties pretim viegli iegūstamas naudas vilinājumam. Un, treškārt, Liks bija dumjš. Un pat kurš katrs elfu zīdainis zina, ka vāju prātiņu vieglāk mesmerizēt.

Fakts, ka bija izdevies uzrakt Karēru Foala datu bāzē, Bomim gandrīz lika pasmaidīt. Skaidrs, ka daudz labprātāk Briārs cilvēkus ķēdē vispār nebūtu iekļāvis. Taču ķēde, kur teju visi posmi ir goblini, nav nekāda sakarīgā.

Nebija gluži tā, ka kontaktus ar zaņķeriem Bomis būtu dibinājis ar vieglu sirdi. Kaut arī psihiski traumēts, viņš labi apzinājās, kas notiks, ja cilvēki nomanīs, ka pazemē atrodams vēl neapgūts tirgus. Viņi veseliem pūļiem brāzīsies virzienā uz Zemes serdi kā sarkano gaļēdāju skudru armija. Bomis nebija gatavs stāties cilvēkiem pretim aci pret aci. Pagaidām ne. Vajadzēja nogaidīt, līdz viņa rīcībā būs RŪĶu spēki.

Tāpēc Bomis nosūtīja Likām Karēram mazu paciņu. Pirmās šķiras pasta sūtījumu, ko adresātam nogādāja aiz vairoga noslēpies goblins…

Kādā jūlija novakarē Liks Karērs, ieslampājis savā kabinetā, uz galda atrada guļam sainīti. Paciņa bija vienkāršs kurjersūtījums no FIB. Vai arī pēc tāda ļoti izskatījās.

Liks noplēsa līmlenti. Kastītē, ieguldīts mīkstā simteiro banknošu ligzdiņā, dusēja mazs, plakans aparātiņš. Līdzīgs portatīvajam CD atskaņotājam, tikai izgatavots no dīvaina, melna metāla, kas itin kā absorbēja gaismu. Liks būtu pakliedzis uz priekšistabu un piekodinājis sekretārei, lai neviens viņu netraucē. Tikai nekādas priekšistabas viņam nebija.

Un sekretāres arī ne. Tāpēc privātdetektīvs ņēmās stūķēt naudu aiz nospeķotā krekla, itin kā bīdamies, ka banknotes teju, teju varētu izgaist.

Piepeši aparātiņš atsprāga vaļā kā gliemežvāks, skatam atklādams mikroekrāniņu un skaļruņus. Displejā parādījās pustumsā ieslēpta seja. Liks gan spēja saskatīt tikai pāri apsarkušu acu, tomēr ar to bija gana, lai uz muguras viņam uzmestos zosāda.

Jocīgi, taču, kolīdz seja ierunājās, visas Lika raizes aizslīdēja nebūtībā kā čūskas nomesta vecā āda. Kas tad tur ko uztraukties? Runātājs nepārprotami bija draugs. Tik jauka balss. It kā viena pati, bet skan kā vesels eņģeļu koris.

—   Lik Karēr?

Liks teju apraudājās. Dzeja.

—   Oui. Es pats.

—   Bonsoir. Vai redzi naudu, Liki Tā visa pieder tev. — Bomis, sēdēdams sešdesmit jūdzes zem zemes, gandrīz savilka lūpas smaidā. Viss vedās vieglāk, nekā cerēts. Bomis bija raizējies, ka ar smadzenēs pārpalikušajām maģijas kripatām varētu nepietikt, lai cilvēku mesmerizētu. Bet šim zaņķerim gribasspēka nebija vairāk kā pie rāceņu siles pievestam nobadinātam veprim.

Liks sagrāba katrā rokā pa naudas žūksnim. — Šitā naudiņa. Man? Kas man jādara?

—   Nekas. Nauda pieder tev. Dari, ko gribi.

Liks Karērs apzinājās, ka naudu par brīvu neviens nemēdz dot, bet tā balss… Ar to balsi no mikroskalrunīšiem ' i

runāja patiesība.

—   Taču vari dabūt vēl. Daudz vairāk.

Liks rimās darīt to, ko patlaban darīja, proti, pārtrauca bučot simteiro banknoti. — Vēl? Cik daudz?

Acīs itin kā iegailējās asinssarkana uguns. — Cik vien vēlies, Lik. Bet par to tev vajadzēs manā labā ko izdarīt.

Liks bija uzķēries. — Bez vārda runas. Ko tieši?

Balss no skaļrunlšiem plūda skaidra kā avota ūdens. — Darbiņš ir vienkāršs, pat visnotaļ legāls. Man vajadzīgas baterijas, Lik. Tūkstošiem bateriju. Varbūt miljoniem. Kā ir — vai varēsi man tās sadabūti

Liks apdomājās sekundes divas. Banknotes kutināja viņam pazodi. Taisnību sakot, viņš pazina kādu, kurš pa ūdensceļiem regulāri sūtīja uz Tuvajiem Austrumiem datortehnikas kravas. Arī baterijas. Liks nešaubījās, ka dažus no šiem sūtījumiem būtu iespējams novirzīt kur citur.

— Baterijas. Oui, certainment, to es varētu.

Un tā tas gāja vairākus mēnešus. Liks Karērs pieraudzīja, lai kontaktpersona viņam piegādā vispēdējo bateriju, kas gadās pie rokas. Darbiņš kaulus nelauza. Liks tikai savā dzīvoklī sakrāva bateriju kastes kaudzē, un no rīta no tām vairs nebija ne vēsts. Pazudušo kastu vietā stāvēja svaiga papīrnaudas kaudzīte. Protams, eiro bija viltoti, drukāti ar vecu Koboji printeri, taču Liks tos no īstiem atšķirt nespēja. Tas bija pa spēkam tikai Finanšu ministrijas ekspertiem.

Reizumis balss no ekrāniņa palūdza ko specifiskāku. Piemēram, pāris ugunsdzēsēju aizsargtērpus. Bet kas tur pavisam — tagad Liks bija spēlītē iemanījies. Atlika tikai šur tur piezvanīt, neko vairāk. Pēc sešiem mēnešiem Liks Karērs no savas darbistabiņas pārcēlās uz grezniem augšstāva apartamentiem Senžermēnā. Tāpēc dabiski, ka par viņu ieinteresējās gan valsts drošības dienests, gan Interpols. Bet Liks par to dzīvoja laimīgā neziņā. Viņš zināja tikai to, ka pirmoreiz savā korumpētajā dzīvē ticis pie naudas kāšanas.

Kādurlt uz Lika jaunā, ar marmora plāksni pārsegtā rakstāmgalda uzradās vēl kāda paciņa. Šoreiz prāvāka. Vairāk pietūcīta. Bet Liks neraizējās. Droši vien lielāka naudas čupa.

Norāvis vāku, Liks kastītē ieraudzīja alumīnija futrāli un vēl vienu sakaru ierīci. Acis jau gaidīja.

—   Bonjour, Lik. Ģa vai

—    Bien, — atsaucās Liks, jau pēc pirmās zilbes atkal mesmerizēts.

—   Šodien tev ir īpašs uzdevums. Ja visu paveiksi godam, par naudu varēsi neraizēties līdz mūža galam. Instruments ir futrālī.

—  Kas tas ir? — privātdetektīvs nervozi ieprasījās. "Instruments" izskatījās pēc ieroča, un, kaut arī Liks bija mesmerizēts, Bomim trūka maģijas, lai pilnībā nomāktu parīzieša īsteno iedabu. Privātdetektīvs varbūt bija spējīgs likumam mest līkumu, taču nekāds slepkavnieks viņš vis nebija.

—  Tā ir speciāla kamera, Lik, nekas vairāk, fa nospiedīsi to kloķīti, kas izskatās pēc slēdža, dabūsi fotogrāfiju, — Bomis sacīja.

—   Ak tā, — Liks Karērs noblēja.

—   Pie tevis ieradīsies mani draugi. Un es gribu, lai tu viņus nobildē. Tā mums tāda spēlīte.

—   Kā es tos draugus pazīšu? — Liks apvaicājās. — Kādi tikai visādi pie manis nenāk.

—   Viņi interesēsies par baterijām. Kolīdz pieminēs baterijas, ņem un viņus nobildē.

—   Bez vārda runas. Vareni. — Un tas nudien bija vareni. Jo balss nemūžam nebūtu viņam likusi darīt ko sliktu. Balss bija viņa draugs.

E37 ĢEOPLĀNU OSTA

Hollija vadīja bliezekli cauri šahtas gala posmam. Kad kuģis bija pietuvojies galamērķim, tā priekšgalā iebūvētais tuvināšanās sensors ieslēdza skrejceļa ugunis.

—   Hmm, — Hollija novilka.

Artēmijs pašķielēja caur kvarca priekšlogu. — Problēmas?

—  Nē. Tikai apgaismojumam nevajadzētu darboties. Strāva terminālam tika atslēgta jau pagājušajā gadsimtā.

—   Acīmredzot mūsu draugi goblini.

Hollija sarauca pieri. — Šaubos. Viņi pat drošinātāju prot ieskrūvēt tikai tad, kad savācas barā pa sešiem. Lai aprīkotu ģeoplānu ostu, jāzina — kas un kā. Un to zina elfi.

—    Intriga savērpjas arvien grodāka, — sacīja Artēmijs. Būtu bārda, viņš to būtu noglaudis. — Ož pēc nodevēja. Paklau, vai ir kāds, kuram pieejama visa šī tehnoloģija un būtu arī motīvs to iztirgot?

Hollija pagrieza kuģa starmeti pret nosēšanās laukumu. — To mēs drīz vien noskaidrosim. Tikai saņemiet to tirgoni ciet dzīvu, un mesmerizēts viņš man aši vien visu izliks kā uz delnas.

Ģeoplāns piezemējās ar pneimatisku šņākoņu — kuģa apšuvumam hermētiski piezīdās boksa gumijas apmale.

Sulainis bija izlēcis no sēdekļa, gatavs iet un skriet, iekams drošības siksnu signāllampiņa vēl bija nodzisusi.

—   Tikai nevajag nevienu nogalināt, — Hollija piekodināja. — RŪĶi tādu rīcību neatbalsta. Turklāt beigts zaņķeris nekādi nevar iegāzt savus līdzzinātājus.

Viņa nospieda taustiņu, un uz ekrāna parādījās karte. Tajā bija redzama Parīzes vecpilsēta. — Tā, — viņa teica, norādīdama uz vienu no Sēnas tiltiem. — Mēs esam te. Zem šā tilta, sešdesmit metrus no Dievmātes. No katedrāles, protams. Osta ir maskēta kā tilta balsts. Nesperiet laukā ne soli, iekams neesmu ieslēgusi zaļo gaismu. Te jāuzmanās. Vēl tikai trūka, lai kāds parīzietis ieraudzītu jūs iznākam no ķieģeļu mūra. '

—   Jūs pati līdzi nenāksiet? — Artēmijs ievaicājās.

—   Tāda ir pavēle, — Hollija saviebusies atteica. — Viss liecina, ka te varētu būt slazds. Nevar zināt, kāda aparatūra patlaban notēmēta uz termināla durvīm. Ar jums, par laimi, te varam nerēķināties. īru tūristi brīvdienu tūrē — it nekā neparasta.

—   Ak, mēs, laimīgie. Vai ir kādi pavedieni?

Hollija ieslidināja panelī disketi. — Foals te bija pielipinājis savu retīnogrāfu pie notvertā goblina. Pēc visa spriežot, aizturētais redzējis šo cilvēku.

Uz ekrāna parādījās vieplis. — Foals viņu uzgāja savos Interpola failos. Liks Karērs. Caurkritis advokāts, maķenīt noņemas ar privātizmeklēšanu.

Kapteine izdrukāja lapiņu. — Te būs viņa adrese. Nule ievācies jaunos, stilīgos apartamentos. Var jau būt, ka tam ar mums nav nekāda sakara, bet ir vismaz kaut kas, kam pieķerties. Dabūjiet viņu miera stāvoklī un parādiet šo te. — Hollija pasniedza miesassargam priekšmetu, kurš izskatījās pēc ūdenslīdēju pulksteņa.

—   Kas tas tāds? — kalpotājs pajautāja.

—   Parasta sakaru ierīce. Noliec to Karēram acu priekšā, es viņu mesmerizēšu un izvilkšu visu patiesību, nekustēdamās ne no vietas. Tur klāt ir arī viens Foala piņķerviņķeris — individuālais vairogs. Droštīmeklis. Svaigi izgudrots, atļaušos tevi iepriecināt. Tev būs tas gods šo pirmoreiz izmēģināt. Kolīdz pieskaries ekrānam, mikroreaktors ģenerē trīsfāzu gaismas sfēru. Diametrs — divi metri. Cieti priekšmeti gan tiek cauri, bet lāzerstarus un triecienviļņus aiztur tīri labi. —   Hmm, — Sulainis šaubīdamies novilka. — Virszemē gan ar lāzeriem neviens nemaz tik dikti nešaudās.

—   Ei, nu tad neslēdz iekšā. Ne jau man vajag.

Sulainis izpētīja sīko aparātiņu. — Metra rādiusā? Un kas

ar to, kas paliek rēgojamies ārpusē?

Hollija draiski iebakstīja kalpotājam vēderā. — Es tev, lielais, ieteiktu savilkties kamolā.

—    Raudzīšu ielāgot, — Sulainis teica, savilkdams siksniņu ap rokas locītavu. — Jūs abi pacentieties viens otram nepārkost rīkli, kamēr esmu projām.

Artēmijs izbrīnījās. Necik bieži tā vis nenotika. — Kamēr tu esi projām? Tu taču nedomā, ka es būšu ar mieru palikt tepat.

Sulainis piesita pie pieres. — Tas nekas, jūs visu redzēsiet caur iridokameru.

Brītiņu pavārījies dusmās, Artēmijs atkal atsēdās otrā pilota sēdeklī. — Zinu. Es tev tikai būšu par kavēkli, savukārt tas aizkavēs tēva meklēšanas darbus.

—   Protams, ja jūs uzstājat…

—   Nē. Šobrīd nav vaļas bērniškībām.

Sulainis viegliņām pasmaidīja. Lai nu ko, bet bērnišķību Artēmija jaunkungam diez vai bija iespējams pārmest.

—   Cik drīz man jātiek galā?

Hollija paraustīja plecus. — Kā iznāk. Droši vien jo drīzāk, jo labāk. Mūsu visu dēļ. — Viņa pameta skatu uz Artēmiju. — Sevišķi viņa tēva dēļ.

Par spīti visam Sulainis jutās labi. Te nu bija dzīve visā tās kailumā. Medības. Ne gluži akmens laikmets — galu galā, padusē viņam bija pusautomāts. Bet likums viens un tas pats — izdzīvo pielāgotākais. Un Sulainis ne drusciņas nešaubījās, ka pielāgotākais ir viņš pats.

Sekodams Hollijas norādījumiem, viņš devās uz apkalpes kāpnēm un žigli uzkāpa līdz izejai. Pie metāla durvīm viņš nogaidīja, kamēr sarkanā signāllampiņa pie griestiem iedegas zaļa un nomaskētās durvis nedzirdami paslīd sāņus. Miesassargs piesardzīgi izgāja laukā. Visai iespējams, ka zem tilta nebija nevienas dzīvas dvēseles, tomēr par bezpajumtnieku uzdoties viņš diez vai varētu — ne jau ar tik smalku, melnu uzvalku mugurā.

Viegls vējiņš glāstīja Sulaiņa skūto galvas virsu. Rīta gaiss likās patīkami svaigs pat pēc pāris apakšzemē pavadītām stundām. Viņš it labi spēja iedomāties, kā jūtas elfi, kam cilvēku dēļ nācies pamest dzimtās mājas. Sulainis bija redzējis gana daudz, lai saprastu, ka Tautai vien atliktu apņemties pieprasīt visu, kas tai pienākas pēc tiesas un taisnības, un cīņa būtu īsa. Taču, cilvēkiem par laimi, elfi bija miermīlīga rase un nekustamo īpašumu dēļ karot nebija raduši.

Krastmala bija tukša. Sulainis itin kā pastaigādamies uzkāpa līdz upmalas gājēju celiņam un devās uz rietumiem, uz Senžermēnas pusi.

Pa labi garām aizbrāzās kuģītis, vezdams simtiņu tūristu apskatīt pilsētas skaistākās vietas. Sulainis automātiski aizklāja seju ar masīvo plaukstu. Katram gadījumam. Ja kāds no tiem tūristiem pavērsis kameru uz viņa pusi.

Pa akmens kāpnēm miesassargs uzkāpa līdz ielai. Aiz muguras debesīs slējās Parīzes Dievmātes katedrāles smailais zvanu tornis, un pa kreisi mākoņos dūrās Eifeļa torņa slavenais profils. Sulainis apņēmīgi šķērsoja galveno ielu, pamādams vairākām franču dāmām, kas bija apstājušās, lai noskatītos viņam pakaļ. Šo Parīzes daļu viņš labi pazina, jo te bija pavadījis veselu mēnesi, atkopdamies pēc īpaši bīstamas misijas Francijas policijas uzdevumā.

Sulainis soļoja pa Žakoba ielu. Pat šajā stundā vieglās un smagās automašīnas bija aizsprūdījušas visu šauro ieliņu. Izkārušies pa mašīnu logiem, šoferi skaļi signalizēja, ļaudami vaļu trakulīgajam gailu temperamentam. Starp buferiem līkumoja mopēdi, un garām aizripināja vairākas izskatīgas meitenes. Sulainis pasmaidīja. Parīze. Bija jau piemirsies.

Karēra dzīvoklis atradās Bonaparta ielā, iepretim baznīcai. Senžermēnā par dzīvokli ik mēnesi bija jāmaksā vairāk, nekā lielākā daļa parīziešu nopelnīja veselā gadā. Bonaparta kafejnīcā pasūtinājis kafiju un radziņu, Sulainis iekārtojās pie galdiņa zem klajas debess. Viņš lēsa, ka no turienes pavērsies ideāls skats uz mesjē Karēra balkonu.

Ilgi gaidīt nevajadzēja. Pēc nepilnas stundas druknais parīzietis parādījās uz balkona un vairākas minūtes kārstījās pār izrotātajām margām, pakalpīgi ļaudams sevi aplūkot gan pretskatā, gan sānskatā.

Sulainim ausī ieskanējās Hollijas balss. — Mūsējais. Viens pats?

—   Nezinu teikt, — kalpotājs iemurmināja plaukstā. Pie rīkles pielipinātais miesaskrāsas mikrofons uztvēra sīkākās vibrācijas, noraidīdams tās Hollijai.

—   Acumirkli.

Sulainis dzirdēja noklabam taustiņus, un piepeši uzdzirksteļoja acī ievietotā iridokamera. Tagad acs visu rādīja pavisam citā spektrā.

—   Infrasarkanais, — Hollija paziņoja. — Viss, kas silts, sarkans. Auksts — zils. Jauda derētu lielāka, bet ārsienai cauri vajadzētu ķert.

Nu Sulainim dzīvoklis atklājās jaunā gaismā. Iekšā vīdēja trīs sarkani objekti. Viens bija Karēra sirds, kas koši sarkana pulsēja viņa iesārtenajam rumpim pašā vidū. Otrs bija tējkanna vai varbūt kafijkanna, bet trešais — televizors.

—   Labi. Gaiss tīrs, eju iekšā.

—   Ej. Uzmanies. Izskatās drusku par daudz viegli.

—   Piekritu.

Šķērsojis bruģēto ielu, Sulainis tuvojās četrstāvu ēkai. Tā bija aprīkota ar drošības komutatoru, bet māja bija celta deviņpadsmitajā gadsimtā, un atlika vien pareizajā vietā kārtīgi piespiest ar plecu, lai slēdzenes mēlīte izlēktu no vietas.

—   Esmu iekšā.

Augstāk kāpnēs atskanēja troksnis. Kāds kāpa lejā. Sulainis negrasījās priekšlaikus celt trauksmi. Tomēr viņš ieslidināja plaukstu zem žaketes un sataustīja automāta rokturi. Diez vai tas būs nepieciešams. Pat pārgalvīgākie zaļknābji Sulainim parasti meta līkumu. Tam bija kāds sakars ar viņa nežēlīgo skatienu. Par nāvi nebija arī augumiņš — pāri par diviem metriem.

Aiz stūra parādījās bariņš pusaudžu.

—   Excusez-moi, — Sulainis sacīja, galanti pakāpdamies maliņā.

Meitenes ieķiķinājās. Zēni nozibināja acis. Viens, tāds kā regbists ar kopā saaugušām uzacīm, pat grasījās izmest piezīmīti. Tad Sulainis viņam piemiedza ar aci. Tā īpaši — vienlaikus jautri un baismīgi. Piezīmīte tika norīta.

Bez īpašiem starpgadījumiem Sulainis uzkāpa līdz ceturtajam stāvam. Karēra apartamenti atradās divslīpju jumta galā. Divas logotas sienas. Ļoti dārgi.

Prātodams, kā ielauzties un tikt iekšā, miesassargs pamanīja, ka durvis ir vaļā. Ja. durvis atstātas vaļā, tas parasti nozīmēja vienu no diviem: vai nu neviena, kurš tās varētu aizvērt, vairs nav dzīvajo vidū, vai arī ciemiņi jau tiek gaidīti. Neviena no abām iespējām nešķita diez ko patīkama.

Sulainis piesardzīgi spēra kāju pār slieksni. Gar dzīvokļa sienām grēdojās atvērtas kastes. Pa pusei apbērti ar putuplasta lodītēm, tur gulēja bateriju iepakojumi un ugunsdzēsēju aizsargtērpi. Uz grīdas mētājās biezi papīrnaudas žūkšņi.

—   Tu esi draugs? — Tas bija Karērs. Iezvēlies pārmērīgi lielā atpūtas krēslā. Viņam klēpī gulēja ierocis.

Sulainis lēnām tuvojās. Karā svarīgi ielāgot, ka ikviens pretinieks ir uztverams nopietni.

—   Tikai mierīgi.

Parīzietis pacēla ieroci. Rokturis bija domāts sīkākiem pirkstiņiem. Bērnam vai elfam. — Es prasu, vai tu esi draugs?

Sulainis pretim paslēja savu pistoli. — Šaut nav nekādas vajadzības.

—   Stāvi mierā, — Karērs lika. — Es nemaz nešaušu, tikai nobildēšu. Varbūt. Balss tā man teica.

Sulainim ausī ieskanējās Hollijas balss. — Paej tuvāk. Man jāredz acis.

Sulainis iebāza pistoli makstī un paspēra vēl soli tuvāk.

—   Redzi? Iztiksim bez miesas bojājumiem.

—    Es palielināšu attēlu, — teica Hollija. — Varbūt būs tāds dzēlieninš.

Sīciņā kamera acī iedūcās, un acs piepeši sāka rādīt četrkārtīgā palielinājumā, kas nebūtu nekas, ja vien līdz ar to redzokli necaururbtu dzalkstījoša sāpe. Sulainis samiedzās, lai izmirkškinātu no acs asaru straumi.

Apakšzemē, goblinu ģeoplānā, Hollija pētīja Lika zīlītes.

—   Mesmerizēts, — viņa pavēstīja. — Vairākas reizes. Paskaties, varavīksnene vienos robos. Cilvēku nej/ar mesmerizēt, cik uziet. Tā var padarīt viņu aklu.

Artēmijs vēroja attēlu. — Vai var viņu mesmerizēt vēl? Nekaitēs?

Hollija paraustīja plecus. — Par to nekas. Viņš jau ir apmāts. Šis indivīds tikai pilda pavēles. Smadzenes par to it neko nenojauš.

Artēmijs paķēra mikrofona statīvu. — Sulaini! Ej laukā. Tūliņ.

Sulainis dzīvoklī palika, kur bijis. Ikkatra straujāka kustība varēja izrādīties pēdējā viņa mūžā.

—     Sulaini, — ierunājās Hollija. — Klausies uzmanīgi. Šaujamais, kas pavērsts pret tevi, ir lielkalibra zemfrekvences lāzers. Mēs to saucam par Izsitēju. Konstruēts speciāli apšaudēm tuneļos. Ja viņš nospiedīs mēlīti, palaidīs platu lāzerloku, kas atlēks no sienām tik ilgi, līdz kaut kam trāpīs.

—   Skaidrs, — Sulainis nomurmināja.

—   Ko tu teici? — apjautājās Karērs.

—   Neko. Man vienkārši negribas bildēties.

Apmiglotā prāta virspusē izlauzās daļiņa Lika personiskās alkatības. — Tev uz rokas smuks pulkstenis. Izskatās dārgs. Vai Rolex?

—  Tev tāds nepatiks, — atteica Sulainis, diez ko negribēdams šķirties no sakaru ierīces. — No lētajiem. Grabaža.

—   Dod tik šurp.

Sulainis atplēsa ap rokas locītavu apliktā instrumenta siksniņu. — Ja iedošu pulksteni, varbūt pastāstīsi man par visām šīm baterijām?

—  īstais! Smaidiņu, — iekviecās Karērs, ar pūlēm iegrūda tuklo īkšķi niecīgajā slēdža caurumā un spieda, cik jaudas.

Sulainim šajā brīdī laiks itin kā apstājās. It kā viņš būtu iekļuvis pats savā stāvlaiļcā. Rūdītās karavīra smadzenes sagremoja visus faktus un analizēja izredzes. Karēra pirksts bija aizgrūdies par tālu. Pēc mirkļa šurp trieksies lielkalibra lāzera lādiņš, kas lēkās pa istabu, līdz viņi abi būs pagalam. Šādā situācijā no automāta nebija nekādas jēgas. Viņa rīcībā bija tikai Droštīmeklis, bet ar divmetrīgu sfēru nepietiks. Ne jau diviem miesās tik brangiem cilvēkiem.

Tā nu atlikušajā sekundes daļā Sulainis izstrādāja jaunu stratēģiju, ļa sfēra spēja apturēt triecienviļņu uzbrukumu, tikpat labi tā varētu neļaut tiem izkļūt no lāzera. Pieskāries Droštīmekļa ekrānam, Sulainis aizlidināja ierīci uz Karēra pusi.

Nepagāja ne nanosekunde, un īstajā brīdī uzziedēja lodveida vairogs, aprīdams staru loku, ko izvirda Karēra ierocis. 360 grādu aizsardzība. Tur bija ko redzēt, — uguņošana ziepju burbulī. Vairogs lidinājās istabas vidū, un pret sfēras liektajām sienām sitās gaismas kūļi.

Karērs šajā ainā noraudzījās kā hipnotizēts, un Sulainis, izmantodams viņa apstulbumu, pretinieku atbruņoja.

—  Iedarbini dzinējus, — miesassargs ierūca rīkles mikrofonā. — Pēc mirkļa te čumēs un mudžēs policisti. Foala Droštīmeklis laiž cauri troksni.

—   Sapratu. Kas ar mesjē Karēru?

Sulainis apdullušo parīzieti nogāza garšļaukus uz paklāja. — Mēs ar Liku mazdrusciņ pačalosim.

Karērs itin kā pirmoreiz atskārta, kur atrodas.

—   Kas jūs esat? — viņš izstomīja. — Kas te notiek?

Sulainis atrāva vaļā vīreļa kreklu un uzlika plaukstu privātdetektīvam uz sirds. īstā reize nelielam trikam, ko viņš bija iemācījies no Ko madāmas, savas japāņu sensei. — Neuztraucieties, mesjē Karēr. Es esmu ārsts. Jūs esat cietis nelaimes gadījumā, bet nekas ļauns nav noticis.

—    Nelaimes gadījumā? Es neatminos nekādu nelaimes gadījumu.

—  Trauma. Tā mēdz gadīties. Tikai pārbaudīšu jūsu parametrus.

Sulainis novietoja īkšķi Likām uz kakla, uzmeklēdams artēriju. — Uzdošu jums pāris jautājumus, lai pārbaudītu, vai neesat kontuzēts.

Liks neiebilda. Lai gan kurš ietu strīdēties ar vairāk nekā divmetrīgu eirāzieti, kam muskuļi kā Mikelandželo statujai?

—  Vai jūsu vārds ir Liks Karērs?

-Jā.

Sulainis paraudzīja pulsu. Vispirms sirdi, tad miega artēriju. Ritmisks, neraugoties uz negadījumu.

—  Vai esat privātdetektīvs?

—   Man labāk patīk — izmeklētājs.

Pulss tāds pats. Vīrelis teica taisnību.

—  Vai esat jelkad pārdevis baterijas noslēpumainam uzpircējam?

—    Nē, neesmu, — Liks ņēmās protestēt. — Kas jūs par ārstu?

Vīreļa pulss sitās kā negudrs. Viņš meloja.

—    Atbildiet uz jautājumiem, mesjē Karēr, — Sulainis stingri norādīja. — Vēl pēdējo. Vai jums ir bijušas kādas darīšanas ar gobliniem?

Lika dzīslās ieplūda milzu atvieglojums. Policisti par elfiem prašņāt nemēdza. — Jūs ko? Traks? Ar gobliniem? Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

Sulainis aizvēra acis, koncentrēdamies uz pukstiem zem īkšķa un plaukstas. Lika pulss bija normalizējies. Viņš runāja no tiesas. Ar pašiem gobliniem viņš aci pret aci nebija ticies. Acīmredzot tik ļoti stulbi Bvakelli nemaz nebija.

Sulainis piecēlās kājās un iebāza kabatā Izsitēju. Lejā, uz ielas, gaudoja sirēnas.

— Paklau, dakter, — Liks protestēja. — Jūs taču mani te tā neatstāsit, ko?

Sulainis viņu nomērīja ar aukstasinīgu skatienu. — Es jau ņemtu jūs līdzi, tikai policija gribēs zināt, kāpēc jūsu dzīvoklis ir stāvgrūdām piebāzts ar papīriem, kas man izskatās pēc viltotām naudaszīmēm.

Liks spēja tikai ar pavērtu muti noskatīties, kā milzīgais stāvs pazūd gaitenī. Viņš labi saprata, ka jābēg, taču kopš vingrošanas nodarbībām tūkstoš deviņsimt septiņdesmitajos gados Liks Karērs ne reizi nebija noskrējis vairāk par piecdesmit metriem, turklāt kājas viņam piepeši bija kļuvušas pavisam ļenganas. Tā mēdz notikt, kad cilvēks sevi iztēlojas vēl ilgus gadus tupam aiz cietuma restēm.

SEPTĪTĀ NODAĻA ĶERSTAKĻU PARVALDE

Sakne pasleja pret Holliju apsudzošu pirkstu.

— Apsveicu, kapteine. Pamanījāties aizlaist zudībā RŪĶu aprīkojumu.

Tam Hollija bija gatava. — Nebija īsti mana vaina, komandier. Tas cilvēks bija mesmerizēts, un jūs man pavēlējāt palikt ģeoplānā. Es stāvokli nekontrolēju.

—   Desmit balles no desmit, — Foals piezīmēja. — Laba atbilde. Turklāt Droštīmeklis bija apgādāts ar pašiznīcināšanās ierīci — tāpat kā viss, ko es sūtu tur, laukā.

—   Stāvi klusu, civilist, — komandieris atcirta.

Bet indes RŪĶu virsnieka bārienā nebija. Sakne jutās atvieglots, un visi pārējie tāpat. Cilvēku draudi bija novērsti, turklāt neviens nebija cietis.

Viņi sēdēja apspriežu telpā, kur parasti pulcējās pilsoņu komitejas. Parasti tik nozīmīgas sapulces notika operatīvajā centrā, taču RŪĶi vēl nebija īsti gatavi Artēmijam Faulam izrādīt ķerstakļu aizsardzības sistēmas nervu mezglus.

Sakne ieblieza pa galdā iemontēto komutatora pogu.

—   Ķeza, tu tur?

—   Tieštā.

—    Labi. Tagad klausies. Atsauc trauksmi. Iesūti grupas apakšējos tuneļos, varbūt varam izsvēpēt pāris goblinu bandas. Pavedieni joprojām karājas, cik uziet: kaut vai — kurš izrīko Bvakellus un kādā nolūkā?

Artēmijs apzinājās, ka muti labāk vaļā nevērt. Jo drīzāk viss, par ko līgts ar RŪĶiem, būs paveikts te, jo drīzāk viņš nokļūs Arktikā. Bet Parīzes scenārijs likās caurcaurēm aizdomīgs.

—  Vai, izņemot mani, nav neviena paša, kurš uzskata, ka viss rit pārāk gludi? Notika tieši tā, kā jūs visi gribējāt. Nemaz nerunājot par faktu, ka tur, augšā, varētu būt vēl kāds mesmerizēts cilvēks.

Sakne negrasījās tencināt likteni par to, ka tas viņam devis iespēju noklausīties zaņķerēna lekciju. Sevišķi ja lektors bija šis konkrētais zaņķerēns.

—   Paklau, Faul, tu mūsu lūgumu esi izpildījis. Parīzes ķēde ir likvidēta. Tici man, pa to šahtu nelegālas kravas vairs lejā nenāks. Taisnību sakot, esam dubultojuši kontroli visās šahtās — gan tajās, kas darbojas, gan slēgtajās. Svarīgākais, ka tas, kurš tirgojas ar cilvēkiem, nav viņiem izstāstījis par Tautu. Protams, būs plaša izmeklēšana, bet tā ir iekšlietu problēma. Tāpēc nelauzi par to savu nenobriedušo prātiņu. Vispirms pacenties izaudzēt kādu ūsu sariņu.

Foals iejaucās, iekams Artēmijs paguva atbildēt. — Par Krieviju, — viņš ieteicās, ar visu rumpi steigšus iespraukdamies starp Artēmiju un komandieri. — Es te šo to uzgāju.

—   Sadzini pēdas sūtījumam? — Artēmijs noprasīja, acumirklī pievērsdamies kentauram.

—    Precīzi, — kentaurs apliecināja, pārslēgdamies uz izglītojošo tonīti.

—  Bet tas taču bija nobloķēts. Bez adreses.

Foals nogrudzinājās, lieki nekautrēdamies. — Nobloķēts? Jāsmejas. Jūs, zaņķeri, ar savām sakaru sistēmām. Debestiņ, jūs taču aizvien vēl izmantojat vadus. Ja reiz ziņa nosūtīta, es varu pateikt, no kurienes.

—  Tad no kurienes?

—   Katram datoram ir savs rokraksts, tik unikāls kā pirksta nospiedums, — Foals turpināja. — Ar datortīkliem ir tāpat. Tie atstāj mikropēdas, ko iespaido elektrotīklu nolietojums. Viss sastāv no molekulām, un, ja mazā kabelītī dati tiek sastūķēti veseliem gigabaitiem, kabelītis drusku nodilst.

Sulainim sāka zust pacietība. — Paklau, Foal. Mums būtiska katra minūte. Iespējams, uz svaru kausiem likta Faula kunga dzīvība. Tāpēc ķeries pie lietas, iekams es sāku visu plēst un lauzt.

Pirmajā brīdī Foals grasījās pasmieties. Tas cilvēks noteikti jokoja. Tad viņš atminējās, ko Sulainis bija nodarījis Ķezas Vaktiņa glābējvienībai, un nosprieda nekavējoties ķerties pie lietas.

—   Ļoti labi, zaņķer. Necel nu spalvu gaisā.

Nu, gandrīz nekavējoties.

—  Izlaidu MPEG failu caur saviem filtriem. Urāna nogulsnes norāda uz Ziemeļkrieviju.

—  Tad nu gan pārsteigums.

—   Es vēl neesmu beidzis, — Foals sacīja. — Skatieties un mācieties.

Kentaurs nospieda taustiņu, un uz lielā ekrāna iegaismo-

jās polārās Arktikas satelītuzņēmums. Ar katru nākamo klik-

ški iezīmētais laukums saruka aizvien mazāks. /

—  Urāns — tas nozīmē Severomorsku. Vai kaut kur piecdesmit jūdžu rādiusā. Vadi ir no vara un pamatīgi nolietoti. Divdesmitā gadsimta sākums, tad līnijas lāpītas. Der tikai Murmanska. Kas tur ko nesavilkt punktiņus kopā.

Artēmijs krēslā izslējās.

—  Turienes elektrotīklā ir divsimt astoņdesmit četri tūkstoši stabu līniju. — Foals apklusa, lai iesmietos. — Stabu līnijas. Barbari tādi.

Sulainis skaļi noknikšķināja pirkstu locītavas.

—    Jā, tātad divsimt astoņdesmit četri tūkstoši pieslēgumu. Es sastādīju programmu, kas savietoja tos ar mūsu faila raksturlielumiem. Aptuveni atbilst divi. Pirmais — Tieslietu nams.

—   Maz ticams. Otrs?

—   Otrs pieslēgums reģistrēts ar Mihaila Vasikina vārdu. Ļeņina prospekts.

Artēmijam vēderā viss sagriezās. — Un ko mēs zinām par Mihailu Vasikinu?

Foals paplivināja pirkstus kā koncertējošs pianists. — Ar meklētāju izbraucu cauri pats savam izlūkdatu arhīvam. Man labpatīk paturēt acīs zaņķeru tā dēvētās izlūkošanas aģentūras. Starp citu, Sulaini, pāris vietās tur esi iegrāmatots arī tu.

Kalpotājs centās savilkt nevainīgu ģīmi, bet sejas muskulatūra ar to diez ko labi netika galā.

—  Mihails Vasikins ir izbijis čekists, tagad strādā mafijas labā. Oficiāli viņa statuss ir huļigaņjo. Apakšnieks, kurš pilda rīkojumus. Necik augstu hierarhijā tas nav, bet gluži kāju pamesls arī ne. Vasikina boss ir murmanskietis, kurš pazīstams kā Britva. Ienākumus grupējums gūst galvenokārt ar Eiropas biznesmeņu nolaupīšanu. Pēdējos piecos gados viņi nolaupījuši sešus vāciešus un vienu zviedru.

—    Cik no tiem atgriezušies dzīvi? — Artēmijs vaicāja. Čukstus.

Foals pārbaudīja statistiku. — Neviens, — viņš teica. — Un divos gadījumos pazuduši arī tie, ar kuriem nolaupītāji sazinājušies. Astoņi miljoni dolāru izpirkuma aizgājuši zudībā.

Sulainis izspraucās no sīkā elfu krēsliņa. — Tā, pietiek muti vārstīt. Manuprāt, Vasikina kungam laiks iepazīties ar manu draugu — Kulaka kungu.

Tik melodramatiski, Artēmijs nodomāja. Bet es pats nebūtu spējis noformulēt labāk.

—   Jā, mans labais draugs. Ilgi nebūs jāgaida. Tikai man nav nekādas vēlēšanās tevi iekļaut bez vēsts pazudušo starpnieku sarakstā. Tie cilvēki nav muļķi. Tātad mums jābūt vēl gudrākiem. Mums ir priekšrocības, kādu pirms mums vēl nevienam nav bijis. Mēs zinām, kas ir nolaupītājs, mēs zinām, kur viņš dzīvo, un, pats svarīgākais, mums ir elfu maģija. — Artēmijs pašķielēja uz komandieri Sakni. — Elfu maģija mums taču ir, vai ne?

—  Vismaz viens elfs jums noteikti ir, — komandieris atsaucās. — Nevienam no savējiem es uz Krieviju doties par varītēm nelikšu. Taču varbūt es varētu sadabūt kādus papildspēkus. — Viņš paskatījās uz Holliju. — Kā jums šķiet?

—  Skaidrs, ka es braukšu, — teica Hollija. — Labāku ģeoplāna pilotu jūs ar uguni nesameklēsiet.

"Koboji iaboratoiujas"

"Koboji laboratoriju" pagrabā bija ierīkota šautuve. Projektu Opāla bija izstrādājusi pēc pašas specifiskajām prasībām. Šautuve bija apgādāta ar trīsdimensiju projektoru, pilnīgu skaņas izolāciju un balsta žiroskopiem. Pat ja uz grīdas no divdesmit metru augstuma tiktu nosviests zilonis, neviens apakšzemes seismogrāfs nefiksētu pat sīkāko vibrāciju.

Šautuve bija ierīkota tādēļ, lai Bvakelliem būtu vieta, kur vingrināties šaušanā ar Klussnuķiem, iekams operācija iet vaļā pa īstam. Taču visilgāk simulatoros tupēja neviens cits kā Briārs Bomis. Viņš teju katru brīvu brītiņu veltīja tam, lai izcīnītu virtuālas cīņas ar savu liktenīgo ienaidnieku — komandieri Jūliusu Sakni.

Iegājusi šautuvē, Opāla ieraudzīja Bomi ar iemīļoto Eritrocīta lāzeru triecam lādiņus trīsdimensiju holoekrānā, kur tobrīd bija vērojama kāda no Saknes vecajām mācību filmām. Skats nudien bija nožēlojams — to gan viņa nedomāja teikt skaļi.

Bomis izskrūvēja no ausīm aizbāžņus. — Nu. Cik bojāgājušo?

Opāla viņam pasniedza videobloknotu. — Svaigākais no spiegu kamerām. Karērs, kā allaž, izrādījās tūļa. Visi dzīvi, bet, kā tu paredzēji, Sakne trauksmi atsaucis. Un nu komandieris piekritis personiski pavadīt cilvēkus ceļā uz Ziemeļkrieviju, uz polāro Arktiku.

—   Es zinu, kur atrodas Ziemeļkrievija, — Bomis izgrūda. Brītiņu viņš klusēja, domīgi paijādams puniem klāto pieri. — Mums tas varētu izrādīties visai izdevīgi. Tagad mums ir vienreizēja iespēja komandieri likvidēt. Kad Jūliuss būs no ceļa novākts, RŪĶi būs tik bezpalīdzīgi kā smirduļtārps, kam norauta galva. Sevišķi ja sarauti sakari ar virszemi. Es saprotu, ka ir sarauti. Tā?

—  Protams, — Opāla atteica. — Bloķētājs pievienots pie šahtu sensoriem. Visi traucējumi sakaros ar virszemes raidītājiem tiks norakstīti uz magmas izvirdumu rēķina.

—   Ideāli, — sacīja Bomis, saviebdams muti šķībi greizi, tā ka vieplis teju izskatījās pēc līksma smaidiņa. — Tagad nekavējoties neitralizē visu RŪĶu arsenālu. Atvēlēt Jūliusam kādas priekšrocības būtu pilnīgi lieki.

Toreiz, kad Koboji firma modernizēja RŪĶu ieroču un transporta arsenālu, katrā tehniskajā vienībā tika iepilināta sīka lodalvas piciņa. Lodalva īstenībā bija dzīvsudraba un glicerīna šķīdums, kam vajadzēja sprāgt, kolīdz no "Koboji" sakaru antenas pienāca atbilstošas frekvences signāls. Līdz ar to RŪĶu lāzeri kļūtu neizmantojami, kamēr Bvakelli ar Klussnuķiem būtu bruņojušies līdz zobiem.

—   Uzskati, ka tas jau padarīts, — Opāla teica. — Vai tu esi pārliecināts, ka Sakne neatgriezīsies? Viņš varētu izjaukt visus mūsu plānus.

Bomis spodrināja Eritrocītu gar formas tērpa bikšu staru. — Met bažas pie malas, mīļā. Jūliuss neatgriezīsies. Tagad, kad zinu, kurp viņš dosies, es sarīkošu viņam mazu, viesmīlīgu ballīti. Mūsu zvīņotie draugi te mums ar prieku palīdzēs, par to es nešaubos.

Jocīgi, bet galīgi nebija tā, ka Briāram Bomim goblini kaut vai drusciņ patiktu. Taisnību sakot, viņam tie riebās. No tām rāpuļu izdarībām viņam uzmetās šermuļi. No tām degošajām gāzēm iz rīkles, bezplakstu redzokļiem un šķeltajām mēlēm, kas šaudījās bez mitas.

