Kolfers Oīns

Artēmijs Fauls Opāla un viltus

Oīns Kolfers

Artēmijs Fauls Opāla un viltus

.

.

PROLOGS

Zemāk izlasāmais raksts bija ievietots elfu tīmekli, vietnē www.zirgajeega.gnom . Valda uzskats, ka vietnē saimnieko kentaurs Foals, Reglamenta Ūnijas ķerstakļu tehniskais konsultants, tomēr pierādīts tas joprojām nav. Teju ik vārds šajā ziņojumā runā pretim visam, ar ko preses relīzē nācis klajā RŪĶu preses dienests.

Mēs visi esam dzirdējuši oficiālo skaidrojumu traģiskajiem notikumiem, kas saistās ar izmeklēšanu Cito zondes lietā. R ŪĶu paziņojumā konkrētības bijis maz, vairāk vērības veltīts tam, lai noklusētu faktus un apšaubītu kādas virsnieces kompetenci.

Pilnīgi droši varu apgalvot, ka minētā virsniece, kapteine Hollija Kniepa, rīkojās tā, ka varētu kalpot visiem par paraugu, un, nebūtu viņa tik prasmīga operatīvā kaujiniece, dzīvā spēka zaudējumi būtu daudz lielāki. Reglamenta Ūnijas ķerstakļiem kapteini Kniepu vajadzētu nevis pataisīt par grēkāzi, bet gan apbalvot ar medaļu.

Konkrētās lietas epicentrā ir cilvēki. Pa lielākai daļai cilvēkiem nav pat tik daudz sajēgas, lai katru kāju iebāztu savā bikšu staras caurumā, tomēr gadās viens otrs tik gudrs zaņķeris, ka man piemetas uztraukums. Atklājuši, ka pazemē pastāv elfu pilsēta, viņi katrā ziņā darītu visu, lai tās iedzīvotājus pakļautu ekspluatācijai. Tehnoloģijas ziņā elfi ir daudz pārāki, un kopumā cilvēki te mums nebūtu nekādi līdzinieki. Taču dažs labs no viņiem prāta ziņā gandrīz varētu mēroties ar elfiem, fo sevišķi viens. Manuprāt., mēs visi zinām, par kuru es runāju.

Kopš elfu vēstures pirmsākumiem mūs pārspējis tikai viens cilvēks. Un fakts, ka šis konkrētais cilvēks ir tikai tāds puišelis, man nudien duras kā skabarga pakaļkājas nagā. Artēmijs Fauls, īru kriminālais ģēnijs. Mazais Ārtijs R ŪĶus aiz deguna izvazāja pa visiem kontinentiem, līdz beidzot viņi lika lietā elfu tehnoloģiju, lai izdzēstu no viņa atmiņas mūsu pastāvēšanas faktu. Bet tajā pašā brīdī, kad talantīgais kentaurs Foals nospieda taustiņu, ievadīdams datorā atmiņas tīrīšanas komandu, viņš jau nokāvās ar aizdomām, vai tikai elfu tauta kārtējo reizi nav apvesta ap stūri. Vai tikai īru puišelis netika paglabājis kaut ko, kas atmiņas atkal atdzīvinātu! Skaidrs, ka tika gan, kā mēs visi pēcāk noskaidrojām.

Artēmija Faula loma turpmākajos notikumos patiešām bija ievērojama, tikai šoreiz viņš nebūt nedomāja aplaupīt Tautu, jo bija pavisam aizmirsis, ka mēs pastāvam. Nē, šajā epizodē bija vainojams kāds cits kriminālais ģēnijs. Īstenībā — no elfu aprindām.

Tātad — kurš ir iesaistīts šajā traģiskajā stāstā par divu pasauļu sadursmil Kas ir galvenie personāži no elfu pusesl Skaidrs, ka īstens varonis šajā gabalā ir Foals. Bez viņa atjautīgajiem izgudrojumiem RŪĶi necik ilgi dabūtu atkauties no zaņķeriem, kas jau lauztos iekšā pa durvīm. Viņš ir tas nepelnīti piemirstais varonis, kas atrisina gadsimtu mīklas, kamēr izlūki un glābēji klīst pa zemes virsu, nosmeldami visu slavas krējumu.

Turpat ir arī kapteine Hobija Kniepa — virsniece, kuras reputācija likta uz kārts. Hollija ir viena no pašiem labākajiem un apķērīgākajiem RŪĶiem. Dzimusi pilote, ar dabisku spēju improvizēt lauka apstākļos. Ar pakļaušanos pavēlēm viņai gan tā pagrūtāk — tieši šī īpašība viņu ne reizi vien iegrūdusi ķezā. No elfiem tieši Hollija bijusi ar Anēmiju Faulu saistīto incidentu epicentrā. Viņi abi bija teju sadraudzējušies, kad Padome deva RŪĶiem pavēli iztīrīt Artēmijam atmiņu — turklāt tieši tad viņš jau gandrīz bija kļuvis par pavisam jauku zaņķerēnu.

Kā mums visiem zināms, viens no notikumu dalībniekiem bija komandieris ļūliuss Sakne. Gados jaunākais pilnvarotais komandieris RŪĶu vēsturē. Elfs, kurš Tautu izvadījis cauri ne vienai vien krīzei. Ir redzēti tādi, ar ko sadzīvot vieglāk, bet labākie vadoņi jau ne vienmēr prot būt arī tie labākie draugi.

Piesaukt laikam der arī Mulču Rakumu. Vēl pavisam nesen Mulčs bija arestants, bet tad, kā ieradis, pamanījās tikt no cietuma laukā. Šim zaglīgajam, uzpūtīgajam pundurim, pašam negribot, nācies iepīties daudzās Faula dēkās. Taču Hollija tikai priecājās, ka viņš šajā misijā bija palīgos. Nebūtu Mulča ar viņa miesas funkcijām, viss būtu varējis iegrozīties daudz ļaunākā gultnē. Kaut gana nelāgi iegrozījās jau tāpat.

Pašā incidenta epicentrā atrodas Opāla Koboji — tā pati laumiņa, kura finansēja goblinu bandu mēģinājumu veikt apvērsumu Glābiņas pilsētā. Opālu gaidīja mūža ieslodzījums aiz lāzerrestēm. Tas ir, ja laumiņa jelkad pamostos no komas, kurā iekrita, kad Hollija Kniepa izjauca viņas plānus.

Gandrīz gadu Opāla Koboji nīka polsterētā palātā Dž. Argona klīnikā, nekādi nereaģēdama uz burvju mediķu mēģinājumiem viņu izraut no bezsamaņas. Visu šo laiku viņa neizrunāja nevienu pašu vārdu, neieēda ne kumosu un ne uz ko neizrādīja nekādu atbildes reakciju. Sākumā varas pārstāvjiem tas likās aizdomīgi. Tēlots! — viņi paziņoja. Koboji simulē katatoniju, lai izvairītos no apsūdzības. Taču mēneši ritēja cits pēc cita, un noticēja pat lielākie skeptiķi. Kurš gan spētu simulēt komu gandrīz veselu gadu no vietas! Skaidrs, ka neviens. Tad jau elfam jābūt galīgi apmātam…

PIRMĀ NODAĻA GALĪGI APMĀTĀ

DZ. Argona klīnika, Glābiņa, ūnija. trīs mēnrešus iepriekš

Argona klīnika nebija nekāda valsts iestāde. Par brīvu tur neviens netika turēts. Argons ar savu psihologu personālu ārstēja tikai tādus elfus, kuri to varēja atļauties. Klīnikas bagāto pacientu pulkā Opāla Koboji bija ūnikums. Vairāk nekā gadu iepriekš laumiņa bija atlikusi zeltu pati saviem neparedzētiem izdevumiem — ja nu gadās sajukt prātā un jāmaksā par ārstēšanu un kopšanu. Tas bija gudrs gājiens. Nebūtu Opāla tā rīkojusies, piederīgie viņu noteikti pārvestu uz kādu lētāku iestādi. Nevarētu gan teikt, ka apstākļi Opālai būtu daudz no svara — jau gadu viņa tikai siekalojās un ļāvās refleksu testiem. Doktors Argons sprieda, ka Opāla diez vai maz manītu, ja turpat blakus uzrastos troļļu tēviņš, sev pa krūtežu vālēdams.

Par ūnikumu Opālu darīja ne tikai zelta krājums vien. Argona klīnikas paciente Koboji bija slavenība. Pēc Bvakellu triādes mēģinājuma sagrābt varu Opālas Koboji vārda sešas

zilbes zemzemē tika ar nicinājumu piesauktas pa labi un pa kreisi. Galu galā, laumiņu miljardiere tika noslēgusi savienību ar vīlušos RŪĶu virsnieku Briāru Bomi un finansējusi triādes karu pret Glābiņu. Koboji bija nodevusi pati savu cilti, un nu viņu bija pievīlis pašas veselais saprāts.

Pirmos sešus mēnešus pēc Koboji ievietošanas klīnikā tur mudžēt mudžēja plašsaziņas līdzekļu pārstāvji, videoierakstos iemūžinādami pacientes sīkāko kustību. RŪĶi maiņās stāvēja sardzē pie palātas durvīm, ikkatru klīnikas darbinieku pakļaudami fona pārbaudēm un visus bargi nopētīdami. Izņēmums nebija neviens. Pat no doktora Argona reizēm bez iepriekšēja brīdinājuma tika ņemta uztriepe DNS analīzēm, lai pārliecinātos, ka viņš tiešām ir tas, kurš sakās esam. Koboji gadījumā RŪĶi neko negribēja atstāt nejaušības ziņā. Ja laumiņa izbēgtu no Argona klīnikas, par viņiem smietos visa elfu pasaule, turklāt Glābiņā uz brīvām kājām būtu palaista ārkārtīgi bīstama noziedzniece.

Bet, laikam ritot, reportieri ar kamerām pie klīnikas vārtiem rītos drūzmējās arvien šķidrākā pulkā. Galu galā, cik ilgi lai publika skatās uz nebeidzamu siekalošanos? RŪĶu sardzes brigādes pamazām saruka — vispirms divpadsmit, tad seši vīri, un beidzot maiņā palika vairs tikai viens virsnieks. Kur gan Opāla Koboji varētu likties? — varas pārstāvji sprieda. Pret viņu divdesmit četras stundas diennaktī bija pavērstas divpadsmit kameras. Zem augšdelma ādas viņai bija iešūts miegulis, un četrreiz dienā no viņas tika ņemta DNS uztriepe. Un pat ja kādam izdotos Opālu izdabūt laukā, ko ar tādu iesāksi? Tā laumiņa taču saviem spēkiem pat kājās nejaudāja nostāvēt, un sensori vēstīja, ka encefalogrammā līnijas stiepjas gandrīz taisnas.

Ar visu to doktors Argons gaužām lepojās ar savu augstvērtlgo pacienti un bieži vien minēja viņas vārdu smalkās vakariņās. Kopš klīnikā uzturējās Opāla Koboji, tur ievietot kādu radinieku bija kļuvis teju labais tonis. Gandrīz katrai bagātnieku ģimenei bēniņos bija pa trakam tēvocim. Tagad trakais tēvocis varēja baudīt pašu labāko aprūpi, vai slīkdams greznībā.

Atlika tikai vēlēties, kaut ar visiem iestādes pacientiem noņemšanās būtu tikpat maza kā ar Opālu Koboji. Viņai vajadzēja tikai pāris caurulīšu vēnā un monitoru, un tam ar summu, ko laumiņa bija atvēlējusi pirmajam pusgadam, pietika pārpārēm. Doktors Argons karsti ilgojās, kaut Opālīte neatmostos nemūžam. Jo atmodušos RŪĶi viņu tūliņ aizvilktu uz tiesu. Un pēc notiesāšanas par nodevību viņas konti tūliņ tiktu iesaldēti — ieskaitot noguldījumu, kas paredzēts klīnikai. Nē, jo ilgāk Opāla dusēs, jo labāk būs visiem, jo sevišķi viņai pašai. Laumiņām galvaskausa kauli plāni, toties smadzenes prāvas, tālab viņas ir uzņēmīgas pret dažām kaitēm, tādām kā katatonija, amnēzija un narkolepsija.Tāpēc bija visnotaļ iespējams, ka komā Opāla varētu nogulēt vairākus gadus. Un pat ja tiešām pamostos, bija visnotaļ iespējams, ka viņas atmiņa tā arī paliktu nogrūsta kādā laumiņas milzīgo smadzeņu atvilktnē.

Doktors Dž. Argons ik vakaru gāja apgaitā. Ar ārstniecību viņš vairs neko daudz nenodarbojās, tomēr juta, ka personālam der manīt priekšnieka klātbūtni. Ja pārējie ārsti zinās, ka Džerbāls Argons tur roku uz pulsa, arī viņi, visticamāk, nepiemirsīs to pataustīt.

Opālu Argons allaž pietaupīja pašu pēdējo. Skats uz sīko laumiņu dusošu siksnu iejūgā sazin kāpēc nomierināja nervus. Nereti, kad aiz muguras bija kārtējā stresa pilnā diena, viņš pat apskauda Opālu, kuras mieru netraucēja itin nekas. Kolīdz dzīve vairs nebija izturama, viņas smadzenes vienkārši atslēdzās, būdamas ar mieru uzturēt tikai dzīvībai svarīgākās funkcijas. Viņa joprojām elpoja, un reizumis monitoros encefalogrammā uzšāvās pa sapņa spicītei. Bet visādi citādi Opālas Koboji vairs īstenībā nemaz nebija.

Šajā liktenīgajā vakarā Džerbāls Argons ar stresu bija nokāvies vairāk nekā parasti. Sieva bija iesniegusi prasību šķirt laulību, piesaucot faktu, ka vairāk nekā divu gadu laikā viņa no vīra neesot dzirdējusi vairāk par sešiem secīgiem vārdiem, Padome draudēja atcelt valsts budžeta piešķīrumu klīnikai, ņemot vērā visu to naudu, kuru viņš iekasēja no jaunajiem, slavenajiem klientiem, un vēl gūžā bija iemetusies sāpe, ko remdēt nespēja nekāda maģijas deva. Zintnieki teica, ka to vainu viņš droši vien iedomājies. Izskatījās, ka tas viņiem šķiet uzjautrinoši.

Argons kliboja pa klīnikas austrumu spārnu, apsekodams palātas un apraudzīdams pacientu plazmas kartes. Likdams pie grīdas kreiso kāju, viņš ik uz soļa saviebās.

Abi laumiņu sugas apkopēji, Mervals un Deskants Brili, rosījās pie Opālas palātas, ar statiskajām slotām vākdami putekļus. Laumiņas bija brīnišķīgi darbinieki. Metodiski, pacietīgi un izlēmīgi. Pietika dot laumiņai rīkojumu, un varēji likties uz auss pilnīgā pārliecībā, ka viss tiks izdarīts, kā nākas. Turklāt laumiņas bija piemīlīgas — bērnišķīgās sejiņas un nesamērīgi lielās galvas dēļ. Parasti visi atplauka, laumiņu uzlūkojot vien. Viņas bija tādas kā staigājošas zāles.

— Labs vakars, puikas, — Argons sacīja. — Kā klājas mūsu mīļākajai pacientei?

Mervs, vecākais no dvīņiem, atrāva skatu no savas slotas un pacēla galvu. — Pa vecam, Džerij, pa vecam, — viņš atteica. — Man likās, ka pirmīt viņa pakustināja kājas pirkstu, bet nekā — tur ēna vainīga.

Argons iesmējās, taču smiekliņš bija mākslots. Viņam nepatika tas vārds — Džerijs. Galu galā, te bija viņa klīnika — vai tad viņš nebija pelnījis nekādu cieņu? Bet labi apkopēji bija dabūjami tikpat grūti kā zelta smiltis, un brāļi Brili jau teju divus gadus rūpējās, lai ēka būtu nevainojami spodra un kārtīga. Viņi paši bija gandrīz vai slavenības. Elfiem dvīņi dzima ļoti reti. Visā Glābiņā Mervals un Deskants patlaban bija vienīgais laumiņu dvīņu pāris. Abi bija piedalījušies vairākās TV programmās, ieskaitot Canto, PPTV populārāko sarunu šovu.

Sardzes postenī sēdēja RŪĶu kaprālis Mormiška Vaktiņš. Kad Argons tuvojās Opālas palātai, kaprālis, uzlicis videobrilles, patlaban skatījās filmu. Uri ko viņam pārmetīsi? Apsargāt Opālu Koboji bija apmēram tikpat aizraujoši kā vērot augam kāju nagus.

—   Filma laba? — doktors laipni painteresējās.

Mormiška piepacēla acenes. — Neslikta. Cilvēku vesterns. Visi šaudās un glūn vienā gabalā.

—  Varbūt aizdosit, kad būsiet noskatījies?

—   Vienā mierā, dakter. Tikai apejieties prātīgi. Cilvēku diski ir gaužām dārgi. Iedošu jums līdzi speciālu drāniņu.

Argons pamāja. Nupat viņam Mormiška Vaktiņš atausa atmiņā. Tas RŪĶu virsnieks, kurš bija izteikti cimperlīgs visā, kas attiecās uz viņa personīgajām mantām. Viņš klīnikas valdei bija piesūtījis jau divas sūdzības par grīdas kniedi, kas esot ierāvusi skrambu zābakā.

Argons paskatījās uz Koboji karti. Plazmas ekrāns pie sienas vēstīja par datiem, ko pastāvīgi piegādāja pie pacientes deniņiem piestiprināti sensori. Nekādu izmaiņu — kā jau bija sagaidāms. Vitālās funkcijas normas robežās, smadzeņu aktivitāte minimāla. Nupat bijis sapnis, bet nu iestājies pilnīgs miris. Un visbeidzot, it kā par ko tādu vēl vajadzētu pārliecināties, augšdelmā iešūtais miegulis ziņoja, ka Opāla Koboji patiešam atrodas tur, kur viņai jāatrodas. Parasti mieguļi tika implantēti galvā, taču laumiņām galvaskauss bija par trauslu, lai tur veiktu kādu lokālu ķirurģiju.

Džerbāls paspaidīja bruņudurvju šifra slēdzenes taustiņus, ievadīdams personisko kodu. Smagās durvis ieslīdēja stenderē, skatam atklādamas plašu istabu ar maigi pulsējošam grīdas gaismiņām. Sienas bija no mīkstas plastmasas, un no neredzamiem skaļruņiem plūda klusināti dabas trokšņi. Patlaban pāri ūdens nogludinātiem oļiem urdza strautiņš.

Palātas vidū, siksnās iekārta, dusēja Opāla Koboji. Siksnas bija oderētas ar gēla polsteriem un automātiski pielāgojās ik ķermeņa kustībai. Ja Opāla pamostos, tās ar tālvadību acumirklī sakļautos kā tīkla sprosts, lai viņa nesavainotos.

Argons pārbaudīja novērošanas sensoru spilventiņus, lai pārliecinātos, ka tie, kā nākas, piekļaujas Koboji pierei. Piepacēlis laumiņas plakstiņu, viņš iespīdināja acī baterijas gaismiņu. Zīlīte sarāvās mazlietiņ mazāka, bet acs ābols pat nesakustējās.

—   Nu, vai šodien jums nav ko man pastāstīt? — doktors klusi ierunājās? — Manas grāmatas ievada nodaļai.

Argonam patika ar Koboji parunāties — ja nu viņa tomēr dzird. Kad pamodīsies, viņš sprieda, labas attiecības būs jau nodibinātas.

—  Itin nekā? Nevienas pašas atziņas?

Opāla nereaģēja. Jau gandrīz gadu.

—   Nu labi, — Argons noteica un, sadabūjis kabatā pēdējo vates tamponu, pavēra Koboji muti un pārvilka to viņai pār vaiga iekšpusi. — Varbūt rīt, ko?

Tamponu viņš piespieda pie sūkļveida spilventiņa uz sava jostas datoriņa. Pēc dažām sekundēm ekrāniņā iezibsnījās Opālas vārds.

—   DNS nekad nemelo, — Argons nomurmināja, iebāzdams tamponu atkritumu tvertnē.

Vēl pēdējoreiz uzmetis skatu pacientei, Džerbāls Argons devās uz durvju pusi.

—  Saldu dusu, Opāla, — viņš novēlēja teju ar maigumu.

Sirdi atkal bija ielijis miers, sāpe kājā gandrīz piemirsusies. Koboji bija tikpat dziļā bezsamaņā kā allaž. Tuvākajā laikā nemodīsies. Koboji noguldījums bija drošībā.

Taisni brīnums, cik ļoti viens gnoms var aloties.

Opāla Koboji nebija ieslīgusi nekādā katatonijā, tomēr arī ne gluži pie samaņas. Viņa bija kaut kur pa vidu — lidinājās gaisīgā meditācijas pasaulē, kur ik atmiņa apziņā ar klusu paukšķi uznira kā daudzkrāsainas gaismas burbulis.

Kopš desmit gadu vecuma Opāla bija šķīstījošās komas guru Golas Švēma mācekle. Švēma teorija vēstīja, ka pastāv dziļāks miegs nekā tas, kurš pazīstams lielākajai daļai elfu, un šķīstījošā koma parasti sasniedzama tikai pēc desmitiem gadu ilgām mācībām un vingrināšanās. Opāla šķīstījošajā komā pirmoreiz ieslīga četrpadsmit gadu vecumā.

Šķīstījošās komas priekšrocība bija tāda, ka pēc tam elfs parasti pamodās pilnīgi atpūties, taču arī miegā pavadīto laiku izmantojis pārdomām vai šajā gadījumā, lai izperinātu plāniņu. Opālas koma bija tik perfekta, ka prāts no miesas bija gandrīz pilnīgi šķirts. Viņa spēja apkrāpt sensorus, un nedz pazemojošā intravenozā barošana, nedz pārģērbšana te nebija nekāds traucēklis. Cik zināms, ilgākās paškomas rekords bija četrdesmit septiņas dienas. Opāla komā bija jau vienpadsmit mēnešus un skaitīja dienas, kaut arī ilgi to darīt vairs nedomāja.

Kad Opāla Koboji tika apvienojusi spēkus ar Briāru Bomi un viņa gobliniem, viņa apzinājās, ka nepieciešams rezerves plāns. Iecere atņemt RŪĶiem varu varbūt arī bija ģeniāla, tomēr vienmēr var gadīties, ka kaut kas noiet greizi. Gadījumā, ja tā tiešām notiktu, atlikušo mūžu pavadīt cietumā Opālai nebija ne prātā. Izsprukt tā, lai neviens neko nenojauš, varēja vienīgi ar noteikumu, ka visi domātu viņu joprojām esam iespundētu. Tā nu Opāla ķērās pie priekšdarbiem.

Pirmkārt, vajadzēja noguldīt zeltu neparedzētiem izdevumiem — Argona klīnikai. Tādējādi, ja būtu jāieslīgst šķīstījošajā komā, viņu nogādātu tieši tur. Otrkārt, vajadzēja iekārtot klīnikā divus no uzticamākajiem kadriem, kas palīdzētu noorganizēt bēgšanu. Tad viņa milzu apjomā sāka nokāst zeltu no pašas uzņēmumu aktīviem. Viņa ij nedomāja vadīt savas dienas kā trimdiniece ubadze.

Visbeidzot, bija jāziedo daļa no pašas DNS un jāfinansē darbi, kas ļāva radīt klonu, kurš viņas vietā paliktu dusam polsterētajā palātā. Klonēšana bija strikti nelegāla — elfi to bija aizlieguši ar likumu jau pirms vairāk nekā piecsimt gadiem, pēc pirmajiem eksperimentiem Atlantīdā. Šī zinātnes nozare bija tālu no pilnības. Nevienam vēl nekad nebija izdevies radīt precīzu elfa klonu. No skata kloniem nebija ne vainas, taču faktiski tās bija tikai tukšas čaulas, kuru smadzenes spēja ne vairāk kā uzturēt miesu pie dzīvības. Viņiem pietrūka īstas dzīvības dzirksts. Pieaudzis klons līdzinājās oriģinālam, kas ieslīdzis komā, — ne vairāk, ne mazāk. Perfekti.

Opāla bija likusi ierīkot laboratoriju — patālāk no Koboji laboratorijām — un novirzījusi turp gana lielus līdzekļus, lai projektam naudas pietiktu divus gadus, proti, tik daudz laika vajadzēja, lai viņas pašas klons tiktu izaudzēts līdz pieaugušā stadijai. Tad, kolīdz viņa sadomātu bēgt no Argona klīnikas, vietā tiktu atstāta pašas nevainojama kopija. RŪĶi nemūžam neattaptu, ka viņa aizmukusi.

Viss iegrozījās tā, ka viņa bija gudri darījusi, parūpēdamās par rezerves plānu. Briārs izrādījās nodevējs, un mazs elfu un cilvēku pulciņš tika gādājis, lai viņa nodevība vainagotos ar Opālas gāšanu. Tagad viņai bija mērķis, kas vairoja gribasspēku: viņa paliks komā, cik ilgi vien vajadzēs, jo bija kāds rēķins, kas nokārtojams. Foals, Sakne, Hollija Kniepa un tas cilvēks, Artēmijs Fauls. Lūk, kas bija vainojami viņas sakāvē. Drīz viņa tiks projām no klīnikas, apciemos tos, kuri viņai tā sapostījuši dzīvi, un drusku pabendēs arī viņējo. Kolīdz ienaidnieki būs novākti no ceļa, sekos plāniņa otrā daļa: viņa iepazīstinās zaņķerus ar Tautu tik pamatīgi, ka ar pāris atmiņas tīrīšanām tur cauri tikt vis nevarēs. Elfu slepenajai dzīvītei drīz tiks pielikts punkts.

Opālas Koboji smadzenēs sintezējās pāris priekpilnu endorfīnu. Domas par atriebību allaž bija tik siltas un pūkainas.

Brāļi Brili noskatījās, kā doktors Argons aizklibo projām pa gaiteni.

—   Kretīns, — Mervs nomurmināja, ar izbīdāmo putekļsūcēja cauruli izvilinādams gružus no kakta.

—   Kā tad, — Skants piekrita. — Kraķis tas Džerijs. Ne strupastes sacepuma bļodu neprastu izanalizēt. Nav brīnums, ka sieva šo pamet. Atradies psihiatrs — būtu šim kaut druska sajēgas, manītu taču, kas briest.

Mervs sabīdīja putekļsūcēja cauruli. — Kā mums te ir?

Skants ieskatījās mēnessrādī. — Desmit pāri astoņiem

—   Labi. Ko kaprālis Vaktiņš?

—                  skatās to filmu. Ideāls džeks. Jārīkojas šovakar.

Nākamajā maiņā RŪĶi var iesūtīt kādu, kurš gudrāks. Un, ja nogaidīsim, klons paaugsies vēl par diviem centimetriem.

—   Pareizi. Pārbaudi novērošanas kameras.

Skants nocēla vāku it kā apkopēju ratiņiem, ko rotāja sukas, lupatas un aerosoli. Zem paplātes ar putekļsūcēja uzgaļiem bija paslēpts krāsu monitors, kurā vīdēja vairāki savrupi ekrāni.

—   Nu? — Mervs iešņācās.

Skants acumirklī neatbildēja, jo vēl nebija pārbaudījis visus ekrānus. Videosignāls nāca no vairākām mikrokamerām, ko Opāla bija izvietojusi klīnikā jau pirms ieslodzījuma. Novērošanas kameras īstenībā bija pagatavotas no gēnu inženierijas ceļā iegūtas organiskas vielas. Tādējādi tās raidīja dzīvajā ēterā arī tiešā nozīmē. Pasaulē pirmie dzīvie aparāti. Ar meklēšanas ierīcēm nekādi nefiksējami.

—  Tikai nakts maiņa, — viņš beidzot ierunājās. — Šajā sektorā neviena cita, izņemot re, pamuļķa kaprāli.

—   Kas ar autostāvvietu?

—   Gaiss tīrs.

Mervs pastiepa roku. — Labs ir, brāl. Lai būtu. Atpakaļceļa nav. Aiziet? Vai gribam, lai Opāla Koboji atgriežas?

Skants papūta sāņus melnu matu cirtu, kas aizklāja plato

laumiņas aci.

—  Jā — ja Opāla atgriezīsies pati saviem spēkiem, gan viņa izdomās, kā mums ko nodarīt, — viņš sacīja, paspiezdams brālim roku. — Tāpēc jā — aiziet!

Mervs no kabatas izvilka tālvadības pulti. Savukārt klīnikas frontona sienā bija ievietots virsskaņas uztvērējs. Bet tas bija pievienots skābes baloniņam, kas rāmi dusēja uz klīnikas galvenā elektrības barošanas bloka autostāvvietas sadales skapī. Otrs baloniņš bija uztupināts uz strāvas rezerves bloka saimniecības telpās pagrabā. Mervs un Skants kā klīnikas apkopēji skābes baloniņus tur bija salikuši vienā mierā — iepriekšējā vakarā. Skaidrs, ka Argona klīnika bija pieslēgta arī pie pilsētas energosistēmas, bet gadījumā, ja ar blokiem kas notiktu, pilsētas strāvas padeve ieslēgtos tikai pēc divām minūtēm. Neko komplicētāku ierīkot nebija nepieciešamības — galu galā, te taču bija tikai ārstniecības iestāde, nevis cietums.

Mervs dziļi ievilka elpu, atvāza tālvadības pults drošības vāciņu un nospieda sarkano podziņu. Pults raidīja komandu infrasarkanajā spektrā, aktivizējot divus virsskaņas lādiņus. Tie raidīja skaņu viļņus, likdami baloniņiem eksplodēt un izvirst skābi uz klīnikas barošanas blokiem. Pēc divdesmit sekundēm bloki bija pilnībā saēsti un visa ēka iegrima tumsā. Mervs un Skants mudīgi uzlika infrasarkanās brilles.

Kolīdz strāva pazuda, grīdas segumā liegi iepulsējās zaļas gaismas svītras, rādīdamas ceļu uz izeju. Mervs un Skants kustējās žigli un mērķtiecīgi. Skants stūma ratiņus, un Mervs taisnā ceļā devās pie kaprāļa Vaktiņa.

Mormiška vilka nost videobrilles.

—    Eu, — viņš bilda, piepešās tumsības apmulsināts. — Kas te notiek?

—  Strāva pazudusi, — Mervs atteica, ar smalki aprēķinātu neveiklību uzgrūzdamies viņam virsū. — Murgs, ne kabeļi. Cik reižu neesmu doktoram Argonam teicis, bet kurš tad ies šķiest naudu remontam, kad nopērkamas tik smalkas mašīnas.

Mervs nebūt negvelza prieka pēc — viņš gaidīja, kad iedarbosies šķīstošās miegazāles, ar ko bija piesūcināts tampons, pirms brīža piespiests Mormiškam pie plaukstas locītavas.

—   Tur nav ko runāt, — Mormiška atsaucās, pēkšņi sablisinādamies daudz intensīvāk nekā parasti. — Es cīnos par jauniem skapīšiem ķerstakļu pārvaldē… Šausmīgi gribas dzert. Vai vēl kāds grib dzert? — Mormiška sastinga, serumam ieplūstot asinsritē. Bija sagaidāms, ka RŪĶu virsnieks atgūsies pēc nepilnām divām minūtēm — vienā acumirkli. Bezsamaņu viņš neatminēsies un, cerams, ka pārlēcienu laikā nepamanīs.

—  Uz priekšu! — Skants strupi uzsauca.

Mervs jau bija ceļā. Ar ievingrinātu roku viņš ievadīja doktora Argona kodu Opālas durvju slēdzenē. To viņš paveica ātrāk, nekā jebkad bija spējis pats Argons, jo savā dzīvokli bija stundām vingrinājies ar zagtu tastatūru. Argona kods mainījās ik nedēļu, bet abi Brili gādāja, lai būtu kas tīrāms turpat netālu no palātas, kad doktors devās apgaitā. Parasti laumiņu brāļiem kods bija rokā ap nedēļas vidu.

Slēdzenes gaismiņa iespīdējās zaļa, un durvis ieslīdēja stenderē. Istabas vidū, iekārta siksnās, kā kukainis eksotiskā kokonā viegli šūpojās Opāla Koboji.

Mervs, pagriezis rokturi, nolaida Opālu zemāk, uz ratiņiem. Rīkodamies žigli un ar ievingrinātu roku, viņš atrotlja Opālas piedurkni un viņas augšdelmā uzmeklēja rētu, zem kuras slēpās iešūtais miegulis. Cieto kunkuli viņš satvēra ar īkšķi un rādītājpirkstu.

—   Skalpeli, — Mervs norīkoja, pastiepdams brīvo roku. Skants pasniedza instrumentu. Mevs ievilka un aizturēja elpu, tad iešķēla Opālas miesā divus centimetrus garu brūci. Iegrūdis rādītājpirkstu caurumā, viņš izķeksēja elektronisko kapsulu. Silikona apvalkā ietērptais nieciņš nebija lielāks par pretsāpju tableti.

—   Dziedē ciet, — viņš lika.

Skants pieliecās brūcei cieši klāt, tās abiem galiem piespiezdams īkšķus.

—   Dzlsti, — viņš nočukstēja, un ap viņa pirkstiem sāka virpuļot elfu maģijas zilās dzirksteles, ielēkdamas brūcē. Dažās sekundēs griezuma malas atkal bija sakļāvušās, un tai vietā bija palikusi tikai iesārta rēta. Tāda, kas faktiski nebija atšķirama no iepriekšējās. Pašas Opālas maģija bija izsīkusi jau kur tas laiks, jo viņa jau nebija tādā stāvoklī, lai varētu veikt burvju spēka atjaunošanas rituālu.

—   Koboji jaunkundz, — Mervs žigli ierunājās. — Laiks mosties. Augšā, augšā!

Viņš pilnībā atbrīvoja Opālu no siksnu iejūga. Bezsamaņā ieslīgusī laumiņa sabruka uz apkopēju ratiņu vāka. Mervs paplikšķināja viņas vaigus — sejā atgriezās sārtums. Viņas elpa kļuva mazliet straujāka, bet acis kā bija, tā palika ciet.

—   Sapurini viņu, — Skants ieteica.

Mervs no azotes izrāva RŪĶu bakstīkli, iedarbināja to un piegrūda Opālai pie elkoņa. Laumiņas ķermenis krampjaini noraustījās, un Opāla Koboji ar joni nāca pie samaņas, it kā atmodusies no murga.

—  Bomi! — viņa iekliedzās. — Tu mani nodevi!

Mervs sagrāba viņas plecus. — Koboji jaunkundz! Tie

esam mēs — Mervals un Deskants. Ir laiks.

Opāla viņos iezīdās ar mežonīgu skatu.

—   Brili? — viņa noprasīja, vairākkārt dziļi ieelpojusi.

—  Tieši tā. Mervs un Skants. Mums jāiet.

—  Jāiet? Tas ir — kā?

—   Projām, — Mervs skubināja. — Mums atlicis ne vairāk par minūti.

Opāla sapurināja galvu, nokratīdama transa apdulluma paliekas.

—   Mervs un Skants. Mums jāiet.

Mervs viņai palīdzēja tikt nost no ratiņiem. — Tieši tā. Klons ir sagatavots.

Skants atplēsa hermētisku folijas pārklāju ratiņu dibenā — atklājās padziļinājums. Tur gulēja Opālas Koboji klonētā kopija Argona klīnikas komas slimnieka kombinezonā. Klons bija identisks — līdz pēdējam folikulam. Skants noņēma skābekļa masku klonam no sejas, izvilka to no atdusas vietas un ņēmās iejūgt siksnās.

—  Atzīstami, — Opāla noteica, ar pirksta kauliņu pieskardamās klonam pie vaiga. — Es esmu tik skaista?

—   Jā gan, — Mervs atsaucās. — Vēl jo skaistāka.

Pēkšņi Opāla iebrēcās. — Stulbeņi! Tam acis vaļā. Tas

taču mani redz!

Skants steigšus aizdarīja klonam plakstus. — Neraizējieties, Koboji jaunkundz, nevienam jau nepateiks — pat ja smadzenes jaudās atšifrēt, kas ieraudzīts.

Opāla grīļīgi ierāpās ratiņos. — Bet acis spēj reģistrēt attēlu. Foals varētu iedomāties, ka jāpaskatās. Tas sasodītais kentaurs.

—   Neliecieties traucēties, jaunkundz, — Skants sacīja, priekšniecei pāri pārvilkdams folijas pārklāju. — Necik ilgi, un Foalam tik sīkām raizītēm vairs nepietiks laika.

Opāla uzvilka skābekļa masku. — Vēlāk, — viņa teica plastmasas apslāpētā balsi. — Parunāsim… vēlāk.

Koboji iegrima dabiskā miegā, jau tik niecīgas piepūles pagalam nokausēta. Vajadzēja vēl daudzas stundas, lai laumiņa spētu atgriezties stabilā nomoda stāvoklī. Pēc tik ilgstošas komas bija pat jābīstas, ka Opālas prāts varbūt nekad vairs nebūs tik ass kā agrāk.

—   Cik? — Mervs noprasīja.

Skants ieskatījās mēnessrādī. — Atlikušas trīsdesmit sekundes.

Mervs pabeidza sastiprināt siksnas, sakārtodams iejūgu tieši tādu, kāds tas bija iepriekš. Tikai mirkli veltīdams tam, lai notrauktu sviedrus no pieres, viņš vēlreiz ķērās pie skalpeļa, šoreiz pāršķeldams klona augšdelma muskuli, un ievietoja brūcē mieguli. Kamēr Skants aizdziedēja brūci ar maģijas dzirksteļu šalti, Mervs sakrāva visus apkopēju atribūtus virs ratiņu viltus dibena.

Skants nepacietīgi dīdījās. — Astoņas sekundes, septiņas. Pie visiem svētajiem, šī nu ir pēdējā reize, kad uzņemos palīdzēt priekšniekiem izmukt no klīnikām, vietā atstājot klonu.

Mervs sagrieza ratiņus uz riteņiem, grūzdams tos laukā pa vaļā durvīm.

—   Piecas… četras…

Skants vēl drošības labad nogrozīja acis, pārlaizdams skatu visam, kas aiztikts.

—   Trīs… divas…

Un, aizcirzdami durvis, laukā viņi bija.

—   Viens…

Kaprālis Vaktiņš drusku saguma, tad mundri salēcās.

—   Eu… kas par…? Šausmīgi gribas dzert. Vai vēl kāds grib dzert?

Mervs iegrūda ratiņos infrasarkanās brilles, izmirkšķinādams no skropstām sviedru lāsīti. — Te tāds gaiss. Esmu galīgi atūdeņojies. Galva sāp kā traka.

Mormiška saķēra virsdeguni. — Man tāpat. Lai tik gaisma atkal uzrodas, tūliņ rakstīšu vēstuli.

Tieši tobrīd gaisma uzradās — cita pēc citas gaitenī iedegās lampas.

—    Nu re, — Skants pasmaidīja. — Panika garām. Varbūt tagad mums kāds tomēr nopirks jaunus slēgumus, ko, brāl?

Pa gaiteni šurp vēlās doktors Argons, gandrīz turēdams līdzi gaismas atkalatgriešanās tempam.

—  Ar kāju jau labāk, Džerij? — Mervs apvaicājās.

Argons par laumiņu brāļiem nelikās zinis — acis ieplestas, elpa saraustīta.

—   Kaprāli Vaktiņ, — viņš elsa. — Koboji… Vai viņa… vina…

Mormiška novalbījās. — Nomierinieties, dakter. Koboji jaunkundze karājas kā karājusies. — Paskatieties!

Argons ar delnām atbalstījās pret sienu, vispirms pārbaudīdams, vai ar vitālajām funkcijām viss kā nākas.

—   Labi, bez izmaiņām. Bez izmaiņām. Divas minūtes, bet tas nekas.

—    Es taču teicu, — Mormiška sacīja. — Un, ja reiz esat šeit, man vajag ar jums aprunāties par to, ka man sāp galva.

Argons pastūma viņu sāņus. — Man vajag vates tamponu. Skant, jums kaut kas tāds atradīsies?

Skants ieplāja sev pa kabatām. — Piedošanu, Džerij. Ne jau man.

—   Nesauc mani par Džeriju! — Džerbāls Argons iegaudojās, noraudams apkopēju ratiņiem vāku. — Te kaut kur taču jābūt vates tamponiem, — gnoms izgrūda, sviedros salipušajiem matiem noslīdot pār izvelbto pieri. — Debestiņ, kur citur, ja ne pie tīrāmās mantības! — Viņa nekautrie pirksti jau grābājās pa ratiņu saturu, skrāpēdamies gar viltus dibena foliju.

Mervs pabīdīja viņu sāņus, iekams Argons paguva atklāt slepeno nodalījumu vai novērošanas ekrānus. — Te būs, doktor, — viņš pavēstīja, paķēris tamponu paciņu. — Mēneša norma. Priekā!

Argons no paciņas izķeksēja vienu vienīgu tamponu, citus nosviezdams.

—  DNS nekad nemelo, — viņš nomurmināja, ievadīdams savu kodu slēdzenē. — DNS nekad nemelo.

Iesteidzies palātā, viņš bez ceremonijām iegrūda tamponu klonam mutē. Brāļi Brili aizturēja elpu. Bija paredzēts, ka brīdī, kad tas notiks, viņu klīnikas ēkā vairs nebūs. Argons pārvilka vates tampona galu pār sava jostas datoriņa sūkļveida spilventiņu. Pēc brīža miniplazmas ekrāniņā iezibsnījās Opālas Koboji vārds.

Argons izgrūda zvērīgu nopūtu un ar rokām atspiedās pret ceļgaliem. Tad viņš vērotājiem veltīja kaunīgu skatienu. — Piedošanu. Es ļāvos panikai. Koboji zaudējumu klīnika nemūžam nepārdzīvotu. Laikam esmu drusku paranoiķis. Seju mainīt ir iespējams, bet…

—   DNS nekad nemelo, — Mervs un Skants sacīja vienā balsī.

Mormiška atkal ieslēdza savas videobrilles. — Man rādās, ka dakterim Argonam derētu neliels atvaļinājums.

—   Vārds vietā, — nosmīkņāja Mervs, stumdams ratiņus uz saimniecības liftu. — Lai nu kā, labāk kustamies, brāl. Vajag izolēt to, kas izraisījis strāvas padeves avāriju.

Skants devās brālim nopakaļ pa gaiteni. — Tu domā, ka zini, kas pie vainas?

—  Ir šādas tādas versijas. Apraudzīsim autostāvvietu. Vai varbūt pagrabu.

—   Kā teiksi. Galu galā, tu esi vecākais brālis.

—  Un gudrākais arī, — Mervs piebilda. — To ielāgo.

Laumiņu brāļi soļoja projām pa gaiteni, ar zobgalīgajām pļāpām maskēdami faktu, ka ceļgali abiem trīcēja un sirds pret ribām sistin sitās. Rimtāk vilkt elpu viņi atsāka tikai tad, kad bija novākuši visas skābes bumbu paliekas un savā furgonā tuvojās mājām.

Hermētiski noslēgtās slēptuves pārklāju Mervs norāva dzīvoklī, kur viņi mitinājās abi ar Skantu. Visas bažas par Koboji zudušo IQ acumirklī izplēnēja. Priekšniece pretim vērās sprigani un saprātīgi.

—  Stāstiet un mudīgi, — viņa pavēlēja, nedroši rāpdamās laukā no ratiņiem. Pat ja prāts atkal funkcionēja pilnā mērā, vajadzēja vēl pāris dienu elektromasāžas aparātā, lai muskuļus atkal piespiestu darboties kā senāk.

Mervs viņai palīdzēja atgulties uz pazema dīvāna. — Par visu ir gādāts. Par zeltu, par ķirurgu un visu pārējo.

Opāla kāri padzērās tieši no dziļūdens krūkas, kas stāvēja uz kafijas galdiņa. — Labi, labi. Un ko mani ienaidnieki?

Skants nostājās līdzās brālim. Abi gandrīz nebija atšķirami, tikai Mervam piere bija mazlietiņ augstāka. Viņš jau mūžam bija tas gudrītis.

—   Paturējām viņus acīs, kā lūdzāt.

Opāla stājās malkot ūdeni. — Lūdzu7 .

—  Saskaņā ar jūsu rīkojumu, — Skants sastomījās. — Saskaņā ar rīkojumu, protams. Tā es to domāju.

Koboji piemiedza acis. — Es no tiesas ceru, ka brāļi Brili, kamēr gulēju, nebūs ieņēmuši galvā kaut kādas blēņas par neatkarību.

Skants tā kā saguma — teju paklanījās. — Nē, nē, Koboji jaunkundz. Mēs dzīvojam, lai kalpotu. Tikai lai kalpotu.

—    Jā, — Opāla piekrita. — Un dzīvosiet tikai tik ilgi, kamēr tiešām kalposiet. Tā, par ienaidniekiem. Jādomā, ka viņi dzīvo, cepuri kuldami.

—  Jā gan. Jūliuss Sakne, RŪĶu komandieris, iet arvien uz augšu. Kandidē uz Padomes locekļa posteni.

Opālas sejā atplauka ļaunīgs vilkača smaids. — Padome. Kritiens būs sāpīgs. Un Hollija Kniepa?

—  Pilnā mērā atjaunota aktīvajā dienestā. Sešas sekmīgas izlūkošanas operācijas, kopš ieslīgāt komā. Viņas vārds iekļauts majora pakāpes pretendentu sarakstā.

—  Atradusies majore! Nu, mazākais, ko varam darīt, ir šo paaugstinājumu nepieļaut. Es plānoju sagraut Hollijas Kniepas karjeru — lai mirst apkaunota.

—  Kentaurs Foals ir tikpat neciešams kā allaž, — turpināja Skants Brils. — Es šajā ziņā ierosinu kaut ko īpaši…

Opāla paslēja gaisā smalku pirkstiņu, viņu apklusinādama. — Nē. Foalu acumirklī vēl nepiemeklēs itin nekas. Viņš tiks pieveikts intelektuālā divkaujā. Tikai divreiz mūžā esmu pieredzējusi, ka mani kāds pārspējis. Abas reizes tas bijis Foals. Nogalēt viņu nav liela māksla. Es gribu, lai viņš tiek sakauts, ir pazemots un viens. — Viņa priekā sasita plaukstas, to visu jau skatīdama gara acīm. — Un tikai tad es viņu nogalināšu.

—  Esam sekojuši līdzi Artēmija Faula sakariem. Pēc visa spriežot, cilvēku jaunulis pēdējo gadu pārsvarā veltījis tam, lai uzmeklētu kādu gleznu. Esam noskaidrojuši, ka glezna atrodas Minhenē.