Bet goblini Bomi varēja nodrošināt ar ko būtiski nepieciešamu — bezsmadzenu muskuļu masu.

Gadsimtiem ilgi Bvakellu triādes goblini bija klimtuši gar Glābiņas robežām, demolēdami visu, ko nespēja nozagt, un aptīrīdami tūristus, kam trūka sajēgas nenoklīst no labi iestaigātiem ceļiem. Taču sabiedrību viņi nopietni neapdraudēja. Kolīdz tapa par daudz nekaunīgi, komandieris Sakne iesūtīja tuneļos grupiņu savējo, un tie vainīgos iztramdīja.

Kādā vakarā Briārs Bomis, pārģērbies līdz nepazīšanai, iesoļoja ieskrietuvē "Otrā āda", kas bija bēdīgi slavena kā Bvakellu iecienīta vietiņa, un, noblīkšķinājis uz bāra letes ar zelta stieņiem piekrautu diplomāta koferīti, sacīja: — Es gribu runāt ar triādi.

Vairāki kluba izsitēji Bomi pārmeklēja un ar līmlenti aizlīmēja viņam acis. Kad līmlente tika noplēsta, viņš atradās miklā noliktavā ar ķērpjiem noaugušām sienām. Aiz galda sēdēja trīs vecāka gadagājuma goblini. Viņu ģīmjus Bomis atminējās redzējis datorā. Šķībāks, Tilka un Flebis. Triādes vecā gvarde.

Ar ziedoto zeltu un solījumu tādu sadabūt vēl bija gana, lai uzkurinātu vinu ziņkāri. Pirmo uzrunas teikumu Bomis bija rūpīgi pārdomājis.

— Ak, ģenerāļi, jūtos pagodināts, ka tiekaties ar mani personiski.

Goblini lepni izrieza vecās, krunkainās krūtežas. Ģenerāli?

Bomja turpmākā deklamācija ritēja tikpat gludi. Viņš nespēja Bvakelliem nesniegt organizatorisku "atbalstu", ievirzot kustību taisnākā gultnē un, pats svarīgākais, vēlējās apgādāt goblinus ar ieročiem. Tad, kad sitīs īstā stunda, viņi sacelsies, lai gāztu Padomi un tās pakalpiņus — RŪĶus. Bomis solīja, ka, kļuvis par ģenerālgubernatoru, nekavējoties atbrīvos visus goblinus, kas smok ieslodzījumā Gaudu Smailē. Nekaitēja arī tas, ka savu runu viņš druscītiņ ietonēja tādu hipnotiski mesmerizējošu.

Tādu piedāvājumu goblini nespēja noraidīt. Zelts, ieroči, brāļu brīvība un, protams, iespēja satriekt nīstos RŪĶus.

Bvakelliem pat prātā neienāca, ka Bomis, nodevis RŪĶus, viņus varētu nodot ar.tikpat vieglu roku. Viņi bija tikpat aprobežoti kā smirduļtārpi, turklāt vēl divkārt tuvredzīgāki.

Bomis ar ģenerāli Šķībāku satikās slepenā kamerā "Koboji laboratoriju" pagrabstāvā. Garastāvoklis viņam bija draņķīgs — pateicoties Likām, kurš visiem ienaidniekiem bija ļāvis izsprukt pilnīgi neskartiem. Bet kāds plāniņš jau allaž bija rezervē… Bvakelli bija vai traki uz slepkavošanu. Galvenais — kādu nobeigt. Kuru — tas nudien nebija no svara.

Goblins bija uzbudināts, viņam slāpa asiņu. Dvesa zilas ugunis kā samaitājusies gāzes plītiņa. — Kad ejam karā, Bomi? Saki — kad?

Elfs turējās pa gabalu. Kaut drīzāk pienāktu tā diena, kad bez šiem stulbajiem kustoņiem varēs iztikt.

—   Drīz, ģenerāli Šķībāk. Ļoti drīz. Bet vispirms izdariet man kādu pakalpojumu. Runa ir par komandieri Sakni.

Zīlītes goblina dzeltenajos redzokļos pārvērtās par šauru svītriņu. — Sakni? To maitasgabalu? Vai var viņu nožmiegt? Var — mēs sašķaidīsim šim pauri un izcepināsim smadzenes?

Bomis augstsirdīgi pasmaidīja. — Protams, ģenerāl. Visu ko var. Kolīdz Sakne būs pagalam, pilsēta kritīs kā salmiņš.

Goblins jau tīri vai lēca gaisā, uztraukumā trīcēdams. — Kur šis ir? Kur Sakne ir?

—   Nezinu, — Bomis atzinās. — Bet zinu, kur viņš būs pēc sešām stundām.

—   Kur? Pasaki, elf!

Bomis ar pūlēm uzcēla uz galda prāvu koferi. Tajā bija četri pāri Koboji Divspārņu. — Deviņdesmit trešā šahta. Ņemiet šos te, sūtiet savus labākos vīrus. Un pasakiet, lai saģērbjas tā siltāk.šahta.

Jūliuss Sakne allaž ceļoja stilīgi. Šajā gadījumā viņš bija rekvizējis Atlantīdas vēstnieka ģeoplānu. Viss vienā ādā un zeltā. Sēdekļi mīkstāki par gnoma pēcpusi, un bremžu amortizatori netika galā vien ar pašiem spēcīgākajiem grūdieniem. Lieki piebilst, ka Atlantīdas vēstnieks, izsniegdams vadības karti, gluži no prieka gaisā vis nelēca. Bet, kad tavā priekšā stāv komandieris ar trīsstobru lāzeru pie sāniem un viņa pirksti uz ieroča bungo rīta jundu, atteikt grūti. Tāpēc patlaban cilvēki divu elfu pavadībā augšup pa E93 cēlās ar zināmām ērtībām.

Artēmijs dzēra negāzētu ūdeni, ko bija paņēmis no dzesētāja. — Neparasta garša, — viņš bilda. — Nevarētu teikt, ka nepatīkama, tomēr citāda.

—    "Tīrs" ir tas vārds, ko tu mēģini atcerēties, — teica Hollija. — Tu nevari ne iedomāties, cik daudz un dažādi ūdens jāfiltrē, iekams izdabūjam laukā visu zaņķerību.

—    Neceliet kašķi, kapteine Kniepa, — Sakne viņu apsauca. — Tagad mēs visi esam vienā frontes pusē. Es gribu, lai viss norit gludi. Tagad saģērbieties, jūs visi. Tur, laukā, bez aizsargtērpa garu izlaidīsim pēc piecām minūtēm.

Hollija atvāza griestu skapīti. — Faul, ar seju pret mani un soli uz priekšu.

Artēmijs paklausīja, savilcis lūpas mulsā smaidā.

Hollija no skapīša izvilka vairākas stūrainas pakas. — Kāds tev ir? Sestais, vai?

Artēmijs paraustīja plecus. Tautas svaru un mēru sistēma viņam nebija pazīstama.

—   Ko? Artēmijs Fauls nezina? Man likās, tu esi pasaulē lielākais eksperts Tautas jautājumos. Vai tad tas nebiji tu, kurš pērn nozaga mūsu Grāmatu, ko?

Artēmijs izsaiņoja pakas saturu. Tur bija no neparasti viegla gumijas polimēra izgatavots kombinezons.

—   Pret radiāciju, — Hollija paskaidroja. — Pēc piecdesmit gadiem tavas šūnas pateiks man paldies, ja būsi vēl pie dzīvības.

Artēmijs pārvilka kombinezonu pār galvu. Uzvilkts tas sarāvās un piekļāvās miesai kā otra āda. — Smalki izdomāts.

—  Latekss ar atmiņu. Pielāgojas ķermenim. Saprāta robežās. Diemžēl tikai vienreiz izmantojams. Drusku pavalkā un uz pārstrādi prom.

Sulainis pakāpās uz priekšu žvadzēdams un klinkstēdams. Sagrābies tik daudz elfu bruņojuma, ka Foals bija spiests viņam piešķirt Lunārsiksnu. Tā samazināja visu klāt piekārto svaru par vienu Zemes normas piektdaļu.

—  Un es? — Sulainis ieprasījās, pamādams uz radiācijas aizsargtērpu pusi.

Hollija sarauca pieri. — Tik liela mums nekā nav. Latekss nav stiepjams bezgalīgi.

—  Lai paliek. Es Krievijā jau esmu bijis. Un paliku dzīvajos.

—   Pagaidām jā. Bet ar laiku…

Sulainis paraustīja plecus. — Citas iespējas taču nav.

Hollija pasmaidīja, bet šoreiz druskū nešpetni. — Vai dienin, vai tad es teicu, ka nav?

Pasniegusies viņa no skapīša izvilka lielu balonu, aprīkotu ar pulverizatoru. Un sazin kāpēc tāds nieka baloniņš Sulaini nobiedēja vairāk nekā ar šāviņiem piestūķēts bunkurs.

—  Tagad stāvi mierā, — viņa lika, pavērsdama pret miesassargu gramofona taurei līdzīgo uzgali. — Var jau būt, ka smirdēs riebīgāk par punduri vientuļnieku, bet vismaz tumsā nespīdēsi.

ASTOTĀ NODAĻA UZ KRIEVIJU AR CIMDIEM

LEŅINA PROSPEKTS, MURMANSKA

Mihailam Vasikinam sāka zust pacietība. Jau vairāk nekā divus gadus viņš pildīja bērnaukles pienākumus. Pēc Britvas lūguma. Par lūgumu gan to īsti nenosauksi. "Lūgums" nozīmē, ka tev ir iespēja to noraidīt. Bet ar Britvu neviens nestrīdējās. Viņam neviens neiebilda pat klusībā. Menedžers bija vēl no vecā kaluma, un reiz viņa vārds bija likums.

Britvas rīkojumi bija vienkārši: barot, apmazgāt un, ja šis gada laikā neatgūsies no komas, novākt un līķi nogremdēt Kolas līcī.

Divas nedēļas pirms noliktā termiņa beigām īrs gultā bija pielēcis sēdus. Viņš nāca pie samaņas, kliegdams kādu vārdu. Vārds bija "Endželīna". Kamars tā iztrūkās, ka izmeta no rokām vīna pudeli, ko tobrīd korķēja vaļā. Pudele sašķīda, lauskas caururba Ferruci mokasīnus, un viena pāršķēla viņam kājas īkšķa nagu. Kāju nagi mēdz ataugt, bet Ferruci mokasīnus polārajā Arktikā dabūt grūti. Mihailam nācās krietni papūlēties, lai kolēģis ķīlnieku nenožmiegtu uz līdzenas vietas.

Tā nu tagad viņi nodarbojās ar nogaidīšanu. Cilvēku nolaupīšanas biznesam bija krietns stāžs, te valdīja zināmi likumi. Vispirms izmet āķi — aizsūti ziņu, šajā gadījumā pa e-pastu. Nogaidi pāris dienu, lai putniņš var sagrabināt kādu naudiņu, un tad bliez virsū, pieprasīdams izpirkumu.

Viņi tupēja, ieslēgušies Mihaila dzīvoklī Ļeņina prospektā, un gaidīja zvanu no Britvas. Neiedrošinājās pat iziet laukā paelpot svaigu gaisu. Lai gan nevarētu teikt, ka tur bija daudz, ko redzēt. Murmanska bija viena no tām Krievijas pilsētām, kas nākušas taisnā ceļā no betona tvertnes. Ļeņina prospekts labi izskatījās tikai tad, kad bija pamatīgi piesnidzis.

Kamars iznāca no guļamistabas. Viņa kalsnajā ģīmī bija ievilkušās neticīgas rievas. — Šis prasa kaviāru, vari iedomāties? Dabū smuku bļodiņu ar strogāņinu un prasa kaviāru, nepateicīgais irlaņģecs.

Mihails izteiksmīgi nobolījās. — Man labāk patika, kad šis gulēja.

Kamars pamāja, iespļaudams kurtuvē. — Palagi viņam, redz, par rupjiem. Lai saka paldies, ka es neievīkšķu šo maisā un neieripinu līcī…

Iezvanījās telefons, iztraucēdams viņa tukšo plātīšanos.

—  Nu re, draudziņ, — Vasikins sacīja, uzsizdams Kamaram uz pleca. — Aiziet.

Vasikins paķēra klausuli. — Jā?

—  Te es, — ierunājās balss, kam nolietotās pārvades līnijas piešķīra metālisku pieskaņu.

—   Brit…

—  Aizveries, stulbeni! Nesauc mani vārdā!

Mihails norīstījās. Menedžeram labpatika paturēt slepenlbā savu saistību ar tik daudziem un dažādiem ienesīgiem pasākumiem. Tas nozīmēja, ka nekas netika dokumentēts un reizēs, kad pastāvēja ieraksta iespēja, bija aizliegts piesaukt viņa vārdu. Britva mēdza zvanīt, braukādams apkārt pa pilsētu, lai nebūtu nosakāma vina atrašanās vieta.

—   Piedošanu, bos.

—   Par to es vēl padomāšu, — turpināja mafijas krusttēvs. — Tagad klausies un nevārsti muti. Tāpat neko jēdzīgu nepateiksi.

Vasikins uzlika plaukstu uz mikrofona. — Viss kārtībā, — viņš pačukstēja Kamaram, paslējis īkšķi uz augšu. — Mēs esot malači.

—   Tie Fauli nav ar pliku roku ņemami, — Britva runāja tālāk. — Un es nešaubos, ka viņi par katru cenu mēģinās izdibināt, no kurienes sūtīta pēdējā ziņa.

—   Bet es to pēdējo nobloķēju…

—   Ko es tev teicu?

—   Teicāt, lai nevārstu muti, Brit… vot.

—    Pareizi. Tāpēc sūti ziņu par pieprasīto izpirkumu un tad ved Faulu uz apmaiņas vietu.

Mihails nobālēja. — Uz apmaiņas vietu?

—   Jā, uz apmaiņas vietu. Tur tevi neviens nemeklēs, par to es galvoju.

—   Bet…

—   Atkal vārsti muti! Saņemies, vecīt. Tikai uz pāris dienām. Teiksim, kādu gadiņu ātrāk nosprāgsi. Ne jau uz līdzenas vietas.

Vasikinam galvā viss sagriezās, viņš drudžaini pūlējās iedomāties kādu ieganstu. Nekas nenāca prātā.

—   Labi, bos. Kā teiksit.

—    Nu re. Tagad klausies. Šī ir tava lielā iespēja. Ja visu izdarīsi, kā nākas, pakāpsies organizācijā par pāris stāviem augstāk.

Vasikins atplauka smaidā. Šampanieša un dārgu automašīnu pilna dzīve bija turpat ar roku sasniedzama.

—   Ja tas vīrs patiešām ir jaunā Faula tēvs, puika samaksās. Kolīdz dabūsi naudu, iegrūd abus jūrā. Lai nebūtu neviena, kas brīnumainā kārtā paliek dzīvs un pēc tam metas atriebties. Ja kas noiet greizi, zvani.

—   Skaidrs, bos.

—   Jā, vēl kas.

-Jā?

—   Nezvani.

Savienojums pārtrūka. Vasikins palika stāvam, blenzdams uz klausuli tā, it kā sauja viņam būtu pilna ar melnā mēra baciļiem.

—   Nu? — ieprasījās Kamars.

—  Jāsūta otrā vēstule.

Kamara seju uz pusēm pāršķēla plats smaids. — Lieliski. Beidzot visa šitā padarīšana virzās uz galu.

—   Un tad mums jāpārvieto prece uz apmaiņas zonu.

Platais smaids pazuda kā pele alā. — Ko? Tūliņ?

—   Jā. Tūliņ.

Kamars ņēmās soļot šurpu turpu pa šauro istabiņu. — Idiotisms. Pilnīgs vājprāts. Fauls līdz šejienei atkulsies, ātrākais, pēc dienām divām. Kāda joda pēc mums divas dienas jārij plaušās tā inde? Kur jēga?

Mihails pastiepa viņam klausuli. — Pasaki viņam. Pasaki, ka viņš ir traks. Menedžers noteikti jutīsies no sirds iepriecināts.

Kamars noslīga uz izgulētā dīvāna un saķēra galvu. — Kad tas reiz beigsies?

Pārinieks iedarbināja veco sešpadsmit megabaitu datoru. — Droši nezinu, — viņš sacīja, nosūtīdams jau sagatavoto ziņojumu. — Bet zinu, kas būs, ja mēs nedarīsim to, ko Britva liek.

Kamars nopūtās. — Laikam būs jāiet pabļaut uz arestantu.

—   Līdzēs?

—   Neko jau nelīdzēs, — Kamars atzinās. — Bet drusku uzlabos pašsajūtu.

ARKTIKAS ĢEOPLĀNU OSTA

Arktikas stacija nekad nebija greznojusies elfu iecienītāko tūrisma objektu saraksta augšgalā. Leduskalni un baltie lāči, protams, izskatījās jauki, taču diez vai pasaulē ir kaut kas, kā dēļ būtu vērts plaušas piesātināt ar radioaktīvu gaisu.

Hollija ģeoplānu novietoja vienīgajā vēl kaut cik izmantojamajā boksā. Pats termināls līdzinājās vien sen pamestai noliktavai. Uz grīdas kā čūskas mētājās nekustīgas konveijera lentes, un zemākajās apkures caurulēs bija saviesušies kukaini.

No senatnīga skapja Hollija izvilka cilvēku mēteļus un cimdus.

—   Satuntuļojieties, zaņķerēni. Laukā auksti. Artēmijs to tāpat zināja. Termināla saules baterijas bija atslēgtas jau sen, un sienas bargajā salā bija saplaisājušas kā rieksta čaumalas.

Sulainim Hollija mēteli pasvieda pa gabalu. — Sulaini, zini ko? Tu smirdi! — vina smiedamās teica.

Kalpotājs norūca: — Tu ar saviem radiācijas gēliem. Tā vien šķiet, ka āda man mainījusi krāsu.

—    Par to nekreņķējies. Nepaies ne piecdesmit gadi, un viss būs nomazgājies.

Sulainis aizpogāja kazaku mēteli līdz zodam. — Un ko tad jūs tuntuļojaties? Jums ir kombinezoni.

—   Mēteļi domāti aizsegam, — paskaidroja Hollija, ziezdama radiācijas gēlu uz sejas un rokām. — Ja ieslēgts vairogs, vibrācija sabendē aizsargtērpus. Tad jau labāk uzreiz mesties taisni iekšā reaktorā. Tāpēc šonakt, tikai uz vienu nakti, visi būsim cilvēki.

Artēmijs sarauca pieri. Ja elfi nevar izmantot vairogus, tēvu izglābt būs vēl sarežģītāk. Pusgatavajā plānā nāksies ieviest izmaiņas.

—   Pievaldiet mēli, — noņurdēja Sakne, pāri smailajām ausīm pārvilkdams lāčādas cepuri. — Laukā ejam piecos. Skatieties man, lai visi būtu bruņoti un ļoti bīstami. Pat tu, Faul, ja vari noturēt ieroci savās vārgajās roķelēs.

Artēmijs no ģeoplāna arsenāla izmeklēja elfu automātu. Ielicis ligzdā bateriju, viņš aizklikšķināja slēdzi līdz trešajai pozīcijai.

—  Par mani, komandier, neuztraucieties. Esmu piešāvies. Mums muižā nobāzta krietna kaudzīte RŪĶu bliežamo.

Saknes ģīmis pietvīka vēl par vienu toni tumšāks. — Bet šaut virsū kartona gabalam vai dzīvam cilvēkam — tur ir liela starpība.

Artēmijs pasmaidīja savu vampīra smaidu. — Ja viss notiks, kā plānots, ieroči nebūs vajadzīgi. Pirmā stadija ir īsta bērnu spēlīte — ierīkosim novērošanas posteni pie Vasikina dzīvokļa. Kad radīsies izdevība, Sulainis sagūstīs mūsu krievu draugu, un tad mēs piecatā patērzēsim. Esmu pārliecināts, ka mesmerizēts viņš mums jzpaudīs visu, ko der zināt. Apdullināt sargus un izglābt tēvu tad būs pavisam vienkārši.

Sakne aizvilka mutei priekšā biezu šalli. — Un kas būs, ja tā, kā plānots, nenotiks?

Artēmija skatiens bija ledains un apņēmīgs. — Tad, komandier, nāksies improvizēt.

Hollijai pār vēderu pārskrēja salti drebuļi. Un tam nebija nekāda sakara ar klimatu.

Termināls atradās zem divdesmit metrus biezās polārā ledus kārtas. Uz virszemi veda automātiski iedarbināms lifts, un Arktikas naktī pulciņš iznira, izskatīdamies pēc trīs bērniem, ko viens pieaugušais izvedis pastaigā. Taču bērneļiem katrā drēbju krokā žvadzēja un klinkstēja necilvēcīgi ieroči.

Hollija ieskatījās GPS lokatorā, kas atradās viņai uz rokas locītavas. — Mēs atrodamies Rostas apgabalā, komandier. Divdesmit KM uz ziemeļiem no Murmanskas.

—  Ko Foals saka par laiku? Diez ko negribētos tikt iepurinātam jūdzēm tālu no mērķa.

—   Nekas neiznāks. Nevaru nodibināt sakarus. Varbūt magmas izvirdums vēl nav rimies.

—   D'Aivit\ — Sakne nošķendējās. — Nu ko, laikam būs jāpaļaujas pašiem uz savām kājām. Sulaini, tu te skaities eksperts, ej pa priekšu. Kapteine Kniepa, jūs no mugurpuses. Nekautrējieties un speriet, ja kāds cilvēka dibengals sadomā vilkties kā gliemezis.

Hollija piemiedza Artēmijam ar aci. — Tas, komandier, jums divreiz nav jāsaka.

—   Par to es varu galvot, — Sakne noburkšķēja, lūpas savilcis tikko jaušamā smīniņā.

Raibā kompānija mēness gaismā brida uz dienvidaustrumiem, līdz nonāca pie dzelzceļa. Sliedes bija vienīgais ceļš, kur gājēji bija daudzmaz pasargāti no kupenām un viltīgām bedrēm. Iešana vedās gausi. Ziemeļvējš apģērbā uzmeklēja katru mazāko caurumiņu, un sals seju durstīja itin kā ar miljons elektriskām dzirkstelēm.

Visi vairāk cieta klusu. Arktikā tā mēdza notikt pat ar tādiem, kam mugurā uzvilkts apsildāms aizsargtērps.

Hollija ierunājās pirmā. Bija šis tas, kas viņu grauza jau labu laiku. — Saki man, Faul, — viņa uzrunāja zēnu, kas brida pa priekšu. — Tavs tēvs. Viņš ir līdzīgs tev?

Artēmijam drusku aizmetās solis. — Dīvains jautājums. Kāpēc jūs prasāt?

—   Nu, kā. Tu Tautai neesi nekāds draugs. Ja nu cilvēks, ko mēs cenšamies izglābt, mūs pēc tam iznīcinās?

Iestājās ilgs klusums. Bija dzirdama tikai zobu klaboņa. Hollija redzēja, ka Artēmijs nokar galvu.

—   Satraukumam nav iemesla, kapteine. Mans tēvs, kaut ari daži viņa darījumi neapšaubāmi bijuši nelegāli, bija… ir… cildens vīrs. Atbaidoša viņam liktos pat doma, ka dzīvai būtnei tiek nodarīts kāds ļaunums.

Hollija izvilka zābaku no divdesmit centimetru biezas sniega kārtas. — Tad kas notika ar tevi?

Artēmija elpa atvēlās pāri plecam, pārvērtusies ledainos mutuļos. — Es… es pieļāvu kļūdu.

Hollija pašķielēja uz cilvēka pakausi. Vai Artēmijs Fauls patiešām runāja no tīras sirds? Tam bija grūti noticēt. Vēl jo vairāk kapteini Kniepu pārsteidza fakts, ka viņa nezina, kā uz to reaģēt. Sniegt visupiedodošu roku vai pamatīgu spērienu — par sodu. Pēdīgi viņa izlēma, ka ar spriedumu var pagaidīt. Pagaidām.

Viņi iebrida aizā, ko spēcīgais vējš bija izpūtis gludu. Sulainim tas nepatika. Karavīra maņa galvā bungoja trauksmi. Viņš pacēla gaisā savilktu dūri.

Sakne pielika soli, līdz viņu panaca.

—   Ķeza?

Sulainis, piemiedzis acis, noskatīja sniega lauku, pēdas meklēdams. — Var gadīties. Laba vietiņa uzbrukumam no slēpņa.

—   Varbūt. Ja kāds zina, ka esam devušies šurp.

—   Tā varētu būt? Vai kāds to varētu zināt?

Sakne nevērīgi nosprauslājās, izvirzdams elpas mākoņkalnu. — Neiespējami. Šahta ir pilnībā izolēta, un RŪĶu drošības sistēma ir pati labākā uz visas planētas.

Un tieši tobrīd virs aizas malas parādījās goblinu spārnotā triecienvienība.

Sulainis sagrāba Artēmiju aiz apkakles un bez liekām ceremonijām ielidināja kupenā. Ar otru roku viņš jau rāva laukā šaujamo.

—    Palieciet guļus, Artēmij. Es tagad pelnīšu savu algu.

Artēmijs būtu tiepies pretim, ja vien galva viņam nebūtu

zem metru biezas sniega kārtas.

Goblini bija kopskaitā četri, izkārtojušies izklaidus, melni vīdēdami pret zvaigžņotajām debesīm. Viņi ātri pacēlās trīssimt metru augstumā, slēpties nemaz nemēģinādami. Ne uzbruka, ne bēga, tikai lidinājās turpat virs galvas.

—   Goblini, vai zinies, — noņurdēja Sakne, uzkārdams plecā tālšāvēju neitrīno šauteni. — Pārāk stulbi, lai dzīvotu. Būtu novākuši mūs pa vienam, un viss.

Sulainis, atradis piemērotu vietū, iepleta kājas, lai nostātos stingrāk. — Vai gaidīsim, kamēr ieraudzīsim viņu acu baltumus, komandier?

—   Gobliniem nav nekādu acu baltumu, — Sakne atsaucās. — Un tik un tā šaujamo noslēp. Mēs ar kapteini Kniepu viņus apdullināsim. Iztiksim bez slepkavošanas.

Sulainis ieslidināja Sig Sauer paduses makā. Tādā attālumā no automāta tikpat nebija gandrīz nekādas jēgas. Viņam kārojās redzēt, kā Hollija un Sakne rīkosies apšaudē. Galu galā, no tiem abiem bija lielā mērā atkarīga Artēmija dzīvība. Par viņa paša dzīvību nemaz nerunājot.

Sulainis pašķielēja sāņus. Hollija un komandieris, cik spēka, spaidīja visvisādu ieroču slēdžus. Pa tukšo. Šaujamie bija stingi un klusi kā pelītes čūsku midzenī.

—    Nesaprotu, — murmināja Sakne. — Pats visus pārbaudīju.

Dabiski, Artēmijs visu noprata pirmais. Viņš izpurināja sniegu no matiem.

—    Sabotāža, — viņš pavēstīja, nevērtīgo elfu automātu aizsviezdams pa roku galam. — Cita izskaidrojuma nav. Tāpēc Bvakelliem nepieciešami Klussnuķi, jo elfu lāzeri kaut kā padarīti nelietojami.

Bet komandieris neklausījās, un Sulainis tāpat. Tobrīd vajadzēja nevis gudri prātuļot, bet rīkoties. Viņi te tupēja, uz blāvi mirdzošā Arktikas sniega skaidri saskatāmi. Šo teoriju tūliņ apstiprināja vairāki Klussnuķu lādiņi, kas sniegā izgrauza šņācošus caurumus viņiem turpat pie kājām.

Hollija ieslēdza ķiveres ekrānu un pievilka ienaidnieka attēlu tuvplānā.

—  Izskatās, ka vienam no viņiem ir Klussnuķis, komandier. Kaut kas ar garu stobru.

—   Mums jānolien aizsegā. Mudīgi!

Sulainis piekrītoši pamāja. — Re. Pārkare. Zem kraujas.

Kalpotājs sagrāba savu aizbilstamo pie apkakles un pacēla gaisā tik viegli kā bērns kaķēnu. Visi, cik jaudas, metās brist pa sniegu, lai patvertos zem pārkares. Varbūt pirms miljons gadiem sniegs bija drusku pakusis un viena kārta paslīdējusi uz leju, bet tad atkal sasalusi. Izveidojusies kroka turpmākajos gadsimtos sazin kā bija pamanījusies palikt, kāda bijusi, un nu, iespējams, varēja glābt viņiem dzīvību.

Viņi paspruka zem pārkares, atmuguriski aizkārpīdamies līdz pat ledus sienai. Ledus baldahīns bija gana blīvs, lai izturētu jebkāda ar likumu atļauta ieroča raidītu zalvi.

Sulainis aizstājās Artēmijam priekšā un riskēja uzmest skatu debesīm.

—   Par tālu. Nevaru ne saskatīt. Hollij?

Kapteine Kniepa izbāza galvu no ledus apmales aizsega,

un viņas tēmēklis iedūcās.

—   Nu? Kas viņiem padomā?

Hollija drusku nogaidīja, līdz stāvi bija fokusā.

—   Jocīgi, — viņa bilda. — Šaudās, ka nu tikai, bet…

—   Bet kas, kapteine?

Hollija uzsita pa ķiveri, lai pārliecinātos, ka lēcas darbojas, kā nākas. — Varbūt tēmēklis attēlu kropļo, komandier, bet izskatās, ka viņi šauj garām, kaut kur mums virs galvas.

Sulainim ausīs iedunējās asinis. — Tās ir lamatas! — viņš nodārdināja, pasniegdamies atpakaļ, lai sagrābtu Artēmiju. — Visi laukā! Visi laukā!

Un tieši tobrīd, pateicoties goblinu lādiņiem, lejup gāzās piecdesmit tonnas akmeņu, ledus kluču un sniega blāķu.

Viņi gandrīz izspruka sveikā. Bez šaubām, "gandrīz" neskaitās, par to gnomu ruletē pie spaiņa ar kalmāriem netiksi. Ja ne Sulainis, dzīvajos nebūtu palicis neviena. Ar viņu kaut kas notika. Neizskaidrojams spēka pieplūdums, visai līdzīgs tam, kāds mātei ļauj pacelt kritušus kokus, kas uzgāzušies virsū viņas bērniņam. Paķēris Artēmiju un Holliju, kalpotājs aizlidināja viņus kā oļus pa dīķi. Tāds pārvietošanās veids gan nebija diez ko cienījams, tomēr katrā ziņā labāks par kluknēšanu zem ledus blāķa ar pulverī saberztiem kauliņiem.

Jau otro reizi pavisam īsā laika sprīdī Artēmijs attapās ar degunu kupenā. Aiz muguras Sulainis un Sakne raudzīja izkārpi ties no pārkares apakšas, zābakiem slīdot uz gludā ledus. Gaisu vēl drebināja lavīnas dārdi, un polārais ledus viņiem zem kājām kustējās un plaisāja. Klints un ledus gabali aizkrita alas mutei priekšā kā restes. Sulainis un Sakne bija sprostā.

Hollija pielēca kājās un skriešus metās pie komandiera. Bet ko gan viņa varēja līdzēt? Spraukties atpakaļ zem pārkares?

—  Nenāciet klāt, kapteine, — Sakne sacīja ķiveres mikrofonā. — Tā ir pavēle.

—   Komandier, — Hollija izdvesa. — Dzīvs.

—   Kaut kā, nezin kā, — atskanēja atbilde. — Sulainis ir bezsamaņā, un mēs esam iesprostoti. Pārkare kuru katru brīdi nobruks. To balsta tikai nogruvušās atlūzas. Ja novāksim tās, lai tiktu laukā…

Tobrīd viņi vismaz bija pie dzīvības. Slazdā, tomēr dzīvi. Plāns. Bija vajadzīgs kāds plāns.

Hollija konstatēja, ka ir neparasti mierīga. Tā bija viena no īpašībām, kas viņu darīja par tik izcilu kaujinieci. Pārmērīga stresa apstākļos kapteine Kniepa spēja izšķirties par rīcības plānu. Nereti tā izrādījās vienīgā iespēja glābt kādam dzīvību. Kārtodama kapteines eksāmenu, Hollija simulētajā kaujā skaitliskā pārspēkā esošu virtuālo ienaidnieku bija satriekusi, sašaudama projektoru. Formāli viņa ienaidniekus bija iznīcinājusi, tāpēc komisija bija spiesta pārbaudījumu uzskatīt par nokārtotu.

Hollija ierunājās ķiveres mikrofonā. — Komandier, atplēsiet Sulaiņa Lunārsiksnu. un apjozieties abi. Es jūs izvilkšu.

—   Skaidrs, Hollij. Trosi vajag?

—   Ja varat izsviest.

—   Gaidiet.

Cauri ledus restēm izšāvās āķis, nokrizdams sniegā metru no Hollijas zābaku purngaliem. Aiz āķa vilkās gara, smalka, izturīga trose.

Hollija aizāķēja tās galu aiz savas jostas un pārliecinājās, ka trose nav sametusies mezglos. Tikmēr Artēmijs bija izķepurojies no kupenas.

— Plāns ir nepārprotami smieklīgs, — viņš sacīja, notraukdams sniegu no piedurknēm. — Nav ko cerēt, ka spēsit viņus abus kopā izvilkt laukā ar gana lielu ātrumu, lai sadragātu lāstekas un tās viņiem neuzgāztos virsū.

—   Ne jau es viņus raušu laukā, — Hollija atcirta.

—   Ak tā? Kurš tad?

Kapteine Kniepa norādīja uz sliedēm. Pa tām arvien tuvāk līkumoja zaļš vilciens.

—   Šitais, — viņa teica.

Dzīvajos bija palikuši vēl trīs goblini. Viņiem vārdā bija Vāķis, Kašķis un Nāgans. Trīs jauniesauktie, kas tīkoja pēc nule par vakantu kļuvušā leitnanta posteņa. Leitnants Pauris bija iesniedzis atlūgumu, pielīzdams par tuvu lavīnai un krizdams par upuri piecsimtkilogramīgai caurspīdīga ledus plāksnei.

Goblini lidinājās trīssimt metru augstumā, šāviendrošā attālumā. Protams, runa bija par RŪĶu ieroču šāviena distanci, taču RŪĶu ieroči patlaban nedarbojās. Par to bija parūpējusies firma "Koboji laboratorijas".

—    Leitnants Pauris nu gan dabūja baigo caurumu, — nosvilpās Kašķis. — Es tak tīri redzēju šim cauri. Un ar to es nebūt negribu teikt, ka šis bija švaks muldoņa.

Goblini nemēdza cits pret citu izkopt siltas jūtas. Ņemot vērā to, cik izplatīts Bvakellu aprindās bija paradums otram mugurā iedurt dunci, iecirst zobus vai vispār ieriebt, vienalga, kā, ar tuviem draugiem apgādāties nebija vērts.

—  Ko teiksit? — ieprasījās Vāķis, nosacīti runājot — smukulītis. — Varbūt jūs kāds nolaidīs bišķi lejāk?

Kašķis nosprauslājās. — Aha. Mēs nolaidīs lejāk, un lielais lai šķiļ virsū. Tu ko — domā, mēs ir galīgi duraki?

—  Lielais neskaitās. Es pats šim uzšķīlu. Smuki ietrāpīju.

—    Manējais nogrūda lavīnu, — iebilda Nāgans, bandas zaļknābis. — Mūžam jūs piesavinās, ko es ir piebeidzis.

—  Ko ta tu ir piebeidzis? Tu pa visu dzīvi ir piebeidzis tik vienu smirduļtārpu, un arī tas izgadījās netīšām.

—  Ko muldi, — Nāgans sapīka. — To tārpu es piebeidzu tīšām. Šis mani izspiegoja.

Kašķis ieplanēja abiem pa vidu. — Labs ir. Neceļ nu zvīņas gaisā, jūs abi. Mumsim tik no šejienes jānodragā pa tiem, kas nav beigti.

—  Ģēnijs, ko? Baigais plāniņš, — nosmīkņāja Vāķis. — Tik tas neies cauri.

—   Par ko ta ne?

Vāķis ar manikirēto nagu norādīja lejup. — Par to, ka šie, reku, kāpj iekšā vilcienā.

No ziemeļiem šurp līkumoja četri zaļi vagoni, ko vilka vecmodīga dīzeļlokomotīve. Vilcienam nopakaļ virpuļoja sniega vērpetes.

Glābti, nodomāja Hollija. Vai arī ne. Grabošā lokomotīve sazin kāpēc pat pa gabalu viņai kuņģī sadzina skābi. Tomēr nebija īstais brīdis cimperlēties.

—   Tas ir Majaka ķīmisko atkritumu vilciens, — sacīja Artēmijs.

Hollija pameta skatu pār plecu. Artēmijs likās vēl bālāks nekā parasti. — Kas?

—   Vides aktīvisti visā pasaulē to sauc par "zaļmašīnu". Tāda kā ironija. Vilciens ved izlietoto urānu un plutoniju uz "Majaku", ķīmijas kombinātu, kur atkritumi tiek pārstrādāti. Vadītājs ieslēdzas kabīnē viens pats. Sardzes nav. Kad vilciens piekrauts, tas ir vēl bīstamāks par kodolzemūdeni.

—   Un tu to zini, jo…

Artēmijs paraustīja plecus. — Man labpatīk tādas lietas paturēt acīs. Galu galā, radiācija ir globāla problēma.

Nupat jau Hollija to samanīja. Urāns durstīdamies ēdās cauri radiācijas gēlam, kas klāja viņas vaigus. Tas vilciens bija īsts indes pods. Bet nekā citādi viņa nevarēja cerēt komandieri dabūt laukā dzīvu.

—   Arvien labāk un labāk, — Hollija nomurmināja.

Vilciens jau bija tuvāk. Nepārprotami. Pukšķināja ar ātrumu ap desmit KM stundā. Ja Hollija būtu viena pati, darbiņš būtu sīka vienība, bet nelaimē bija vēl divi, un blakus zaņķerēns, no kura faktiski nebija nekādas jēgas, tāpēc izskatījās, ka iekāpšana vilcienā prasīs visnotaļ varonīgu piepūli.

Hollija sekundi veltīja tam, lai pārbaudītu, kur goblini. Tie nekustīgi karājās trīssimt metru augstumā. Ar improvizēšanu gobliniem veicās grūti. Vilciens uzradās, ne saukts, ne gaidīts, un viņiem vajadzēja, mazākais, minūti, lai izstrādātu jaunu stratēģiju. Aizdomāties viņiem, iespējams, lika arī prāvais caurums kritušā biedra rumpī.

Hollija sajuta no vagoniem šļācamies radiāciju, starojums svilinādams grauzās cauri sīkākajai plaisiņai radiācijas gēla kārtā un durstīja acu ābolus. Necik ilgi, maģija izsīks. Pēc tam viņa jau būs nāvei parādā.

Bet patlaban par to prātot nebija vaļas. Pirmām kārtām vajadzēja domāt par komandieri. Vajadzēja dabūt viņu laukā dzīvu. Ja Bvakelliem bija pieticis nekaunības sacelties pret RŪĶiem, pazemē noteikti brieda kaut kas nopietns. Lai kas tas būtu, pretuzbrukumu neviens cits bez Jūliusa Saknes vadīt nespētu. Viņa pacirtās pret Artēmiju.

—     Labi, zaņķerēn. Citas iespējas mums nebūs. Ķeries klāt, kur vari.

Artēmijs nespēja apvaldīt baiļpilnas trīsas.

—   Nebīsties, Artēmij. Gan tiksi galā.

Artēmijs sabozās. — Auksti, elf. Cilvēki mēdz trīcēt, kad salst.

—   Nu re, cik dūšīgs, — atteica RŪĶu kapteine un laidās skriešus. Trose viņai aiz muguras ritinājās vaļā kā harpūnas aukla. Tā gan nebija resnāka par makšķerauklu, tomēr it viegli būtu noturējusi divus satrakotus ziloņus. Artēmijs metās viņai nopakaļ, cik ātri vien ļāva dīkā nonīkušās kājas.

Abi, sniegam gurkstot, joņoja gar sliedēm. Aiz muguras aizvien tuvāk klabēja vilciens, pa priekšu grūzdams gaisa blāķi.

Artēmijs centās neatpalikt. Tāda skraidelēšana un svīšana nebūt nebija viņa dabā. Apžēliņ, un kaušanās. Viņš taču nebija nekāds karotājs. Viņš bija organizators. Ģēnijs. Ar visu to jandāliņu, kas saistījās ar reālām sadursmēm, vislabāk galā tika Sulainis un viņa līdzinieki. Bet šoreiz kalpotāja, kas varētu uzņemties visas fiziskās grūtības, te nebija. Un, iespējams, nebūs vairs nekad, ja viņiem neizdosies iesēsties šajā vilcienā.

Artēmija elpa, tagad īsa un saraustīta, turpat pie deguna savēlās baltos mutuļos, aizklādama skatu. Vilciens jau bija tepat blakus, tērauda riteņi gaisā spļāva ledus drumslas un dzirksteles.

—   Otrais vagons, — Hollija izdvesa. — Uz maliņas. Aprēķini soli.

Uz maliņas? Artēmijs pašķielēja atpakaļ. Otrais vagons strauji tuvojās. Bet troksnis aizmigloja skatu. Vai tas maz bija iespējams? Briesmīgi. Neizturami. Tur, zem tērauda durvīm. Šaura maliņa. Pēdas platumā. Tik tikko.

Hollija tur uzlēca viegla kā pūciņa un pieplaka pie vagona sienas. It kā bez jebkādas piepūles. Viens palēciens, un viņa jau bija drošā attālumā no riteņiem, kas visu saberza pīšļos un putekļos.

—   Aiziet, Faul, — Hollija iesaucās. — Lec.

Artēmijs mēģināja. No visas tiesas. Bet zābaka purngals aizķērās aiz gulšņa. Viņš paklupa un sagrīļojās, raudzīdams atgūt līdzsvaru. Pretim brāzās mokoša nāve.

—  Lempis tāds, — Hollija noburkšķēja, sagrābdama nīsto zaņķerēnu pie čupra. Inerce pasvieda Artēmiju uz priekšu, ietriekdama viņu durvīs kā kartona lelli.

Trose plīkšķinājās pret vagona sāniem. Vēl tikai daži mirkļi, un Hollija varēja izmesties no vilciena tikpat mudīgi, kā bija tajā iesēdusies. RŪĶu kapteine raudzīja kam pieķerties. Lunārsiksna Saknes un Sulaiņa svaru gan mazināja, bet rāviens kuru katru brīdi tikpat labi varēja aizlidināt viņu no vilciena projām. Un līdz ar to viss būtu pagalam.

Ar vienu roku Hollija apķērās ap vagona āra kāpnīšu šķērslīti. Viņa manīja maģijas dzirkstelītes lēkājam ap plīsumu, kas bija izrauts kombinezonā. Tās raudzīja kompensēt radiācijas nodarītos postījumus. Cik ilgi vēl maģija spēs darboties šādos apstākļos? Tāda nemitīga dziedēšana prasīja milzu piepūli. Visādā ziņā vajadzēja iziet cauri maģijas atjaunošanas rituālam. Jo drīzāk, jo labāk.