—  Glezna? Tiešām? — Opālas smadzenēs iešņirkstējās zobrati. — Nu ko, gādāsim, lai mēs pie tās gleznas tiekam pirms viņa. Varbūt mēs viņa mākslas darbu varam ar kaut ko papildināt.

Skants pamāja. — Jā. Vienā mierā. Šonakt došos turp.

Opāla uz dīvāna izstiepās kā kaķis piesaulītē. — Labi. Rādās, ka būs jauka diena. Tā, tagad sauciet šurp ķirurgu.

Brāli Brili saskatījās.

—   Koboji jaunkundz? — Mervals nervozi ierunājās.

—   Jā, kas ir?

—   Par to ķirurgu. Šāda operācija ir neatgriezeniska — pat maģija tur neko nevar līdzēt. Vai jūs tiešām negribētu apdomāties…

Opāla pielēca no dīvāna. Vaigi viņai dusmās iekvēlojās koši sarkani.

—   Apdomāties! Tu gribi, lai es apdomājos? Ar ko tad es, tavuprāt, nodarbojos visu šo gadu? Domāju! Divdesmit četras stundas diennaktī. Par maģiju man nospļauties. Ne jau maģija man palīdzēja tikt brīvībā, bet gan zinātne! Mana maģija būs zinātne. Un tagad pietiks bārstīt padomus, Merv, ci tādi tavs brālis ģimenē paliks vienīgais bērns. Vai skaidrs?

Mervs jutās kā ar mietu dabūjis pa galvu. Tik niknu viņš Opālu savu mūžu nebija redzējis. Koma viņu bija pārvērtusi.

—   Jā, Koboji jaunkundz.

—   Un tagad sauciet šurp ķirurgu.

—  Tūliņ, Koboji jaunkundz.

Opāla atlaidās uz dīvāna. Drīz šajā pasaulē viss ieies pareizās sliedēs. Necik ilgi, visi ienaidnieki būs pagalam vai krituši kaunā un negodā. Kolīdz parādi būs nolīdzināti, viņa varēs sākt jaunu dzīvi. Koboji paberzēja smailo ausu galiņus. Diez kāda es izskatīšos, viņa prātoja, cilvēka ādā?

OTRA NODAĻA MINHENE, VĀCIJA.

Šodiena..

Zagļiem ir pašiem sava folklora. Nostāsti par ģeniāliem ielaušanās plāniem un laupīšanu, kas saistīta ar nāves briesmām. Viena no šādām leģendām vēsta par ēģiptiešu kramplauzi-kaķi Faisīlu Mahmudu, kas esot uzrāpies Sv. Pētera bazilikas kupolā, lai krišus uzkristu virsū kādam ciemoties atbraukušam bīskapam un nočieptu viņam zizli.

Cits nostāsts vēsta par krāpnieci Rudo Mēriju Keneliju, kas, pārģērbusies par hercogieni un veikli izrunādamās, ietikusi Anglijas karaļa kronēšanas ceremonijā. Pilsļaudis noliedza, ka šāds gadījums vispār noticis, tomēr ik pa laikam kādā izsolē uzrodas kronis, kas gaužām līdzinās tam, kurš glabājas Tauerā.

Pati aizraujošākā, iespējams, ir leģenda par pazudušo Ervē šedevru. Kurš katrs pamatskolnieks zina, ka Paskāls Ervē bija franču impresionists, kas gleznās neparasti skaisti iemūžinājis elfus. Un kuram katram mākslas darbu uzpircējam zināms, ka par Ervē gleznām vērtīgāki ir tikai paša van Goga darbi, un te ir runa par cenām, kas pārsniedz piecdesmit miljonus eiro.

Ervē elfu sērijā ir piecpadsmit darbu. Desmit atrodami Francijas muzejos, un pieci atraduši mājvietu privātās kolekcijās. Tomēr klīst baumas par vēl sešpadsmito. Augstākajās kriminālajās aprindās pusčukstus mēļo, ka eksistē vēl viens Ervē — "Elfs zaglis", kur kāds elfs atainots zogam cilvēku mazuli. Nostāsti vēsta, ka Ervē šo gleznu iedāvājis kādai turku daiļavai, ko sastapis Elizejas laukos.

Meiča acumirklī salauzusi Ervē sirdi un gleznu par divdesmit frankiem pārdevusi kādam britu tūristam. Pēc pāris nedēļām glezna no angļa mājas esot izzagta un turpmāk tikusi konsekventi izčiepta no visām privātajām kolekcijām, lai kurā pasaules malā nonākusi. Tiek lēsts, ka kopš brīža, kad Ervē savu šedevru uzgleznojis, "Elfs zaglis" nozagts piecpadsmit reižu. Bet no miljardiem citu zādzību, kas pastrādātas šajā laikposmā, šīs atšķīrās ar to, ka pats pirmais zaglis bija nospriedis gleznu paturēt. Tāpat kā visi turpmākie.

"Elfs zaglis" pasaules meistarīgāko zagļu acīs iemantojis tādu kā trofejas slavu. Par tās eksistenci nojauš labi ja ducis, bet, kur tā meklējama, — te zinātāji saskaitāmi uz vienas rokas pirkstiem. Šī glezna kramplaužiem ir tas pats, kas gleznotājiem Tērnera balva. Tas, kuram patiešām izdodas nozagt pazudušo gleznu, tiek atzīts par sava laika lielmeistaru. Liela daļa par šādu iespēju nemaz nenojauš, taču patlaban mums no svara tie, kuri to apzinās gan.

Dabiski, ka Artēmijs Fauls par "Elfu zagli" zināja un gluži nesen bija noskaidrojis arī to, kur glezna atrodas. Tāds pārbaudījums bija nepārvarams kārdinājums. ja pazudušo šedevru izdotos nozagt, viņš būtu gados pats jaunākais no visiem, kam tas jebkad izdevies.

Faula miesassargs, milzīgais eirāzietis Sulainis, par sava jaunā aizbilstamā svaigāko projektu nebūt nebija sajūsmā.

—  Man tas nepatīk, Artēmij, — Sulainis basā nočērkstēja.

—   Man ir nojauta, ka iekulsimies lamatās.

Artēmijs Fauls ievietoja baterijas spēlīšu delnas datorā.

—   Skaidrs, ka lamatās, — četrpadsmitgadīgais īru puika atteica. — "Elfs zaglis" zagļus vilina lamatās jau kur tas laiks. Tieši tas visu dara interesantu.

Viņi brauca apkārt Minhenes Marienplacim īrētā hammerā H2. Militārais braucamais nebija Artēmija stilā, taču tas piedienēja ļautiņiem, par kādiem viņi izlikās. Artēmijs sēdēja aizmugures sēdeklī, juzdamies smieklīgs — mugurā viņam bija nevis ierastais divdaļīgais uzvalks, bet tas, ko nu mēdz valkāt normāli pusaudži.

—   Nejēdzīgas drānas, — viņš sacīja, aizvilkdams treniņ-

jakas rāvējslēdzi līdz zodam. — Kam tāda kapuce, kas laiž

cauri ūdeni? Un kam tie visi logo? Jūtos kā apkārtstaigājoša

reklāma. Un tie džinsi nekam neder. Šļūk zemē līdz celgaliem.

Ielūkojies atpakaļskata spogulītī, Sulainis pasmaidīja.

—   Manuprāt, nav ne vainas. Džuljeta teiktu, ka izskatāties pēc sliktā.

Džuljeta, Sulaiņa jaunākā māsa, patlaban kopā ar meksikāņu reslinga komandu atradās štatos, kur raudzīja izsisties uz augšu. Ringā viņa devās ar vārdu "Žadeīta princese".

—   Slikti es tiešām jūtos, — Artēmijs piekrita. — Ja runājam par tām augstajām botām. Kā vispār var kaut cik paskriet, kad zoles desmit centimetru biezas? Jāstaigā kā uz koka kājām. Goda vārds, Sulaini, kolīdz būsim atpakaļ viesnīcā, visu šo te aizsviedīšu projām. Esmu noilgojies pēc saviem uzvalkiem.

Sulainis piebrauca pie Imtalas, kur atradās Starptautiskā banka.

—  Artēmij, ja nejūtaties savā ādā, varbūt mums operāciju derētu atlikt?

Artēmijs iebāza spēlīšu datoru mugursomā, kur dusēja vēl citas pusaudžiem tipiskas mantas, un aizvilka rāvējslēdzi.

—   Nekādā ziņā. Veselu mēnesi strādāts, lai iekārtotu tik labu izdevību.

Pirms trim nedēļām Artēmijs Svētā Bārtlbija skolai mazgadīgiem džentlmeņiem bija anonīmi ziedojis krietnu summu —

ar noteikumu, ka trešās klases audzēkni tiek aizvesti celo> it

jumā uz Minheni, uz Eiropas skolu gadatirgu. Direktors ziedotāja vēlmi ar prieku izpildīja. Un nu, kamēr pārējie puikas Minhenes Olimpiskā stadiona izstādē aplūkoja visādus tehnikas brīnumus, Artēmijs bija ceļā uz Starptautisko banku. Ginijs, skolas direktors, zināja tikai to, ka Sulainis sagurušu audzēkni ved atpakaļ uz viesnīcas numuru.

—  Jādomā, ka Kreins un Sperovs gleznu pārvieto vairākas reizes gadā. Vismaz es tā noteikti darītu. Ej nu sazini, kur tā būs pēc sešiem mēnešiem!

Kreins&Sperovs bija britu juristu firma, kuras aizsegā plauka izteikti sekmīgs zādzību un zagtu mantu uzpirkšanas bizness. Artēmijs jau sen nojauta, ka "Elfs zaglis" atrodas viņu īpašumā. Pirms mēneša bija pienācis apliecinājums — kāds privātdetektīvs, ierasti nolīgts izspiegot Kreinu&Sperovu, ziņoja, ka esot manījis viņus aizgādājam gleznas futrāli uz Starptautisko banku. Iespējams, "Elfu zagli".

—   Līdz pilngadībai otru tādu izdevību varu arī nesagaidīt, — īru jauneklis turpināja. — Un par tik ilgu gaidīšanu nevar būt ne runas. Franois Hermans nozaga "Elfu zagli", kad bija astoņpadsmit gadus vecs. Man viņa rekords jāpārspēj.

Sulainis nopūtās. — Kriminālajā folklorā teikts, ka tas Hermans gleznu nozadzis 1927. gadā. Vienkārši nočiepis koferīti. Šodien mums priekšā kas daudz nopietnāks. Gaišā dienas laikā jāuzlauž seifs, kas atrodas vienā no pasaules drošākajām bankām.

Artēmijs Fauls pasmaidīja. — Jā. Daudzi apgalvotu, kas tas nav iespējams.

— Apgalvotu gan, — Sulainis piekrita, iebraukdams hammeru autostāvvietas laukumā. — Daudzi no tiem, kuri pie pilna prāta. Jo sevišķi, ja runa ir par ekskursijā atbraukušu skolnieku.

Bankā viņi iegāja pa vestibila virpuļdurvīm, nemaz neslēpdamies no novērošanas kamerām. Sulainis — pa priekšu, pa zeltaini dzīsloto marmora grīdu mērķtiecīgā solī dodamies pie uzziņu dienesta letes. Artēmijs vilkās astē, galvu klanīdams portatīvā pleijera mūzikas taktī. Īstenībā pleijerī diska nemaz nebija. Uz deguna Artēmijam bija saulesbrilles ar spoguļstikliem, kuri slēpa acis un ļāva netraucēti nopētīt visu, kas telpā.

Starptautiskā banka zināmās aprindās bija slavena ar to, ka nekur citur pasaulē, tostarp arī Šveicē, nebija atrodami tik droši seifi. Klīda baumas — ja tiktu uzlauztas visas Starptautiskās bankas glabātavas un to saturs izgāzts uz grīdas, uz marmora izplātos vai desmitā daļa pasaules bagātību: dārgakmeņi, uzrādītāja obligācijas, skaidra nauda, vērtspapīri, mākslas darbi, un, mazākais, puse no visas mantības likumīgajiem īpašniekiem nozagta. Taču Artēmiju tādas lietas neinteresēja. Varbūt nākamreiz.

Sulainis piestāja pie uzziņām, mezdams plecīgu ēnu uz plānā monitora, kas bija uztupināts uz letes. Kalsnais vīriņš, kas strādāja pie monitora, paslēja galvu, lai nāktu klajā ar pārmetumu, bet tūliņ pārdomāja. Tā notika bieži — Sulaiņa stāvs vien atstāja šādu iespaidu.

—   Kā varu līdzēt, herr…7 .

—     Lī, — Sulainis atteica nevainojamā vācu valodā. — Pulkvedis Havjērs Lī. Gribu atvērt savu seifu.

—  Jā, pulkvedi. Protams. Mans vārds ir Bertholts, un es jums šodien būšu palīgos. — Bertholts ar vienu roku uzmeklēja datorā pulkveža Havjēra Lī datni, otrā kā mazgabarīta steku virpinādams zīmuli. — Mums tikai jāveic parastā drošības pārbaude. Vai drīkst palūgt jūsu pasi?

—   Skaidrs, — Sulainis atsaucās, uz letes uzslidinādams Ķīnas Tautas republikas pasi. — Ceru, ka drošības pārbaude būs pati stingrākā — kā gan citādi!

Bertholts saņēma pasi smalkajos pirkstos, vispirms pārbaudīja fotogrāfiju, tad to noskenēja.

—  Alfons! — Sulainis strupi uzsauca Artēmijam. — Beidz dīdīties un stāvi taisni, dēls. Kas tā par gorīšanos? Reizēm man jādomā, ka tev vispār nav mugurkaula.

Bertholts pasmaidīja tik māksloti, ka nebūtu varējis piemānīt pat zīdaini.

—  Alfons, prieks iepazīties.

—  Čau, vecīt, — Artēmijs tikpat liekulīgi atņēma.

Sulainis nošūpoja galvu. — Mans dēls ar pasauli diez cik

labi nesaprotas. Nevaru vien sagaidīt dienu, kad viņu varēs aizsūtīt armijā. Gan tad redzēsim, vai aiz visiem tiem pekstiņiem slēpjas īsts vīrs.

Bertholts līdzjūtīgi pamāja. — Man pašam ir meitene. Sešpadsmit gadu veca. Nedēļā telefona sarunām notērē vairāk nekā visa ģimene pārtikai.

—  Visi tie pusaudži vienādi.

Dators iepīkstējās.

—   Ak jā, jūsu pase apstiprināta. Tagad man vēl vajag tikai parakstu. — Bertholts paslidināja Sulainim tuvāk rokraksta plāksnīti. Pie tās ar vadu bija piestiprināta digitālā pildspalva. Sulainis to satvēra un uzskrīpāja parakstu norādītajā vietā. Parakstam vajadzēja sakrist. Un kā gan citādi? Arī oriģinālo parakstu ar savu roku bija vilcis Sulainis pats — pulkvedis Havjērs Lī bija viens no miesassarga padsmit dubultniekiem, radītiem gadu gaitā. Arī pase bija autentiska, pat ja gluži patiesībai neatbilda visas tur iedrukātās ziņas. Sulainis to pirms vairākiem gadiem bija nopircis Riodežaneiro — no kāda ķīniešu diplomāta sekretāra.

Dators nopīkstēja vēlreiz.

—   Labi, — Bertholts noteica. — jūs patiešām esat tas, par ko uzdodaties. Aizvedīšu jūs uz seifu telpu. Vai Alfonss nāks līdzi?

Sulainis izslējās. — Visādā ziņā. Te palicis, viņš droši vien panāks, ka tiks arestēts.

Bertholts mēģināja izmest joku. — Nu, ja drīkst tā izteikties, pulkvedi, tādā gadījumā viņš nonācis īstajā vietā.

—   Baigi ņirdzīgi, vecīt, — Artēmijs nomurmināja. — No tevis iznāktu, tipa, superīgs klauns.

Bet Bertholta piezīme bija īsti vietā. Visā ēkā bija izlikti bruņoti apsargi. Pēc pirmajām pazīmēm, kas liecinātu, ka kaut kas nav lāgā, viņiem vajadzēja izvietoties stratēģiskās pozīcijās, noslēdzot visas izejas.

Bertholts abiem pa priekšu devās uz pulēta tērauda liftu un pacēla savu identifikācijas karti pret kameru, kas atradās virs durvīm. Bankas ierēdnis Artēmijam piemiedza ar aci. — Mums te ir īpaša drošības sistēma, jaunais cilvēk. Tas viss ir ļoti aizraujoši.

—  Zinu. Tūliņ tā vien ģībšu nost, — Artēmijs atteica.

—    Pietiek māžoties, dēls! — Sulainis uzbārās. — Bertholts tikai mēģina uzturēt sarunu.

Par spīti Artēmija sarkasmam Bertholts pieklājību nezaudēja. — Varbūt tu gribētu te strādāt, kad būsi liels, ko, Alfons?

Pirmoreiz Artēmijs pasmaidīja no tiesas, un sazin kādēļ Bertholts, ieraudzījis viņa smaidu, sajuta šermuļus nobirstam pār muguru. — Vai zināt ko, Bertholt? Manuprāt, tieši bankas būs tās vietas, kur es izstrādāšos uz nebēdu.

Sekoja neveikls klusums, ko pārtrauca balss, nākdama no maza skaļrunīša turpat zem kameras.

—  Jā, Bertholt, redzam tevi. Cik?

—  Divi, — Bertholts atsaucās. — Viens ar atslēgu un viens nepilngadīgais. Brauc lejā atvērt seifu.

Lifta durvis atslīdēja vaļā — skatam atklājās tērauda kaste. Nebija ne pogu, ne paneļu, tikai kamera augšējā stūrī. Visi trīs iegāja iekšā, un lifts tika iedarbināts ar tālvadību. Artēmijs pamanīja, ka brīdī, kad kabīne sakustējās, Bertholts sāka

žņaudzīt rokas.

/

—   Eu, Bertholt! Kas ir? Tas jau tikai lifts.

Bertholts izmocīja smaidu. Zem ūsām pavīdēja tikai paši zobu galiņi. — Tev nekas nepaslīd garām, vai ne, Alfons? Man nepatīk šaurība. Un drošības apsvērumu dēļ te nav nekādu slēdžu. Lifts tiek darbināts ar tālvadību. Ja te kas saies grīstē, mums atliks paļauties uz apsargiem. Kabīne faktiski ir hermētiska. Ja nu apsargu ķer sirdstrieka vai viņš aiziet iedzert kafiju? Mēs visi varētu…

Bankas ierēdņa nervozo gvelšanu pārtrauca šņākoņa — lifta durvis atvērās. Viņi bija nonākuši seifu stāvā.

—   Esam klāt, — Berthelts paziņoja, nosusinādams pieri papīra salvetē. Viena papīra driska palika ieķērusies pieres rūpju rievās, kur gaisa kondicionētāja strāvā plivinājās kā planiera izpletnis vējā. — Re, droši. Nav itin nekāda iemesla uztraukumam. Viss kārtībā. — Viņš nervozi iesmējās. — Ejam?

Pie lifta gaidīja miesās ražens drošībnieks. Artēmijs pamanīja pistoli viņam pie jostas un rācijas vadiņu, kas stiepās pār kaklu.

—   Willkommen, Bertholt. Galā — sveiks un vesels. Jau kuro reizi.

Bertholts norāva salvetes drisku no pieres. — Jā, Kurt, sveiks un vesels, un tavs izsmiekls nav paslīdējis garām nepamanīts.

Kurts nopūtās tik vareni, ka lūpas noplivinājās vien. — Lūdzami atvainojiet manu tautieti — viņu apsēdušas fobijas, — viņš uzrunāja Sulaini. — Šausmās viņu iedzen pilnīgi viss, sākot ar zirnekļiem un beidzot ar liftiem. Tīri brīnums, ka viņš vispār kāpj laukā no gultas. Tā, tagad, lūdzu, nostājieties uz dzeltenā laukuma un paceliet abas rokas plecu augstumā.

Dzeltenais četrstūris bija pielīmēts uz grīdas turpat pie lifta durvīm. Sulainis uzkāpa, kur likts, un pacēla rokas. Kurts viņu pārmeklēja tik rūpīgi, ka kurš katrs muitas ierēdnis būtu apkaunējies, tad lika iziet cauri metāla detektora vārtiem.

—   Tīrs, — drošībnieks balsī noteica. Acīmredzot tādēļ, lai atzinums, ierunāts mikrofonā pie atloka, nonāktu līdz drošības kabīnei.

—  Tagad tu, puika, — Kurts sacīja. — To pašu.

Artēmijs padevīgi uzslāja uz četrstūra, rokas no sāniem

gandrīz neatraudams.

Sulainis viņu bargi uzlūkoja. — Alfons! Tu nedzirdi, ko cilvēks tev saka? Armijā tu man par tādu uzvedību dabūtu atejas tīrīt.

Artēmijs paglūnēja pretim. — Tieši tā, pulkvedi, bet te tak nav nekāda armija!

Kurts atbrīvoja Artēmiju no mugursomas un pārmeklēja tās saturu.

—    Kas tas? — viņš noprasīja, izvilkdams cietas plastmasas karkasu.

Artēmijs, parikti paņēmis, to trijos paņēmienos veikli atlocīja. — Skrejritenis, vecīt. Būs dzirdēts, ne? Ar tādu transportu nepiesārņosi gaisu, ko elpojam.

Kurts paķēra skrejriteni, iegrieza ritentiņus un pārbaudīja savienojumus.

Artēmijs nosmīkņāja. — Skaidrs, ka tur ir arī lāzergrieznis, ar ko dabūt pušu jūsu seifus.

—   Atradies prātvēders, — Kurts noburkšķēja, iebāzdams skrejriteni atpakaļ somā. — Un kas tas tāds?

Artēmijs ieslēdza videospēļu datoriņu. — Spēļu kaste. Tādas izgudrotas, lai pusaudžiem nevajadzētu sarunāties ar pieaugušajiem.

Kurts uzlūkoja Sulaini. — īsts dārgumiņš, ser. Kaut man tāds būtu. — Viņš pagrabināja atslēgu saišķi, kas karājās Artēmijam pie jostas. — Un kas ir šis te?

Artēmijs pakasīja pakausi. — Mmm… atslēgas? Varēja skaidri sadzirdēt, kā Kurts nošņirkstina zobus.

—   Zinu, ka atslēgas, puika. Ko ar tām slēdz?

Artēmijs paraustīja plecus. — Šo un to. Manu skapīti. Skrejriteņa slēdzeni. Vienu otru dienasgrāmatu. Šo un to. Drošībnieks izpētīja atslēgas. Tās bija pavisam parastas

—   sarežģītu slēdzeni ar tādām vaļā nedabūsi. Bet bankai bija savs likums — nekādu atslēgu. Cauri metāla detektoram tika laistas tikai pašu seifu atsļēgas.

—    Piedošanu. Atslēgas paliks tepat. — Kurts, nokabinājis atslēgas no gredzena, nolika tās uz paplātes. — Iesi laukā — savāksi.

—  Tagad varu iet?

—  Jā, — Kurts sacīja. — Lūdzu, tikai vispirms padod somu tēvam.

Artēmijs pasniedza somu Sulainim caur metāla detektora vārtiem, tad devās cauri pats. Atskanēja signāls.

Kurts viņam nepacietīgi steidzās klāt. — Ir vēl kas no metāla? Jostas sprādze? Kādas monētas?

—   Nauda? — Artēmijs zobgalīgi atsaucās. — Gaidi ar maisu!

—  Tad kāpēc detektors pīkst? — Kurts neizpratnē vaicāja.

—   Laikam zinu, — Artēmijs sacīja. Iebāzis pirkstu aiz augšlūpas, viņš to pavilka augstāk. Pāri zobiem stiepās divas metāla stīpas.

—   Skavas. Skaidra lieta, — Kurts noteica. — Detektors ir ārkārtīgi jutīgs.

Artēmijs izvilka pirkstu no mutes. — Arī to izvākt? Noraut no zobiem nost?

Kurts ierosinājumu ņēma par pilnu. — Nevajag. Manuprāt, būs gana droši. Ej vien. Tikai uzvedies tur, kā nākas. Seifu telpa nav nekāds rotaļlaukums. — Kurts apklusa, norādīdams uz kameru virs galvas. — Neaizmirsti, ka es visu redzēšu.

—   Skaties, cik uziet, — Artēmijs bravūrīgi izmeta.

—  Un skatīšos ar', puisīt. Viens nieka spļāviens uz kādām durvīm, un es tevi izlidināšu no telpām. Ar varu.

—  Paklau, Kurt, žēlīgā debess, — iejaucās Bertholts. — Nespēlē teātri! It kā tu nezinātu, ka tās nav tīklā saslēgtas TV kameras.

Bertholts ielaida viņus seifu telpā.

—   Neturiet uz Kurtu ļaunu prātu. Viņš izkrita specdienesta eksāmenā — tāpēc nonācis šeit. Reizumis man šķiet, viņam patiktu, ja kāds te ko ņemtos laupīt, — vismaz kaut kas būtu piedzīvots.

Durvis bija apaļa tērauda plāksne — vismaz metrus piecus diametrā. Par spīti milzīgajiem apmēriem, pagrūstas tās atvērās pavisam viegli.

—   Ideāli nolīdzsvarotas, — bankas ierēdnis paskaidroja. — Pat bērns dabūtu vaļā — līdz pieciem trīsdesmit, kad tās tiek uz nakti slēgtas. Skaidrs, ka seifu telpas durvīm ir slēdzene ar taimeri. Līdz astoņiem trīsdesmit no rīta te iekšā nevar tikt neviens. Pat ne bankas prezidents.

Viņpus durvīm rindojās visādu apjomu un izmēru seifi. Katram durvīs rēgojās optiskā kabeļa gaismas ieskauts taisnstūrveida atslēgas caurums. Patlaban visas gaismiņas zvēroja sarkanas.

Bertholts izvilka no kabatas atslēgu — tā ar vītu tērauda trosi bija piestiprināta viņam pie jostas.

—  Skaidrs, ka ne jau atslēgas profils vien ir noteicošais, — viņš klāstīja, bāzdams atslēgu centrālajā slēdzenē. — Slēdzenes tiek darbinātas arī ar mikroshēmu.

Sulainis izņēma no kabatas portfeļa līdzīgu atslēgu. — Jau

var?

—   Kolīdz teiksit, ser.

Sulainis pārvilka ar pirkstiem pār vairākām durtiņām, līdz apstājās pie septiņsimtā numura. Viņš iebāza atslēgu slēdzenes caurumā. — Gatavs.

—   Ļoti labi, ser. Pēc manas komandas. Trīs, divi, viens. Griežam.

Abi vīri vienlaikus pagrieza atslēgas. Centrālā slēdzene garantēja, ka zaglis nevarēs atvērt seifu ar vienu atslēgu vien.

Ja abas atslēgas netika pagrieztas gluži reizē, seifu atvērt nebija iespējams.

Sarkanās gaismiņas vietā ap abām atslēgām iedegās zaļa. Sulaiņa seifa durvis atsprāga vaļā.

—   Paldies, Bertholt, — Sulainis sacīja, bāzdams roku seifā.

—  Nav par ko, ser, — Bertholts atteica, gatavs vai klanīties. — Būšu tepat aiz durvīm. Ar visu kameru mums ir trīs minūšu inspekcijas noteikums. Tātad tiksimies pēc simt astoņdesmit sekundēm.

Kolīdz bankas ierēdnis bija projām, Artēmijs uzmeta miesassargam zobgalīgu skatienu. — Alfonss? — viņš teica ar mutes kaktiņu. — Kaut kā neatminos, ka mēs būtu nosprieduši, kā man dēvēties.

Sulainis ieslēdza hronogrāfu hronometra režīmā. — Es improvizēju, Artēmij. Man likās, ka situācija diktē savus noteikumus. Un, ja drīkstu izteikties, pusauga pretekli jūs tēlojat ļoti pārliecinoši.

—  Pateicos, vecais draugs. Cenšos.

Sulainis no sava seifa izvilka arhitekta rasējumu un izplāja to teju divu metru platumā. Pacēlis rasējumu izplestās rokās, viņš it kā ņēmās pētīt plānu.

Artēmijs pašķielēja uz griestos iebūvēto kameru. — Vēl piecus centimetrus augstāk un soli pa kreisi.

Sulainis nepiespiesti pakustējās, kā vēlēts, vienlaikus nokremšķinādamies un papurinādams plānu.

—  Labi. Ideāli. Paliec, kur esi.

Kad Sulainis iepriekšējā apmeklējuma laikā tika seifu noīrējis, viņš ar mikrokameru bija iemūžinājis šo telpu neskaitāmās fotogrāfijās. Artēmijs attēlus izmantoja, lai radītu telpas dīgi tālu rekonstrukciju. Saskaņā ar veiktajiem aprēķiniem

Sulaiņa pašreizējā pozīcija viņam nodrošināja aizsegu desmit kubikkvadrātmetru apjomā. Izplātā rasējuma dēļ viņš tur varēja pārvietoties nepamanīts. Šobrīd apsargiem bija redzamas tikai viņa sporta kurpes.

Ar muguru atslējies pret seifu sienu vietā starp diviem tērauda soliem, viņš ar rokām atspiedās pret soliem un izvilka kājas no pārmēru lielajām botām, tad piesardzīgi uzkāpa uz sola.

—   Ieraujiet galvu plecos, — Sulainis pamācīja.

Parakņājies mugursomā, Artēmijs uzmeklēja videokubu.

Ar to patiešām varēja spēlēt videospēlītes, taču pirmām kārtām aparāts nodrošināja rentgenstaru caurskati, papildinātu ar videoattēlu. Kramplaužu augstākajās aprindās rentgenstaru aparāti bija visai iecienīti, un Artēmijam nemaz nebija grūti vienu tādu nomaskēt par pusaudžu rotaļmantiņu.

Iedarbinājis rentgenstarotāju, Artēmijs to pārslidināja pār seifu, kas atradās Sulaiņa glabātavai kaimiņos. Miesassargs savējo bija noīrējis divas dienas pēc Kreina&Sperova. Likās loģiski, ka abiem vajag atrasties diezgan tuvu, ja vien Kreins& Sperovs nebija pieprasījuši īpašu numuru. Tādā gadījumā — atpakaļ pie darba. Artēmijs lēsa, ka izredzes "Elfu zagli" nozagt pirmajā mēģinājumā ir četrdesmit procentu lielas, kas ne tuvu nešķita ideālas, tomēr ceļš bija tikai viens — vajadzēja mēģināt. Ja nu kas, vismaz sīkāk būs izpētīta bankas drošības sistēma.

Spēļu kuba ekrāniņš pauda, ka pirmais seifs stāvgrūdām piestūķēts ar valūtu.

—   Garām, — Artēmijs ziņoja. — Nauda vien.

Sulainis piepacēla uzaci. — Jūs taču zināt to parunu —

naudas nekad nevar būt par daudz.

Artēmijs jau bija ķēries pie nākamā seifa. — Tikai ne šodien, vecais draugs. Bet no sava seifa gan neatteiksimies — ja nu rodas vajadzība atgriezties…

Nākamajā seifā atradās sajozts vērtspapīru saišķis. Vēl nākamajā dusēja paplāte, piekrauta ar dimantiem. Ceturtajā Artēmijs uzdūrās zelta dzīslai. Tēlaini izsakoties. Šajā seifā gulēja garš futrālis, kurā atradās saritināts audekls.

—   Laikam rokā ir, Sulaini. Varētu būt īstais.

—   No biksēm leksim ārā, kad glezna karāsies pie sienas Faulu muižā. Pasteidzieties, Artēmij, man jau rokas sāk smelgt.

Artēmijs savaldījās. Skaidrs, ka Sulainim bija taisnība. Līdz "Elfu zaglim" vēl bija garš ceļš mērojams, pat ja šī glezna patiešām bija pazudušais Ervē šedevrs. Tikpat labi tas varēja būt vien kāda iedomīga vecpapa ar krītiņiem darināts helikoptera zīmējums.

Viņš pabīdīja rentgenstaru aparātu zemāk, kur seifam dibens. Uz durvīm ražotāja zīmes nebija, taču amatnieki bieži vien bija lepni ļaudis un nejaudāja turēties pretim kārdinājumam kaut kur iemūžināt savu parakstu, pat ja visi citi par tādu dzīvoja neziņā. Vajadzēja meklēt sekundes divdesmit, pirms cerētais tika uziets. Durvu iekšpusē, otrā pusē, iegravēts vīdēja vārds Blokken.

—  Blokens, — Artēmijs uzvaroši iesaucās. — Mums bija taisnība.

Pasaulē bija tikai sešas firmas, kas spēja uzbūvēt tik augstas kvalitātes seifus. Ielauzies viņu datorsistēmās, Artēmijs bija atradis Starptautisko banku Blokena klientu sarakstos. Blokens bija neliela ģimenes kompānija, kas darbojās Vīnē un piegādāja seifus ari vairākām bankām gan Ženēvā, gan Kaimanu salās. Sulainis, apciemojis viņu darbnīcu, bija tur nozadzis divas centrālās atslēgas. Skaidrs, ka atslēgas bija no metāla un cauri detektora vārtiem nebūtu dabūjamas, ja vien nebūtu pagādāts kāds iemesls, lai metāls tur cauri tomēr tiktu.

Iebāzis mutē divus pirkstus, Artēmijs atkabināja skavas no augšzobiem. Aiz skavām slēpās plastmasas aizliktnis, bet pie tā bija piestiprinātas divas atslēgas. Centrālās atslēgas.

Pāris sekundes Artēmijs veltīja tam, lai izvingrinātu žokli.

—   Tā jau labāk, — viņš noteica. — Vienubrīd likās, ka sākšu rīstīties.

Tagad bija atrisināma cita problēma — seifu no centrālās slēdzenes pie durvīm šķīra vairāk nekā divi metri. Viens cilvēks saviem spēkiem abas slēdzenes tik un tā nevarētu dabūt vaļā, turklāt tas, kurš nostātos pie centrālās slēdzenes, būtu apsargiem saskatāms.

Artēmijs izvilka no mugursomas skrejriteni. Izrāvis vienu tapiņu no ligzdas, viņš atdalīja stūres statu no pamatnes. Skrejritenis nebija nekāds parastais. Kāds inženieris, Sulaiņa draugs, to bija uzbūvējis pēc ļoti specifiska rasējuma. Pamatne no citām neatšķīrās, bet stūres caurule izbīdījās, kolīdz tika nospiesta podziņa, kas atbrīvoja atsperi. Atskrūvējis vienu rokturi, Artēmijs pieskrūvēja to caurulei otrā galā. Katram rokturim galā bija sprauga, un tajās Artēmijs ieskrūvēja centrālās atslēgas. Tagad atlika tikai iebāzt atslēgas atbilstošajās slēdzenēs un abas vienlaikus pagriezt.

Viņš iedabūja vienu atslēgu Kreina&Sperova seifa slēdzenē.

—  Gatavs? — viņš noprasīja Sulainim.

—   Jā, — miesassargs atsaucās. — Bez liekām kustībām!

—  Trīs, divi, viens. Aiziet!

Artēmijs nospieda stūres podziņu un aizšļūca pa solu, teleskopisko cauruli vilkdams nopakaļ. Kolīdz zēns sakustējās, Sulainis sagrozījās tā, lai Artēmijs paliktu rasējuma aizsegā. Plānu viņš pabīdīja tā, lai centrālo slēdzeni nevarētu saskatīt un vienlaikus būtu apslēptas arī Artēmija tukšās sporta kurpes. Tomēr uz brīdi, kas Artēmijam bija nepieciešams, lai slēdzenē iebāztu otro atslēgu, kameras redzeslokā palika vīdam Kreina&Sperova seifs ar izbīdīto cauruli durvīs.

No tērauda sola otra gala līdz centrālajai slēdzenei bija gandrīz metru liels attālums. Artēmijs aizstiepās, cik tālu vien varēja, nezaudējot līdzsvaru, un ietrāpīja atslēgu slēdzenē. Pavisam gludi. Viņš steigšus šļūca atpakaļ. Tagad Sulainis atkal varēja nomaskēt Kreina&Sperova seifu. Visu plānu balstīja pieņēmums, ka apsargi galvenokārt uzmanīs Sulaini un nepamanīs tievo cauruli, kas stiepās no centrālās slēdzenes. Palīdzīgi bija arī tas, ka stūres caurule pilnīgi saplūda ar seifu sienu.

Atšļūcis atpakaļ pie seifa, Artēmijs pagrieza rokturi. Trīša un kabeļu sistēma caurules iekšpusē vienlaikus lika pagriezties arī otram rokturim. Abas slēdzenes iegaismojās zaļas. Kreina&Sperova seifa durvis atsprāga vaļā. Artēmijs uz brīdi ļāvās gandarījumam. Konstrukcija bija nostrādājusi. No otras puses — nebija iemesla domāt, ka tā varētu nenotikt, ja reiz visi fizikas likumi bija ņemti vērā. Apbrīnojami, ka tik sarežģītu elektroniskās drošības sistēmu varēja pievilt ar vienu cauruli, trīsi un zobu skavām.

— Artēmij, — Sulainis iekunkstējās, — man sāk gurt rokas. Tā ka, ja jums nav iebildumu…

Artēmijs atjēdzās no svētkiem, jau svinētiem gara acīm. Vēl bija jātiek laukā no seifu telpas. Pagriezis rokturus atkal sākotnējā stāvoklī, viņš parāva cauruli uz savu pusi. Abas atslēgas izspruka no slēdzenēm. Atlika piespiest podziņu, un caurule atkal sabīdījās, kāda bijusi. Skrejriteni Artēmijs vēl nelika kopā. Varēja gadīties, ka caurule vēl noderēs, ja nu pārmeklējami vēl citi seifi.

Pirms vērt durvis plašāk vaļā, Artēmijs izpētīja slēdzeni ar rentgenstaru aparātu, meklēdams kādus vadus vai shēmas, kas varētu iedarbināt sekundāro signalizāciju. Kaut kas bija gan — slēgiekārta, savienota ar pārnēsājamu signāltauri. Kurš katrs zaglis kristu kaunā, ja drošībnieki saskrietu, padzirdējuši miglas taures piesmakušās gaudas. Artēmijs pasmaidīja. Izskatījās, ka Kreinam&Sperovam ir humora izjūta. Varbūt derēja viņus noalgot par personiskajiem advokātiem.

Nokabinājis no kakla austiņas, viņš norāva tās nost no stīpas. Izvilcis vadu, viņš to aptina ap slēgiekārtas abiem galiem. Tagad varēja droši pārraut slēgiekārtu, shēmu neiedarbinot. Artēmijs parāva. Signāltaure bija un palika mēma.

Beidzot seifs bija vaļā. Atbalstīts pret dibensienu, tur stāvēja vientuļš futrālis. Tas bija darināts no organiskā stikla, un iekšā vīdēja saritināts audekls. Izņēmis futrāli no seifa, Artēmijs pacēla to pret gaismu. Dažas sekundes viņš pētīja gleznojumu cauri plastikātam. Futrāli vērt vaļā viņš neriskēja — vispirms vajadzēja tikt drošībā, atpakaļ viesnīcā. Tagad, rīkojoties uz ātru roku, gleznu varēja nejauši sabojāt. Ja reiz gadiem bija gaidīts, līdz izdosies tikt pie "Elfa zagļa", varēja nogaidīt vēl pāris stundu.

—  Rokraksts nav pārprotams, — viņš noteica, aizcirzdams seifu. — Spēcīgi triepieni. Masīvi gaismas blāķi. Vai nu pats Ervē, vai izcila kopija. Es tiešām domāju, ka mums izdevies, Sulaini, bet nevaru galvot — vispirms jāveic rentgenstaru un krāsas analīze.

—   Labi, — miesassargs sacīja, pašķielēdams pulkstenī.

— To var nokārtot viesnīcā. Vāciet visu kopā, un pošamies projām.

Artēmijs iebāza futrāli mugursomā, turpat ielika arī samontēto skrejriteni, tad piestiprināja atslēgas pie plastmasas aizliktņa un uzlika zobiem skavas.

Kolīdz īru jauneklis ielaidās savās sporta kurpēs, seifu telpas durvis atvērās. Spraugā pabāzās Bertholta galva.

—   Kā jums te klājas? Vai labi? — bankas ierēdnis apvaicājās.

Sulainis salocīja rasējumu un iebāza to kabatā.

—   Labi, Bertholt. Taisnību sakot, lieliski. Varat pavadīt mūs uz augšstāvu.

Bertholts viegli paklanījās. — Protams, nāciet līdzi!

Artēmijs atkal bija atgriezies kašķīgā pusaudža ādā. — Lielais paldies, Bertij. Superīgs piedzīvojums. Man tik ļoti patīk pavadīt brīvdienas bankās, blenžot uz visādiem papīriem!

Visu cieņu Bertholtam. Viņa smaids neizbālēja ne drusciņas.

Kurts stāvēja pie metāla detektora vārtiem, rokas sakrustojis uz savas degunradža krūtežas. Viņš pagaidīja, līdz Sulainis aiziet garām, un tad uzplāja Artēmijam pa plecu.

—  Domā, esi lielais prātvēders, ko, puika? — viņš smīnēdams noprasīja.

Artēmijs pasmaidīja pretim. — Salīdzinot ar tevi? Katrā ziņā.

Kurts pieliecās, rokas atstutējis pret ceļgaliem, līdz varēja ieskatīties Artēmijam tieši acīs. — Es drošības kabīnē no tevis ne acu nenolaidu. Tu nepasāki pilnīgi neko. Tādi kā tu nekad neko nepasāk.

—   Kā tu zini? — Artēmijs atteica. — Varbūt es tikmēr uzlauzu kādu no tiem seifiem.

— Zinu, droši zinu, jo es visu laiku redzēju tavas kājas. Neizkustējies ne par centimetru.

Artēmijs paķēra no paplātes savu atslēgu saišķi un steidzās Sulainim nopakaļ uz liftu. — Šoreiz tev virsroka. Bet es atgriezīšos.

Kurts salika plaukstas taurītē. — Uz priekšu! — viņš nokliedzās. — Gaidīšu.

TREŠĀ nodaļa gandriz pagalam

ĶERASTAKĻU PĀRVAlDE, GLĀBIŅA, ŪNIJA

apteini Holliju Kniepu gaidīja paaugstinājums. Tik Jl\_ galvu reibinoša karjera vēl nebija pieredzēta. Vēl ne gads nebija apkārt, kopš pret viņu tika ierosinātas divas iekšējās izmeklēšanas lietas, bet nu, pēc sešām sekmīgi īstenotām operācijām, Hollija bija Reglamenta Ūnijas ķerstakļu glābējvienības mīļmeitiņa. Drīz vajadzēja sanākt Padomei, lai nospriestu, vai viņai būs būt pirmajai maigā dzimuma majorei RŪĶu vēsturē. Un, taisnību sakot, šādas izredzes viņai pašai nemaz nešķita tik spožas. Majori reti dabūja iesprādzēties spārnos un doties lidojumos starp zemi un zvaigznēm. Tā vietā bija jāpavada dienas, sūtot operācijās uz virszemi zemāka ranga virsniekus. Hollija bija izlēmusi atteikties no paaugstinājuma, ja tāds tiktu piedāvāts — viņa bija gatava samierināties ar pieticīgāku algas čeku, ja vien tas nozīmēja iespēju regulāri apraudzīt virszemi.

Hollija sprieda, ka par šādu lēmumu būtu prātīgi brīdināt komandieri Jūliusu Sakni. Galu galā, tieši Sakne bija viņu balstījis, kamēr vilkās visa tā izmeklēšana, un tieši viņš bija pirmais ieteicis Holliju paaugstināt. Komandierim šādi jaunumi diez vai ietu pie sirds. Viņam nekādi jaunumi negāja pie sirds — pat labas ziņas padzirdējis, viņš tikai noburkšķēja "paldies" un aizcirta durvis.

Tai rītā Hollija stāvēja pie Saknes kabineta durvīm, pūlēdamās saņemt dūšu, lai pieklauvētu. Būdama tieši metru gara, proti, gandrīz vidusmēra elfa augumā, viņa tomēr priecājās, ka spurainie, rūsganie mati augumam piešķir vēl lieku centimetru. Pieklauvēt viņa nepaguva — durvis atsprāga vaļā, un pretim pabāzās Saknes sārti pietvīkušais ģīmis.

—   Kapteine Kniepa! — komandieris nodārdināja, sirmajam, īsi apcirptajam ezītim notrīsot. — Šurp! — Tad viņš pamanīja Holliju stāvam pie durvīm. — Ā, tepat vien esat. Iekšā! Mums te par šo to jātiek skaidrībā. Saistībā ar vienu mūsu goblinu draudziņu.

Hollija iegāja kabinetā Sakneni nopakaļ. Priekšā jau bija RŪĶu tehniskais konsultants Foals, plazmas ekrānam piegrūdies klāt tik tuvu, ka deguna spalvas draudēja nosvilt.

—   Gaudu Smailes video, — Sakne paskaidroja. — Ģenerālis Škībaks izbēdzis.

—  Izbēdzis? — Hollija noelsās. — Vai zināms — kā?

Foals uzsita knipi. — D'Arvitl Tieši par to mums jādomā,

nevis jākvern te, muļķi laižot.

—   Nav īstais brīdis tām sarkastiskajām pļāpām, Foal, — Sakne noskaldīja, vaigiem pielīstot ar burgundieša tumšo sārtumu. — Publicitāte lupatās. Šķībāks ir sabiedrības ienaidnieks numur divi, tūliņ pēc pašas Opālas Koboji. Kolīdz reportieri šito uzodīs, mēs kļūsim par apsmieklu visai Glābiņai. Nemaz nerunājot par faktu, ka Šķībāks var savākt kopā vēl pāris savējo, un triāde atkal aktivizēsies, ka nebūs ko redzēt.

Hollija devās pie ekrāna, kur ar elkoni pagrūda Foala pēcpusi nostāk no ceļa. Par to nieku, kas apspriežams, ar Sakni varēja aprunāties arī vēlāk. Te bija ķerstakļiem darbs. — Ko mēs te redzam?

Foals ar lāzerzīmuli iezīmēja ekrāna laukumiņu. — Gaudu Smaile, goblinu labošanas iestāde. Astoņdesmit sestā novērošanas kamera.

—   Kur?

—  Pie apmeklētāju telpas. Šķībāks tur ieiet un laukā tā arī neiznāk.