Tikko Hollija grasījās atāķēt trosi un piestiprināt to pie stieņa, tā nostiepās, aizraudama līdzi viņas kājas. Viņa krampjaini sažņaudza margas, juzdama nagus iecērtamies delnā. Ja tā padomāja, plāns nebija no labajiem. Laiks itin kā izstiepās tāpat kā trose, un uz brīdi Hollijai likās, ka elkonis tūliņ izsprāgs no locītavas. Tad ledus padevās, un Sakne ar Sulaini izsprāga no savām ledus kapenēm kā šautra no arbaleta.

Pēc īsa brīža viņi abi atsitās pret vilciena sāniem, būdami gana viegli, lai pagaidām turētos gaisā. Bet kuru katru mirkli svars, kaut arī niecīgs, varēja viņus pagrūst zem tērauda riteņiem. /

Artēmijs dzelžaini turējās pie stieņa viņai līdzās. — Ko man darīt?

Hollija pamāja uz piedurknes kabatas pusi. — Tur, iekšā.

Pudelīte. Izņem.

Artēmijs atrāva lipekli un izvilka no kabatas mazu pulverizatoru. — Nu, ir.

—   Labi. Tagad viss atkarīgs no tevis, Faul. Trausies augšā, uz jumta.

Artēmijs ieplēta muti. — Augšā? Uz…

—    Jā. Tā ir mūsu vienīgā cerība. Mums jādabū vaļā šis durvis un jāievelk Sulainis un komandieris vagonā. Divus KM tālāk ir līkums. Ja vilciens piebremzēs… Viens apgrieziens mazāk, un viņi būs pagalam.

Artēmijs pamāja. — Un pudelīte?

—   Skābe. Slēdzenei. Tā ir iekšpusē. Aizklāj seju un spied. Visu, cik ir. Skaties, lai neuzšļakstās pašam.

Ņemot vērā apstākļus, runa bija gara. Sevišķi tāpēc, ka no svara bija ikkatra sekunde. Artēmijs nešķieda vēl kādas, lai atvadītos.

Viņš aizvilkās līdz nākamajam šķērslītim, ar visu augumu spiezdamies cieši klāt pie vagona sienas. Vēja brāzmas sitās gar vilcienu visā garumā, ikkatra bija pilna ar ledus drumslām. Tās dzēla kā bites. Tomēr Artēmijs, zobiem klabot, novilka cimdus. Labāk nosalt, nekā tikt samaltam zem riteņiem.

Augšup. Viens šķērslītis, tad nākamais, līdz galva iznira virs vagona jumta. Nu vairs nebija nekāda aizsega. Vējš sitās pret pieri, pats grūzdamies rīklē. Artēmijs piemiedza acis, sargādams tās no sniegpārslu triecieniem, un nopētīja vagona jumtu. Āre! Pašā centrā. Lūka. Tērauda tuksneša vidū, ko stihija bija nospodrinājusi gludu kā stikls. Metri pieci, un nekā, kur aizķerties. Kaut tu būtu tik stiprs kā degunradzis, tas te neko nelīdzētu, Artēmijs nosprieda. Vismaz beidzot bija liekamas lietā smadzenes. Kinētika un inerce. Teorētiski pavisam vienkārši.

Turēdamies pie vagona jumta apmales, Artēmijs collu pa collai trausās augšā. Vējš iesvilpās starp kājām, paraudams tās gabaliņu gaisā un draudēdams nosviest viņu no vilciena.

Artēmijs apvija pirkstus ap apmali. Necik krampīgi tie vis nebija. Pēdējos pāris mēnešos Artēmija pirksti nebija stingri turējuši neko lielāku par mobilo tālruni. Ja jums vajadzīgs kāds, kurš nepilnās divdesmit minūtēs datorā ievadītu "Zaudēto paradīzi", Artēmijs būtu īstais kandidāts. Bet ja runājam par noturēšanos uz vagona jumta, kad apkārt trako sniega vētra… Pilnīgi garām. Kas laimīgā kārtā ietilpa plānā.

Vienu sekundes tūkstošdaļu pirms tam, kad locītavas būtu sašķīdušas gabalos, Artēmijs pirkstus palaida vaļā. Un aizslīdēja, ietriekdamies tieši lūkas metāla nišā.

Ideāli, viņš būtu izdvesis, ja plaušās būtu kaut kubikcentimetrs gaisa. Tomēr pat gadījumā, ja viņš to būtu izteicis, vējš vārdu būtu aizrāvis tālu projām, iekams tas būtu nonācis kaut līdz viņa paša ausīm. Nu Artēmija rīcībā bija skaitītas sekundes, iekams vējš, kā nākas, aizķersies aiz drēbēm un nosviedīs viņu sasalušajā ledus laukā. Gobliniem ko pašaudīties.

Viņš sagramstīja kabatā skābes pudelīti un ar zobiem izrāva aizbāzni. Gar aci aizlidoja skābes šļakata. Par to tagad nebija vaļas uztraukties. Vispār nebija vaļas.

Lūkai priekšā bija pamatīga piekaramā atslēga. Artēmijs iepakšķināja atslēgas caurumā divas pilītes. Vairāk nevarēja atļauties. Ar to vajadzēja būt gana.

Efekts bija acumirklīgs. Skābe izēdās metālam cauri kā lava ledum. Elfu tehnoloģija. Labākā zem zemes.

Piekaramā atslēga atsprāga vaļā, lūku atstādama vēja varā. Vāks pasitās uz augšu, un Artēmijs iegāzās caurumā, uz mucu saiņiem. Ne gluži kā īsti smalks glābējs.

Vilciens noraustījās, un Artēmijs nokrita no kravas blāķa. Viņš nogāzās uz muguras. Acu priekšā vīdēja trīskārši trijstūri — radiācijas apzīmējums, kas rotāja visus konteinerus. Labi, ka mucas vismaz bija aizplombētas, lai gan viena otra izskatījās pamatīgi izrūsējusi.

Artēmijs aizripinājās pa dēļu grīdu, pie durvīm pietrausdamies rāpus uz ceļgaliem. Vai kapteine Kniepa tur, laukā, vēl turējās? Varbūt tagad viņš bija palicis viens? Pirmoreiz mūžā. Patiešām viens pats.

— Faul! Taisi vaļā durvis, tu, pankūkģīmi, zaņķeru lubraks tāds!

Ahā, labi gan. Tātad viens viņš nebija.

Aizklājis seju ar delnu, Artēmijs uzšļāca elfu skābi vagona trīskāršajam aizbīdnim. Tērauda stieņi acumirklī izkusa, nopilēdami uz grīdas kā dzīvsudraba strautiņš. Artēmijs atvilka bīdāmās durvis.

Hollija turējās, cik spēka. Vietās, kur radiācija ēdās cauri gēlam, seja viņai kūpēja.

Artēmijs saķēra viņu pie jostas. — Uz tris?

Hollija pamāja. Runāt vairs nebija spēka.

Artēmijs salieca pirkstus. Nu, pirkstiņi, tagad nepieviliet. Klusībā viņš nosolījās iegādāties kādu no tiem smieklīgajiem mājas trenažieriem, ko reklamē komerckanāli. Ja šoreiz izkulsies sveikā.

—   Viens.

Līkums tuvojās. Viņš to redzēja ar acs kaktiņu. Vilciens vai nu piebremzēs, vai arī nolidos no sliedēm.

—   Divi.

Kapteinei Kniepai spēki bija teju izsīkuši. Viesuļa brāzmās viņas stāvs raustījās kā vējrādis.

—   Tris!

Artēmijs rāva no visa spēka, cik stipri vien ļāva vārgās rokas. Hollija aizvēra acis un atlaida pirkstus, nespēdama noticēt, ka uzticējusi savu dzīvību šim zaņķerēnam.

No fizikas Artēmijs šo to sajēdza. Skaitīdams viņš bija ņēmis vērā vagona šūpošanos, inerci un vilciena taisnvirziena kustību. Taču daba mūžam visam piejauc klāt ko tādu, ko nav iespējams paredzēt. Šajā gadījumā kas tāds bija neliela sprauga starp diviem sliežu posmiem. Ne tik liela, lai lokomotīve noskrietu no sliedēm, tomēr grūdiens izdevās visai pamatīgs.

Tā nu vagona durvis brīkšķēdamas aizcirtās kā piectonnīga giljotīna. Tomēr izskatījās, ka Hollija tikusi cauri ar veselu ādu. Artēmijs tā, no tiesas, par to nevarēja spriest, jo Hollija uztriecās viņam virsū un abi kopā viņi iebliezās dēļu sienā. Ciktāl viņš varēja redzēt, Hollija bija sveika un vesela. Vismaz galva pie rumpja turējās, kas bija labi. Taču viņa šķita zaudējusi samaņu. Laikam kāda trauma.

Artēmijs zināja, ka arī pats tūliņ kritīs ģībonī. Par to liecināja tumsa, kas no visām pusēm sāka mākties virsū redzes laukam, ēzdamās kā ļaundabīgs datorvlruss. Viņš pašļuka sānis un saļima uz Hollijas krūtīm.

Sekas tam bija tālejošākas, nekā jums varētu šķist. Hollija bija bezsamaņā, tāpēc viņas maģija darbojās autopilotā. Un, atstāta bez uzraudzības, maģija izplatās kā elektrība. Artēmija seja bija saskārusies ar Hollijas kreiso roku, kas izstrāvoja zilās dzirksteles. Viņam tas, bez šaubām, nāca par labu, toties Hollijai noteikti ne. Artēmijs to gan nezināja, taču ikkatra sīkākā maģijas dzirkstelīte Hollijai bija nepieciešama pašai — gluži visa viņa vagonā ietikusi nebija.

Kolīdz komandieris Sakne bija iedarbinājis troses vinču, viņam pilnīgi negaidīti kaut kas iedūrās acī.

No formas svārkiem izvilcis mazu, taisnstūrainu spogulīti, Vāķis paraudzīja, vai zvīņas gana labi pieglaustas.

—  Tie "Koboji" spārni ir baigi labie. Varbūt varēsim paturēt?

Kašķis saviebās. Jūs gan to diez vai pamanītu. Goblini bija cēlušies no ķirzakām, tāpēc viņu mīmika bija visnotaļ ierobežota. — Stāvi klusu, tu, siltasiņu stulbiki!

Siltasiņu. Bvakellam tas bija visai nopietns apvainojums.

Vāķis sabozās. — Uzmanīgāk, draudziņ, citādi ņemšu un izraušu tev no galvas šito mēles dakšu.

—  Ja tie elfi izspruks, visi paliksim bez mēles! — Kašķis atcirta.

Tiesa gan. Ģenerāļi jebkādu izgāšanos uztvēra visai sāpīgi.

—   Ko ta darīsim? Es šitenajā ekipējumā smuki izskatos. Tā ka domā tu.

—    Bliežam pa vilcienu, — iestarpināja Nāgans. — Vienkārši.

Vāķis, noregulējis "Koboji" Divspārni, aizplanēja pie komandas jaunulīša.

—     Muļķadesa, — viņš izgrūda, Nāganam iebelzis pa pauri. — Tas tak radioaktīvs, nesaod, ko? Viens šķībs šāviens, un mēs visi lidosim pa vējam, pelnos sabiruši.

—    Labi teikts, — Nāgans atzina. — Tu nemaz neesi tik stulbs, kāds izskaties.

—   Paldies.

—   Nav par ko.

Kašķis, pagrūdis sviru, nolaidās līdz simt piecdesmit metru augstumam. Tāds kārdinājums. Viens kārtīgi fokusēts lādiņš, lai novāktu elfu, kas turējās pie vagona, otrs likvidētu cilvēku uz jumta. Bet risks bija pārāk liels. Viens grāds sāņus, un smirduļtārpu spageti vairs iebaudīt nebūs lemts.

—    Labs ir, — viņš pavēstīja ķiveres mikrofonā. — Darīsim šitā. Vagonā radiācijas, ka biezs, tā ka nošaunamie pēc dažām minūtēm tāpat būs pagalam. Palidosim vilcienam drusku līdzi, drošs paliek drošs. Tad laidīsim atpakaļ un pateiksim ģenerālim, ka redzējām līķus.

Vāķis dūkdams piezemējās viņam līdzās. — Un uz līķiem pas'tīsimies?

Kašķis novaidējās. — Nē tak, tu, dumiķi! Gribi, lai acis izkalst un izkrīt no pieres?

—   Vē.

—   Tieši tā. Nu, skaidrs?

—    Kā diena, — atsaucās Nāgans, izvilkdams savu Klussnuķi. Eritrocītu. Biedriem viņš iešāva mugurā. Neliela distance, tiešs tēmējums. Tiem abiem nebija ne mazāko izredžu. Ieslēdzis maksimālu palielinājumu, Nāgans noraudzījās, kā goblinu miesas triecas pret Zemi. Pēc īsa brīža tās pārklās sniegs. Pār šiem līķiem kāds varētu paklupt tikai tad, kad izkusīs polārie ledāji.

Nāgans iegrūda Klussnuķi makstī un navigācijas datorā ievadīja ģeoplāna termināla koordinātas. Būtu jūs gana vērīgi ielūkojušies viņa rāpuļveidīgajā ģīmī, varbūt tur nomanītu smaidiņu. Pilsētai tagad bija jauns leitnants.

DEVĪTĀ NODAĻA GLĀBIŅĀ NAV GLĀBIŅA

Operatīva kABĪNe, ķerstakļu pārvalde

Foals sedeja pie RUĶu centrālā datora, gaidīdams pēdējās caurlūkošanas rezultātus. Pēc goblinu ģeoplāna rūpīgas pārslaucīšanas ar lāzerstariem uz tā bija atklājies viens vesels un viens daļējs īkšķa nospiedums. Veselo bija atstājis viņš pats. Tas bija viegli izskaidrojams, jo Foals pats bija inspicējis visas norakstītās ģeoplānu detaļas. Daļējo it labi būtu varējis atstāt nodevējs. Lai identificētu elfu, kurš Bvakellus apgādā ar RŪĶu tehnoloģiju, ar to bija par maz, toties informācijas pietika, lai atsijātu nevainīgos. Atlikušos vajadzēja vien salīdzināt ar tiem, kam bija iespēja piekļūt ģeoplānu detaļām, un saraksts saruktu ievērojami īsāks. Foals pašapmierināti novēcināja asti. Ģēnijs. Ko tur lieki kautrēties.

Patlaban dators grauzās cauri kadru failiem, savietodams tos ar daļējo nospiedumu. Foalam atlika tikai virpināt īkšķus un gaidīt sakarus ar virszemes vienību. Magmas izvirdums vēl nebija rimies. Ļoti neparasti. Neparasta sagadīšanās.

No aizdomu pilnajiem prātojumiem kentauru izrāva pazīstama balss.

—   Caurlūkošana paveikta, — dators paziņoja Foala paša tonītl. Nieciņš iedomības. — Trīssimt četrdesmit seši atzīti par neatbilstošiem. Četrdesmit potenciāli atbilstošu kandidātu.

Četrdesmit. Tīri labi. Tos it viegli varētu nopratināt. Izdevība atkal likt lietā retīnogrāfu. Bet bija vēl viena iespēja sašaurināt meklēšanas areālu.

—    Datoram. Savietot potenciālos kandidātus ar Trešā līmeņa likvidatoru personālu. — Trešā līmeņa likvidatoros bija visi, kam bija iespēja piekļūt pārkausēšanas krāsnīm.

—   Savietoju.

Dators, bez šaubām, klausīja tikai to elfu pavēlēm, kuru balsis bija ieprogrammēts pazīt. Papildu drošībai Foals savu personisko ielādi un citus nozīmīgus failus bija šifrējis datorvalodā, kas atvasināta no viņa tautas sensenās mēles — kentaurina.

Visi kentauri vieglā formā cieta no vajāšanas mānijas, un tam bija pamatots iemesls, jo pavisam viņu bija atlicis vien nepilns simts. Cilvēki bija pamanījušies pilnīgi iznīdēt visus viņu radiniekus — vienradžus. Zemzemē bija kādi seši kentauri, kas prata lasīt sentēvu valodā, un tikai viens no viņiem spēja atšifrēt datordialektu.

Jādomā, kentaurīns bija vissenākā no visām rakstībām, jo bija radies pirms vairāk nekā desmit tūkstoš gadiem, proti, laikā, kad cilvēki vien tikko bija uztapuši uz elfu pēdām. Saglabājies bija viens vienīgs kentaurīnā sarakstīts ilustrēts manuskripts — "Kapallas tīstokļi", un tā ievada rindkopā bija rakstīts, lūk, kas:

Kentauri bija plaši pazīstami kā intelektuāļi, nevis dzejnieki. Tomēr Foala skatījumā šodien šie vārdi bija tikpat aktuāli kā sirmā senatnē, kad tika sacerēti.

Bomis piesita pie kabīnes drošības stikla. Bez šaubām, formāli opkabīnē viņš ienākt nedrīkstēja, bet Foals piespieda podziņu, lai viņu ielaistu. Kentaurs nemūžam nelaida garām izdevību paķircināt izbijušo komandieri. Bomis bija pazemināts par leitnantu pēc tam, kad bija izgāzies, raudzīdams Saknes vietā pastrādāt par glābēju bosu. Ja Bomim nebūtu tik politiski ietekmīgu radu, viņš vispār būtu no ķerstakļiem izlidināts uz neatgriešanos. Taisnību sakot, kādā citā darbiņā viņam varbūt būtu klājies labāk. Vismaz nevajadzētu paciest Foala nemitīgās dzēlības.

—   Man ir pāris elektronisko veidlapu, kur vajadzīgs tavs paraksts, — leitnants sacīja, vairīdamies raudzīties kentauram acīs.

—  Vienā mierā, komandier, — Foals nogrudzinājās. — Kā sokas ar sazvērestībām? Šopēcpusdien ir kāda revolūcija padomā?

Labie elfi, klausaities: Zemes virsū cilvēks dies. Steidziet slēpties laikā bargā Zemzemē, kur tumsa sargā.

—   Lūdzams paraksti, tas arī viss, — Bomis atteica, pastiepdams pretim digitālo pildspalvu. Roka viņam drebēja.

Apbrīnojami, Foals nosprieda. Šis sadragātais elfa vraks taču reiz pa RŪĶu karjeras kāpnēm bija šāvies augšup vēja ātrumā.

—   Nē, bet nopietni, Bomi. Ar veidlapu parakstu vākšanu tev sokas vienreizīgi spoži.

Bomja acis aizdomās piemiedzās. — Tencinu, šef.

Foala mutes kaktiņi izstiepās smīniņā. — Vienmēr laipni. Neņem nu galvā.

Bomja roka pašāvās pie augoņu klātās pieres. Drusciņa kādreizējās uzpūtības vēl bija palikusi.

—   Ai, ai, laikam nošāvu greizi. Sāpīgs temats. Piedošanu.

Bomja acīs iesvēlās uguntiņa. Foals to būtu uztvēris kā

brīdinājuma signālu, ja tieši tobrīd viņa uzmanību nenovērstu datora pīkstiens.

—   Saraksts gatavs.

—    Atvaino, vienu brītiņu, komandier. Svarīgs darbiņš. Datoru padarīšanas, tev būs par grūtu.

Foals pievērsās plazmas ekrānam. Lai leitnants parakstiņu drusku pagaida. Tik un tā, jādomā, kāds nieka ģeoplānu detaļu pasūtinājums.

Tad viņam pielēca. Ar milzu troksni. Tik skaļi pret sienu netriecas pat pundura apakšbikses. Ģeoplānu detaļas. Pašu elfs. Kāds, kurš grib norēķināties par pāridarījumu. Visas Foala pieres krunciņas pieplūda ar sviedru tērcītēm. Tas taču bija tik skaidrs kā diena.

Kentaurs palūkojās uz plazmas ekrānu, lai ieraudzītu tur apstiprinājumu tam, ko zināja jau iepriekš. Tur bija tikai divi vārdi. Pirmo, Bimu Umbiņu, varēja izsvītrot acumirklī. Šis glābēju virsnieks bija gājis bojā kodolniršanas negadījumā. Otrais vārds viegli pulsēja. Leitnants Briārs Bomis. Pazemināts darbā pārstrādes brigādē aptuveni tajā pašā laikā, kad Hollija norakstīja to labā borta dzinēju. Viss saskanēja.

Foals zināja, ka dators, ja viņš desmit sekunžu laikā ziņojumu neapstiprinās, vārdu nolasīs skaļi. It kā starp citu viņš nospieda taustiņu, likdams datoram informāciju izdzēst.

—  Zini ko, Briār? — kentaurs aizžņaugti ierunājās. — Par to ķezu ar galvu es tevi apceļu tikai tā, pa jokam. Tā es izrādu līdzjūtību. Īstenībā man ir viena tāda smērīte…

Kentauram pie pakauša piedūrās kaut kas auksts un metālisks. Foals bija noskatījies gana daudz burlaku filmu, lai spētu noprast, kas tas tāds.

—  To smērīti pietaupi, kleperīt, — viņam pie auss atskanēja Bomja balss. — Man ir tāda sajūta, ka ķeza ar galvu tūliņ būs tev pašam.

MAJAKA ĶĪMISKO ATKRITUMU VILCIENS ZIEMEĻKRIEVIJA

Vispirms Artēmijs samanīja ritmisku bukņīšanos, kas tricināja mugurkaulu visā garumā. Esmu Blekrokas kūrortā, viņš iedomājās. Airīna masē man muguru. Tieši tas, kas vajadzīgs, sevišķi pēc visas tās ālēšanās pa vilcienu… Vilciens!

Viņi acīmredzot joprojām atradās "Majaka" vilcienā. Bukņīšanās nebija nekas cits kā vagona kratīšanās pāri sliežu posmu savienojumiem. Artēmijs ar piespiešanos pavēra acis, kuru katru mirkli gaidīdams gigantiskās devās uzbrūkam sāpes un bīdamies locekļus atrast nekustīgus. Taču tad viņš atklāja, ka jūtas itin labi. Pat vairāk nekā labi. Taisnību sakot, lieliski. Laikam maģija. Acīmredzot Hollija bija izdziedinājusi daudzās brūces un nobrāzumus, kamēr viņš gulēja bez samaņas.

Neviens cits te tik spirgts nejutās. Sevišķi kapteine Kniepa, kas joprojām bija bezsamaņā. Sakne ievainotajai virsniecei pāri sedza lielu mēteli.

—   Ak tad atjēdzies, ko? — viņš ierunājās, uz Artēmiju pat nepaskatījies. — Nudien nesaprotu, kā tu vari gulēt pēc visa, ko esi savārījis.

—   Savārījis? Es taču jūs izglābu… vismaz palīdzēju.

—  Vareni palīdzēji, Faul. Pats sev. Pievāci pēdējo Hollijas maģijas kripatu, kamēr viņa gulēja bez samaņas.

Artēmijs novaidējās. Laikam viss bija noticis tā kritiena dēļ. Viņas maģija kaut kā bija aizskrējusi neceļos. — Es laikam saprotu, kā tas lēcies. Tas bija…

Sakne pacirta gaisā brīdinošu pirkstu. — Nemaz nerunā. Dižais Artēmijs Fauls neko nemēdz darīt netīšām.

Par spīti vagona šūpām pūlēdamies noturēties līdzsvarā, Artēmijs pieslējās uz ceļgaliem. — Nekā nopietna taču nevarētu būt. Tikai spēku izsīkums, vai ne?

Un piepeši Saknes ģīmis atradās vien nieka centimetru no viņa degungala, pietvīcis tik koši sarkans, ka izstaroja karstumu. — Nekā nopietna? — komandieris izgrūda, dusmās tik tikko jaudādams izdabūt vārdus pār lūpām. — Nekā nopietna! Viņa pazaudējusi rādītājpirkstu! Durvis to nocirta kā ar nazi. Ar karjeru tagad cauri. Un tevis dēļ Hollijai knapi pietika maģijas, lai apturētu asiņošanu. Nu vairs nav ne drusciņas. Galīgi tukšā.

—  Viņa pazaudējusi pirkstu? — Artēmijs stingi pārvaicāja.

—  Ne jau pavisam, — komandieris atteica, pavicinādams nocirsto puļķīti. — Projām lidodams, iedūrās man tieši acī. — Saknēm ap aci jau sāka tumsnēt asinsizplūdums.

—  fa mēs tūliņ dotos atpakaļ, jūsu ķirurgi to taču varētu pielikt vietā?

Sakne nošūpoja galvu. — fa mēs varētu tūliņ doties atpakaļ. Man rādās, kopš brīža, kad devāmies projām, stāvoklis pazemē ir krasi mainījies. Ja reiz goblini mums uzsūtījuši triecienvienību, varu derēt, ka zem zemes briest kas visai pamatīgs.

Artēmijs bija satriekts. Hollija viņus visus bija izglābusi no nāves, un lūk, kā viņš par to bija atlīdzinājis. Tiesa, nelaimē viņš nebija vainojams tieši, tomēr Hollija bija cietusi, mēģinādama glābt viņa tēvu. Te bija nomaksājams parāds.

—   Kad? — viņš izgrūda.

—   Kas?

—   Pirms cik ilga laika tas notika?

—   Nezinu. Pirms minūtes.

—   Tad mums vēl ir laiks.

Komandieris pārsteigts izslējās. — Lai darītu ko?

—   Pirkstu varam vēl izglābt.

Sakne paberzēja svaigo rētas šuvi uz pleca — piemiņu no brauciena gar vilciena sāniem. — Ar ko? Man maģijas atlicis labi ja mesmerizēšanai.

Artēmijs aizvēra acis. Koncentrēdamies. — Kā būtu ar Rituālu? Jābūt kādai iespējai.

Tauta maģiju smēlās no Zemes. Lai atjaunotu maģiskās spējas, elfiem bija regulāri jāiziet cauri Rituālam.

—   Kā gan mēs te varam sarīkot Rituālu?

Artēmijs drudžaini rakājās atmiņā. Pagājušajā gadā, gatavodamies nolaupīšanas operācijai, viņš bija no galvas iemācījies lielus gabalus elfu Grāmatas teksta.

Tu zemes klēpī savu burvju spēku smelsi, Tas nāk caur laipnību, ko, ceru, godā celsi. Jem sēklu burvīgo, ko noplūc tur, Kur pilnā mēnesī stāv sirmozols ar atvaru. Tad dodies tālu prom un ieroc to, Lai zeme atdabū, ko pati izlolo.

Tupus rāpus aizlīdis pa grīdas dēļiem, Artēmijs ņēmās iztaustīt Hollijas kombinezonu.

Saknēm sirds teju stājās pukstēt uz līdzenas vietas. — Žēlīgā debess, zaņķerēn, ko tu dari?

Artēmijs pat nepacēla galvu. — Pērn Hollija izglābās tāpēc, ka viņai bija zīle.

Komandierim brīnumainā kārtā izdevās savaldīties. — Dodu tev piecas sekundes, Faul. Runā ātri.

—  Tāda virsniece kā Hollija to tik viegli vis neaizmirstu. Gandrīz esmu gatavs likt galvu ķīlā, ka…

Sakne nopūtās. — Doma, zaņķerēn, nav slikta. Tikai zīlēm jābūt svaigi plūktām. Nebūtu mēs toreiz apturējuši laiku, tā sēkla diez vai nostrādātu. Der, lielākais, pāris dienu. Es zinu, ka Foals un Hollija par abiem bija iesnieguši zīļu konservu projekta priekšlikumu, bet Padome to noraidīja.

Laikam kā ķecerību.

Komandiera sakāmais bija netipiski garš. Viņš nebija radis kratīt sirdi. Taču vienā sirds kaktiņā viņam gailēja cerība. Varbūt. Tikai varbūt. Hollija nekad nemēdza laist garām izdevību vienu otru likumu apiet ar līkumu.

Artēmijs atvilka kapteines Kniepas formas svārku rāvējslēdzi. Kaklā viņai karājās divi nieciņi, uzvērti zelta ķēdītē. Viņas Grāmata, elfu bībele. Artēmijs zināja, ka grāmatiņa aizdegsies, ja viņš mēģinās tai pieskarties bez Hollijas atļaujas. Bet tur bija vēl kas. Maza organiskā stikla lodīte, pilna ar zemi.

—  Tas ir noteikumu pārkāpums, — sacīja Sakne, dziļi sašutis vis neizklausīdamies.

Hollija sakustējās. Tādā kā pusnemaņā. — Ūja, komandier. Kas jums ar aci?

Artēmijs nelikās ne zinis un sašķaidīja sīko lodīti pret vagona grīdu. Saujā viņam iekrita augsne un maza zīlīte. — Tagad mums tikai atliek to ierakt zemē.

Komandieris uzsvieda Holliju sev uz pleca. Artēmijs pūlējās neskatīties uz vietu, kur reiz bija piestiprināts viņas rādītājpirksts.

—   Tad mums laiks izkāpt.

Artēmijs pašķielēja uz arktiskajiem klajumiem, kas šāvās garām vagonam. Izkāpšana nebūs tik vienkārša, kā varēja domāt, klausoties komandiera vārdos.

Caur griestu lūku lejup izveicīgi nolēca Sulainis, kas bija pieskatījis goblinu triecienvienību, tupēdams uz vagona jumta.

—  Prieks tevi redzēt tik lunkanu, — Artēmijs strupi piezīmēja.

Kalpotājs pasmaidīja. — Arī man, Artēmij, prieks jūs redzēt.

—   Nu? Ko redzēji? Kas tur, augšā? — Sakne noprasīja, pārtraukdams priekpilno atkalredzēšanos.

Sulainis jauniņajam saimniekam aplika roku ap pleciem. Gan viņi aprunāsies vēlāk. — Goblini ir projām. Jocīgi. Divi nolaidās zemāk izlūkos, un tad trešais tiem abiem iešāva mugurā.

Sakne pamāja. — Cīņa par varu. Gobliniem nav ļaunāka ienaidnieka par viņiem pašiem. Bet tagad mums jātiek laukā no vilciena.

—  Pēc kāda puskilometra būs vēl viens līkums, — Sulainis teica. — Labākā izdevība.

—   Kā mēs izkāpsim? — Artēmijs vaicāja.

Sulainis pasmīnēja. — Salīdzinot ar to, kas man padomā, "izkāpsim"izklausās visai mīksti teikts.

Artēmijs nokunkstējās. Atkal tā bizošana un lēkāšana.

operatīvā kabinī

Foala smadzenes meta burbuļus kā verdošā eļļā iesviests jūras gliemis. Joprojām bija zināmas izredzes, ja Bomis patiesi nesadomās viņu nošaut. Nospiedis slēdzi, un visam beigas. Maģijas kentauriem nebija. Ne kripatiņas. Viņi izdzīvoja, pateicoties plikam intelektam. Intelektam un prasmei ienaidniekus samīdīt ar pakaviem. Bet Foalam bija sajūta, ka akurāt uz līdzenas vietas Briārs viņu nenokniebs. Jo tas bija pārāk aizrāvies, ļauni priecādamies.

— Ei, Foal, — leitnants teica, — kālab tu neieslēdz iekšējos sakarus? Redzēsi, kas būs.

Foals itin labi varēja iedomāties, kas būs. — Neuztraucies, Briār. Nekādu piepešu kustību.

Bomis iesmējās, un viņa prieks izklausījās neviltots. — Briār? Ak tad tagad mēs viens otru uzrunājam vārdā, ko? Droši vien apjēdz, cik lielā ķezā esi iekūlies.

Tieši to Foals nupat sāka apjēgt. Aiz aptumšotā stikla RŪĶu tehniķi rāvās melnās miesās, lai sadzītu pēdas slepenajam aģentam, nenieka nenojauzdami par drāmu, kas risinājās blakus, nepilnus divus metrus tālāk. Tehniķus Foals varēja redzēt un dzirdēt, bet redzamība un dzirdamība darbojās tikai vienā virzienā.

Vainot te kentaurs varēja tikai pats sevi. Viņš bija kategoriski pieprasījis, lai operatīvā kabīne tiktu uzbūvēta saskaņā ar viņa paša vajāšanas mānijas iespaidā izstrādātajiem standartiem. Titāna kubs ar necauršaujamiem logiem. Visā telpā nebija neviena vada, ar ārpasauli opkablni nesavienoja pat neviens vienīgs optiskās šķiedras kabelītis.

Totāla izolācija. Protams, ja vien tu nesadomā atvērt durvis, lai ar pāris apvainojumiem apveltītu sensenu ienaidnieku. Foals novaidējās. Māmiņa allaž bija teikusi, ka mutes klabināšanas dēļ viņš iekulsies nepatikšanās. Bet viss vēl nebija zaudēts. Kentauram vēl piedurknē bija pietaupīti pāris dūži. Plazmas grīda, piemēram.

—     Tad kamdēļ tas viss, Bomi, — kentaurs ievaicājās, paceldams pakavus mazu gabaliņu nost no flīzēm. — Tikai lūdzams nesaki, ka gribi valdīt pār pasauli.

Bomis nemitējās smaidīt. Viņa stunda bija situsi.

—     Ne jau acumirklī. Pagaidām pietiks ar Reglamenta Ūniju.

—   Bet kāpēc?

Bomja acīs iezalgojās neprāts. — Kāpēc? Tev pietiek nekaunības man prasīt — kāpēc? Es biju Padomes paipuisītis! Pēc piecdesmit gadiem es būtu priekšsēdētājs! Un tad pagadās Artēmija Faula lieta. Viena nieka diena, un visas manas cerības sabradātas pīšļos. Attopos sakropļots un pazemināts amatā! Un viss, Foal, tevis dēļ. Tu biji vainīgs, un Sakne! Tāpēc atpakaļ sliedēs mana dzīve ieies tikai tad, kad jūs abi būsit krituši negodā. Tu tiksi vainots goblinu uzbrukumos, bet Jūliuss būs beigts un apkaunots. Un kā prēmiju es dabūšu vēl arī Artēmiju Faulu. Iznākums būs tik tuvs ideālam, ka neko labāku es nebūtu varējis vēlēties.

Foals nosprauslājās. — Vai tu no tiesas domā, ka spēsi sakaut RŪĶus ar saujiņu Klussnuķu?

—     Sakaut RŪĶus? Kam man tas vajadzīgs? Es esmu RŪĶu varonis. Vai, pareizāk sakot, būšu. Tu šajā ludziņā būsi sliktais.

—    To mēs vēl redzēsim, mērkaķi tāds, — Foals teica, nospiezdams slēdzi un aizsūtīdams infrasarkanās gaismas signālu uz grīdā iebūvētu uztvērēju. Pēc piecām sekundes desmitdaļām slepenajai plazmas membrānai vajadzēja uzkarst. Vēl pēc pussekundes plazmas gēlā kā meža ugunsgrēkam vajadzēja izplatīties neitrīno lādiņam, kas apdullinātu ikvienu, kurš pieskāries grīdai un nav kontaktā ar, mazākais, trim sienām. Teorētiski.

Bomis līksmi ieķiķinājās. — Ļauj, es pateikšu pirmais. Tavas plazmas flīzītes nedarbojas.

Foals jutās ar kaunu izgāzies. Uz brīdi. Tad viņš uzmanīgi nolaida pakavus uz grīdas un nospieda citu podziņu. Tā iedarbināja lāzeru, ko aktivizēja balss skaņa. īsi sakot, tam par upuri kristu tas, kurš pirmais ierunāsies. Kentaurs aizturēja elpu.

—   Plazmas flīzīšu nav, — Bomis turpināja. — Un ar balsi darbināmā lāzerlša arī. Tu patiesi esi glumiķis, Foal. Lai gan neteikšu, ka jūtos pārsteigts. Allaž esmu zinājis, ka lomai, ko esmu iecerējis, tāds ēzelis kā tu būs pašā reizē.

Leitnants iekārtojās grozāmajā krēslā un uzkrāva kājas uz datoru galda. — Tad esi jau izskaitļojis, kas un kā?

Foals apdomājās. Kurš tas varētu būt? Kurš gan spētu ar Foalu mēroties viņa paša lauciņā? Bomis jau nu ne, tas bija skaidrs. Lai nu kurš, bet viņš tehnikas lietās bija pēdīgais nesapraša. Nē, uzlauzt kentaurīna šifru un dezaktivēt kabīnes aizsargsistēmas spēja tikai viens vienīgs elfs.

—   Opāla Koboji, — kentaurs izdvesa.

Bomis paplikšķināja Foalam pa galvu. — Pareizi. Visu te modernizēdama, Opāla šur tur sabāza spiegu kameras. Kolīdz tu biji tik laipns, lai kameras priekšā pārtulkotu pāris dokumentiņus, tavu šifru uzlauzt un šo to pārprogrammēt bija nieka lieta. Un smieklīgākais, ka rēķinu apmaksāja Padome. Pat spiegu kameras. Tagad Bvakelli gatavojas uzbrukt pilsētai, RŪĶu ieroči un sakari ir izgājuši no ierindas, un pats labākais, ka tu, mans pakavotais draugs, par to visu dabūsi atbildēt. Galu galā brīdī, kad apkārt trako krīze, tu tupi, ieslēdzies operatīvajā kabīnē.

—   Neviens tam nenoticēs! — Foals iebilda.

—   Un kā vēl noticēs, sevišķi tad, kad tu nobloķēsi RŪKu drošības sistēmas, ieskaitot DNS lielgabalus.

—   Ko es tuvākajā laikā nedarīšu.

Bomis pagrozīja pirkstos melnu, matētu tālvadības pulti. — Baidos, ka no tevis te vairs nekas nav atkarīgs. Opāla izjauca tavu nieka sistēmiņu un visu salādēja šajā smukulītē.

Foals norīstījās. — Tu gribi teikt…

—  Tieši tā, — Bomis atteica. — Nekas nedarbojas, kamēr es nenospiežu podziņu.

Viņš podziņu nospieda. Un pat ja Foalam būtu fejas reakcija, viņš tik un tā nekādi nebūtu paguvis laikus paraut gaisā visus pakavus. Plazmas trieciens izlidināja viņu no speciāli pielāgotā grozāmā krēsla.

POLĀRAIS LOKS

Sulainis visiem lika piesieties pie Lunārsiksnas, katram pie sava posma. Viegli līgodamies vēja brāzmās, pulciņš virzījās uz vagona durvīm kā iereibis krabis.

Elementāra fizika, Artēmijs pats sev atgādināja. Samazinātā gravitācija triecienu pret arktisko ledu darīs vieglāku. Par spīti visai loģikai brīdī, kad Sakne visu pulku izrāva tumsā, pār Artēmija lūpām izlauzās viens vienīgs elsiens. Vēlāk, kad viņš notikumu pārcilāja prātā, elsiens no atmiņām tika svītrots.

Vilciena saceltais viesulis aiznesa viņus pāri gulšņiem un iegrūda kupenā. Sekundi pirms piezemēšanās Sulainis izslēdza antigravitācijas jostu, citādi viņi būtu atlēkuši no sniega kā kosmonauti no Mēness virsmas.

Sakne atsvabinājās pirmais un sāka pilnām saujām rakties sniegā, līdz pirksti atdūrās pret vienlaidus ledu.

—   Nav jēgas, — viņš teica. — Ledum cauri es izlauzties nevaru.

Turpat aiz muguras atskanēja klikšķis.

—  Atkāpieties, — Sulainis ieteica, nomērķēdams ar savu automātu.

Sakne paklausīja un aizklāja acis ar delnu. Ar ledus drumslām acis var izdurt tikpat labi kā ar sešcollu naglām. Tiešā tēmējumā iztukšojis visu aptveri, Sulainis sasalušajā virsmā izšāva paseklu dobumu. Uz visām pusēm aizlidoja ledus žļurga, jau tā samirkušo pulciņu izmērcēdama līdz ādai.

Sakne metās skatīties, kā veicies, iekams dūmi vēl bija izklīduši. Viņš pasauca Sulaini palīgā — Hollijai nupat bija atlikušas burtiski sekundes. Vajadzēja veikt Rituālu. Pēc īsa brīža jebkādi mēģinājumi pirkstu piešūt vairs nepavisam nebūtu saprātīgi. Pat ja viņi to mācētu.

Komandieris ielēca bedrē, rausdams sāņus vaļīgos ledus gabalus. Baltumā pavīdēja rūsgans aplītis.

—   Jā! — viņš iekliedzās. — Zeme!

Sulainis nolaida bedrē Hollijas trīcošās miesas. Cilvēka stiprajās rokās viņa gulēja kā lelle. Sīciņa un ļengana. Sakne, apliecis Hollijas pirkstus ap nelegālo zīli, viņas kreiso roku iegrūda dziļi izšķaidītajā augsnē. Tad viņš izvilka no jostas līmlentes rituli un norauto pirkstu bez liekām manierēm pielāgoja apmēram īstajā vietā.

Elfs un abi cilvēki sastājās apkārt un gaidīja.

—  Varētu arī neizdoties, — Sakne nervozi nomurmināja. — Tā zīļu konservēšana ir jauna padarīšana. Ne reizi nav izmēģināta. Tas Foals ar $avām iedomām. Lai gan parasti tās darbojas. Parasti darbojas.

Artēmijs uzlika roku komandierim uz pleca. It nekas cits viņam neienāca prātā. Mierināšana nepavisam nebija viņa stiprā puse.

Piecas sekundes. Desmit. Nekā.

Tad…

—   Skatieties! — Artēmijs iekliedzās. — Dzirkstele.

Vientuļa zila dzirkstelīte slinki līda augšup pa Hollijas dilbu, locīdamās līdzi vēnām. Tā aizceļoja pāri krūškurvim, uzrāpās viņas smailajā zodiņā un tad ienira miesā tieši starp acīm.

—  Atkāpieties, — Sakne ieteica. — Esmu redzējis divminūšu dziedēšanu. Kādunakt Talsā. Vesela ģeoplānu osta gandrīz aizgāja pa gaisu. Par četrminūšu neesmu pat dzirdējis.

Viņi mudīgi pamuka atpakaļ līdz krātera malai. Pēdējā brīdī. No zemes izšāvās vēl citas dzirksteles, steigdamās uz Hollijas labo roku, it kā zinādamas, ka tur palīdzība nepieciešama visvairāk. Tās ienira pirksta locītavā kā plazmas torpēdas, izkausēdamas plastikāta līmlenti.

Hollija uzšāvās stāvus gaisā, rokas viņai kūlā jās kā raustāmajam ķiparam. Kājas sāka svaidīties, it kā spārdīdamas neredzamus ienaidniekus. Tad ietrīcējās balss saites, izgrūzdamas augstu, spalgu, griezīgu skaņu, kas lika iesprāgt plānākajām ledus plāksnēm.

—    Vai tas ir normāli? — Artēmijs iečukstējās, it kā Hollija ko varētu sadzirdēt.

—    Man šķiet, — komandieris atbildēja. — Smadzenes pārbauda visas sistēmas. Tā tev nav nekāda brūču un nobrāzumu lāpīšana, ja saproti, ko es ar to domāju.

Visas Hollijas ķermeņa poras sāka kūpēt, vēdinādamas laukā radiācijas paliekas. Viņa svaidījās un spārdījās, šļūkdama atpakaļ puskusušajā zampā. Skats nebija no pievilcīgajiem.

Ūdens izgaroja, RŪĶu kapteini ietīdams miglā. Cauri vīdēja tikai viņas kreisā roka ar neganti trīcošiem pirkstiem.

Piepeši Hollija aprima. Roka sastinga, tad cauri miglai nokrita lejup. Arktikas nakts steidzās no jauna pieteikt savas tiesības uz klusumu.

Viņi paspēra solīti tuvāk, iebāzdami degunu miglā. Artēmijs gribēja redzēt, bet baidījās skatīties.

Sulainis, ievilcis elpu, pasita miglas aizkaru sāņus. Lejā nebija ne troksnīša. Hollijas miesas gulēja klusas kā kaps.