Hollija izpētīja kameru izvietojuma plānu. — Pašā telpā kameras nav?

Sakne nokremšļojās, bet varbūt arī ieburkšķējās. — Nav. Saskaņā ar trešo Antlantīdas vienošanos elfu tiesību jautājumos ieslodzītajiem apmeklējumu laikā ir tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību.

—  Tātad nav zināms, kas tur iekšā noticis?

—  Vispār — nav gan.

—  Un kas tas par ģēniju, kas izgudrojis tādu sistēmu?

Par spīti situācijas nopietnībai, Sakne ieķiķinājās. Viņš nekad nespēja turēties pretim kārdinājumam paķircināt iedomīgo kentauru.

—  Gaudu Smailes automatizēto drošības sistēmu izplānojis mūsu pakavotais draugs — lūk, šis te. Vienpersoniski.

Foals uzmeta lūpu, un kentauriem šādos gadījumos apakšlūpa mēdz nostiepties teju līdz zodam. — Nav runas par sistēmu. Sistēma ir pilnīgi droša. Katram cietumniekam galvā ievietots standarta zemādas miegulis. Pat ja kādam goblinam brīnumainā kārtā izdodas izbēgt, varam viņu ar tālvadību atslēgt un tad savākt.

Hollija pasita gaisā rokas. — Tad kur problēma?

—   Problēma ir tāda, ka mieguļa raidītājs nedarbojas. Vai arī darbojas, bet mums

neizdodas uztvert signālu.

—  Tad mums tiešām ir problēma.

Sakne aizkūpināja smirdīgu sēņu cigāru. Dūmus acumirklī iesūca uz rakstāmgalda novietotais gaisa utilizators. — Majors Vaktiņš patlaban ir izbraukumā ar mobilo vienību un cenšas signālu fiksēt.

Ķeza Vaktiņš bija nesen paaugstināts par Saknes vietnieku. Viņš nebija no tiem virsniekiem, kam patīk kvernēt pie rakstāmgalda. Toties tieši tāds bija Ķezas jaunākais brālis, kaprālis Mormiška Vaktiņš, kas vairāk par visu pasaulē vēlējās līdz pat pensijai droši notupēt aiz jauka rakstāmgalda. Hollija cerēja, ka gadījumā, ja nu nekādi neizdosies izvairīties no tā paaugstinājuma, no viņas iznāks kaut uz pusi tik labs majors kā Ķeza.

Viņa atkal pievērsās plazmas ekrānam. — Tā. Kas tad bija atnācis ģenerāli Šķībāku apciemot?

—    Kāds no viņa tūkstoš radubērniem. Goblins, vārdā Bubuls. Muitas un akcīzes dienests uzskata, ka viņš vadījis Bvakellu kontrabandas operācijas. Par tīru un baltu nenosauksi.

Foals ar lāzerzīmuli plazmas ekrānā atvēra kādu datni.

—  Te būs apmeklētāju saraksts. Bubuls reģistrējas septiņos piecpadsmit pēc Ūnijas laika. Vismaz to varu parādīt videoierakstā.

Graudainajā attēlā masīvs goblins stāvēja cietuma ieejas gaitenī, ik pa brīdim nervozi aplaizīdams acu ābolus, un tika pārmeklēts ar lāzertaustu. Kolīdz noskaidrojās, ka Bubulam nav līdzi nekā neatļauta, apmeklētāju telpas durvis atsprāga vaļā.

Foals patina ierakstu uz priekšu. — Un tagad… Astoņos piecpadsmit viņš dodas projām.

Bubuls steidzās, šajās sienās nepārprotami juzdamies neomulīgi. Autostāvvietas kamera rādīja, ka uz savas mašīnas pusi viņš jož jau uz visām četrām.

Hollija vērīgi pētīja reģistrācijas sarakstu. — Tātad tu gribi teikt, ka Bubuls devies projām astoņos piecpadsmit?

—  Vai tad tieši tā es neteicu, Hollij? — Foals pūcīgi atsaucās. — Pateikšu vēlreiz tā lēnām. Astoņos piecpadsmit.

Hollija paķēra lāzerzīmuli. — Labi. Ja tā, kā tad viņš pamanījies vēlreiz iziet astoņos divdesmit?

Tiešām. Astoņas iedaļas lejāk Bubuļa vārds rēgojās atkal.

—   To es redzēju. Kļūme, tas arī viss, — Foals nomurmināja. — Divreiz viņš aiziet nevarēja. Tas nav iespējams. Dažreiz tā gadās — tehnisks defekts, nekas vairāk.

—  Ja vien otrajā reizē tas tiešām nav bijis viņš pats.

Kentaurs kā aizstāvēdamies sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Tu domā, ka man nekas tāds nebija ienācis prātā? Katru, kas Gaudu Smailē ieiet vai no turienes iznāk, pārmeklē vai desmit reižu. Ik skenēšanā tiek fiksēti, mazākais, astoņdesmit sejas segmenti. Ja dators saka "Bubuls", tā arī ir. Nevar būt, ka goblins spētu apmuļķot manu sistēmu. Viņiem taču tik tikko pietiek smadzeņu, lai vienlaikus staigātu un runātu.

Hollija ar lāzerzīmuli ierakstā vēlreiz uzbakstīja vietu, kur Bubuls bija redzams ierodamies. Viņa palielināja goblina galvu un ar fotomanipulācijas programmu attēlu padarīja skadrāku.

—  Ko jūs meklējat? — Sakne ievaicājās.

—   Nezinu, komandier. Kaut ko. Jebko.

Aizritēja vairākas minūtes, tomēr pēdīgi Hollija saprata.

Acumirklī bija skaidrs, ka atbilde ir rokā. Intuīcija skaustā zumēja kā bišu spiets.

—   Paskatieties, — viņa bilda, palielinādama Bubuļa pieri. — Zvīņu tulzna. Šis goblins met ādu.

—   Nu, un? — Foals īgni noprasīja.

Hollija atvēra datni ar promejošo Bubuļu. — Tagad skatieties. No tulznas ne miņas.

—  Būs pārplīsusi. Liela muiža!

—    Nekā. Ir vēl kas. Kad Bubuls iet iekšā, āda viņam gandrīz pelēka. Pēcāk viņš ir koši zaļš. Pat aizsargplankumi uz muguras.

Foals nosprauslājās. — Pilsētā gan liela jēga šitā maskēties!

—   Ko jūs ar to gribat teikt, kapteine? — Sakne noprasīja, nodzēsdams cigāru.

—  Bubuls apmeklētāju telpā nomet ādu. Kur āda paliek?

Labu laiku valdīja klusums — kamēr abi pārējie aptvēra

jautājuma jēgu.

—  Tas ietu cauri? — Sakne nepacietīgi vaicāja.

Foals bija teju bez valodas. — Debestiņ, es domāju, ka ietu gan.

Izvilcis tastatūru, kentaurs ņēmās ņirbināt strupos pirkstus pār gnomīta rakstu zīmēm. Ekrānā parādījās vēl viens video logs. Tajā no telpas devās projām cits goblins. Ļoti līdzīgs Bubulam. Ļoti, taču ne pavisam. Kaut kas nebija īsti lāgā. Foals pievilka tuvplānā goblina galvu. Ļoti lielā palielinājumā tapa redzams, ka āda goblinam īsti nepieguļ. Vietumis tā vispār bija pārplīsusi, ap vēderu metās krunkās, un goblins to itin kā centās piespiest sev klāt.

—  Tiešām. Neticu savām acīm.

—    Viss bijis izplānots, — Hollija teica. — Nevis pagadījusies izdevība. Bubuls nogaida brīdi, kad sāk mest ādu. Tad dodas apmeklēt tēvoci, un abi to ādu novelk. Ģenerālis Šķībāks ādu uzvelk un ikdienišķi dodas uz izeju, ceļā piemuļķodams visus tavus skenerus. Kad Bubuļa vārds parādās vēlreiz, tu nospried, ka gadījusies tehniska kļūme. Vienkārši, tomēr pilnīgi ģeniāli.

Foals sabruka īpaši pielāgotā biroja krēslā. — Neticami. Vai goblini ko tādu maz spēj?

—    Tu joko? — Sakne atsaucās. — Laba goblinu šuvēja prot novilkt ādu, to neieplēšot ne drusciņas. Tā jau viņi tiek pie drānām — kad vispār sadomā ko uzvilkt mugurā.

—   To es zinu. Es prasu — vai gobliniem pašiem kas tāds varētu ienākt prātā? Manuprāt, diez vai. Jādabū rokā Šķībāks un jānoskaidro, kas to izplānojis.

Foals pieprasīja savienojumu ar Koboji novērošanas kameru Argona klīnikā. — Pārbaudīšu, vai Opāla Koboji joprojām bezsamaņā. Tādas izdarības ir pilnīgi viņas gaumē. — Pēc minūtes viņš, apsviedies ar visu krēslu, Saknēm ziņoja: — Tukšpadsmit. Joprojām sapņu valstībā. Nezinu, vai tas labi vai slikti. Lai kā man negribētos piedzīvot, ka Opāla atgriežas apritē, tādā gadījumā mēs vismaz zinātu, kam stājamies pretim.

Hollijai tūliņ prātā iešāvās kaut kas tāds, ka viņa nobālēja balta kā palags. — Jūs taču nedomājat, ka tas varētu būt viņš, ko? Artēmijs Fauls?

—    Nekādā ziņā, — Foals atteica. — Ne jau zaņķerēns. Nav iespējams.

Sakne nejutās tik pārliecināts. — Tavā vietā es ar šiem vārdiem tik viegli vis nemētātos. Hollij, kolīdz notversim Šķībāku, es gribētu, lai jūs paņemat novērošanas komplektu un pāris dieniņu pavazājaties tam zaņķerēnam astē. Papētiet, kas viņam padomā. Katram gadījumam.

—   Klausos, ser.

—     Un tu, Foal… Pilnvaroju pastiprināt novērošanu. Dabūsi visu, kas nepieciešams. Es gribu dzirdēt katru Artēmija telefonsarunu un redzēt katru vēstuli, ko viņš kādam sūta.

—   Bet, Jūlius, es pats pieraudzlju, lai viņam tiek izšķīstīta atmiņa. Tik patīkams darbiņš! Atmiņas par elfiem izvilku no viņa vēl kārtīgāk, nekā goblins izsūc gliemezi no čaulas. Pat ja uzradīsimies Artēmija durvju priekšā, kankānu lēkdami, viņš mūs tik un tā neatminēsies. Pat lai atmiņas atgrieztos kaut tikai pa daļai, būtu nepieciešams kāds maskēts stimuls.

Sakneni nepatika pretimrunāšana. — Pirmkārt, nesauc mani par Jūliusu. Otrkārt, dari, ko lieku, bērīt, vai arī apcirpšu tev budžetu. Un, treškārt, pie Papardes, kas tas par kankānu?

Foals novalbījās. — Lai nu paliek. Es pastiprināšu to novērošanu.

—   Prātīgs gājiens, — Sakne noteica, izraudams no jostas vibrējošu tālruni. Kādu brīdi viņš klausījās, izgrūzdams piekrītošus burkškienus.

—   Fauls var pagaidīt, — viņš ierunājās, aizvērdams aparātu. — Ķeza noskaidrojis, kur meklējams ģenerālis Šķībāks. E37. Hollij, jūs brauksiet man līdzi. Foal, paturēsi mūs acīs no tehniķu ģeoplāna. Šķiet, ka ģenerālis grib aprunāties.

Glābiņa modās — sākās rīta rosība. Vārds "rīts" gan bija mazliet maldinošs, jo tik dziļi pazemē valdīja tikai mākslīgā gaisma. Cilvēku izpratnē Glābiņa bija tikai tāds paprāvāks ciemats — ar nepilniem desmittūkstoš iedzīvotājiem. Taču pēc elfu mērogiem Glābiņa bija tūliņ otra lielākā metropole pēc veclaiku Atlantīdas, kuras lielākā daļa nu dusēja zem trīsstāvu ģeoplānu ostas jaunajā Atlantīdā.

Komandiera Saknes RŪĶu patruļmašīna brāzās cauri pieblīvētajām ielām — magnētiskais lauks traucējošos satiksmes līdzekļus automātiski nogrūda nost no ceļa un iebīdīja brīvajās vietās uz lēngaitas joslām. Sakne un Hollija sēdēja aizmugurē, alkdami drīzāk tikt galā. Stāvoklis ar katru brīdi kļuva arvien mīklaināks. Vispirms Šķībāks izbēg, tad no zila gaisa uzrodas viņa signāls, un goblins pieprasa sarunu ar komandieri Sakni.

—   Kā jūs to skaidrotu? — Sakne pēdīgi ievaicājās. Cita starpā, par tik labu komandieri viņu darīja tas, ka Sakne mēdza respektēt apakšnieku viedokli.

—   Nezinu. Varētu būt lamatas. Lai kas notiktu, viens iet nevarat.

Sakne pamāja. — Zinu. Pat es neesmu tik stūrgalvīgs. Lai nu kā, kamēr braukšu, gan jau Ķeza parūpēsies, lai visu nodrošinātu. Viņš vis neies dīkā gaidīt, kamēr atbrauc pūtēju orķestris. Gluži kā vēl viens otrs, ko pazīstu, vai ne, Hollij?

Hollija tā kā pasmaidīja, tā kā saviebās. Viņa ne vienu reizi vien bija dabūjusi bārienu par to, ka tika ignorējusi pavēli gaidīt ierodamies papildspēkus.

Sakne nospieda pogu, un viņus no vadītāja nošķīra barjera, kas nelaida cauri skaņu.

—   Mums jāaprunājas, Hollij. Par to svarīgo jautājumu.

Hollija komandierim ielūkojās tieši acīs. Tās raudzījās

pretim, maķenīt skumju iekrāsotas.

—  Nedabūju, ja? —viņa izspēra, nejaudādama slēpt atvieglojumu.

—   Nē. Nē, dabūjāt gan. Pareizāk, dabūsit. Oficiāli tiks paziņots rīt. Pirmā majore glābēju vēsturē. Visai iespaidīgs sasniegums.

—  Bet, komandier, es diez vai…

Sakne novicināja pirkstu, likdams viņai apklust. — Gribu jums kaut ko izstāstīt, Hollij. Par savu karjeru. Vispār tā būs līdzība par jūsējo, tāpēc klausieties vērīgi un mēģiniet saprast. Pirms daudziem gadiem, kad jūs vēl dzīvojāties zīdaiņa lācīšos ar polsterētu pēcpusi, es biju glābēju pārgalvnieks, kam traki patika svaiga gaisa dvesma. Ik mirklis, ko pavadīju mēnesnīcā, bija laimes pilns.

Hollijai nemaz nebija grūti iejusties komandiera ādā. Ar virszemes ceļojumiem viņai bija tieši tāpat.

—  Tā nu strādāju, cik labi vien prazdams. Kā izrādījās, drusciņ par daudz labi. Kādudien mani ņēma un paaugstināja.

Sakne iespīlēja cigāra galu gaisa attīrītāja lodē, lai smēķis nepiesmirdinātu salonu. Reta laipnība.

—  Majors Jūliuss Sakne. Ne pēc kā tāda es galīgi nealku, tāpēc iesoļoju kabinetā pie sava komandiera un tā arī pateicu. Es esmu lauka elfs — saku. Negribu tupēt pie galda, aizpildot elektroniskās veidlapas. Ticat vai ne, es tiešām diezgan stipri iekarsu.

Hollija pacentās savilkt izbrīnītu ģīmi, tomēr necik labi nesanāca. Komandieris taču lielākoties savas dienas vadīja iekarsis un koši pietvīcis — tāpēc jau bija iesaukts par Bieti.

—  Bet komandieris pateica ko tādu, kas man lika pārdomāt. Vai gribat zināt — ko?

Viņš turpināja stāstu, atbildi negaidīdams.

—  Komandieris man teica: — Jūlius, paaugstinājums ir domāts nevis tev, bet Tautai." — Sakne uzrāva uzaci. — Vai noprotat, kurp es vedinu?

Hollija noprata gan. Tieši tur viņas argumentācijā bija vājais punkts.

Sakne uzlika viņai roku uz pleca. — Tautai ir vajadzīgi krietni virsnieki, Hollij. Tai ir vajadzīgi tādi elfi kā jūs, kas sargātu visus no zaņķeriem. Vai es labprātāk šaudītos šurpu turpu debesīs, kad zvaigznes virs galvas un pretvējš nāsīs? Jā. Vai es būtu tikpat noderīgs? Nē.

Sakne apklusa, lai ievilktu kārtīgu cigāra dūmu, un lodveida attīrītājs iezvērojās sarkans. — Jūs, Hollij, esat krietna glābēju virsniece — labākus esmu redzējis maz. Reizēm gan esat par daudz neaprēķināma, priekšniecību ne sevišķi respektējat, tomēr jums ir virsnieka maņa. Man pat sapņos nerādītos, ka derētu jūs aizvākt no priekšpulka, ja es neuzskatītu, ka daudz labāk RŪĶiem varat noderēt zemzemē. Vai saprotat?

—   Jā, komandier, — Hollija drūmi novilka. Sakneni bija taisnība, pat ja savtīgu apsvērumu dēļ viņa pagaidām ar to vēl nespēja samierināties. Atlika tikai priecāties, ka no brīža, kad vajadzēs ierakties jaunajos pienākumos zemzemē, viņu vēl šķīra Faula novērošanas operācija.

—   Majora darbam ir savi plusi, — Sakne turpināja. — Šad un tad, lai atvairītu garlaicību, varat pati sevi aizsūtīt veikt kādu uzdevumu. Kaut kur virszemē. Uz Havaju salām vai Jaunzēlandi. Palūk, Ķeza Vaktiņš. Pavisam citas paaudzes majors — praktiskāks. Varbūt tieši tas RŪĶiem vajadzīgs.

Hollija saprata, ka komandieris cenšas mazināt triecienu. Kolīdz majores zīles būs pie atloka, virszemē viņa nemūžam netiks biežāk nekā tagad. Ja laimēsies.

—   Ieteikdams jūs majora pakāpei, Hollij, es tagad lieku galvu uz bluķa. Līdz šim jūsu karjera bijusi notikumiem bagāta — maigi izsakoties. Ja domājat no paaugstinājuma atteikties, sakiet tūliņ, un es atsaukšu savu pieprasījumu.

Pēdējā iespēja, Hollija nodomāja. Tagad vai nekad.

—  Nē, — vina teica. — Neatteikšos. Nevar taču. Kas zina,

kad uzradīsies nākamais Artēmijs Fauls?

Savu balsi viņa dzirdēja kā pa gabalu — it kā runātājs būtu kāds cits. Pēc katra vārda ausis it kā nošķindēja mūžīgas garlaicības zvani. Sēdošs darbs. Piekalta pie galda.

Sakne uzplāja viņai pa plecu — milzīgā roka izsita gaisu no plaušām.

—    Degunu augšā, kapteine. Zināt, kāds jau dzīvo arī pazemē.

—  Zinu, — Hollija atteica bez mazākās pārliecības.

Ķerstakļu patruļmašīna apstājās pie šahtas E37. Sakne

atvēra durvis un jau dzīrās kāpt laukā, bet tad atskatījās.

—  Ja tas ko maina, — viņš ieteicās klusi, gandrīz neveikli, — es lepojos ar jums, Hollij. — Un projām viņš bija — laukā pa durvīm, kur RŪĶu virsnieki pie ieejas šahtā ciešā pulkā posās kaujas operācijai.

Maina gan, Hollija nodomāja, vērodama, kā Sakne nekavējoties uzņemas vadību. Ļoti maina.

Šahtas bija dabiskas magmas ventilācijas ejas, kas stiepās no Zemes kodola līdz planētas virspusei. Lielāko daļu izeju klāja ūdens, un šīs šahtas radīja siltas straumes, kurās zeļ dziļūdens fauna, bet viena tiesa izvirda gāzes pa sazaroto sauszemes virskārtas plaisu un spraugu sistēmu. RŪĶi lika lietā magmas izvirdumu spēku, lai uzsviestu virsniekus virszemē titāna kapsulās. Patīkamāku ceļojumu ar ģeoplānu varēja veikt snaudošās šahtās. E37 veda uz Parīzes centru, un vēl nesen tieši šo šahtu kontrabandas preču pārvadāšanai tika izmantojuši goblini. Publikai slēgta jau daudzus gadus, E37 ģeoplānu osta bija pārvērtusies par graustu. Patlaban te uzturējās tikai kādas filmēšanas kompānijas pārstāvji, kas veidoja TV filmu par Bvakellu dumpi. Holliju tēloja trīskārtējā AMP laureāte Cīre Bābuse, un ^rtēmiju Faulu bija paredzēts radīt datorgrafikas tehnikā.

Kad ieradās Hollija un Sakne, majors Ķeza Vaktiņš pie ģeoplāna ieejas jau bija izvietojis trīs RŪĶu operatīvās vienības.

—   Ziņojiet, major! — Sakne norīkoja.

Vaktiņš norādīja uz vārtiem. — Ieeja viena, izejas nav. Visas papildieejas jau sen iebrukušas, tātad — ja Šķībāks ir tur iekšā, viņam jātiek mums garām, kad sagribas mājās.

—   Vai droši zināms, ka viņš tur ir?

—   Nē, — majors Vaktiņš atzinās. — Ir signāls. Tomēr tas, kurš viņam palīdzējis izbēgt, būs uzšķērdis viņam galvu un raidītāju izvācis. Droši zināms ir tikai tas, ka ar mums te kāds spēlē spēlītes. Iesūtīju iekšā dažus no maniem labākajiem feju puišiem, un viņi atgriezās ar šo te. — Ķeza pasniedza audiocepumu. Tādi cepumi bija īkšķa naga lielumā un parasti tika izmantoti apjomā nelielu dzimšanas dienas apsveikumu ierakstiem. Šis bija darināts dzimšanas dienas tortes veidolā. Sakne cieši saņēma cepumu saujā. Miesas siltumam vajadzēja iedarbināt mikroslēgumus.

No skaļrunīša atskanēja svelpjoša balss, kas vēl jo līdzīgāka rāpuļa šņākoņai vērtās lēto vadiņu dēļ.

—     Sakne, — skaļrunītis vēstīja, — gribu aprunāties. Izstāstīšu lielu noslēpumu. Atved to sievišķi, Holliju Kniepu. Tikai divi vien, vairs neviena. Būs vēl kāds, un daudzi būs pagalam. Mani biedri par to parūpēsies… — Izskaņā sekoja tradicionālais, līksmais dzimšanas dienas džingls, kas dīvaini kontrastēja ar vēstījuma saturu.

Sakne saviebās. — Goblini. Teatrāli visi kā viens.

—   Tas ir slazds, komandier, — Hollija paziņoja bez liekas vilcināšanās. — Mēs pērn bijām Koboji laboratorijās. Mēs, viņuprāt, esam vainīgi, ka dumpis beidzās ar neveiksmi. Ja dosimies iekšā, ej nu zini, kas tur sagaida!

Sakne piekrītoši pamāja. — Lūk, tā ir majora cienīga domāšana. Mūs tik lēti neaizstāsi. Tātad — kādas mums izredzes, Ķeza?

—   Ja neiesit iekšā, daudzi būs pagalam. Ja iesit — pagalam, iespējams, būsit jūs.

—   Necik spoži neizklausās. Vai nav nekā laba, ko man pavēstīt?

Ķeza nolaida ķiveres sejsegu un ielūkojās orgstikla ekrāninā. — Mums izdevies iedarbināt ostas drošības skenerus un veikt vielas un termālo analīzi. Pievadtunelī ir viens vienīgs siltuma avots, tā ka Šķībāks ir viens — ja tas ir viņš. Lai ar ko viņš tur nodarbojas, līdzi nav paķēris nekādus mums pazīstamus ieročus vai sprāgstvielas. Tikai pāris vaboļu batoniņu un šļuku vecā labā H2O.

—  Vai gaidāms kāds magmas izvirdums? — Hollija ievaicājās.

Ķeza pārvilka rādītājpirkstu pār kreisās rokas cimdā iebūvēto skārienjutīgo virsmu, izbraukdams cauri grafikam sejsega ekrāniņā. — Nebūs vēl pāris mēnešus. Šahta no neregulārajām. Tā ka izcept jūs Šķībāks neplāno.

Saknēm vaigi kvēloja kā divas krāsniņas. — D'Arvitl — viņš nolamājās. — Es biju iedomājies, ka ar gobliniem ķezu vairs nebūs. Man kārojas vienkārši iesūtīt iekšā operus un paskatīties, vai Šķībāks neblefo.

—  Es arī ieteiktu to pašu, — Ķeza piekrita. — Līdzi viņam nav nekā, kas varētu jums ko nodarīt. Dodiet man piecus elfus, un Šķībāks būs pie vietas, iekams vēl apjēgs, ka apcietināts.

—   Cik noprotu, mieguļa otra puse šobrīd nedarbojas? — Hollija ieteicās.

Ķeza paraustīja plecus. — Jāpieņem, ka nedarbojas vis.

Līdz šim miegulis nav funkcionējis, un, kad ieradāmies, atradām cepumu atstātu. Šķībāks zināja, ka nāksim. Pat atstāja

mums zinu.

Sakne ietrieca dūri saujā. — Man jāiet iekšā. Tūlītēju briesmu tur nav, un mēs nevaram paļauties, ka Šķībāks nav izdomājis, kā savus draudus īstenot. Īstenībā man nav nekādas izvēles. Kapteine Kniepa, es nedošu jums pavēli nākt līdzi.

Hollijai pakrūtē iemetās žņaudzējs, bet viņa apvaldīja bailes. Komandierim bija taisnība. Citas izejas nebija. Lūk, ko nozīmēja būt RŪĶu virsniekam. Pasargāt Tautu.

—  Nemaz nevajadzēs, komandier. Es piesakos brīvprātīgi.

—   Labi. Tagad, Ķeza, izlaidiet Foalu un viņa ģeoplānu cauri barikādei. Iekšā varbūt arī iesim, bet ne jau tukšām rokām.

Vienā pašā ģeoplānā Foalam bija iekrauts vairāk kaujas aprīkojuma nekā parasti bija atrodams veselā cilvēku policijas vienības arsenālā. Ik sienas kvadrātcentimetrā bija ieskrūvēts kāds strāvas kabelis vai āķis, kur uzkarināts kūļājās kāds šaujamais. Kentaurs sēdēja pašā vidū, regulēdams neitrīno pistoles frekvenci. To viņš pasvieda Hollijai, kad viņa iekāpa salonā.

Hollija šaujamo veikli saķēra. — Ei, prātīgi!

Foals iegrudzinājās. — Nesatraucies. Slēdzis vēl nav

nokodēts. Ar šo te neviens neizšaus, kamēr datorinš nebūs

reģistrējis īpašnieku. Pat ticis goblinam nagos, tas nebūtu nekur liekams. Viens no maniem jaunākajiem izgudrojumiem. Pēc Bvakellu dumpja es nospriedu, ka mums laiks paaugstināt drošības slieksni.

Hollija apvija pirkstus ap pistoles spalu. Plastmasas rokturi visā garumā pārslauelja sarkana skenera gaismiņa, tūliņ iedegdamās zaļa.

—   Nu re. Tu esi īpašniece. Tagad šis Neitrīno 3000 ir konkrētas dāmas šaujamais.

Hollija pasvārstīja caurspīdīgo pistoli delnā. — Par vieglu. Man labāk patīk divtūkstošnieks.

Foals sienas ekrānā aktivizēja Neitrīno tehnisko pasi.

—   Viegls, bet gan jau apradīsi. Pluss tāds, ka nav nevienas metāla detaļas. Darbojas ar kinētisko enerģiju, ko ķermenis saražo kustībā, ir arī rezerves minikodolbaterija. Dabiski, pistole sajūgta ar mērķa meklēšanas sistēmu, kas tev ķiverē. Apvalks teorētiski nelaiž cauri neko, un vispār, ja drīkstu tā izteikties, mantiņa superīga.

Saknēm Foals pasniedza pistoles prāvāku līdzinieci.

—   Katrs šāviens tiek reģistrēts RŪĶu datorā, tā ka varam noteikt, kurš izšāvis, kad un kurā virzienā. Tas, cerams, iekšlietu nodaļai ļaus ietaupīt krietni daudz datorlaika. — Viņš piemiedza Hollijai ar aci. — Ko tev droši vien prieks dzirdēt.

Hollija pablenza pretim ar baltu aci. Viņai iekšlietnieki bija labi pazīstami. Viņi jau divreiz bija ierosinājuši pārbaudīt viņas atbilstību profesionālajiem kritērijiem un par izdevību ierosināt disciplinārlietu trešoreiz tikai priecātos. Paaugstinājumam tomēr bija gaišā puse — atlika iedomāties iekšlietnieku ģīmjus brīdī, kad komandieris piespraudīs majora zīles viņai pie atloka.

Sakne iebāza ieroci maksti. — Labs ir. Tagad varam šaudīties. Bet ja nu paši dabūjam pa ādu?

—  Nedabūsiet, — Foals apgalvoja. — Ielauzos ostas skeneros un pats uz savu *oku izliku pārīti sensoru. Tur nav nekā, kas jums varētu nodarīt gauži. Scenārija ļaunākajā versijā jums varētu sapīties kājas un viss beigsies labi ja ar sastieptu potīti.

Sakne pietvīka līdz pat sprandam. — Foal, vai drīkstu tev likt pie sirds, ka tavi sensori mūs jau reiz pievīluši? Šajā pašā ostā, ja pareizi atminos.

—  Labi jau, labi. Nevajag iekarst, komandier, — Foals pusčukstus nobēra. — To reizi pērn es neesmu aizmirsis. Kur nu aizmirsīsi, kad Hollija cauri vien atgādina — katru mīļu bridi?

Kentaurs uzcēla uz darbgalda divus aizslēgtus koferīšus. Ievadījis drošības slēdzenēs ciparu kombinācijas, viņš atrāva vaļā vākus.

—  Te būs jaunākās paaudzes glābēju tērpi. Grasījos tos demonstrēt nākammēnes RŪĶu konferencē, taču, ja reiz mums te dzīvs komandieris dodas operācijā, labāk ņemiet ciet tūliņ.

Hollija izvilka no koferīša kombinezonu. Uz brīdi ievizējies, tas mainīja krāsu, pagaisdams uz salona sienas fona.

—   Materiāls austs no maskēšanās folijas šķiedras, tā ka faktiski visu laiku esat neredzami. Līdz ar to nav vajadzības lietot maģijas vairogu, — Foals skaidroja. — Funkcija, protams, atslēdzama. Tērpā iebūvēti spārni. Pilnībā sabīdāms bezskaņas modelis — jauns pavērsiens spārnu inženierijā. Enerģijas avots — jostā iebūvēta baterija, un, protams, spārni ieskauti saules minibateriju apvalkā, kas lieti noder virszemes lidojumos. Tāpat tērpi apgādāti ar lokālu spiediena stabilizatoru, tāpēc varat pārvietoties no vienas vides citā, un nekas nenoies greizi.

Sakne pacēla otru kombinezonu acu augstumā. —Tādi droši vien maksā veselu bagātību.

Foals pamāja. — Jums nav ne jausmas. Šo tērpu konstruēšana aprijusi pusi no mana pērngada pētniecības projektu budžeta. Uz tādiem pilnībā varēsim pāriet labi ja pēc gadiem pieciem. Šie divi patlaban ir vienīgie, kas darba kārtībā, tāpēc būšu pateicīgs, ja dabūšu tos atpakaļ. Triecienizturīgi, ugunsdroši, ar radaru nefiksējami un nepārtraukti raida diagnostikas datus uz ķerstakļu pārvaldi. Pašreiz RŪĶu ķiveres mums piegādā ziņas par dzīvības pamatfunkcijām, bet jaunais tērps piesūta sekundāro informāciju, kas ļauj noteikt, kad jums aizsprostojušās artērijas, lauzti kauli un pat to, ka āda kur zaudējusi mitrumu. Tā ir lidojoša klīnika. Ir pat necauršaujama bruņuplāksne uz krūtīm — ja nu ceļā pagadās cilvēka šauta lode.

Hollija pacēla kombinezonu pret zaļo plazmas ekrānu. Maskēšanās folija acumirklī vērtās smaragdzaļa.

—  Man patīk, — viņa noteica. — Zaļā ir manējā krāsa.

Ķeza Vaktiņš bija rekvizējis vairākus starmešus, ko turpat bija atstājusi filmēšanas grupa, un pavērsis tos pret ostas apakšlīmeni. Spožajā gaismā bija saredzams ik sīkākais puteklītis gaisā, tā ka izlidošanas zona izskatījās pēc zemūdens valstības. Komandieris Sakne un kapteine Kniepa uzmanīgi ielīda telpā, ieročus turēdami kaujas gatavībā un nolaiduši sejsegus.

—   Ko sakāt par kombinezonu? — Holija apvaicājās, ar ievingrinātu skatu sekodama līdzi datiem uz daudzajiem sejsega ekrāniņiem. RŪĶu praktikantiem nereti bija grūti iemanīties vienlaikus paturēt acīs gan apvidu, gan ķiveres ekrānus. Šādi centieni bieži vien noveda pie tā, ka tika "piekrauta vāze" — tā RŪĶu virsnieki apzīmēja situāciju, kad tika pievemta ķivere.

—   Nav slikts, — Sakne atsaucās. — Viegls kā spalviņa, un ne prātā nenāk, ka arī spārni mugurā. Foalam gan nesakiet, ka es tā teicu, — viņam jau tāpat galvā par daudz sakāpis.

—  Nemaz nebūs jāsaka, komandier, — Saknēm ausī atskanēja Foala balss. Skaļrunīšiem bija pavisam jauna konstrukcija, tie darbojās pēc želejas vibrācijas principa, un izklausījās, ka kentaurs tup turpat ķiverē. — Ik soli speršu kopā ar jums — skaidrs, sēdēdams drošībā, tepat ģeoplānā.

—  Skaidrs, — Sakne nīgri novilka.

Pārītis piesardzīgi šķērsoja reģistrācijas kabīņu joslu. Foals gan tika galvojis, ka šajā ostas zonā viņiem nekas nedraud, tomēr kentaurs dažkārt bija maldījies. Un kļūmes kaujas laukā mēdz maksāt dzīvību.

Filmētāji bija nosprieduši, ka osta nav gana dabiski noskretusi, un kaktos sapūtuši pelēku putu kaudzes. Uz kādas grēdas bija pat uztupināta manekena galva. Atbaidošs akcentiņš — vismaz tā viņi iedomājās. Uz sienām un eskalatora rēgojās melnas mākslīgu lāzeršāvienu pēdas.

—  Kas par uguņošanu! — Sakne nosmīnēja.

—  Drusku pārspīlēts. Diez vai maz pusducis lādiņu tika izšauti.

Izlavījušies cauri iekāpšanas zonai, viņi iezagās pašā piestātnē. Ģeoplāns, ko goblini tika izmantojuši kontrabandas operācijās, bija atkal savākts kopā un stāvēja dokā. Braucamais bija nokrāsots piķa melns, lai izskatītos draudīgāks, un priekšgalā tam bija piedarināts tāds kā goblinu gaumē veidots dekors.

—  Cik tālu? — Sakne ievaicājās mikrofonā.

—   Sūtu termālos datus uz ķiverēm, — Foals atsaucās.

Pēc mirkļa ekrānā uz sejsegiem parādījās shēma — mazliet mulsinoša, jo īstenībā viņi it kā vērās lejup paši uz sevi. Ēkā bija trīs siltuma avoti. Divi no tiem —cieši blakus, lēnām tuvojās šahtai. Hollija un komandieris. Trešais — nekustīgs, pievadtunelī. Dažus metrus tālāk termosignāls noslāpa E37 svelmē.

Klāt bija drošības durvis — divus metrus bieza vienlaidu tērauda plāksne, kas pievadtuneli šķīra no pārējās ostas. Te pa magnetizētām sliedēm iebrauca ģeoplāni un titāna kapsulas, lai ielaistos šahtā. Durvis bija ciet.

—  Foal, vai vari dabūt vaļā ar tālvadību?

—   Bet protams, komandier. Man visnotaļ ģeniālā kārtā izdevies saprecināt savu operāciju sistēmu ar ostas veco datoru. Nav nemaz tik viegli, kā izklausās…

—   Ticu uz vārda, — komandieris viņu strupi pārtrauca. — Spied taču to pogu, lai man nav jāiet pašam un jāietriec tevi pogās ar ģīmi.

—   Šajā ziņā laikam uz pārmaiņām nav ko cerēt, — Foals nomurmināja, nospiezdams taustiņu.

Pievadtunelī oda kā domnas krāsnī. No griestiem lejup slīga reiz puskusušas metāla šķieznas, un pamats zem kājām bija saplaisājis un nedrošs. Ik uz soļa kājas grima sodrēju kārtā, atstādamas dziļi iemītas pēdas. Kāds te jau bija gājis — pēdu virtene stiepās līdz pustumsā sakņupušam stāvam, kas vīdēja turpat pie pašas šahtas.

—  Re nu, — Sakne noteica.

—   Rokā ir, — Hollija piebalsoja, lāzera mērķuguntiņai dancojot uz objekta nekustīgā rumpja.

—  Piesedziet, — komandieris norīkoja. — Eju klāt.

Sakne virzījās tālāk tuneli, turēdamies pa gabalu no Hol-

lijas šāvienlīnijas. Ja nu Šķibaks tiešām sāktu kustēties, vajadzēja parūpēties, lai Hoļlijai mērķis netiktu aizsegts. Taču ģenerālis, ja tas tiešām bija viņš, palika tupam kņūpus, ar muguru atslējies pret tuneļa sienu. No galvas līdz papēžiem stāvu sedza apmetnis ar kapuci.

Komandieris ieslēdza ķiveres skaļruni, lai balss pārskanētu vēju, kas auroja šahtā.

—   Tu tur! Piecelies ar seju pret sienu. Rokas aiz galvas!

Stāvs pat nepakustējās. Hollija uz neko citu pat necerēja.

Sakne spēra soli tuvāk — tikpat piesardzīgi, ieliecies ceļos, gatavs atlēkt malā. Viņš iebakstīja stāvam plecā ar savu Neitrīno 3000.

—   Celies, Škībak!

Ar pieskārienu bija gana, lai stāvs zaudētu līdzsvaru. Goblins apvēlās augšpēdus uz tuneļa grīdas. Sodrēju plēksnes uzvirmoja visriņķī kā iztramdīti sikspārņi. Kapuce nošļuka sāņus, atklādama seju un, kas jo svarīgi, acis.

—   Tas ir viņš, — Sakne konstatēja. — Hipnotizēts.

Ģenerāļa šaurie redzokļi, asinīm pieplūduši, vērās tukšumā. Tas bija nopietns pavērsiens, jo pierādīja, ka bēgšanu izplānojis kāds cits un Hollija ar Sakni ieskrējuši slazdā.

—   Iesaku atkāpties, — Hollija ierunājās. — Nekavējoties.

—   Nē, — Sakne atteica, noliekdamies pie goblina. — Ja reiz tik tālu esam, varam arī Šķībāku paņemt līdzi.

Ar brīvo roku viņš sagrāba goblinu aiz apkakles, grasīdamies uzraut viņu kājās. Pēcāk savā ziņojumā Hollija atzina, ka tieši šajā brīdī viss bija aizgājis galīgi un neglābjami šķērsām. Sākotnēji pavisam parasts — kaut arī dīvains — kaujas uzdevums piepeši bija kļuvis nepārprotami bīstams.

—   Rokas nost, elf! — atskanēja kāda balss. Šņācoša — kā goblinam. Šķībākā balss. Bet kā tas bija iespējams? Ģenerāļa lūpas pat nepakustējās.

Sakne atsprāga atpakaļ, tad savaldījās. — Kas te notiek?

Hollijai sprandā iezumējās kaujinieces instinkts. — Lai kas te ir, mums nepatiks. Ejam projām, komandier, uz karstām pēdām.

Sakne izskatījās domīgs. — Tā balss viņam nāca no krūtīm.

—  Varbūt operēts, — Hollija ieteicās. — Pošamies projām.

Komandieris pasniedzies atsvieda vaļā Šķībākā apmetni.

Ģenerālim pie krūtežas bija piejozta metāla kaste — trīsdesmit centimetru kvadrāts ar ekrāniņu vidū. Ekrānā neskaidri vīdēja seja — runājoša.

—   Ā, Jūlius, — tā teica Šķībākā balsī. — Es jau zināju, ka nāksiet. Ka komandiera Saknes izslavētais pašlepnums liegs viņam pastāvēt malā. Skaidrs taču, ka slazds, un jūs te iekūlāties taisnā ceļā.

Runātājs noteikti bija pats Šķībāks, tomēr vārdu izvēle un modulācija radīja zināmas aizdomas. Goblins tik sarežģīti neizsacītos. Runa bija tik izsmalcināta un savādi pazīstama.

—    Vai neesat vēl nopratusi, kapteine Kniepa? — balss ievaicājās. Balss, kas nupat mainījās. Ieskanējās augstākā reģistrā. Neizklausījās vairs pēc vīrieša, pat pēc goblina ne. Sievietes balss, Hollija atskārta. Kaut kur dzirdēta.

Ekrānā skaidra uznira seja — daiļa un ļaunlga, ar naidā gailošām acīm. Opālas Koboji seja. Galva viņai bija tīta apsējos, bet vaibsti bija pazīstami līdz nelabumam.

Hollija sāka bērt komandas ķiveres mikrofonā.

—   Foal, mums te ir problēma. Opāla Koboji izbēgusi. Atkārtoju — Opāla Koboji izbēgusi. Esam iekļuvuši slazdā. Apjoz teritoriju, perimetrs — piecsimt metru, izsauc dziedniekus. Būs cietušie.

Seja ekrānā savilkās smaidā, laumas sīkie zobiņi ievizējās kā pērlītes.

—    Runājiet vien, cik uziet, kapteine Kniepa. Foals nedzird. Mans aparāts jūsu raidītājus bloķē tikpat viegli, kā es nobloķēju jūsu mieguli un vielas analizatoru, ko laikam taču te būsit likuši lietā. Tomēr draudziņš kentauriņš jūs redz. Tik mīļos objektīvus es viņam esmu atstājusi.

Hollija Opālas graudaino seju nekavējoties ieslēdza palielinājumā. Ieraudzījis laumiņu, gan Foals izskaitļos, kas un kā.

Koboji atkal iesmējās. Opāla no tiesas jutās pati ar sevi ļoti apmierināta.

—    Ai, malacis kapteine! Allaž tik apķērīga! Protams, * nosacīti runājot. Parādīsim, lai Foals mani redz, un viņš sacels trauksmi. Man žēl jūs sarūgtināt, Hollij, bet šī ierīce gatavota no slepenmetāla. Foals redz tikai vieglu ņirboņu — traucējumus.

Slepenmetālu izmantoja kosmosa kuģu būvniecībā. Tas absorbēja visus gan elfiem, gan cilvēkiem zināmos signālus un starojuma viļņus, tā ka praktiski bija saredzams tikai ar neapbruņotu aci. Turklāt tā ražošana prasīja neiedomājami lielas izmaksas. Pat tā drusciņa, kas bija nepieciešama Koboju aparāta apvalkam, droši vien bija ar zeltu pilnas noliktavas vērtē.

Sakne aši izslējās. — Mūsu izredzes te nav no lielajām, kapteine. Atkāpjamies.

Hollija neļāvās atvieglojumam. Opāla Koboji viņus tik lēti vis projām nelaistu. Tā vienkārši aiziet nebija iespējams. Ja reiz ostas datoros spēja ielauzties Foals, tas bija pa spēkam arī Koboji.

Opālas smiekli jau robežojās ar histēriskām klaigām.

—    Atkāpjamies? Kas par lielisku taktiku, komandier! Jums nudien derētu bagātināt savu vārdu krājumu. Kas tālāk? Aizsegā?

Hollija no piedurknes norāva velkro sloksni — zem tās bija tastatūra ar gnomīta zīmēm. Viņa steigšus pieslēdzās ķiveres RŪĶu krimināldatu bāzei — uz sejsega parādījās Opālas Koboji datne.

—   Opāla Koboji, — atskanēja kaprāles Papardes balss. RŪĶi allaž izmantoja Lilī Papardi, kad vajadzēja ko ierunāt vai parādīties videoklipos jaunu kadru pievilināšanai. Viņa bija efektīga un eleganta — ar gaišām cirtām un vai pussprīdi gariem manikirētiem nagiem, ar kādiem kaujas laukā galīgi nekas nebija iesākams. — RŪĶu ienaidniece numur viens. Patlaban apsardzes uzraudzībā atrodas Dž. Argona klīnikā. Opāla Koboji ir diplomēts ģēnijs, standarta IQ testā savākusi vairāk nekā trīssimt punktu. Ir aizdomas, ka viņa sirgst ar lielummāniju un cieš no uzmācīgām idejām. Pētījumi rāda, ka Koboji, iespējams, ir patoloģiska mele un slimo ar šizofrēniju vieglā formā. Vairāk informācijas RŪĶu centrālajā bibliotēkā ķerstakļu pārvaldes otrajā stāvā.

Hollija aizvēra datnes logu. Ģeniāla, apsēsta ar uzmācīgām idejām un patoloģiska mele. Tā tikai vēl trūka. Informācija nebija necik palīdzīga — to, ko tā vēstīja, viņa tāpat zināja visai droši. Opāla bija uz brīvām kājām, gribēja viņus piebeigt un bija gana gudra, lai izdomātu, kā to paveikt.

Opāla aizvien vēl izbaudīja savu triumfu,

—   Jums nav ne jausmas, cik ilgi esmu gaidījusi šo mirkli, — laumiņa turpināja, tad brīdi klusēja. — Īstenībā, zināt gan. Galu galā, tieši jūs sagrāvāt manu plānu. Un nu jūs abi esat man rokā.

Hollija kaut ko īsti nesaprata. Var jau būt, ka Opāla cieta no nopietniem garīgiem traucējumiem, tomēr ar muļķību tas nebija jaucams. Kāpēc viņa nemitējās tērgāt? Kāpēc centās novērst uzmanību?

Tieši tā pati doma iešāvās prātā Saknēm. — Hollij! Durvis!

Hollija apcirtās un ieraudzīja, ka drošības durvis veras ciet, — motora troksni noslāpēja vēja gaudas šahtā. Ja durvis aizvērtos, viņi tiktu pilnībā nošķirti no RŪĶiem un atstāti tikai Opālas Koboji varā.

Viņa notēmēja Neitrīno uz durvju augšmalas magnētiskajiem gultņiem un trieca turp lādiņus citu pēc cita. Durvis noraustījās, tomēr neapstājās. Divi gultņi izsprāga no vietas, bet masīvā plātne, inerces dzīta, turpināja slīdēt tālāk. Apdullinoši nošķindēdamas, durvis aizvērās.

—   Beidzot esam vieni, — Opāla sacīja. Šķīsta koledžas studentīte pirmajā randiņā — ne ko pielikt, ne atņemt.

It kā cerēdams Koboji ko nodarīt, Sakne pavērsa šaujamo pret ierīci, kas Šķībākām bija apjozta ap vidu.

—  Ko tu gribi? — viņš noprasīja.

—   Jūs zināt, ko es gribu, — Opāla atteica. — Jājautā, kā es to domāju panākt. Kāda atriebība būs tā saldākā? Dabiski, beigās jūs abi būsit pagalam, bet ar to ir par maz. Es gribu, lai jūs ciešat, kā cietu es — apkaunota un nicināta. Vismaz viens no jums, otram nāksies upurēties. Īstenībā man vienalga — kuram.

Sakne atkāpās pie drošības durvīm, pamādams, lai Hollija dara tāpat.

—   Varianti? — viņš čukstus apvaicājās, Koboji ierīcei pagriezis muguru.

Hollija pacēla sejsegu, notraukdama no pieres sviedru lāsi. Ķiverēs bija iebūvēts gaisa kondicionētājs, tomēr dažkārt svīšanai nebija nekāda sakara ar gaisa temperatūru.

—     Mums jātiek laukā, — viņa teica. — Ceļš ir tikai viens — caur šahtu.

Sakne pamāja. — Piekrītu. Uzlidojam gana augstu, lai tiktu ārpus Koboji bloķētā signāla zonas, tad sazināmies ar majoru Vaktiņu.

—  Un Šķībāks? Hipnozē līdz kaula smadzenēm — pats par sevi neparūpēsies, ļa nu mēs tiešām izglābjamies, Opāla viņu nemūžam neatstās te mētājamies kā pierādījumu.

Tāda nu bija noziedznieku domāšana. Potenciālie pasaules valdnieki ar prieku bija gatavi novākt pārīti savējo, lai paši izspruktu sveikā.

Sakne pa īstam norūcās. — Man tiešām kož kaulā, ka mums abiem jāliek āda uz kārts goblina dēļ, bet ko citu padarīsi. Šķībāku ņemam līdzi. Ielaidiet pāris lādiņus tai kastē, kas viņam ap vidu, un, kad šī apklust, es uzsviežu goblinu mugurā un laižamies iekšā E37.

— Tieši tā, — Hollija atsaucās, ieroci noregulēdama minimālajā režīmā. Daļa lādiņu tiks arī līdz pašam Šķībākām, bet diez vai ko nodarīs — ja nu vienīgi acu āboli viņam pāris minūtes būs tādi pasausāki.

—    Par to laumu neliecieties zinis. Lai ko viņa runā, domājiet par to, kas darāms.

—   Klausos.

Sakne vairākkārt dziļi ievilka elpu. Sazin kāpēc Hollijai kļuva mierīgāk ap sirdi, redzot, ka komandieris ir uztraucies ne mazāk par viņu pašu. — Labs ir. Aiziet!

Viņi abi pagriezās un steigšus devās pie bezsamaņā gulošā goblina.

—   Vai esam izperinājuši kādu plāniņu? — Koboji ekrāniņā izsmējīgi ievaicājās. — Ceru, kaut ko ģeniālu. Ko tādu, par ko nemaz neesmu iedomājusies?

Savilkusi apņēmīgu seju, Hollija centās šos vārdus laist gar ausīm, tomēr tie ielauzās apziņā. Kaut ko ģeniālu? Diez vai. Vienkārši iespēja bija tikai viena. Ko tādu, par ko Koboji nebūtu iedomājusies? Jāšaubās. Cik noprotams, Opāla šo pasākumu bija plānojusi gandrīz veselu gadu. Vai viņi tagad grasās rīkoties tieši tā, kā viņa paredzējusi?

—  Komandier… — Hollija iesāka, bet Sakne jau bija nostājies līdzās Šķībākām.

Viņa ietrieca sešus lādiņus ekrāniņā. Visi seši trāpīja Koboji graudainajā sejā. Opālas attēls pagaisa traucējumu sniegavētrā. No metāla plākšņu salaiduma vietām izlēca dzirksteles, no skaļruņa sietiņa izvēlās kodīgu dūmu vāli.

Sakni mirkli nogaidīja, lai lādiņi izkliedējas, tad sagrāba Šķībāku aiz pleciem.

Nekas nenotika.

Kļūdījos, Hollija nodomāja, izgrūzdama no plaušām elpu, ko, pati nemanot, bija aizturējusi. Kļūdījos, lai slavētas debesis. Opāla neko tādu nebija saplānojusi. Bet nebija taisnība, un Hollija jau nekam tādam nemaz īsti neticēja.

Kaste Šķībākām ap vidu bija piejozta ar astoņkārtīgu grīsti, astoņiem izbīdāmiem kabeļiem, ko RŪĶi nereti izmantoja, kad bija jāaiztur bīstami noziedznieki. Saslēdzami un atslēdzami tie bija ar tālvadību, un, reiz saslēgtus, tos vaļā varēja dabūt tikai vai nu ar tālvadības pulti, vai metālzāģi. Kolīdz Sakne pieliecās, kabeļu astoņgrīste, atsvabinājusi Šķībāku, ar joni apsviedās komandierim ap vidu, tā ka metāla kaste izrādījās cieši piejozta pie krūtīm pašam Saknēm.

Koboji seja parādījās kastes otrā pusē. Visas tās dzirksteles un dūmi izrādījās nekas vairāk kā dzirksteles un dūmi. Tikai aizsegs.

—  Komandieri Sakne, — viņa teica, ļaunīgumā vai aizrīdāmās, — šķiet, ka upuris būsit jūs.

—   D'Arvitl — Sakne nolamājās, belzdams pa kasti ar pistoles rokturi. Kabeļi savilkās arvien ciešāk, līdz elpa no krūtīm lauzās krampjaina un sekla. Hollija dzirdēja nokrakšķam ne vienu vien ribu. Komandieris cīnījās, lai nesaļimtu. Visgarām rumpim sprikstīja maģijas zilās dzirksteles, bezkaislīgi dziedēdamas kaulu lūzumus.

Hollija brāzās uz priekšu — palīgā, bet ierīces skaļrunis tūliņ trauksmaini iepīkstējās. Jo tuvāk viņa spēra soli, jo pīkstoņa vērtās skaļāka.

—  Atkāpieties, — Sakne nokunkstēja. — Nenāciet klāt. Jūs izraisīsit sprādzienu.

Hollija apstājās, kājām iegrimstot sodrējos, un bezpalīdzīgi trieca dūri uz priekšu. Tomēr komandierim laikam bija taisnība. Par distances redukcijas slēdžiem bija dzirdēts. Raktuvēs tādus izmantoja punduri. Viņi tuneļos izlika lādiņus, iedarbināja distances redukcijas slēdzi, un tad, paši notupuši drošā attālumā, uzspridzināja lādiņu, turp aizsviezdami akmeni.

Ekrānā atkal uznira Opālas seja.

—  Klausiet gan savu Jūliusu, kapteine Kniepa, — laumiņa silti ieteica. — Te der piesargāties. Jūsu komandierim visnotaļ taisnība — signālu, ko dzirdat, raida distances redukcijas slēdzis. Kolīdz pieiesit pārāk tuvu, viņš sasprāgs sīkos gabalos — metāla kastē ir želejveida sprāgstviela.

—   Pietiek lasīt lekcijas — saki, ko tu gribi! — Sakne noburkšķēja.

—   Paga, paga, komandier, esiet pacietīgs. Jūsu raizēm pavisam drīz pienāks gals. Īstenībā tās jau ir galā, tāpēc — kālab gan pavisam klusiņām neizbaudīt tās pēdējās sekundes, kas jums atvēlētas?

Hollija apmeta loku ap komandieri, pieraudzīdama, lai signāla intensitāte nemainās, līdz stāvēja ar muguru iepretim šahtas caurumam.

—    Izeja ir, komandier, — viņa ieteicās. — Man tikai jāapdomājas. Vajag tikai minūti, lai aplēstu, kas un kā.

—    Ļaujiet nu man jums palīdzēt aplēst, kas un kā, — Koboji izsmējīgi ierunājās, bērnišķajiem vaibstiem savelkoties ļaunprātīgā vieplī. — Jūsu RŪĶu biedri patlaban cenšas te iegrauzties ar lāzeriem, tomēr skaidrs, ka viņi ieradīsies par vēlu. Un varu derēt, ka mans vecais labais skolasbiedrs Foals šobrīd tup, tīri vai pielipis pie sava videoekrāna. Un ko viņš tur redz? Viņš redz, kā krietnā draudzenīte Hollija Kniepa stāv, pavērsusi šaujamo pret savu komandieri. Nu, kālab gan viņa tā?

—  Gan Foals tiks skaidrībā, — Sakne noteica. — Gan viņš tevi pārtrumpos.

Opāla ar tālvadību savilka astoņgrīsti ciešāk, piespiezdama komandieri saļimt uz ceļiem. — Var jau būt, ka viņš tiešām tiks skaidrībā. Ar laiku. Taču nelaimīgā kārtā jūsu laiks ir gandrīz cauri.

Saknēm uz krūtežas iezibsnījās digitāls hronometrs. Divi cipari. Sešinieks un nulle. Sešdesmit sekunžu.

—  Vēl minūte, ko dzīvot, komandier. Kā ir ap dūšu?

Ciparnīca ietikšķējās un ieņirbējās.

Tikšķi, pīkstoņa un Opālas indīgās piezīmes ēdās Hollijai smadzenēs kā urbis.

—   Slēdz laukā, Koboji! Slēdz laukā, vai zvēru, ka…

Opāla smējās kā negudra. Smiekli pievadtuneļa sienās

atbalsojās kā vesela harpiju bara zvaigas.

—   Nu, ko tad? Ko tieši? Ka izlaidīsit garu līdzās savam komandierim?

Vēl pāris krakšķu. Vēl pāris lauztu ribu. Maģijas zilās sprikstis griezās ap Saknes rumpi kā viesulī ierautas zvaigznes.

—   Ejiet, — Sakne nokunkstēja. — Hollij, es pavēlu jums atkāpties.

—  Visu cieņu, komandier, bet nē. Vēl viss nav galā.

—   Četrdesmit astoņi, — Opāla līksmi skandēja. — Četrdesmit septiņi.

—  Hollij! Prom!

—   Es jūsu vietā klausītu gan, — Koboji piebalsoja. — Ir jau vēl citas dzīvības liktas uz kārts. Sakne jau pagalam — kālab gan nemesties palīgā tiem, kas vēl glābjami?

Hollija novaidējās. Vēl kāds nezināmais nu jau tāpat par daudz sarežģītajā vienādojumā.

—  Kas tad vēl glābjami? Kam draud briesmas?

—  Ai, pavisam mazi gariņi. Tikai pāris zaņķeru.

Protams, Hollija atskārta, Artēmijs un Sulainis. Vēl divi,

kas palīdzēja izjaukt Koboji plānu.

—   Opāla, ko tu esi sastrādājusi? — Hollija iesaucās, pārkliegdama slēdža pīkstoņu un šahtas vēju.

Koboji uzmeta lūpu, tēlodama nogrēkojušos mazuli.

—   Bīstos, ka jūsu cilvēkveida draudziņus laikam būšu iegrūdusi briesmās. Tieši šobrīd viņi izzog kādu paciņu no Minhenes Starptautiskās bankas. Tādu maziņu — ko esmu tur viņiem nolikusi. Ja Faula jaunkungs ir tik gudrs kā izrunāts, paciņu viņš atvērs tikai tad, kad būs atgriezies Kronska viesnīcā, kur varēs pārbaudīt, vai tur nav ievietoti kādi spridzekļi. Tad arī viņš iedarbinās biobumbu, un — atā, atā, pretīgie cilvēki! Varat palikt tepat un visu izskaidrot. Nav šaubu, ka ar pāris stundām iekšlietu departamentam te būs par maz. Vai ari joziet un pacentieties savus draudziņus izpestīt.

Hollijai sareiba galva. Komandieris, Artēmijs, Sulainis. Visi ar vienu kāju kapā. Kā lai paglābj viņus visus? Uzvarēt nebija nekādu cerību.

—  Es tev sadzīšu pēdas, Koboji! Uz šīs planētas tev nebūs kur nobēgt.

—   Cik indīgi! Un ja nu es jums ļaušu izsprukt? Ja došu vienu vienīgu iespēju paturēt virsroku?

Sakne kluknēja, saļimis ceļos, no mutes kaktiņa strūkloja asiņu tērcīte. Zilās dzirksteles vairs nedancoja — maģija bija izsīkusi.

—  Tas ir slazds, — viņš izdvesa, ik pēc zilbes saviebdamies. — Neļaujiet, lai viņa jūs atkal piemuļķo.

—  Trīsdesmit, — Koboji sacīja. — Divdesmit deviņi.

Hollija manīja pulsējam ķiveres polsteru ieskauto pieri.

— Labi. Labi, Koboji. Izstāsti žigli. Kā lai izglābju komandieri?

Opāla dziļi, teatrāli nopūtās. — Aparātiņš. Tam ir vājais punkts. Divu centimetru diametrā. Tas sarkanais, zem ekrāna. Ja sašausiet to, neiekāpdama distances redukcijas slēdža areālā, slēgumā izraisīsiet pārslodzi. Ja pašausiet garām kaut vai par mata tiesu, želejveida spridzeklis eksplodēs. Dodu jums izdevību — man, Hollij, jūs neko tādu nepiedāvājāt.

Hollija nošņirkstināja zobus. — Tu mānies. Kālab gan tev vajadzētu man dot tādu izdevību?

—   Nešaujiet, — Sakne ieteicās — savādi rimts. — Vienkārši atkāpieties. Ejiet glābt Artēmiju. Tāda ir mana pēdējā pavēle. Nemaz nedomājiet to ignorēt.

Hollija piepeši sajutās tā, it kā visi uztvērumi līdz maņu orgāniem lauztos cauri metru biezam ūdens slānim. Viss tinās kā miglā un šķita palēnināts.

—   Man nav izvēles, Jūlius.

Sakne sarauca pieri. — Nesauciet mani par Jūliusu! Jūs allaž tā darāt, kad grasāties neklausīt. Glābiet Artēmiju, Hollij! Glābiet viņu.

Hollija piemiedza aci — nomērķēdama. Lāzera mērķa meklētāji tik precīzam šāvienam nederēja. Būs jāpaļaujas pašai uz sevi.

—  Artēmiju es glābšu kā nākamo, — viņa noteica.

Hollija dziļi ievilka elpu, aizturēja to un nospieda slēdzi.

Sarkanajā punktā viņa trāpīja. Par to nebija nekādu

šaubu. Lādiņš iezīdās aparātā, izplatīdamies pār metāla virsmu kā meža ugunsgrēks.

—  Trāpīts! — viņa uzsauca Opālas attēlam. — Trāpīju!

Koboji paraustīja plecus. — Nezinu gan. Manuprāt,

drusku par zemu. Ek, nepaveicās. Nopietni.

—  Nē! — Hollija iekliedzās.

Hronometrs Saknēm uz krūtīm ietikšķējās straujāk, cipari zibsnīt zibsnīja. Vēl tikai daži mirkļi…

Ar piepūli uzslējies kājās, komandieris pacēla ķiveres sejsegu. Skatiens viņam bija gluži mierīgs un bezbailīgs. Viņš Hollijai veltīja liegu smaidu. Nepavisam ne apsūdzošu. Vienreiz par visām reizēm vaigos no ierastās degsmes nebija ne miņas.

—   Lai labi klājas, — Sakne noteica, un tad viņam uz krūtežas uzziedēja sarkandzeltena liesma.

Eksplozija, ierīdama skābekli, atstāja telpu bez gaisa. Kā kaujas putnu spalvas uzvilnīja daudzkrāsainas liesmas. Triecienvilnis svieda Holliju atmuguriski pret sienu, un viņa, joprojām ar skatu pret komandieri juta spiedienu ik virsmas kvadrātcentimetrā. Karstuma un spiediena ietekmē pušu plīsa kombinezona mikrošķiedras. Ķiveres cilindriskā kamera izsprāga no gropes un virpuļodama ielidoja E37.

Arī viņu pašu vilnis rāva uz šahtu kā vieglu žagariņu, kas ietrāpījies ciklona vērpetē. Sprādzienam noblīkšķot, austiņās automātiski nobloķējās skaņu filtrējošie sūkļi. Komandieris bija pagaisis uguns lodē. Ar viņu bija cauri — par to nebija nekādu šaubu. Tur pat maģija vairs nespēja neko līdzēt. Mēdz būt šis tas nelabojams.

Viss, kas atradās pievadtunelī, ieskaitot Sakni un Šķībāku, pašķīda šķembu un putekļu mākonī, kura saturs sitās pret sienām. Mākonis izplatījās pa mazākās pretestības ceļu un, protams, triecās tieši turp, kur atradās Hollija. Viņa tik tikko paguva iedarbināt spārnus un pacelties pāris metru augstāk, kad lidojoša šķemba izsita caurumu šahtas sienā mazliet lejāk.

Viņa planēja plašajā šahtas ejā. Ķiveri pieskandināja pašas smagā elpa. Komandieris bija pagalam. Neticami. Vienkārši tāpat — atriebīgas laumiņas untuma dēļ. Vai tam aparātam maz bija kāds vājais punkts? Bet varbūt viņa tiešām bija pašāvusi garām? To nu laikam nekad vairs nevarēs dabūt zināt. Toties no RŪĶu viedokļa — viņi noteikti nospriedīs, ka Hollija pati komandieri sašāvusi.

Viņa paglūnēja lejup. Tur pretim Zemes centram virpuļoja viss, kas bija palicis pāri pēc sprādziena. Tuvodamās rotējošajai magmas lodei, atliekas uzliesmoja, un kremēts tika tas, kas bija palicis pāri no Jūliusa Saknes. Uz pavisam īsu acumirkli daļiņas ievizējās zeltā un bronzā kā miljons krītošu zvaigžņu.

Hollija planēja šahtā vairākas minūtes, pūlēdamās apjēgt, kas īsti noticis. Neizdevās. Viss bija par daudz briesmīgi. Toties viņa piespieda sevi norīt sāpes un vainas apziņu — gan jau, vēlāk. Patlaban bija veicams uzdevums. Pat ja tālab nāksies iet bojā, to viņa veiks, jo tāda bija Jūliusa Saknes pēdējā pavēle.

Viņa palielināja spārnu jaudu un pa gigantiskās šahtas izdegušo tuneli šāvās augšup. Bija viens otrs zaņķeris glābjams.

CETURTĀ NODAĻA PAR MATA TIESU

MINHENE

Darbdienas vidū Minhene ne ar ko neatšķīrās no citām pasaules lielpilsētām — ielas bija līdz pēdējam pieblīvētas. Par spīti U-bānim, efektīgai un ērtai sliežu ceļu sistēmai, lielākā daļa iedzīvotāju deva priekšroku nošķirtībai un komfortam, ko sniedza pārvietošanās ar personisko automašīnu, un tā nu Artēmijs un Sulainis izrādījās iesprūduši pamatīgā satiksmes korķī uz lidostas ceļa — sastrēgums stiepās no Starptautiskās bankas līdz pašai Kronska viesnīcai.

Artēmija jaunkungam kavēkļi nepatika. Taču šobrīd viņa prātus aizņēma tikai un vienīgi svaigākā trofeja — "Elfs zaglis", kas joprojām slēpās caurspīdīgajā orgstikla futrālī. Viņš vai dega nepacietībā to atvērt, bet bija jārēķinās ar varbūtību, ka iepriekšējie īpašnieki, Kreins&Sperovs, pret tādiem uzlauzējiem ir kā nebūt nodrošinājušies. Ar aci nekas samanāms nebija, tomēr lamatas varēja būt arī neredzamas. Pavisam vienkārši būtu, piemēram, no futrāļa izsūknēt gaisu un tā vietā iepildīt kodīgu gāzi, kas,.reaģēdama ar skābekli, audeklu aizdedzinātu.

Ceļu līdz viesnīcai, kas citādi prasītu divdesmit minūtes, viņi mēroja gandrīz divas stundas. Pārģērbies melnā kokvilnas uzvalkā, Artēmijs nospieda mobilā tālruņa ātrā savienojuma taustiņu, kurā bija ieprogrammēts Faulu muižas numurs. Vēl pirms savienojuma viņš pieslēdza tālruni pie portatīvā datora, lai sarunu varētu ierakstīt. Endželīna Faula atsaucās pēc trešā signāla.

—   Mans Ārtijs! — Māte bija maķenīt aizelsusies, it kā iztraucēta nez kādos darbos. Endželīna Faula neatzina dīkdienību un droši vien patlaban ņēmās ar kārtējo taibo treniņu.

—   Kā klājas, māt?

Klausulē nošalca Endželīnas nopūta. — Labi, Artij, bet tu gan izklausies tāds, it kā sniegtu darba interviju. Kā parasti. Mūžam tik formāls. Vai tad tu nevarētu mani saukt par mammu vai pat Endželīnu? Vai tas būtu tik briesmīgi?

—  Nezinu gan, māt. "Mamma" — izklausās tik bērnišķīgi. Neaizmirsti, ka man ir jau četrpadsmit.

Endželīna iesmējās. — Kur nu aizmirsīsi! Ej sameklē vēl kādu pusauga puiku, kas lūgtu, lai dzimšanas dienā viņam uzdāvina ielūgumu uz ģenētikas simpoziju!

Artēmijs ar vienu aci pašķielēja uz orgstikla futrāli. — Un kā klājas tēvam?

—   Viņš ir vienreizējs, — Endželīna noelsās. — Tiešām brīnos, cik viņš sprigans. Tā kājas protēze ir brīnišķīga, un viņš pats no skata arī. Sūkstīties pat nedomā. Goda vārds, dzīvesprieka, manuprāt, viņā tagad ir daudz vairāk nekā tad, kad kāja vēl bija klāt. Un viņam ir izcils terapeits. Gars, viņš saka, ir daudz svarīgāks par miesu. Vispār šovakar mēs braucam uz vienu privātu Vestmetas kūrortu. Tur ir tās brīnišķīgās jūraszāļu kūres, kam vajadzētu lieliski stiprināt tēva muskuļus.

Artēmijs Fauls seniors bija pazaudējis kāju, pirms krita krievu mafijas gūstā. Par laimi, Artēmijam bija izdevies viņu izpestīt — ar Sulaiņa palīdzību. Tas bija pārdzīvojumiem bagāts gads. Pēc atgriešanās Artēmijs seniors bija apņēmies sākt jaunu dzīvi un savas dienas vadīt kā godīgs cilvēks. No dēla viņš cerēja sagaidīt to pašu, tomēr Artēmijam junioram nebija viegli atsacīties no noziedzīgajiem darījumiem. Kaut arī dažkārt, kad Artēmijs uzlūkoja tēvu un māti abus kopā, doma, ka viņš taču varētu būt parasts mīlošu vecāku dēls, nemaz nešķita tik absurda.

—   Vai viņš veic tos fizioterapijas vingrojumus divreiz dienā?

Endželīna atkal iesmējās, un Artēmijam piepeši sagribējās būt mājās.

—   Jā, papu. Es pieraugu, lai tā būtu. Tēvs saka — pēc divpadsmit mēnešiem skriešot maratonu.

—   Labi, man prieks to dzirdēt. Reizēm man šķiet — ja es jūs nepieskatītu, jūs abi to vien darītu, kā klīstu pa muižu, sadevušies rokās.

Mātes nopūta klausulē iešalcās kā traucējumu vilnis. — Es raizējos par tevi, Artij. Puikam tavā vecumā nevajadzētu būt tik ļoti… atbildīgam. Par mums tev nav ko bažīties, labāk padomā par skolu un draugiem. Padomā, par ko tev tiešām gribētos kļūt. Palauzi savu lielo galvu par to, kā tu varētu darīt laimīgu pats sevi un citus. To ģimenes biznesu izmet no prāta — tagad ģimenes bizness ir dzīve.

Artēmijs nespēja aptvert, ko tādu lai atbild. It kā gribējās aizrādīt, ka ģimenei vispār nebūtu nekāda biznesa, ja viņš par to paslepšus nerūpētos. No otras puses, kārojās drīzāk kāpt lidmašīnā, braukt mājās un klīst pa muižu kopā ar vecākiem.

Māte vēlreiz nopūtās» Artēmijam riebās, ka viņai jāraizējas, vien parunājoties ar dēlu.

—  Artij, kad tu būsi mājās?

—   Brauciens būs galā pēc trim dienām.

—   Es prasu, kad tu būsi mājās pavisam? Es zinu, ka Sv. Bārtlbijs ietilpst dzimtas tradīcijās, bet mēs gribam, lai esi mājās, pie mums. Gan direktors Ginijs sapratīs. Arī tepat muižas apkaimē netrūkst labu skolu.

—    Skaidrs, — Artēmijs sacīja. Vai es būtu uz ko tādu spējīgs! — viņš iedomājās. Uz dzīvi parastā ģimenē. Bez noziedzīgiem darījumiem. Vai esmu maz kaut cik piemērots tam, lai dzīvotu godīgi? — Pēc pāris nedēļām brīvlaiks. Tad aprunāsimies, — viņš teica. Novilcināšanas taktika. — Taisnību sakot, patlaban man grūti sakopot domas. Nejūtos diez ko labi. Sākumā iedomājos, ka esmu ko nelabu ieēdis, bet, izrādās, divdesmit četru stundu vīruss. Te dakteri apgalvo, ka rīt būšu vesels.

—   Nabaga Ārtijs, — Endželīna dziedoši novilka. — Varbūt vest tevi mājās? Sarunāšu lidmašīnu.

—   Nevajag, māt. Man jau ir labāk ap dūšu. Goda vārds.

—   Kā vēlies. Es zinu, ka vīrusi nav nekas patīkams, bet tomēr labāk, ka esi saķēris ko tādu, nevis saindējies ar pārtiku. Būtu iznācis nedēļām valstīties pa gultu. Dzer labi daudz ūdens un mēģini izgulēties.

—   Labi, māt.

—   Drīz jau būsi mājās.

—   Jā. Pasaki tēvam, ka zvanīju.

—   Pateikšu, ja vien atradīšu, kur viņš ir. Man liekas, vingrota vā pie trenažiera.

—   Nu tad — uz redzēšanos!

—   Atā, nu, gan vēl izrunāsim visu līdz galam, kad būsi atpakaļ, — Endželīna noteica klusi un mazliet skumīgi. Balss izklausījās tālīna.

Kolīdz saruna bija galā, Artēmijs tās ierakstu atskaņoja datorā. Ik pēc teikuma, ko viņš bilda mātei, uzvilnīja pašpārmetums. Endželīna Faula mācēja atmodināt viņa sirdsapziņu. Ko tādu Artēmijs bija pamanījis salīdzinoši nesen. Vēl pirms gada ikreiz, mātei samelodamies, viņš sirdī sajuta ieduramies ne vairāk kā sīku nožēlu, bet tagad pat tik nenozīmīga viltība, kāda nupat bija iecerēta, solīja sirdsapziņas mokas vēl nedēļām ilgi.

Artēmijs vēroja akustisko skalu datora ekrānā. Nebija šaubu, ka viņš mainās. Tamlīdzīga neizlēmība pēdējos mēnešos bija pieņēmusies spēkā… Kopš tā rīta, kad viņš atklāja, ka acīs ievietotas noslēpumainas spoguļlēcas. Sulainim un Džuljetai bija tādas pašas. Viņi pūlējās tikt skaidrībā, kur tādas gadījušās, bet Sulaiņa attiecīgā kontaktpersona ziņoja tikai to, ka par tām samaksājis pats Artēmijs. Arvien dīvaināk un dīvaināk.

Lēcu noslēpums joprojām nebija atklāts. Un mīklainas bija un palika arī Artēmija izjūtas. Uz galda, tepat priekšā, stāvēja Ervē "Elfs zaglis" — trofeja, kas viņu padarīja par gadsimta mēroga zagli, par kādu viņš bija alcis kļūt kopš sešu gadu vecuma. Bet tagad, kad visu alku piepildījums bija burtiski rokas stiepiena attālumā, domas kavējās tikai pie ģimenes.

Vai būtu laiks doties pelnītā atpūtāl — viņš prātoja. Labākais zaglis pasaulē — četrpadsmit gadus un trīs mēnešus vecs. Vai ko vairāk maz iespējams sasniegt? Viņš vēlreiz noklausījās telesarunas fragmentu: "Par mums tev nav ko bažīties, labāk padomā par skolu un draugiem. Padomā, par ko tev tiešām gribētos kļūt. Palauzi savu lielo galvu par to, kā tu varētu darīt laimīgu pats sevi un citus."

Varbūt mātei bija taisnība. Talantu derētu likt lietā, lai darītu citus laimīgus. Taču sirdī bija melnums — sarepējums, kam ar mierpilnu dzīvi nebija gana. Varbūt bija kāda iespēja darīt citus laimīgus tā, kā to prata vienīgi viņš. Viņpus likuma. Viņpus pieļaujamības robežām.

Artēmijs izberzēja acis. Ne pie kāda secinājuma viņš nespēja nonākt. Varbūt viss atrisinātos pats no sevis, ja viņš atgrieztos mājās uz pastāvīgu dzīvi. Šobrīd labāk darīt, kas darāms tūliņ. Izbrīvēt laiku un tad pārliecināties, ka glezna ir autentiska. Šedevra zādzība tiešām lika sirdsapziņai drusku smelgt, tomēr ar to bija daudz par maz, lai viņš kaut cik nopietni apsvērtu iespēju gleznu atdot īpašniekiem. Jo sevišķi — ne jau msjē Kreinam&Sperovam.

Pirmām kārtām vajadzēja nodrošināties, lai skola par viņa aktivitātēm neliktos zinis. Lai pārliecinātos, ka glezna ir autentiska, bija nepieciešamas vismaz divas dienas, jo bija veicami šādi tādi testi.

Datorā ieslēdzis audiomanipulācijas programmu, Artēmijs ņēmās graizīt un līmēt mātes teikto vārdu ierakstu. Izgriezis vajadzīgo tekstu un sakārtojis visu vēlamajā secībā, viņš saregulēja līmeņus, lai runa izklausītos dabiska.

Kad direktors Ginijs pēc Minhenes Olimpiskā stadiona apmeklējuma ieslēgs savu mobilo tālruni, tur gaidīs īsziņa. No Endželīnas Faulas — un viņa nebūs labā omā.

Kā sūtītāju norādījis Faulu muižas serveri, Artēmijs pārveidoto skaņas datni pa infrasarkano portu nosūtīja uz savu mobilo tālruni.

— Direktors Ginijs! — Runātāja nepārprotami bija Endželīna Faula, un to apliecinātu jebkura balss identifikācijas pārbaude. — Es raizējos. Mans nabaga Ārtijs… Viņš saindējies ar pārtiku. Pats no skata sprigans, sūkstīties pat nedomā, bet mēs gribam, lai viņš ir mājās, pie mums. Sarunāšu lidmašīnu. Tiešām brīnos, ka viņš saķēris ko tādu, goda vārds! Nu, gan vēl izrunāsim visu līdz galam!

Tam vajadzēja sagādāt atbrīvojumu no skolas uz pāris dienām. No vienas puses, sirdī ielija elektrizējoša labsajūta, ka tik veikli izdevies izlocīties, no otras — milstošo sirdsapziņu sāka grauzt pašpārmetumi, ka mātes balss izmantota, lai noaustu melu tīklu.

Vainas apziņu viņš nokratīja. Meli taču bija pavisam nevainīgi. Gan Sulainis viņu aizgādās mājās, un pāris dienu prombūtne izglītībā nekādu lielo robu neiecirtīs. Un, runājot par "Elfa zagļa" zādzību, no zagļa zagts nav zagts. To gandrīz vai varēja attaisnot.

Jā gan, galvā ierunājās kāda nelūgta balss. Ja atkal atdosi gleznu pasaulei.

Nekā nebija, atsaucās viņa akmenscietā daļa. Glezna ir mana, kamēr to nepamanīsies nozagt kāds cits. Tur jau ir tā sāls.

Šaubīšanos metis pie malas, Artēmijs izslēdza mobilo tālruni. Tagad vajadzēja pilnībā pievērsties gleznai, un tālrunis, kas ievibrējas neīstajā brīdī, varēja likt rokai notrīsēt. Pirmajā mirklī gribējās vienkārši noraut futrālim vāciņu. Bet tāda rīcība būtu vairāk nekā muļķīga — varbūt pat liktenīga. Ej nu sazini, cik mazu dāvaniņu Kreins&Sperovs te sarūpējuši!

No cietvāku koferīša, kur glabājās laboratorijas aprīkojums, Artēmijs izcēla hromatogrāfu. Ar to varēja paņemt no futrāļa gaisa paraugu un veikt tā analīzi. Izraudzījies piemērotu adatu, viņš pieskrūvēja to pie gumijas caurulītes, kas stiepās no hromatogrāfa dibengala. Adatu viņš uzmanīgi turēja kreisajā rokā. Artējnijs bija abrocis, taču kreisā roka bija mazliet drošāka. Viņš izdūra adatu caur futrāļa silikona vāciņu, tās galu ievadīdams telpā, kas ieskāva gleznu. Bija ļoti svarīgi, lai adata kustētos, cik maz vien iespējams, lai tilpnes gaiss neizkļūtu laukā un nesajauktos ar to, kas istabā. Hromatogrāfs iesūca pavisam nedaudz gaisa un paraugu ievadīja uzkarsētā inžektora nodalījumā. Tur sadega jebkādi organiskas dabas piejaukumi, un nesējgāze paraugu caur sadalītāju aizgādāja līdz liesmas jonizācijas detektoram. Tur tika identificēta katra sastāvdaļa. Pēc pāris sekundēm uz aparāta digitālās skalas parādījās grafiks. Skābekļa, ūdeņraža, metāna un oglekļa dioksīda daudzums sakrita ar to, kādu uzrādīja pirmīt Minhenes centrā paņemtais gaisa paraugs. Pieci procenti sastāva tika apzīmēti kā neidentificēta gāze. Bet tas bija normāli. Droši vien vainojamas kādas komplicētas izplūdes gāzes, vai arī aparāts bija par daudz jutīgs. Izņemot to noslēpumaino gāzi, nebija nekāda iemesla uzskatīt, ka futrāli nevarētu vērt vaļā pavisam droši. Tieši tā viņš rīkojās, piesardzīgi pāršķēlis vāciņu ar amatnieka nazi.

Uzvilcis ķirurga cimdus, Artēmijs uzmanīgi izķeksēja gleznu no futrāļa. Uz galda tā izvēlās kā ciešs ritulis, tomēr teju tūliņ atritinājās — futrālī audekls bija stāvējis par daudz īsu brīdi, lai saglabātu formu.

Viņš izpleta audeklu, stūrus pie galda piespiezdams ar mīkstiem želejas maisiņiem. Acumirklī bija skaidrs, ka viltojums tas nav. Būdams mākslas pazinējs, viņš tūliņ novērtēja sulīgos toņus un biezos triepienus. Ervē gleznās tēli šķita uzburti no gaismas. Gleznojums bija tik skaists, ka vai dzirkstīt dzirkstīja. Izsmalcināts darbs. Gleznā saules piesildītā gultiņā pie atvērta loga dusēja autiņos ievīstīts zīdainis. Uz palodzes nolaidies, bērnu no gultiņas dzīrās izzagt zaļādains elfs ar tīmekļu spārniem. Abas kājas elfam kūļājās šaipus palodzes.

—   Viņš nevar tikt iekšā, — Artēmijs izklaidīgi nomurmināja un tūliņ izbrīnījās. No kurienes tāds secinājums? Parasti ar tādiem viņš nāca klajā tikai gadījumos, kad spriedumam bija dibināts pamats.

Nomierinies, viņš pats sev lika pie sirds. Vienkārši minējums. Varbūt balstīts uz kādu informācijas drisku, sagrābstītu kaut kur internetā.

Artēmijs no jauna pievērsās pašai gleznai. Tas nu bija padarīts. "Elfs zaglis" piederēja viņam — vismaz pagaidām. No komplekta izraudzījies ķirurga skalpeli, viņš no pašas gleznas maliņas noskrāpēja sīku krāsas skaidiņu. To viņš ievietoja mēģenē, kam pielipināja uzlīmi. Paraugu viņš dzīrās nosūtīt uz Minhenes Tehnisko universitāti, viņiem bija tāds milzu spektrometrs, kāds nepieciešams, lai veiktu oglekļa testu. Artēmijam tur bija savs cilvēks. Radioaktīvā oglekļa analīze parādītu, vai glezna vai, mazākais, krāsa bija tik veca, kādai tai vajadzēja būt.

Viņš uzsauca Sulainim, kas atradās blakusistabā.

—   Sulaini, vai tu varētu aizvest šo paraugu uz universitāti — tūliņ? Neaizmirsti — tikai Kristīnai un tieši rokās, un piekodini, ka kavēties nedrīkst.

Labu brīdi atbildes nebija, tad Sulainis gāzās iekšā pa durvīm, acis iepletis. Viņš nepavisam neizskatījās pēc tāda, kas nāk pēc krāsas parauga.

—   Vai kas lēcies? — Artēmijs apvaicājās.

Divas minūtes iepriekš Sulainis bija stāvējis, plaukstu pret logu pacēlis un iegrimis dziļās pārdomās, kā gadījās reti. Viņš blenza uz plaukstu tā, it kā saulesgaismas un cieša skatiena kombinācija ādu būtu darījusi caurredzamu. Sulainis apjauta, ka ir kļuvis citāds. Vaina slēpās kaut kur dziļāk. Visu

pēdējo gadu viņš jutās savādi. Vecāks. Varbūt gadu desmitiem ilgušie fiziskie pārbaudījumi bija prasījuši savu. Piecos vēl gan nebija ne pilni četrdesmit, tomēr vakaros smeldza kauli un krūtis it kā visu laiku žņaudza kevlara brunuveste. Reakcija noteikti vairs nebija tik strauja kā trīsdesmit piecos, un pat domas sakopot bija grūtāk. Aizklīda sazin kur… Tagad jau tieši tāpat, miesassargs pats sevi mēmi norāja.

Viņš izstaipīja pirkstus, sakārtoja kaklasaiti un atgriezās pie darba. Viesnīcas numurs ne tuvu nebija droša vieta. Viesnīcas bija miesassarga murgs. Dienesta lifti, izolētie augšstāvi un absolūti nepiemērotās avārijas izejas praktiski neļāva garantēt principāla drošību. Kronskis, protams, bija grezns, apkalpotāji — izdarīgi, bet Sulainis no viesnīcām sagaidīja pavisam ko citu. Viņš gribēja istabu pirmajā stāvā — bez logiem un ar tērauda durvīm piecpadsmit centimetru biezumā. Lieki piebilst, ka šādas istabas atrast nebija iespējams, un, pat ja kas tāds atrastos, Artēmija jaunkungs noteikti rauktu degunu. Bija jāsamierinās ar šo pašu trešā stāva numuru.

Ne jau Artēmijam vien bija instrumentu komplekts. Sulainis atvēra hromētu koferīti, kas stāvēja uz kafijas galdiņa. Vienu no padsmit, kādus viņš glabāja bagāžas skapīšos pasaules lielpilsētās. Katrs koferītis bija kā bāztin piebāzts ar novērošanas aparatūru, pretizlūkošanas aparatūru un ieročiem. Pa vienam tādam ik valstī, un nebija jāpārkāpj muitas noteikumi katrreiz, kad vajadzēja kurp izceļot no Īrijas.

Izvilcis noklausīšanās iekārtu detektoru, viņš ar to izveicīgi pārmeklēja istabu. īpašu uzmanību pelnīja elektroniskās iekārtas — tālrunis, televizors, fakss. Fona signāls te nereti izrādījās parocīgi slāpējošs, tomēr šo detektoru tas pievilt nespēja. Nekas labāks par "spieguli" patlaban nemaz nebija nopērkams — ar to bija fiksējams jebkurš vai adatas acī iebāžams mikrofons pusjūdzes rādiusā.

Pēc pāris minūtēm viņš likās mierā un jau dzīrās aparātiņu likt atpakaļ koferītī, kad tas fiksēja niecīgu elektrisko lauku. Pavisam vājinu — indikatorā ieplaiksnījās viena vienīga zila svītriņa. Nostabilizējusies tā iegailējās koša. Ieplaiksnījās otra. Kaut kas elektronisks tuvojās. Citi par ko tādu nebūtu likušies zinis — galu galā, Kronska viesnīcas apkaimē elektronisku ierīču bija sazin cik. Bet ierindas elektroniku spiegulis mācēja ignorēt, un Sulainis nebija kurš katrs. Izvilcis spieguļa antenu, viņš iztaustīja istabu vēlreiz. Jo antena bija tuvāk logam, jo spēcīgāks kļuva indikatora rādījums. Sulainim pakrūtē milža uztraukums. Kaut kas strauji tuvojās — pa gaisu.

Viņš šāvās pie loga, norāva no āķiem tīmekļveida aizkarus un atgrūda logu plaši vaļā. Ziemīgās debesis bija bāli zilas, tur apbrīnojamā kārtā vīdēja vien pāris mākonīšu. Lidmašīnu atstātās švīkas debesjumā rēgojās kā milžu spēlētas "desas". Un grādus divdesmit augstāk pa viegli izliektu trajektoriju tuvojās zili metālisks plūdlīniju formas šāviņš. Priekšgalā tam mirkšķinājās sarkana uguntiņa, pakaļgals izvirda baltkvēlošas liesmas. Šāviņa mērķis bija Kronska viesnīca — par to nebija ne mazāko šaubu.

Mērķbumba, Sulainis pats sev lika pie sirds, nešaubīdamies ne drusciņas. Un mērķis ir Artēmija jaunkungs.

Sulaiņa smadzenes drudžainā ātrumā sāka izskatīt variantus. Īstenībā iespējas bija tikai divas: tikt projām vai iet bojā. Nelaime bija tāda, ka projām tikt nebija tik vienkārši. Līdz apakšai trīs stāvi, izeja nepareizajā pusē. Viņš veltīja mirklīti tam, lai pēdējoreiz uzmestu skatu šāviņam. Tādu viņš vēl savu mūžu nebija redzējis. Pat izplūde bija citāda nekā parastajiem šāviņiem, gandrīz bez kondensāeijas astes. Lai kas tas bija, izskatījās pēc jaunākās paaudzes tehnoloģijas. Acīmredzot kāds ļoti vēlējās Artēmijam padarīt galu.

Sulainis metās projām no loga — uz Artēmija guļamistabu. Jaunais kundziņš bija iegrimis "Elfa zagļa" pārbaudes testos.

—  Vai kas lēcies? — Artēmijs apvaicājās.

Sulainis palika atbildi parādā, jo nebija vaļas. Toties viņš sagrāba pusaudzi aiz čupra un uzsvieda sev mugurā.

—  Gleznu! — Artēmijs paguva iesaukties, ar seju iespiests miesassarga žaketē.

Sulainis paķēra gleznu un nenovērtējamo mākslasdarbu bez liekām ceremonijām ietūcīja žaketes kabatā. Būtu Artēmijs redzējis, kā sasprāgst gadsimtu vecais krāsas slānis, viņš ļautu vaļu asarām. Taču Sulainis saņēma algu, lai sargātu tikai vienu objektu — ne jau "Elfu zagli".

—   Turieties ļoti, ļoti cieši, — ieteica būdīgais miesassargs, noraudams no gultas plato matraci.

Artēmijs turējās ļoti cieši, kā vēlēts, cenzdamies nedomāt. Par nelaimi, viņa asais prāts ņēmās instinktīvi analizēt pieejamos datus: Sulainis istabā bija iegāzies ar joni un neklauvējis, tātad draudēja kādas briesmas. Miesassargs neko netika paskaidrojis, tātad briesmas bija nenovēršamas. Un fakts, ka viņš bija uzsviests Sulainim mugurā, kur vajadzēja cieši turēties, norādīja uz to, ka pa parastajām avārijas izejām no minētajām briesmām viņi izbēgt negrasās. Savukārt matracis lika manīt, ka būs nepieciešams mazināt triecienu…

—   Sulaini, — Artēmijs izdvesa, — vai tu apzinies, ka līdz zemei ir trīs stāvi?

Var jau būt, ka Sulainis kaut ko atbildēja, taču principāls to nesadzirdēja, jo milzīgais miesassargs tobrīd gāzās cauri dubultrūšu logiem un tad metās pāri balkona margām.

Vienu sekundes daļu pirms nenovēršamā kritiena gaisa strāvas sagrieza matraci tā, ka Artēmijs paguva ieskatīties savā guļamistabā. Šajā acumirklī viņš redzēja caur istabas durvīm ievirpuļojam dīvainu šāviņu, kas kā iemiets apstājās virs tukšā orgstikla futrāļa.

Futrālī ievietots kāds uzvedinātājs, vēstīja tā nieka daļiņa prāta, kas neļāvās panikai. Kāds grib, lai esmu pagalam.

Sekoja nenovēršamais kritiens. Desmit metru. Pa vertikāli.

Sulainis instinktīvi izstiepās izpletņlēcēja pozā, ar rokām un kājām piespiezdamies pie matrača stūriem, lai tas nesašķiebtos. Gaisa slānis zem matrača kritienu darīja lēnāku, taču neko daudz. Viņi abi krita — strauji, un gravitācijas spēks ātrumu vairoja ar katru nākamo centimetru. Debesis un zeme it kā izstiepās pusšķidrās švīkās kā eļļas krāsas triepieni un audekla, nekas vairs nešķita stabils un nesatricināms. Tad sajūta ar joni pagaisa, jo viņi atsitās pret izteikti cietu saimniecības ēkas dakstiņu jumtu viesnīcas pagalmā. Dakstiņi pajuka, teju sasprāgdami gabalos, spāres tomēr izturēja — tik tikko. Sulainim šķita, ka viņam kauli sasķīduši putrā, bet viņš zināja, ka pēc pāris bezsamaņas brīžiem gan jau būs labi. Bija pieredzēts arī kas ļaunāks.