Artēmijs pašķielēja uz bedrē guļošo stāvu. — Man šķiet, viņa ir pamodusies…

Viņš palika pusvārdā, jo Hollija pēkšņi nāca pie samaņas. Viņa uzšāvās stāvus ar lāstekām skropstās un kastaņbrūnajos matos. Krūtis ar joni cilājās, it kā viņa milzu malkiem rītu gaisu.

Artēmijs saķēra viņu pie pleciem, uz mirkli nometis mūžīgo aukstasinības un atturības čaulu. — Hollij. Hollij, runā! Tavs pirksts. Kārtībā?

Hollija patirināja pirkstus un savilka tos dūrē. — Laikam gan, — viņa atteica un iekrāmēja Artēmijam tieši starp acīm. Pārsteigtais puika ievēlās kupenā. Todien jau ceturto reizi.

Hollija piemiedza ar aci izbrīnītajam Sulainim. — Tagad esam norēķinājušies, — viņa sacīja.

Komandierim Saknēm sirdij dārgu atmiņu nebija daudz. Taču vēlāk, kad dzīvē gadījās pagalam drūmi brīži, viņš acu priekšā mēdza uzburt šo skatu un klusībā paķiķināt.

Operatīvā kabīne

Foals atjēdzās. Smeldza visas maliņas, un pie tā viņš nebija radis. Kentaurs pat nespēja atminēties, kad pēdējoreiz bija izjutis īstas sāpes. Tiesa, Jūliusa kodīgās piezīmes pāris reižu bija iedzēlušas sirdī, bet patiesi fiziskas dabas traucējumi nebūt nepiederēja pie lietām, ko viņš bija ar mieru paciest, ja vien spēja kā nebūt izvairīties.

Kentaurs gulēja uz operatīvās drošības kabīnes grīdas, iesprūdis biroja krēsla atlūzās.

—   Bomis, — viņš noņurdēja, un turpmākās divas minūtes veltīja tam, ko te nāktos svītrot kā nepiedienīgus izteicienus.

Kad dusmas pēdīgi bija izvēdinātas, ieslēdzās smadzenes, un kentaurs ar pūlēm pieslējās no plazmas flīzēm. Pēcpuse bija apsvilusi. Uz dibengala vietumis būs nogājusi spalva. Tas jaušami mazināja kentaura pievilcību. Kentauru aprindās pēcpuse bija pirmais, kam skatu uzmeta naktsklubā uzrunāta potenciālā draudzene. Foals gan nebija nekāds lielais dancotājs. Viņam lācis bija uzkāpis uz visiem četriem pakaviem.

Kabīne bija pilnībā noslēgta. Nobruņota kā elfu tautas parunās iemūžinātais gnoma naudas muķis. Foals uzklikšķināja savu izejas kodu. "Foals. Durvis."

Dators klusēja.

Viņš izmēģināja verbālo vadību. — Foals. Viens, divi, viens, atcelt. Durvis.

Ij ne pīkstiena. Viņš bija slazdā. Paša drošības ierīču gūsteknis. Pat logi bija aptumšoti, tā ka operatīvā telpa nebija saskatāma. Pilnībā noslēgts un ieslēgts. Nekas nedarbojās.

Lai gan gluži precīzi tas vis nebija teikts. Darbojās viss, tikai sirdsmīļie datoriņi saimniekam neklausīja. Un Foals pārāk labi zināja, ka, nespēdams piekļūt centrālajam datoram, no kabīnes laukā netiks.

Viņš norāva no galvas folijmici un saņurcīja to kamolā.

—   Daudz gan laba man esi darījusi! — kentaurs noteica, iegrūzdams mici atkritumu pārstrādātājā. Veicis priekšmeta ķīmiskā sastāva analīzi, aparāts nogādāja to atbilstošā tvertnē.

Uz sienas iesprakšķēdamies atdzīvojās plazmas monitors. Tuvplānā parādījās Opālas Koboji seja, ko rotāja tik plats smīns, kādu kentaurs vispār neatminējās redzējis.

—   Sveiks, Foal. Sen neesam tikušies.

Foals atsmaidīja pretim, taču ne gluži tik plati. — Opāla. To prieku! Kā tavējiem? — Visiem bija zināms, kā Opāla tika iegrūdusi bankrotā pašas tēvu. Tā bija biznesa aprindu leģenda.

—   Ļoti labi, paldies. Gubeņa iestāde ir jauks trakonams.

Foals izšķīrās par labu vaļsirdības taktikai. Šo paņēmienu

viņš nemēdza likt lietā īpaši bieži. Bet derēja pamēģināt.

—  Opāla. Padomā, ko tu dari. Bomis taču ir jucis, apžēlojies. Kolīdz viņš dabūs, ko grib, tūliņ no tevis atbrīvosies. Nepagūsi ne aci pamirkšķināt!

Lauma pagrozīja perfekti manikirētu pirkstiņu. — Nē, Foal, tu kļūdies. Es Briāram esmu nepieciešama. No visas tiesas. Bez manis un mana zelta viņš būs tukša vieta.

Kentaurs cieši ielūkojās Opālai acīs. Laumiņa nudien ticēja tam, ko runāja. Kā tik spožs intelekts varēja ieslīgt tādos maldos?

—   Es zinu, kur tas suns aprakts, Opāla.

—   Ak tā?

—  Jā. Tev vēl aizvien kremt, ka toreiz, universitātē, es dabūju to zinātnes medaļu.

Uz mirkli Koboji pašpārliecība pagaisa un viņas sejiņa vairs nešķita tik ļoti perfekta.

—   Tā medaļa pienācās man, tu, stulbais kentaur. Mani spārni bija nesalīdzināmi pārāki par tavu smieklīgo iridokameru. Tu uzvarēji tāpēc, ka biji vīrišķis. Un tas bija vienīgais iemesls.

Foals apmierināti pasmīnēja. Pat brīdī, kad izredzes bija tik ļoti niecīgas, kentaurs nebija zaudējis prasmi, kas viņu darīja par neciešamāko radījumu apakš zemes ikreiz, kad vien viņš tāds vēlējās būt.

— Un ko, Opāla, tu tādu gribēji? Vai tiešām uzradies tikai tādēļ, lai papļāpātu par skolas laikiem?

Opāla nesteidzīgi iedzēra malciņu no kristāla glāzes. — Es, Foal, uzrados tikai tādēļ, lai tev darītu zināmu, ka es visu redzu, tāpēc sēdi mierā. Gribēju arī parādīt tev šādus tādus kadrus no apsardzes kamerām pilsētas centrā. Starp citu, tiešais ēters, un Briārs šobrīd runā ar Padomi, visā vainodams tevi. Priecīgu skatīšanos.

Opālas seja pazuda, un tās vietā parādījās Glābiņas centrs. Skats no augšas. Tūristu rajons, Tupeņa Rāceņa lielbodes ieeja. Parasti te drūzmējās pārīši no Atlantīdas, cits citu bildēdami pie strūklakas. Tikai ne šodien, jo tagad tur bija kaujas lauks. Bvakelli bija sākuši atklātu karu pret RŪĶiem, un izskatījās, ka cīņa ir stipri vienpusīga. Goblini šaudījās ar Klussnuķu lāzeriem, bet ķerstakļi nešaudījās nemaz. Tikai raudzīja nolīst aizsegā, kur nu kurais. Pilnīgi bezpalīdzīgi.

Foals skatījās ar vaļā muti. Tā bija katastrofa. Un vaina tiks uzvelta viņam. Protams, ar grēkāžiem allaž bija tā, ka nedrīkst pieļaut, lai tie paliek dzīvajos un sadomā pierādīt, ka nemaz nav vainīgi. Vajadzēja kaut kā dot ziņu Hollijai, turklāt ar lielu steigu, citādi viņi visi būs pagalam.

DIVPADSMITĀ NODAĻA ĶEZA UN CĪŅA

GLĀbiņas centRs

HH upeņa Rāceņa lielbode nebija gluži tā vieta, kur jūs I gribētu pavadīt dzīves jaukākos brīžus. Ceptie kartupeļi tur bija izmirkuši eļļā, gaļas izcelsme nebija nosakāma, un piena kokteiļos peldēja kunkuļi, kas šņirkstēja zobos. Tomēr tirdzniecība lielbodē noritēja brīnum rosīgi, sevišķi saulgriežos.

Konkrētajā acumirklī kapteinis Ķeza Vaktiņš teju vai labprātāk būtu vēlējies sēdēt iekšā, ātrās apkalpošanas ēstuvē, un gremot gumijotu burgeru, nekā atrasties ārpusē, kur nācās skraidelēt šurpu turpu, lai izvairītos no lāzeriem. Par mata tiesu.

Tā kā Sakne bija noziedējis, kaujas komandiera pienākumi gūlās uz kapteiņa Vaktiņa pleciem. Parasti viņš šādu atbildību būtu no sirds izbaudījis. Tikai parasti viņam būtu arī tādas priekšrocības kā transports un ieroči. Laime, ka vismaz sakari vēl darbojās.

Kamēr Ķeza kopā ar patruļniekiem aplūkoja vietas, kur

Bvakelli nule redzēti, viņiem uzbruka kāds simt triādes partizānu. Sasēduši jumtu korēs, goblini RŪĶu vienībai sarīkoja īstu ugunspirti, šaudīdamies gan ar Klussnuķu lāzeriem, gan ugunslodēm. No Bvakellu puses tāds plāniņš bija visai komplicēts. Vidusmēra goblins ar grūtībām spēj pakasīties un nospļauties vienlaikus. Noteikti bija kāds, kurš viņus izrīko.

Ķeza un kāds jauniņš kaprālītis bija iespiesti bezizejā aiz foto būdiņas, bet pārējie virsnieki kaut kā pamanījās iesprukt Tupeņa lielbodē.

Pagaidām viņi vēl spēja goblinus atvairīt ar tāzeriem un bakstīkļiem. Tāzeriem šāviena distance bija desmit metri, un ar bakstīkļiem ko iesākt varēja tikai tuvcīņā. Gan vienus, gan otrus darbināja elektriskās baterijas, kas agrāk vai vēlāk mēdz izlādēties. Pēc tam atliks tikai akmeņi un plikas dūres. Pat vairogi nebija izmantojami, jo Bvakelli bija apgādājušies ar RŪĶu kaujas ķiverēm. Skaidrs, ka ne jau ar pašām modernākajām, taču vairogfiltru tām netrūka.

Pāri būdiņai slaidā lokā pāršāvās ugunslode, iekusdama asfaltā turpat pie kājām. Goblini pieņēmās prātā. Nosacīti runājot. Nevis pūlējās būdiņu cauršaut, bet lādiņus raidīja tai pāri. Nupat tuvojās pēdējais brīdis.

Ķeza piesita pie mikrofona. — Vaktiņš bāzei. Kā ar ieročiem?

—  It nekā, kaptein, — atskanēja atbilde. — Papillam virsnieku, kas tukšā, šauj vai ar pirkstiem. Lādējam vecās elektrībenes, bet tur vajadzēs, minimums, astoņas stundas. Glābējiem ir pāris bruņu kombīšu. Paātrinātā tempā sūtu jums. Piecas minūtes. Ne vairāk.

—  D'Arvit\ — kapteinis nošķendējās. Tūliņ nāksies kustēties. Nupat šitā būdele kuru katru brīdi sasprāgs gabalos, un viņi paliks gobliniem uz grauda. Kaprālītis blakus šausmās drebēja.

—   Debestiņ, — Ķeza izgrūda. — Saņemies taču.

—   Aizveries, Ķuzi, — pāri trīcošajām lūpām izvēla viņa brālis Mormiška. — Tev mani vajadzēja pieskatīt. Mamma teica.

Ķeza draudīgi pakratīja pirkstu. — Kad pildām dienesta pienākumus, es esmu kapteinis Vaktiņš, kaprāl. Un, tavai zināšanai, es tevi pieskatu.

—  Jā, jā, baigā pieskatīšana, ne? — Mormiška iečinkstējās un uzmeta lūpu.

Ķeza vairs nezināja, kas viņu tracina vairāk — sīkais bračka vai goblini.

—   Labi, Mormiška. Būdele ilgi vairs neturēsies. Mums jāizlaužas līdz lielbodei. Skaidrs?

Mormiškas trīcošā apakšlūpa piepeši manāmi saspringa.

—   Nemūžam. Nekustēšos ne no vietas. Tu nevari mani piespiest. Labāk palikšu te līdz mūža galam.

Ķeza pacēla vizieri. — Uzklausi mani. Paklausies. Mūža galu tu pieredzēsi pēc sekundēm trīsdesmit. Mums jākustas.

—   Bet goblini, Ķuzi.

Kapteinis Vaktiņš sagrāba brāli pie pleciem. — Par gobliniem vari neuztraukties. Labāk domā par to, kā mana kāja bliezīsies tev pret pakaļu, ja jozīsi par lēnu.

Mormiška saviebās. Ko tādu viņš jau bija pieredzējis.

—   Mēs taču paliksim dzīvi, ko, brālīt?

Ķeza viņam piemiedza ar aci. — Skaidra lieta. Es taču esmu kapteinis, vai ne?

Mazais brālis pamāja. Apakšlūpa viņam atkal ietrīcējās.

—   Labi. Tagad notērņē snurķi uz durvīm un joz, kolīdz teikšu. Saprati?

Galva atkal noklanījās. Mormiškas zods kratījās vēl dūšīgāk nekā dzeņa knābis.

—   Tā, kaprāl. Ieņemt vietu. Pēc komandas…

Vēl viena ugunslode. Šoreiz tuvāk. No Ķezas gumijas zolēm sāka kūpēt melni dūmi. Kapteinis pašķielēja gar sienmali. Lāzera lādiņš gandrīz izrāva degunā trešo nāsi. Noblīkšķēja pusducis šāvienu, un ap stūri dancodams apsviedās tērauda reklāmas statnis. Uz tā bija rakstīts "Fotofinišs". Vai, pareizāk sakot, "Fot finišs". Viducī, "o" vietā, rēgojās kūpošs caurums. Tātad lāzers plāksnei gāja cauri. Bet būs vien jāiztiek ar to pašu.

Paķēris virpuļojošo statni, Ķeza to uzvilka pāri galvai. Tādas kā bruņas. RŪĶu aizsargtērpi bija izklāti ar mikrošķiedrām, kas izkliedēja neitrīno lādiņus un pat skaņas viļņus, taču Klussnuķus pazemē neviens nebija izmantojis jau vairākus desmitus gadu, tāpēc aizsardzība pret tiem tērpos nebija iebūvēta. Klussnuķis RŪĶu formas tērpā caurumu izrāva tik viegli kā zīdpapīrā.

Viņš iebukņīja brālim mugurā. — Gatavs?

Mormiška it kā pamāja, bet varbūt galva viņam tikai noraustījās, jo nupat viņš trīcēja pie visām miesām.

Ķeza stingri nostājās uz kājām, sakārtodams statni, lai tas nosegtu krūtis un muguru. Pāris bliezienus izturēs. Pēc tam viņa rumpis kalpos Mormiškam par aizsegu.

Vēl viena ugunslode. Tieši starp būdeli un lielbodes ieeju. Pēc brīža liesmas segumā izēdis bedri. Vajadzēja iet tūliņ. Caur uguni.

—   Ķiveri ciet!

—   Kāpēc?

—  Taisi ciet, kaprāl, un viss.

Mormiška paklausīja. Ar brāli pastrīdēties vēl varētu, bet ne jau ar augstākstāvošu virsnieku.

Uzlicis roku Mormiškam uz muguras, Ķeza grūda. Stipri. — Uz priekšu! Mudīgi!

Un viņi joza tieši ugunī, pašā spoži baltajā viducī. Ķeza dzirdēja, kā mikrošķiedras tērpā sprāgst pušu, raudzīdamas tikt galā ar pārmērīgo karstumu. Pie zābakiem lipa verdošs piķis, izkausēdams gumijas pazoles.

Tad uguns palika aiz muguras, un viņi klupdami krizdami metās uz divviru durvīm. Ķeza notrauca no viziera sodrējus. Viņa vīri gaidīja, aizsegušies ar necauršaujamiem vairogiem. Divi paramediķu zintnieki bija novilkuši cimdus, gatavi uzlikt rokas.

Vēl desmit metru.

Viņi skrēja, cik jaudas.

Goblini tikmēr bija aplēsuši distanci. Visapkārt iespindzējās lādiņu krusa, saberzdama putekļos lielbodes skatlogu atliekas. Ķezām galva pasitās uz priekšu ļumīga kā gliemis un piere plakaniski ietriecās ķiverē. Goblini šāva vēl. Zemāk. Vesels blāķis tieši starp lāpstiņām. Statņa plāksne izturēja.

Trieciens kapteini parāva gaisā kā papīra pūķi, uzgrūda virsū brālim un abus ar joni iepūta pa sapostītajām divviru durvīm. Pārējie viņus tūliņ aizvilka necauršaujamo vairogu sienas aizsegā.

—   Mormiška, — kapteinis Vaktiņš izdvesa par spīti sāpēm, troksnim un sodrējiem. — Dzīvs?

—    Normāli, — atteica vecākais paramediķu zintnieks, apveldams Ķezu uz vēdera. — Savukārt jums uz muguras no rīta būs viena otra jauka skrambiņa.

Kapteinis Vaktiņš atbīdīja zintnieka roku. — Vai ir kādas zinas no komandiera?

Zintnieks pakratīja galvu. — Nekā. Sakne ir pazudis, pildot dienesta pienākumus, un par komandiera vietas izpilditāju iecelts Bomis. Un, kas vēl ļaunāk, nupat visi runā, ka to visu uzrīkojis Foals.

Ķeza nobālēja. Ne jau tāpēc, ka mugura sāpēja. — Foals! Nevar būt.

Viņš bezspēcīgā niknumā nošņirkstināja zobus. Foals un komandieris. Nebija izvēles. Nāksies. Būs jādara tas, kas viņam mēdza rādīties ļaunākajos murgos.

Kapteinis Vaktiņš ar pūlēm paslējās uz elkoņa. Gaiss virs galvas virmoja un zumēja, Klussnuķu lādiņu savandīts. Sakāve bija neizbēgama — tas bija tikai laika jautājums. Nāksies.

Ķeza ievilka elpu. — Labi, vīri. Klausieties. Atkāpjamies uz ķerstakļu pārvaldi.

Kareivji sastinga. Pat Mormiška uz brīdi stājās šņukstēt. Atkāpties?

—   Nedzirdējāt? — Ķeza nikni izgrūda. — Atkāpjamies. Bez ieročiem mums uz ielas nav ko darīt. Tagad kustieties.

RŪĶi, kājas vilkdami, bīdījās uz dienesta izejas pusi. Zaudēt viņi nebija raduši. Sauc, kā gribi: par atkāpšanos vai taktisku manevru, tik un tā ir un paliek bēgšana. Un kurš gan būtu spējis iedomāties, ka tādu pavēli jelkad dzirdēs no Ķezas

Vaktina mutes?

ARktikAS GEoplānistU OSTA

Artēmijs un viņa ceļabiedri patvērās ģeoplānu ostā. Hollija turp tika nogādāta, pārmesta Sulainim pār plecu. Kapteine skaļi protestēja vairākas minūtes, līdz komandieris viņai pavēlēja aizvērties.

—  Jūs nule kā esat pārcietusi smagu maģisku operāciju, — viņš aizrādīja. — Tāpēc stāviet klusu un vingrinieties. — Tagad bija būtiski, lai Hollija pirkstu vismaz stundu kustinātu un locītu, lai cīpslas atkal pareizi savienotos. Svarīgākais, ka rādītājpirkstu vajadzēja kustināt tieši tā, kā viņa to bija iecerējusi izmantot, proti, īpaši trenēties šaujamieroču slēdža spiešanā.

Viņi sanāca pulciņā ap ieslēgtu plazmas krāsniņu, kas stāvēja pamestajā izejošo reisu uzgaidāmajā zālē.

—  Ūdens ir? — Hollija apvaicājās. — Pēc visas tās dziedināšanās esmu izkaltusi galīgi sausa.

Sakne piemiedza ar aci, kā gadījās visai reti. — Parādīšu jums vienu triku, ko reiz iemācījos. Lauka apstākļos. — No jostas viņš atāķēja bundulīti ar plakanu snīpīti. Tas izskatījās gatavots no organiskā stikla un pilns ar dzidru šķidrumu.

—   Necik daudz tur nav, — Sulainis aizrādīja.

—  Vairāk, nekā tu domā. Tas ir hidroziona šāviņš: miniatūrs ugunsdzēšamais aparāts. Ūdens saspiests niecīgā tilpumā. Iešauj tādu ugunī, un trieciens liek kompresoram darboties atpakaļgaitā. Puslitrs ūdens zem spiediena šaujas liesmās. Efektīvāk nekā simt litri ar liešanu. Mēs tos saucam par šņākatām.

—  Ļoti labi, — Artēmijs dzedri noteica. — Ja vien būtu ar ko izšaut.

—   Nemaz nevajag, — Sakne atsaucās, izvilkdams prāvu nazi. — Var arī ar rokām.

Pavērsis šāviņa sprauslu pret blašķes kakliņu, viņš norāva uzbāznīti. Traukā iešāvās putojoša strūkla.

—  Lūdzu, kapteine. Lai neviens nedomā teikt, ka es nerūpējos par saviem virsniekiem.

—   Gudri, — Artēmijs atzina.

—   Un labākais, — komandieris piebilda, tukšo šņākatu iebāzdams kabatā, — ka tie verķi ir daudzkārt izmantojami. Atliek šo iebāzt sniega kaudzē, un kompresors izdarīs visu, kas darāms, tā ka šoreiz es pat nevaru piesieties Foalam par aprīkojuma izniekošanu.

Hollija kārtīgi padzērās, un drīz viņai vaigos atkal ielija krāsa.

—   Tātad mums no slēpņa uzbruka Bvakellu triecēji, — viņa prātoja. — Ko tas nozīmē?

—   Tas nozīmē, ka jums ir informācijas noplūde, — teica Artēmijs, turēdams rokas krāsniņas karstumā. — Man bija radies iespaids, ka šis uzdevums ir stingri slepens. Par to nebija informēta pat jūsu Padome. Vienīgais, kura nav starp mums, ir tas kentaurs.

Hollija pielēca kājās. — Foals? Izslēgts.

Artēmijs paslēja gaisā plaukstas. — Loģika. Tikai un vienīgi.

—  Tas viss ir ļoti jauki, — iejaucās komandieris, — bet ne vairāk kā pieņēmums. Mums jāizvērtē stāvoklis. Kas mums ir, un ko mēs zinām droši?

Sulainis pamāja. Komandieris bija taisīts no tādas pašas

mīklas kā vinš. Kareivis. /

Uz savu jautājumu Sakne atbildēja pats. — Mums joprojām ir ģeoplāns, ja pieņemam, ka tajā nav noklausīšanās ierīču. Ir skapis, pilns ar provīziju. Pārsvarā Atlantīdas ēdmaņa, tāpēc sāciet pieradināties pie zivīm un kalmāriem.

—   Un kas mums ir zināms?

Artēmijs pārņēma vadību. — Zināms, ka gobliniem RŪĶos ir savējais. Zināms arī tas, ka viņi mēģinājuši novākt RŪĶu virspavēlnieku, komandieri Sakni, tātad acīmredzot grib satriekt visu organizāciju. Vislabākās izredzes būtu gadījumā, ja abas operācijas tiktu veiktas vienlaikus.

Hollija iekoda lūpā. — Tātad tas nozīmē…

—  Tas nozīmē, ka zem zemes, visticamāk, norisinās tāda kā revolūcija.

—     Bvakelli pret RŪĶiem? — Hollija nievīgi noteica.

—   Sīkums.

—   Vispārīgi runājot, tā varētu būt, — Artēmijs piekrita.

—   Bet ja ieroči jums izsisti no ierindas…

—  Tad nedarbojas arī tie, kas viņiem, — Sakne pabeidza.

—   Teorētiski.

Artēmijs piebīdījās tuvāk pie krāsniņas. — Ļaunākais no iespējamiem scenārijiem: Glābiņu ieņēmuši Bvakelli, un Padomes locekļi vai nu pagalam, vai ieslodzīti. Ja godīgi, izskatās drūmi.

Elfi cieta klusu. Par drūmu šo stāvokli dēvēt nebija īsti pareizi. Katastrofāls — tas bija jau tuvāk.

Pat Artēmijam mazlietiņ saplaka dūša. Nekas no minētā viņa tēvam par labu vis nenāca.

—  Ierosinu tepat mazliet atpūsties, iesaiņot drusku provīzijas un doties uz Murmansku, kolīdz debesis būs gana apmākušās. Sulainis var pārmeklēt tā Vasikina dzīvokli. Varbūt mums laimēsies, un tēvs būs tur. Es apzinos, ka bez ieročiem mūsu izredzes ir mazliet vājākas, taču mums joprojām par labu būs tas, ka uzbruksim negaidīti.

Labu brīdi neviens nebilda ne vārda. Klusums bija neomulīgs. Visi zināja, kas sakāms, bet neviens negribēja izteikt to vārdos.

—   Artēmij, — pēdīgi ierunājās Sulainis, uzlikdams roku zēnam uz pleca. — Mēs nepavisam neesam tādā formā, lai stātos pretim mafijai. Mums nav nekādu šaujamieroču, un mūsu kolēģiem katrā ziņā jādodas atpakaļ pazemē, tā ka arī maģijas mums nav. Ja tagad dosimies turp, atpakaļ neatgriezīsimies. Neviens no mums neatgriezīsies.

Artēmijs cieši raudzījās krāsniņai pašā viducī. — Bet tēvs ir tik tuvu, Sulaini. Es tagad nevaru padoties.

Pati to negribēdama, Hollija atmaiga, dzirdēdama, ka viņš spītīgi nevēlas padoties par spīti tik niecīgām izredzēm. Šoreiz viņa jutās pārliecināta, ka Artēmijs nemēģina nevienu izmantot. Viņš bija tikai puika, kurš ilgojas pēc tēva. Var jau būt, ka Hollija bija zaudējusi visu piesardzību, bet nupat viņai Artēmija bija žēl.

— Mēs jau nepadodamies, Artēmij, — viņa klusi teica. — Mēs pārgrupējamies. Tas nav gluži viens un tas pats. Mēs atgriezīsimies. Neaizmirsti, ka vistumšākā ir stunda pirms ausmas.

Artēmijs viņu uzlūkoja. — Pirms kādas ausmas? Te taču ir Arktika — piemirsi?

Operatīva kabīnE

Foals uz sevi bija trakoti nikns. Par spīti visiem aizsardzības šifriem un kodiem, ko viņš bija iebūvējis savās datorsistēmās, Opāla Koboji tur bija iesoļojusi gluži kā pa vaļā durvīm un pārņēmusi savā ziņā visu tīklu. Turklāt, it kā ar to vēl nebūtu gana, par darbiņu viņai bija samaksājuši RŪĶi paši.

Kentaurs gribot negribot apbrīnoja viņas dūšu. Plāns bija apbrīnojami vienkāršs. Piesakies slēgt modernizācijas līgumu, iesniedz zemākos izcenojumus. Panāc, lai RŪĶi tev iedod caurlaides karti, kas ļauj piekļūt visām zonām, un tad lokālajās sistēmās ietupini spiegu kameras. Opāla pat bija RŪĶiem piestādījusi rēķinu par novērošanas iekārtām.

Foals joka pēc nospieda pāris podziņu. Nekādas reakcijas. Lai gan neko citu viņš arī negaidīja. Bez šaubām, Opāla Koboji bija pieslēgusies it visam, pat vispēdējam optiskās šķiedras kabelītim. Varbūt tieši šobrīd skatījās. Foals to varēja it

labi iztēloties. Saritinājusies "Koboji lideklī TM", raugās

plazmas ekrānā un ķiķina. Niknākā sāncense, kas līksmo par

vina sakāvi. /

Foals nogremzās. Varbūt vienreiz viņš bija zaudējis modrību, bet otras izdevības Opālai vairs nebūs. Viņš neies Opālai par prieku krist izmisumā… Lai gan varbūt tomēr.

Kentaurs noguldīja galvu starp rokām — mats matā līdz pēdējam satriekts elfs — un ņēmās teatrāli šņukstēt. Tad paglūnēja caur pirkstu starpu… Tā, būtu es maza kameriņa, kur es noslēptos? Kaut kur, kur meklētājs netiek klāt. Foals pašķielēja uz novērošanas ierīču meklētāju — nelielu, no skata sarežģītu kabeļu un procesoru mudžekli, kas bija piestiprināts pie griestiem. Meklētājs nespēja pārbaudīt tikai to, kas atradās viņam pašam vēderā…

Tā nu tagad viņš zināja Opālas pozīciju, tikai neko daudz tas nelīdzēja. Ja kamera bija ietupināta meklētājā, objektīvs nespēja tvert vien to, kas norisinājās nelielā laukumiņā tieši zem aparātiņa titāna karkasa, tomēr lauma tik un tā redzēja visu, ko bija vērts redzēt. Un viņš tik un tā netika klāt datoram un netika arī laukā no operatīvās kabīnes.

Viņš ņēmās pārcilāt prātā visu, kas atradās kabīnē. Kas te bija parādījies kopš pēdējās "Koboji" modernizētās partijas? Vajadzēja taču būt kādam šķīstam aparātiņam…

Bet nebija nekā, tikai krāmi vien. Optiskās šķiedras kabeļa ritulis. Pāris vadu klipšu un divi trīs instrumenti. Nekā noderīga. Tad kaut kas iemirkšķinājās zem darbstacijas galda. Zaļa gaismiņa.

Sirds Foalam ar joni iepukstējās straujāk — desmit sitieni minūtē. Viņš acumirklī saprata, kas tas ir. Artēmija Faula piezīmjdators. Ar modemu un e-pasta programmu. Viņš piespieda sevi saglabāt mieru. Tur Opāla Koboji neko nebūtu varējusi iešmugulēt. Dators kabīnē bija nonācis tikai pirms vairākām stundām. Foals pat vēl nebija sācis to demontēt.

Aizklidzinājis līdz savai instrumentu kastei, viņš bezspēcīga niknuma lēkmē izgāza tās saturu uz plazmas flīzēm. Tomēr viņš nebija tik ļoti izmisis, lai piemirstu paķert dažus kabelīšus un šādus tādus atgriezumus. Viltotais nervu sabrukums turpinājās ar to, ka Foals, nevaldāmi elsodams, plakaniski nozvēlās uz sava darba galda. Dabiski, nozvelties vajadzēja precīzi virs tās vietas, kur Hollija bija atstājusi piezīmjdatoru. Ar it kā nejaušu spērienu Foals aizgrūda datoru laukumiņā, ko meklētājs nespēja saredzēt. Tad viņš sabruka uz grīdas, niknumā kājas svaidīdams. Caur slepeno kameru Opāla diez vai redzēja ko vairāk par viņa kājām, kas vicinājās pa gaisu.

Tiktāl viss bija labi. Foals atvāza piezīmjdatora vāku un steigšus izslēdza skaļruņus. Cilvēki bija ieņēmuši galvā, ka viņu aparātiem jāiepīkstas pašos nepiemērotākajos brīžos. Vienai rokai viņš ļāva slīdēt pa tastatūru un pēc īsa brīža jau bija iekļuvis e-pasta programmā.

Tagad par problēmu. Pieslēgums bezvadu internetam ir viens, bet pieslēgšanās tīklam no Zemes centra — pavisam kas cits. Noguldījis galvu elkonī saliektas rokas līkumā, Foals optiskās šķiedras kabeļa galu ieķibināja skatīkļu ligzdā. Skatīkļi bija nomaskēti lokatori, ieslēpti amerikāņu sakaru pavadoņos. Tagad viņam bija antena, ļācer, ka zaņķerēns bija ēterā.

"KOBOJI LABORATORIJAS"

Opāla Koboji savu mūžu nebija tik jautri pavadījusi laiku. Visa zemzeme bija vārda tiešā nozīmē pārvērtusies par viņas rotaļlietiņu. Izlaidusies savā lideklī kā apmierināta kaķene, viņa ar acīm vai aprija haosu, kas trakoja plazmas ekrānos. RŪĶiem nebija ne mazāko izredžu. Nupat atlika vien nogaidīt, kad Bvakelli iekļūs ķerstakļu pārvaldē, un pilsēta būs kritusi viņu rokās. Tad būs kārta Atlantīdai, pēc tam — cilvēku pasaulei.

Opāla planēja gar ekrāniem, kāri uzsūkdama ik sīkumu. Pilsētā no katra tumsas centimetra izvirda goblini — bruņoti un izslāpuši pēc asinīm. Klussnuķu zalves izrāva robus vēsturiskajās ēkās. Elfu pilsoņi tupēja, iebarikādējušies savās mājās, klusībā lūgdamies, lai sirojošās bandas aizklīst garām. Iestādes bija izlaupītas un aizdedzinātas. Svilināšanas, cerams, nebūs par daudz. Opālai Koboji nebija ne mazākās vēlēšanās kļūt par kara izpostītas zonas karalieni.

Uz galvenā displeja iegaismojās iekšējo sakaru ekrāns. Bomis. Drošības kanālā. Un viņš nudien izskatījās aplaimots. Ledainā atriebes tīksme.

—   Briār, — Opāla nopīkstēja. — Brīnišķīgi. Kaut tu būtu šeit un varētu visu to redzēt.

—   Drīz. Man jāpaliek kopā ar saviem kareivjiem. Galu galā, tieši es atmaskoju Foala nodevību, tāpēc Padome mani atkal iecēlusi par komandieri. Ko mūsu gūsteknītis?

Opāla uzmeta skatu Foala ekrānam. — Atklāti sakot, esmu vīlusies. Cerēju sagaidīt kādu viltīgu gājienu. Vismaz bēgšanas mēģinājumu. Bet viņš tikai puņķojas un svaidās ērmotās dusmu lēkmēs.

Bomja smaids kļuva platāks. — Laikam domā sev darīt galu. Īstenībā es par to nešaubos. — Tad nule paaugstinātais komandieris atkal kļuva lietišķs. — Ko RŪĶi? Piedzīvojuši kādas negaidītas atskārsmes?

—  Nē. Tieši kā biji paredzējis. Tup ķerstakļu pārvaldē, ievilkušies kā rupuči čaulā. Gribi, lai pārtraucu vietējos sakarus?

Bomis papurināja galvu. — Nē. Savos tā dēvētajos drošajos kanālos viņi ziņo par katru soli, ko domā spert. Lai paliek nenobloķēti. Katram gadījumam.

Opāla Koboji pieplanēja tuvāk ekrānam. — Pastāsti vēl, Briār. Pastāsti man, kas būs.

Uz mirkli Bomja sejā iezagās aizkaitinājums. Bet šodien nu reiz bija tā diena, kad viņa labais garastāvoklis nebija nomācams uz ilgu laiku.

—    Padomei ir zināms, ka sabotāžu vadījis Foals, ieslēdzies savā operatīvajā kabīnē. Bet tu brīnumainā kārtā ielauzīsies kentaura programmā un panāksi, lai kontrole pār ķerstakļu pārvaldes DNS lielgabaliem atkal nonāk RŪĶu rokās. Tie smieklīgie goblini tiks sakauti. Es būšu pretošanās kustības varonis, un tu — mana princese. Turpmākos piecsimt gadus visi militārā resora līgumi piederēs "Koboji laboratorijām".

Opālai aizrāvās elpa. — Un tad?

—  Un tad mēs abi kopā atbrīvosim Zemi no tiem apnicīgajiem zaņķeriem. Tā, lūk, mīļā, būs.

ARKTIKAS ĢEOPLĀNU TERMINĀLS

Iezvanījās Artēmija telefons. Kaut ko tādu pat viņš nebija paredzējis. Ar zobiem norāvis no rokas cimdu, viņš izvilka mmobilo tālruni no velkro futrāļa.

—  īsziņa, — viņš sacīja, braukdams cauri mobilā telefona izvēlnei. — Šis numurs ir zināms tikai Sulainim.

Hollija sakrustoja rokas. — Acīmredzot tomēr vēl kādam.

Artēmijs viņas tonīti atstāja bez ievērības. — Laikam Foals. Viņš jau mēnešiem ilgi kontrolē manus bezvada sakarus. Vai nu viņš izmanto manu datoru, vai ari atklājis, kā savietot mūsu platformas.

—    Skaidrs, — vienā balsī atsaucās Sulainis un Sakne. Divkārt smagi meli.

Uz Holliju viss šis žargons neatstāja nekādu iespaidu. — Tad kas tur teikts?

Artēmijs piebakstīja sīkajam ekrāniņam. — Skaties pati.

Kapteine Kniepa paņēma mobilo telefonu un, tekstiņu tīdama uz leju, nolasīja to balsī. Ar katru nākamo rindiņu viņas seja stiepās arvien garāka…

KMND SAKNE. LEJĀ ČP. GLBŅĀ GOBLNI. ĶRSTKĻU PRVLD APLNKTA. VAINGI BOMIS+OPL KBOI. NE IERČ, NE SKRU. DNS LGBL KBOI KNTRLĒ. S IESPNDTS OPKBNĒ. PDME DMĀ VAINGS S. PLDZIET, JA DZVI. JA NE, BŠU NPRZI PZVANJS.

Hollija norīstījās. Mute piepeši bija izkaltusi sausa. — Nav labi.

Komandieris pielēca kājās un paķēra mobilo tālruni, lai īsziņu izlasītu pats.

—    Jā, — viņš pēc brītiņa pavēstīja. — Nepavisam nav. Bomis! Bomis jau no sākta gala. Kā gan es to nesapratu? Vai varam Foalam aizlaist ziņu?

Artēmijs apdomājās. — Nē. Te nav tīkla. Brīnos, ka vispār kaut ko saņēmām.

—   Nevari kaut ko sakimerēt?

—   Varu, bez šaubām. Tikai dodiet man sešus mēnešus, šādu tādu specifisku aparatūru un trīs kilometrus tērauda siju.

Hollija nosprauslājās. — Tad nu gan kriminālais ģēnijs, vai zinies.

Sulainis saudzīgi noguldīja roku viņai uz pleca. — Kuš, — viņš nočukstēja. — Artēmijs domā.

Artēmijs cieši raudzījās krāsniņas šķidrajā plazmas speltē. — Iespējas mums ir divas, — viņš pēc mirkļa ierunājās. Neviens viņu nepārtrauca. Pat Hollija ne. Galu galā, tieši Artēmijs Fauls bija izprātojis, kā izkļūt no laiklauka.

—   Mēs varētu sadabūt palīgos cilvēkus. Varu galvot, ka viens otrs no Sulaiņa apšaubāmākajiem paziņām ļautos pierunāties un palīdzētu. Par zināmu atlīdzību, protams.

Sakne nogrozīja galvu. — Nederēs.

—   Pēc tam viņiem varētu iztīrīt atminu.

—  Dažreiz tīrīšana neiedarbojas. Algotņi ar atmiņu paliekām mums vajadzīgi vismazāk. Iespēja numur divi?

—    Mēs ielaužamies "Koboji laboratorijās" un kontroli pār ieročiem nododam RŪĶiem.

Komandieris izgrūda smieklu rēcienu. — Ielaužamies "Koboji laboratorijās"? Tu taču nedomā to nopietni? Viss komplekss ir uzbūvēts uz klints pamatnes. Logu nav, sienas absolūti necauršaujamas, un vēl DNS apdullinātāji. Ikviena nepiederoša persona, kas pieiet tuvāk par simt metriem, dabū triecienu tieši starp smailajām ausīm.

Sulainis nosvilpās. — Tādai inženierfirmiņai aprīkojums izklausās pasmags.

—  Zinu, — Sakne nopūtās. — "Koboji laboratorijām" bija īpašas atļaujas. Pats parakstīju.

Sulainis brītiņu apdomājās. — Te nekas neiznāks, — viņš pēdīgi izteica. — Ja vēl būtu plānojums…

—    D'Arvit, — komandieris nolamājās. — Savu mūžu nebūtu ticējis, ka to teikšu, bet ar tādu darbiņu tikt galā varētu tikai viens vienīgs elfs…

Hollija pamāja. — Mulčs Rakums.

—   Rakums?

—    Punduris. Profesionāls noziedznieks. Vienīgais elfs, kam jelkad izdevies ielauzties "Koboji laboratorijās" un palikt dzīvam. Diemžēl pērn viņu zaudējām. Starp citu, kad viņš rakās laukā no jūsu muižas.

—   Es viņu atminos, — sacīja Sulainis. — Gandrīz norāva man galvu. Tāds glumiķis.

Sakne klusiņām nosmējās. — Astoņas reizes es veco Mulču pieķēru nozieguma vietā. Pēdējoreiz "Koboji laboratorijās". Cik atminos, Mulčs ar savu brālēnu bija uzdevušies par būvdarbu vadītājiem. Lai sadabūtu drošības sistēmu plānus. "Koboji" ar viņiem noslēdza līgumu. Un Mulčs sev ierīkoja slepenu taciņu. Rakumam tas ir tik tipiski — vispirms viņš ielaužas visstingrāk nocietinātajā pazemes ēkā un tad cenšas iesmērēt alkīmisko tvertni vienam no maniem sūdzambībelēm.

Artēmijs saslējās. — Alkīmisko? Jums ir alķīmiskās tvertnes?

—   Netecini nu slienas, zaņķerēn. Tās ir izmēģinājumu stadijā. Senlaiku zintnieki, ja ticam Grāmatai, esot pratuši svinu pārvērst zeltā, bet šis noslēpums ir gājis zudībā. Pat Opālai Koboji tur pagaidām nav sekmējies.

—   Ak tā, — Artēmijs vīlies novilka.

—   Ticiet vai ne, man tā noziedznieka teju vai pietrūkst. Viņš tā pieprata iedzelt… — Sakne paskatījās uz debesu pusi. — Kas to lai zina, varbūt viņš tagad sēž tur, augšā, un uz mums noskatās.

—   Tā varētu teikt, — Hollija vainīgi ierunājās. — Īstenībā, komandier, Mulčs Rakums ir Losandželosā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA MULČA BRĒKA MAZA VILNA

LO5ANDŽELOSA, ASV

Taisnību sakot, Mulčs Rakums stāvēja pie dzīvokļa, 1 kur mitinājās kāda aktrise, "Oskara" balvas laureāte. Viņai, bez šaubām, nebija ne jausmas, ka Mulčs tur stāv. Un, dabiski, nekas labs viņam padomā nebija. Zaglis allaž ir un paliek zaglis.

Ne jau nauda viņam bija vajadzīga. Artēmija Faula lieta Mulčam bija izrādījusies visnotaļ ienesīga. Gana ienesīga, lai viņš varētu īrēt debesskrāpja augšstāva dzīvokli Beverlihilsā. Dzīvokli viņš bija piekrāvis ar Pioneer audio un video atskaņotājiem, pilnībā nokomplektētiem DVD fondiem un tādu daudzumu kaltētas liellopu gaļas, ka ēdamā viņam pietiktu līdz mūža galam. Nu bija īstais brīdis gadiņus desmit veltīt mieram un atpūtai.

Taču dzīve ir citāda. Tā neparko negrib klusiņām ieritināties stūrītī. Vairākos gadsimtos izkoptie ieradumi tik viegli vis neiznīkst. Līdz pusei noskatījies Džeimsa Bonda filmu komplektu, Mulčs atskārta, ka ilgojas pēc vecajiem sliktajiem laikiem. Drīz vien smalko apartamentu vientuļais iemītnieks pasāka doties nakts pastaigās. Šīs pastaigas viņu parasti noveda svešos mājokļos.

Sākumā Mulčs tikai ciemojās, izgaršodams uzvaru pār zaņķeru sarežģītajām drošības sistēmām. Tad viņš sāka vākt trofejas. Sīkumus — kādu kristāla kausu, pelnu trauciņu un pa kaķītim, ja uznāca ēstgriba. Bet, necik ilgi, Mulčs Rakums iedegās alkās pēc bijušās neslavas, un viņa zādzības vērtās vērienīgākas. Zelta stieņi, dimanti zoss olas lielumā un pa pitbulterjeram, ja nu izsalkums patiesi mocīja vai nost.

"Oskaru" padarīšana sākās gluži nejauši. Pirmo statueti viņš pievāca nedēļas vidus izbraucienā uz Ņujorku — tāpat, joka pēc. Labākais oriģinālscenārijs. Nākamajā rītā ziņa bija visu Amerikas laikrakstu pirmajā lapā. It kā viņš būtu nolaupījis ātrās palīdzības vilcienu, nevis apzeltītu figūriņu. Mulčs, bez šaubām, jutās iepriecināts. Viņš bija uzgājis jaunu nakts izklaidīti.

Nākamajās divās nedēļās Mulčs nočiepa Kinoakadēmijas balvas par labāko pavadmūziku un labākajiem specefektiem. Tabloīdi satrakojās. Reportieri pat apveltīja viņu ar iesauku Gremža, kā dēvēja vēl kādu oskarotu varoni. Kolīdz Mulčs to izlasīja, viņam kāju pirksti priekā notirinājās. Un, kad punduris tirina kāju pirkstus, tur ir ko redzēt. Tie ir tikpat lokani kā roku pirksti, ar divām locītavām, un par to, kā tie ož, labāk neizteiksimies. Tagad Mulčam viņa misija bija skaidra. Vajadzēja savākt pilnu komplektu.

Turpmākajos sešos mēnešos Gremža veica iebrukumus visā Savienoto Valstu teritorijā. Viņš pat aizceļoja uz Itāliju, lai kolekcijai pievienotu balvu par labāko ārzemju filmu. Mulčs lika pagatavot īpašu skapi ar aptumšojamu stiklu, kas kļuva necaurredzams, kolīdz tika piespiesta podziņa. Mulčs Rakums atkal sajuta kaulos kūsājam dzīvību.

Skaidrs, ka visās planētas malās ikviens "Oskara" balvas laureāts trīcēja bailēs par savu drošību, un tieši tas Mulčam bija īsti pa prātam. Ielauzties pludmales ģērbtuvē spēja kurš katrs. Smalks loms un augstās tehnoloģijas. Lūk, kas publikai bija vajadzīgs. Un tieši to Gremža visiem pagādāja. Laikraksti ēsmu rītin rija. Viņš bija varonis. Dienas gaismā, kad laukā Mulčs rādīties neiedrošinājās, viņš kavēja laiku, rakstīdams scenāriju par saviem varoņdarbiem.

Šonakt bija viņa lielā nakts. Pēdējā statuete. Viņš devās pēc labākās aktrises balvas. Un ne jau pēc šādas tādas vecas labākās aktrises balvas. Par šis nakts lomu vajadzēja kļūt "Oskaram", ko bija saņēmusi karstasinīgā Jamaikas skaistule Megija VI. Šāgada laureāte, apbalvota par kādas karstasinīgas Jamaikas skaistules Lollītes atveidojumu. Megija VI bija publiski paziņojusi, ka Gremža, ja raudzīs uzdarboties viņas dzīvoklī, dabūšot daudz vairāk, nekā būšot iedomājies. Kā gan Mulčs būtu spējis atteikties no tāda izaicinājuma?

Pašu namu atrast bija viegli. Desmitstāvu stikla un tērauda klucis turpat pie Saulrieta bulvāra. No savas mājas virzīdamies uz dienvidiem, Mulčs tur varēja nokļūt nieka nakts pastaigā. Tā kādā mākoņainā naktī bezbailīgais punduris sapakoja savus darbarīkus, gatavodamies kā laupītājs ielauzties vēstures grāmatās.

Megija VI dzīvoja augšstāvā. Tikt augšā pa kāpnēm, ar liftu vai pa lūkām — par to nevarēja būt ne runas. Te bija jāstrādā no ārpuses.

Gatavodamies kāpienam, Mulčs divas dienas nebija itin neko dzēris. Punduriem poras nav domātas tikai svīšanai vien, tās spēj arī uzsūkt mitrumu. Ļoti parocīgi, kad dienām ilgi tupi, iesprostots kādā alā. Pat ja ar lūpām līdz valgmei aizstiepties nevari, katrs ādas kvadrātcentimetrs spēj uzsūkt ūdeni no augsnes. Kad punduris bija izslāpis kā tagad Mulčs, viņa poras paplašinājās līdz kniepadatas galviņas izmēram un ņēmās sūkt kā trakas. Tas varēja izrādīties ārkārtīgi noderīgi, ja, teiksim, bija nepieciešams rāpties augšup pa augsta nama sienu.

Novilcis kurpes un cimdus, Mulčs uzstīvēja galvā zagtu RŪĶu ķiveri un sāka rāpties.

Šahta F93

Hollija juta, ka no komandiera skatiena mati uz skausta sačokurojas. Viņa raudzīja par to nelikties ne zinis un koncentrēties, lai Atlantīdas vēstnieka ģeoplāns neietriektos Arktikas šahtas sienā.

—    Tātad visu šo laiku jūs zinājāt, ka Mulčs Rakums ir dzīvs?

Hollija pagrūda labā borta dzinēja sviru, lai izvairītos no sadursmes ar puskusušu klintsbluķi. — Pavisam droši ne. Foalam bija tikai tāda teorija.

Komandieris apgrieza iedomātu sprandu. — Foalam! Nez kāpēc es par to nemaz nebrīnos!

Artēmijs pasmīkņāja, sēdēdams pasažieru zonas sēdeklī. — Paklau, jūs, abi divi, jums jāstrādā vienā komandā.

—   Tad stāstiet laukā to Foala teoriju, kapteine! — Sakne pavēlēja, iesprādzēdamies otrā pilota krēslā.

Hollija ieslēdza ģeoplāna ārējo kameru statisko tīrītāju. Pozitīvie un negatīvie lādiņi atsvabināja objektīvus no putekļu kārtas.

—   Foals sprieda, ka Mulča bojāeja bija drusku aizdomīga, ja zināms, ka viņš bija labākais praktizējošais tuneļu elfs.

—   Tad kāpēc viņš nenāca pie manis?

—   Tas bija tikai minējums. Visu cieņu, komandier, bet jūs pats labi zināt, kā izturaties pret minējumiem.

Sakne negribīgi pamāja. Tiesa gan, minējumiem viņam nebija vaļas. Vai nu neapstrīdami pierādījumi, vai nerādies manā kabinetā, kamēr neesi pie tādiem ticis.

—   Kentaurs veica nelielu izmeklēšanu. No darba pienākumiem brīvajā laikā. Vispirms viņš atklāja, ka atdabūtais zelts ir drusku par vieglu. Sarunās mēs bijām vienojušies, ka atdota tiks puse izpirkuma, un, pēc Foala aplēsēm, ratiņos bija apmēram divu duču stieņu par maz.

Komandieris aizkūpināja vienu no savas iemīļotās šķirnes sēņu cigāriem. Nācās piekrist, ka izklausās daudzsološi: zelts pazudis, Mulčs Rakums kaut kur simt jūdžu rādiusā. Divi plus divi ir četri.

—   Jūs zināsit, ka RŪĶu īpašumu pieņemts apsmidzināt ar vielu, kas sintezēta uz solīnija bāzes. Tas tika izdarīts arī ar izpirkuma zeltu. Līdz ar to Foals palaiž solīnija meklēšanas programmu un atklāj, ka Losandželosā pēdu, cik uziet, īpaši Kraulija viesnīcā Beverlihilsā. Ielauzies ēkas datorā, viņš konstatē, ka augšstāva dzīvokļa iemītnieks reģistrēts kā Lanss Rakucis.

Saknes smailās ausis ietrīsējās. — Rakucis?

—  Tieši tā, — Hollija sacīja, pamādama ar galvu. — Mazliet vairāk, lai būtu vien sagadīšanās. Tobrīd Foals to izstāstīja man, un es viņam ieteicu sadabūt kādus satelītuznēmumus, iekams lieta tiek iesniegta jums. Tikai…

—  Tikai Rakuča kungs izrādījās neparasti izvairīgs. Taisnība?

—   Kā naglai uz galvas.

Saknes ģīmis no iesārtena vērtās sarkans kā tomāts. — Mulčs, tas grēkapagale. Kā viņš to izdarīja?

Hollija paraustīja plecus. — Mēs lēšam, ka viņš, iespējams, pārlicis iridokameru acī kādai vietējai savvaļas dzīvības formai, varbūt trusim. Tad izdarīja tā, lai tunelis iebrūk.

—  Tātad dzīvības zīmes, ko uztvērām, nāca no kaut kāda truša?

—  Tieši tā. Teorētiski.

—   Es viņu nobeigšu, — Sakne paziņoja, uzbliezdams pa vadības paneli. — Vai tas spainis nevar vilkties ātrāk?

LOSANDŽELOSA

Mulčs pa sienu rāpās bez sevišķām grūtībām. Pie ēkas bija piestiprinātas ķēdē saslēgtas ārējās novērošanas kameras, bet ķiveres jonu filtrs skaidri norādīja, kurp tās pavērstas. Rāpties tā, lai nenonāktu redzamības zonā, viņam bija nieka lieta.

Nepagāja ne stunda, un punduris jau bija pielipinājies pie Megijas Vī dzīvokļa ārsienas, desmitajā stāvā. Logu rūtis bija trīs kārtās nosegtas ar ložu drošu pārklājumu. Kinozvaigznes. Tie visi līdz pēdējam apsēsti ar vajāšanas māniju.

Dabiski, rūts augšpusē bija ietupināta signalizācijas ierīce, un uz sienas kā ragā sasalis circenis čurnēja kustību sensors. Kā gan citādi.

Ar akmeņu politūru, ko punduri raktuvēs mēdza izmantot dimantu spodrināšanai, Mulčs rūtī izkausēja caurumu. Cilvēki, lai nospodrinātu dimantus, tos ņem un saskalda gabalos. Padomā tikai. Puse no akmens aiziet notekā.

Tad Gremža lika lietā ķiveres jonu filtru, lai pārbaudītu, kāds istabā ir kustības sensora darbības lauks. Sarkanā jonu plūsma norādīja, ka sensors fokusēts uz grīdu. Tas nekas. Mulčs bija iecerējis rāpties gar sienām.

Poras vēl aizvien brēktin brēca pēc ūdens, un punduris zagās gar šķērssienu, maksimāli izmantodams nerūsējošā tērauda plauktu sekciju, kas teju pilnībā ieskāva visu lielo atpūtas istabu.

Tagad vajadzēja sameklēt pašu "Oskaru". Tas varēja būt noslēpts jebkur, arī Megijai Vī zem spilvena, bet meklējumi kaut kur bija jāsāk, tad kālab gan ne tepat? Nekad nevar zināt, varbūt uzsmaida veiksme.

Ieslēdzis ķiveres rentgenstaru filtru, Mulčs noskatīja sienas, meklēdams seifu. Nekā. Viņš pievērsās grīdai: cilvēki šais laikos bija pieņēmušies prātā. Ahā, zem mākslīga zebrādas paklāja. Metāla klucis. Viegli.

Gremža pielavījās kustību sensoram no augšpuses un saudzīgi pagrieza tā kājiņu, līdz aparātiņš pavērsās pret griestiem. Grīda tagad bija drošībā.

Nolēcis uz paklāja, Mulčs ar jutīgajiem kāju pirkstiem iztaustīja pamatu zem kājām. Paklāja oderē nekādi spiediensensori iešūti nebija. Atritinājis mākslīgo zvērādu, viņš koka grīdā ieraudzīja lūku. Ar neapbruņotu aci tā tik tikko bija samanāma. Bet Mulčs bija profesionālis, un viņa acis bija bruņotas ar RŪĶu lēcām, ieslēdzamām palielinājuma režīmā.

Iemānījis spraudziņā nagu, Mulčs atgrūda vaļā lūkas vāku. Pats seifs viņam sagādāja nelielu vilšanos. Tas pat nebija izklāts ar svinu — ar rentgenstaru filtru viņš mehānismu varēja saredzēt pavisam skaidri. Vienkārša šifra slēdzene. Nieka trīs ciparu kombinācija.

Mulčs izslēdza filtru. Kāda jēga uzlauzt slēdzeni, kam redzi cauri? Tāpēc viņš pielika pie durtiņām ausi un ņēmās kustināt šifra disku. Pēc piecpadsmit sekundēm durvis pie kājām bija vaļā.

Pretim iemirdzinājās "Oskara" zelts. Šajā mirklī Mulčs pieļāva smagu kļūdu. Viņš zaudēja modrību. Gremža jau gara acīm redzēja, kā, atgriezies savā dzīvoklī, lieliem malkiem tukšo divlitrīgu pudeli, pilnu ar ledusaukstu ūdeni. Un tie zagļi, kas ļauj uzmanībai atslābt, ir lemti cietumam.

Savā nolaidībā Mulčs nepārbaudīja, vai statuete nav aprīkota ar lamatām, un izcēla to no seifa vienā rāvienā. Būtu pārbaudījis, konstatētu, ka pie pamatnes magnētiski piestiprināts vadiņš. Kolīdz "Oskars" izkustējās, ķēde tika pārtraukta, un elle gāja vaļā.

Šahta

Ieslēgusi autopilotu, Hollija atstāja ģeoplānu lidināmies trīstūkstoš metrus zem zemes. Uzplājusi sev pa krūtežu, viņa atbrīvojās no drošības siksnām un pievienojās pārējiem ģeoplāna salonā.

—  Divas problēmas. Pirmkārt, ja laidīsimies zemāk, mūs ķers skeneri, ja pieņemam, ka tie vēl darbojas.

—  To otro man nez kāpēc galīgi negribas zināt, — sacīja Sulainis.

—   Otrkārt, šis šahtas sektors tika noslēgts, kad izbraucām no Arktikas.

—   Proti?

—   Proti, tika sagrauti savienojošie tuneļi. Ja savienojošo tuneļu nav, mēs nevaram iekļūt šahtu sistēmā.

—    Sīka vienība, — Sakne paziņoja. — Saspridzināsim sienu.

Hollija nopūtās. — Ar ko, komandier? Šis ir diplomāta ģeoplāns. Neviena lielgabala.

Sulainis no Lunārsiksnai piekārta futrāļa izcēla divas mīnas. — Tādas ko līdzēs? Foals lēsa, ka varētu noderēt.

Artēmijs novaidējās. Cits viņa vietā butu gatavs zvērēt, ka Faulu kalpotājam visa šī padarīšana sagādā prieku.

LOSANDŽELOSA

—   Ui, — Mulčs izdvesa.

Pāris acumirkļos itin rožainā situācija bija kļuvusi ārkārtīgi bīstama. Kolīdz drošības signalizācijas ķēde bija pušu, sienā ieslīdēja sāndurvis, istabā ielaizdamas divus sevišķi prāvus vācu aitu suņus. Zvērinātus sargsuņus. Lopiņiem sekoja uzraugs — milzīgs vīrs, ieģērbies aizsargtērpā. Izskatījās, ka viņš ievīstljies kājslauķīšos. Suņu uzvedība acīmredzot nebija prognozējama.

—    Labi sunīši, — Mulčs sacīja, lēnām pogādams vaļā bikšu pēcpuses klapi.

šahta F93

Hollija pabikstīja vadības sviras, pavirzīdama ģeoplānu tuvāk pie šahtas sienas.

—   Vairāk nevar, — viņa teica ķiveres mikrofonā. — Vēl drusku, un siltā gaisa strāvas mūs trieks pret klinti.

—    Gaisa strāvas? — Sakne noņurdēja. — Pirms nebiju izrāpies te, laukā, jūs par tādām neteicāt ne vārda.

Komandieris, rokas un kājas izplētis kā ērglis, gulēja uz ģeoplāna kreisā spārna, zābakos iebāzis pa mīnai.

—   Atvainojiet, komandier, bet kādam tas bija jādara.

Sakne, sazin ko zem deguna murminādams, vilkās tuvāk

spārna galam. Turbulences ne tuvu nebija tik stipras, kādas varētu būt, ja ģeoplāns nestāvētu uz vietas, tomēr termālās strāvas bija gana jaudīgas, lai komandieri raustītu un kratītu kā zirni grabulī. Dūšu Sakne smēlās, vien iedomādamies, kā viņa pirksti sažņaudzas ap Mulča Rakuma rīkli.

—   Vēl metru, — viņš ieelsa mikrofonā. Labi, ka vini vismaz varēja sazināties, jo ģeoplānam bija pašam sava iekšējo sakaru sistēma. — Vēl vienu metru, tad izdosies.

—   Nesanāks, komandier. Tāds jums liktenis.

Sakne riskēja pašķielēt lejup, bezdibenī. Šahta stiepās bezgalīga, aizlocīdamās lejup, pretim Zemes kodolam, kur sarkandzeltena gailēja magma. Tas bija neprāts. Trakums. Vajadzēja būt vēl kādai izejai. Šajā mirklī komandieris pat bija gatavs izšķirties par labu virszemes lidojumam.

Tad Jūliusu Sakni piemeklēja vīzija. Iespējams, to izraisīja sēra tvaiki, spriedze vai pat tukšais kuņģis. Bet komandieris bija gatavs zvērēt, ka turpat viņa acu priekšā parādījās Mulča Rakuma vaibsti, itin kā iecirsti klintī. Punduris sūca cigāru un smīkņāja.

Apņēmība ar joni atgriezās. Pieļaut, lai noziedznieks viņu būtu apvedis ap stūri? Diez vai.

Sakne pieslējās kājās, slaucīdams gar kombinezonu sasvīdušās plaukstas. Termālās strāvas ķerstījās gar locekļiem kā nešpetni rēgi.

—   Vai esat gatava mūs aizraut projām no tā topošā cauruma? — viņš ieblāva mikrofonā.

—   Varat derēt, komandier, — Hollija atsaucās. — Kolīdz dabūsim jūs atpakaļ, no mums te vairs nebūs ne smakas.

—   Labi. Gaidiet.

Sakne izšāva trosi, kas bija piestiprināta viņam pie jostas. Titāna uzgalis bez grūtībām iegrima klintī. Komandieris zināja, ka šautriņā ievietotie spridzeklīši izšaus divas atkarpes, kas to nostiprinās, kā nākas. Pieci metri. Ne sevišķi liels gabals, ko rāpties, šūpojoties trosē. Tikai runa jau nebija īsti par šūpošanos. Runa bija par to, ka atsitienā viņš varēja salauzt visus kaulus un šahtas sienā nebija nekā kur pieturēties.

Nāc nu, Jūlius, vīpsnāja Mulča klints. Redzēsim, kāds tu izskatīsies, kad būsi saplacināts pret sienu.

—    Aizveries, arestant, — komandieris nodārdināja. Un lēca, aizšūpodamies tukšumā.

Klints vieplis brāzās pretim. Trieciens no plaušām izsita gaisu. Sakne sāpēs nošņirkstināja dzerokļus. Komandieris cerēja, ka nekas nav lauzts, jo pēc brauciena uz Krieviju maģijas viņam nebija atlicis pat tik daudz, lai izplaucētu margrietiņu, kur nu vēl sadziedētu lauztu ribu.

Ģeoplāna starmeši no tumsas izrāva lāzera sviluma pēdas — tur RŪĶu tuneļu punduri bija noslēguši savienojošo šahtu. Metinājuma šuvei vajadzēja būt visvārīgākajai vietai. Sakne iestatīja mīnas divos iedobumos.

—    Tūliņ būšu klāt, Rakum, — viņš nomurmināja, sašķaidīdams abus mīnās ievietotos detonatorus. Tagad trīsdesmit sekundes.

Sakne nomērķēja otrās troses šautriņu uz ģeoplāna spārnu.

Kas tur ko neaizšaut, treninos simulatorā viņš ar tādām lietām bija ticis galā ar aizvērtām acīm. Tikai simulatoros diemžēl nebija termālo strāvu, kas pašā pēdējā brīdī visu sagandē.

Tikko komandieris izšāva šautriņu, ģeoplāna pakaļgalu aizķēra sevišķi spēcīgs gāzu virpulis, aizgrūzdams to četrdesmit grādus pretēji pulksteņrādītāja virzienam. Pietrūka nieka metra, lai šautriņa trāpītu mērķī. Tā iešāvās bezdibenī, nopakaļ vilkdama komandiera glābšanas trosi. Saknēm bija divas iespējas: viņš varēja ar jostas vinču satīt auklu atpakaļ, vai arī šo trosi aizmest un mēģinājumu atkārtot ar otro, kas bija atstāta rezervē. Jūliuss trosi atāķēja. Tā viņš drīzāk varēja mēģināt vēlreiz. Plānam nebūtu bijis ne vainas, ja rezervi komandieris jau nebūtu notērējis, kad vilciens viņus vilka laukā no ledus alas. To viņš atminējās pussekundi pēc tam, kad bija aizsviedis savu pēdējo trosi.

—    D'Aivit, — viņš nolamājās, klapēdams pa jostu, lai uzietu šautriņu, kuras, kā pats labi zināja, tur nemaz nebija.

—    Ķeza, komandier? — Hollija apvaicājās. Viņas balsī jautās piepūle, ko prasīja cīņa ar svirām.

—   Troses cauri, un spridzekļi iedarbināti.

Sekoja īss klusuma brīdis. Ļoti īsiņš. Garai prātuļošanai nebija laika. Sakne ieskatījās mēnessrādī. Divdesmit piecas sekundes. Nu jau mazāk.

Kad ķiverē ieskanējās Hollijas balss, tajā nebija samanāms ne entuziasms, ne pārliecība.

—   Ē… Komandier. Jums ir kādi metāliski priekšmeti?

—   Ir, — Sakne atteica, neko īsti nesaprazdams. — Plecu siksna, sprādze, zīmotnes, šaujamais. Nu, un?

Hollija piestūrēja ģeoplānu druscītiņ tuvāk. Vēl mazliet, un tā būtu pašnāvība.

—   Teiksim tā. Cik dārgas jums ir ribas?

—   Kas ir?

—   Man rādās, es zinu, kā jūs izpestīt.

—   Kā?

—   Es varētu pateikt, tikai jums tas nepatiks.

—   Sakiet, kapteine. Tā ir kategoriska pavēle.

Hollija pateica. Viņam nepatika.

LosandžELosa

Punduru gāze. Nebūt ne ta baudāmaka viela. Pat punduri to apspriež nelabprāt. Cik nav dzirdēts par punduru sievām, kas dabū bārties, kad vīrs gāzi pūš laukā mājās, nevis tuneļos. Taisnību sakot, punduriem jau gēnos ir ielikta nosliece uz gāzu uzbrukumiem, sevišķi ja raktuvēs ēsts māls. Atkabinājis žokļus, punduris vienā sekundē spēj ierit vairākus kilogramus zemes. Tas ir pamatīgs blāķis māla, kam iekšā lēvenis gaisa. Visam, kas lieks, kaut kur jāpaliek. Tā nu tas virzās uz leju. Ja izsakāmies pieklājīgi, tuneļi paši atkal aizlādējas ciet. Mulčs mālus nebija baudījis mēnešiem ilgi, taču viņa rīcībā vēl aizvien bija pāris burbulīšu, kas izmantojami vajadzības gadījumā.

Suņi teju, teju grasījās mesties uzbrukumā. No atplestajiem žokļiem lejup nostiepās slienu stīgas. Viņš tiks saplosīts gabalos. Mulčs sakoncentrējās. Iekšās sākās pazīstamā burbuļošana, vēders uzpūtās. Sajūta bija tāda, it kā tur pāris gnomu cīkstoņu ņemtu cauri dažus raundus pa samazgu bedri. Punduris nošņirkstināja zobus. Šis būs no lielajiem.

Uzraugs iepūta futbola svilpē. Suņi metās uz priekšu kā zobainas torpēdas. Mulčs laida vaļā gāzes blāķi, izsizdams caurumu paklājā un pats uzvirpuļodams līdz griestiem, kur izslāpušās poras viņu tūliņ pieenkuroja. Drošībā. Pagaidām.

Vācu aitu suņi jutās ļoti pārsteigti. Mūžā viņiem bija nācies izgrauzties cauri teju visām radībām, kas iekļautas barības ķēdē. Šis bija kas jauns. Un nevarētu teikt, ka patīkams. Der atminēties, ka suņa oža ir daudzkārt smalkāka par to, kāda piešķirta cilvēkam.

Uzraugs iepūta svilpē vēl pāris reižu, bet par tādu vai šitādu noteicēju viņš bija pārstājis būt brīdī, kad Mulčs uzšāvās gaisā, pateicoties pārstrādātās gāzes reaktīvajam dzinējam. Kolīdz suņu deguna ejas iztīrījās, zvēri metās lēkāt, lēciena augstākajā punktā noklakšķinādami zobus.

Mulčs norīstījās. Suņi ir apķērīgāki par vidusmēra goblinu.

Vēl drusku, un viņi aptvers, ka var pakāpties uz mēbelēm un lēkt no turienes.

Punduris virzījās uz loga pusi, bet uzraugs viņu apsteidza, ar polsterēto rumpi aizstādamies priekšā caurumam. Mulčs pamanīja, ka vīrs gramstās ap šaujamo, kas bija piekārts viņam pie jostas. Stāvoklis kļuva nopietns. Lai kādi ir punduri, tomēr lodes viņiem iet cauri visiem kā vienam.

Lai situāciju padarītu vēl jo ļaunāku, guļamistabas durvīs parādījās Megija Vī, vicinādama hroma beisbola vāli. Šī nebija tā Megija Vī, kādu redzēt bija radusi publika. Šai te seju klāja zaļa maska, un zem acīm viņai rēgojās pielipināti tējas maisiņi.

—  Nu tu esi mums rokā, Gremžas kungs, — viņa izgrūda ļaunā priekā. — Un nekādi piesūcekņi tevi neglābs.

Mulčs noprata, ka ar Gremžas karjeru nu ir cauri. Neatkarīgi no tā, vai viņš izglābsies vai ne, Losandželosas policijas nodaļa līdz ar saullēktu apciemos visus pilsētas pundurus līdz pēdējam.

Atlikusi bija viena vienīga kārts. Valodu prasme. Visiem elfiem ir dabas dots ķēriens uz valodām, jo tās visas, ja vien papētām kārtīgi, izrādās cēlušās no gnomīta. Arī amerikāņu suņu mēle.

—   Vaff, — Mulčs ieņurdējās. — Vaff, rrraf rrraf.

Suņi sastinga. Viens lūkoja sastingt brīdī, kad bija palēcies gaisā, un uzgāzās virsū biedram. Kādu laiciņu pazelējuši viens otra asti, abi atcerējās, ka pie griestiem karājas kustonis, kas tikko viņiem uzrējis. Viņa akcents bija briesmīgs — drusku tāds kā austrumeiropiešiem. Tomēr suņu mēle.

—   Rrrvaff! — painteresējās suns numur viens. — Kas i, ko?

Mulčs norādīja uz uzraugu. — Vaff nef errrvaffl Tam ciivēkam azotē ir pamatīgs kauls, — viņš atrūca. (Skaidrs, ka te sniedzam tulkojumu.)

Vācu aitu suņi metās virsū uzraugam, Mulčs izķepurojās cauri loga caurumam, un Megija VI iekaucās tik baigi, ka maska saplaisāja un tējas maisiņi atlīmējās. Un, kaut arī Gremža zināja, ka šai nodaļai viņa karjerā līdz ar to ir pielikts punkts, Megijas Vī Kinoakadēmijas balva, kas smaga gūlās viņam azotē, te bija visnotaļ vērā ņemams mierinājums.

šahta F93

Līdz brīdim, kad mīnām vajadzēja sprāgt, bija atlikušas divdesmit sekundes, un komandieris vēl aizvien stāvēja, pieplacis pie šahtas sienas. Spārnu ģeoplānā nebija, un pat ja tādi būtu, nepietiktu laika tos nogādāt pēc piederības. Sakni vajadzēja dabūt projām nekavējoties, citādi viņš tiks norauts no sienas un ielidos bezdibenī. Un izkusušā žļurgā maģija nedarbojas. Bija tikai viena iespēja. Hollijai vajadzēja likt lietā skavas.

Visi ģeoplāni ir aprīkoti ar rezerves piezemēšanās aparatūru. Ja ostas mezgls izrādās neizmantojams, no korpusā ieslēptām gropēm iespējams izšaut četras magnētiskas skavas. Tās piesūcas pie piezemēšanās nišas metāla pavēderes, ģeoplānu ieslidinādamas dibentelpā. Skavas varēja noderēt arī nepazīstamā apvidū, kur magnēti spēja uzmeklēt metāliskas vielas un bija izmantojami kā piesūcekņi.

— Labs ir, Jūlius, — Hollija teica. — Ij ne acis nemirkšķiniet.

Sakne nobālēja. Jūlius! Hollija bija viņu uzrunājusi vārdā. Nebija lāgā.

Desmit sekundes.

Hollija parāva lejup mazu displeju. — Atbrīvot labā borta priekšējo piezemēšanās skavu.

Griezīga dūkoņa signalizēja, ka skava ir atsvabināta.

Displejā parādījās komandiera seja. Pat no šejienes bija redzams, ka viņš ir noraizējies. Hollija novietoja tēmēkļa krustiņu komandierim uz krūtīm.

—   Kapteine Kniepa. Vai esat pilnīgi pārliecināta?

Hollija par savu priekšniecību nelikās ne zinis. — Distance — piecpadsmit metri. Tikai magnētus.

—   Hollij, varbūt es varētu lēkt. Es varbūt aizlēktu. Es skaidri zinu, ka varētu.

Piecas sekundes…

—   Iedarbināt labā borta skavu.

Ap skavas pamatni izvietotie seši sīkie lādiņi uzsprāga, izgrūzdami no ligzdas metāla disku, kas nopakaļ rāva korpusā ievelkamu polimēra kabeli.

Sakne pavēra muti, lai nošķendētos, bet tad skava ietriecās viņam krūtīs, izsizdama no rumpja pēdīgās gaisa paliekas. Kaut kas nokrakšķēja. Vairākkārt.

—   Tin iekšā, — Hollija iebrēca mikrofonā, vienlaikus stūrēdama uz šahtas otru galu. Komandieris vilkās nopakaļ kā ekstrēms sērfotājs.

Nulle sekunžu. Mīnas eksplodēja, tukšumā aizbliezdamas divtūkstoš kilogramu akmens atlūzu. Nieka pilīte magmas okeānā.

Pēc minūtes komandieris gulēja Atlantīdas vēstnieka slimnieku salonā, piesprādzēts pie lāviņas. Katrs elpas vilciens sagādāja sāpes, tomēr tas viņam neliedza izrunāties.

—   Kapteine Kniepa! — viņš gārdza. — Ko jūs iedomājaties, ellē ratā? Es varēju būt beigts un pagalam.

Sulainis atrāva vaļā Saknes vamzi, lai apskatītos, kas vainas. — Varējāt gan. Vēl piecas sekundes, un no jums būtu putra palikusi pāri. Sakiet Hollijai paldies, ka vēl esat pie dzīvības.

Hollija, ieslēgusi autopilotu un atstājusi ģeoplānu karājamies tukšumā, no neatliekamās palīdzības skapīša paķēra medipaku. To viņa saberza pirkstos, lai aktivizētu kristālus. Vēl viens Foala izgudrojums. Ar dziednieciskajiem kristāliem piesātināti ledus maisiņi. Maģiju gan tie aizstāt nespēja, taču tomēr labāki par appaijāšanu un bučiņu.

—   Kur sāp?

Sakne ieklepojās. Formas tērpam uzšļakstījās asins šalts.

—   Visās maliņās. Pāris ribu pagalam.

Hollija iekoda lūpā. Viņa nebija nekāda mediķe, un dziedēšana nebūt nebija darbs, kas veicams automātiski. Viss varēja noiet greizi. Kāds Hollijas paziņa, kapteiņa vietas izpildītājs, reiz bija pārlauzis kāju un paģībis. Pamodies atklāja, ka pēda skatās uz otru pusi. Nevarētu gan teikt, ka Hollija nebūtu sekmīgi veikusi dažu labu riskantu operāciju. Kad Artēmijs gribēja izdziedēt savu māti no depresijas, viņi atradās citā laika zonā. Hollija nosūtīja spēcīgu pozitīvu signālu, kurā dzirksteļu bija gana, lai tās saglabātu spēku vēl pāris dienas. Tādas kā vispārīgas mundrumzāles. Jādomā, visi, kam turpmākajā nedēļā iznāca paviesoties Faulu muižā, projām devās svilpodami.

—   Hollij, — Sakne ievaidējās.

—   L-labi, — viņa izstomīja. — Lai iet.

Viņa noguldīja rokas komandierim uz krūtīm, likdama maģijai strūklot caur pirkstiem. — Dziedē, — viņa izdvesa.

Saknēm acis aizvalbījās uz augšu. Maģija atslēdza samaņu, lai veiktu nepieciešamos labojumus. Hollija uz paģībušā RŪĶu virsnieka krūtīm uzlika medipaku.

—  Pieturi, — viņa norīkoja Artēmiju. — Desmit minūtes, ne vairāk. Citādi audi tiks bojāti.

Artēmijs piespieda paciņu pie komandiera rumpja. Viņa pirksti tūliņ iegrima asins peļķē. Kāre izmest kādu asprātīgu piezīmi piepeši pazuda kā nebijusi. Vispirms spēka un veiklības vingrinājumi, tad īsti miesas bojājumi. Un nu šis. Pēdējās pāris dienas bija izrādījušās visnotaļ pamācošas. Gandrīz vai gribējās atpakaļ uz Svētā Bārtlbija skolu.

Hollija mudīgi devās uz vadības kabīni un ar ārējām kamerām noskatīja vietu, kur bija jābūt tunelim.

Sulainis iespraucās otrā pilota sēdeklī. — Nu? — viņš apjautājās. — Kas mums te ir?

Hollija pasmīnēja. Un vienu acumirkli sejas izteiksme viņai bija teju tāda pati kā Artēmija Faula kalpotājam. — Mums te ir pamatīgs caurums.

— Labi. Tad laižam ciemos pie sena draudziņa.

Hollijas īkšķi aizceļoja līdz svirām. — Jā, — viņa sacīja. — Laižam.

Atlantīdas ģeoplāns tunelī nozuda ātrāk nekā burkāns Foala rīklē. Un tiem, kas nezina, pateikšu, ka tas notiek visai ātri.

KRAULIJA VIESNĪCA BEVERLIHILZA LOSANDZELOSA

Viesnīcā Mulčs atgriezās, neviena nemanīts. Skaidrs, ka šoreiz viņam pa sienām nebija jārāpjas. Te tik un tā ietu grūtāk nekā ar Megijas Vī māju. Viesnīcai bija ķieģeļu sienas, ļoti porainas. Uzsūkuši mitrumu no mūra, pirksti ātri vien pārstātu darboties kā piesūcekņi.

Nē, šoreiz Mulčs izmantoja galveno vestibilu. Un kālab gan ne? Šveicaram viņš bija tikai Lanss Rakucis, noslēgtībā mītošs miljonārs. Augumā varbūt tāds pamazāks. Taču mazs un bagāts.

—   Labs vakars, Art, — Mulčs sveicināja šveicaru, dodamies uz liftu.

Arts pablenza pāri letes marmora plāksnei.

—   Ā, Rakuča kungs, tas esat jūs, — viņš atsaucās, maķenīt apjucis. — Man likās, ka pirms mirkļa dzirdēju jūs paejam te garām, tikai galdam pāri neredzēju.

—  Nekā nebija, — Mulčs pasmaidīdams atteica. — Šovakar man tā pirmā reize.

—   Hmm. Varbūt nakts vējiņš.

—   Varbūt. It kā nevarētu aizbāzt te tās šķirbas. Un es maksāju tādu īri.

—  Nudien, varētu, — Arts piekrita. Ar īrnieku allaž vajadzēja būt vienisprātis. Firmas politika.

Iekāpis ar spoguļiem izklātajā lifta kabīnē, Mulčs ar izbīdāmu rādāmkociņu nospieda pašu augšējo pogu. Pirmos pāris mēnešus viņš bija lēkājis, lai tiktu līdz podziņai, bet miljonāram tāda uzvedība nepiedienēja. Turklāt viņš skaidri zināja, ka Arts, sēdēdams aiz apsarga letes, to dipināšanos dzird.

Spoguļkaste klusām cēlās augšup, garām stāviem šaudamās uz debesskrāpja jumta pusi. Mulčs apvaldīja vēlmi izvilkt no somas Kinoakadēmijas godalgu. Kāds varēja iekāpt liftā. Viņš remdējās, iedzerdams kārtīgu malku no pudeles ar Iru avota ūdeni — labāko elfu skaidrūdens aizvietotāju, kādu bija iespējams dabūt. Nolicis "Oskaru" pie vietas, viņš iegulsies vannā, pilnā ar aukstu ūdeni, un ļaus porām atdzerties. Citādi no rīta pamodīsies, pielīmējies pie gultas.

Mulča durvīs bija šifra slēdzene. Četrpadsmit ciparu kombinācija. Vislabāk pret nokļūšanu aiz restēm derēja drusciņa vajāšanas mānijas. RŪĶi gan uzskatīja viņu par beigtu, tomēr Mulčs neparko nespēja atsvabināties no neomulīgas priekšnojautas, ka vienudien Jūliuss Sakne visu uzodīs un nāks viņu meklēt.

Dzīvokļa iekārtojums bija visai neparasts. Nepavisam kā pie cilvēkiem. Papilnam māla, pusdrupušu klinšu un ūdens plančku. Drīzāk ala, nevis eksluzīva Beverlihilsas rezidence.

Ziemeļu siena izskatījās pēc vienlaidus melna marmora plāksnes. Izskatījās. Pēc tuvākas apskates atklājās, ka tajā iebūvēts četrpadsmit collu televizors ar plakanu ekrānu, DVD sprauga un aptumšota stikla plāksne. Ar pūlēm pacēlis tālvadības pulti, kas bija lielāka par viņa kāju, Mulčs atvēra slepeno skapīti, ko sargāja vēl viena sarežģīta šifra slēdzene. Iekšā trijās rindās stāvēja "Oskari". Megijas VI balvu Mulčs novietoja uz laikus sagatavota samta spilventiņa.

Viņš izslaucīja no acs kaktiņa iedomātu asariņu. — Es gribētu pateikties Kinoakadēmijai, — punduris ieķiķinājās.

—  Ļoti aizkustinoši, — kāds ierunājās turpat aiz muguras.

Mulčs aizcirta skapīša durvis. Stikla plāksne ieplīsa.

Pie akmeņu dārziņa stāvēja cilvēku jaunulis. Viņa dzīvoklī! Zēns izskatījās dīvains — to būtu atzinuši pat zaņķeri. Viņš bija nedabiski bāls, ar kraukļa melniem matiem, tieviņš un ģērbies skolas formas tērpā, kurš, tā vien likās, bija vilkts pa zemi pāri diviem kontinentiem.

Mulčam mati bārdā sastinga. Šis puika solīja nepatikšanas. Mati punduri nemēdz vilt.

—  Signalizācija tev gan jauka, — zēns turpināja. — Vajadzēja noņemties vairākas sekundes, iekams tiku tai garām.

Un nu Mulčs zināja, ka nepatikšanas ir klāt. Cilvēku policija svešos dzīvokļos ielauzties nemēdz.

—   Kas tu esi, cilv… puika?

—  Manuprāt, te būtu vietā vaicāt, kas esi tu. Savrupnieks miljonārs Lanss Rakucis? Bēdīgi slavenais Gremža? Vai varbūt, ja ticam Foala aizdomām, izbēgušais arestants Mulčs Rakums?

Mulčs laidās skriet. Pēdējās gāzes paliekas piešķīra viņam papildu paātrinājumu. Ej nu sazini, kas tas par zaņķerēnu, bet viņš bija Foala sūtīts, tātad dzinās pēc piesolīta atalgojuma.

Pāri slapjajam vestibilam punduris šāvās uz rezerves izejas pusi. Šo ēku viņš bija izraudzījies ar gudru ziņu. Divdesmitā gadsimta sākumā cauri visai daudzstāvu ēkai bija stiepies plats, taisns dūmvads. Kad piecdesmitajos gados tika ierīkota centrālapkure, būvdarbu vadītājs šahtu bija licis piepildīt ar zemi, bet dūmvada ārpusi apdarināt ar betona kārtu. Mulčs zemes dzīslu bija saodis tajā pašā brīdī, kad viņa nekustamo īpašumu aģents atvēra parādes durvis. Uziet veco kamīnu un noskaldīt betonu bija nieka lieta. Voilā. Pirmās nepieciešamības tunelis.

Tāpat skriedams, Mulčs atpogāja bikšu pēcpuses klapi. Dīvainais jauneklis pat nemēģināja dzīties pakaļ. Kālab lai viņš to darītu? Te nebija kur sprukt.

Punduris atvēlēja sekundi atvadu replikai. — Dzīvu, cilvēk, tu mani rokā nedabūsi. Pasaki Foalam, lai nesūta zankerus darbos, kas elfam darāmi.

Apžēliņ, Artēmijs nodomāja, paberzēdams pieri. Holivudai nudien derētu piestādīt rēķinu.

Izrāvis no kamīna grozu ar sakaltušām puķēm, Mulčs metās tunelī. Viņš atkabināja žokļus un ātri vien pazuda simtgadīgajā mālā. īsti viņa gaumē tas gan nebija. Minerāli un uzturvielas jau sen bija sairušas. Toties augsnē bija papilnam simtgadīgu izdedžu un tabakas pelnu. Bet māls paliek māls, un tas bija darbs, kam punduri ir radīti. Mulčs manīja, kā uztraukums pagaist kā nebijis. Pasaulē nebija neviena, kurš tagad varētu viņu dabūt rokā. Tā bija viņa valstība.

Punduris steigšus virzījās lejup, ēzdamies cauri stāviem. Viņam aiz muguras sabruka ne viena vien siena. Mulčam bija nojauta, ka savus dārgumus viņš vairs neredzēs, pat ja vēl būs pie dzīvības, lai tos savāktu.

Aizritēja drusku vairāk par minūti, un Mulčs jau bija pagraba autostāvvietā. Viņš iekabināja žokli vietā, sapurināja pēcpusi, lai izlaistu laukā gāzes burbuļus, un izlauzās cauri režģiem. Viņu gaidīja īpaši pielāgots četrriteņu piedziņas automobilis. Bāka pilna, logi tumši, braukšanas gatavībā.

— Smurguļi, — punduris noirdzās, izzvejodams mašīnas atslēgas, kas karājās važiņā viņam ap kaklu.

Tad nepilnu metru tālāk materializējās kapteine Kniepa. — Šmurguļi? — viņa pārvaicāja, iedarbinādama bakstīkli.

Mulčs apsvēra izredzes. Pagraba grīdu klāja asfalts. Punduriem tā bija tīrā inde — saķipa iekšās kā līme. Uzbrauktuvei priekšā stāvēja kaut kāds milzis. Mulčs viņu atminējās redzējis Faulu muižā. Tas nozīmēja, ka tas cilvēks tur, augšā, laikam bija bēdīgi slavenais Artēmijs Fauls. Kapteine Kniepa stāvēja priekšā kā klints, un žēlastības viņas acīs nebija ne drusciņas. Ceļš bija tikai viens. Atpakaļ dūmvadā. Pāris stāvus uz augšu un noslēpties kādā dzīvoklī.