Pēdējais, ko viņš samanīja, iekams acu priekšā viss satumsa, bija Artēmija jaunkunga sirdspuksti, kas dunēja cauri žaketei. Tātad dzīvs. Viņi abi bija izdzīvojuši. Bet uz cik ilgu laiku? Kolīdz slepkava dabūs zināt, ka iecere izgāzusies, droši vien mēģinās atkal.

Artēmiju bija paglābis gan Sulainis, gan matracis. Bez tiem abiem viņš noteikti būtu pagalam. Tomēr miesassarga muskuļotais rumpis bija gana ciets, lai divas ribas būtu pušu. Pēc trieciena Artēmijs tika pasviests vēl metru uz augšu, tad nokrita atpakaļ, bezsamaņā ieslīgušajam miesassargam uz muguras, ar seju pret debesīm.

Ik elpas vilciens bija sekls un sāpīgs, un no krūškurvja laukā spiedās divi cieti kunkuļi. Sestā un septītā riba, viņš nosprieda.

Augšā, no numura loga, izšāvās zilgi zaigojošas gaismas blāķis. īsu acumirkli tas izgaismoja debesis, blāķa serdē kā uz āķa uzliktas sliekas locījās vēl jo spožāk zilas liesmas. No vienas puses, kas tur liels, tieši tāpat varēja ieplaiksnīties kādas pārmēru lielas fotokameras zibspuldze. Taču Artēmijs zināja, kas tas tāds.

Biobumba, viņš atskārta. Paga, kā es ko tādu zinu7 .

Sulainis noteikti bija zaudējis samaņu, citādi taču kustētos, tātad tagad Artēmijam bija jādomā, kā atvairīt slepkavas nākamo uzbrukumu. Viņš raudzīja uzslieties sēdus, bet sāpe krūtīs iedzēla tik nikna, ka uz brīdi zuda samaņa. Atģidies manīja, ka ir viscaur lipīgs no sviedriem. Bija skaidrs, ka glābties ir par vēlu — slepkava jau bija klāt, gluži kā kaķis čurnēja, pieķēries pie saimniecības ēkas sienas.

Slepkavnieks bija dīvains eksemplārs — augumā ne lielāks par bērnu, tomēr tikpat proporcionāls kā pieaudzis cilvēks. Vispār sieviete — piemīlīgiem, izteiktiem sejas pantiem, īsi apcirptiem kastaņbrūniem matiem un milzīgām brūnām acīm, kas gan nešķita solām neko labu. Sulainis reiz bija minējis, ka astoņas no desmit labākajiem algotajiem slepkavām pasaulē esot sievietes. Šai te mugurā bija neredzēts kombinezons, kas mainīja krāsu, pieskaņojoties fonam, un lielās acis bija asarās apsarkušas.

Smailas ausis, Artēmijs konstatēja. Vai nu man ir šoks, vai arī viņa nav cilvēks.

Tad viņš pieļāva misēkli, neuzmanīgi sakustēdamies, un viena no pārlauztajām ribām pa īstam izdūrās cauri ādai. Uz krekla uzplauka asins pleķis, un Artēmijs padevās, vairs nespēdams cīnīties, lai paliktu pie samaņas.

Lai tiktu līdz Vācijai, Hollijai vajadzēja gandrīz deviņdesmit minūtes. Parastos apstākļos ceļš būtu prasījis vismaz divtik ilgu laiku, taču Hollija bija izlēmusi pārkāpt pāris RŪĶu reglamenta punktus. Kālab ne? Tik un tā — diez vai bija iespējams iekulties vēl lielākās nepatikšanās. RŪĶi jau tāpat domāja, ka viņa piebeigusi komandieri, un sakari bija bloķēti, tā ka nebija iespējams paskaidrot, kas īstenībā noticis. Skaidrs, ka viņa jau bija iekļauta noziedznieku sarakstā un glābēju brigāde viņai bija uz pēdām. Nemaz nerunājot par to, ka arī Opāla Koboji droši vien viņu izsekoja pa elektroniskajiem kanāliem. Tātad nebija ko lieki šķiest laiku.

Kopš goblinu bandas bija pieķertas pa pamestajām šahtām šurpu turpu šmugulējam kontrabandas preces, ik virszemes ģeoplānu ostā pastāvīgi strādāja apsardzes posteņi. Parīzi sargāja miegains gnoms, kam līdz pensijai bija novelkami nieka pieci gadi. No pēcpusdienas snaudiena viņu izrāva steidzams ziņojums no ķerstakļu pārvaldes. Šurp triecoties kāda satrakojusies glābēja. Aizturēt un nopratināt. Uzmanību — bīstama.

Neviens jau nemaz necerēja, ka gnomam veiksies. Hollija Kniepa bija lieliskā kondīcijā un reiz bija izdzīvojusi pēc saķeršanās ar trolli. Gnomu apsargs pat vairs neatminējās, kad pēdējoreiz bijis formā, un bija spiests likties gultā pat tad, kad atplīsa ienadzis. Tomēr, gods godam, viņš drosmīgi stāvēja postenī, kad Hollija pašāvās garām ceļā uz virszemi.

Tikusi laukā, viņa atplēsa velkro strēmeli no piedurknes un ieslēdza meklētāju kombinezona datorā. Atradis Kronska viesnīcu, dators iegaismoja trīs iespējamu maršrutu stīdziņas. Hollija izvēlējās īsāko, kaut arī līdz ar to vajadzēja lidot pāri vairākām cilvēku blīvi apdzīvotām vietām. Vēl viens otrs RŪĶu reglamenta punkts lupatās. Nu jau tiešām bija vienalga. Karjeru saglābt vairs nebija iespējams, bet tas nekas. Nekāda karjeriste viņa tāpat nekad nebija bijusi. Nebūtu komandiera, viņa no RŪĶiem jau sen būtu izlidināta. Viņš vienīgais saredzēja Hollijā lietaskoku, un nu Sakne bija pagalam.

Lejā zibēja zeme. Ķiverē caur filtriem ieplūda Eiropas smaržas. Jūra, sakarsusi melnzeme, vīnstīgas un mazdrusciņ tīra sniega. Parasti Hollija par to būtu gatava maksāt nezin ko. Tikai ne šodien. Šodien no ierastās virszemes eiforijas nebija ne miņas. Šovakar viņa vienkārši jutās vientuļa. Komandieris bija vienīgais, ko kaut cik varēja dēvēt par tuvu cilvēku. Tagad arī viņa vairs nebija. Varbūt tāpēc, ka viņai nebija izdevies trāpīt mērķī. Varbūt viņa tiešām bija Jūliusu nogalinājusi pati savām rokām? Riebās tā domāt, turklāt doma bija par daudz riebīga, lai to varētu izmest no prāta.

Viņa atvāza sejsegu, lai notrauktu asaras. Vajadzēja glābt Artēmiju Faulu. Ne tikai komandiera, bet arī viņa paša dēļ. Nolaidusi sejsegu, viņa paspēra kājas gaisā un aizbīdīja spārnu sviru līdz galam. īstais brīdis pārbaudīt, uz ko spējīgi tie Foala jaunie spārni.

Pēc stundas un vēl mazdrusciņ Hollija jau bija virs Minhenes. Nolaidusies līdz trīsdesmit metru augstumam, viņa ieslēdza ķiveres radaru. Pēc tik gara ceļa būtu tīrais kauns sašķīst pret sāniem lidmašīnai, kas grasās piezemēties. Kronskis sejsega ekrānā vīdēja kā sarkans punkts. Foals būtu varējis piesūtīt satelītdatus vai, mazākais, kādu svaigāku videoierakstu, bet ar kentauru nebija iespējams sazināties, un, pat ja izdotos, Padome viņai pavēlētu nekavējoties atgriezties ķerstakiu pārvaldē.

Sarkano punktu sejsega ekrānā Hollija iestatlja kā nullpunktu. Tieši turp droši vien tiks raidīta biobumba, tātad ari viņai jādodas uz turieni. Piezemēdamās viņa ar purngaliem atdūrās pret Kronska jumta segumu, tad nolaidās. Nu viņai bija jāpaļaujas tikai pašai uz sevi. Detektors vairs nevarēja palīdzēt. Artēmija istabu vajadzēs sameklēt pašai.

Pakodījusi lūpu, viņa datora tastatūrā uz apakšdelma ievadīja komandu. Varēja jau ari balsī, bet programmatūra bija kaprīza un negribējās zaudēt laiku, ļaujot datoram kļūdīties. Pēc mirkļa viņas borta dators bija ielauzies viesnīcas datorā un parādīja gan viesu sarakstu, gan ēkas plānu. Artēmijs bija apmeties 304. numurā. Trešais stāvs viesnīcas dienvidu spārnā.

Hollija skriešus metās pāri jumtam, pa ceļam iedarbinādama spārnus. Lai glābtu Artēmiju, vajadzēja burtiski dažas sekundes. Skaidrs, ka puika dabūs piedzīvot šoku, kad mitoloģiska būtne viņu izraus no viesnīcas istabas, tomēr labāk tā nekā šoks, ko viņš varētu piedzīvot, sarauts putekļos biobumbas sprādzienā.

Viņa apstājās kā iemieta. No debesīm uz viesnīcu slaidā lokā lejup laidās vadāms šāviņš. Elfu ražojums — par to nebija divu domu. Bet jauns. Veiklāks un ātrāks, ar neredzēti jaudīgiem dzinējiem. Opāla Koboji acīmredzot bija strādājusi pie tehnoloģijas uzlabošanas.

Hollija apcirtās un metās uz viesnīcas viņu pusi. Dziļi sirdī viņa apzinājās, ka jau nokavējusi, un sāpīgi ķēra atskārta, ka Opāla viņu atkal apvedusi ap stūri. Artēmiju izglābt droši vien nemaz nebija ko cerēt — tāpat kā pirmīt nebija nekādas iespējas izglābt komandieri.

Spārni vēl nemaz nepaguva kā nākas ieplesties, kad, biobumbai detonējot, pār jumta dzegu augšup uzplaiksnījās koši zila gaisma un pamats zem kājām viegli notrīsēja. Ideāls ierocis. Nekādu postījumu, un eksplozija pilnībā iznīcināja bumbas karkasu, tā ka no šāviņa nepalika ne pēdu.

Bezspēcīgā niknumā Hollija saļima uz ceļiem un norāva ķiveri, lai iekamptu svaigu gaisu. Minhenes gaisā jautās toksīni, bet tas tik un tā bija labāks par zemzemes filtrātu. Tomēr smarža palika nenovērtēta. Jūliuss bija pagalam. Artēmijs — miris. Sulainis — miris. Ko tagad iesākt? Kāda jēga? No skropstām pilēja asaras, iesūkdamās sīkajās betona plaisiņās.

Celies! — viņā ierunājās pašas akmenscietā daļa. Tā, kas Holliju Kniepu darīja par tik lielisku virsnieci. Tu esi RŪĶu virsniece. Te uz kārts likts kas vairāk par taviem personiskajiem pārdzīvojumiem. Gan izraudāsies vēlāk.

Pēc minūtītes. Celšos pēc minūtītes. Man vajag tikai sešdesmit sekundes. Sajūta bija tāda, it kā bēdas būtu izrāvušas laukā visas iekšas. Tukšums, trulums. Nevarība.

—  Cik aizkustinoši, — kāds ierunājās. Balss bija mehāniska un pazīstama.

Hollija pat nepacēla galvu. — Koboji. Atnāci paņirgāties? Slepkavošana tevi dara laimīgu?

—  Hmm? — Uzrunātā it kā nopietni apsvēra jautājumu. — Zini, dara gan. Tā tiešām dara mani laimīgu.

Hollija nošņaukājās un notrauca asaras. Viņa apņēmās nākamreiz raudāt tikai tad, kad Koboji būs aiz restēm.

—   Ko tu gribi? — viņa noprasīja, pieceldamās kājās uz betona klājuma. Turpat acu augstumā gaisā līgodamās planēja neliela biobumba. Šis bija lodveida modelis, ne lielāks par meloni un apgādāts ar plazmas ekrānu. Monitorā tuvplānā vīdēja Opālas ielīksmotā seja.

—   Ai, vienkārši ielaidos tev nopakaļ šahtā, gribēdama redzēt, kā no malas izskatās dziļš izmisums. Nav necik pievilcīgs, vai ne?

Brītiņu ekrānā norēgojās pašas Hollijas izmisušie vaibsti, tad Opāla atgriezās.

—  Spridzini vienreiz vaļā un vācies ratā, — Hollija noburkšķēja.

Biobumba pacēlās mazliet augstāk un sāka lēni riņķot Hollijai ap galvu.

—  Vēl ne. Manuprāt, tevī vēl gail cerību stariņš. Redz, to nu es gribētu apdzēst. Pēc brītiņa es uzspridzināšu biobumbu. Skaisti, vai ne? Kā tev patīk šis modelis? Zini, astoņas patstāvīgas nesējraķetes. Svarīgi, kas notiek pēc sprādziena.

Par spīti visam, Hollijā iesvēlās likumsarga ziņkāre.

—   Un kas tad notiks pēc tam, Koboji? Tikai nesaki, ka tapsi par pasaules valdnieci.

Koboji iesmējās tik skaļi, ka bumbas skaļrunīšos iemetās čērkstoņa. — Par pasaules valdnieci? Izklausās tik viegli. Pirmais solis ir vienkāršāks par vienkāršu. Vajag tikai panākt, lai cilvēki nonāk saskarē ar Tautu.

Hollija manīja, ka pašas pārdzīvojumi pagaist kā nebijuši.

—   Lai cilvēki tiek klāt Tautai? Kam tev tas vajadzīgs?

Līksmība Opālas sejā apslāpa. — Jo RŪĶi mani iespundēja. Pētīja mani kā krātiņā ieslodzītu dzīvnieku, un nu mēs redzēsim, vai viņiem pašiem tas patiks. Būs karš, un es apgādāšu cilvēkus ar ieročiem — lai viņi uzvarētu. Un, kad uzvarēs, mana izredzētā nācija būs varenākā visā pasaulē. Un es, neko darīt, būšu pati varenākā šajā nācijā.

Hollija valdījās, lai nekliegtu. — Un viss tikai tāpēc, ka viena bērnišķīga laumiņa kāro atriebties.

Redzot Hollijas sašutumu, Opāla acumirklī atplauka.

—   Nekā nebija, es vairs neesmu nekāda laumiņa. — Koboji nesteidzīgi notina no galvas apsējus, un skatam atklājās divas ķirurģiskā ceļā par cilvēciski apaļiskām padarītas ausis.

—   Tagad es esmu zaņkere. Esmu nospriedusi turēties uzvarētāju pusē. Un manam jaunajam tētiņam pieder inženiertehnikas firma. Un firma sūtīs lejā zondi.

— Kādu zondi? — Hollija iekliedzās. — Kāda firma?

Opāla pakratīja pirkstu. — Nē, nē, nu jau pietiks skaidroties. Es gribu, lai tu mirsti izmisumā un neziņā. — Mākslotā līksmība viņas sejā uz brīdi pagaisa, un milzīgajās acīs iezvērojās naids. — Tu, Kniepa, man esi atņēmusi gadu manas dzīves. Gadu izcilas dzīves. Mans laiks ir par daudz īpašs, lai būtu zemē metams, jo sevišķi, ja jāatskaitās tik nožēlojamām organizācijām kā RŪĶi. Drīz man vairs nevienam un nekad nevajadzēs atskaitīties.

Ekrānā pacēlās roka — tajā bija sažņaugta tālvadības pultiņa. Koboji nospieda sarkano podziņu. Un visiem zināms, ka sarkanā podziņa var nozīmēt tikai vienu. Hollijai bija dažas sekundes tūkstošdaļas, lai izgudrotu, ko iesākt. Attēls ekrānā pagaisa, zaļā gaismiņa uz šāviņa pults iedegās sarkana. Signāls bija saņemts. Sprādziens nebija novēršams.

Hollija palēkusies uzmeta bumbai virsū savu ķiveri un ar visu svaru uzgūlās tai virsū. Kā valdīdama futbolbumbu. RŪĶu ķiveres bija veidotas no cieta polimēra, kam solīnija liesmas neko nespēja padarīt. Protams, kombinezons nebija tik izturīgs un no biobumbas pasargāt nevarēja, bet Hollija cerēja, ka ar ķiveri varbūt pietiks.

Rumba sprāga, un ķivere pasviedās gaisā. No tās izšāvās zilas gaismas kūlis, triekdamies pret cementu. Skudras un zirnekļi palēcās, tad viņu sīkās sirsniņas sastinga. Hollija juta pati savu sirdi iedunamies cīņā pret nāvējošo solīniju. Viņa turējās, cik spēka, tad nāca triecienvilnis. Ķivere izrāvās no rokām, un mērdējošā gaisma bija svabada.

Iedarbinājusi spārnus, Hollija šāvās augšup, pret debesim. Zilā gaisma sekoja uz papēžiem kā nāves mūris. Ātrumsacīkstes. Vai laika bija gana daudz un distance pietiekami liela, lai izdotos noskriet biobumbu?

Lūpas piekļāvās zobiem, paātrinājums nostiepa ādu uz vaigu kauliem. Viņa paļāvās uz to, ka biobumbas aktīvais aģents ir gaisma, tātad sprādziens fokusēts noteiktā diametrā. Diez vai Koboji savai ierīcei būtu gribējusi pievērst nību, visu dzīvo iznīdējot veselā kvartālā. Mērķis bija Hollija viena pati.

Gaisma triecās pret zābaku purngaliem. Baiga nebūtības apjauta aizzagās augšup pa stilbiem, iekams maģija lika tai pagaist. Hollija izstiepās kā stīga, atlieca galvu un salika rokas uz krūtīm, karsti ilgodamās, lai mehāniskie spārni viņu drīzāk aiznes drošībā.

Piepeši gaisma saira, apdzisa, atstādama nopakaļ vilnījam vien kādas desmit liesmu mēles. Hollija bija noskrējusi mērdējošo gaismu un palikusi gandrīz neskarta. Kājās gan jautās tāds vārgums, bet tam drīz vien vajadzēja pāriet. Par to varēs raizēties vēlāk. Tagad vajadzēja atgriezties Reglamenta Ūnijā un kaut kā brīdināt biedrus par visu, ko Opāla iecerējusi.

Hollija pašķielēja lejup, uz jumtu. Tur nebija nekā, kas liecinātu, ka viņa tur bijusi, — tikai maitātā ķivere griezās ap savu asi kā katla vāks. Parasti nedzīvi priekšmeti biobumbas sprādzienā palika neskarti, bet gaisma pret ķiveres atstarojošo slāni bija triekusies tik intensīvi, ka tā bija pārkarsusi. Un, ja reiz ķiverē slēgumi bija pagalam, nebija nolasāmi arī Hollijas biodati. Gan nQ RŪĶu, gan Opālas Koboji viedokļa kapteines Kniepas ķivere vairs neraidīja ziņas nedz par viņas sirdsdarbību, nedz elpošanu. Oficiāli viņa bija mirusi. Un tādam mironim ir zināmas priekšrocības.

Kaut kas piesaistīja viņas skatu. Dziļi lejā, pagalma saimniecības ēku pudurim pašā viducī, pulcējās cilvēki. No putna lidojuma raudzīdamās, Hollija ievēroja, ka vienai ēkai jumts iegrauts. Divi tur gulēja uz spāru dēļiem. Viens liels — īsts milzis. Otrs apmēram viņas augumā. Puika. Artēmijs un Sulainis. Tiešām būtu izdzīvojuši?

Pasviedusi kājas gaisā, Hollija šāvās stāvus lejup uz nelaimes gadījuma vietu. Maģiju taupīdama, viņa vairogu neieslēdza. Izskatījās, ka burvju spēks, viss līdz pat pēdējai dzirkstij, būs nepieciešams dziedēšanai, tātad atlika paļauties uz ātrumu un revolucionāro kombinezonu — kazi, izdosies palikt nemanītai.

Pārējie cilvēki vēl bija diezgan tālu, meklēja ceļu cauri gruvešiem. Rādījās drīzāk izbrīnīti, nevis dusmīgi. Tomēr visādā ziņā vajadzēja aizdabūt Artēmiju no šejienes projām — ja viņš bija dzīvs. Iespējams, Opāla novēroja apkaimi, bija sagatavojusi kādu rezerves plānu un tagad to vien gaidīja, lai iegrūstu viņus nagos nāvei. Vēlreiz izsprukt diez vai izdotos. Piezemējusies uz jumta čukura, viņa ieskatījās iekšā. Tiešām Artēmijs. Un Sulainis. Abi elpoja. Artēmijs pat bija pie samaņas, kaut arī nepārprotami cieta sāpes. Pēkšņi uz viņa baltā krekla uzplauka sarkana asins roze, acis viņam pārgriezās, un puika sāka raustīties. Zaņķerēnam bija šoks, izskatījās, ka riba izdūrusies cauri ādai. Iespējams, ka vēl kāda caurdūrusi plaušu. Puiku vajadzēja dziedēt. Nekavējoties.

Nolaidusies Artēmijam uz krūtīm, viņa uzlika plaukstu uz kaulu galiem, kas rēgojās viņam zem sirds.

— Dziedē, — viņa teica, un vispēdējās elfu maģijas dzirkstis ar skubu aizplūda pa roku, intuitīvi skriedamas uz savainojumu vietām. Ribas notrīsēja, izliecās kā mīkstas atsperes, un kauli lūzumu vietās ar šņākoņu savienojās. No Artēmija drebošajām miesām pacēlās garaiņi — maģija izšķīstīja no organisma sārņus.

Artēmijs vēl nebija mitējies trīcēt, kad Hollija jau bija apvijusies viņam apkārt, cik cieši vien iespējams. Vajadzēja dabūt viņu projām no šejienes. Būtu ideāli, ja līdzi varētu paņemt arī Sulaini, taču viņš bija par daudz masīvs, lai Hollijas trauslais stāvs varētu derēt par aizsegu. Miesassargam būs par sevi jāparūpējas pašam, bet Artēmijs gan bija pasargājams. Pirmkārt, tieši viņš bija uzbrukumu īstais mērķis, un, otrkārt, tikai viņa izsmalcinātā viltība varēja palīdzēt Hollijai satriekt Opālu Koboji. Ja reiz Opāla bija nospriedusi piepulcēties cilvēkiem, lai ģeniālā laumiņa lūko izcelties uz Artēmija fona.

Saāķējusi pirkstus kopā Artēmijam uz muguras, Hollija viņa ļengano rumpi uzslēja stāvus. Puikas galva noslīga viņai uz pleca, Hollija samanīja viņa elpu sev uz vaiga. Rimta. Labi.

Viņa ieliecās ceļgalos, līdz tie nokrakšķēja. Lai abi varētu aizlaisties nemanīti, bija vajadzīga maksimālā celtspēja. Laukā arvien tuvāk skanēja balsis, sienas notrīsēja — kāds iebāza atslēgu durvju slēdzenē.

— Paliec sveiks, Sulaini, vecis draugs, — viņa nočukstēja. — Es atgriezīšos tev pakaļ.

Miesassargs ievaidējās, it kā teikto būtu sadzirdējis. Hollijai riebās viņu te atstāt, tomēr tur nekas nebija līdzams. Vai nu Artēmijs viens pats, vai arī neviens no abiem, un Sulainis pats būs pateicīgs, ka tā.

Viņa sakoda zobus, sasprindzināja ik muskuli, un aizgrūda spārnu sviru līdz galam. No jumta viņa izsprāga kā šautriņa, izpūsta no caurules, nopakaļ atstājusi vien svaigi saceltu putekļu mākoni. Pat ja kāds būtu skatījies viņai tieši virsū, saredzētu vien putekļus un debeszilu ņirbu, no kuras laukā varbūt rēgotos labi ja viens zābaks. Nē, norēgotos — zābaki taču nemēdz lidot. Vai ne?

PiEKTA NODAĻA IEPAZĪSIMIES KAIMIŅI

E37 Reglamenta ŪNIJA

Fauls nespēja noticēt savām acīm. Acis raidīja ziņas smadzenēm, bet tās atsacījās pieņemt informāciju. Jo, būtu viņš ticējis, vajadzētu noticēt arī tam, ka viņa draudzene Hollija Kniepa nupat nošāvusi pati savu komandieri un tagad cenšas aizbēgt uz virszemi. Tas nu bija pilnīgi neiespējami, kaut dažs labs no pārējiem kam tādam noticēt liedzās daudz mazākā mērā.

Kentaurs ar visu mobilo tehnoģeoplānu tagad bija pakļauts iekšlietu nodaļai. Operācija nule bija pārgājusi viņu jurisdikcijā — uz RŪĶu virsnieci krita aizdomas par noziedzīgu nodarījumu. Viss RŪĶu personāls no ģeoplāna bija izraidīts, palikt drīkstēja tikai Foals — vienkārši nebija neviena cita, kas prastu apieties ar novērošanas aparatūru.

Komandieris Arks Suļķis bija RŪĶu gnoms, kas dzina pēdas aizdomās turētiem.ķerstakļu elfiem. Atšķirībā no vidusmēra gnomiem viņš bija neparasti izstīdzējis, tā ka līdzinājās paviāna ādā iebāztai žirafei. Tumšie mati viņam bija lietišķā stilā sasukāti atpakaļ pielaizītās šķipsnās, un nedz pirkstos, nedz ausīs nebija ne miņas no zeltlietām, gnomu dzimtās, kā likums, gaužām iecienītām. Ranga ziņā Arks Suļķis iekšlietu nodaļā bija pats augstākais virsnieks un uzskatīja, ka RŪĶi pa lielākai daļai ir izlaideņu banda, ko vada disidents. Un tagad disidents bija pagalam, turklāt viss liecināja, ka viņu piebeigusi bandas pati lielākā izlaidene. No divām iepriekšējām apsūdzībām noziedzīgos nodarījumos Hollija Kniepa bija atkratījusies par mata tiesu. Šoreiz neizlocīsies.

—  Parādi vēlreiz to video, kentaur, — viņš norīkoja, savu spieķi paklaudzinādams pret galdu. Neciešami.

—   Jau kuro reizi… Cik var… — Foals protestēja. — Neredzu jēgu.

Suļķis apklusināja viņu, nozibinādams apsarkušās acis. — Neredzi jēgu? Kentaurs neredz jēgu? Nesaprotu, kādā ziņā tas varētu kalpot kā vērā ņemams faktors šābrīža vienādojumā. Jūs, Foala kungs, te atrodaties tādēļ, lai spiestu pogas, nevis nāktu klajā ar viedokļiem. Komandieris Sakne jūsu viedokļus vērtēja pārspīlēti augstu, un lūk, kur tas viņu novedis.

Foals norija labu desmitu indīgu atbilžu, kas rindojās uz mēles. Izraidīts no operācijas, viņš nevarētu iesākt it neko, lai Hollijai kā nebūt palīdzētu.

—   Parādīt to video. Tieštā.

Viņš ieslēdza videoierakstu. E37. Sasodīta būšana. Jūliuss un Hollija kādu brīdi līkņāja gar ģenerāli Šķībāku. Abi izskatījās visai satraukti. Tad sazin kāpēc, lai cik tas izklausītos neticami, Hollija tieši virsū komandierim raidīja kaut kādu deglādiņu. Tūliņ pēc tam atslēdzās gan vienas, gan arī otras ķiveres videoraidītājs.

—    Patin divdesmit sekundes uz atpakaļu, — Suļķis pavēlēja, pieliekdamies tuvāk monitoram. Viņš iebakstīja ar spieķi plazmas ekrānā. — Kas tas tāds?

—  Ar to spieķi uzmanīgāk, — Foals ieteicās. — Šie ekrāni ir dārgi. Man tos piegādā no Atlantīdas.

—   Atbildi uz jautājumu, kentaur. Kas tas tāds? — Suļķis iebakstīja ekrānā divreiz — tikai tādēļ, lai parādītu, ka viņam Foala pariktes ir gluži vienaldzīgas.

Iekšlietu nodaļas komandieris rādīja uz vieglu ņirboņu, kas vīdēja Saknēm uz krūtīm.

—   īsti nezinu, — Foals atzina. — Varētu būt siltumstaru radīti traucējumi vai bojājums aparatūrā. Bet varbūt maldu signāls. Man jāveic dažas pārbaudes.

Suļķis pamāja. — Pārbaudi vien, kaut, manuprāt, diez vai tu ko atradīsi. Kniepa ir draņķe, tas arī viss. No sākta gala tāda bijusi. Ne jau pirmo reizi man viņa piežmiedzama, bet šoreiz gan uzmaukšu cilpu kaklā kā likts.

Foals apzinājās, ka der iekost mēlē, bet draudzeni vajadzēja aizstāvēt. — Vai nav drusciņ par daudz gludi? Vispirms pazūd skaņa, tā ka mēs nedzirdam, kas tiek runāts. Tad tas miglainais pleķis — ej nu sazini, kas tur ir. Un nu mums jānotic, ka nopelniem bagāta virsniece vienkārši tāpat ņēmusi un nošāvusi savu komandieri — elfu, kas viņai bijis kā tēvs.

—  Jā, Foal, es saprotu gari, kas tev aiz ādas, — Suļķis sīrupaini novilka. — Ļoti labi. Patīkami dzirdēt, ka tu kaut ko tomēr domā savā prātā. Bet labāk darīsim katrs savu darbu, ja? Tu būvē mašīnas, un es ar tām strādāšu. Piemēram, tie jaunie Neitrīno, ar ko sabruņoti mūsu kaujinieki…?

—  Jā, kas ir? — Foals ar aizdomām ievaicājās.

—   Katrs taču persorializēts, vai ne tā? Neviens cits aitādu izšaut nevar. Un katrs šāviens tiek reģistrēts?

— Tieši tā, — Foals apliecināja, pārlieku labi apjauzdams, kurp saruna novedis.

Suļķis novēcināja spieķi kā orķestra diriģents savu zizli. — Tātad mums atliek tikai pārbaudīt kapteines Kniepas ieroča datni un paraudzīties, vai viņa raidījusi šāvienu laikā, kas fiksēts videoierakstā. Ja izšāvusi, ieraksts ir autentisks un Hollija Kniepa tiešām noslepkavojusi savu komandieri neatkarīgi no tā, ko varam vai nevaram sadzirdēt.

Foals nošņirkstināja savus zirga zobus. Skaidrs, ka izklausījās nevainojami. Tāda doma viņam prātā bija iešāvusies jau pirms pusstundas, un viņš jau zināja, kas šādā faktu konfrontācijā atklāsies. Ekrānā atvēris Hollijas ieroča datni, viņš nolasīja atbilstošo informāciju.

—  Ierocis reģistrēts pīkst. 09.40 pēc Glābiņas laika. Seši impulsi pīkst. 09.56 un tad viens otrā līmeņa impulss raidīts pīkst. 09.58.

Suļķis uzvaroši ietrieca spieķi delnā. — Viens otrā līmeņa impulss, raidīts pīkst. 09.58. Precīzi. Lai kas tajā šahtā būtu noticis, Kniepa šāvusi uz savu komandieri.

Foals pielēca no sava īpaši pielāgotā biroja krēsla. — Bet otrā līmeņa impulss nevarēja izraisīt tik spēcīgu sprādzienu. Pievadtunelis burtiski iebruka!

—  Tieši tālab jau Kniepa vēl nav apcietināta, — Suļķis pamāja. — Tur vēl nedēļām ko rakties. Glābēju komandu man bija jāsūta caur E1 — caur Taru. Uz Parīzi viņiem vajadzēs kulties pa virszemi un tur lūkot viņai tikt uz pēdām.

—  Bet kā tad ar to sprādzienu?

Suļķis saviebās, it kā Foala jautājumi viņam būtu kā darvas karote medus mucā. — Nūū, kentaur, esmu pārliecināts, ka tam ir kāds izskaidrojums. Kāda deggāze vai bojājums, vai vienkārši nelaimīga sagadīšanās. Gan tiksim skaidrībā. Patlaban man — un tev — pirmām kārtām jārūpējas, lai kapteine Kniepa tiktu nogādāta šurp, uz tiesu. Uzturi sakarus ar glābējiem. Piegādā viņiem svaigākās ziņas par Kniepas stāvokli.

Foals pamāja bez mazākās dedzības. Hollijai galvā joprojām bija ķivere. RŪĶu ķivere varēja apliecināt viņas identitāti un piegādāja pastāvīgu diagnosticējošas informācijas plūsmu Foala datoriem. Nebija ne skaņas, ne video, toties netrūka citu ziņu, kas ļāva sadzīt Hollijas pēdas jelkur zemes virsū vai kur dziļāk. Patlaban viņa atradās Vācijā. Sirdsdarbība bija mazliet paātrināta, bet citādi nekas.

Kāpēc tu bēgi, Hollijl — Foals mēmi vaicāja pazudušajai draudzenei. — Ja biji bez vainas, kāpēc bēgit

—   Saki, kur kapteine Kniepa atrodas šobrīd? — Suļķis noprasīja.

Kentaurs plazmas ekrānā palielināja Hollijas ķiveres sūtīto informācijas failu.

—   Joprojām Vācijā. Precīzāk — Minhenē. Vairs nepārvietojas. Varbūt nospriedīs griezties uz māju pusi.

Suļķis sarauca pieri. — Par to es, kentaur, dziļi šaubos.

Vina ir vanckars — caur un cauri.

Foals nošņirkstināja zobus. Uzvedīgi elfi sugas vārdos cits citu godāja tikai draugu lokā, un Suļķis viņam nebija nekāds draugs. Nevienam citam gan arī ne.

—  To mēs droši vis zināt nevaram, — Foals izspieda caur sakostajiem zobiem.

Suļķis liecās plazmas ekrānam arvien tuvāk, palēnām atplaukdams smaidā, tā ka ap kauliem apspīlētā āda uz vaigiem savilkās krunkās.

—   Taisnību sakot, kentaur, te nu tu maldies. Manuprāt, mēs varam visai droši apgalvot, ka kapteine Kniepa neatgriezīsies vis. Nekavējoties atsauc glābēju vienību.

Foals pārbaudīja Hollijas failu. Ķiveres raidītie dzīvības pamatfunkciju signāli uz ekrānā rēgojās kā taisnas līnijas. Vēl pirms mirkļa viņa bija uztraukusies, bet dzīva, un nu jau pagalam. Ne sirdspukstu, ne smadzeņu darbības, ne temperatūras. Vienkārši novilkusi ķiveri? Nē, nevarēja būt, jo ik ķiveri ar RŪĶu virsnieku saistīja infrasarkanais slēgums. Tātad Hollija bija mirusi — un ne jau dabiskā nāvē.

Acīs Foalam sakāpa asaras. Hollija arī vēl? Tikai ne to.

—   Atsaukt glābējus? Suļķi, vai jūs esat pie pilna prāta? Mums Hollija jāuzmeklē. Jānoskaidro, kas noticis.

Suļķim par Foala jūtu izvirdumiem bija ne silts, ne auksts. Labākajā gadījumā viņš jutās uzjautrināts.

—   Kniepa bija nodevēja, kas, jādomā, tika slepeni sametusies uz vienu roku ar gobliniem. Acīmredzot zemiskais plāniņš kaut kur nogājis greizi, un viņa novākta. Nekavējoties aktivizē ķiveres pašiznīcinātāju, un pieliksim šīs noziedznieces lietai punktu.

Foals šausmās iepleta acis. — Aktivizēt pašiznīcinātāju? To es nevaru.

Suļķis novalbījās. — Atkal tās gudrības. Tev te nav nekādas teikšanas — klausi un viss.

—   Bet pēc pusstundas man būs satelītdati, — kentaurs protestēja. — Tik ilgi taču varam pagaidīt.

Pastūmis Foalu nostāk no ceļa, Suļķis aizspraucās līdz

tastatūrai. — Nekādā zinā. Tu zini noteikumus. Nedrīkst at-

i

stāt līķus guļam tur, kur tos var atrast cilvēki. Zinu, likums bargs, bet citādi nevar.

—   Varbūt ķivere sabojājusies! — Foals iesaucās, tverdamies pie salmiņa.

—  Vai iespējams, ka aparatūras bojājuma dēļ dzīvības pamatfunkciju signāli izdziest visi kā viens?

—   Nē, — Foals piekāpās.

—  Tieši cik mazticama ir tāda iespēja?

—   Aptuveni viena no desmit miljoniem, — tehniskais konsultants satriekts novilka.

Suļķis iekārtojās pie tastatūras. — Ja tev, kentaur, dukas par maz, es izdarīšu to pats. — Ievadījis savu paroli, viņš iedarbināja Hollijas ķiverē iebūvēto pašiznīcinātāju. Minhenē, kaut kur uz jumta, Hollijas ķivere izšķīda skābes paltī. Un teorētiski — arī Hollijas miesas.

—   Nu re, — Suļķis apmierināts noteica. — Ar viņu ir cauri, un nu mēs visi varēsim gulēt drusku mierīgākā miegā.

Es ne, Foals domāja, bezcerīgi blenzdams ekrānā. Mierīgā miegā es negulēšu vēl ļoti, ļoti ilgi.

teMPLBĀR a. dubLIna, irIja

Artēmijs Fauls uztrūkās no smaga, murgaina miega. Sapņos dīvaini, sarkanacaini kustoni ar līkiem ilkņiem viņam uzšķērda krūškurvi un mielojās ar sirdi. Uzrāvies sēdus tādā kā mazbērnu lāviņā, viņš nevilšus ķēra pie krūtīm. Krekls bija piekaltis asinīm, taču brūču nekādu. Viņš vairākkārt dziļi, nedroši ievilka elpu, lai smadzenēm pieplūst skābeklis. "Novērtējiet situāciju," Sulainis mūžam atkārtoja. "Ja gadās nonākt nepazīstamā teritorijā, izpētiet to, iekams verat vaļā muti. Desmit sekundes pavērojiet — tas var glābt dzīvību."

Artēmijs paraudzījās visapkārt, plakstus virinādams kā fotokameras aizslēgus. Nopētīdams ik sīkumu. Telpa bija mazītiņa, tāds kā bokss, aptuveni trīs kvadrātmetri. Viena siena bija viscaur caurspīdīga, tur pavērās skats uz Dublinas krastmalu. Spriežot pēc Mileniuma tilta, viņš atradās kaut kur Templbārā. Pati istabiņa bija būvēta no neparasta materiāla, tāda kā sudrabpelēka cieta, bet elastīga audekla, un pie necaurredzamajām sienām vīdēja vairāki plazmas ekrāni. Augstu attīstītas tehnoloģijas iespaids, taču viss šķita te stāvējis gadiem ilgi, gandrīz pilnīgā pamestībā.

Stūrī uz saliekama krēsla čurnēja meitene, galvu atspiedusi rokās. Pleci viņai trīsēja elsās.

Artēmijs nokremšķinājās. — Ko tu raudi?

Meitene ar joni izslējās, un acumirklī tapa skaidrs, ka meitene nav no parastajām. īstenībā izskatījās, ka viņa pieder pie pavisam citas sugas.

—   Smailas ausis, — Artēmijs brīnum savaldīgi noteica. — Protēzes vai īstas?

Hollija caur asarām gandrīz vai pasmaidīja. — Tipisks Artēmijs Fauls. Galvenais, kaut kā izlocīties. Ausis man ir pavisam īstas, kā tev labi zināms… bija zināms.

Labu brīdi Artēmijs klusēja, pārdomādams šajos pāris teikumos dāsni iešifrēto informāciju.

—   īstas smailas ausis? Tātad tu esi no citas sugas, nevis cilvēks? Varbūt elfs?

Hollija pamāja. — Esmu gan. Tiešām elfs. Vispār es esmu arī tas, ko jūs saucat par rūķiem, bet par rūķi es tikai strādāju.

—  Un elfi runā angliski, ja?

—   Mēs protam visas valodas. Tāds talants — dots līdz ar maģiju.

Artēmijs apjauta, ka šie atklājumi viņa līdzšinējā pasaulē visu apgriež kājām gaisā, tomēr sazin kāpēc viņš ticēja ik vārdam. It kā jau kur tas laiks būtu nojautis, ka elfi pastāv, un tagad tas vienkārši apstiprinātos. Kaut arī savādā kārtā viņš nespēja atminēties, ka līdz šodienai par elfiem būtu maz ieprātojies.

—    Un tu sakies mani pazīstam? Personiski vai ar kādas novērošanas sistēmas starpniecību? Šķiet, ka tehnoloģija jums nenoliedzami ir līmenī.

—    Mēs tevi pazīstam jau vairākus gadus, Artēmij. Tu spēri pirmo soli, un kopš tā laika mēs tevi paturam acīs.

Artēmijs jutās viegli iztrūcies. — Es spēru pirmo soli?

—   Jā. Decembrī, pirms diviem gadiem. Tu mani nolaupīji.

—   Un tā ir tava atriebība? Tas spridzeklis? Un manas ribas? — īru puišeli kā zibens ķēra briesmīga doma. — Un kas ar Sulaini? Pagalam?

Hollija centās, cik spēka, lai atbildētu uz visiem šiem jautājumiem. — Jā, atriebība, bet ne manējā. Un Sulainis ir dzīvs. Man tikai vajadzēja tevi dabūt projām no turienes, pirms seko nākamais uzbrukums.

—  Tātad mēs tagad esam draugos?

Hollija paraustīja plecus. — Varbūt. Tad jau redzēsim.

Izklausījās visai mulsinoši. Pat ģēnijam. Artēmijs sakrustoja kājas lotosa pozā un atbalstīja deniņus pret rādītājpirk stiem.

—   Labāk gan izstāsti man visu, — viņš teica, aizvērdams acis. — No paša sākuma. Un visu pēc kārtas.

Hollija tā arī darīja. Izstāstīja, kā Artēmijs viņu nolaupīja un vispēdējā mirklī palaida vaļā. Izstāstīja, kā viņi ceļoja uz Arktiku, lai atbrīvotu Artēmija tēvu, un apspieda Opālas Koboji sarīkoto goblinu dumpi. Sīki un smalki viņa izstāstīja par Čikāgas misiju, kuras laikā viņi atguva nozagto Laskubu — superdatoru, ko Artēmijs bija uzbūvējis no salaupītās elfu aparatūras. Visbeidzot vāri un klusi par komandiera Saknes bojāeju un Opālas Koboji noslēpumaino ieceri elfus un cilvēkus salaist ragos.

Artēmijs sēdēja kā sasalis, uzklausīdams simtiem neticamu faktu. Piere viņam bija viegli saraukta, it kā informācija būtu grūti aptverama. Pēdīgi, kad smadzenes datus bija apkopojušas, viņš atvēra acis.

—   Ļoti labi, — viņš ierunājās. — Neko no tā visa es neatceros, bet ticu. Es ticu, ka mums, cilvēkiem, ir kaimiņi, kas dzīvo pazemē.

—   Tik vienkārši?

Artēmijs uzmeta lūpu. — Kur nu! Es uzklausīju tavu stāstu un savietoju to ar faktiem, kas man zināmi. Vienīgais scenārijs, kurš vēl varētu izskaidrot visu, kas noticis, turklāt arī tavu ekscentrisko izskatu, ir izsmalcināta sazvērestības teorija, kurā iesaistīta krievu mafija un plastikas ķirurgu izlases brigāde. Maz ticams. Savukārt tavs elfu stāsts ar visu sakrīt līdz pat vienam otram sīkumam, kas jums, kapteine Kniepa, nemaz nevarētu būt zināms.

—   Un tas būtu?

—   Pēc tam, kad tu saki, man bija iztīrīta atmiņa, atklājās, ka gan man, gan Sulainim acīs ievietotas spoguļlēcas. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka lēcas esmu pasūtījis es pats, kaut gan neko tādu neatminos. Man ir aizdomas, ka es tās pasūtīju, lai izvairītos no jūsu hipnozes.

Hollija pamāja. Izklausījās sakarīgi. Elfi prata cilvēkus pakļaut hipnozei, bet te liela nozīme bija acu kontaktam, ne vien hipnotiskajai balsij. Spoguļlēcas objektam ļautu palikt pie apziņas un hipnotisko reakciju vienkārši tēlot.

—   Tā es būšu rīkojies tikai viena iemesla dēļ — acīmredzot kaut kur būšu noslēpis stimulatoru. Kaut ko, kas ar joni atjaunotu visas atmiņas, saistītas ar elfiem. Bet ko?

—   Nav ne jausmas, — Hollija sacīja. — Cerēju, ka tu visu atcerēsies, mani ieraudzījis.

Artēmija mute savilkās ļoti nepatīkamā smīnā. Tā pieaugušais varētu pasmīnēt, izdzirdējis bērnu iesākāmies, ka mēness noteikti taisīts no siera.

—   Nē, kapteine. Man ir aizdomas, ka jūsu Foala kunga atmiņas tīrīšanas tehnoloģija ir tikai solis tālāk par atmiņas farmakoloģisku slāpēšanu, kāda pie mums daudzās valstīs jau izmēģināta. Redz, smadzenes ir sarežģīts instruments: ja tām var iestāstīt, ka kaut kas nav noticis, tiek sagudrotas visādas versijas, kas šo ilūziju uztur spēkā. Tā sakot, par pretējo tās pārliecināt nav iespējams. Pat ja apziņa kaut ko atzīst, atmiņas tīrīšanas dēļ zemapziņa to apvērsīs. Līdz ar to, lai cik pārliecinoši tu runā, manu modificēto zemapziņu tas neietekmē. Zemapziņa man droši vien stāsta, ka tu esi halucinācija vai maza auguma spiedze. Nē, atmiņu es varu atgūt tikai gadījumā, ja mana zemapziņa nespētu piedāvāt sakarīgu skaidrojumu — teiksim, ja kāds, kuram es uzticos bez ierunām, man sniegtu neapstrīdamus pierādījumus.

Hollija juta, ka sāk zaudēt savaldīšanos. Artēmijs viņai prata krist uz nerviem kā neviens. Bērns, kurš pret visiem citiem izturējās kā pret bērniem.

—   Un kurš tad būtu tas, kam tu uzticies?

Pirmoreiz kopš Minhenes Artēmijs pa īstam pasmaidīja. — Nu, kā — protams, es pats.

Minhene

Sulainis atģidies konstatēja, ka no degungala pil asinis. Lāses krita uz viesnīcas šefpavāra baltās mices. Pats šefpavārs virtuves darbinieku pulciņā stāvēja lejāk, noliktavā, kam nu bija iegrauts jumts. Spalvainajā dūrē viņš bija sažņaudzis tuteni — ja nu milzis, kurš uz apdriskātā matrača bija iegāzies cauri dakstiņiem, izrādītos kāds jukušais.