Hollija pasmīnēja. — Laidies vien, Mulč. Ja ir dūša.

Un Mulčs laidās. Apcirtās un metās atpakaļ dūmvadā, kuru katru brīdi domādams sajust strāvas dzēlienu pēcpusē. Viņa cerības attaisnojās. Vai tad tādam mērķim Hollija maz varēja pašaut garām?

sapīta Ј116, i,osandžeiosas

Losandželosas ģeoplānu osta atradās sešpadsmit jūdzes uz dienvidiem no pilsētas, noslēpta aiz smilšu kāpas hologrāfiskas projekcijas. Sakne gaidīja ģeoplānā. Viņš bija gana atveseļojies, lai spētu sašķobīt ģīmi smīnā.

—  Tā, tā, — viņš noburkšķēja, ar pūlēm trausdamies nost no lāviņas. Uz ribām viņam bija uzlikta svaiga medipaka.

—  Vai tik tas nebūs mans visumīļais nekrietnelis, ko? Atgriezies no miroņiem.

Mulčs mielojās ar kalmāra pastēti. Kārbu viņš neaicināts bija izvilcis no Atlantīdas vēstnieka personiskā dzesētāja.

—   Kā tas nākas, Jūlius, ka jūs ne reizi neesat atnācis pie manis pieklājības vizītē? Galu galā, es taču toreiz Īrijā izglābu jūsu karjeru. Nebūtu manis, jūs nemūžam nebūtu izdibinājuši, ka Faulam ir Grāmatas kopija.

Kad Sakne dusmās vai vārījās, kā notika tagad, viņam uz vaigiem varēja cept desiņas.

—   Mums bija noruna, arestant. Tu to lauzi. Un tagad es tev nolasīšu spriedumu.

Mulčs ar strupajiem pirkstiem ķeksēja no kārbas pastētes čupas.

—   Derēja drusku vaboļu sulas, — viņš piebilda.

—  Priecājies vien, kamēr vari, Rakum. Jo nākamreiz tev ēdamais tiks iegrūsts pa durvīs izzāģētu lodziņu.

Punduris atgāzās polsterētajā krēslā. — Ērts.

—   Man arī tā likās, — Artēmijs piekrita. — Kaut kāds suspensijas paveids. Nebrīnīšos, ja dārgs.

—  Cietuma ģeoplānus droši sit pušu, — Mulčs piebalsoja.

—   Atminos, reiz šie mani pieķēra, kad vienam teksasietim mēģināju iztirgot van Gogu. Veda mani kuģītī, kas nebija lielāks par peles alu. Blakus kajītē bija iebāzuši trolli. Smirdēja kā nelabais.

Hollija pavīpsnāja. — To pašu teica arī trollis.

Sakne saprata, ka punduris viņu mēģina izvest no pacietības, tomēr uzsprāga tik un tā. — Klausies, arestant. Es neesmu dzinies šurp tādu gabalu, lai tu man te klāstītu savas veterāna atmiņas. Tāpēc aiztaisi klabatas, iekams es pats tev tās neesmu aizbāzis.

Mulču uzrēciens nekādi neiespaidoja. — Gribu tikai painteresēties, Jūlius, kāpēc tad jūs dzināties šurp tādu gabalu? Dižais komandieris Sakne ar veselu vēstnieka ģeoplānu būtu braucis šurp tikai tādēļ, lai apcietinātu manas nabaga vecās miesas? Nedomāju vis. Nu, kas notiek? Un kas ar tiem zaņķeriem? — Viņš pamāja uz Sulaiņa pusi. — Sevišķi ar to tur.

Kalpotājs pasmīnēja. — Atminies mani, mazulīt? Man rādās, ka esmu tev ko parādā.

Mulčs norija kaklā sakāpušo kamolu. Viņi ar Sulaini reiz jau bija krustojuši zobenus. Cilvēkam tas labi nebeidzās. Mulčs viņam tieši virsū bija uzbliezis blāķi zarnu satura, pilnu ar punduru gāzi. Tāda līmeņa miesassargam tas bija kaunpilns, turklāt sāpīgs pārdzīvojums.

Sakne pirmoreiz iespurdzās par spīti tam, ka ribas vēl bija pavisam vārīgas. — Labs ir, Mulč. Tev taisnība. Kaut kas notiek gan. Kaut kas svarīgs.

—   Tā jau man likās. Un, kā allaž, jums vajag, lai es nostrādāju jūsu netīros darbiņus. — Mulčs paberzēja pēcpusi. — Tikai ar apvainojumiem jūs uz priekšu netiksit. Nevajadzēja bliezt tik stipri, kapteinīt. Paliks rēta.

Hollija pielika plaukstu pie smailās auss. — Ei, Mulč, ja ieklausīsies tā kārtīgi, varbūt sadzirdēsi, ka visiem par to nospļauties. Spriežot pēc tā, ko es redzēju, tu par RŪĶu zeltu esi uzdzīvojis itin labi.

—   Zināt, tas dzīvoklis man izmaksāja veselu bagātību. Par pirmo iemaksu vien jums ar savu aldziņu vajadzētu rauties četrus gadus. Skatu novērtējāt? Senāk tur esot dzīvojis kaut kāds kinorežisors.

Hollija parāva uzaci uz augšu. — Priecājos dzirdēt, ka naudiņa izmantota lietderīgi. Tava laime, ka tā netika palaista vējā.

Mulčs paraustīja plecus. — Paklau, es esmu zaglis. Ko tad jūs iedomājāties — ka ierīkošu patversmi?

— Nē, Mulč. Taisni vai smejies, bet nekas tāds man neiešāvās prātā ne uz sekundi.

Artēmijs nokremšķinājās. — Šī atkalredzēšanās patiesi ir ļoti aizkustinoša. Tikai, kamēr jūs te apmaināties ar asprātībām, mans tēvs salst Arktikā.

Punduris mudīgi aizvilka kamzoļa rāvējslēdzi. — Viņa tēvs? Jūs gribat, lai es glābju Artēmija Faula tēvu? Arktikā? — Viņa balsī jautās patiess izbīlis. Punduri ledu necieš gandrīz tikpat ļoti kā uguni.

Sakne papurināja galvu. — Kaut nu būtu tik vienkārši. Un pēc pāris minūtēm tāpat domāsi arī tu.

Mulča bārdas mati sačokurojās nelāgā priekšnojautā. Un kā viņa vecmāmuļa mēdza teikt — paļaujies uz matiem, Mulč, paļaujies uz matiem!

DIVPADSMITĀ NODAĻA ATGRPEŠANĀS

Foals domāja. Domāja bez mitas. Idejas viņa galvā šaudījās sprakšķēdamas kā kukurūzas graudi mikroviļņu krāsniņā. Tikai ar tām nekas nebija iesākams. Viņš pat nevarēja piezvanīt Jūliusam, lai uzmāktos viņam ar saviem smalkajiem plāniņiem. Izskatījās, ka kentaura vienīgais ierocis ir Faula piezīmjdators. Tikpat labi viņš varēja doties cīņā pret trolli, bruņojies ar zobu bakstīkli.

Tomēr nebūtu pareizi apgalvot, ka no cilvēka datora nebija ne mazākā labuma. Kā senvēstures priekšmets tas zināmā mērā bija izmantojams. Elektroniskais pasts jau bija izrādījies lietojams. Ar nosacījumu, ka pie dzīvības vēl bija kāds, kurš spētu atbildēt. Vākā bija iebūvēta arī sīka kameriņa — videokonferencēm. Līdz tādai zaņķeri bija aizdomājušies pavisam nesen. Pirms tam cilvēki bija sazinājušies vienīgi ar teksta un skaņu viļņu starpniecību. Foals nosodoši noklakšķināja mēli. Mežoņi. Bet šī kameriņa bija visnotaļ augstas kvalitātes ražojums, ar vairākiem pēc izvēles ieslēdzamiem filtriem. Ja kentaurs nezinātu, ka tas nav iespējams, viņš būtu gatavs zvērēt, ka te kāds zadzis elfu tehnoloģiskos risinājumus.

Pagrūdis piezīmjdatoru ar pakavu, Foals pavērsa kameru pret sienas ekrāniem. Nāc nu, Bomīt, viņš klusībā noteica. Tūliņ izlidos putniņš.

Ilgi gaidīt nevajadzēja. Pēc pāris minūtēm atdzīvojās iekšējo sakaru ekrāns un tajā parādījās Bomis, vicinādams baltu karogu.

—   Smalks gājiens, — Foals sarkastiski piezīmēja.

—   Es arī tā nospriedu, — elfs atsaucās, teatrāli mādams ar lupatiņu. — Tas man noderēs vēlāk.

Bomis nospieda tālvadības pults pogu. — Varbūt parādīšu tev, kas notiek laukā?

Logi kļuva caurredzami. Viņpus tiem vairākas tehniķu brigādes drudžaini pūlējās uzlauzt kabīnes drošības sistēmas. Vairākums ar datorsensoriem tēmēja uz dažādiem kabīnes sektoriem, bet dažs labs izrīkojās pagalam vecmodīgi. Dragāja sensorus ar prāviem veseriem. Nesekmējās ne vieniem, ne otriem.

Foalam kaklā sakāpa kamols. Viņš te bija kā žurka slazdā. — Varbūt izpaudīsi, ko esi iecerējis, Briār? Vai tad ar varaskāri apsēsti nelieši allaž nerīkojas tieši tā?

Bomis atgāzās savā grozāmajā krēslā. — Protams, Foal. Jo šī nebūt nav viena no tavām mīļajām cilvēku filmiņām. Te nebūs varoņa, kurš atsteigsies pēdējā brīdī. Kniepa un Sakne jau ir pagalam. Tāpat kā viņu sabiedrotie cilvēki. Nekādas sprieduma atlikšanas, nekāda glābiņa. Tikai droša nāve.

Foals zināja, ka nupat vajadzētu būt tā, ka uzmācas skumjas, taču viņš juta vienīgi naidu.

—   Tieši tobrīd, kad stāvoklis jau rādīsies pavisam bezcerīgs, es likšu Opālai kontroli pār ieročiem atkal nodot RŪĶu rokās. Tad notiks tā, ka Bvakelli būs gar zemi, zaudējuši samaņu, un visā tiksi vainots tu. Ar nosacījumu, ka paliksi dzīvajos, par ko es šaubos.

—   Kad Bvakelli atžilbs, vini nosauks tavu vardu.

Bomis pakratīja pirkstu. — To, ka te esmu iejaukts es,

zina tikai maza saujiņa, un par tiem es parūpēšos personiski. Viņi jau ir saņēmuši uzaicinājumu ierasties "Koboji laboratorijās". Pēc mirkļa es viņiem piebiedrošos. DNS lielgabali patlaban tiek noregulēti, lai atvairītu goblinu ģenētisko informāciju. Kad pienāks īstais brīdis, es tos iedarbināšu, un viss eskadrons vairs neskaitīsies.

—  Un tad Opāla Koboji laikam kļūs par tavu imperatrisi?

—   Protams, — Bomis atsaucās piepaceltā balsī. Bet tad viņš nospieda vairākas tālvadības pults podziņas, pārliecinādamies, ka ieslēgts drošs kanāls.

—   Par imperatrisi? — viņš izdvesa. — Nu gan, Foal. Vai tad tu iedomājies, ka es visai šai jezgai kārpos cauri tālab, lai varā dalītos? Tikai ne to. Kolīdz šarādīte būs galā, Koboji jaunkundze cietīs traģiskā negadījumā. Varbūt vairākos traģiskos negadījumos.

Foals sabozās. — Riskēšu izklausīties banāls, Briār, tomēr nedomā, ka tu izspruksi nesodīts.

Bomja pirksts aizceļoja līdz sakaru pārtraukšanas pogai. — Nu ko, ja arī neizsprukšu, — viņš laipni sacīja, — šoreiz tu būsi beigts un nevarēsi paņirgāties. — Un projām viņš bija, kentauru atstādams kabīnē, ieslīgušu mokpilnās gaidās. Vismaz tā domāja Bomis.

Foals pasniedzās zem galda, pie piezīmjdatora. — Un nofilmēts, — viņš nobubināja, kameru pārslēgdams pauzes režīmā. — Labi nostrādāts, ļautiņi, tas ir slepenais.

Šahta Fii6

Izmantodama skavas, Hollija noenkuroja ģeoplānu pie novārtā pamestas šahtas sienas.

—   Mums ir aptuveni trīsdesmit minūtes. Kuģa sensori apgalvo, ka pēc pusstundas te cauri nākšot izvirdums, un neviens ģeoplāns nav būvēts tāds, lai izturētu tik lielu svelmi.

Lai izstrādātu darbības plānu, viņi sapulcējās salonā, kur spiediens bija izlīdzināts.

—    Mums jāielaužas "Koboji laboratorijās" un jāatgūst kontrole pār RŪĶu arsenālu, — komandieris teica.

Mulčs jau bija laukā no krēsla un pusceļā uz durvīm. — Nekas nesanāks, Jūlius. Kopš pēdējās reizes, kad tur biju, viss ir modernizēts. Dzirdēju, ka šiem esot uz DNS iekodēti lielgabali.

Sakne sagrāba punduri aiz čupra. — Pirmkārt, nesauc mani par Jūliusu. Un, otrkārt, neizturies tā, it kā tu, arestant, te varētu nez ko izvēlēties.

Mulčs uz viņu nešpetni paglūnēja. — Es varu gan izvēlēties, Jūlius. Es varu atsēdēt savu termiņu jaukā, mazā kameriņā. Par varītēm grūst mani uz ugunslīnijas nozīmē pārkāpt manas pilsoņa tiesības.

Saknes sejas krāsa no maigi iesārtenas pārtapa zilgani violetā. — Pilsoņa tiesības! — viņš izgrūda. — Tu te ar mani runāsi par pilsoņa tiesībām! Cik tipiski!

Tad viņš savādā kārtā nomierinājās. Īstenībā izskatījās teju priecīgs. Komandierim tuvu stāvošas personas zināja, ka reizēs, kad viņš bija priecīgs, kāds cits, to vien gaidi, tūliņ kļūs neparasti skumjš.

—   Kas ir? — Mulčs ieprasījās, aizdomu pilns.

Sakne aizkūpināja vienu no saviem smirdīgajiem sēņu cigāriem. — Ai, nekas. Tikai tev taisnība, tas arī viss.

Punduris piemiedza acis. — Man taisnība? Jūs liecinieku klātbūtnē sakāt, ka man taisnība?

—    Skaidrs, ka ir. Likt tev doties uz ugunslīniju — tas nozīmētu pārkāpt visas rakstos iemūžinātās tiesības. Tāpēc es neiešu apvainot tevi ar fantastisko sadarbības līgumu, ko jau grasījos piedāvāt, bet piesviedīšu tavam termiņam klāt vēl pārsimt gadiņus un vēl maksimālās drošības režīmu. — Sakne apklusa un iepūta Mulčam ģīmī dūmu mutuli. — Gaudu Smailē.

Mulča dubļiem nošķiestie vaigi nobālēja. — Gaudu Smailē? Bet tas taču ir…

—   Goblinu cietums, — komandieris piebalsoja. — Zinu. Bet, kad pastāv tik nepārprotams izbēgšanas risks, kāds tas ir tavā gadījumā, man diez vai būs grūti pārliecināt valdi, ka šoreiz pieļaujams izņēmums.

Mulčs atkrita polsterētajā žiroskopiskajā sēdeklī. Tas nu nebija lāgā. Pēdējoreiz, kad viņš bija ieslēgts ar gobliniem vienā kamerā, nemaz negāja jautri. Un tas bija ķerstakļu pārvaldē. Starp pamatiedzīvotājiem viņš neizturētu pat nedēļu.

—   Kāds tad ir tas piedāvājums?

Artēmijs pasmaidīja. Apburoši — komandieris Sakne bija apķērīgāks, nekā izskatījās. Lai gan, no otras puses, citādam te būt diez vai bija iespējams.

—   Ak tad tagad tas tevi interesē?

—   Iespējams. Tikai ņemiet vērā — nekādu solījumu.

—   Labi, klausies. Otrreiz neatkārtošu. Kaulēties pat nedomā. Tu mūs iedabū "Koboji laboratorijās", un es, kad viss būs galā, tev dodu divas dienas laika.

Mulčam mutē saskrēja siekalas. Piedāvājums tiešām bija labs. Viņi laikam patiesi bija iekūlušies pamatīgās nepatikšanās.

ķers? a if ltj parva1de

Ķerstakļu pārvaldē nupat sāka iet karsti. Briesmoņi dauzījās pie durvīm. Vārda tiešā nozīmē. Kapteinis Vaktiņš skraidelēja no viena garnizona pie nākamā, raudzīdams pierunāt vīrus nezaudēt dūšu.

—    Tikai mieru, veči, ar Klussnuķiem šie cauri durvīm netiks. Te vajadzēs vismaz kādu raķeti…

Tobrīd kaut kas ar milzu spēku triecās pret galvenajām durvīm, kas izlocījās kā papīra turza, kad tajā iepūš bērns. Durvis izturēja. Tik tikko.

No militāro operāciju vadības telpas izsteidzās Bomis. Viņam pie krūtīm mirdzinājās komandiera zīles. Pateicoties tam, ka Padome bija viņu atjaunojusi amatā, Bomis bija iegājis vēsturē kā vienīgais RŪĶu komandieris, kurš par tādu kļuvis divas reizes.

—   Kas tas bija?

Ķeza pārslēdza monitorus uz fasādes kamerām. Tur stāvēja goblins ar prāvu cauruli uz pleca.

—   Kaut kāda bazuka. Manuprāt, viens no vecajiem Klussnuķu lielkalibra lielgabaliem.

Bomis ieplāja pats sev pa pieri. — Tikai nevajag. Tie visi taču skaitās iznīcināti. Tas nolādētais kentaurs! Kā viņam

izdevās to visu aparatūru aizšmugulēt man turpat deguna galā?

—   Neesiet pret sevi pārāk bargs, — Ķeza sacīja. — Viņš apmuļķojis mūs visus.

—   Cik ilgi pret tādiem vēl varam noturēties?

—   Ilgi ne. Vēl vajag pāris bliezienu. Varbūt viņiem bija tikai viens šāviņš.

Izslavētā pēdējā frāze. Durvis salīgojās otrreiz, no marmora kolonnām nobira prāvas atlūzas.

Ķeza pietrausās no grīdas. Maģija lēkāja viņam pa pieri, lāpīdama ciet dziļu brūci. — Paramediķi, apskatieties, vai kāds nav ievainots. Vai tie šaujamie vēl nav uzlādējušies?

Klāt piekliboja Mormiška, apkrāvies ar divām elektriskajām šautenēm. — Esam gatavi, kaptein. Trīsdesmit divi ieroči. Katram divdesmit šāvienu.

—   Skaidrs. Tikai labākajiem snaiperiem. Nešaut, iekams neteikšu.

Mormiška pamāja. Drūms un bāls.

—   Labi, kaprāl. Tagad kusties.

Kolīdz brālis bija gana tālu, lai nespētu neko sadzirdēt, Ķeza paklusām uzrunāja komandieri Bomi: — Nezinu, komandier, ko lai jums saku. Atlantīdas tuneli viņi uzspridzinājuši, tā ka no turienes palīdzību nav ko gaidīt. Nevaram arī apvilkt viņiem apkārt pentagrammu, lai apturētu laiku. Esam pilnībā ielenkti, skaitliskā mazākumā, un ieroču pārspēks ir ienaidnieka pusē. Ja Bvakelli izlauzīsies cauri triecienizturīgajām durvīm, viss būs galā pēc dažām sekundēm. Mums jātiek operatīvajā kabīnē. Vai tur kaut kas iet uz priekšu?

Bomis nošūpoja galvu. — Tehniķi strādā. Sensori ir notēmēti uz katru virsmas kvadrātcentimetru. Ja uztrāpīsim slēdzenes šifra kombināciju, tā būs akla veiksme.

Ķeza izberzēja nogurumu no acīm. — Man vajadzīgs laiks. Kaut kā taču viņus varam apturēt.

Komandieris no azotes izvilka baltu karogu. — Varam gan…

—   Komandier! Laukā jūs iet nevarat. Tā ir pašnāvība.

—   Var jau būt, — komandieris piekrita. — Bet, ja neiešu, pēc dažām minūtēm mēs visi būsim pagalam. Šādi vismaz mums būs vēl pāris minūšu — varbūt tomēr izdodas uzlauzt operatīvo kabīni.

Ķeza apdomājās. Cita ceļa nebija. — Ko jūs viņiem domājat piesolīt?

—  Gaudu Smailes arestantus. Varbūt varam vienoties par tādu kā oficiālu amnestiju.

—   Padome tam nemūžam nepiekritīs.

Bomis izslējās pilnā augumā. — Politikas taisīšanai, kaptein, tagad nav īstais brīdis. Tagad jārīkojas.

Vaļsirdīgi runājot, Ķeza jutās pārsteigts. Tādu viņš Briāru Bomi vēl nebija redzējis. Kāds šim elfam bija pārstādījis mugurkaulu.

Tagad jaunieceltais komandieris gatavojās godam nopelnīt to zīļu čemuru, kas greznojās viņam uz mundiera atloka. Ķeza manīja krūtīs uzbangojam jūtas. Tādas, ko Briārs Bomis viņā vēl nekad nebija raisījis. Cieņu.

—   Paveriet galvenās durvis. Mazu šķirbiņu, — komandieris pavēlēja tēraudcietā balsī. Foals būtu sajūsmā, ja to redzētu caur kameru. — Iziešu aprunāties ar tiem rāpuļiem.

Ķeza pavēli nodeva tālāk. Ja viņiem tomēr izdosies izkulties, vajadzēs pieraudzīt, lai komandierim Bomim tiek piešķirta pēcnāves Zelta Zīle. Ja ne kas vairāk.

NĪUKČISTUĒTA ŠAHTA "Koboji iaboratoriiām"

Atlantīdas ģeoplāns šāvās pa apjomīgu šahtu, turēdamies cieši līdzās sienām. Gana tuvu, lai no korpusa noskrāpētos krāsa.

Artēmijs pabāza galvu no pasažieru salona.

—   Kapteine, vai tiešām citādi nevar? — viņš apvaicājās, kad viņi jau ašpadsmito reizi par nieka centimetru bija izvairījušies no bojāejas. — Vai arī atkal tikai tēlojam neuzvaramo mušu?

Hollija viņam piemiedza ar aci. — Vai es, Faul, izskatos pēc mušas?

Artēmijs bija spiests atzīt, ka tā vis nav. Kapteine Kniepa bija neparasti izskatīga. Bīstami skaista. Kā "melnā atraitne". Artēmijs gaidīja pubertāti iestājamies pēc aptuveni astoņiem mēnešiem, un viņu māca aizdomas, ka tad Hollija tiks ieraudzīta pavisam citā gaismā. Varbūt labi vien bija, ka viņai bija astoņdesmit gadu.

—  Turos tuvāk virsmai, lai sameklētu plaisu. Mulčs grib iestāstīt, ka tādai tepat kaut kur jābūt, — Hollija paskaidroja.

Artēmijs pamāja. Pundura teorija. Tieši tik neticama, lai būtu patiesa. Viņš atgriezās tilpnes salonā, kur Mulčs noturēja apspriedi. Pats savā gaumē.

Uz izgaismota sienas paneļa punduris bija uzskrīpājis aptuvenu shēmu. Godīgi sakot, dažs labs šimpanze bija labāks mākslinieks. Un ne tuvu ar tik asu mēli. Rādāmkociņa vietā Mulčs izmantoja burkānu — pareizāk, vairākus burkānus. Punduriem burkāni garšo.

—    Re, kur "Koboji laboratorijas", — viņš neskaidri izvēla, zelēdams dārzeņa gabalu.

—  Tas tur? — Sakne izsaucās.

—   Es apzinos, Jūlius, ka shēma nav precīza.

Komandieris izsprāga no krēsla. Nezinātājs būtu zvērējis,

ka te vainojama punduru gāze. — Nav precīza? Debestiņ, tas taču ir taisnstūris!

Mulčs ne aci nepamirkšķināja. — Tas nekas. Svarīgākais ir šis te.

—  Tā grīļīgā strīpiņa?

—   Tā ir plaisa, — punduris protestēja. — Kuram katram redzams.

—  Kuram katram bērnudārzniekam — varbūt. Tātad tā ir plaisa. Nu, un?

—    Tas ir pats viltīgākais gājiens. Redz, parasti tur tās plaisas nav.

Saknēm atkal sāka trūkt elpas. Pēdējā laikā tā notika aizvien biežāk. Bet Artēmijs piepeši ieinteresējās.

—   Kad plaisa parādās?

Bet Mulčs negrasījās steigties ar atbildi. — Mēs, punduri. Mēs par klintīm šo to zinām. Rakājamies tām riņķī apkārt kopš neatminamiem laikiem. — Saknes pirksti uz bakstīkļa spala sāka bungot rīta jundu. — Elfi neaptver vienu — klintis ir dzīvas. Tās elpo.

Artēmijs pamāja. — Protams. Siltumā izplešas.

Mulčs triumfējoši nokoda gabalu burkāna. — Tieši tā. Un, protams, otrādi. Saraujas, kad atdziest. — Tagad pat Sakne ieklausījās. — "Koboji laboratorijas" ir celtas uz cieta pamata. Trīs jūdzes bieza klints. Bez virsskaņas lādiņiem iekšā tikt nav ko domāt. Un, manuprāt, Opāla Koboji tādus varētu laikus pamanīt.

—   Un ko tas mums līdz?

—   Kad tā klints atdziest, paveras šķirbiņa. Kad tā vieta tika būvēta, es strādāju pie pamatiem. Aizved līdz pašām laboratorijām. Tiesa, tāds gabaliņš vēl atliek, bet, mazākais, esi iekšā.

Komandieris izskatījās skeptisks. — Tad kā nākas, ka Opāla Koboji nav pamanījusi to milzu plaisu?

—   Nu, par milzīgu es to gan nesauktu.

—   Cik liela?

Mulčs paraustīja plecus. — Nezinu. Metri pieci varbūt. Platākajā vietā.

—   Tik un tā visai liela. Tur var notupēt augu dienu.

—  Tikai augu dienu tur tās nemaz nav, — Artēmijs iestarpināja. — Vai ne, Mulč?

—  Veselu dienu? Kaut nu tā būtu. Es teiktu, ja minam uz labu laimi, pēc aptuvenām aplēsēm, ne vairāk…

Sakne sāka zaudēt savaldīšanos. Viņam nemaz nepatika visu laiku pārējiem būt soli iepakaļ.

—    Runā, arestant, iekams neesmu iesvilinājis tev pēcpusē vēl vienu jēlumu!

Mulčs jutās aizskarts. — Nebaurojiet, Jūlius. Man bārda metas čokurā.

Atgrūdis vaļā dzesētāja durvis, Sakne pastiepa uz priekšu ģīmi, ļaudamies ledus taustekļu glāstiem.

—   Labi, Mulč. Cik ilgi?

—   Maksimums trīs minūtes. Pēdējoreiz es tur lidoju cauri ar spārniem, spiedienkombinezonā. Vēl drusku, un būtu saspiests putrā un izcepināts.

—  Izcepināts?

—   Ļauj man minēt, — sacīja Artēmijs. — Plaisa paveras tikai tad, kad klints ir pietiekami sarāvusies. Ja plaisai ir izeja uz šahtu, visvēsākā klints ir brīdī pirms nākamā izvirduma.

Mulčs viņam piemiedza ar aci. — Gudri, zaņķerēn. Ja tevi nepiebeidz klints, to izdarīs magma.

Iekšējo sakaru skaļrunī iečērkstējās Hollijas balss. — Kaut ko redzu. Varbūt ēna, bet varbūt kāda plaisa šahtas sienā.

Mulčs drusku uzdancoja, izskatīdamies dziļi pašapmierināts. — Nu, Jūlius, speriet laukā. Man atkal bija taisnība! Jūs esat man pateicību parādā, Jūlius, sakiet paldies.

Komandieris paberzēja deguna kumpi. Ja palikšu dzīvajos, viņš klusībā nosolījās, no iecirkņa vairs ne kāju laukā nesperšu.

"KOboji iaboratorijas"

"Koboji laboratorijām" apkārt drūzmējās Bvakellu goblinu loks. Bruņoti līdz zobiem, mēles kārstījās, tīkodamas asiņu. Bomis tika rupji aizgrūsts garām, mugurā bakstījās stobri. DNS lielgabali savos torņos karājās bezdarbībā. Pagaidām. Kolīdz Bomis jutīs, ka Bvakelli vairs nav lietderīgi izmantojami, ieroči tiks no jauna iedarbināti.

Komandieris tika aizvests uz centrālo bunkuru un nogrūsts uz ceļiem Opālas un Bvakellu ģenerāļu priekšā. Tikko kareivji bija aizraidīti projām, Bomis pielēca kājās un atkal ķērās pie vadības grožiem.

—  Viss rit pēc plāna, — viņš pavēstīja, pasperdams soli, lai noglaustu Opālai vaidziņu. — Pēc stundas Glābiņa būs mūsu rokās.

Ģenerālis Šķībāks par to nebija tik drošs. — Ja mums būtu daži "Koboji" bliežamie, pilsēta kristu daudz drīzāk.

Bomis pacietīgi nopūtās. — To, ģenerāl, mēs jau esam apsprieduši. Bloķējošais signāls atslēdz visus neitrīno ieročus. Ja bliežamie būs jums, tie būs arī RŪĶiem.

Škībaks, laizīdams acu ābolus, aizšļūca kaktā. / ' ' /

Skaidrs, ka tas nebija vienīgais iemesls, kālab gobliniem tika liegti neitrīno ieroči. Bomim nebija ne prātā apbruņot grupējumu, ko viņš grasījās nodot. Kolīdz Bvakelli būs tikuši vaļā no Padomes, Opāla atkal atdos varu RŪĶiem.

—   Kā sokas?

Opāla, kas, kājas parāvusi apakšā, tupēja savā lideklī, ar visu krēslu sagriezās piruetē. — Smalki. Lielās durvis padevās tūliņ pēc tam, kad tu aizlaidies… uz sarunām.

Bomis pasmīnēja. — Labi, ka aiztinos. Varēju tikt savainots.

—    Kapteinis Vaktiņš ar atlikušajiem spēkiem atkāpies līdz operatīvajai telpai, opkabīne ielenkumā. Arī Padome turpat…

—   Ideāli, — Bomis sacīja.

Otrs Bvakellu ģenerālis — Tilka — iebelza pa apspriežu galdu. — Nekā, Bomi. Galīgi ne ideāli. Mūsu brāļi vārgst Gaudu Smailē.

—   Pacietību, ģenerāli Tilka, — Bomis mierinoši teica, no tiesas uzlikdams roku goblinam uz pleca. — Tikko ķerstakļu pārvalde kritīs, mēs Gaudu Smailes kameras varēsim atvērt bez mazākās pretestības.

Dziļi sirdī Bomis vārījās dusmās. Tie idiotiskie kustoņi. Tik bezgala pretīgi. Saģērbušies drānās, kas darinātas no pašu nomestās ādas. Atbaidoši. Bomis nevarēja vien sagaidīt, kad varēs iedarbināt DNS lielgabalus un apklusināt goblinu pļeperēšanu uz pāris brīnišķām stundām.

Viņš pamanīja Opālas skatienu. Laumiņa zināja, kas viņam prātā. Viņas sīkie zobiņi atņirdzās tīksmīgās gaidās. Cik pasakaini ļaunprātīga būtne. Tieši tāpēc, protams, no viņas bija jātiek vaļā. Opāla Koboji nemūžam nesamierinātos ar otro vietu.

Bomis tikko manāmi piemiedza viņai ar aci.

—   Drīz, — viņš mēmi nokustināja lūpas uz Opālas pusi. — Drīz.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA ar LĪKUMU

zem "koboji laboratorijām"

RŪĶu ģeoplāns pec formas līdzinās ūdens pilienam —

pakaļgals, kur dzinēji, smags, bet priekšgals spej iz

lauzties cauri tēraudam. Protams, mūsu varoņi sēdēja vēstnieka luksusa kuģī, nevis RŪĶu ģeoplāna. Te neapšaubāmi daudz ciešāk bija domāts par ērtībām, par ātrumu mazāk. Vēstnieka kuģim priekšgals bija kā gnoma dibengals. Masīvs un no skata dārgs, aprīkots ar restēm, uz kurām varētu cept vai veselu bifeli.

—   Tātad jūs gribat teikt, ka tā plaisa pavērsies uz pāris minūtēm un man jāizlido cauri. Tāds ir tas plāns? Un viss? — Hollija vaicāja.

—   Nekā labāka mums nav, — Sakne drūmi atteica.

—  Nu ko, vismaz tiksim saspiesti, sēžot polsterētos krēslos. Šis verķis kustas tikpat veikli kā degunradzis, kurš palicis bez vienas kājas.

—   Kā es to varēju zināt? — Sakne noburkšķēja. — Brauciens bija iecerēts kā parastais reiss. Te ir lieliska stereoiekārta.

Sulainis pacēla roku. — Paklau. Kas tā par skaņu?

Viņi ieklausījās. Troksnis nāca no lejas. Izklausījās pēc milža, kurš mēģina izklepot no rīkles sārņus.

Hollija paskatījās, ko rāda ķīļa kameras.

—    Izvirdums, — viņa paziņoja. — Liels, draņķis. Kuru katru brīdi nosvilinās mums asti.

Klints siena priekšā krakšķēja un vaidēja, nemitīgi izplezdamās un saraudamās. Plaisas aizstiepās kā ņirdzošas mutes, izliktas ar melniem zobiem.

—  Viss. Laižam, — Mulčs skubināja. — Tā plaisa aizvērsies ātrāk par smirduļtārpa…

—   Vietas vēl par maz, — Hollija atcirta. — Tas taču ir ģeoplāns, nevis viens pats resns punduris ar zagtiem spārniem.

Mulčs bija par daudz iztrūcinājies, lai apvainotos. — Kustieties taču. Kamēr iesim cauri, papletīsies.

Citkārt Hollija būtu nogaidījusi, līdz komandu dod Sakne. Bet šis bija viņas lauciņš. Pie ģeoplāna vadības slēdžiem ar kapteini Holliju neviens nemēdza strīdēties.

Caurums pavērās vēl metru platāks.

Hollija nošņirkstināja zobus. — Turieties pie ausīm, — viņa noteica, aizgrūzdama dzinēju sviras līdz galam.

Kuģa iemītnieki sagrāba krēslu paroceņus, un ne viens vien no viņiem aizmiedza acis. Tikai ne Artēmijs. Viņš nespēja. Visā šajā situācijā bija kaut kas patoloģiski fascinējošs: viņi nevaldāmā ātrumā brāzās pa nevienā kartē neiezīmētu tuneli, otrā galā cerēdami atrast to, par ko bija sastāstījis tikai viens ar zagšanas māniju apsēsts punduris.

Hollija pilnībā pievērsās vadības ierīcēm. Korpusa kameras un sensori piegādāja informāciju visvisādiem ekrāniem un skaļruņiem. Lokators juka prātā — pīkstēja tik ātri, ka signāls pārauga nepārtrauktā smilkstoņā. Fiksētie halogēnu starmeši uz monitoriem raidīja šausminošas ainas, un lāzera radars uz melnā ekrāna zīmēja zaļu trīsdimensiju bildi. Protams, bija vēl kvarca priekšējais logs. Bet, ņemot vērā blīvos akmens putekļu un atlūzu mākoņus, ar neapbruņotu aci teju nekas nebija saskatāms.

—  Temperatūra kāpj, — viņa nomurmināja, pašķielēdama uz atpakaļskata monitoru. Gar plaisas rīkli aizšāvās sarkandzeltens magmas stabs, iešļakstīdamies tunelī.

Skriešanās bija izmisīga. Plaisa aiz muguras aizvērās un turpat pie kuģa priekšgala pletās vaļā. Valdīja baigs troksnis. Pērkons gaisa burbulī.

Mulčs aizspieda ausis. — Nākamreiz izvēlēšos Gaudu Smaili.

—  Klusu, arestant, — Sakne norūca. — Pats to visu izdomāji.

Ķīviņu pārtrauca briesmīga šņirkstoņa, pāri kvarca aiz-

sargstiklam nošķīda dzirksteles.

—    Piedošanu, — kapteine Kniepa atvainojās. — Sakaru antena aiziet pa pieskari.

Viņa sasvēra kuģi, un tas noskrāpēdamies izspraucās starp divām kustīgām plātnēm. Magmas svelme karsēja klints virsmu, spiezdama plātnes kopā. Zobaina šķautne aizķēra ģeoplāna pakaļgalu, kad tās krakšķēdamas sakļāvās. Itin kā milzis būtu sasitis plaukstas. Sulainis bija sakampis savu Sig Sauer. Tas sniedza zināmu mierinājumu.

Tad viņi bija laukā — ievirpuļoja dobā alā. Priekšā vīdēja trīs milzīgi titāna stabi.

—   Re, — Mulčs izdvesa. — Pamatu sijas.

Hollija novalbījās. — Ko tu saki, — viņa novaidējās, iedarbinādama piezemēšanās skavas.

Mulčs bija uzskrīpājis vēl vienu shēmu. Šī izskatījās pēc līkumos sametušās čūskas.

—    Mūs vada ar krītiņu bruņojies mazprātiņš, — Sakne noteica mānīgā mierā.

—    Tiktāl taču esmu jūs dabūjis, vai ne tā, Jūlius? — Mulčs uzmeta lūpu.

Hollija tērēja pēdējo minerālūdens pudeli. Krietnu trešdaļu viņa uzlēja sev uz galvas.

—   Pat nedomā pukoties, punduri tāds, — viņa aizrādīja. — Ciktāl noprotu, mēs esam iesprostoti Zemes centrā, laukā netiekam, un sakaru arī nav.

Mulčs solīti atkāpās. — Es saprotu, ka pēc lidojuma jums nervi drusku saspringuši. Tagad visi nomierināsimies, sarunāts?

īpaši rāms neizskatījās neviens. Smagais pārbaudījums šķita maķenīt satriecis pat Artēmiju. Sulainis joprojām turējās pie Sig Sauer.

—   Grūtākais nu ir aiz muguras. Esam tikuši līdz pamatiem. Vienīgais ceļš ved augšup.

—  Tiešām, arestant? — Sakne pārvaicāja. — Un kā tieši, tavuprāt, mēs turp varētu doties?

Izrāvis no dzesētāja burkānu, Mulčs ar to pavēcināja uz shēmas pusi. — Re, kur…

—   Čūska?

—   Nē, Jūlius. Tā ir viena no pamatu sijām.

—   No lietām vienlaidus titāna pamatu sijām, kas iesēdinātas cietā klintī?

—   No tām pašām. Tikai viena nav gluži caurcaurēm no titāna.

Artēmijs pamāja. — Tā jau es domāju. Tu tur būsi pielicis savu pirkstiņu, vai ne, Mulč?

Mulčs neko negrasījās nožēlot. — Jūs taču zināt, kādi ir būvdarbu noteikumi. Vienlaidus titāna kolonnas? Vai jūs maz spējat iedomāties, kāda tur nauda? Tūliņ sarēķinājām. Tā nu mēs ar brālēnu Nordu nospriedām piemirst titāna pildījumu.

—    Bet kolonna jums taču ar kaut ko bija jāpiepilda, — komandieris iejaucās. — Koboji noteikti visu skenēja cauri.

Mulčs vainīgi pamāja.

—   Uz pāris dienām tur pielāgojām kanalizācijas caurules. Sonogrāfija neko neuzrādīja.

Hollijai rīklē iespriedās kamols. — Kanalizācija. Tu gribi teikt…

—   Nē. Vairs ne. Jau simt gadi garām, nu tur ir tikai zeme. Starp citu, ļoti laba.

Uz Saknes ģīmja nupat itin labi bija uzvārāms prāvs katls ar ūdeni. — Tu domā, ka mēs divdesmit metrus rāpsimies pa… mēsliem?

Punduris paraustīja plecus. — Kas tad man? fa gribat, palieciet tepat līdz laika galam, es iešu uz augšu.

Artēmijam tik piepešais notikumu pavērsiens nepavisam negāja pie sirds. Skriešana, lēkšana, miesas bojājumi. Lai būtu. Bet kanalizācija? — Tāds ir tavs plāns? — viņš izmocīja pār lūpām.

—   Kas ir, zaņķerēn? — Mulčs novīpsnāja. — Baidies nosmērēt rociņas?

Tas bija tikai tāds tēlains izteiciens — Artēmijs to zināja. Bet tik un tā patiess. Viņš pašķielēja uz saviem smalkajiem pirkstiem. Vēl iepriekšējās dienas rītā tie bija pianista pirksti ar manikirētiem nagiem. Šodien tie varētu piederēt celtniekam.

Hollija paplikšķināja Artēmijam pa plecu. — Labi, — viņa paziņoja. — Lai notiek. Kolīdz būsim izglābuši Ūniju, varēsim atkal ķerties pie tava tēva izpestīšanas.

Hollija manīja pārvērtības Artēmija sejā. It kā vaibsti paši nezinātu, kā izkārtoties. Viņa apklusa, jo aptvēra, ko bija pateikusi. Viņa piezīmi bija domājusi kā parastu uzmundrinājumu — ar tādiem virsnieki mētājās katru mīļu dienu. Bet izskatījās, ka Artēmijs nav radis darboties komandā.

—  Nedomā, ka es taisos tev par draudzeni vai kaut kā tā. Tikai, ja ko apsolu, es vārdu mēdzu turēt.

Artēmijs nosprieda neatbildēt. Šodien viņš jau vienreiz bija dabūjis pa degunu.

Viņi izkāpa no ģeoplāna pa izbīdāmo trapu.

Artēmijs spēra kāju uz zemes, lavierēdams starp robainām atlūzām un celtniecības atkritumiem, ko Mulčs un viņa brālēns te bija atstājuši pirms simt gadiem. Alu apgaismoja zvaigžņu mirgai līdzīgā klinšu fosforescence.

—  Šī vieta ir ģeoloģisks brīnums, — viņš izsaucās. — Spiedienam tādā dziļumā būtu jābūt tik lielam, ka mēs tiekam saspiesti plakani, bet tā nenotiek. — Viņš nometās ceļos, lai izpētītu sēni, kas bija izspraukusies no sarūsējušas krāsas kārbas. — Te pat ir dzīvība.

Mulčs no spraugas starp diviem akmeņiem izstīvēja laukā vesera atliekas.

—   Tad re, kur tas palicis. Mēs drusku pārcentāmies ar sprāgstvielām, kad spridzinājām caurumu kolonnām. Šis tas no atkritumiem laikam… sakritis te.

Hollija bija šausmās. Piesārņojums Tautai riebjas.

—  Tu, Mulč, te esi pārkāpis tik daudzus likumus, ka man pirkstu nepietiktu, lai tps saskaitītu. Kad pienāks tās solītās divas dienas, labāk laidies, ko kājas nes, jo pakaļ tev dzīšos es.

—   Klāt esam, — Mulčs sacīja, draudus izlikdamies nedzirdam. Kad tādos nākas klausīties vienā laidā, tu iemācies visu laist gar ausīm.

Vienā kolonnā vīdēja izurbts caurums. Mulčs ar labpatiku paberzēja maliņas.

—   Dimanta lāzergrieznis. Maza kodolbaterijiņa. Tas mazulītis varēja izēsties cauri itin visam.