—   Atvainojiet, — šefpavārs ieteicās pavisam pieklājīgi, kas ir rets gadījums, — vai esat dzīvs?

Sulainis apdomājās. Lai cik tas šķistu neticami, laikam dzīvs viņš bija gan. Matracis bija viņu paglābis no dīvainā šāviņa. Arī Artēmijs bija dzīvajos. Viņš atminējās samanījis aizbilstamā sirdspukstus, pirms zaudēja samaņu. Tagad gan nekas tāds nebija saklausāms.

—   Dzīvs, — viņš nokunkstēja. No lūpām nobira putekļu un asiņu javas gabali. — Kur ir puika, ar ko biju kopā?

Visi, kas bija sastājuši izpostītajā noliktavā, saskatījās.

—  Nekāda puikas nebija, — šefpavārs beidzot teica. — Caur jumtu jūs te iegāzāties viens pats.

Bija skaidrs, ka sanākušie labprāt dzirdētu kādu izskaidrojumu — citādi ziņos policijai.

—  Protams. Nekāda puikas nebija. Piedodiet, pēc kritiena no trešā stāva galvā viss var sagriezties.

Tie piekrītoši pamāja — visi kā viens. Kuram gan ienāktu prātā milzim pārmest tādu nelielu izmuldēšanos?

—    Atspiedos pret margām, sildījos saulītē, un margas pajuka. Par laimi, krizdams paguvu paķert līdzi matraci.

Skaidrojums tika uztverts ar vispārēju skepsi, ko tas tiešām godam pelnīja. Pauzdams kopus viedokli, šefpavārs neticīgi pārvaicāja: — Paguvāt paķert matraci?

Sulainis bija spiests likt lietā attapību, kas nebūt nav viegli, ja itin visas asinis saplūdušas pieres apvidū.

—   Nu ja. Bija izlikts uz balkona. Gulšņāju saulītē.

Tā sauļošanās izklausījās galīgi neticama. jo sevišķi tāpēc, ka patlaban bija dziļa ziema. Sulainis apzinājās, ka pūlīti izkliedēt var tikai ar vienu metodi. Ar visai radikālu, tomēr tai vajadzēja nostrādāt.

Iebāzis roku azotē, viņš no žaketes iekškabatas izvilka nelielu piezīmju grāmatiņu.

—    Es, protams, viesnīcu sūdzēšu tiesā. Par psiholoģisko traumu vien man pienākas pāris miljoni eiro. Nemaz nerunājot par miesas bojājumiem. Cerams, varu rēķināties ar jums, krietnie ļaudis, ka nāksit par lieciniekiem.

Šefpavārs nobālēja, pārējie tāpat. Liecība pret darba devēju bija pirmais solis ceļā uz bezdarbu.

— Es… es nezinu gan, — viņš sastomījās. — Vispār jau es neko neredzēju. — Paklusējis viņš ierāva gaisu nāsīs. — Vai tikai tur nesvilst mana bezē kūka? Deserts būs pagalam.

Pārlēcis pār dakstiņu lauskām, viņš spruka atpakaļ uz viesnīcu. Pārējie centās neatpalikt, un pēc mirkļa Sulainis atkal bija viens. Viņš pasmaidīja par spīti sāpei, kas tūliņ iedūra sprandā. Atlika piedraudēt ar tiesas darbiem, un liecinieki parasti pašķīda uz visām pusēm tikpat žigli kā glābdamies no apšaudes.

Milzīgais eirāzietis izkārpījās no atlūzu grēdas. Tiešām jābrīnās, ka bija laimējies nepalikt uzdurtam uz kādas sijas. Triecienu pa lielākai daļai bija amortizējis matracis, savukārt brusas bija puspuvušas, tāpēc pārlūzušas pavisam viegli.

Viņš nolaidās uz grīdas un notrauca putekļus no uzvalka. Tagad pirmām kārtām vajadzēja uzmeklēt Artēmiju. Šķita visnotaļ ticami, ka zēnu pievācis tas, kurš bija mēģinājis viņu nogalēt. Bet kurš gan censtos viņu nogalēt, lai tūliņ pēc tam objektu saņemtu gūstā? Ja nu vienīgi kāds nezināms pretinieks, kas vienkārši izmantojis situāciju un nospriedis pieprasīt izpirkuma maksu.

Sulainis atgriezās viesnīcas numurā, kur it viss bija gluži neskarts. Nebija nekā, kas liecinātu, ka te vispār kas sprādzis. Pārmeklēšana neatklāja neko neparastu, izņemot veselus pulciņus beigtu kukaiņu un zirnekļu. Interesanti. Izskatījās, ka zilais uzplaiksnījums skar tikai dzīvas būtnes, kurpretī ēkas ne.

Zilais vilnis, ieteicās zemapziņa, bet apziņa nelikās dzirdis.

Viņš veicīgi sakravāja Artēmija mantas un, protams, arī pats savējās. Ieročus un novērošanas aparatūru noliks lidostas bagāžas glabātavas kamerā. No Kronska viesnīcas viņš aizgāja neizrakstījies. Priekšlaikus izrakstīties būtu aizdomīgi, un, ja veiksies, visu varbūt izdotos atrisināt līdz brīdim, kad Artēmija skolasbiedri dosies mājup.

Viesnīcas autonovietnē iesēdies hammerā, viņš brauca

uz lidostu. Ja Artēmijs bija nolaupīts, nolaupītāji, cerēdami uz izpirkumu, sazināsies ar Faulu muižu. Ja principāls bija vienkārši pamucis tālāk no briesmām, arī viņš dosies turp — tā abi bija vienojušies ne reizi vien. Tā vai citādi, pēdas veda uz Faulu muižu, tātad tieši turp veda arī Sulaiņa ceļš.

T'EMLĀRA. DUBLINA, IRIJA

Artēmijs jutās gana atspirdzis, lai virsroku ņemtu viņa dabiskā ziņkāre. Apstaigājis šauro istabiņu, viņš aptaustīja sūkļveida sienas.

—   Kas šī ir par vietu? Kaut kāds slepens novērošanas postenis?

—  Tieši tā, — Hollija atsaucās. — Es te pirms pāris mēnešiem tupēju sardzē. Noziedzīgs punduru grupējums bija ieplānojis tikšanos ar zagtu dārglietu slēpējiem. No ārpuses izskatās pēc debesjuma gabaliņa virs ēkas. Sī te ir "piesta" — tāda kapsula.

—   Nomaskēta? Neredzama?

—  Nē, pielāgojas fonam kā hameleons. Maskējums izmantots, re, kombinezonā.

—   Es pieļauju, tev ir zināms, ka hameleoni nemaina krāsu, pielāgodamies fonam. Krāsa viņiem mainās atkarībā no noskaņojuma un temperatūras.

Hollija pavērās laukā, uz Templbāru. Dziļi lejā pa šaurajām, amatnieku bodīšu pilnajām ieliņām klīda tūkstošiem tūristu, muzikantu un vietējo iedzīvotāju.

—   Saki to Foalam. Viņš ir tas, kurš sagudro visus tos nosaukumus.

—   Ā, nu ja, — Artēmijs sacīja. — Foals. Kentaurs, vai ne?

—   Jā. — Hollija uzlūkoja Artēmiju. — Tu visu uztver ļoti mierīgi. Parasti cilvēki vai jūk prātā, par mums ko uzzinājuši. Vienu otru piemeklē šoks.

Artēmijs pasmaidīja. — Es neesmu nekāds parastais cilvēks.

Hollija atkal aizgriezās. Tur nu nebija ko iebilst.

—  Kapteine Hollija Kniepa… Paklau, ja reiz Elfu tauta mani uzskata par bīstamu ienaidnieku, kāpēc tu mani izdziedēji?

Hollija atspieda pieri pret kapsulas caurspīdīgo sienu.

—   Tādi nu mums daba, — viņa atbildēja. — Un, protams, tu esi vajadzīgs, lai palīdzētu man atrast Opālu Koboji. Nebūs pirmā reize — var taču pamēģināt atkal.

Artēmijs nostājās viņai līdzās pie loga. — Tātad vispirms jūs man izsvēpējat atmiņu, un pēc tam es izrādos vajadzīgs?

—    Jā, Artēmij. Izsmejies vien, cik uziet. Varenajiem RŪĶiem nepieciešama tava palīdzība.

—   Ne taču par baltu velti, — Artēmijs bilda, aizpogādams žaketi pāri krekla asinstraipam.

Hollija apcirtās. — Tu gribi samaksu? Nopietni? Pēc visa, ko Elfu tauta darījusi tavā labā? Vai tu kaut reizi mūžā nevari izdarīt ko krietnu vienkārši tāpat?

—   Izskatās, ka jūs, elfi, esat pārlieku emocionāla rase.

Cilvēkiem domāšana ir mazlietiņ lietiškāka. Paraudzīsimies uz faktiem: tu esi bēgle — tevi vajā gan likumsargi, gan slepkavnieciski noskaņota, ģeniāla laumiņa. Finanšu līdzekļu tev nav, gandrīz nekā cita arī ne. Es esmu vienīgais, kas var palīdzēt tev sadzīt pēdas tai Opālai Koboji. Manuprāt, par to kurš katrs būtu gatavs atdot pāris stieņu zelta.

Hollija pazibināja baltu aci. — Tu jau pats tikko teici, zankerēn. Man nekā nav.

Artēmijs cēlsirdīgi paplēta rokas. — Esmu gatavs paļauties uz tavu godavārdu. Ja vari garantēt, ka saņemšu vienu metrisko tonnu zelta no jūsu ķīlnieku fonda, es izdomāšu, kā sakaut to Opālu Koboji.

Hollijai nebija kur sprukt, un to viņa labi apzinājās. Nebija ne mazāko šaubu, ka Artēmijs varēja viņai palīdzēt gūt pār Opālu virsroku, tomēr riebās algot cilvēku, kurš reiz bijis draugs. — Un ja nu Koboji sakauj mūs pašus?

—   Ja Koboji mūs abus sakauj un, pieļauju, nogalina, šo parādu drīkst uzskatīt par spēkā neesošu.

—   Lieliski, — Hollija noburkšķēja. — Gandrīz vai ir to vērts.

Pagājusi nostāk no loga, viņa sāka rakāties kapsulas aptiekas skapī. — Zini ko, Artēmij? Tu esi tieši tāds, kāds biji, kad mēs pirmoreiz iepazināmies. Alkata zaņķerēns, kam nospļauties uz itin visiem, izņemot sevi pašu. Tu tiešām tāds arī gribi nodzīvot līdz mūža galam?

Artēmija sejā nepakustējās ne vaibsts, bet dziļi sirdī viņam vārījās vesela emociju vētra. Protams, viņš rīkojās pareizi, pieprasīdams samaksu, — būtu dumji to nedarīt. Taču, jau prasību laizdams pār lūpām, viņš bija sajuties vainīgs. Atkal tā stulbā, nez no kurienes parādījusies sirdsapziņa. Likās, ka māte to prot iedarbināt, kad vien ienāk prātā, un to pašu mācēja arī šī elfu dāmīte. Jācenšas savaldīties.

Hollija bija pārmeklējusi skapi. — Nu, konsultanta kungs? Ar ko sāksim?

Artēmijs lieki nevilcinājās. — Mēs esam divi vien un augumā ne sevišķi padevušies. Vajadzīgi papildspēki. Patlaban Sulainis droši vien ir ceļā uz Faulu muižu. Varbūt jau ticis galā.

Ieslēdzis mobilo tālruni, viņš nospieda ātrā savienojuma taustiņu. Balss ieraksts vēstīja, ka adresāts, kam viņš zvana, neesot sasniedzams. Neklausīdams ieteikumam zvanīt vēlreiz, viņš tālrunī ievadīja Faulu muižas numuru. Pēc trešā signāla ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Acīmredzot vecāki jau bija aizbraukuši uz Vestmetas kūrortu.

—   Sulaini, — Artēmijs ierunāja atbildētājā, — ceru, ka esi sveiks un vesels. Man pašam arī nekas nekaiš. Klausies ļoti vērīgi, ko teikšu, un tici man, ka ik vārds ir patiess… — Viņš izklāstīja visu, kas todien noticis. — Drīz būsim klāt. Ierosinu savākt pārtiku un visu, kas nepieciešams, tad doties uz kādu drošu vietu…

Hollija uzsita viņam pa plecu.

—   Mums derētu taisīties no šejienes, ka tiekam. Koboji nav nekāda muļķe. Es nebrīnīšos, ja viņai ir padomā kāds rezerves plāns, sak, ja nu tomēr izdzīvojam.

Artēmijs aizklāja klausuli ar delnu.

—   Piekrītu. Es arī rīkotos tāpat. Iespējams, ka tā Koboji jau kuru katru mirkli būs klāt.

It kā pēc komandas viena kapsulas siena ar čūkstoņu izgaisa. Caurumā stāvēja Opāla Koboji, viņai pie sāniem — Mervs un Skants Brili. Laumu dvīņi bija bruņojušies ar caurspīdīgām plastmasas pistolēm. Merva pistoles stobrs vēl gailēja pēc šāviena, kas bija izšķīdinājis sienu.

—   Slepkava! — Hollija iekliedzās, ķerdama pēc ieroča.

Mervs nevērīgi izšāva — lādiņš aizšvīkstēja Hollijai gar pašu galvu, nosvilinādams uzacis. Hollija aprāvās un pacēla rokas.

—  Kā noprotu — Opāla Koboji? — Artēmijs teica, tomēr, nebūtu Hollija paguvusi visu izstāstīt, viņš visādā ziņā būtu nospriedis, ka iepretim stāv nekas cits kā cilvēka bērns. Opālas melnie mati uz pakauša bija sapīti garā pīnē, un mugurā viņai bija rūtots priekšauts, kādus valkāja miljoniem skolnieču it visur pasaulē. Ausis, protams, apaļeniskas.

—  Artēmij Faul, cik patīkami, ka atkal redzamies. Es tiešām uzskatu, ka citos apstākļos mēs varētu būt sabiedrotie.

—  Apstākļi mēdz mainīties, — Artēmijs sacīja. — Varbūt tomēr varam samesties uz vienu roku.

Hollija nosprieda to Artēmijam neņemt ļaunā — pierādījumu trūkuma dēļ. Iespējams, puika tikai tēloja nodevēju, lai viņus abus izpestītu. Varbūt.

Opāla noplivināja garās, izliektās skropstas. — Vilinoši. Tomēr ne. Man ir sajūta, ka pasaulē vietas pietiek tikai vienam mazgadīgam ģēnijam. Un tagad, kad izliekos par bērnu, šis ģēnijs būšu es. Būsim pazīstami — Belinda Cito, meitenīte ar dižiem plāniem.

Hollija pastiepa roku pēc šaujamā, bet aprāvās, jo Merva caurspīdīgā pistole tūliņ pacirtās uz viņas pusi.

—  Es jūs pazīstu, — viņa uzrunāja brāļus Brilus. — Laumu dvīņi. Jūs rādīja televīzijā.

Skants nespēja noslēpt smaidu. — Jā, "Kanto šovā". Sezonas populārākais raidījums. Mums padomā arī grāmata, vai ne, Merv? Par to, kā mēs…

—   Pasakām līdz galam, ko otrs gribējis teikt, — Mervs pabeidza teikumu, kaut arī labi zināja, ko tas viņam maksās.

—   Aizverieties reiz, jūs, neglābjamie kretīni, — Opāla noskaldīja, veltīdama Mervam indīgu skatienu. — Turiet šaujamos gatavībā un mēli aiz zobiem. Tagad nav runas par jums — runa ir par mani. Lieciet to aiz auss, tad man varbūt nevajadzēs jūs abus sašķaidīt putrā.

—  Jā, protams, Koboji jaunkundze. Runa ir tikai par jums.

Opāla gandrīz vai nomurrāja: — Tieši tā. Runa vienmēr

ir par mani. Es te esmu vienīgā svarīgā persona.

Artēmijs it kā starp citu ieslidināja roku kabatā. To, kurā viņš turēja mobilo tālruni, kas aizvien vēl nodrošināja savienojumu ar Faulu muižu.

—   Ja atļausit, Koboji jaunkundze. Šāda slimīga iedomība parasti raksturīga tiem, kuri nesen pamodušies no komas. Tā pazīstama kā Narcisa sindroms. Esmu rakstījis par šo tēmu "Psihologu gadagrāmatā" — ar pseidonīmu sers E. Brams. Tik ilgu laiku pavadot, tā sakot, tikai pašam savā sabiedrībā vien, visi citi zaudē reāla objekta statusu…

Opāla pamāja Mervam. — Debestiņ, apklusini taču viņu.

Mervs labprāt paklausīja un ietrieca zilu enerģijas lodi Artēmijam tieši krūtīs. īru puika saļima teikuma vidū.

—    Ko tu izdarīji?! — Hollija iekliedzās, nomezdamās Artēmijam līdzās. Ar atvieglojumu viņa konstatēja, ka zēna sirds zem asiņainā krekla sitas vienmērīgi.

—   Nē, nē, — Opāla vēstīja, — beigts viņš nav — tikai no sāpēm apdullis. Kas par dieniņu — mazajam Artēmijam!

Hollija paglūnēja uz sīko laumiņu — kapteines piemīlīgos vaibstus izķēmoja sāpes un zvērisks niknums. — Ko tev no mums vajag? Ko tu vēl gribi?

Opāla savilka nevainīgu ģīmi. — Mani gan tur nav ko vainot. Vaino pati sevi! Es tikai gribēju gāzt elfu civilizāciju, kādu to pazīstam, bet nekā — tev tas nebija pa prātam. Tad es izplānoju dažas salīdzinoši vienkāršas slepkavības, bet tev katrā ziņā vajadzēja izdzīvot. Starp citu, žetons par to, kā tu pamanījies izvairīties no biobumbas. Noskatījos — biju metrus divdesmit augstāk, savā slepenmetāla ģeoplānā. Aizturēt solīniju ar RŪĶu ķiveri — atjautīgs gājiens. Bet tagad, pēc tam kad esi man sagādājusi tik daudz pūļu un raižu, es laikam atļaušos mazu izpriecu.

Hollija apvaldīja bailes, kas kā kamols kāpa rīklē.

—  Izpriecu?

—   Jā gan. Es te biju iecerējusi ar Foalu izspēlēt vienu nešpetnu jociņu. Tādu dramatisku — saistībā ar vienpadsmit pasaules brīnumiem. Taču tagad esmu nospriedusi, ka tu esi labāka kandidāte.

Hollija saspringa. Derēja zibenīgi raut laukā šaujamo — citas izejas nebija. Tomēr viņa nevarēja novaldīties nepavaicājusi — tāda elfiem daba.

—   Cik nešpetnu?

Opāla pasmīnēja. Ļaunīgi — nekā citādi to nenosauksi.

—   Troļļu garā, — viņa atteica. — Un vēl kas. To es saku tāpēc, ka tu mirsi, un es gribu, lai tu, kad mirsi, mani nīsti tikpat stipri, kā es nīstu tevi. — Opāla apklusa un nogaidīja, lai spriedze vairojas. — Vai atminies to vājo punktu? Spridzeklim, ko es piejozu pie Jūliusa?

Hollijai likās, ka sirds piepūšas kā balons, draudēdama pārplēst krūškurvi. — Atceros.

Opālas acis iegailējās. — Redz, tur tāda nemaz nebija.

Hollija ķēra pēc ieroča, un Mervs ietrieca viņai krūtīs zilu lādiņu. Pret grīdu viņa atsitās, jau zaudējusi samaņu.

SESTA NODAĻA troĻĻu GARĀ

Zem Atlantijas OKEĀNA, divas judzes no keri piehrASTes, ĪRIijas ūdeņos

trīstūkstoš metru zem Atlantijas okeāna virsmas kāds -JL RŪĶu ģeoplāns pa šauru vulkānisku dziļvagu traucās uz pazemes upes grīvu. Upe veda uz RŪĶu ģeoplānu ostu, kur pasažieri varēja pārsēsties ierindas transportlīdzeklī.

Uz borta bija trīs pasažieri un pilots. Pasažieri — viens punduris kriminālnoziedznieks un divi Atlantīdas apsargi viņam pavadoņos. Minētais kriminālnoziedznieks, Mulčs Rakums, bija lieliskā omā, kaut arī tērpies cietumnieka drānās, jo beidzot bija sagaidījis apelācijas tiesu un advokāts optimistiski vēstīja, ka visas pret klientu celtās apsūdzības tikšot dzēstas — gluži formāla iemesla dēļ.

Mulčs Rakums bija tuneļu punduris — pametis raktuves, lai nodotos noziedznieka dzīvei. Piesavinājies zaņķeru mājās atrodamās vērtslietas, viņš tās pārdeva melnajā tirgū. Pēdējos gados liktenis viņu bija savedis kopā ar Artēmiju Faulu un

Holliju Kniepu, un pundura lomu šajās dēkās bija grūti novērtēt par zemu. Neko darīt, brīvā vilka dzīvei treknu punktu pielika RŪĶu garās rokas.

Iekams Mulčs Rakums tika aizvests uz apcietinājuma vietu izciest atlikušo sodu, viņam bija ļauts atvadīties no saviem cilvēku sugas draugiem. Artēmijs viņam tostarp iedeva divas mantiņas. Viena bija zīmīte — ar ieteikumu pārbaudīt, tieši kurā brīdī izsniegts pirmais kratīšanas orderis ar atļauju pārmeklēt viņa alu. Otra — zelta medaljons, ko vajadzēja atdot Artēmijam pēc diviem gadiem. Acīmredzot Artēmijs ap to laiku plānoja atsākt viņu abu sadarbību. Medaljonu Mulčs bija izpētījis tūkstošiem reižu, lūkodams saprast, kas tur par knifu, līdz nemitīgās berzēšanas un rīvēšanas dēļ atklājās, ka medaljons ir apzeltīts datordisks. jādomā, Artēmijs tur bija ierakstījis pašam sev adresētu vēstījumu. Pagādājis iespēju atdzīvināt atminas, ko RŪKi viņam bija atņēmuši.

Aizvests uz Dzīli, stingrā režīma cietumu Atlantīdas apkaimē, Mulčs nekavējoties pieprasīja tikšanos ar advokātu. Kad pukstēdams uzradās valsts nodrošinātais advokāts, Mulčs viņam ieteica pārbaudīt, ar kuru dienu datēts orderis, kas ļāvis veikt kratīšanu, pēc kuras viņš tika arestēts pirmoreiz. Brīnumainā kārtā datumi sazin kā izrādījās aplami. RŪĶu dators vēstīja, ka vispirms Jūliuss Sakne Mulča alu pārmeklējis un orderi dabūjis tikai pēc tam. Līdz ar to bija anulējams gan šis, gan arī visi pēcākie aresti. Atlika tikai nogaidīt, līdz būs galā visa papīru izskatīšanas lieta, un pārciest pēdējo sarunu ar virsnieku, kurš viņu bija aizturējis, — citādi Mulčs bija punduris uz brīvām kājām.

Pēdīgi tā diena bija klāt. Mulčs ģeoplānā tika transportēts uz ķerstakļu pārvaldi, lai tiktos ar Jūliusu Sakni. Elfu likumi Saknēm ļāva Mulču vēl pēdējoreiz trīsdesmit minūtes pratināt, lai izspiestu no viņa kādu nebūt atzīšanos. Pundurim atlika vien ciest klusu, un ap vakariņlaiku viņš jau baudītu kurmi karija mērcē savā iecienītajā punduru karbonāžēstuvē.

Viņš sažņaudza medaljonu dūrē. Kas to visu sarīkojis — par to nebija ne mazāko šaubu. Artēmijs sazin kā bija ielauzies RŪĶu datorā un datumus samainījis. Zaņķerēns bija viņa atbrīvotājs.

Viens no apsargiem, sīks elfiņš ar atlantīdiešu žaunām, žļurkstoši ievilka elpu caur žaunu spraugām un nopūtās — caur muti.

—   Eu, Mulč, — viņš iegārdzās. — Ko iesāksi, ja apelāciju tomēr noraidīs? Sāksi piņņāt kā skuķis? Vai saglabāsi stoisku mieru — kā īstam pundurim pieklājas?

Mulčs pasmaidīja, atklādams skatam neticami daudzos zobus. — Par mani, grundul, nekreņķējies. Es vēl šovakar krimtīšu kādu no taviem brālēniem.

Parasti kurš katrs ņirga, ieraudzījis Mulča kapakmeņiem līdzīgos zobus, tūliņ pārdomāja un apklusa, taču šis apsargs nebija radis, ka ieslodzītie viņam runātu pretim.

—   Tu, punduri, pievaldi savu lielo muti. Gan tu man vēl Dzīlē dabūsi akmeņus krimst, cik uziet.

—    Sapņo vien, grundul, — Mulčs atcirta, pēc garajiem zemošanās mēnešiem ar prieku atkal izbaudīdams ķircināšanās garšu.

Virsnieks pietrūkās kājās. — Munduls! Mans vārds ir Munduls!

—   Nuja, grundul, tieši tā es jau teicu.

Otrs virsnieks ieķiķinājās — tas bija no ūdens fejām, ar plēvotiem spārniem, salocītiem uz muguras. — Liec nu viņu mierā, Mundul. Vai tad nesaproti, ar ko tu runā? Ar Mulču Rakumu! Ar pašu slavenāko zemzemes zagli.

Mulčs pasmaidīja — par spīti tam, ka slava zaglim nāk tikai par ļaunu.

—   Šim puisim pūrā ir pilns ģeniālu triku komplekts. Mulča smaids sāka bālēt, jo nupat kļuva skaidrs, ka atkal

sekos dzēlību lavīna.

—   Nuja, vispirms viņš nozog cilvēkiem Žila Rimē futbolkausu un lūko to pārdot RŪĶu slepenajam aģentam.

Munduls apsēdās, līksmi saberzēdams rokas. — Ko tu neteiksi! Kas par izdomu! Diez kā tādas smadzenes satilpst tik niecīgā galviņā?

Feju apsargs ņēmās cienīgi soļot pa ģeoplānu, deklamēdams kā aktieris: — Tad viņš nočiepj vienu tiesu Artēmija Faula zelta un nobēdzinās Losandželosā. Un vai gribi zināt, tieši kā viņš tur nobēdzinās? Mulčs nostenējās.

—   Stāsti! — Munduls nogārdzās, caur žaunām nejaudādams gana strauji ievilkt elpu.

—  Viņš nopērk pašam debesskrāpja augšstāva dzīvokli un sāk kolekcionēt zagtas Kinoakadēmijas balvas.

Munduls smējās tā, ka žaunas plakšķēja vien. Mulčs vairs nevarēja izturēt. Ko tādu ciest bija pilnīgi lieki — debestiņ, viņš taču faktiski bija brīvs elfs! — Pašam? Pašam? Vai tik nebūsi par daudz tupējis zem ūdens? Rādās, ka spiediens tev saplacinājis smadzenes.

—   Man smadzenes plakanas? — feju apsargs nobrīnījās.

— Vai tad es esmu tas, kurš nosēdējis aiz restēm pārsimt gadu?

Vai tad man rokas važās un laužņi mutē?

Tur nu nebija ko iebilst. Mulča kriminālo karjeru diez vai varēja saukt par panākumiem bagātu. Pieķerts viņš bija biežāk nekā izmucis. RŪĶiem vienkārši bija par daudz labas tehnoloģijas, lai varētu cerēt izsprukt. Varbūt bija laiks sākt godīgu dzīvi — kamēr vēl nav iemeties vītums vaigā.

Viņš pažvadzināja rokudzelžus, kas bija pieķēdēti pie aizturēto sola margām. — Ilgi es tos vairs nevalkāšu.

Munduls pavēra muti, grasīdamies ko teikt, tad aprāvās. Plazmas ekrāns pie sienas bija iegaismojies sarkans. Tas nozīmēja — uzmanību. Bija gaidāma svarīga ziņa. Uzkabinājis austiņas, Munduls pagrieza ekrānu tā, lai Mulčs nevar redzēt, un klausījās. Vieglprātība apsarga sejā pagaisa kā nebijusi.

Pēc brīža viņš nosvieda austiņas uz pults. — Izskatās, ka tās važas tu valkāsi drusku ilgāk nekā iedomājies.

Mulčam žoklis nokārās tā, ka mutes laužņi iespīlējās.

—   Kāpēc? Kas noticis?

Munduls pakasīja zvīņēdes plankumu uz žaunām. — Es, notiesātais, to nemaz nedrīkstētu tev teikt, bet komandieris Sakne ir noslepkavots.

Šoks bija milzīgs — it kā Mulču kāds būtu pievienojis pie zemzemes elektriskā tīkla.

—   Noslepkavots? Kā?

—   Sprādziens, — Munduls teica. — Galvenais aizdomās turētais — no RŪĶu virsniekiem. Kapteine Hollija Kniepa. Pati pazudusi bez vēsts, tiek uzskatīta par mirušu. It kā virszemē gājusi bojā, tomēr ziņa nav apstiprināta.

—   Nebrīnos ne drusciņas, — piebilda ūdens feju apsargs.

—   Sievišķi darbam ķerstakļos ir par daudz temperamentīgi. Diez vai tiktu galā kaut vai ar tik vienkāršu darbu kā mūsējais.

Mulčs jutās satriekts. Smadzenes šķita izlēkušas no eņģēm un griezās pa galvu riņķī apkārt. Hollija noslaktējusi Jūliusu? Kā tas bija iespējams? Nebija iespējams, un cauri. Būs kāds misēklis. Un tagad Hollija pazudusi bez vēsts un tiek uzskatīta par mirušu. Kā kaut kas tāds varēja notikt?

— Lai tur, kā tur, — Munduls turpināja, — mums tas mūsu bundulis jāgriež apkārt un jābrauc atpakaļ uz Atlantīdu. Tava klaušināšana, rādās, tiek atlikta uz nenoteiktu laiku — līdz visa tā putra tiks kā nebūt izstrēbta.

Ūdens feju apsargs Mulčam rotaļīgi paplikšķināja pa vaigu. — Stulbs pavērsiens, punduri. Bet nekas — kazi, nepaies ne pāris gadu, un viss tiks salikts pa plauktiņiem.

To pliķēšanu Mulčs gandrīz nejuta, bet teikto sadzirdēja gan. Pāris gadu. Vai vēl pāris gadu Dzīlē viņš maz izturēs? Jau tagad sirds alktin alka pēc tuneļiem. Pirkstos gribējās sajust mīkstu zemi. Iekšas bija iztīrāmas — tās kliedza pēc kārtīgas rupjas barības. Un, protams, pastāvēja zināma iespēja, ka Hollija tomēr ir dzīva un viņai vajadzīga palīdzība. Vajadzīgs draugs. Nāksies mukt — citas izejas nebija.

Jūliuss pagalam. Nevar būt.

Mulčs gara acīm pārskatīja savu pundura talantu sarakstu, lai izraudzītos bēgšanai to piemērotāko. Maģija viņam bija konfiscēta jau kur tas laiks, jo Mulčs pastāvīgi pārkāpa teju visus elfu Grāmatas baušļus, taču evolūcija punduriem bija piešķīrusi citas ļoti neparastas spējas. Viena otra Tautai bija plaši pazīstama, taču punduri bija izslavēti noslēpumu glabātāji, jo uzskatīja, ka izdzīvot var tikai tas, kurš savas spējas prasmīgi slēpj. Labi bija zināms, ka punduri rok ejas, atkabinājuši apakšžokli un ierīdami zemi, ko savukārt pārstrādātu kopā ar gaisu atkal izgrūž laukā pa otru galu. Lielākā daļa elfu zināja, ka punduri prot padzerties caur ādas porām un, ja viņi kādu laiku padzīvo slāpēs, poras pārvēršas par miniatūriem piesūcekņiem. Jau mazāk bija tādu, kas zināja, ka punduru spļaudekļi ir luminiscējoši un, nonākot saskarē ar gaisu, sacietē. Un nevienam nebija zināms, ka punduru gāzu meteorisma blakusprodukts ir metānu ražojoša baktērija, dēvēta par metanobrevibacter smithii, kas novērš dekompresijas izraisītu saslimšanu, no kādas cieš dziļūdens nirēji. Taisnību sakot, tas nebija zināms arī pašiem punduriem. Viņi zināja tikai to, ka tajās retajās reizēs, kad kādam no tautiešiem gadījās izrakties klajā jūrā, spiediena maiņa it kā nemaz nebija jūtama.

Mirklīti visu to apsvēris, Mulčs izdomāja, kā tikt projām, apvienojot visas minētās spējas. Svaigi izperināto plānu vajadzēja likt lietā nekavējoties, iekams ģeoplāns bija ielaidies Atlantijas dziļvagās. Kolīdz tas ienirs par daudz dziļi, izredžu nebūs nekādu.

Ģeoplāns iegriezās slaidā lokā, lai dotos uz māju pusi. Ticis laukā no īru zvejas ūdeņiem, pilots iedarbinās dzinējus ar pilnu jaudu. Mulčs ņēmās laizīt delnas, spļaudekļus ziezdams spuraino matu ērkulī.

Munduls iesmējās. — Rakum, ko tu dari? Pucējies par godu kameras biedram?

Mulčam no sirds kārojās atkabināt žokli un izkost no Mundula kādu gabalu, taču laužņi liedza atvāzt muti tik platu, lai žoklis izlektu no eņģēm. Nācās apmierināties ar kodīgu piezīmi.

— Varbūt es arī esmu cietumnieks, grundul, bet pēc gadiem desmit būšu uz brīvām kājām. Kurpretim tu būsi derdzīgs pintiķis līdz mūža galam.

Mundulis nikni pakasīja zvīņēdi uz žaunām. — Tu, kundziņ, tikko nopelnīji sešas nedēļas karcerī.

Mulčs tikai laizīja pirkstus, siekalas izziezdams uz galvvirsas un pakauša, ciktāl vien varēja aizsniegties ar dzelžos saslēgtajām rokām. Bija jūtams, kā spļaudekļi sacietē, pārklādami galvu kā ķivere. TieЈi kā ķivere. Tā darbodamies, Mulčs sparīgi vilka gaisu nāsīs, noglabādams to zarnās. Ik elpas vilciens no hermetizētā ģeoplāna gaisu izsūca straujāk, nekā piegādes sūkņi to spēja kompensēt.

Apsargi viņa dīvaino izturēšanos nemanīja, un, pat ja būtu manījuši, noteikti vainotu cietumnieka nervus. Padziļināta elpošana un pārspīlētas rūpes par izskatu — klasiskas nervozitātes pazīmes. Un kurš gan varēja pārmest, ka Mulčam nervi sagājuši čupā? Galu galā, viņš devās atpakaļ uz vietu, kura noziedzniekiem rādījās ļaunos murgos.

Mulčs tikai laizījās un vilka gaisu tā, ka krūtis cilājās kā plēšas. Iekšās samilza spiediens — gaiss prasījās laukā.

Turies, viņš sev piekodināja. Pašam būs vajadzīgs ik burbulītis.

Čaula ap galvu jau kraukstēja, un, būtu apgaismojums blāvāks, tā spoži spīdētu. Gaiss kabīnē kļuva retināts — Mundula žaunas to manīja, pat ja viņš pats nemanīja neko. Tās viļņojās un plivinājās, cenzdamās sparīgāk uzsūkt skābekli. Mulčs iekampa gaisu vēlreiz — milzu malku. Spiediena starpībai augot, nošķindēja ģeoplāna priekšgala plāksne.

Jūras feju apsargs pārmaiņu samanīja pirmais. — Eu, grundul…

Mundula sāpju pilnā grimase pauda, ka šīs palamas dēļ viņš cietis gadiem. — Cik reižu man tev jāsaka!

— Labi jau labi, Mundul, necel zvīņas gaisā. Vai te nepaliek grūti elpot? Nevaru ne spārnus pacelt.

Munduls aptaustīja žaunas — tās plivinājās kā karogi vējā. — Nu gan! Žaunas man galīgi satrakojušās. Kas te notiek? — Viņš nospieda ģeoplāna iekšējo sakaru taustiņu. — Vai viss kārtībā? Varbūt vajag palielināt gaisa sūkņu jaudu?

Atsaucās balss — rāma un profesionāla, taču nepārprotami bažīga. — Salonā zaudējam spiedienu. Patlaban cenšos uziet sūci.

—   Sūci? — Munduls iespiedzās. — Ja dehermetizēsimies šādā dziļumā, ģeoplāns tiks saplacināts kā papīra turziņa.

Mulčs ierāva vēl vienu malku gaisa.

—  Nāciet visi uz kabīni. Caur tamburu — tūliņ pat.

—   Nezinu gan, — Munduls šaubījās. — Cietumniekam visu laiku jāpaliek pieslēgtam. Viņš mums tāds glumiķis.

Glumiķis vēlreiz iekampa gaisu. Šoreiz izliecās ģeoplāna pakaļgala plāksne, norībēdama kā pērkons.

—   Labi, labi. Nākam.

Mulčs pastiepa rokas. — Grundul, nečammājies. Ne jau visiem te ir žaunas.

Munduls pārvilka drošībnieka karti pār Mulča rokudzelžu magnētiskajām joslām. Rokudzelži atsprāga vaļā. Mulčs bija brīvs… cik nu brīvs var būt zemūdens cietumā, uz kuru spiež trīstūkstoš metru augsts ūdens stabs. Viņš stāvēja, vēl pēdējoreiz ievilkdams gaisu nāsīs. Munduls to pamanīja.

—  Eu, notiesātais, ko tu tur dari? — viņš noprasīja. — Vai tu to gaisu rij ?

Mulčs palaida atraugu. — Kas — es? Tas nu ir smieklīgi.

Feju apsargs iesvēlās vienlīdz dziļās aizdomās. — Viņam kaut kas padomā. Paskat, visi mati spīd. Deru, ka tas kaut kāds punduru slepenais paņēmiens.

Mulčs pacentās savilkt neticīgu ģīmi. — Kas tad? Gaisa rīšana un spīdīgi mati? Nav nekāds brīnums, ka tāda māksla nevienam netiek izpausta.

Munduls, acis piemiedzis, viņu vērīgi noskatīja. Acis viņam bija apsarkušas, un skābekļa trūkuma dēļ mēle pinās. — Tev kaut kas ir aiz ādas. Pastiep šurp rokas.

Atkal tik ieslēgtam rokudzelžos — tas plānā nekādi neiekļāvās. Mulčs izlikās, ka viņam sametas slikti. — Nevaru paelpot, — viņš pavēstīja, atslīgdams pret sienu. — Kaut nu es ar jūsu gādību neizlaistu garu.

Šis paziņojums izraisīja gana lielu apjukumu, lai Mulčs varētu paslepšus ieraut vēl vienu pamatīgu gaisa malku. Pakaļgala plāksne ieliecās, krāsojumā ar krakšķoņu pašķīrās gara sudrabaina plaisa. Viscaur salonā sarkanas iezibsnījās spiediensensoru signālspuldzītes.

No skaļruņa izlauzās pilota balss. — Visi šurp! — viņš auroja, zaudējis visas pirmītējās savaldības paliekas. — Tūliņ kuģis saņurcīsies.

Munduls sagrāba Mulču aiz atlokiem. — Ko tu, punduri, te sadarīji?

Mulčs noslīga uz ceļiem un atpogāja cietuma kombinezona bikšu pēcpuses klapi. Parāvis kājas apakšā, viņš sagatavojās doties triecienā.

— Klausies, Mundul, — viņš teica. — Kretīns tu esi, taču draņķis gan ne, tāpēc dari, ko pilots liek, un ej uz kabīni.

Mundula žaunas vāri cilājās, kampdamas gaisu. — Rakum, tu taču būsi pagalam.

Mulčs viņam piemiedza ar aci. — Nebūs pirmā reize.

Gaisu iekšās ilgāk vairs nebija iespējams aizturēt. Gremošanas trakts bija piepūties kā triku meistara cauruļbalons. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, nocietināto galvvirsu notēmēja pret iesprāgušo plāksni un laida pūtienu vaļā.

Izplūde zemūdens ģeoplānu satricināja līdz pēdējai kniedītei un Mulču kā lielgaballodi aizsvieda pāri salonam. Ietriecies pakaļgala plāksnē tieši tai vietā, kur plaisa, viņš metālam izlidoja cauri kā sviestam. Ātrums bija gana liels, lai viņš izšautos okeānā kādu pussekundi pirms tam, kad pēkšņās spiediena maiņas dēļ ūdens ieplūda ģeoplāna salonā. Vēl pēc sekundes ģeoplāna pakaļgals saņurcījās kā šokolādes papīrītis.

Munduls ar pārinieku tik tikko paguva paglābties pilota kabīnē.

Mulčs steidzās augšup. Gaisa izplūdes burbulīšu straume viņu dzina uz priekšu ar ātrumu vairāki mezgli stundā. Plaušām pieplūda zarnās uzkrātais gaiss, un luminiscējošā spļaudekļu ķivere izstaroja zaļganu oreolu, kas apgaismoja ceļu.

Skaidrs, ka bija pakaļdzīšanās. Gan Munduls, gan ūdens feju sugas apsargs bija Atlantīdas ūdeņu iedzimtie. Atbrīvojušies no ģeoplāna pakaļgala vraka un izlīduši caur tamburu, viņi metās bēglim pakaļ. Tomēr izredžu nebija nekādu. Mulčam bija gāzes dzinējs, tiem abiem — tikai spārni un spuras. Šādām reizēm paredzētais aprīkojums gulēja okeāna dibenā līdz ar visu ģeoplāna pakaļgalu, un kabīne ar rezerves dzinējiem diez vai pat krabi varēja noķert.

Atlantīdas apsargiem atlika vien noskatīties, kā gūsteknis šaujas arvien augstāk, viņiem par godu izsmējīgi laizdams burbuļus no pēcpuses.

Pēc Sulaiņa lēciena no viesnīcas loga viņa mobilais tālrunis bija pārvērties plastikāta mikroshēmu un vadu čupiņā. Tas nozīmēja, ka Artēmijs viņu nevarēja sazvanīt, ja vajadzīga palīdzība. Pie pirmā "Fonētikas" veikala, kas gadījās ceļā, viņš atstāja hammeru neatļautā stāvvietā un iegādājās automašīnas trīsjoslu tālruņa sakaru ierīci. Pa ceļam uz lidostu viņš tālruni aktivizēja un uzspieda Artēmija numuru. Nekā — izslēgts. Pārtraucis savienojumu, viņš mēģināja sazvanīt Faulu muižu. Mājās neviena, arī nekādas ziņas nebija atstātas.

Dziļi ieelpojis, Sulainis nomierinājās un spieda gāzes pedāli grīdā. Pēc nepilnām desmit minūtēm viņš jau bija lidostā. Milzīgais miesassargs nešķieda laiku, lai noīrēto

hammeru atdotu autoparkam — mašīnu viņš atstāja piebrauktuves stāvlaukumā. Gan aizvilks un viņam uzliks sodanaudu, bet pašlaik par to uztraukties nebija vaļas.

Nākamajā reisā uz Īriju vietu vairs nebija, tāpēc Sulainis par pirmās klases biļeti samaksāja divtūkstoš eiro kādam poļu uzņēmējam un pēc četrdesmit piecām minūtēm jau sēdēja Aer Lingus lidmašīnā, kas posās ceļam uz Dublinas lidostu. Tālruni viņš izslēdza tikai tad, kad iedarbojās dzinēji, un ieslēdza, kolīdz šasijas riteņi pieskārās lidlaukam.

Kad viņš izgāja no ielidošanas termināla, laukā jau bija tumšs. Vēl ne puse dienas nebija pagājusi, kopš viņi uzlauza Minhenes Starptautiskās bankas seifu. Neticami, cik daudz visa kā bija noticis tik īsā laikā. Tomēr Artēmija Faula II dienestā viss neticamais bija teju ikdienas rutīna. Sulainis ar Artēmiju bija kopā kopš principāla piedzimšanas — mazliet vairāk nekā četrpadsmit gadus —, un šajā laikposmā izrādījies ierauts vēl fantastiskākās situācijās nekā vidusmēra miesassargs prezidenta dienestā.

Faulu bentlijs stāvēja mašīnu īslaicīgai novietošanai paredzētās autostāvvietas smalkākajā līmenī. Iegrūdis jauno tālruni bentlija sakaru ierīcē, viņš vēlreiz raudzīja sazvanīt Artēmiju. Neizdevās. Bet, ar tālvadību pieslēdzies Faulu muižas balss pastkastītei, viņš konstatēja, ka tur viena ziņa ierunāta gan. No Artēmija. Sulaiņa pirksti sažņaudzās ap stūres ādas apvalku. Dzīvs. Tas puika vismaz bija dzīvs.

Ieraksts sākās tā nekas, bet tad nāca dīvains pavērsiens. Artēmijs gan apgalvoja, ka esot sveiks un vesels, taču varbūt tomēr cieta no kontūzijas vai pēctraumatiska stresa, jo Sulaiņa jaunais aizbilstamais vienlīdz gludi klāstīja, ka dīvaino šāviņu sūtījuši elfi. Pareizāk sakot, lauma. Un pašlaik viņš esot kopā ar elfu, kas, pēc visa spriežot, salīdzinājumā ar laumu bija pilnīgi cits lopiņš. Turklāt elfa esot sena draudzene, ko viņi aizmirsuši. Un lauma — sena ienaidniece, ko viņi nespējot atminēties. Viss bija gaužām savādi. Atlika secināt vienīgi to, ka Artēmijs cenšas kaut ko pavēstīt un tracinošajā vārdu mudžeklī noslēpta kāda sakarīga ziņa. Sulainis nosprieda tūliņ pēc atgriešanās Faulu muižā ķerties pie ieraksta analīzes.

Tad ierakstā atklājās vesela drāma. Artēmija mikrofona uztveramības zonā parādījās citi spēlētāji. Uzradās tā dēvētā lauma — Opāla — ar saviem miesassargiem. Klātesošie apmainījās ar draudiem, un Artēmijs lūkoja kaut kā izlocīties. Tukšs numurs. Ja Artēmijam vispār bija kāda vaina, tā bija tieksme izturēties pārlieku aizbildnieciski — pat kritiskās situācijās. Bija skaidrs, ka tā lauma, Opāla, vai kas nu viņa īstenībā bija, tādu augstprātīgu izturēšanos necieta. Izklausījās, ka viņa nudien uzskata sevi par Artēmija cienīgu līdzinieci, ja ne priekšnieci. Pavēlēja Artēmijam apklust, pārtraukdama viņu pusvārdā, un viņš acumirklī darīja, kā likts. Sulainis pārcieta baiļpilnu mirkli, līdz lauma pavēstīja, ka Artēmijs neesot beigts, tikai apdullināts. Artēmija jaunā sabiedrotā tika apdullināta tieši tāpat, bet tikai pēc tam, kad bija iepazīstināta ar ieceri par viņu dramatisku bojāeju. Kaut kas saistībā ar vienpadsmit pasaules brīnumiem un troļļiem.

— Nopietni? Nevar būt, — Sulainis murmināja, no šosejas nogriezdamies uz Faulu muižas vārtiem.

Parasts garāmgājējs nospriestu, ka vairākas muižas istabas ielas pusē ir apdzīvotas, taču Sulainis zināja, ka lampas tur pēc neregulāriem intervāliem ieslēdz un izslēdz taimeris. Ik istaba pat bija pieslēgta pie stereosistēmas, kas namā ik pa laikam lika skanēt radiosarunām. Šādi paņēmieni ļāva turēt pa gabalu nejaušu kramplauzi. Profesionālam zaglim nekas no tā visa nebūtu par šķērsli — to Sulainis apzinājās.

Atvēris elektroniskos vārtus, miesassargs pa grantēto ceļu iebrauca pagalmā. Mašīnu viņš apturēja tieši pie parādes durvīm, nepūlēdamies to iebraukt divvietīgajā garāžā. Noplēsis magnetizēto lenti no vadītāja sēdekļa apakšas, viņš izvilka savu pistoli un maksti. Varēja gadīties, ka nolaupītāji atsūtījuši kādu savējo, kas jau gaida muižā.

Jau atvēris parādes durvis, Sulainis noprata, ka nav lāgā. Trauksmes signalizācijas trīsdesmit sekunžu brīdinājumam vajadzēja atskaiti sākt acumirklī, taču tā nenotika. Jo signalizācijas kastīti viscaur klāja kaut kāda^ spīdīga, kraukšķīga, stiklšķiedrai līdzīga viela. Sulainis to enerģiski pabakstīja. Viela iespīdējās un šķita gandrīz dabiska.

Sulainis iegāja gaitenī, turēdamies tuvāk sienām. Viņš pameta skatu uz griestiem. Krēslā mirkšķinājās zaļas gaismiņas. Vismaz novērošanas kameras joprojām darbojās. Pat ja muižas viesi bija jau projām, derēja noskatīties videoierakstus.

Miesassarga kāja kaut kam uzdūrās. Viņš pašķielēja lejup. Uz paklāja gulēja liels kristāla pokāls, iekšā skalojās šerija paliekas. Turpat blakus — ar mērci noķēzīts folijas kumšķis. Nolaupītājs, ko mocījis izsalkums? Mazliet tālāk viņš uzgāja iztukšotu šampanieša pudeli un apgrauztu vistas skeletu. Cik tad iebrucēju te bijis?

Ēdiena palieku taciņa veda uz kabinetu. Sulainis, sekodams atstātajām pēdām, devās augšup pa kāpnēm, pa ceļam pārkāpdams pāri pusēstam steikam, diviem augļu kūkas gabaliem un olbaltuma deserta trauciņam. Kabineta durvis spīdēja gaisma, gaitenī vīdēja neliela ēna. Iekšā kāds bija. Augumā ne sevišķi liels. Artēmijs?

Viņš padzirdēja principāla balsi, un uz mirkli krūtīs iesvēlās prieks, taču tikpat ātri noplaka. Šos vārdus viņš jau bija dzirdējis — pats bija mašīnā klausījies. Iebrucējs atskaņoja automātiskajā atbildētājā atstāto ierakstu.

Sulainis ielavījās kabinetā, soļus likdams tik klusu, ka neiztramdītu pat briedi. Iebrucējs jau no mugurpuses izskatījās dīvains. Labi ja metru garš, miesās dūšīgs, drukniem, muskuļotiem locekļiem. Teju no galvas līdz kājām viņš bija noaudzis ar spurainiem, nepaklausīgiem matiem, kas itin kā kustējās paši par sevi. Galvā viņam bija tāda kā ķivere — no tās pašas spīdošās vielas, kurā bija ieslēgta signalizācijas kastīte. Iebrucējam mugurā bija zils kombinezons ar klapi uz sēžamvietas. Klape bija pa pusei vaļā, tā ka Sulaiņa skatam atklājās ar matiem noaudzis dibengals, līdz riebumam pazīstams.

Ieraksts automātiskajā atbildētājā tuvojās beigām.

Artēmija nolaupītāja aprakstīja visu, ko pietaupījusi Iru puikam. — jā gan, — viņa teica. — Es te biju iecerējusi ar Foalu izspēlēt vienu nešpetnu jociņu. Tādu dramatisku — saistībā ar vienpadsmit pasaules brīnumiem. Taču tagad esmu nospriedusi, ka tu esi labāka kandidāte.

—   Cik nešpetnu? — apvaicājās Artēmija jaunā sabiedrotā — Hollija.

—  Troļļu garā, — Opāla atteica.

Faulu muižas nelūgtais viesis skaļi nočūpstinājās, ieraudams vaigos pēdējo, kas bija palicis pāri no vesela jēra ribu gabala.

—   Nav labi, — viņš ierunājās. — Pagalam nelabi.

Sulainis noņēma pistoli no drošinātāja, nomērķēdams tieši uz iebrucēju.

—  Un būs vēl jo nelabāk, — viņš sacīja.

Nosēdinājis iebrucēju vienā no kabineta ādas atzveltņiem, Sulainis pievilka tuvāk otru krēslu — pirmajam iepretim. No priekšpuses nelielais radījums izskatījās vēl jo dīvaināks. Sejas gandrīz nebija — tikai stieplēm līdzīgu matu jūklis visriņķī acīm un zobiem. Acis reizumis iegailējās sarkanas kā lapsai, un zobi līdzinājās divrindu mietu žogam. iMatainis nebija bērns — kaut kāds pieaugušais.

—  Tikai nevajag, — Sulainis izdvesa. — Tu esi elfs?

Radījums izslējās. — Kā tu iedrošinies! — viņš iekliedzās.

— Es esmu punduris, kā tev ļoti labi zināms.

Sulainim prātā atausa Artēmija mulsinošais vēstījums.

—  Ļauj, minēšu. Reiz mēs bijām pazīstami, bet tad man kaut kā aizmirsās. Ak tā — elfu policisti man izdzēsuši atmiņu.

Mulčs atraugājās. — Precīzi. Nemaz neesi tāds grūtgalvītis, kāds izskaties.

Sulainis paslēja pistoli. — Tu joprojām esi uz grauda, tā ka nepalaid muti, knēveli.

—   Atvainošanu, es nesapratu, ka tagad esam ienaidnieki.

Sulainis krēslā paliecās uz priekšu. — Mēs būtu bijuši

draugi?

Mulčs apdomājās. — Ne jau uzreiz, nē. Bet, manuprāt, tu pamazām mani iemīlēji — mana šarma un cildenā rakstura dēļ.

Sulainis ievilka gaisu nāsīs. — Un kā ar higiēnu?

—  Tas nu nav taisnīgi, — Mulčs protestēja. — Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kas man bija jāpārcieš, lai atkultos šurp? Izbēgu no zemūdens ģeoplāna un vairākas jūdzes nopeldēju ledusaukstā ūdenī. Tad man bija jāielaužas vienā Rietumīrijas smēdē — gandrīz nekur citur kalējus vairs ar uguni nesameklēsi —, lai pārkniebtu mutes laužņus. Labāk neprasi. Tad es izrakos šķērsām cauri visai valstij, lai noskaidrotu, kas te īsti par lietu. Un, kad esmu galā, viens no nedaudzajiem zaņķeriem, kuriem man negribas akurāt izkost gabalu no miesas, draud man ar pistoli!

—   Uzgaidi brītiņu, — Sulainis teica. — Man jāsadabū salvetīte, kur nosusināt acis.

—  Tu netici nevienam vārdam, ja?

—  Vai es ticu elfu policijai, laumu sazvērestībām un raktuvju punduriem? Nē, neticu vis.

Mulčs lēnām iebāza roku azotē un izvilka apzeltīto datordisku.

—  Varbūt šis te tev atvērs acis.

Sulainis ieslēdza vienu no Artēmija portatīvajiem datoriem, iepriekš pārliecinājies, ka tas nav saslēgts kopā ne ar vienu citu datoru ne caur vadiem, ne infrasarkano portu. Ja diskā bija vīruss, bojā aizies tikai viens cietais disks. Apšļācis disku ar tīrīšanas līdzekli un noslaucījis ar drāniņu, viņš ieslidināja to daudzfunkciju diskdzinī.

Dators pavaicāja paroli.

—  Disks ir bloķēts, — Sulainis pavēstīja. — Kāda ir parole?

Mulčs paraustīja plecus, katrā rokā turēdams pa frančmaizes kukulim. — Nūū, es nezinu. Tas taču ir Artēmija disks.

Sulainis sarauca pieri. Ja disks patiešām piederēja Artēmijam, vajadzēja derēt Artēmija parolei. Viņš ievadīja trīs vārdus. Aurum est potestas. Zelts ir vara. Dzimtas moto. Pēc pāris sekundēm bloķētā diska ikonas vietā parādījās logs ar divām mapēm. Vienu sauca "Artēmijs", otru — "Sulainis". Iekams vērt vaļā vienu vai otru, viņš katram gadījumam abām izlaida cauri vīrusu ķērāju. Vīrusu tur nebija.

Juzdams neizskaidrojamu satraukumu, Sulainis atvēra mapi ar savu vārdu. Tur bija vairāk nekā simt datņu. Lielākoties teksts, bet arī daži videoieraksti. Lielāko sauca "Vispirms noskaties mani". Sulainis divreiz noklikšķināja, kur teikts.

Ekrānā parādījās Quicktime atskaņotājs. Attēlā Artēmijs sēdēja pie tā paša galda, uz kura tagad stāvēja portatīvais dators. Savādi. Sulainis uzklikšķināja uz trijstūrīša.

—  Sveiks, Sulaini, — atskanēja Artēmija balss. Vai nu tiešām īstā vai arī ļoti smalks viltojums. — Ja reiz tu skaties, ar mūsu krietno draugu Rakuma kungu viss laikam kārtībā.

—  Dzirdēji? — Mulčs izspļāva kopā ar baltmaizes drupačām. — Krietnais draugs Rakuma kungs.

—   Klusu!

—  Viss, ko tu iedomājies zinām par šo planētu, tūliņ mainīsies, — Artēmijs turpināja. — Cilvēki uz Zemes nav vienīgās saprātīgās radības — īstenībā mēs pat tehnoloģijas attīstības ziņā neesam pirmajā vietā. Pazemē mīt vairākas elfu sugas. Jādomā, ka lielākoties primāti, taču pagaidām man vēl nav bijis iespējas veikt medicīniskas pārbaudes.

Sulainis nespēja noslēpt nepacietību. — Lūdzu, Artēmij. Pie lietas.

—  Bet sīkāk par to kādu citu reizi, — Artēmijs atsaucās, it kā būtu sadzirdējis. — Pastāv iespēja, ka šo ierakstu tu skaties briesmu brīdī, tāpēc mans pienākums ir tevi apbruņot ar visām zināšanām, pie kādām esam tikuši dēkās, kas saistītas ar Reglamenta Ūnijas ķerstakļiem.

Reglamenta Ūnijas ķerstakļiem! Sulainis domās atkārtoja. Tas taču ir safabricējums. Sazin kāds safabricējums.

Artēmija videolīdzinieks atkal itin kā nolasīja viņa domas. — Lai piešķirtu ticamību fantastiskajiem faktiem, ko grasos atklāt, es pateikšu vienu vārdu. Vienu vienīgu. Vārdu, ko es nekādi nevarētu zināt, ja tu pats man to nebūtu pateicis. Kaut ko, ko tu man izpaudi mirdams, pirms tam kad Hollija Kniepa tevi uzcēla no miroņiem ar maģijas palīdzību. Ko tu, vecais draugs, man teiktu, ja zinātu, ka mirsti? Kurš būtu tas vārds, ko tu izrunātu?

Es jums izpaustu savu īsto vārdu, Sulainis nodomāja. Kaut ko tādu, ko visā pasaulē zināja tikai vēl divi cilvēki. Kaut ko tādu, ko stingri aizliedza izpaust miesassargu etiķete, izņemot gadījumus, kad visiem aizliegumiem ir jau par vēlu.

Artēmijs pieliecās pavisam tuvu kamerai. — Tavs vārds, mans vecais draugs, ir Domovojs.

Sulainim galvā viss sagriezās. Ak, mans Dievs, viņš nodomāja. Taisnība, viss ir taisnība.

Tad kaut kas sāka norisināties viņam prātā. Zemapziņā uzzibsnīja saraustīti tēli, atbrīvodami apspiestās atmiņas. Viltus pagātne atkāpās žilbīgas patiesības priekšā. Galvā saslēdzās elektriskas ķēdes, un viss kļuva skaidrs. Tagad viss bija saprotams. Viņš jutās vecs, jo izdziedēšana bija padarījusi viņu vecāku. Dažkārt bija grūti elpot, jo brūcei krūtīs priekšā bija aizaudušās kevlara šķiedras, ieaugušas miesā. Atmiņā atausa Hollijas nolaupīšana un Bvakellu goblinu revolūcija. Viņš atminējās Holliju un Jūliusu, kentauru Foalu un, protams, Mulču Rakumu. Lasīt pārējās datnes vairs nebija nekādas vajadzības, ar vienu vārdu bija diezgan. Viņš atcerējās visu.

Sulainis vērās uz punduri, it kā no jauna piedzimis. Tagad viss bija tik tuvs un pazīstams — trīsošais matu ērkulis, līkkājainais stāvs, smaka. Pielēcis no krēsla, viņš lieliem soļiem devās pie Mulča, kas patlaban revidēja kabineta ledusskapīti.

—   Mulč, tu, vecais nelieti. Prieks tevi redzēt.

—   Tagad viņš atceras gan, — punduris izmeta, pat nepaskatījies atpakaļ. — Vai tev nav nekas sakāms?

Sulainis pašķielēja uz atkritušo bikšu pēcpuses klapi. — Jā. Pagriez to padarīšanu kaut kā nostāk. Esmu redzējis, ko tas var nodarīt.

Tad miesassarga smaids sejā pagaisa kā nebijis — viņš atminējās, kas vēl bija teikts Artēmija atstātajā tālruņa ziņā.

—   Jūliuss? Dzirdēju kaut ko par spridzekli.

Mulčs pagriezās šurp, bārdā viņam krāšņojās piena produktu kokteilis.

—   Jā. Jūliuss ir pagalam. Nespēju noticēt. Dzenāja mani tik ilgus gadus.

Sulainis samanīja plecos uzgulstam milzu nogurumu. Gadu gaitā viņš bija zaudējis tik daudz biedru.

—   Un vēl kas, — Mulčs turpināja. — Hollija tiek apsūdzēta viņa slepkavībā.

—   Tas nu gan nav iespējams. Mums viņi jāuzmeklē.

—   Beidzot tu esi runājams, — punduris nopriecājās un aizcirta ledusskapja durvis. — Vai tev ir kas padomā?

—   Jā. Uzmeklēt Holliju un Artēmiju.

Mulčs novalbījās. — Ģēnijs visā godībā. Jābrīnās, ka tev vispār tāds Artēmijs vajadzīgs.

Tagad, kad punduris bija pieēdies līdz ūkai, abi no jauna satikušies draugi piesēdās pie apspriežu galda un ņēmās viens otram klāstīt svaigākos jaunumus.

Sulainis runādams tīrīja pistoli. Tā viņš bija paradis darīt saspringtos brīžos. Nomierinoša nodarbe.

—   Tātad Opāla Koboji kaut kā tiek laukā no cietuma un izperina šo sarežģīto plāniņu, lai atriebtos visiem, kas viņu tur iegrūduši. Turklāt visu izkārto tā, lai vaina tiek uzgrūsta Hollijai.

—   Vai tev tas neko neatgādina? — punduris apvaicājās.

Sulainis pulēja sava kolta slīdošo mehānismu. — Artēmijs varbūt arī ir noziedznieks, bet ļauns viņš nav.

—   Kurš tad te piesauca Artēmiju?

—   Labi, un kā tad ar tevi, Mulč? Kāpēc Opāla nemēģina nogalēt tevi?

—   Ai, nu, — punduris nopūtās, savilcis īstu mocekļa ģīmi, — RŪĶi jau nekliedza uz visiem stūriem, ka es tur līdzdarbojos. Mūsu ķerstakļu lepnajiem virsniekiem nepiedien smērēties, sadarbojoties ar plaši pazīstamu noziedznieku.

Sulainis pamāja. — Izklausās sakarīgi. Tātad tu pagaidām esi drošībā, Artēmijs un Hollija — dzīvi. Bet Opāla viņiem kaut ko ieplānojusi. Kaut ko saistībā ar troļļiem un vienpadsmit pasaules brīnumiem. Ir kādas idejas?

—  Troļļus mēs abi pazīstam, vai ne?

Sulainis vēlreiz pamāja. Nemaz ne tik sen viņš ar trolli bija cīnījies — smagāku kauju viņš tiešām neatminējās piedzīvojis. Neticami, kā RŪĶiem bija izdevies ko tādu izdzēst no vina atminas.

—  Bet kas tie par vienpadsmit brīnumiem?

—  "Vienpadsmit pasaules brīnumi" — tas ir tāds atrakciju parks Glābiņas vecpilsētā. Elfi ar zaņķeriem ir kā apsēsti, tad nu vienam apķērīgam miljardierim iešāvās prātā spoža ideja — uzbūvēt cilvēku pasaules brīnumu samazinātus modeļus un salikt visus vienkopus. Pāris gadus gāja tā nekas, bet, manuprāt, elfiem no skatīšanās uz tām celtnēm tikai atausa prātā, cik ļoti viņi ilgojas pēc virszemes.

Sulainis prātā izskrēja cauri sarakstam. — Bet pasaulē taču ir tikai septiņi brīnumi.

—  Savulaik bija vienpadsmit, — Mulčs paskaidroja. — Tici man, man ir fotogrāfijas. Lai nu kā, parks tagad ir slēgts. Visa vecpilsēta tagad tukša un pamesta — tuneļi tur brūk kopā. Un visu pārņēmuši troļļi. — Viņš piepeši aprāvās, ar šausmām apjēdzis, ko nupat pateicis. — Dieviņ manu! Troļļi.

Sulainis ar skubu ņēmās likt ieroci kopā. — Mums tūliņ jātiek tur lejā.

—  Nav iespējams, — Mulčs atsaucās. — It nekā nevaru iedomāties — kā.

Uzrāvis punduri kājās, Sulainis viņu aizgrūda uz durvju pusi.

—  Varbūt ne. Bet gan tu kādu pazīsti. Tava profila ļautiņi allaž kādu pazīst.

Mulčs nošņirkstināja zobus un apdomājās. — Zini ko, viens ir gan. Feju puisis, kurš Hollijai dzīvību parādā. Bet lai ko es viņu pierunātu darīt mūsu labā, likumīgi tas nebūs.

Sulainis paķēra no skapja ieroču somu.

—   Labs ir, — viņš teica. — Nelikumīgi vienmēr iet ātrāk.

SEPTĪTĀ NODAĻA ARTEMĪDAs TEMPLIS REGLAMENTA ŪNIJA

Opālas Koboji ģeoplāns bija izlases modelis, kas sērijveida ražošanā nemaz nebija ieviests. Salīdzinājumā ar to viss, kas tobrīd cirkulēja apgrozībā, bija uzskatāms par neglābjamu atpalicību, tomēr slepenmetāla un maskēšanās folijas pārklājums šo satiksmes līdzekli vērta tik pasakaini dārgu, ka pat Opāla Koboji neko tādu nebūtu varējusi atļauties bez valdības subsīdijām, kas daļēji sedza izmaksas.

Mervs apsargāja gūstekņus pasažieru salonā, kamēr Skants, būdams pilots, aizvadīja kuģi līdz Skotijai un tur, kalnos, caur upes izgrauztu tuneli iebrauca pazemē. Opāla tikmēr izmantoja laiku, lai pieraudzītu, ka ar otru plāniņu — par to kundzību pār pasauli — viss, kā nākas. Ieslēgusi videofonu, viņa pieprasīja savienojumu ar Sicīliju. Otrā galā klausule tika pacelta pirmā signāla vidū.

— Belinda, dūdiņ, tu?

Runātājs bija vīrietis, gadus piecdesmit vecs, izskatīgs un melnīgsnējs, iesirmiem matiem un saulē iedegušu seju. Pāri svītrainam Versačes kreklam ar atpogātu krūtežu viņš bija uzvilcis baltu laboratorijas uzsvārci.

—   Jā, papiņ, es. Neuztraucies, ar mani viss kārtībā.

Opālas balsī skanēja hipnotiskie virstoņi. Tas nabaga cilvēks bija pilnīgi viņas varā — jau vairāk nekā mēnesi.

—   Kad brauksi mājās, dūdiņ? Es pēc tevis ilgojos.

—  Šodien, papiņ, būšu klāt pēc pāris stundām. Kā tev tur sokas?

Vīrs sapņaini pasmaidīja. — Multo bene. Brīnišķīgi. Laiks ir lielisks. Varam aizbraukt uz kalniem. Varbūt varu iemācīt tev slēpot.

Opāla nepacietīgi saviebās. — Klausies, ko es saku, idiota… papiņ. Kā sokas ar zondi? Grafikā iekļaujamies?

Uz pavisam īsu brītiņu itāļa pierē ievilkās aizkaitinājuma rieviņa, bet tūliņ viņš atkal ieslīga apmātībā.

—   Jā, dūdiņ. Viss rit pēc grafika. Šodien rokam iekšā sprāgstvielu kapsulas. Zondes pārbaudes testi vainagojušies ar satriecošiem panākumiem.

Opāla sasita rociņas — iepriecināta meitiņa, ne ko pielikt, ne atņemt. — Spoži, papiņ. Tu esi tik labs pret savu mazo Belindiņu. Drīz būšu pie tevis.

—  Steidzies mājup, dūdiņ, — teica vīrs, kas bez iedomātās meitiņas it kā nezināja, kur likties.

Opāla pārtrauca savienojumu. — Stulbenis, — viņa nicīgi novilka. Taču Džovanni Cito bija uzturams pie dzīvības — vismaz līdz brīdim, kad pēc viņas norādījumiem uzbūvētā zonde ielauzīsies Reglamenta Ūnijā.

Tagad, pēc sarunas ar Cito, Opāla bija gatava dedzīgi pievērsties ar zondi saistītajam plānam. Atriebība, protams, bija salda, tomēr liedza koncentrēties. Varbūt tos divus derēja vienkārši izsviest aiz borta, lai Zemes kodola magma padara, kas darāms.

—  Merv, — viņa pakliedza. — Kad tiksim līdz tam atrakciju parkam?

Mervs pavērās uz vadības paneļa skalām. — Tikko ielaidāmies šahtu maģistrālajā sistēmā, Koboji jaunkundz. Vēl stundas piecas, — viņš nosaucās pār plecu. — Varbūt mazāk.

Piecas stundas, Opāla prātoja, ieritinādamās krēslā kā apmierināta kaķe. Piecas stundiņas viņa varēja atlicināt.

Pēc kāda laika Artēmijs un Hollija sēdekļos sakustējās. Skants viņiem palīdzēja tikt pie sajēgas, pāris reižu ribās ietriekdams bakstīkli.

—  Laipni lūgtum nāvei nolemto valstībā, — Opāla apsveicinājās. — Kā jums patīk mans ģeoplāns?

Lidaparāts bija iespaidīgs — ar visu to, ka Artēmiju un Holliju tas veda pretim drošai nāvei. Sēdekļus klāja nelegāli ievestas kažokādas, un interjers bija greznāks nekā kurā katrā virszemes pilī. Pie griestiem karājās nelieli hologrammiskie videokubi — ja nu pasažieriem iekārotos noskatīties kādu filmu.

Pamanījusi, uz kā nosēdināta, Hollija sāka dīdīties.

—  Kažokādas! Cik lopiski!

—   Nekā, — Opāla attrauca. — Uz lopiem sēdi tu. Es, kā jau teicu, tagad esmu cilvēks. Un cilvēki šādi izrīkojas — dīrā dzīvniekus, lai pašiem ērtāk. Vai nav tiesa, Faula jaunkungs?

—   Dažs labs — jā, — Artēmijs dzedri teica. — Personīgi es — nē.

—   Nu gan, Artēmij, — Opāla šķelmīgi bilda, — diez vai es tevi tālab ierakstītu svēto kārtā. Cik dzirdēts, tev Tautu kā nebūt izmantot kārojas tikpat ļoti cik man.

—  Var jau būt. Neatminos.

Opāla piecēlās un no tā, kas uz bufetes galda, sabrūvēja sev vieglus salātiņus.

—   Nu protams, tev izšķīstlta atmiņa. Bet tagad taču tu atceries! Pat zemapziņa diez vai var noliegt to, kas patlaban notiek.

Artēmijs sakopoja domas. Kaut ko viņš atminējās. Neskaidrus, izplūdušus tēlus. Neko tādu konkrētu.

—   Kaut ko es tiešām atceros.

Opāla, ar skatu visu laiku urbusies šķīvi, paslēja galvu. -Jā?

Artēmijs viņai pievērsa dzedru skatienu. — Atceros, ka Foals, būdams intelektuāli pārāks, tevi reiz jau pieveicis. Esmu pārliecināts, ka tā visādā ziņā notiks atkal.

Skaidrs, ka neko tādu Artēmijs tā pa īstam nemaz neatcerējās — tikai atkārtoja, ko Hollija bija teikusi. Bet vārdi izrādījās trāpījuši mērķi.

—  Tas smieklīgais kentaurs! — Opāla iekliedzās un laida šķīvi pret sienu. — Viņam laimējās — un man uz kakla bija tas idiots Bomis. Šoreiz tā vis nenotiks. Šoreiz es pati nosaku, kas un kā. Tostarp arī to, kas būs ar jums.

—   Un kas tad šoreiz? — Artēmijs izsmējīgi noprasīja. — Vēl kāds provocēts dumpis? Vai mehānisks dinozaurs?

Opāla dusmās nobālēja. — Zaņķerēn, vai tavai nekaunībai tiešām nav robežu? Šoreiz nebūs nekādu dumpīšu. Vīzija ir daudz grandiozāka. Mēs aizvedīsim pie Tautas cilvēkus. Būs abu pasauļu sadursme — karš! Un manējie uzvarēs.

—  Koboji, tu esi elfs, — iejaucās Hollija. — Viena no mums. Vai ausis apaļeniskas vai smailas, tam nav nozīmes. Kā tu domā — vai cilvēki tiešām neievēros, ka tu neaudz lielāka?

Opāla teju ar simpātijām paplikšķināja Hollijai pa vaigu.

— Ak tu, nabaga dūdiņa, mazapmaksātā ķerstakļu virsniecīte, vai tev nemaz neienāk prātā, ka visu to es jau esmu apdomājusi, gulēdama komā gandrīz veselu gadu? Vai tev neienāk prātā, ka es par visu jau esmu padomājusi? Man jau kur tas laiks ir skaidrs, ka agri vai vēlu cilvēki mūs uzies, tāpēc es tam esmu sagatavojusies. — Opāla pieliecās, pašķirdama ogļu melnos matus, — galvvidū atklājās maģijas bālēta, septiņus centimetrus gara rēta. — Ķirurgs man ne tikai noapaļoja ausis. Man arī šis tas ievietots galvā.

—  Hipofīze? — Artēmijs ieminējās.

—   Ļoti labi, zaņķerēn. Pamaza, mākslīga cilvēku hipofīze — dziedzerītis. CAH ir viens no hormoniem, ko tas izstrādā.

—  CAH? — Hollija pārvaicāja.

—   Cilvēka augšanas hormons, — Artēmijs paskaidroja.

—  Tieši tā. Kā pats par sevi vēsta nosaukums, CAH nodrošina visdažādāko orgānu un audu augšanu — sevišķi rūpējas par muskuļiem un kauliem. Pēdējos trijos mēnešos jau esmu izaugusi par centimetru garāka. Nu labi, volejboliste varbūt no manis neiznāks, bet diez vai kādam ienāks prātā, ka esmu elfs.

—   Tu jau neesi nekāds elfs, — Hollija sarūgtināta piebilda. — Sirdī tu no sākta gala esi bijusi cilvēks.

—  Tas laikam domāts kā apvainojums. Varbūt taisnīgs — ņemot vērā, ko tādu es grasos pasākt. Nepaies ne stunda, un no jums abiem pāri būs palicis labi ja tik daudz, lai viss satilptu dārgumu lādē.

Ko tādu Artēmijs dzirdēja pirmoreiz. — Dārgumu lādē? Izklausās pēc pirātu leksikas.

Opāla pacēla grīdas apšuvumā ieslēptu vāku — zem tā atklājās neliels iedobums.^— Re, kur ir tā dārgumu lāde. Vārdu ievazājuši dārzeņu kontrabandisti jau vairāk nekā pirms astoņtūkstoš gadiem. Slepens nodalījums, kur ko nebūt noslēpt no muitas ierēdņiem. Skaidrs, ka mūsdienās ar visiem tiem rentgenstariem un kamerām ar infrasarkanajiem un kustību sensoriem no dārgumu lādes vairs nav diez kādas jēgas. — Opāla viltīgi pasmīnēja — kā bērns, kurš apvedis skolotāju ap stūri. — Ja vien, saprotams, lāde nav viscaur izgatavota no slepenmetāla un aprīkota gan ar dzesētāju, gan projektoriem, kas ļauj apmuļķot rentgenstarotājus un infrasarkanos sensorus. Lādi var uziet tikai vienā ceļā — ja nu akurāt kāja tur iebruks iekšā. Tāpēc, pat ja te man uz borta uzradīsies RŪĶi, viņi neparko neatradīs to, ko man būs ienācis prātā paslepšus ievest — šajā gadījumā, šokolādes trifeļu kārbu. Nav jau nekāda briesmīgā kontrabanda, bet ledusskapis pilns. Redz, šokolādes trifeles ir mana kaislība. Visu to laiku, kamēr biju projām, mani mocīja tikai vēl vienas tikpat stipras alkas. Atriebe.

Artēmijs nožāvājās. — Cik aizraujoši. Slepens nodalījums. Ir nu gan ģenialitāte. Pasauli tu noteikti pakļausi — vai maz var iedomāties, ka te kaut kas var noiet greizi? Tagad, kad tev ir dārgumu lāde, pilna ar trifelēm?

Opāla atglauda Artēmijam matus no pieres. — Plēs vien jokus, cik uziet, zaņķerēn. Nekas cits jau tev tagad nav atlicis.

Pēc dažām minūtēm Mervs bija gatavs ģeoplānu nosēdināt. Artēmijam un Hollijai tika saslēgtas rokas, un abi novesti lejā pa izvelkamo trapu. Viņi atradās gigantiskā tunelī, ko vāri apgaismoja joslās izlikti gaismekļi. Tie pa lielākai daļai bija sasisti, un arī atlikušie tik tikko gailēja. Šajā šahtas nogabalā savulaik bija kūsājusi lielpilsētas dzīve, bet nu te viss bija pavisam pamests un noplucis. Uz greiziem paziņojumu dēļiem bija lasāms, ka ēkas paredzēts nojaukt.

Opāla uz vienu norādīja. — Pēc mēneša te viss tiks nolīdzināts līdz ar zemi. Nupat pēdējais brīdis.

—  To laimi, to laimi, — Hollija nomurmināja.

Mervs un Skants viņus klusēdami vadīja uz priekšu, ik pa brīdim iegrūzdami mugurā pistoles stobru. Pamats zem kājām bija nelīdzens un ieplaisājis. Plānākās bariņos tupēja lāstu krupji, garāmgājējiem veltīdami jēlības. Gar ceļmalu rindojās koncesiju kioski un suvenīru veikali. Kādā skatlogā vīdēja lelles — cilvēki kareivīgās pozās.

Par spīti pistolei, kas dūrās mugurā, Artēmijs apstājās. — Vai tādi mēs izskatāmies jūsu acīs? — viņš iejautājās.

—   Nē, kur nu! — Opāla attrauca. — Jūs esat daudz briesmīgāki — vienkārši rūpnieks nebūs gribējis pārbiedēt bērnus.

Tuneļa galā vīdēja vairākas milzīgas, puslodes veidā būvētas celtnes, katra apmēram tik liela kā futbola stadions. Tās bija samontētas no kopā sametinātām sešstūrainām plāksnēm. Daļa paneļu bija necaurredzami, citi — caurspīdīgi, un katrs aptuveni mājeles lielumā.

Puslodes grupējās aiz gigantiskas arkas, no kuras lēkšķēs nokarājās nolupušais apzeltījums. Augšā vīdēja izkārtne ar divmetrīgiem gnomīta alfabēta burtiem.

—    "Cilvēku pasaules vienpadsmit brīnumi", — Opāla teatrāli noskandēja. — Civilizācijai desmit tūkstoši gadu, un pa šo laiku esat pamanījušies radīt nieka vienpadsmit tā dēvētos brīnumus.

Artēmijs izmēģinādams paraustīja savus rokudzelžus. Cieši un droši.

—   Tev, protams, zināms, ka oficiālajā sarakstā ir tikai septiņi.

—   Man tas ir zināms, jā, — Opāla īgni atcirta. — Bet cilvēki ir tik aprobežoti. Elfu zinātnieki, izpētījuši videoierakstus, nosprieda, ka par pasaules brīnumiem atzīstami arī Abusimbelas tempļi Ēģiptē, rapanuju tēli Lieldienu salā, Indonēzijas Borobudūras templis un Persepoles Troņa zāle Irānā.

—   Ja reiz cilvēki ir tik aprobežoti, — Hollija iestarpināja, — man jābrīnās, ka tu gribi būt viņu pulkā.

Opāla devās cauri arkai. — Nu, man jau labāk patiktu palikt laumiņas ādā — neņem ļaunā, Artēmij, — bet no elfiem, necik ilgi, nekas nepaliks pāri. Kolīdz būšu ierādījusi jūsu jaunās mājas, došos pieraudzīt, lai tā notiek. Pati personīgi. Pēc desmit minūtēm jau būsim ceļā uz salu, ģeoplāna monitoros noskatīdamies, kā jūs te tiekat sarauti gabalos.

Viņi soļoja pa atrakciju parku, garām pirmajai puslodei — tajā atradās par trešdaļu samazināta Gizas Lielā piramīda. Daļa sešstūraino paneļu bija noplēsta, un Artēmijs varēja ieskatīties paviljonā, kur vīdēja modeļa atliekas. Skats bija iespaidīgs — jo vairāk tāpēc, ka pa piramīdas skaldnēm augšup un lejup rāpaļāja desmitiem pinkainu kustoņu.

—  Troļļi, — Opāla paskaidroja. — Iemitinājušies paviljo' nos. Bet neuztraucies — viņiem rūp tikai sava teritorija, virsū nebruks, ja vien nesadomāsi tuvoties piramīdai.

Artēmijs tobrīd jau bija aizmirsis brīnīties, tomēr grandiozie plēsoņas, kas medīja un plosīja cits citu, lika sirdij iepukstēties drusku straujāk. Viņš mirkli pakavējās, lai pavērotu tuvāko eksemplāru. Baismīgs lops — augumā savi divarpus metri, masīva galva ar garām, pieķepušām pinku grīstēm. Ar vilnu apaugušās ķetnas sniedzās teju līdz potītēm, un no mutes laukā rēgojās divi izliekti, roboti ilkņi. Trollis noskatījās uz garāmgājējiem, un dziļi dobuļos iegrimušie, pie puskrēslas radušie redzokļi iegailējās sarkani.

Pulciņš nonāca pie otrā paviljona — Efesas Artemīdas tempļa. Hologrammā pie ieejas turku stilā būvētā celtne griezās riņķī apkārt.

Opāla izlasīja, kas apmeklētājiem vēstīts par tempļa vēsturi. — Interesanti, — viņa noteica. — Paklau, kālab gan puiku vajadzētu nosaukt par godu kaut kādai dievietei?

—  Tas ir mana tēva vārds, — Artēmijs gurdi atkārtoja jau sazin kuro reizi. — Saukt tā var gan puikas, gan meitenes, jo vārds nozīmē — "mednieks" vai "medniece". Visnotaļ piemērots, vai ne? Varbūt tev būs interesanti uzzināt arī to, ka vārds, kādā tu esi nospriedusi dēvēties cilvēku pasaulē — proti, Belinda —, nozīmē "skaistā čūska". Arī diezgan atbilstoši. Vismaz pa pusei noteikti.

Opāla pacēla smalko pirkstiņu pret Artēmija degunu.

—   Tu, Faul, proti krist uz nerviem. Es nudien ceru, ka ne visi cilvēki ir tādi kā tu. — Viņa pamāja Skantam. — Apšļāc abus divus, — laumiņa pavēlēja.

Skants no kabatas izvilka pulverizatoriņu un tā saturu dāsni uzpūta Hollijai un Artēmijam. Šķidrums bija dzeltens un nelāgi oda.

—  Troļļu feromoni, — Skants gandrīz vainīgi paskaidroja.

—   Kā troļļi ko tādu saož, tūliņ sāk jukt vai prātā. Nospriedīs, ka esat mātītes pašā labumā. Kolīdz apjēgs, ka neesat vis, viņi saplosīs jūs tūkstoš gabalos un tad tos visus pa vienam nograuzīs. Tos paneļus, kas te bija izkrituši, esam salikuši atpakaļ, tā ka izejas nav. Ja gribat, varat lekt upē, smaka nomazgāsies — pēc kādiem tūkstoš gadiem. Un, kapteine Kniepa, no kombinezona jums izvākti spārni un maskēšanās folijas opcija padarīta neiespējama — īssavienojums. Apsildes spoles atstāju — galu galā, kāda izdevība taču jādod.

Pret troļļiem ar apsildes spolēm — tad nu gan liela jēga, Hollija drūmi nodomāja.

Mervs pa vienu no caurredzamajiem paneļiem pavērās, kas paviljonā darās pie ieejas. — Kārtībā. Neviena nav.

Laumiņa ar tālvadības pulti atvēra lielās durvis. Kaut kur dziļumā atskanēja tālīnas, rezonējošas gaudas. Uz tempļa modeļa pakāpieniem plēsās vairāki troļļi. Viņi ar Holliju tiks saplosīti gabalos.

Brāļi Brili iegrūda abus paviljonā.

— Lai nu veicas, — Opāla novēlēja, durvīm jau slīdot ciet.

—   Neaizmirstiet, ka neesat vieni. Mēs nolūkosimies caur kamerām.

Durvis aizcirtās, draudīgi nošķindēdamas. Pēc pāris sekundēm sāka čūkstēt elektroniskās atslēgas panelis — viens no brāļiem Briliem to kausēja no ārpuses. Artēmijs un Hollija bija sprostā kopā ar veselu baru mīlas pilnu troļļu, un abi oda pēc troļļu mātītēm, ka vai traks.

Artemīdas tempļa modelis bija būvēts apbrīnojami rūpīgi — komplektā ietilpa pat kustīgi cilvēku manekeni, kas it kā devās savās ikdienas gaitās, kādas nu tās bijušas ap 400. gadu pirms mūsu ēras. Pa lielākai daļai troļļi manekeniem bija noplēsuši polsterējumu līdz pat karkasam, taču daži vēl joprojām raustīgi slīdēja pa sliedēm, nesdami dievietei veltes. Ikviens robots, kura sliedes aizveda par daudz tuvu troļļu baram, pārvērtās par uzbrukuma mērķi un tika sapluinīts lupatās. Drūms skats — tāds pats liktenis gaidīja Artēmiju un Holliju.

Ēdmaņa te bija tikai viena — paši troļļi. Tēviņi nogrāba mazuļus un tos, kūris noklīduši no bara, un saplosīja, likdami lietā zobus, nagus un ilkņus. Barvedim tika lauvas tiesa, atliekas viņš pasvieda pārējiem, kas turējās pa gabalu. Vēl pēc kāda laika, laukā netikdami, troļļi izmirtu, izkāvuši paši sevi.

Hollija iegrūda Artēmijam plecā, nogāzdama viņu gar zemi.

—   Mudīgi, — viņa skubināja. — Izvārties dubļos. Noziedies viscaur, apslāpē to smaku.

Artēmijs tā ari darīja — ar dzelžos saslēgtajām rokām smēla dubļus un noziedās ar biezu kārtu. Kur nebija aizsniedzams, Hollija palīdzēja. Viņš tāpat izlīdzēja Hollijai. Pēc brīža abus vairs nevarēja ne pazīt.

Artēmijs juta kaut ko tādu, ko neatminējās jutis, — nevaldāmas bailes. Rokas trīcēja tā, ka važas šķindēja. Analītiskām pārdomām galvā nebija vietas. Nevaru, viņš domāja. Te nekas nav iesākams.

Hollija uzņēmās vadību — uzrāva viņu kājās un grūda turp, kur straujas upes krastā slējās mākslīgu tirgus telšu puduris. Pamukuši aiz skrandām, viņi blenza uz troļļiem pa plīsumiem, ko audumā bija ierāvuši kustoņu garie nagi. Pie teltīm uz matračiem sēdēja divi tirgoņu manekeni ar groziem, kas līdz malām bija pilni dievietes Artemīdas zeltā un ziloņkaulā grieztām statuetēm. Nevienam no tirgoņiem nebija galvas. Viena, ar izkostu caurumu, pa kuru rēgojās mākslīgās smadzenes, gulēja putekļos labu gabalu tālāk.

—  Mums jātiek vaļā no rokudzelžiem, — Hollija mudināja.

—  Ko? — Artēmijs nomurmināja.

Hollija pakratīja dzelžus viņam pie deguna. — Mums tūliņ jātiek vaļā no šiem te! Dubļi pasargās tikai uz brīdi, tad troļļi mūs saodīs un būs klāt. Jātiek ūdenī — bet ar saslēgtām rokām mēs acumirklī noiesim dibenā, straume aizraus līdzi.

Artēmijs vērās pretim aizmiglotu skatu. — Straume?

—   Atjēdzies taču, Artēmij, — Hollija iešņāca viņam sejā. — Savu zeltu atceries? Neko nedabūsi, ja būsi pagalam. Dižais Artēmijs Fauls — kā tikko nepatikšanas klāt, viņš sabrūk. Esam taču pieredzējuši ne to vien. — Nebija īsti tiesa, bet zaņķerēnam tik un tā atmiņa bija maitāta, vai ne?

Artēmijs saņēmās. Nomierinošajai meditācijai tagad nebija vaļas, atlika vienkārši apspiest emocijas, kas nupat bija ņēmušas virsroku. No psiholoģijas viedokļa tas bija gaužām neveselīgi, tomēr labāk, nekā pārvērsties gaļas gabalos, kas šņirkst trollim zobos.

Viņš izpētīja rokudzelžus. Kaut kāds neparasti viegls polimērs. Vidū rēgojās tastatūra, novietota tā, lai valkātājs to nevarētu aizsniegt.

—   Cik ciparu? — viņš noprasīja.

—   Ko?

—   Rokudzelžu kodam. Tu esi policijas virsniece. Zināsi taču, cik ciparu ir rokudzelžu kodam.

—   Trīs, — Hollija atsaucās. — Bet kombināciju ir tūkstošiem.

—   Īstenībā — miljoniem, — Artēmijs palaboja, uz ķildošanos gatavs pat nāves briesmu brīdī. — Tomēr statistika liecina, ka trīsdesmit astoņi procenti digitālo atslēgu pircēju nepūlas nomainīt ražotāju piedāvāto kodu. Atliek cerēt, ka elfi ir vienlīdz nolaidīgi.

Hollija saviebās. — Lai kāda ir Opāla, par nolaidīgu viņu nenosauksi.

—   Var jau būt. Bet, kazi, viņas mazie izsitēji sīkumiem nebūs pievērsuši tik lielu vērību. — Artēmijs pastiepa savus rokudzelžus uz Hollijas pusi. — Pamēģini trīs nulles.

Hollija paklausīja un ar īkšķi trīsreiz nospieda taustiņu. Gaismiņa palika tikpat sarkana, kāda bijusi.

—   Devītniekus. Trīs devītniekus.

Gaismiņa joprojām dega sarkana.

Hollija žigli izmēģināja visus ciparus — pa trim. Jēgas nekādas.

Artēmijs nopūtās. — Ļoti labi. Vienādu ciparu kombinācijas — tas laikam bija par daudz vienkārši. Vai ir vēl kāds trīsciparu skaitlis, kas iepiedies elfiem atmiņā? Kaut kas tāds, ko zinātu kurš katrs elfs un tik viegli vis neaizmirstu?

Hollija drudžaini domāja. — Deviņi, pieci, viens. Glābiņas apgabala kods.

—  Pamēģini.

Viņa pamēģināja. Tukšs numurs.

—  Deviņi, pieci, astoņi. Atlantīdas kods.

Atkal nekā.

—   Šīs kombinācijas ir par daudz reģionālas, — Artēmijs izspēra. — Vajag numuru, ko zinātu kurš katrs vīrietis, sieviete un mazgadīgs bērns.

Hollijai iepletās acis. — Protams. Protams. Deviņi, nulle, deviņi. Ķerstakļu avārijas dienesta numurs. Tas rēgojas uz visiem ielu stūriem visā pazemē.

Artēmijs kaut ko pamanīja. Gaudas bija mitējušās. Troļļi, rimuši kauties, vilka gaisu nāsīs. Feromoni, gaisa strāvu nesti, nu vilka kustoņus šurp kā raustāmos ķiparus. Baismīgā vienprātībā viņu galvas pagriezās uz Hollijas un Artēmija slēpņa pusi.

Artēmijs pakratīja rokudzelžus. — Pamēģini. Žigli!

Hollija mēģināja. Gaismiņa iemirkšķinājās zaļa, un rokudzelži atsprāga vaļā.

—  Labi. Lieliski. Tagad dod — es attaisīšu tavējos.

Artēmija pirksts sastinga virs taustiņiem. — Es nepazīstu

nedz elfu rakstus, nedz ciparus.

—   Pazīsti gan. Īstenībā tu starp cilvēkiem tāds esi vienīgais, — Hollija atteica. — Tu vienkārši neatceries. Tastatūrai ir standarta izkārtojums. No viens līdz deviņi, no kreisās uz labo, nulle pašā apakšā.