—   Arī man tas grieznis palicis atmiņā, — Sakne bilda. — Reiz tu man ar to teju nogriezi galvu.

Mulčs nopūtās. — Tie gan bija labi laiki, ko, Jūlius?

Sakne par atbildi viņam zibenīgi iespēra pa pēcpusi. — Runas ir garas, darbs — īss. Labāk rij dubļus, arestant.

Hollija pabāza atverē roku. — Gaisa strāvas. Acīmredzot pilsētas spiedienlauks neitralizējis šo alu jau gadiem ilgi. Tāpēc jau mēs šobrīd neesam plakani kā lielās rajas.

—  Skaidrs, — Sulainis un Sakne noteica vienā balsī. Kārtējie meli.

Mulčs atpogāja bikšu pēcpuses klapi.

—   Aizrakšos līdz augšai un pagaidīšu jūs tur. Pavāciet gruvešus malā, cik nu spējat. Pārstrādāto zemi sviedīšu sāņus, lai eja neaizblīvējas ciet.

Artēmijs novaidējās. Doma par to, ka nāksies rāpties cauri Mulča pārstrādātajiem izmešiem, bija teju neizturama. Dūšu viņš nezaudēja tikai tāpēc, ka iedomājās par tēvu.

Mulčs iekāpa šahtā. — Atkāpieties, — viņš brīdināja un atkabināja žokli.

Sulainis malā pamuka mudīgi — viņš negrasījās vēlreiz pieredzēt punduru gāzes triecienu.

Mulčs līdz jostasvietai pazuda titāna kolonnā. Pēc brīža bija pazudis pavisam. Cauruli satricināja dīvaini, nepavisam ne apetītlīgi trokšņi. Pret metāla sienām bliezās zemes pikas.

No cauruma bez apstājas šāvās saspiesta gaisa vērpete un bira atlūzas.

—  Apbrīnojami, — Artēmijs noelsās. — Ko visu nevarētu paveikt ar desmit tādiem vīriem? Fortnoksa būtu viens spļāviens.

—   Ij nedomā, — Sakne brīdinoši noteica. Viņš pagriezās pret Sulaini. — Kas mums ir?

Kalpotājs izvilka savu šaujamo. — Viens Sig Sauer pusautomāts ar divpadsmit kārtām aptverē. Viss. Šaujamo ņemšu es, jo esmu vienīgais, kurš to var pacelt. Jūs abi skatieties, ko varat savākt pa ceļam.

—   Un es? — ieprasījās Artēmijs, atbildi jau nojauzdams.

Sulainis saimniekam ieskatījās tieši acīs. — Es gribu, lai

jūs paliekat šeit. Tā ir kaujas operācija. Jūs tur varat panākt tikai to, ka tiekat nogalināts.

—   Bet…

—  Man, Artēmij, jānodrošina jūsu aizsardzība, un visnotaļ iespējams, ka šī ir drošākā vieta uz visas planētas.

Artēmijs nestrīdējās. Taisnību sakot, šos faktus viņš jau bija apsvēris. Dažkārt būt par ģēniju bija visai apgrūtinoši.

—   Ļoti labi, Sulaini. Es palikšu šeit. Ja vien…

Sulaiņa acis piemiedzās. — Ja vien — kas?

Artēmijs atplauka draudīgā smaidiņā. — Ja vien man kas neiešausies prātā.

ķERSTAKĻU pārvaide

Ķerstakļu pārvaldē valdīja izmisums. Kapteinis Vaktiņš visus atlikušos spēkus bija izkārtojis lokā aiz apgāztiem galdiem. Goblini uz labu laimi šaudījās iekšā pa durvīm, un zintniekiem vairs nebija atlicis ne pilītes maģijas. Tagad visi, kas tika ievainoti, ievainoti arī palika.

Padomes locekļi bija saspiedušies pulciņā kareivju aizsegā. Visi, izņemot gaisa spēku komandieri Viņaju, kas bija pieprasījusi vienu no elektriskajām šautenēm. Nopūdelējusi viņa vēl nebija ne reizi.

Tehniķi tupēja aiz galdiem, izmēģinādami visas reģistrētās šifra kombinācijas, lai uzlauztu operatīvo kabīni. Tur gan Ķeza lielas cerības neloloja. Kad durvis aizslēdza Foals, tās bija un palika ciet.

Tikmēr kentaurs kabīnē varēja tikai nevarīgā niknumā vīstīt dūres. Fakts, ka Foalam bija ļauts caur necauršaujamajiem logiem noraudzīties cīniņā, liecināja par Bomja cietsirdību.

Izskatījās bezcerīgi. Pat ja Jūliuss un Hollija bija saņēmuši ziņu, tagad vairs nekas nebija līdzams. Lūpas un rīkle Foalam bija izkaltušas. Viņam vairs nebija nekā. Ne datoru, ne prāta spēju, ne veiklās, dzēlīgās mēles. Nekā.

ZEM "roboji laboRatoRijajs "

Kaut kas slapjš ķēra Sulaiņa galvu.

—   Kas tas bija? — viņš skaļā čukstā vaicāja Hollijai, kas rāpās pati pēdējā.

—  Neprasi, — kapteine Kniepa nogārdza. Pat caur ķiveres filtriem smaka nebija ciešama.

Kolonnas saturs bija rūdzis veselu gadsimtu un oda tikpat kodīgi kā todien, kad bija te nonācis. Varbūt vēl sliktāk. Labi vismaz, klusībā nosprieda miesassargs, ka man tas viss nav jāēd.

Sakne rāpās pa priekšu. Viņa ķiveres starmeši tumsā iegrauza gaismas strēles. Kolonna slējās četrdesmit grādu leņķī, un ik pēc noteikta attāluma tajā bija iegravētas rievas, kam vajadzēja nostiprināt titāna pildījumu.

Mulčs bija nevainojami pastrādājis, izlauzdams ceļu caurules saturā. Taču izmešiem kaut kur bija jāpaliek. Mulčs gan, gods godam, katru kumosu bija kārtīgi sakošļājis, lai būtu pēc iespējas mazāk kunkuļu.

Iebrucēji uz priekšu virzījās sadrūmuši, lūkodami nedomāt par to, ko īsti dara. Kad viņi panāca punduri, tas kluknēja, krampjaini pieķēries pie ejas griestiem, ar sāpēs sašķobītu ģīmi.

—    Kas vainas, Mulč? — Sakne noprasīja. Viņa balsī nevilšus ieskanējās raizes.

—   Augžā, — Mulčs nokunkstēja. — Ādri augžā.

Saknes acis ieplētās, tajās pavīdēja tāda kā augoša panika.

— Augšā! — viņš iešņācās. — Visi augšā!

Aizkārpījušies pundurim garām, viņi saspiedās šaurajā izgrauztajā konusā. Pēdējā brīdī. Mulčs atslāba, izgrūzdams tādu blāķi punduru gāzes, kas it labi būtu varējis piepūst cirka telti. Viņš iekabināja žokli vietā.

—   Tā ir jau labāk, — viņš noelsās. — Te gaisa papilnam. Tagad esiet tik laipni un nespīdiniet man to starmeti acīs. Vai tad nezināt, kā man ir ar gaismu?

Komandieris paklausīgi ieslēdza infrasarkano filtru.

—   Labi, tagad, kad esam augšā, kā tiksim laukā? Man tā kā prātā, ka griežņi nebūsi paķēris līdzi.

Punduris nosmīnēja. — Kas tur pavisam? Labs kramplauzis allaž padomā, ka varbūt iznāks iegriezties ciemos vēl kādreiz. Paverieties te. — Mulčs norādīja uz vietu, kur titāns izskatījās tieši tāds pats kā visa pārējā caurule. — Te es izgājšreiz uzliku ielāpu. Parasta elastīgā saistviela.

Sakne nenocietās nepasmaidījis. — Tu nu gan esi viens

viltīgs nekrietnelis. Jābrīnās, kā mums vispār izdevies tevi saņemt ciet.

—  Uz dullo, — atteica punduris, ar elkoni iebliezdams pa cauruli. Izsprāga paliels aplis, atklādams simt gadus vecu caurumu. — Laipni lūdzu "Koboji laboratorijās".

Viņi ierāpās vāji apgaismotā gaiteni. Salikti četrās kārtās, gar sienām stāvēja ratiņi uz gaisa spilveniem, visi piekrauti pilni. Pie griestiem, noregulētas minimālajā režīmā, gailēja lampiņu virknes.

—   Šo vietu es pazīstu, — Sakne bilda. — Es te biju inspicēt sakarā ar īpašajām ieroču atļaujām. No datorcentra mūs šķir divi gaiteņi. Nudien varētu izdoties.

—   Kas ar tiem DNS apdullināšanas lielgabaliem? — painteresējās Sulainis.

—  Riskanti, — komandieris atteica. — Ja lielgabalu sistēma tevi neatpazīst, tu esi pagalam. Iespējams, tie ieprogrammēti neitralizēt visu sugu.

—   Riskanti, — kalpotājs piekrita.

—    Varu derēt, ka tie ir dezaktivēti, — Sakne turpināja. — Pirmkārt, ja te čum un mudž goblini, viņi diez vai iekļuvuši pa parādes durvīm. Un, otrkārt, ja šajā dumpītī tiek vainots Foals, Koboji gribēs radīt iespaidu, ka viņiem ieroču nav — tāpat kā RŪĶiem.

—   Stratēģija? — Sulainis noprasīja.

—   Nekāda sevišķā, — komandieris atzinās. — Kolīdz apiesim ap stūri, sāksies kameras. Tāpēc jožam pa gaiteni, ko kājas nes, notriecot visu, kas gadās ceļā. Ja notriektajam ir ierocis, konfiscējam. Mulč, tu paliec tepat un paplašini tuneli — iespējams, ka atpakaļ nāksim ar steigu. Gatavi?

Hollija pastiepa roku. — Kungi, man ir tas gods.

Komandieris un kalpotājs uzplāja plaukstas virsū. — Mums tāpat.

Viņi metās projām pa gaiteni. Divsimt goblinu pret mūsu trim faktiski neapbruņotajiem varoņiem. Izredzes bija mazas.

CENTRĀLAIS BUNKURS, "Koboji LAboratoRIijas"

—  Nepiederošas personas, — labpatikā iepīkstējās Opāla Koboji. — Ēkā.

Bomis aizsoļoja pie novērošanas sistēmas plazmas ekrāna.

—  Nudien Jūliuss. Apbrīnojami. Jūsu triecienbrigāde, ģenerāli Tilka, acīmredzot pārspīlējusi.

Tilka nikni aplaizīja acu ābolus. Leitnants Nāgans pazaudēs ādu vēl pirms ādas maiņas sezonas.

Bomis iečukstēja Opālai ausī: — Vai varam aktivizēt DNS lielgabalus?

Laumiņa noraidoši papurināja galvu. — Acumirklī nē. Tie ir pārprogrammēti uz goblinu DNS. Vajadzēs pāris minūtes.

Bomis pagriezās pret četriem goblinu ģenerāliem. — Lai viena bruņota brigāde iet virsū no aizmugures, otra — no flanga. Varam iedzīt viņus slazdā pie durvīm. Tur nebūs kur sprukt.

Viņš aizgrābti vērās plazmas ekrānā. — Tas ir pat labāk, nekā biju iecerējis. Tagad, Jūlius, mans vecais draugs, pienākusi mana kārta likt tev ciest pazemojumu.

Artēmijs gremdējās apcerē. Nu bija īstā reize koncentrēties. Kājas sakrustojis, viņš tupēja uz klints, acu priekšā uzburdams dažādas glābšanas stratēģijas, kas būtu izmantojamas, kad vini atgriezīsies Arktikā. Ja mafijai izdosies iekār' i

toties tikšanās vietā, iekams Artēmijs tiks viņiem klāt, atliks viens vienīgs plāns. Un tas bija ārkārtīgi riskants. Artēmijs ņēmās rakņāties prātā. Vajadzēja būt vēl kādai iespējai.

No pārdomām viņu izrāva skanīgs troksnis, kas nāca no titāna kolonnas. Izklausījās pēc apslāpēta fagota pūtiena. Punduru gāze, viņš nosprieda. Kolonnai bija atzīstama akustika.

Bija vajadzīga iedvesma. Viena spoža ideja, kas izcirstos cauri muklājam, kurā viņš bija iestidzis, un visu atrisinātu.

Pēc minūtēm astoņām viņu atkal kaut kas iztraucēja. Šoreiz tā nebija gāze. Palīgā sauciens. Mulčam bija gadījusies kāda ķeza. Sāpīga.

Artēmijs jau grasījās ieteikties, lai Sulainis par visu parūpējas, bet tad atminējās, ka miesassarga te nemaz nav. Sulainis bija devies uzdevumā — glābt Ūniju. Vajadzēja tikt galā pašam.

Viņš iebāza galvu kolonnā. Tur viss bija melns kā vecā zābakā un divtik smirdīgs. Artēmijs nosprieda, ka pirmām kārtām nepieciešama RŪĶu ķivere. Vienu tādu mudīgi sadabūjis no ģeoplāna krājumiem un brīdi eksperimentējis, viņš ieslēdza starmešus un blīves.

— Mulč? Tu tur esi?

Atbildes nebija. Vai tas varētu būt slazds? Vai patiesi viņš, Artēmijs Fauls, uzķersies uz paša vecākā un nodeldētākā āķa? Visnotaļ iespējams, viņš atzina. Tomēr, par spīti visam, viņš nudien nevarēja atļauties šīs matainās radībiņas dzīvību atstāt likteņa varā. Kādubrīd pēc Losandželosas, kaut gan tas runāja pretim veselajam saprātam, viņā pret Rakuma kungu bija pamodušās siltas jūtas. Artēmijs nodrebinājās. Kas tāds atgadījās arvien biežāk, kopš māte bija nākusi pie prāta.

Iekāpis caurulē, Artēmijs sāka rāpties pretim gaismas aplim, kas vīdēja augstu virs galvas. Smirdēja baismīgi. Kurpes bija pagalam, un Svētā Bārtlbija džemperi tagad vairs nespētu

Artēmijs pamāja. Runāt viņš vēl nespēja.

—  Tie goblini ir stulbi. Redzēji, kāds šim ģīmis?

Artēmijs noliedzoši papurināja galvu. Nespēja vēl arvien.

—   Gribi iet apskatīties?

Netaktiskais jociņš izrāva Artēmiju no sastinguma. — Tas goblins. Šaubos, ka viņš bija viens pats.

Mulčs aizpogāja pēcpuses klapi. — Kur nu. Tikko garām aiztesās vesels eskadrons. Mūsu zellis laikam lūkoja izvairīties no plūkšanās. Tā pie gobliniem ierasts.

Artēmijs saberzēja deniņus. Viņš droši vien varēja draugiem kā nebūt palīdzēt. Debestiņ, viņam taču bija konstatēts augstākais inteliģences koeficients Eiropā.

—   Mulč, gribu jautāt tev ko svarīgu.

—   Laikam esmu tev šo to parādā. Par to, ka izglābi manu ādu.

Artēmijs aplika roku pundurim ap pleciem. — Es zinu, kā tu iekļuvi "Koboji laboratorijās". Bet atpakaļ pa to pašu ceļu tu doties nevarēji — tur tevi būtu piebeidzis izvirdums. Kā tu tiki laukā?

Mulčs pasmīnēja. — Vienkārši. Iedarbināju trauksmes signalizāciju un tad aiztinos RŪĶu formas tērpā, kādā te ierados.

Artēmijs saviebās. — Neder. Jābūt kādam citam ceļam. Jābūt.

DNS lielgabali acīmredzot nedarbojās. Sakne jau sāka ļauties optimismam, bet tad izdzirdēja grandam zābaku dipoņu. Arvien tuvāk.

—   D'Arvit. Pieķerti. Jūs abi turpiniet skriet. Es viņus te aizkavēšu, cik ilgi vien spēšu.

—    Nē, komandier, — Sulainis iebilda. — Visu cieņu, bet mums ir tikai viens šaujamais, un es ar to nolikšu gar zemi vairāk pretinieku nekā jūs. Es viņus ņemšu pa vienam, kad šie nāks ap stūri. Jūs mēģiniet dabūt durvis vaļā.

Hollija pavēra muti, lai strīdētos pretim. Bet kurš gan ietu strīdēties ar tāda izmēra cilvēku?

—  Labi. Lai veicas. Ja tiec ievainots, paliec mierīgi guļam, cik nu iespējams, kamēr atgriežos. Neaizmirsti — četras minūtes.

Sulainis pamāja. — Atcerēšos.

—   Un, Sulaini…

—   Jā, kapteine?

—    Par to mazo pārpratumu pērn. Kad jūs ar Artēmiju mani nolaupījāt.

Sulainis piekala skatienu griestiem. Būtu piekalis kurpēm, bet tur priekšā stāvēja Hollija. — Jā, par to. Man bija padomā aprunāties ar…

—   Vienkārši izmet to no galvas. Pēc šā te būsim norēķinājušies.

—   Hollij, kustamies, — Sakne norīkoja. — Sulaini, pieraugi, lai viņi nepienāk par tuvu.

Sulainis apvija pirkstus ap automāta lieto laidi. Viņš izskatījās pēc bruņota lāča. — Lai nemaz nemēģina. Pašiem būs labāk.

Uzrāpies uz gaisa rateļiem, Artēmijs pieklaudzināja pie vienas no caurulēm, kas stiepās gar gaiteņa griestiem.

—   Izskatās, ka tā iet cauri visai konstrukcijai. Kas tas ir — ventilācijas sistēma?

Mulčs nosprauslājās. — Kaut nu. Plazmas pievads — DNS lielgabaliem.

—   Tad kāpēc nelīdi iekšā pa turieni?

—  Ai, tāds sīkumiņš. Vienā pašā plazmas pilītē ir lādiņš, kurš izcepinātu trolli.

Artēmijs piespieda delnu pie metāla. — Un ja lielgabali atslēgti?

—  Kolīdz lielgabali dezaktivēti, plazma ir tikai varen radioaktīva žļurga.

—   Radioaktīva?

Mulčs domīgi paraustīja bārdu. — Vispār Jūliuss lēš, ka lielgabali patiešām ir atslēgti.

—  Vai varam par to pārliecināties?

—   Mēs varētu atvērt šo neattaisāmo panelīti. — Mulčs pārlaida pirkstus pār izliekto virsmu. — Ahā, rau, te. Mikroatslēgas caurumiņš. Lielgabalu apkalpei. Pat plazma reižu reizēm jāuzlādē. — Viņš norādīja uz niecīgu caurumiņu, kas vīdēja metālā. Tikpat labi tas varēja būt nieka traipiņš. — Un nu skaties, kā strādā meistars.

Punduris iebāza caurumiņā bārdas matu. Kad tā galiņš bija izvilkts laukā, Mulčs izrāva matu ar visu sakni. Kolīdz mats bija izrauts, tas atmira, iestājās nāves stingums, un mata gals palika izlocījies atbilstoši slēdzenes iekšpusei.

Aizturējis elpu, Mulčs grozīja mūķīzerīti. Lūkas vāks atkrita vaļā.

—  Tas, manu puisīt, ir talants.

Caurulē viegli pulsēja sarkandzeltena želeja. Tās dzīlēs brīžiem uzsprikstīja pa retai dzirkstelītei. Plazma bija tik blīva, ka pat nespēja izlīt no lūkas, jo saglabāja savu cilindrisko formu.

Mulčs, piemiedzis acis, ieskatījās ļumīgajā želejā. — Nu ja, ka dezaktivēti. Ja tā pļura darbotos, mums ģīmīši jau būtu smuki iedeguši.

—  Un ko tās dzirksteles?

—    Lādiņu pārpalikas. Drusku var pakutināt, taču nekā nopietna.

Artēmijs pamāja. — Skaidrs, — viņš noteica, aizsprādzēdams ķiveri. /

Mulčs nobālēja. — Tu ko — nopietni, zaņķeru kucēn? Vai tu maz spēj iedomāties, kas būs, ja lielgabali tiks aktivizēti?

—   Par to es cenšos nedomāt.

—   Varbūt tiešām vienalga. — Punduris apjucis nogrozīja galvu. — Labi. Tev jānolien trīsdesmit metri, un ķiverē gaisa pietiks ne vairāk kā desmit minūtēm. Filtrus turi ciet. Pēc laiciņa gaiss varbūt drusku sasmaks, taču tomēr labāk tā, nekā raut plaušās plazmu. Un še, ņem. — Viņš izrāva no atslēgas caurumiņa sastingušo matu.

—   Kam tas?

—  Es pieņemu, ka otrā galā gribēsi tikt laukā. Vai arī par to, ģeniālo puisīt, nebūsi iedomājies?

Artēmijs norīstījās. Viņš nebija gan. Ar to varonību nebija tik vienkārši. Akli mesties briesmās — ar to vien bija par maz.

—   Tikai slēdzenē bāz vieglītiņām. Ielāgo, ka tas ir mats, nevis metāla gabals.

—   Vieglītiņām. Skaidrs.

—    Un neslēdz nekādas gaismas. Halogēns var plazmu reaktivēt.

Artēmijam jau galva sāka griezties.

—   Un pieraugi, lai tiec nopūsts ar putām, cik drīz vien iespējams. Pretradiācijas baloni ir zili. Te tādi salikti visās malās.

—   Zili baloni. Vai vēl kas, Rakuma kungs?

—   Nu, vēl tās plazmas čūskas…

Artēmijam teju kājas atteicās klausīt. — Nopietni?

—  Nē, — Mulčs piekāpās. — Joks. Tā. Tu vari aizstiepties kādu pusmetru tālu. Tāpēc skaiti līdz sešdesmit un lien laukā.

—   Mazlietiņ mazāk par pusmetru, es teiktu. Varbūt sešdesmit trīs. — Viņš ielika pundura matu krūšu kabatā.

Mulčs paraustīja plecus. — Skaties pats, sīkais. Tava āda. Tagad laidies.

Punduris saāķēja kopā abu roku pirkstus, un Artēmijs ielika tur kāju kā kāpslī. Kolīdz viņš sāka apsvērt, ka derētu pārdomāt, Rakuma kungs iekrāva viņu caurulē. Sarkandzeltenā želeja viņu ievilka iekšā, vienā sekundē ieskaudama visu ķermeni.

Plazma vērpās apkārt kā dzīva, paukšķinādama apģērbā iesprostotos gaisa burbulīšus. Viena dzirkstelīte aizskrēja gar kāju, un asa sāpe aizdzalkstīja cauri visai miesai. Drusku pakutinās?

Cauri sarkandzeltenajai želejai Artēmijs pablenza atpakaļ. Mulčs stāvēja, paslējis gaisā abus īkšķus. Smaidīja kā prātiņu pazaudējis. Ja tikšu cauri sveikā, Artēmijs nosprieda, vajadzēs punduri pieņemt algotā darbā.

Viņš sāka rāpties uz labu laimi. Pievilkās vienreiz, otrreiz…

Sešdesmit trīs vēl rādījās briesmīgi tālu.

Sulainis noņēma Sig Sauer no drošinātāja. Soļi, atbalsodamies pret metāla sienām, nupat dārdēja tik skaļi, ka vai ausis plīsa pušu. Ap stūri apmetās ēnas, apsteigdamas savus saimniekus. Kalpotājs izraudzījās aptuvenu mērķi.

Parādījās galva. Tāda varžveidīga. Laizīdama pati savus acu ābolus. Sulainis nospieda slēdzi. Lode sienā, virs goblina galvas, izsita caurumu melones lielumā. Galva steigšus parāvās atpakaļ. Protams, garām Sulainis bija šāvis tīšuprāt. Iebaidīts pretinieks allaž ir labāks nekā beigts. Bet mūžīgi tā nevarēja iet. Atlikuši bija vēl divpadsmit šāvieni, ja gribam būt precīzi.

Goblini sadūšojušies slapstījās arvien tuvāk un tuvāk. Galu galā Sulainis saprata, ka vienu, gribi negribi, nāksies nogalēt. Kalpotājs nosprieda, ka pienācis laiks iesaistīties tuvcīņā. Vēl mazliet klusāk nekā pantera viņš izslējās stāvus un metās pa gaiteni uz pretinieku pusi.

Uz šīs planētas bija tikai divi cilvēki, kas kara mākslās bija skoloti labāk par Sulaini, un ar vienu no tiem viņš bija rados. Otrs dzīvoja uz kādas salas Dienvidķīnas jūrās un vadīja savas dienas, meditēdams un dragādams palmas. Šie goblini tiešām bija pelnījuši līdzjūtību.

Bvakelli pie bunkura durvīm bija nolikuši divus sargus. Abi bija apbruņoti līdz zobiem, un abiem pauri bija tik cieti kā vairāki kopā salikti dēļu gabali. Par spīti daudzkārtējiem brīdinājumiem viņi savās ķiverēs miga ciet, kad ap stūri skriešus apmetās elfi.

—   Re, — viens nomurmināja. — Elfi.

—   E? — noteica otrs, no abiem tas glupākais.

—    Nekas, — sacīja pirmais numurs. — RŪĶiem nava stroķu.

Otrais numurs aplaizīja acu ābolus. — Jā, bet šie mēdz riktīgi iekaist.

Un tieši tobrīd Hollijas zābaks bliezās pret viņa krūtežu tā, ka goblins ietriecās sienā.

—   Eu, — pirmais numurs iečinkstējās, pasliedams gaisā lāzeru. — Nava godīgi.

Sakne nevis šķieda laiku izsmalcinātiem lēcieniem un spērieniem, bet metās sargkareivim virsū ar visu svaru, triekdams viņu pret titāna durvīm.

—   Tā, — Hollija aizelsusies izdvesa. — Par diviem mazāk. Nemaz nebija tik grūti.

Kā izrādījās, secinājums bija pārsteidzīgs. Jo tieši tobrīd pa šķērseju šurp sāka dimdināties pārējais Bvakellu eskadrons. Divsimt goblinu.

—    Nebija nemaz tik grūti, — komandieris nomēdījās, sažņaugdams pirkstus dūrēs.

Artēmija koncentrēšanās spējas gāja mazumā. Dzirksteļu

itin kā kļuva vairāk, un katrs trieciens vinu izsita no līdz/ ' /

svara. Skaits jau divreiz bija nojucis. Nupat viņš bija ticis līdz piecdesmit četri. Vai piecdesmit seši. Starpība bija dzīvības vai nāves jautājums.

Viņš līda uz priekšu, pastiepdams vispirms vienu, tad otru roku, peldēdams cauri uzbriedušās želejas jūrai. Saredzēt te nevarēja gandrīz neko. Viss bija sarkandzeltens. Un to, ka vispār notika kāda virzība uz priekšu, viņš varēja nojaust tikai tāpēc, ka ceļgals ik pa laikam iegrima padziļinājumā — kur plazma ietecēja lielgabalā.

Kārpīdamies pa želeju, viņš pievilkās pēdējo reizi, piepildīdams plaušas ar sasmakušu gaisu — sešdesmit trīs. Viss. Vēl mazliet, un gaisa attīrītāji ķiverē vairs nedarbosies, nāksies elpot ogļskābo gāzi.

Artēmijs piegrūda pirkstgalus pie caurules ieloka, meklēdams atslēgas caurumiņu. No acīm atkal nebija nekādas jēgas. Viņš nevarēja pat ieslēgt ķiveres starmešus, jo baidījās iedarbināt plazmas upi.

Nekā. Neviena robiņa. Tā viņš te aizies bojā — pavisam viens. Tā arī nekļuvis dižens. Artēmijs juta, ka apziņa grasās atslēgties, aizvirpuļodama melnā tuneli. Koncentrējies, viņš pats sev lika pie sirds. Saņemies. Tuvojās dzirkstellte. Sudrabaina zvaigznīte pie saulrieta debesim. Tā laiski locījās pa cauruli, apgaismodama ceļu.

Tur! Caurumiņš. īstais. Garāmskrejošas dzirkstelītes apgaismots. Uz brīdi. Aiztaustījies līdz kabatai kā piedzēris peldētājs, Artēmijs izvilka pundura matu. Vai derēs? Kālab gan slēdzenes mehānismam šajā panelī būtu jābūt citādam?

Viņš ieslidināja matu atslēgas caurumiņā. Vieglītiņām. Tad pablenza cauri želejai. Vai bija iekšā? Laikam gan. Pārliecināts viņš bija par procentiem sešdesmit. Ar to vajadzētu pietikt.

Viņš pagrozīja. Vāks atkrita vaļā. Acu priekšā atausa Mulča smīns. Tas, manu puisīt, ir talants.

Visnotaļ iespējams, ka, pavērsuši pret Artēmija galvu pamatīgus, nejaukus stroķus, zem lūkas stāvēja visi viņa zemzemes ienaidnieki. Šobrīd tas nebija no svara. Viņš vairs nespēja nedz vēlreiz ievilkt plaušās paša izelpoto gaisu, kur skābekļa nebija atlicis nemaz, nedz arī vēlreiz pārciest kādu no sāpīgajiem dzirksteļu triecieniem.

Tā nu Artēmijs Fauls izbāza ķiveri laukā no plazmas, atgrūda vaļā vizieri un izbaudīja, visnotaļ iespējams, savu pēdējo elpas vilcienu. Viņam smaidīja laime — visi, kas atradās telpā, raudzījās uz displeja ekrānu. Skatījās, kā viņa draugi cīnās uz dzīvību vai nāvi. Draugiem nekāda lielā laime nebija uzsmaidījusi.

Viņu ir pārāk daudz, nodomāja Sulainis, apskrējis ap stūri un ieraudzījis Bvakellu karaspēku teju pilnā sastāvā. Goblini ar joni lādēja ieročos jaunas baterijas.

Gobliniem, kad viņi ieraudzīja Sulaini, prātā atausa apmēram šādas domas: johaidī, saģērbies trollis. Vai: kālabad gan es neklausīju mammukam un neturējos no bandām pa gabalu?

Tad Sulainis jau bija viņiem virs galvas un gāzās lejā. Viņš piezemējās kā kalēja lakta, tikai ar daudz lielāku precizitāti. Trīs goblini nogāzās bezsamaņā, iekams apjēdza, ka dabūjuši pa galvu. Viens iešāva sev kājā, un vēl vairāki nokrita gar zemi, izlikdamies paģlbuši.

Artēmijs to visu redzēja uz vadības telpas plazmas ekrāna. Tāpat kā visi pārējie, kas atradās centrālajā bunkurā. Viņiem tā bija izklaide. TV. Goblinu ģenerāļi ķiķināja un viebās, noraudzldamies, kā Sulainis retina viņu karaspēka rindas. Tam nebija itin nekādas nozīmes. Ēkā bija simtiem goblinu, un šajā telpā iekļūt nebija iespējams.

Artēmijam burtiski dažās sekundēs vajadzēja izšķirties, kā rīkoties. Sekundēs. Un viņam nebija ne jausmas, kā varētu izmantot kaut ko no visas šīs tehnoloģijas. Viņš nopētīja sienas, meklēdams jelko, ko varētu likt lietā. Jelko.

Āre! Patālu no galvenās pults vienā ekrānā mazā taisnstūrītī vīdēja Foals. Iesprostots operatīvajā kabīnē. Kentauram gan būtu plāns. Viņam noteikti bija gana daudz laika, lai tādu izperinātu. Artēmijs saprata, ka, no caurules izlīdis, nekavējoties kļūs par dzīvu mērķi. Tie tur viņu nogalinās nevilcinādamies.

Izstūmies no caurules, viņš, slapji noplakšķēdams, nokrita uz Zemes. Piemirkušais apģērbs līdz monitoru galdam neļāva aizskriet tik ātri, kā cerēts. Cita pēc citas pagriezās galvas — to viņš manīja ar acs kaktiņu. Stāvi nāca tuvāk. Cik — to viņš nezināja.

Zem Foala attēla vīdēja mikrofona lodziņš. Artēmijs nospieda taustiņu.

—    Foal! — viņš nogārdza. Želejas pikas žļurkstēdamas krita uz pults. — Dzirdi mani?

Kentaurs reaģēja acumirklī. — Faul? Kas ar jums noticis?

—   Piecas sekundes, Foal. Man vajadzīgs plāns, citādi visi būsim pagalam.

Foals strupi pamāja. — Viens man ir gatavs. Dabū mani uz visiem ekrāniem.

—   Ko? Kā?

—   Nospied apspriedes taustiņu. Dzelteno. Aplītis, no kā strīpiņas šaujas laukā kā saules stari. Redzi tādu?

Artēmijs redzēja. Viņš nospieda. Tad kaut kas saspieda viņu pašu. Ļoti sāpīgi.

Ģenerālis Šķībāks pirmais pamanīja kustoni, kurš izkrita no plazmas caurules. Kas tad tas? Lauma? Nē. Nē, johaidī. Tas bija cilvēks.

—   Re! — viņš ietarkšķējās. — Zaņķeris.

Pārējie nelikās ne zinis, par daudz aizrāvušies ar izrādi, kas gāja vaļā uz ekrāna.

Bomis gan likās zinis. Cilvēks centrālajā bunkurā. Kā tas varēja gadīties? Viņš sagrāba Šķībāku pie pleciem. — Piebeidziet vinu!

Nu ģenerāļi saausījās visi kā viens. Te kāds bija nožmiedzams. Turklāt pašiem nekādas briesmas nedraudēja. To viņi nostrādās pa vecai modei — ar nagiem un ugunslodēm.

Cilvēks piesteberēja pie kaut kādas pults, un ģenerāļi viņu ielenca, uzbudinājumā šaudīdami mēles. Tilka cilvēku sagrāba un apsvieda otrādi, lai skatās liktenim sejā.

Cits pēc cita ģenerāļi ap dūrēm uzbūra ugunslodes un ap upuri saslēdzās aizvien ciešākā lokā. Bet tad kaut kas viņiem lika pavisam piemirst izvārgušo cilvēciņu. Visos ekrānos bija parādījusies Bomja seja. Un Bvakellu priekšniecībai nemaz nepatika tas, ko tā vēstīja:

—    Tieši tobrīd, kad stāvoklis jau rādīsies pavisam bezcerīgs, es likšu Opālai kontroli pār ieročiem atkal nodot RŪĶu rokās. Tad notiks tā, ka Bvakelli būs gar zemi, zaudējuši samaņu, un visā tiksi vainots tu. Ar nosacījumu, ka paliksi dzīvajos, par ko es šaubos…

Tilka apcirtās, lai uzlūkotu savu sabiedroto. — Bomi! Ko tas nozīmē?

Ģenerāļi nāca viņam virsū šņākdami un spļaudīdamies. — Nodevība, Bomi! Nodevība!

Bomis nesteidzās priekšlaikus uztraukties. — Labs ir, —viņš atsvieda. — Nodevība.

Viņam bija vajadzīgs brītiņš, lai izskaitļotu, kas noticis. Foals. Acīmredzot sazin kā ierakstījis viņu sarunu. Cik apnicīgi. Tomēr izdomas, gods godam, kentauram netrūka.

Bomis steigšus aizmetās pie galvenās pults un izslēdza ierakstu. Opālai nederēja dzirdēt to pārējo. Sevišķi frāzīti par traģisko negadījumu. Nudien, kaut viņš būtu aiztaupījis to izrādīšanos. Lai gan — kas par to? Nekas vēl nebija nogājis greizi.

—   Nodevība! — šņāca Šķībāks.

—  Labs ir, — Bomis atzinās. — Nodevība. — Un tūliņ pēc tam viņš teica: — Datoram. Aktivizēt DNS lielgabalus. Autorizācija — Bomis B. Alfa, alfa, divi, divi.

Opāla, zvilnēdama lideklī, savirpuļojās nevaldāmā priekā, labpatikā sizdama plaukstiņas. Briārs bija ti-i-i-ik neglīts, toties ti-i-i-ik ļauns.

Visā "Koboji laboratoriju" teritorijā DNS robotlielgabali saslējās savās ligzdās un ātri veica pašdiagnostiku. Neskaitot nelielu sūci centrālajā bunkurā, pārējais bija kārtībā. Un tā, bez liekas jezgas, tie saskaņā ar programmas parametriem visu, kas uzrādīja goblinu DNS pazīmes, ņēmās apšaudīt ar intensitāti desmit triecieni sekundē.

Ātri un, tāpat kā viss, kam pirkstiņu bija pielikusi Koboji, efektīvi. Nepagāja ne piecas sekundes, un lielgabali ievilkās atpakaļ ligzdās. Uzdevums izpildīts: pavisam ēkā divsimt bezsamaņā guļošu goblinu.

—   Fū, — noteica Hollija, kāpdama pāri krācošu goblinu rindām. — Par mata tiesu.

—   Nav ko runāt, — Sakne piekrita.

Bomis iespēra aizmigušajam Tilkam pa sāniem.

—    Redzi nu, neko neesi panācis, Artēmij Faul, — viņš sacīja, izvilkdams savu Eritrocītu.

—   Tavi draudziņi ir tur, laukā. Tu esi te, iekšā. Un goblini guļ bez samaņas, turklāt itin drīz viņiem tiks iztīrīta atmiņa. Ar sevišķi neprognozējamas iedarbības ķīmiskām vielām. Tieši kā biju iecerējis. — Viņš uzsmaidīja Opālai, kas lidinājās turpat virs galvas. — Tieši kā mēs bijām iecerējuši.

Opāla atsmaidīja pretim.

Citkārt Artēmijs būtu bijis spiests izmest kādu indīgu piezīmīti. Taču šobrīd viņa prātu nodarbināja neizbēgamas bojāejas iespējamība.

—   Tagad es vienkārši ieprogrammēšu lielgabalus novākt tavus draugus, no jauna iedarbināšu RŪĶu arsenālu un pārņemšu pasauli savās rokās. Un nav neviena, kurš varētu te iekļūt un mani apturēt.

Zināms, neko tādu sacīt gan nevajag. Sevišķi ja esi neuzvarams ļaundaris. Tā tikai var pierunāt nelaimi.

Sulainis šāvās pa gaiteni, līdz panāca pārējos pie centrālā bunkura durvīm. Caur durvju kvarca stiklu viņš redzēja, cik nepatīkamā stāvoklī nonācis Artēmijs. Par spīti visām kalpotāja pūlēm Artēmija jaunkungs tomēr bija pamanījies iekulties nāves briesmās. Kā lai viens miesassargs tiek galā ar saviem pienākumiem, ja aizbilstamais mūždien par katru cenu, tā sakot, lec iekšā lāču bedrēs?

Sulainis juta asinsrites sistēmā ieplūstam testosteronu. No Artēmija viņu šķīra vienas vienīgas durvis. Vienas nieka durtiņas, būvētas tā, lai noturētos pret elfiem un to staru pistolēm. Viņš paspēra pāris soļus atpakaļ.

Hollija noprata, kas viņam padomā. — Nepūlies. Tās durvis ir nobrunotas. i

Kalpotājs neko neatbildēja. Nespēja. īstais Sulainis bija pagaisis zem adrenalīna un brutāla spēka slāņiem.

Ierēkdamies viņš metās uz ieeju, visu vērā ņemamo spēku koncentrējis pleca trijstūrī. Tāds trieciens būtu nogāzis no kājām vidēja izmēra nīlzirgu. Un, kaut arī durvis spēja izkliedēt plazmu un izturēt mērenu mehānisku iedarbību, Sulaiņdrošas tās noteikti nebija. Metāla plāksne ieburzījās kā alvas folija.

Inerce Sulaini pa gumijas flīzēm aizvizināja līdz centrālā bunkura plāna vidum. Hollija un Sakne metās viņam nopakaļ, drusku piebremzēdami tikai tādēļ, lai nesamaņā guļošajiem gobliniem atsavinātu pāris Klussnuķu lāzerus.

Bomis žigli uzslēja Artēmiju stāvus. — Ne no vietas, jūs visi. Citādi piebeigšu zaņķerēnu.

Sulainis apstāties pat nedomāja. Pēdējā saprātīgā doma viņam bija likusi neitralizēt Bomi. Tagad viņam cita mērķa dzīvē vairs nebija. Viņš šāvās uz priekšu, rokas izstiepis.

Hollija izmisīgi lēca, saķerdama Sulaini aiz jostas. Tas viņu turpinaja vilkt nopakaļ ka jaunlaulato automobilis skardenu virteni.

—   Sulaini, apstājies, — viņa nokunkstēja.

Miesassargs nelikās dzirdis.

Hollija iekārās rokās ar visu svaru un iecirta papēžus grīdā. —Apstājies! — viņa atkārtoja, šoreiz balsi ietonēdama mesmerisku.

Sulainis itin kā atmodās un izpurināja no organisma alu cilvēku.

—    Tā ja, zaņķeri, — sacīja Bomis. — Klausi kapteinei Kniepai. Gan mēs te kaut ko sadomāsim.

—   Nebūs nekādas vienošanās, Briār, — Sakne teica. — Viss ir galā, tāpēc liec zaņķerēnu nost.

Bomis noņēma Eritrocītu no drošinātāja. — Tūliņ būs nost, ka nebūs ko redzēt.

Tas bija Sulaiņa ļaunākais murgs. Viņa aizbilstamo bija sagrābis psihopāts, kam nebija ko zaudēt. Un viņš tur neko nevarēja iesākt.

Iezvanījās telefons.

—    Laikam manējais, — Artēmijs mehāniski ierunājās.

Vēl viens zvans. Tiešām viņa mobilais tālrunis. Nudien

brīnums, ka tā parikte vispār darbojās, ņemot vērā visu, ko tā bija piedzīvojusi. Artēmijs atplēsa futrāli.

-Jā?

Iestājās viens no tiem stindzinošajiem mirkļiem. Neviens nezināja, kas tagad būs.

Artēmijs pagrūda tālruni uz Opālas Koboji pusi. — Jums.

Laumiņa piezemējās, lai paķertu sīko aparātiņu. Bomja krūteža piepūtās. Viņa miesa jau noprata, kas notiek, kaut arī prātiņš vēl nebija gluži ticis skaidrībā.

Opāla piegrūda klausulīti pie smailās austiņas.

—   Nu gan, Foal, — atskanēja Bomja balss. — Vai tad tu iedomājies, ka es visai šai jezgai kārpos cauri tālab, lai varā dalītos! Tikai ne to. Kolīdz šarādīte būs galā, Koboji jaunkundze cietīs traģiskā negadījumā. Varbūt vairākos traģiskos negadījumos…

Opālas seju pārklāja līķa bālums. — Tu! — viņa iespiedzās.

—    Tā ir krāpšana! — Bomis protestēja. — Viņi cenšas mūs sarīdīt.

Bet viņa acīs bija lasāma patiesība.

Laumas, lai cik sīciņas, ir neganti radījumi. Paciest var daudz, bet tad eksplodē. Opālai Koboji bija pienācis sprādziena brīdis. Manipulēdama ar lidekļa svirām, viņa stāvus brāzās lejup.

Bomis nedomāja vilcināties. Viņš ieblieza krēslā divus lādiņus, taču piloti glāba biezais polsterējums.

Opāla Koboji šāvās taisni virsū izbijušajam pāriniekam. Kad elfs sargādamies pacirta gaisā rokas, Artēmijs nošļuka uz grīdas. Briāram Bomim tik labi vis neveicās. Viņš sapinās lidekļa drošības reliņos, un satrakotā laumiņa parāva viņu gaisā. Abi virpuļoja pa bunkuru, vairākas reizes atsizdamies pret sienām, līdz pa plazmas pievada vaļējo lūku ietriecās tieši lielgabalu caurulē.

Bomim par nelaimi, plazma tagad bija aktivizēta. Viņš pats to bija iedarbinājis. Taču likteņa ironiju Bomis nepaguva novērtēt, jo miljons radioaktīvu taustekļu viņu acumirklī izcepināja.

Koboji uzsmaidīja veiksme. Izkritusi no lidekļa, viņa vaidēdama gulēja uz gumijas flīzēm.

Bomis vēl nebija piezemējies, kad Sulainis metās uz priekšu. Viņš apsvieda Artēmiju apkārt, pārbaudīdams, vai ir kādi miesas bojājumi. Pāris skrambu. Ne visai nopietnu. Nekā, ar ko zilu dzirksteļu šalts nespētu tikt galā.

Hollija apraudzīja, kādā stāvoklī ir Opāla Koboji.

—   Pie samaņas? — komandieris apvaicājās.

Koboji pavēra acis. Hollija tās tūliņ aizdarīja, ar dūri iekraudama laumai pa pieri. — Nekā, — viņa vientiesīgi atsaucās. — Atslēgusies.

Uzmetis Bomim īsu skatienu, Sakne saprata, ka tur dzīvības pazīmes meklēt nav vērts. Varbūt tā arī bija labāk. Alternatīva būtu bijuši pāris gadsimti Gaudu Smailē.

Artēmijs pamanīja pie durvīm kaut ko sakustamies. Tas bija Mulčs. Smaidīja un māja ar roku. Māja ardievas — katram gadījumam, ja nu Saknēm piemirstos tās solītās divas dienas. Norādījis uz zilu balonu, kurš skavās karājās pie sienas, punduris pazuda kā nebijis.

—    Sulaini, — Artēmijs nogārdza, notērēdams pavisam pēdējo spēka pilīti. — Vai kāds varētu mani nopūst ar putām? Un tad, lūdzu, vai mēs varētu doties uz Murmansku?

Sulainis bija nesaprašanā. — Ar putām? Ar kādām putām?

Hollija noāķēja no sienas pretradiācijas putu balonu un atgrūda vaļā drošības ventili. — Ļauj man, — viņa pasmīnēdama teica. — Man tas sagādās prieku.

Viņa pavērsa pret Artēmiju smirdošu putu strūklu. Pēc dažām sekundēm zēns līdzinājās pusizkusušam sniegavīram. Hollija iesmējās. Kurš teicis, ka ķerstakļu darbā nav nekādu priekšrocību?

Operatīvā KABĪNE

Kolīdz lielgabalu plazma bija izraisījusi īssavienojumu Bomja tālvadības pultī, operatīvajai kabīnei atkal ar joni sāka pieplūst strāva. Foals, laiku velti nešķiezdams, aktivizēja subdermālos mieguļus, kas goblinu likumpārkāpējiem bija iešauti zem ādas. Līdz ar to puse Bvakellu acumirkli tika izsisti no ierindas. Tad viņš pārprogrammēja ķerstakļu pārvaldes DNS lielgabalus uz neletāliem triecieniem. Darbam bija nepieciešamas tikai dažas sekundes.

Kapteinis Vaktiņš pirmām kārtām iedomājās par saviem apakšniekiem. — Trauksme atsaukta, — viņš skani nosaucās, pārkliegdams haosu. — Kritušie ir?

Eskadrona atbildīgās personas pēc kārtas sniedza atbildi, apstiprinādami, ka bojāgājušo neesot.

—    Mums veicies, — piebilda kāds zintnieku dakteris.

—   Visā mājā vairs nav ne pilītes maģijas. Pat medipakas vairs nevienas. Nākamais virsnieks, kas būtu gar zemi, tur ari paliktu.

Ķeza pievērsās opkabīnei. Neizskatījās, ka viņam nāktu smiekli.

Foals depolarizēja kvarca logu un ieslēdza sakaru kanālu.

—   Sveiki, puiši. Tas nebija mans pirksts. Visu sarīkoja Bomis. Es tikai visus izglābu. Aizsūtīju skaņas ierakstu uz vienu mobilo tālruni — nebija viegli. Jums derētu piešķirt man medāli.

Ķeza savilka pirkstus dūrē. — Kā tad, Foal, nāc tik laukā — dabūsi savu medāli.

Var jau būt, ka no attiecību veidošanas Foals neko daudz nejēdza, tomēr vāji maskētus draudus, kad tādus dzirdēja, viņš pazina acumirklī.

—   Nu nē. Neiešu vis. Palikšu tepat, kamēr atgriezīsies komandieris Sakne. Viņš mācēs visu izskaidrot.

Aptumšojis logu, kentaurs ķērās pie darba — ieslēdza noklausīšanās ierīču meklēšanas programmu. Lai uzietu Opālas Koboji nedarbus visus līdz pēdējam un iztīrītu sistēmu šķīstu. Vajāšanas mānija, ko? Kurš mums te tagad ir tas paranoiķis, Hollij? Kurš ir tas paranoiķis?

ČETRPADSMITĀ NODAĻA TĒVA DIENA

MURMANSKA

rktikas ūdeņi starp Murmansku un Severomorsku bija pārvērtušies par krievu reiz tik varenās flotes zemūdeņu kapsētu. Krastmalas daudzajos ielokos un fjordos rūsēdamas dusēja savs simts kodolzemūdeņu, un ziņkārus garāmgājējus par to brīdināja vien kāds dīvains uzraksts vai apsardzes patruļnieki. Nakts laikā nevajadzēja sevišķi piepūlēties, lai ūdenī saskatītu mirgu un saklausītu zumēšanu.

Viena tāda zemūdene bija "Nikodims". Divdesmit gadus vecs "Taifūna" modelis ar izrūsējušām caurulēm un cauru reaktoru. Neveselīga kombinācija. Un tieši tur mafijas dūzis Britva saviem pakalpiņiem bija licis pret izpirkumu apmainīt Artēmiju Faulu senioru.

Mihails Vasikins un Kamars par tādu situāciju nebūt nepriecājās. Abi jau divas dienas kluknēja kapteiņa kajītē un dzīvoja pārliecībā, ka ar katru minūti viņi paātrinātā tempā tuvojas kapa malai.

Vasikins ieklepojās. — Dzirdēji šito? Man ar iekšām nav lāgā. Tās radiācijas dēļ, kad es tev saku.

— Tā visa padarīšana ir smieklīga, — Kamars noskaldīja.

— Faulu zeņķim ir trīspadsmit gadu. Trīspadsmit! Zīdainis. Kā bērns var savākt piecus miljonus dolāru? Neprāts.

Vasikins kojā izslējās sēdus. — Varbūt nē. Par šito man nācies šo to dzirdēt. Runā, ka šim esot spējas.

Kamars nosprauslājās. — Spējas? Burvestības? Paklau, ej iegrūd galvu reaktorā, vecā bāba.

—   Nē taču, man ir viens cilvēks Interpolā. Šie strādājot pie tā žeņķa lietas. Trīspadsmit gadu vecumā lieta Interpolā! Es savos trīsdesmit septiņos pie tādas vēl neesmu ticis. — Krievs izklausījās sarūgtināts.

—   Strādā pie lietas. Kas tur tik pārdabisks?

—   Bet mans sakarnieks zvēr, ka tas zenkis, Fauls, esotredzēts vai visās pasaules malās. Vienā un tajā pašā dienā. Vienā un tajā pašā stundā.

Kamars to uztvēra vienaldzīgi. — Tavs sakarnieks ir vēl lielāks zaķpastala nekā tu pats.

—   Negribi — netici. Tikai es būšu priecīgs, ja no šitās nolāpītās tupeles tikšu projām dzīvs. Tā vai citādi.

Kamars paņēma kažokādas cepuri. — Ejam. Laiks.

—   Beidzot, — Vasikins izdvesa.

Abi savāca gūstekni no blakus kajītes. Par to, ka viņš grasītos bēgt, neviens neuztraucās. Kur aizbēgsi bez kājas un ar galvā uzmauktu maisu? Vasikins uzsvieda Faulu senioru plecā un pa pieslienamajām kāpnēm kāpa augšā, uz kaujas torni.

Kamars pa radio sazinājās ar papildspēkiem. Starp ragā sasalušajiem krūmiem un kupenām slēpās vairāk nekā simt noziedznieku. Cigarešu uguntiņas tumsā gailēja kā jāņtārpiņi.

—   Nodzēsiet tos smēķus, stulbeni tādi, — viņš iešnāca nekodētā frekvencē. — Pusnakts tūliņ klāt. Fauls te būs kuru katru sekundi. Atcerieties — neviens nešauj bez manas pavēles. Pēc tam šauj visi.

Simt izsmēķi nokrita sniegā — teju bija saklausāma čūkstoņa. Simt viru. Operācija bija dārga. Bet salīdzinājumā ar Britvas solītajiem divdesmit procentiem šīs izmaksas bija tikai piliens okeānā.

Lai no kuras puses tas Faulu zeņķis nāktu, viņš nokļūs nāvējošās krustugunīs. Izejas nebūs ne viņam pašam, ne tēvam, kamēr Kamars un Vasikins tupēs drošībā, aiz tērauda kaujas torņa.

Kamars pasmīnēja. Paskatīsimies, cik daudz tev tad būs tās maģijas, irlaņģec.

Hollija ar zvērinātas RŪĶu virsnieces skatu visu vēroja caur ķiverē iebūvēto jaudīgo infrasarkano filtru. Sulainim bija jāiztiek ar parasto veco binokli.

—   Cik cigarešu saskaitīji?

—   Pāri par astoņdesmit, — kapteine atsaucās. — Varētu būt kāds simts cilvēku, fa dzīsies tur iekšā, atpakaļ tevi dabūsim nest nēšus.

Sakne piekrītoši pamāja. Taktika murgs.

Viņi bija iekārtojušies fjorda otrā krastā, augstu kalna nogāzē. Padome pat bija devusi atļauju izmantot spārnus. Ņemot vērā Artēmija nopelnus.

Foals, pārbaudījis Artēmija datorā pienākušos e-pasta ziņojumus, bija atradis tur vēstulīti: "Pieci miljoni ASV. "Nikodims". Murmanska. Pusnaktī uz četrpadsmito." īsi un skaidri. Kas gan tur bija piebilstams? Izdevība pārtvert Artēmiju senioru, pirms viņš tiek nogādāts apmaiņas vietā, bija palaista garām, un nu visas kārtis bija mafijas rokās.

Sanākuši pulciņā, viņi skatījās, kā Sulainis ar lāzerīti sniegā skicē plānu.

—  Es domāju, ka objekts tiek turēts kaujas tornī. Lai tiktu turp, jāiet pāri visai zemūdenei. Uz perimetra slēpņos izvietoti ap simt viru. No gaisa palīdzību gaidīt nevaram, satelītinformācijas nav, un ieroču arsenāls minimāls. — Sulainis nopūtās. — Piedodiet, Artēmij. Es vienkārši neredzu — kā.

Hollija nometās ceļos, lai izpētītu shēmu. — Lai ierīkotu stāvlaiku, vajag vairākas dienas. Arī vairogus radiācijas dēļ nevaram ieslēgt, un tāpat mums nav iespējas piekļūt gana tuvu, lai pretinieku mesmerizētu.

—   Kā ar RŪĶu ieročiem? — Artēmijs pavaicāja, lai gan atbildi jau zināja.

Sakne košļāja neaizdegtu cigāru. — To, Artēmij, mēs jau apspriedām. Varam šaudīties, cik gribi, tikai, kolīdz atklāsim uguni, viņi pirmo nošaus tavu tēvu. Sens nolaupītāju likums.

Artēmijs, vērdamies uz paviršo shēmu, savilka ciešāk RŪĶu maskēšanās apmetni. — Un ja atdodam viņiem naudu?

Foals viņiem bija sadrukājis piecus miljonus sīkās banknotēs. Ar vienu no saviem vecajiem printeriem. Viņš pat bija sadabūjis veselu feju brigādi, kas naudas zīmes drusku saburzīja.

Sulainis nošūpoja galvu. — Šie ļaudis tā darījumus kārtot nemēdz. Dzīvajos atstāts, Faula kungs ir potenciāls ienaidnieks. Viņam jāmirst.

Artēmijs gausi pamāja. Nepavisam nebija citas izejas. Nāksies īstenot plānu, ko viņš bija izperinājis Arktikas ģeoplānu ostā.

—   Ļoti labi. Klausieties visi, — viņš ierunājās. — Man ir plāns. Tikai liksies tāds mazlietiņ ekstrēms.

Iezvanījās Mihaila Vasikina mobilais tālrunis, satricinādams Arktikas klusumu. Vasikins gandrīz ievēlās torņa lūkā.

—   Da? Kas ir? Man nav laika.

—    Te Fauls, — kāda balss ierunājās nevainojamā krievu valodā. Vēl stindzinošāka par Arktikas ledāju. — Pusnakts klāt. Esmu ieradies.

Mihails apsviedās apkārt, caur binokli noskatīdams apkaimi.

—   Te? Kur? Neko neredzu.

—   Pavisam tuvu.

—   Kur dabūji numuru?

Klausulē iegrabējās smiekliņi. Mihailam, to dzirdot, iesmeldzās zobu plombas.

—   Man ir kāds paziņa. Viņam zināmi visi numuri.

Mihails dziļi ieelpoja, lai nomierinātos. — Nauda ir?

—   Bez šaubām. Vai tev ir prece?

—   Tepat ir.

Atkal saltie smiekli. — Es redzu tikai vienu resnu plānprātiņu, vienu žurkulēnu un vēl trešo, kam maiss galvā. Tas var būt jebkurš. Es negrasos maksāt piecus miljonus par tavu brālēnu Juriju.

Vasikins sakņupa, nomukdams torņa aizsegā. — Fauls mūs redz! — viņš nošņāca uz Kamara pusi. — Nesnaiksties.

Kamars pabēga līdz torņa viņam galam un ieslēdza sakaru kanālu. — Viņš ir te. Fauls ir te. Pārmeklējiet apkaimi.

Vasikins atkal piegrūda klausuli pie auss. — Tad nāc un pārbaudi. Gan pats redzēsi.

—   Es lieliski redzu ari no šejienes. Tikai novelc to maisu.

Mihails aizklāja klausuli ar plaukstu. — Viņš grib, lai es

novelku maisu. Ko iesākt?

Kamars nopūtās. Nupat sāka noskaidroties, kurš te ir smadzeņu centrs. — Velc nost. Kāda starpība? Tā vai citādi, pēc piecām minūtēm viņi abi būs pagalam.

—   Lai iet, Faul. Novilkšu to maisu. Tūliņ ieraudzīsi sava fātera ģīmi. — Lielais krievs paslēja gūstekni pāri kaujas torņa malai. Pasniedzies viņš ar vienu roku norāva rupjo maisaudekla apsegu.

Līnijas otrā galā viņš dzirdēja kādu spēji ievelkam elpu.

Caur elfu aizdotās RŪĶu ķiveres filtriem Artēmijs kaujas torni redzēja tik skaidri un tuvu, it kā tas būtu ar roku sasniedzams. Maiss nokrita, un viņš nespēja apvaldīt elsienu.

Tas bija tēvs. Protams, pārvērties. Taču ne līdz nepazīšanai. Artēmijs Fauls Pirmais — nebija ne mazāko šaubu.

— Nu, — ausī ieskanējās krievu valoda. — Ir īstais?

Artēmijs no visa spēka centās savaldīties, lai balss netrīsētu. — Jā, — viņš sacīja. — Tas ir viņš. Apsveicu. Jūsu precei ir zināma vērtība.

Kaujas tornī Vasikins uz pārinieka pusi paslēja īkšķus gaisā. — īstais, — viņš skaļi nočukstēja. — Mēs esam bagāti.

Kamars tik pārliecināts vis nejutās. Nekādas svinēšanas, iekams nauda nav rokā.

Sulainis sakārtoja uz statīva elfu tālšāvēju šauteni. To viņš bija izraudzījies no RŪĶu ieroču krājumiem. Tūkstoš piecsimt metru. Mērķī trāpīt nebija viegli. Bet patlaban bija bezvējš, un Foals viņam bija piešķīris tēmēkli, kurš darbiņu paveica pats. Tēmēkļa krustiņš vīdēja Artēmijam Faulam senioram pašā stāva vidū.

Viņš ievilka elpu. — Artēmij. Vai tiešām? Tas ir riskanti.

Artēmijs cieta klusu, vai simto reizi pārliecinādamies, ka Hollija atrodas savā vietā. Skaidrs, ka viņš nebija drošs. Ar šo krāpšanos bezgala daudz kas varēja noiet greizi, taču viņam nebija izvēles.

Artēmijs pamāja. Vienu vienīgu reizi.

Sulainis izšāva.

Šāviens ķēra Artēmiju senioru plecā. Viņš sagrīļojās un saļima virsū pārsteigtajam Vasikinam.

Krievs, riebumā iekaukdamies, asiņojošo īru pārgrūda pār kaujas torņa malu. Artēmijs seniors, noslīdējis gar torņa sāniem, izbruka cauri trauslajām ledus plātnēm, kas bija apsalušas ap zemūdenes korpusu.

—   Nošāva! — huļigaņjo iebrēcās. — Tas nešķīstenis nošāva pats savu tēvu.

Kamars stāvēja kā sastindzis. — Stulbeni! — viņš iekaucās. — Tu tikko pārgrūdi ķīlnieku pār bortu! — Viņš ieblenza melnajos arktiskajos ūdeņos. No irlaņģeca pāri bija palikusi tikai vilnīšu nirba.

—  Lec iekšā un zvejo šo laukā, ja gribi, — Vasikins nīgri novilka.

—   Viņš bija pagalam?

Pārinieks paraustīja plecus. — Iespējams. Asinis plūda aumaļām, fa arī lode šo nepiebeigs, ūdenī dabūs galu riktīgi. Šā vai tā, mūsu vainas tur nav.

Kamars sirsnīgi nolamājās. — Nedomāju, ka Britva to sapratīs pareizi.

—   Britva, — Vasikins izdvesa. Menedžers saprata tikai vienu — naudu. — Johaidī. Mums vāks.

Uz klāja iegrabējās mobilais tālrunis. Klausule vibrēja. Otrā galā vēl aizvien bija Fauls.

Mihails pacēla tālruni gluži kā granātu. — Faul? Tu?

—   fā, — atskanēja atbilde.

—  Tu, trakais nešķīsteni! Ko tu dari? Tavs fāters ir tikpat kā beigts. Es domāju, ka mums ir vienošanās!

—   Joprojām ir. fauna. Šonakt tu vēl vari šo to nopelnīt. Mihails mitējās krist panikā un ņēmās ausīties. Vai no šitā murga maz varēja būt kāda izeja?

—   Es klausos.

—    Vismazāk par visu man vajag, lai tēvs atgriežas un sagrauj to, ko esmu sastrādājis pēdējos divos gados.

Mihails pamāja. Viņam tas izklausījās gluži jēdzīgi.

—   Tāpēc viņam bija jāmirst. Par to man vajadzēja parūpēties pašam, lai viss būtu pilnīgi droši. Taču es tomēr varētu jums atstāt kādu nieciņu.

Mihailam aptrūkās elpas. — Kādu nieciņu?

—   Izpirkumu. Visus piecus miljonus.

—   Un kālab lai tu to darītu?

—   Jūs dabūjat naudu, es neskarts dodos mājup. Taisnīgi?

—   Izklausās taisnīgi.

—   Ļoti labi. Tagad paskaties pāri līcim. Virs fjorda.

Mihails paskatījās. Tur liesmoja signāluguns — tieši pie

kalna sniegotās galotnes.

—   Pie signāluguns ir piesiets koferītis. Pēc desmit minūtēm uguns būs izdegusi. Jūsu vietā es turp raudzītu nokļūt pirms tam. Citādi koferi meklēsiet gadiem.

Mihails nešķieda laiku, lai pārtrauktu savienojumu. Vienkārši nosvieda tālruni un metās skriešus. — Nauda, — viņš pakliedza Kamaram. — Tur, augšā. Kur uguns.

Kamars uz karstām pēdām šāvās viņam pakaļ, pa radio izkliegdams pavēles. Vajadzēja tikt līdz tai naudai. Nospļauties par slīkstošu irlaņģecu, kad bija izredzes tikt pie pieciem miljoniem dolāru!

Kolīdz Artēmijs seniors bija sašauts, Sakne paslēja pirkstu pret Holliju. — Uz priekšu! — viņš pavēlēja.

Kapteine Kniepa iedarbināja spārnus un metās lejā no kalna virsotnes. Skaidrs, ka tas, kā viņi te izdarījās, bija pretrunā ar visiem noteikumiem, bet Padome, vairāk vai mazāk apsūdzējusi Foalu nodevībā, tagad attiecībā uz viņu bija palaidusi grožus vaļīgāk. Nosacījumi bija tikai divi lai ai kentauru tiktu uzturēti nepārtraukti sakari un katrs grupas loceklis būtu apgādāts ar tālvadības degpakām, lai viņus līdz ar visu elfu tehniku būtu iespējams iznīcināt, ja nu kāds krīt gūstā vai tiek ievainots.

Hollija visu, kas risinājās uz zemūdenes klāja, vēroja caur vizieri. Viņa redzēja, kā lādiņš triecas pret Artēmija seniora plecu, uzgrūzdams viņu virsū masīvākajam krievam. Redzes laukā tika reģistrētas asinis. Tās vēl bija gana siltas, lai būtu fiksējamas ar termālo detektoru. Hollija nevilšus atzina, ka izskatās efektīgi. Varbūt Artēmija plāns patiešām nostrādās. Varbūt krievus izdosies piemuļķot. Galu galā, cilvēki parasti redzēja to, ko gribēja redzēt.

Tad viss aizgāja galīgi šķērsām.

— Viņš ir ūdenī! — Hollija iekliedza ķiveres mikrofonā, aizgrūzdama spārnu vadības sviru līdz galam. — Dzīvs, bet ne uz ilgu laiku, ja neizdabūsim viņu laukā.

Viņa klusām šāvās pāri mirdzošajai ledus gālei, rokas sakrustojusi uz krūtīm, lai mazinātu gaisa pretestību. Hollija kustējās par daudz ātri, lai cilvēka acs spētu viņu fiksēt. Tikpat labi viņu varēja noturēt par putnu vai roni, kas šaujas pa viļņiem. Priekšā melna slējās zemūdene.

Krievi pameta "Nikodima" klāju. Klaudzinājās lejā pa torņa kāpnēm, kājām steigā slīdot. Un krastā tas pats. Cilvēki metās laukā no slēpņiem, brakšķinādamies pa sasalušajiem krūmiem. Komandieris laikam bija aizdedzis signāluguni. Tie zaņķeri kā apmāti metīsies pēc savas mīļās naudiņas, kas pēc nieka septiņdesmit divām stundām izgaisīs kā nebijusi. Laika vajadzētu būt gana, lai viņi pagūtu to nogādāt priekšniecībai. Hollija bija gatava derēt, ka boss par izgaistošu naudiņu nebūt nepriecāsies.

Kapteine aizšāvās gar zemūdenes korpusu. No radiācijas viņu droši sargāja kombinezons un ķivere. Pēdējā bridi viņa pacirtās augšup, kaujas torņa aizsegā, no ziemeļkrasta nesaskatāma. Pakustinājusi sviru, viņa apstājās virs āliņģa, kur cilvēks bija ievēlies. Komandieris kaut ko runāja ausī, bet Hollija viņu nepagodināja ar atbildi. Te bija darbs darāms, nevis mēle kulstāma.

Elfi necieš aukstumu. Necieš. Daži no zemas temperatūras baidās tik ļoti, ka pat neēd saldējumu. Hollijai šobrīd pagalam negribējās šajā ledusaukstajā, radioaktīvajā ūdenī bāzt ij ne kājas pirkstu. Bet vai tad bija kāda cita iespēja? — D'Arvit, — viņa nošķendējās un ienira dzelmē.

Kombinezona mikrošķiedras aukstumu aizturēja, tomēr pavisam no tā pasargāt nespēja. Hollija zināja, ka pēc dažām sekundēm ķermeņa atdzišanas dēļ reakcija kļūs lēnāka un iestāsies šoks.

Cilvēks līgojās lejāk, bez samaņas, bāls kā spoks. Hollija ķērās pie spārnu vadības svirām. Aizbīdīs drusku par tālu un ienirs pārāk dziļi. Ja par tuvu — neaizsniegsies. Un šādā temperatūrā mēģināt varēja tikai vienreiz.

Hollija pagrūda sviru. Dzinējs iezumējās un apklusa, noraudams vinu desmit asis dziļāk. Ideāli. Saķērusi Faulu senioru ap vidu, viņa aši pieāķēja cilvēku pie savas Lunārsiksnas. Viņš karājās pavisam ļengans. Te bija nepieciešama maģijas deva un jo drīzāk, jo labāk.

Hollija pašķielēja augšup. Rādījās, ka āliņģis jau salst ciet. Vai tiešām vēl kaut kas varēja noiet greizi? Komandieris brēkāja ausī, bet viņa izslēdza sakarus un domāja tikai par to, kā tikt atpakaļ, uz cietas zemes.

Ledus kristāli krustu, šķērsu audās pāri āliņģim kā zirnekļa tīkls. Okeāns it kā bija apņēmies viņus laukā nelaist.

Nekā nebija, Hollija klusībā noteica, ķiverē iebāzto galvu pavērsdama pret ūdens virsmu un aizgrūzdama spārnu sviru līdz pašam galam. Viņi izlauzās cauri ledum, apmeta gaisā slaidu loku un piezemējās uz zemūdenes priekšējā klāja dēliem. /

Cilvēka seja krāsas ziņā nebija atšķirama no arktiskās ainavas. Hollija uzmetās viņam uz krūtīm kā plēsoņa, ļaudama nakts gaisam piekļūt viltus brūcei. Uz klāja bija asinis, tikai tās bija Artēmija juniora asinis — viņi bija noknibinājuši uzbāznīti no hidroziona šāviņa un līdz pusei to piepildījuši ar asinīm, kas ņemtas Artēmijam no rokas. Trieciena brīdī šņākata nogāza Artēmiju senioru no kājām, gaisā izšļākdama koši sarkana šķidruma virpuļus. Ļoti pārliecinoši. Bez šaubām, iespēja, ka cilvēks ievelsies ledusaukstajā ūdenī, plānā nebija paredzēta.

Ādu šāviņš nebija caursitis, tomēr Faula kungs vēl nebūt nebija glābts. Termālais detektors rādīja, ka sirds viņam pukst bīstami lēnām un vārgi. Hollija uzlika plaukstas viņam uz krūtīm. — Dziedē, — viņa nočukstēja. — Dziedē.

Un maģija steigšus brāzās lejup uz pirkstu galiem.

Artēmijs nespēja skatīties, kā Hollijai veicas ar glābšanas darbiem. Vai viņš bija rīkojies pareizi? Ja nu hidroziona šāviņš bija izgājis miesai cauri? Kā viņš spēs raudzīties mātei acīs?

—  Tikai ne to, — sacīja Sulainis.

Artēmijs acumirklī piesteidzās viņam blakus. — Kas ir?

—  Jūsu tēvs iekrita ūdenī. Viens no krieviem viņu iegrūda.

Zēns novaidējās. Ūdens dzīvību apdraudēja ne mazāk ka

lodes. Viņš bija baidījies, ka var notikt kaut kas tāds.

Arī Sakne vēroja glābšanas mēģinājumu. — Labi. Viņa ir virs āliņģa. Hollij, redzat viņu?

Nekādas atbildes. Tikai sprakšķi austiņās.

—   Ziņojiet par stāvokli, kapteine! Atbildiet.

Nekā.

—   Hollij?

Viņa neatbild, jo ir jau par vēlu, Artēmijs nosprieda. Viņa neko nevar iesākt, lai glābtu manu tēvu, un visā esmu vainojams es.

Domās ielauzās Saknes balss. — Krievi evakuējas, — viņš teica. — Hollija ir pie zemūdenes, virs āliņģa. Viņa laižas iekšā. Hollij, kā ir? Nu taču, Hollij. Atbildiet.

Nekā. Tik ilgi kā nekad.

Tad Hollija izsprāga cauri ledum kā mehānisks delfīns, apmeta slaidu loku un nogāzās uz "Taifūna" klāja.

—   Viņa izvilkusi tavu tēvu, — komandieris pavēstīja.

Artēmijs uzgrūda galvā ķerstakļu rezerves ķiveri, kārodams austiņās izdzirdēt Hollijas balsi. Tad viņš palielināja viziera attēlu, līdz tēvs izskatījās turpat ar roku sasniedzams, un vērās, kā Hollija noliecas pār tēva krūtīm un no pirkstiem viņai pulsēdama šaujas maģija.

Pēc neilga brīsniņa Hollija pacēla galvu un ieskatījās Artēmijam tieši acīs, it kā zinātu, ka viņš visu redz. — Rokā ir, — vina izdvesa. — Viens dzīvs zankeris. Nekāds smukais

gan nav, toties elpo.

Artēmijs noslīga zemē. Vājie pleciņi raustījās atvieglojuma pilnās elsās. Viņš raudāja veselu minūti. Tad atkal saņēmās.

—  Labi nostrādāts, kapteine. Tagad taisīsimies, ka tiekam, iekams Foals netīšām neiedarbina kādu no tām degpakām.

Zemes dzīlēs kentaurs atrāvās no sakaru pults un atgāzās krēslā.

—   Nevajag mani kārdināt, — viņš nogrudzinājās.

VIENS OTRS EPILOGS

Tara

artēmijs devās atpakaļ uz Svētā Bārtlbija skolu. Tur viņam pieklājās atrasties pēc tam, kad Helsinku ātrās palīdzības dienests bija identificējis viņa tēvu, pateicoties Foala izgatavotai, pienācīgi apdriskātai pasei.

Hollija bija ievainotā cilvēka labā paveikusi visu iespējamo, aizdziedējusi brūci krūtīs un pat atkal darījusi redzīgu aklo aci. Taču kāju pielikt — tur viss bija novēlots, turklāt tādas viņiem nemaz nebija. Nē, Artēmijam senioram bija nepieciešama ilgstoša ārstēšana, un tā bija jāuzsāk vietā, kur viņa atrašanās būtu ar prātu izskaidrojama. Tāpēc Hollija aizlaidās uz dienvidrietumiem, līdz Helsinkiem, un nesamaņā guļošo vīru nolika pie Universitātes slimnīcas durvīm. Kāds durvju sargs lidojošo pacientu gan pamanīja, bet viņam tika sekmīgi iztīrīta atmiņa.

Nācis pie samaņas, Artēmijs seniors iepriekšējos divus gadus atcerētos itin kā miglā tītus, un pēdējam, ko viņš atminētos skaidri, vajadzēja būt priekpilnam skatam — kā viņš Dublinas ostā māj ardievas savai ģimenei. Lai atkal paldies Foalam un viņa atmiņas tīrīšanas tehnoloģijai!

— Varbūt man tomēr pret tevi atmaigt, ko? — kentaurs ņēmās sprēgāt, kad viņi bija atgriezušies ķerstakļu pārvaldē. — Nāc, izlīgsim, kamēr neesmu pārdomājis.

Artēmijs pasmaidīja. Pēdējā laikā ar ko tādu viņš bija nodarbojies visai intensīvi. Pat atvadas no Hollijas bija pārspējušas visas cerības, ņemot vērā, ka viņa bija redzējusi, kā Artēmijs sašauj pats savu tēvu. Viņš nodrebinājās. Pēc visa spriežot, šī konkrētā stratēģija vēl solīja daudzas bezmiega naktis.

Kapteine pavadīja viņus līdz Tarai, kur visi nemanīti izslīdēja cauri hologrāfiskam dzīvžogam. Tur pat bija hologrāfiska govs, kas gremoja virtuālas lapas, lai cilvēki nenāktu par tuvu un neuztaptu uz elfu pēdām.

Artēmijam mugurā atkal bija skolas formas tērps, kas ar elfu tehnoloģijas palīdzību brīnumainā kārtā bija savests kārtībā. Viņš paostīja džempera apmali.

—   Neparasta smarža, — viņš bilda. — Neteiksim, ka nepatīkama, tomēr neparasta.

—   Pilnīgi tīrs, — Hollija pasmaidīdama atteica. — Foals to dabūja mašīnā laist cauri trim cikliem, iekams izšķīstīja…

—   Izšķīstīja visu zaņķerību, — Artēmijs nāca palīgā.

—   Tieši tā.

Virs galvas spīdēja pilns mēness, spožs un grumbuļains kā golfa bumbiņa. Hollija juta sevī atbalsojamies tā maģisko dziesmu.

—   Foals saka — ņemot vērā to palīdzību, ko mums sniedzāt, viņš izsvītrošot Faulu muižu no pastāvīgi novērojamo objektu saraksta.

—   Laba ziņa, — Artēmijs sacīja.

—  Vai tāds lēmums ir pareizs?

Artēmijs apdomājās. — Jā. No manas puses Tautai nekādas briesmas nedraud.

—   Labi. Jo Padomē netrūka tādu, kas pieprasīja, lai tev tiek iztīrīta atmiņa. Un bez tik pamatīgas atmiņas porcijas tavs inteliģences koeficients varētu manāmi pašļūkt uz leju.

Sulainis pastiepa roku. — Nu ko, kapteine. Laikam jau vairs neredzēsimies.

Abi sarokojās. — Kad ieraudzīsi, būs jau par vēlu. — Kapteine Kniepa pagriezās uz elfu forta pusi. — Labāk iešu. Drīz ausīs gaisma. Negribētos, lai spiegu satelīts mani pieķer vazājamies bez vairoga. Vēl tikai trūka, lai mana bilde pa labi, pa kreisi rēgotos internetā. Tagad, kad nule esmu pieņemta atpakaļ ķerstakļu glābējos.

Sulainis viegli piebikstīja ar elkoni savam darba devējam.

—   Jā, Hollij… Ēē… Kapteine Kniepa. — Ēē? Artēmijs neticēja savām ausim. Viņš patiesi bija teicis "ēē". Tas taču pat nebija nekāds vārds.

—   Jā, zaņķ… Jā, Artēmij?

Artēmijs ieskatījās Hollijai tieši acīs, kā Sulainis bija mācījis. Tā "pieklājības" padarīšana bija sarežģītāka, nekā varētu domāt. — Es gribētu… Proti. Tas ir, es gribu teikt…

Vēl viena dunka no Sulaiņa puses.

—  Paldies. Paldies tev par visu. Nebūtu tevis, man nebūtu vecāku. Un tas, kā tu vadīji kuģi… Iespaidīgi — nav ko piebilst. Un vilcienā… Es taču nemūžam nebūtu spējis to, ko tu…

Trešā dunka. Šoreiz par zīmi, ka jābeidz muldēt.

—   Piedod. Nu, tu taču saproti.

Hollijas elfiskajā ģīmītī bija iegūlusi savāda izteiksme. Kaut kas starp apmulsumu un — vai tas maz bija iespējams? — prieku. Viņa gan ātri atguvās.

—   Varbūt arī es, cilvēk, tev esmu šo to parādā, — viņa ierunājās, izraudama pistoli. Sulainis gandrīz sakustējās, taču izšķīrās paļauties uz Hollijas godaprātu.

Izvilkusi no jostas zelta monētu, kapteine Hollija to uzsvieda pret mēnesnīcas pielietajām debesīm. Divdesmit metru augstumā. Graciozi pacirtusi stobru uz augšu, viņa raidīja vienu vienīgu šāvienu. Uzlidojusi vēl divdesmit metrus augstāk, monēta brāzās lejup. Artēmijam sazin kā izdevās to noķert vēl kritienā. Pirmais spicais brīdis viņa neilgajā mūžā.

—   Labs šāviens, — viņš teica. Pirmiņ tik gludajai vienlaidus ripiņai tagad pašā vidū rēgojās sīks caurumiņš.

Hollija pastiepa delnu. Pie rādītājpirksta pamatnes vīdēja vēl iesārtena rēta. — Nebūtu tevis, es vienā laidā šautu garām. Tādu precizitāti nespēj panākt neviens mehāniskais pirksts. Tāpēc laikam jau paldies arī tev.

Artēmijs viņai pasniedza monētu.

—   Nē, — Hollija iebilda. — Paturi. Lai neaizmirstas.

—   Lai neaizmirstas?

Hollija viņu sirsnīgi uzlūkoja. — Lai neaizmirstas, ka, apslēpta dziļi zem savtīga aprēķina kārtu kārtām, tevī gail krietnuma dzirkstelīte. Varbūt tu reizumis tai varētu pievadīt drusku gaisa.

Artēmijs sakļāva pirkstus ap monētu. Delnā tā iegūla silta. — Jā, varbūt.

Pāri pārrūcinājās mazs, divvietīgs planierītis. Artēmijs paraudzījās uz augšu, un, kad paskatījās atpakaļ, Hollijas vairs nebija. Virs smilgām tikko manāmi virmoja silta gaisa strāva.

—   Paliec sveika, Hollij, — viņš klusiņām teica.

Bentlijs iedarbojās pēc pirmā aizdedzes atslēgas pagrieziena. Pēc nepilnas stundas viņi piebrauca pie Svētā Bārtlbija skolas lielajiem vārtiem.

—   Pieraugiet, lai tālrunis stāv ieslēgts, — Sulainis piekodināja, pieturēdams durvis. — Helsinku ierēdņiem drīz vajadzētu saņemt Interpolā izmeklēšanas rezultātus. Jūsu tēva lieta atkal ir ievadīta viņu aktīvajā datu bāzē — lai vēlreiz paldies Foalam.

Artēmijs pamāja, pārliecinādamies, ka tālrunis ieslēgts

— Mēģini sadabūt rokā māti un Džuljetu, iekams ziņa i r klāt

Es negribu ķemmēt cauri visus Dienvidfrancijas kūrortus,

viņas meklēdams. /

—   Jā, Artēmij.

—   Un paskaties, vai mani rēķini ir kārtīgi noslēpti. Tēvam nav jāzina, ar ko esmu nodarbojies pēdējos divus gadus.

Sulainis pasmaidīja. — Jā, Artēmij.

Pāris soļus pagājies uz skolas vārtu pusi, Artēmijs pagriezās atpakaļ. — Un, Sulaini, vēl kas. Tur, Arktikā…

Viņš nespēja izteikt, bet miesassargs tik un tā zināja atbildi.

—   Jā, Artēmij, — viņš maigi sacīja. — Jūs rīkojāties pareizi. Citas iespējas nebija.

Artēmijs pamāja un stāvēja pie vārtiem, kamēr bentlijs pazuda alejas līkumā. Tagad sāksies pavisam cita dzīve. Muižā būs veseli divi vecāki, tātad plāni būs jāvērpj daudz piesardzīgāk. Jā, Tauta bija godam pelnījusi kādu laiciņu dzīvot netraucēti, taču Mulčs Rakums… tā bija pavisam cita lieta. Tāds lēvenis drošības aprīkojuma, tik maz laika.

psihologa kabinets, 5vftā bārtibiia skoia mazgadīgiem džentlmeņiem

Dr. Po ne vien joprojām strādāja Svētā Bārtlbija skolā, bet, drusku atpūties no Artēmija, šķita pat ticis pie zināma rūdījuma. Viņa pārējie pacienti bija nosacīti viegli ārstējami. Nevaldāmas dusmu lēkmes, pārbaudījumu spriedze un hronisks biklums. Un tie jau bija tikai pasniedzēji.

Artēmijs iekārtojās uz dīvāniņa, pieraudzīdams, lai nejauši neizslēdzas mobilais tālrunis.

Dr. Po pamāja uz sava datora pusi. — Direktors Ginejs man atsūtīja jūsu vēstulīti. Apburoši.

—    Es atvainojos, — Artēmijs nomurmināja, ar pārsteigumu atskārzdams, ka šo soli patiešām nožēlo. Parasti, novedis citus apjukumā, viņš pats apjukt nemēdza. — Man bija negatīvisma lēkme. Tāpēc es projicēju savas bailes uz jums.

Po apspiesti ieķiķinājās. — Jā, ļoti labi. Tieši tā rakstīts grāmatā.

—  Zinu, — Artēmijs atteica. Un viņš tiešām zināja. Doktors F. Rojs, dekāns Šlipe šai grāmatai bija sarakstījis vienu nodaļu.

Dr. Po nolika pildspalvu, ko vēl nekad nebija darījis.

—  Zināt, mēs joprojām neesam atrisinājuši to pēdējo problēmu.

—   Kura tā būtu, dakter?

—   Tā, kurai pieskārāmies pēdējā seansā. Par cieņu.

—   Ak par to?

Po salika pirkstgalus kopā. — Tagad izliksimies, ka es esmu tikpat gudrs kā jūs, un atbildiet man vaļsirdīgi.

Artēmijs iedomājās par tēvu, kas gulēja Helsinku slimnīcā, par kapteini Holliju Kniepu, kas bija pakļāvusi briesmām pašas dzīvību, lai viņam palīdzētu, un, protams, par Sulaini. Nebūtu Sulaiņa, viņš uz mūžīgiem laikiem būtu palicis "Koboji laboratorijās". Pacēlis galvu, viņš saskatījās ar smaidošo dakteri Po.

—    Nu, jaunais cilvēk, vai esat atradis kādu, ko vērts cienīt?

Artēmijs viņam veltīja atbildes smaidu. — Jā, — viņš teica. — Manuprāt, esmu gan.

Beigas

latviešu elfu alfabēts

SATURS

Artēmijs Fauls: psihes novērtējums 7

Prologs 9

Pirmā nodala. Ģimenes saites 13

Otrā nodaļa. Čika reisiņš 19

Trešā nodaļa. Uz pazemi 42

Ceturtā nodaļa. Fauls ir tīrs 61

Piektā nodaļa. Papus meitiņa 70

Sestā nodaļa. Foto prove 76

Septītā nodaļa. Punkti uz i 96

Astotā nodaļa. Uz Krieviju ar cimdiem 107

Devītā nodaļa. Glābiņā nav glābiņa 131

Desmitā nodaļa. Ķeza un cīņa 150 Vienpadsmitā nodaļa. Mulča brēka, maza vilna 167

Divpadsmitā nodaļa. Atgriešanās 192

Trīspadsmitā nodaļa. Ar līkumu 205

Četrpadsmitā nodaļa. Tēva diena 237

Viens otrs epilogs 249

www. jumava. lv

Izdevejs — SIA "J.L.V.", Dzirnavu iela 73, Rīga LV 1011. Iespiests un iesiets a/s "Paraugtipogrāfija", Puškina iela 12, Rīga LV 1050.

* *

Content

Kolfers Oīns Artēmijs Fauls Incidents arktikā

ARTĒMIJs FAULS psihes novērtējums

PROLOGS MURMANSKA, ZIEMEĻKRIEVIJA, piRMs dIVIEm gadiem

PIRMĀ NODAĻA ĢIMENES SAITES

OTRĀ NODAĻA ČIKA REISIŅŠ

TREŠĀ NODAĻA UZ PAZEMI

CETURTĀ NODAĻA FAULS IR TĪRS

PIEKTĀ NODAĻA PAPUS MEITIŅA

SESTĀ NODAĻA FOTO PROVE

SEPTĪTĀ NODAĻA ĶERSTAKĻU PARVALDE

ASTOTĀ NODAĻA UZ KRIEVIJU AR CIMDIEM

DEVĪTĀ NODAĻA GLĀBIŅĀ NAV GLĀBIŅA

DIVPADSMITĀ NODAĻA ĶEZA UN CĪŅA

VIENPADSMITĀ NODAĻA MULČA BRĒKA MAZA VILNA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA ar LĪKUMU

ČETRPADSMITĀ NODAĻA TĒVA DIENA

VIENS OTRS EPILOGS

latviešu elfu alfabēts

SATURS