—  Deviņi, nulle, deviņi, — Artēmijs murmināja, nospiezdams taustiņus. Hollijas rokudzelži atsprāga vaļā pēc pirmā mēģinājuma — laimīgā kārtā, jo otrreiz mēģināt vairs nebūtu bijis laika.

Troļļi jau nāca šurp, lēkdami lejā pa tempļa kāpnēm ar šausminošu ātrumu un kustību koordināciju. Pinkainās, smagās ķetnas viņi izmantoja, lai, vienlaikus iztaisnojot muskuļotās kājas, pasviestos uz priekšu. Tāda metode viņiem ļāva vienā rāvienā pievārēt sešu metru distanci. Kustoņi atspērās uz pirkstu kauliņiem, tikmēr iešūpodami kājas nākamajam lēcienam.

No tāda skata gandrīz asinis stinga dzīslās — aptrakuši plēsoņas desmitiem vien šaujas lejup pa tuksnesīgu, smilšainu nogāzi. Prāvākie tēviņi izraudzījās vieglāko ceļu — pa aizu. Pusaudži un gados vecākie šļūca pa nogāzi, sargādamies no nejaušiem zobu cirtieniem un asajiem ilkņiem. Ceļā viņiem gāzās un šķīda manekeni un dekorācijas — troļļi devās taisnā ceļā uz telti. Pieķepušās pinkas šūpojās, redzokļi puskrēslā gailēja sarkani. Viņi joza, atgāzuši galvu, tā ka deguns izrādījās pasliets visaugstāk. Un deguns viņus vadīja tieši pie Hollijas un Artēmija. Un, kas vēl ļaunāk, arī Hollija un Artēmijs sajuta troļļu smaku.

Hollija abus rokudzelžu pārus iebāza aiz jostas. Tiem bija bateri jas, ko pēcāk varēja izmantot kā siltuma avotu vai pat ieroci, ja nu izdotos tik ilgi nodzīvot.

— Labs ir, zaņķerēn. Ūdenī iekšā!

Artēmijs nedz strīdējās, nedz ko iebilda — nebija vaļas. Atlika tikai pieļaut, ka troļļi, tāpat kā daudzi dzīvnieki, ūdenī lien nelabprāt. Viņš skrēja uz upi, juzdams, kā zemi zem kājām drebina simtiem kāju un ķetnu. Arī gaudas bija ieskanējušās no jauna, bet nu citādas — nevaldāmākas, neprātīgākas un zvērīgākas, it kā troļļi būtu norāvušies no saites, ja tāda maz vispār bija.

Artēmijs pūlējās, cik jaudas, lai neatpaliktu no Hollijas. Viņa skrēja pa priekšu lokana un izveicīga, pa ceļam pieliekdamās, lai no mākslīgās ugunskura vietas paķertu plastmasas baļķēnu. Artēmijs darīja tāpat un baļķēnu pasita padusē. Varēja gadīties, ka ūdeni būs jāmirkst ilgi.

Gaisā apmetuši graciozu loku, Hollija ienira upē teju bez nevienas šļakatas. Artēmijs klumburēja nopakaļ. Tāda skriešana pa galvu, pa kaklu, lai glābtu dzīvību, galīgi nebija viņam piemērota. Smadzenes bija prāvas, toties miesas — pavārgas, proti, kad troļļi uz papēžiem, ir labāk, ja viss ir gluži otrādi.

Ūdens bija pasilts, tomēr malks, ko Artēmijs neviļus norija, šķita apbrīnojami gards. Laikam tāpēc, ka nav piesārņojuma, viņš secināja, izmantodams to niecīgo prāta daļiņu, kas joprojām sprieda racionāli. Kaut kas ieķērās potītē, izcirtās cauri zeķei un iekampās miesā. Tad viņš iegāzās upē un tika vaļā. Uz brīdi viņš samanīja karstu asiņu straumīti, tad visu līdzi aizskaloja straume.

Hollija jau kūlās pa ūdeni upes vidū. Viņas kastaņbrūnie mati saslapuši slējās gaisā kā adatas.

—   Esi savainots? — viņa noprasīja.

Artēmijs pakratīja galvu. Runāšanai trūka elpas.

Hollija pamanīja pārcirsto potīti. — Asiņo, un man nav atlicis ne kripatas maģijas, lai tevi sadziedētu. Asinis ne ar ko nav labākas par tiem feromoniem. Mums kaut kā jātiek projām.

Troļļi krastā lēkāja kā traki, ar galvu sitās pret zemi un rībināja dūres neprātīgos ritmos.

—  Pārošanās rituāls, — Hollija paskaidroja. — Manuprāt, mēs viņiem patīkam.

Upes vidū straume bija spēcīga un ar joni rāva abus līdzi. Troļļi joza pakaļ, daži svieda ūdenī visu, kas pagadījās. Viens trāpīja pa Hollijas baļķēnu, tā ka tas gandrīz izspruka no rokām.

Viņa izspļāva ūdens šalti. — Mums kaut kas jāizdomā, Artēmij. Tu mums esi tas domātājs. Es nokārtoju, ka esam tikuši tik tālu.

—    Jā, jā, tu mums esi malacis, — Artēmijs atsaucās, laikam taču atguvis spēju bārstīt dzēlības. Atglaudis no pieres piemirkušās matu šķipsnas, viņš aplaida skatu visapkārt, pavērdamies tālāk, aiz kautiņa krastmalā. Templis bija milzīgs — tas pāri smilšainajai apkaimei meta garu, žuburotu ēnu. Plānojums bija atklāts, iekštelpās no troļļiem paglābties nebija ko cerēt. Tukšs un pamests bija tikai tempļa jumts.

—  Vai troļļi prot rāpties? — viņš izvēla pār lūpām.

Hollija pavērās turp, kur skatījās Artēmijs. — Ja vajag,

prot gan. Kā lielie pērtiķi. Bet tikai, ja citādi nevar.

Artēmijs sarauca pieri. — Ja vien es spētu atcerēties, — viņš nomurmināja. — Ja vien es zinātu to, ko zinu.

Hollija piepeldēja klāt un sagrāba viņu aiz apkakles. Abi griezās baltajās vērpetēs, starp baļķēniem uzkūlās burbuļi un putas.

—   "Ja vien" — tas, zaņķerēn, nekur neder. Mums vajadzīgs plāns, pirms filtrs nav klāt.

—  Filtrs?

—  Šī upe ir mākslīga. Tā tiek filtrēta caur centrālo tvertni.

Artēmijam galvā iedegās spuldzīte. — Centrālā tvertne?

Tur mēs tiksim laukā.

—  Mēs būsim pagalam! Man nav ne jausmas, cik ilgi tur vajadzēs būt zem ūdens.

Artēmijs vēl pēdējoreiz paraudzījās visapkārt, aplēsdams un rēķinādams. — Ņemot vērā šābrīža situāciju, citas iespējas nav.

Gabaliņu tālāk straume sāka veidot apaļeniskas vērpetes, raudama līdzi visu, kas ieskalojies no krasta. Upes vidū griezās atvariņš. To pamanījuši, troļļi it kā nomierinājās. Rimuši sisties ar galvu un dūrēm pret zemi, viņi iekārtojās uz skatīšanos. Daži — kā vēlāk izrādījās, gudrākie — nāca līdzi gar krastu.

—    Laidīsimies līdzi straumei, — Artēmijs sauca, pārkliegdams šalkoņu. — Ladīsimies līdzi un cerēsim.

—  Un viss? Tāds ir tavs spožais plāniņš? — Hollijas kombinezons nosprakšķēja — ūdens bija iespiedies šķiedrās un izraisījis īssavienojumus.

—    Ne tik daudz plāns, kā izdzīvošanas stratēģija, — Artēmijs nepalika atbildi parādā. Būtu jau vēl ko teicis, bet iejaucās upe — aizrāva viņu projām no Hollijas un iegrūda atvarā.

Viņš sajutās sīks un nenozīmīgs kā mazs žagariņš. Būtu turējies straumei pretim, tā izsistu gaisu no plaušām ar spēku, ar kādu huligāns slāna savu upuri. Krūškurvis Artēmijam bija saspiests. Pat brīžos, kad muti izdevās dabūt virs ūdens, kārtīgu gaisa malku plaušās nekādi nevarēja ierīt. Smadzenes kliedza pēc skābekļa. Domas jaucās un putrojās. Viss vijās vienos līkumos — ij miesas, ij straume. Balti apļi, zili apļi, zaļi apļi. Kājas kaut kur apakšā bija savijušās Mebiusa gredzenā. Upesdancis. Ha, ha.

Hollija bija turpat priekšā, grūzdama kopā viņu abu baļķēnus. Pagaidu plosts. Viņa nokliedzās, bet vārdi pagaisa troksnī. Tagad bija tikai ūdens. Ūdens un apjukums.

Viņa paslēja trīs pirkstus. Trīs sekundes. Tad viņi panirs zem ūdens. Artēmijs ieelpoja tik dziļi, cik vien ļāva saspiestais krūškurvis. Tagad divi pirksti. Tad viens.

Artēmijs un Hollija palaida baļķēnus vaļā, un straume viņus aizskaloja kā zirneklīšus notekā. Artēmijs centās aizturēt gaisu plaušās, bet trakojošais ūdens to izsita laukā, un pār lūpām izvirda burbullšu virtene, nostiepdamās aiz muguras ceļā uz upes virsmu.

Ūdens nemaz nebija ne tik dziļš, ne tumšs. Toties straujš, tā ka acu priekšā viss pazibēja par daudz īsu bridi, lai būtu saskatāms. Garām pašāvās Hollijas seja, un vienīgais, ko Artēmijs paguva ieraudzīt, bija platas, kastaņbrūnas acis.

Atvara piltuve sašaurinājās, Hollija un Artēmijs sagrūdās kopā. Abi tika rauti lejup, viens pret otru atsizdamies un rokām un kājām plivinoties. Viņi saspieda pieres kopā, razdami zināmu mierinājumu viens otra acīs. Taču tas nevilkās ilgi. Ceļu rupji aizšķērsoja kanalizācijas caurulē ievietots metāla režģis. Tajā viņi ietriecās, samanīdami, kā šķautņainās restes iespiežas miesā.

Hollija ieblieza pa režģi, tad iebāza caurumos pirkstus. Režģis bija spožs un pavisam jauns. Gar malu greznojās svaigas metinājuma pēdas. Šis te bija jauns, un viss cits — vecs. Koboji!

Kaut kas piedūrās Hollijai pie rokas. Zemūdens telekapsula. Ar plastikāta lenti tā bija piesieta pie režģa. Teju pa visu hermetizēto ekrāniņu vīdēja Opālas seja, un teju pār visu ģīmi stiepās smīns. Viņa sazin ko atkārtoja — vienu un to pašu, cilpas ierakstu. Cauri šļakstiem un guldzoņai vārdi nebija saklausāmi, bet jēga bija nepārprotama: dabūjāt atkal\

Hollija saķēra un norāva savalgoto telekapsulu. Inerce viņu no atvara vērpetes izsvieda salīdzinoši rāmākos ūdeņos. Spēka vairs nebija, un atlika vien ļauties straumei, lai nes, kurp grib. Artēmijs atrāvās no plakanā režģa, pēdējās skābekļa paliekas izmantodams, lai atspertos ar kājām — divas reizes.

Nu viņš bija laukā no atvara un Hollijai nopakaļ lejup pa straumi peldēja turp, kur priekšā vidēja tumšs paugurs. Gaisu, viņš domāja ar izmisīgu dedzību, man vajag ieelpot. Ne jau pēc kāda laika. Tūliņ. Ja ne tūliņ, nevajadzēs vairs nekad.

Artēmijs iznira pirmais. Rīkle kampa pēc gaisa, kamēr šļakatas vēl nebija nostājušās. Pirmais gaisa malks spruka atpakaļ ar visu ierīto ūdeni, bet otrais tika līdz plaušām, un trešais tāpat. Artēmijs manīja, ka locekļos gluži kā dzīvsudrabs dzīslās atkal ieplūst spēks.

Hollija bija drošībā. Gulēja uz saliņas, kas melnēja upes vidū. Krūtis viņai cilājās kā plēšas, un zem izplestajiem pirkstiem gulēja telekapsula.

—   Ai, ai, — ekrāniņā teica Opāla Koboji. — Tiiiik viegli viss paredzams. — To viņa atkārtoja atkal un atkal, kamēr Artēmijs rāpās laukā no seklā ūdens, pakāpās augstāk krastā un atrada podziņu, kas viņu apklusināja.

—   Man viņa tiešām sāk nepatikt, — viņš noelsās. — Ka tikai nenožēlo, ka likusi lietā tik maziskas dzēlības kā zemūdens televīzija, jo tieši tas mani skubina tikt no šejienes projām.

Hollija uzslējās sēdus un pavērās visapkārt. Viņi atradās uz drazu kaudzes. Artēmijs noprata, ka režģa dēļ, ko Opāla bija nesen aizmetinājusi priekšā filtrēšanas caurulei, straume visu, ko troļļi sasvieda upē, bija sanesusi šajā sērītē. Atkritumu saliņa upes līcītī. Kaudzi veidoja robotiem norautas galvas, statuju atlūzas un troļļu atliekas. Galvaskausi ar biezu piereskaula ķīli un trūdošas ādas.

Vismaz šie troļļi nevarēja viņus aprīt. Tie, no kuriem jābīstas, bija lēkājuši nopakaļ un tagad atkal ar putām uz lūpām ālējās abos krastos. Bet no saliņas viņus šķīra, mazākais, seši metri piecpadsmit centimetru dziļa ūdens. Patlaban Artēmijs un Hollija bija drošībā.

Artēmijs manīja kaut kādas atmiņas pūlamies izlauzties apziņā. Bija nepārprotama sajūta, ka tūliņ, tūliņ viņš kaut ko atcerēsies. Viņš sēdēja pavisam rāmi un klusi, lai to brīdi tuvinātu. Gara acu priekšā aizzibsnīja saraustīti tēli — zelta grēda, zaļi, zvīņām klāti kustoņi, kam no mutes šaujas ugunslodes, Sulainis, iekrauts ledus kaudzē. Bet tēli gar apziņu noslīdēja kā ūdens lāses no vējstikla.

Hollija saslējās. — Ir kaut kas?

—  Varbūt, — Artēmijs teica. — Kaut kas. īsti nezinu. Viss notiek tik strauji. Man vajag laiku meditācijai.

—   Laika mums vairs nav, — Hollija pavēstīja, uzrāpdamās drazu kaudzes galā. — Skaties!

Artēmijs paskatījās uz kreiso krastu. Viens trollis bija paķēris lielu akmeni un pacēlis to virs galvas. Artēmijs ierāva galvu plecos. Ja trollis trāpīs mērķī, viņi abi, mazākais, nopietni cietīs.

Nostenējies kā tenisists pirms serves, trollis ielidināja akmeni upē. Gandrīz vai trāpījis pa drazu čupu, akmens iegāzās seklumā, uzsviezdams gaisā varenas šļakatas.

—   Šķība roka, — Hollija noteica.

Artēmijs sarauca pieri. — Diez vai.

Arī otrs trollis pagrāba akmeni, tad trešais. Drīz kustoņi visi kā viens lidināja uz drazu čupas pusi gan akmeņus, gan robotu galvas, gan mietus, gan visu, kas gadījās pa ķērienam. Tie abi, kas drebēja uz kaudzes, čokurā sarāvušies, palika neskarti.

—   Met garām, — Hollija sacīja. — Visi kā viens.

Artēmijam no aukstuma, bailēm un aizturētās spriedzes

smeldza visas maliņas.

—   Viņi jau necenšas mums trāpīt, — viņš konstatēja. — Taisa tiltu.

TaRa, Īrija, rītausm a

Elfu Taras ģeoplānu osta bija lielākā visā Eiropā. Tur caur rentgenstaru vārtiem gadā izgāja vairāk nekā astoņtūkstoš tūristu. Astoņsimt piecdesmit kubikmetru lielais termināls slēpās zem zālaina pakalna Makgreiniju fermas lauku vidū. īsts pazemes arhitektūras brīnums.

Par pazemes brīnumu varēja dēvēt arī Mulču Rakumu, no likumsargiem bēguļojošu zaglīgu punduri. Sulainis, izstūrējis Faulu bentliju no muižas, brauca uz ziemeļiem un, klausīdams Mulča instrukcijām, grezno automobili piebremzēja piecsimt metru no ģeoplānu ostas nomaskētās ieejas. Tādējādi Mulčs, atvēris mašīnas pakaļdurvis, tūliņ varēja ierakties zemē. Treknajā Īrijas zemē viņš pazuda gandrīz acumirklī. Labākas pasaulē nebija.

Ostas plānojums Mulčam bija labi pazīstams. Reiz viņš tepat no ķerstakļu karcera bija atsvabinājis sau brālēnu Nordu, kad RŪĶi šo bija arestējuši rūpnieciskā piesārņojuma sakarā. Mālzemes dzīsla stiepās līdz pat ostas mūrim, un, ja bija zināms, kur meklēt, atradās pa metāla apšuvuma panelim, kas Īrijas mitrā klimata dēļ bija izrūsējis gluži plāns. Taču šajā konkrētajā gadījumā Mulčs pat negrasījās pamukt no RŪĶiem — drīzāk gluži otrādi.

No zemes viņš izrakās vietā, kur auga hologrāfiskais krūms, aiz kura slēpās ģeoplāna ostas dienesta ieeja. Izrāpies no ejas, viņš nopurināja zemi no pēcpuses, izpūta gāzes no zarnām drusciņ skaļāk nekā būtu nepieciešams, un gaidīja.

Nepagāja ne piecas sekundes, kad durvis atslīdēja vaļā, laukā pastiepās četras stipras rokas un ierāva Mulču ģeoplāna ostā. Mulčs nemaz neturējās pretim un ļāvās, lai viņu pa tumšu gaiteni aizstiepj uz pratināšanas telpu. Tur viņš tika aptupināts uz cieta krēsla, saslēgts rokudzelžos un atstāts sēžam savā nodabā.

Mulčam nebija laika tā marinēties. Ik sekundi, ko viņš te kavējās, lasīdams kukaiņus laukā no bārdas, Artēmijam un Hollijai vajadzēja pavadīt, bēguļojot no troļļiem.

Punduris piecēlās no krēsla un trieca delnas pret spoguli, kas, no otras puses būdams caurredzams, bija iebūvēts pratināšanas telpas sienā.

—   Čik Melša! — viņš iesaucās. — Es zinu, ka tu mani vēro. Mums jāaprunājas. Par Holliju Kniepu.

Tā viņš vālēja pa spoguli, kamēr kameras durvis atsprāga vaļā un telpā ienāca Čiks Melša. Čiks bija RŪĶu virszemnieks. Tieši viņš bija pirmais cietušais pērnā gada Bvakellu goblinu revolūcijā, un, nebūtu Hollijas Kniepas, viņš būtu pirmais bojāgājušais. Bet viss iegrozījās tā, ka Čiks tika pie medaļas, daudzām smalkām intervijām kabeļtelevīzijā un siltas virszemnieka vietiņas šahtā El.

Čiks ienāca ar aizdomu pilnu ģīmi, savus fejas spārnus salocījis uz muguras. Neitrīno staru pistoles maksts bija vaļā.

—   Mulčs Rakums, ja? Padodies?

Mulčs nosprauslājās. — Ko gan tu iedomājies! Ka es būtu tik sūri un grūti nopūlējies tikt uz brīvām kājām tikai tādēļ, lai padotos kaut kādam feju sprukstiņam? Diezin vai, grūtgalvīt.

Čiks sabozās tā, ka spārni uz muguras papletās. — Eu, paklau, pundurīt. Te nav īstā vieta, kur sprēgāt. Es tevi esmu apcietinājis, ja gadījumā neesi pamanījis. Te visriņķī patrulē seši drošībnieki.

—  Drošībnieki. Nesmīdini mani. Tie jau pat ābolīti dārzā nevarētu nosargāt. Es izbēgu no zemūdens ģeoplāna — pāris kilometru dziļumā. No šejienes es vienā mierā aizlaistos vismaz sešos dažādos veidos.

Čiks nemierīgi pacēlās spārnos. — To es gan gribētu redzēt. Dabūsi divus lādiņus pakaļā, iekams vēl žokli pagūsi atkabināt.

Mulčs saviebās. Punduriem nepatīk tādi "pakaļas" jociņi.

—  Labs ir, paliec nu mierā, šāvējs atradies. Parunāsi par tavu spārnu. Kā labi dzīst?

—  Kā tu zini?

—  Par to taču kliedza uz visiem stūriem. Televizors vienubrīd bija pilns, pat pirātu satelītkanāli. Es vēl ne tik sen nolūkojos tavā purnā. Čikāgā.

Čiks pieglauda matus. — Čikāgā?

—  Nuja. Ja pareizi atminos, tu klāstīji, kā Hollija Kniepa izglābusi tev dzīvību un kā fejas nemūžam neaizmirstot, kam paliek parādā, un kā tu acumirklī viņai vajadzības gadījumā skrietu palīgā, lai tur vai kas.

Čiks nervozi nokremšķinājās. — Tur daudz ko bija scenārists sacerējis. Turklāt tobrīd jau vēl…

—  Tobrīd vēl viena no RŪĶu labākajām virsniecēm nebija nospriedusi sajukt prātā un nošaut pašas komandieri?

—  Jā. Vēl ne.

Mulčs cieši uzlūkoja Melšas zaļo vaigu. — Tu taču tam netici, ko?

Melša pacēlās vēl mazliet augstāk un palika tur labu brīdi, spārniem plivinoties gaisa strāvās. Tad viņš piezemējies apsēdās otrā krēslā. — Jā. Neticu gan. Nenoticēju ne uz sekundi. Jūliuss Sakne Hollijai bija kā tēvs — tāpat kā mums visiem.

Aizklājis seju rokām, Čiks bailīgi gaidīja atbildi uz savu nākamo jautājumu.

—  Tātad, Rakum. Kāpēc tu esi šeit?

Mulčs pieliecās viņam tuvāk. — Saruna tiek ierakstīta?

—   Bet protams. Parastā nopratināšanas procedūra.

—   Vai vari izslēgt mikrofonu?

—   Domāju gan. Bet kādēļ?

—   Jo es grasos tev izstāstīt kaut ko tādu, kas saistīts ar Tautas drošību. Bet izstāstīšu tikai ar noteikumu, ka mikrofons būs izslēgts.

Čika spārni atkal saplivinājās. — Skaties man, lai nebūtu nekādu pekstiņu. Kaut nu man tavs sakāmais, pundurīt, ietu pie dūšas.

Mulčs paraustīja plecus. — Nē, ap dūšu tev noteikti sametīsies slikti. Bet par pekstiņiem te gan nav runas.

Čika zaļie pirksti tastatūrā uz galda iebakstīja kodu. — Nu tā, Rakum. Varam runāt.

Mulčs teju uzgūlās uz galda. — Lieta tāda, ka Opāla Koboji ir atgriezusies.

Čiks neko neatbildēja — tikai nobālēja. Vaigs viņam tagad bija nevis ierasti veselīgi smaragdzaļš, bet slimīgi zaļgandzeltens.

—    Opāla sazin kā izmukusi un tagad īsteno atriebības plānu. Vispirms viņa novāca ģenerāli Šķībāku un komandieri Sakni, un nu ķērusies klāt Hollijai un Artēmijam Faulain.

—   O-opāla? — izstomīja Čiks, kam piepeši iepukstējās bojātais spārns.

—   Viņa novāc visus, kas pielikuši roku, lai viņu iebāztu aiz restēm. Un, ja atmiņa mani neviļ, tas attiecas arī uz tevi.

—   Es taču neko! — Melša iespiedzās, it kā Mulčs, kam viņš iegalvotu, ka ir nevainīgs, te varētu ko līdzēt.

Mulčs atgāzās pret atzveltni. — Paklau, man tu to vari nestāstīt. Ne jau es grasos tevi novākt. Ja atceros pareizi, tu pats taču tais visos sarunu šovos plātījies, ka esot pirmais RŪĶis, kas nonācis saskarē ar goblinu kontrabandistiem.

—   Varbūt to viņa nebūs redzējusi, — Čiks cerīgi bilda. — Gulēja taču komā.

—  Gan jau kāds būs ierakstījis, lai viņa var paskatīties.

Čiks apdomājās, izklaidīgi pucēdams spārnus.

—   Un ko tu no manis gribi?

—   Lai tu padod ziņu Foalam. Pasaki, ko es tev teicu — par Opālu. — Mulčs aizklāja muti ar roku, lai neviens, kas pēcāk skatītos ierakstu, nevarētu vārdus nolasīt viņam no lūpām. — Un man vajadzīgs RŪĶu ģeoplāns. Es zinu, kur tāds nolikts. Vajag tikai aizdedzes karti un kodu.

—   Ko? Jāsmejas. Mani taču iespundēs cietumā.

Mulčs nogrozīja galvu. — Nē, nē. Bez skaņas ieraksta ķerstakļu pārvalde nospriedīs, ka Mulčs Rakums atkal sazin kā izsprucis. Es tev iebliezīšu pa pauri, nozagšu tavu karti un izrakšos laukā pa cauruli — re, tur, aiz ūdens automāta.

Čiks sarauca pieri. — Paga, atgriežamies pie tās vietas, kur tiek iebliezts pa pauri.

Mulčs uzplāja pa galdu. — Klausies, Melša, Hollijai šobrīd draud nāves briesmas. Varbūt viņa jau ir pagalam.

—  Tā jau stāsta, — Čiks iestarpināja.

—   Jā, bet viņa noteikti būs pagalam, ja es uz karstām pēdām netikšu lejā.

—   Kāpēc es vienkārši nevarētu pieteikt izsaukumu?

Mulčs izgrūda dramatisku nopūtu. — Tāpēc, kretīn, ka

tad, kad līdz turienei aizkulsies ķerstakļu pārvaldes glābēji, būs jau par vēlu. Vai tad tu nezini likumus? RŪĶu virsniekam aizliegts rīkoties, pamatojoties uz ziņām, ko sniedzis notiesāts noziedznieks, ja vien šīs ziņas neapstiprina vēl kāds informācijas avots.

—  To likumu neviens neņem galvā, un, ja saukāsi mani par kretīnu, nekas daudz ātrāk neies uz priekšu.

Mulčs pieslējās kājās. — Debestiņ, tavās dzīslās taču rit feju asinis! Tev jāvadās pēc kaut kādas tur aizlaiku bruņinieku etiķetes. Dāmai, kura izglābusi tev dzīvību, tagad pašai draud briesmas. Ja tu esi godavīrs, tev kā feju cilts pārstāvim jādara viss, lai viņai palīdzētu.

Čiks ieskatījās Mulčam acīs. — Viss tiešām ir taisnība? Saki skaidri un gaiši, Mulč, jo būs sekas. Nebūs taču kārtējā dārglietu čiepšana?

—  Viss ir taisnība, — Mulčs atteica. — Dodu vārdu.

Čiks gandrīz apsmējās. — Ūja, mīlīt. Mulča Rakuma godavārds. To es varētu ieķīlāt bankā. — Vairākkārt dziļi ieelpojis, viņš aizvēra acis. — Karte man ir kabatā. Kods atrodams uz uzlīmītes. Pacenties neko nesasist lupatās.

—  Nekreņķējies, es esmu izcils stūrmanis.

Čiks saviebās, gara acīm jau skatīdams, kas notiks. — Es nedomāju ģeoplānu, dulburi tāds. Es runāju par seju. Dāmām es patīku tāds, kāds esmu.

Mulčs savilka dūrē mezglainos pirkstus.

—  Nu, dāmām es gan negribētu sagādāt vilšanos, — viņš noteica un ieblieza Čikam Melšam tā, ka tas nogāzās ar visu krēslu.

Mulčs prasmīgi pārmeklēja Čika kabatas. Feju RŪĶis nemaz nebija zaudējis samaņu, tikai izlikās. Prātīgs gājiens. Pēc dažām sekundēm Mulčam aizdedzes karte jau bija rokā — to viņš iebāza bārdā. Viena šķipsna tūliņ cieši apvijās ap karti kā ūdensnecaurlaidīga kūniņa. Punduris pievāca arī Melšas staru pistoli — kaut vienošanās par ko tādu bija izpalikusi. Divos soļos šķērsojis istabu, viņš iespīlēja zem durvu roktura krēslu. Tā varēja iegūt vēl pāris sekunžu. Ar vienu roku apķēris ūdens automātu, viņš ar otru atpogāja bikšu pēcpuses klapi. Tagad vajadzēja rīkoties ātri, jo tie, kas pratināšanu bija vērojuši no spoguļa otras puses, jau rībinājās pie durvīm. Durvīs parādījās meklējošs caurums — kāds bija ķēries pie svilināšanas.

Viņš norāva automātu no sienas — uz pratināšanas kameras grīdas izšļācās pārdesmit litru atdzesēta ūdens.

—   Žēlīgā debess, — uz grīdas iestenējās Čiks. — Es tos spārnus savu mūžu nedabūšu sausus.

—   Stāvi klusu! Tu esi bezsamaņā.

Kolīdz ūdens no piegādes caurules vairs negāzās ar joni, Mulčs spruka tur iekšā. Aizrāpies līdz pirmajai savienojuma vietai, viņš spēra no visa spēka. Caurulē iegāzās zemes kukuržņi, to aizsprostodami. Mulčs atkabināja žokli. Atkal zemes mātes klēpī. Tagad viņu neviens vairs nevarēja notvert.

Ģeoplāns bija novietots zemākajā līmenī — turpat blakus pašai šahtai. Mulčs ēdās uz leju, klausīdams nekļūdīgajam punduru kompasam. Terminālā viņš nebija pirmoreiz, un plānojums bija iespiedies Mulčam atmiņā, kā notika ar ikkatru ēku, kurā viņam bija gadījies paviesoties. Sešdesmit sekundes rijis zemi, attīrot to no minerāliem un visu, kas nepārstrādājams, izgrūžot laukā pa otru galu, viņš nonāca līdz ventilācijas šahtai. Tā veda tieši uz ģeoplānu piestātni — pundura bārdas mati jau manīja dzinēju vibrāciju.

Citkārt viņš šahtas metāla apšuvumu būtu izkausējis, likdams lietā pāris piles punduru akmeņu politūras, bet cietumsargiem labpatika šādus aksesuārus atsavināt, tāpēc caurumu apšuvumā nācās izdedzināt ar nočiepto pistoli. Panelis izkusa kā ledus plāksne, nolikta pie sildītāja. Mazliet nogaidījis, lai izkusušais metāls sacietē un atdziest, Mulčs ieslīdēja šahtā. Divreiz nogriezies pa kreisi, viņš caur režģi jau lūkojās uz piestātni. Virs visām durvīm griezās sarkanās trauksmes lampiņas, un piesmakusi sirēna visiem vēstīja, ka noticis kaut kas neparedzēts. Piestātnes apkalpe bariņā spiedās pie iekšējo sakaru ekrāna, ziņas gaidot.

Ar visu savu komplekciju piezemējies pārsteidzoši graciozi, Mulčs zagās uz RŪĶu ģeoplāna pusi. Tas ar priekšgalu uz augšu bija iekārts virs vertikāla pievadtuneļa. Punduris uzlavljās uz borta, ar Čika Melšas karti atvēris pasažieru durvis. Vadības slēdžu bija milzum daudz, bet Mulčam šajā ziņā bija pašam sava gudrība: ignorē visu, izņemot stūri un pedāļus, un viss būs, kā nākas. Tiktāl viņš savas karjeras gaitā bija nozadzis vairāk nekā piecdesmit dažāda veida transporta līdzekļus, un šī teorija vēl ne reizi nebija pievīlusi.

Iegrūdis vietā aizdedzes karti un nelikdamies zinis par borta datora ieteikumu pārbaudīt, vai visas sistēmas darbojas, viņš nospieda startera pogu. Astoņas tonnas smagais RŪĶu ģeoplāns iegāzās šahtā kā akmens, griezdamies uz riņķi kā daiļslidotājs. Nonācis gravitācijas varā, tas traucās uz zemes centru.

Mulčs ar kāju pagrūda augstāk gāzes pedāli, un ģeoplāns kritienā apstājās. Ierunājās radio uz vadības paneļa.

— Jūs tur, ģeoplānā. Labāk tūliņ griezieties atpakaļ. Bez jokiem! Pēc divdesmit sekundēm es personiski iedarbināšu pašiznīcināšanas ierīci.

Mulčs uzspļāva skaļrunim pundura spļaudekļu šalti, un aizkaitinātā balss apslāpa. Nokraukājies viņš apspļāva arī slēdžu kastīti zem radioaparāta. Tur kaut kas nodzirksteļoja un nočūkstēja. Te nu bija pašiznīcināšanās.

Ģeoplānu bija drusku grūtāk vadīt, nekā Mulčs bija ieradis. Tomēr, pāris reižu noskrāpējies gar šahtas sienām, viņš savaldīja braucamo. Ja ģeoplānam bija lemts atgriezties RŪĶu nagos, to noteikti derēja pārkrāsot, un arī jauns labā borta spārns nenāktu par ļaunu.

Gar iluminatoru aizšāvās nokaitēts lāzerlādiņš. Brīdinājuma šāviens. Pāri priekšgalam, iekams tiek iedarbināts datortēmēklis. Bija laiks posties projām. Paspēris nostāk zābakus, Mulčs garos, lokanos kāju pirkstus apvija ap pedāļiem un šāvās projām pa šahtu uz vietu, kur bija norunāts randiņš.

Sulainis atstāja bentliju kilometrus divdesmit uz ziemeļaustrumiem no Taras, netālu no klinšu grēdas, kas izskatījās pēc sažņaugtas dūres. Rādītājpirksta klintī bija ala, tieši kā Mulčs bija teicis. Taču punduris nebija vīžojis pieminēt, ka alā rotāsies izēstu čipsu paku un košļeņu papīrīšu klājiens, tur sakrājies pēc sazin cik pusaudžu piknikiem. Sulainis brida pa drazām, līdz pašā alas dibenā pieķēra čurnam divus puišeļus ar smēķi zobos. Pie kājām viņiem snauda labradora kucēns. Abi acīmredzot bija pieteikušies izvest šuneli pastaigāties, lai paslepšus ievilktu kādu dūmu. Sulainim smēķi nepatika.

Puikas pacēla galvu, uzlūkodami viņa milzīgo stāvu, un zaļgandzeltenais vaigs abiem nobālēja.

Miesassargs norādīja uz smēķiem. — Tie tur var nopietni sagandēt jums veselību, — viņš noducināja. — Un ja ne tie tur, es — noteikti.

Pusaudži mudīgi nodzēsa smēķus un spruka laukā no alas, proti, rīkojās tieši tā, kā Sulainis bija iecerējis. Pašķīris nokaltušu krūmu pašā alas dibenā, viņš tur ieraudzīja tādu kā no dubļiem saķepinātu mūri.

— Dubļiem lauzies cauri, — Mulčs tika mācījis. — Es tur parasti izēdu caurumu un vēlāk atkal aizķepēju ciet, bet tev jau droši vien tas nederēs.

Sulainis iegrūda četrus pirkstus pašā sienas vidū, kur žūstošie dubļi jau sāka plaisāt, un tiešām — siena bija tikai pāris centimetrus bieza un viegli padevās. Izlauzis gabalus pa vienam, viņš paplašināja caurumu, līdz atbrīvojās pietiekami daudz vietas, lai iesprauktos dziļāk tunelī.

Teikt, ka vietas bija pietiekami daudz, varbūt būtu mazliet pārspīlēti, pareizāk būtu — līdz ar nagiem. Sulaiņa brangās miesas bija kā spīlēs iespīlētas nelīdzenās irdenas zemes sienās. Šad tad tajās patrāpījās pa asai akmens šķautnei, kas ieplēsa smalko uzvalku. Pēdējās dienās bija sapostīti jau divi uzvalki — viens Minhenē, un nu otrs Īrijas pazemē. Tomēr raizēties par uzvalkiem viņam nebija ne prātā. Ja Mulčam varēja ticēt, Artēmijs patlaban skraidīja pa Reglamenta Ūniju, un viņam uz pēdām bija bars asinskāru troļļu. Reiz Sulainis bija stājies trollim pretī un cīņa gandrīz zaudējis dzīvību. Ka cīnities ar veselu baru, viņš nespēja pat iedomāties.

Ar pirkstiem ierakdamies sienās, viņš stūmās uz priekšu. Mulčs tika stāstījis, ka šajā tunelī esot pārpārēm nelegālu izeju, kas ved uz Reglamenta Ūnijas šahtu sistēmu, — tās gadsimtu gaitā esot izgrauzuši punduru bēgļi. Šo te pats Mulčs bija izracis pirms trīssimt gadiem, kad bija paslepšus jāielavās Glābiņā uz brālēna dzimšanas dienas jampadraci. Sulainis tikai līda uz priekšu, pūlēdamies atvairīt domas par punduru gremošanas procesu.

Pēc vairākiem metriem eja paplašinājās, un viņš nonāca apaļā kambarī. Sienas tur vāri zalgoja. Ari to Mulčs bija izskaidrojis. Sienas bija noklātas ar punduru spļaudekļiem, kas, nonākuši saskarē ar gaisu, sacietēja un sāka spīdēt. Brīnišķīgi. Poras dzeršanai, dzīvi mati un nu arī luminiscējoši spļaudekļi. Kas vēl? Varbūt arī sprāgstoši puņķi? Nebūtu nekāds brīnums. Kurš gan varēja zināt, kādi vēl trumpji punduriem paslēpti piedurknē! Vai kur citur.

Paspēris sāņus truša kaulu čupiņu, palikušu pēc kādas pundura maltītes reizes, Sulainis apsēdās un gaidīja.

Viņš ieskatījās rokaspulksteņa luminiscējošajā ciparnīcā. Mulču pie Taras viņš bija izlaidis pirms trīsdesmit minūtēm — vīrelim jau vajadzēja būt klāt. Miesassargs būtu labprāt sācis mērot solus pa kambari šurpu turpu, bet viņš tik tikko varēja piecelties kājās, kur nu vēl pastaigāties. Sakrustojis kājas, viņš iekārtojās, lai, gribi negribi, nosnaustos. Gulējis viņš nebija kopš Vācijas uzlidojuma, un gadi lika sevi manīt. Sirdsdarbība un elpošana kļuva arvien gausāka, līdz krūtis viņam tik tikko cilājās.

Pēc astoņām minūtēm kambarītis ar joni iedrebējās. No sienām atšķēlās spļaudekļu atlūzas un, atsitušās pret klonu, sašķīda smalkās druskās. Zeme zem kājām iegailējās sarkana, un, no karstuma bēgdami, veselām straumēm kur nekur aizlīda tārpi un kukaiņi. Sulainis nostājās kaktā, rāmi notraukdams zemes pikučus no uzvalka. Pēc brītiņa grīdā kambara vidū pavērās nevainojami apaļa, kūpoša lūka.

No cauruma atskanēja Mulča balss — caur nozagtā ģeoplāna skaļruņiem. — Aiziet, zaņķeri. Kusties. Mums te viens otrs glābjams, un RŪĶi man jau tup astē.

Mulčam Rakumam astē, nodrebinādamies iedomājās Sulainis. Jaukāku vietiņu meklēdams neatradīsi.

Tomēr miesassargs ielaidās caurumā un tūliņ pa vaļējo jumta lūku RŪĶu ģeoplānā. Ķerstakļu ģeoplānos pat elfiem bija pamaz vietas, bet Sulainis nevarēja izslieties, pat krēslā sēdēdams, turklāt visi sēdekļi viņam tik un tā bija par šauru. Neko darīt, vajadzēja iekārtoties tupus rāpus blakus stūrmanim.

—  Viss kārtībā? — viņš apjautājās.

Mulčs paķēra vaboli, kas rāpoja Sulainim pa plecu, un iegrūda to bārdā, kur ap nabaga kukainīti aptinās matu kušķis.

—  Vēlāk noderēs uzkodām, — viņš paskaidroja. — Ja vien pats nevēlies.

Sulainis pasmaidīja, kaut arī viegli tas viņam nenācās. — Paldies. Esmu jau paēdis.

—  Ak tā? Nu, lai kas tev vēderā, valdies, lai nelaistu pār lūpu, jo mums steiga liela, tā ka es varbūt pārsniegšu vienu otru ātruma ierobežojumu.

Izkrakšķinājis visas kāju un roku pirkstu locītavas, punduris stāvā spirālē stūrēja ģeoplānu lejup. Sulainis, aizšļūcis līdz lidaparāta pakaļgalam, bija spiests saāķēt kopā trīs drošības jostas, lai nemētātos pa kabīni kā kartupelis.

—  Vai tiešām citādi nevar? — viņš izgrūda, vaigiem pluinoties.

—   Paskaties atpakaļ, — Mulčs atteica.

Ar grūtībām paslējies uz ceļgaliem, Sulainis palūkojās pa aizmugures logu. Nopakaļ dzinās trīs tādi kā jāņtārpiņi, kas, ciešāk ieskatoties, izrādījās mazāka izmēra ģeoplāni. Visi trīs manevrēja tikpat izveicīgi. Viens izšāva nelielu, dzirksteļojošu torpēdu, kas satricināja visu ģeoplāna korpusu. Sulainim uz galvas iekņudējās noskūto matu saknes.

—  RŪĶu unikapsulas, — Mulčs pavēstīja. — Šie tikko atslēdza sakarus, ja nu mums kur nekur šahtās būtu līdzzinātāji. Un kapsulas pieslēgušās mūsu navigācijas sistēmai. Bortdatori viņiem liks mums dzīties pakaļ mūžam, ja vien…

—   Ja vien — kas?

—   Ja vien mums neizdosies viņus noskriet. Izkļūt no uztveramības zonas.

Sulainis cieši apjoza siksnas ap vēderu. — Un varētu izdoties?

Mulčs izstaipīja roku un kāju pirkstus. — Paskatīsimies, — viņš teica, aizgrūzdams sviru līdz galam.

" VIENPADSMIT BrīNUMl", ARTEMIDAS TEMPĻA PAVILJONS, RKGLAMENTA ŪNIJA

Hollija un Artēmijs, saspiedušies kopā uz pūstošo drazu saliņas, gaidīja, kad troļļi būs tikuši galā ar tilta būvdarbiem. Kustoņi bija iesvēlušies dedzībā un akmeņus seklajā ūdenī lidināja citu pēc cita. Viens otrs pat sadūšojās iegrūst straumē kājas īkšķi, taču tūliņ to kaukdams izrāva laukā.

Hollija izslaucīja ūdeni no acīm.

—  Labi, — viņa ierunājās. — Klausies, ko es izdomāju. Es palieku tepat un aizturu viņus. Tu lec upē.

Artēmijs strupi papurināja galvu. — Paldies, novērtēju. Bet nē. Tā mums abiem būtu tīrā pašnāvība. Troļļi aprīs tevi vienā rāvienā un tad nogaidīs, līdz straume mani atraus tepat atpakaļ. Jābūt vēl kādai izejai.

Hollija svieda tuvākajam kustonim ar troļļa galvaskausu. Tas skeletgalvu izveicīgi saķēra nagos un saspieda smalkās druskās. — Es klausos, Artēmij.

Artēmijs ar pirkstu paberzēja pieri, it kā tādējādi varētu likvidēt atmiņas blokatorus. — Ja vien es spētu atminēties. Tad varbūt…

—  Vai tad tu neatceries itin neko?

—  Tēlus. Kaut ko. Neko sakarīgu. Tikai tādus kā drudža murgus. Varbūt šī te ir tikai halucinācija. Ticamāka izskaidrojuma nav. Varbūt man vienkārši der nomierināties un pagaidīt, līdz es pamostos.

—  Iedomājies, ka tev tagad ir atrisināms uzdevums. Ja šī te būtu kāda spēle, kā tas cilvēciņš izglābtos?

—  Ja kara spēle, man vajadzētu zināt, kādas ir pretinieka vājās puses. Ūdens — viens…

—    Un gaisma, — Hollija izspēra. — Troļļiem riebjas gaisma. Viņiem izsvilst tīklenes.

Kustoņi jau rāpās pa paštaisīto tiltu, ik soli likdami ļoti piesardzīgi. Līdz saliņai atvēdīja pieķepušas vilnas un dvakojošas elpas smirdoņa.

—   Gaisma, — Artēmijs atkārtoja. — Lūk, kāpēc viņiem šeit patīk. Gaismas te tikpat kā nav.

—   Jā. Tās lampu joslas ir avārijas apgaismojums, un mākslīgā saule ieslēgta minimālajā režīmā.

Artēmijs paraudzījās augšup. Mākslīgajās debesīs slīdēja hologrāfiski mākonīši, un pašā vidū, tieši virs tempļa jumta, teatrāli karājās kristāla saule — tik tikko gailēdama.

Prātā viņam uzšķīlās kāda doma.

—   Pie tempļa tuvākā stūra ir sastatnes. Ja mums izdotos uzrāpties uz jumta un tikt klāt saulei, vai tu varētu kaut kā izmantot rokudzelžu baterijas, lai iedegtu sauli?

Hollija sarauca pieri. — Jā, laikam gan. Bet kā lai mēs tiekam garām troļļiem?

Artēmijs pacēla ūdensnecaurlaidīgo kapsulu, kurā rotājās Opālas videoziņa.

—   Lai viņi tikmēr paskatās televīziju.

Hollija izpētīja telekapsulas slēdžus, līdz atrada spilgtuma regulatoru. To viņa iestatīja maksimālajā režīmā. Opālas attēls pagaisa žilbinoši baltas gaismas kūlī.

—   Pasteidzies, — Artēmijs ieteica, paraudams Holli ju aiz piedurknes. Pirmais trollis jau bija pusceļā uz saliņu, pārējie viņam sekoja, cenzdamies nezaudēt līdzsvaru. Pinkainākie kongas dejotāji pasaulē.

Hollija apķēra telekapsulu. — Varbūt nemaz nenostrādās, — vina noteica. ' t

Artēmijs nostājās viņai aiz muguras. — Zinu, bet nekas cits neatliek.

—   Labi. Bet, ja nu neizdosies, man žēl, ka tu neko neatceries. Šādās reizēs nav slikti, ja blakus ir draugs.

Artēmijs saspieda viņas plecu. — Ja tiksim cauri sveikā, būsim draugos. Trauma mūs vienos.

Saliņa nupat jau sāka līgoties. Galvaskausi izkustējušies ripoja ūdenī. Troļļi jau gandrīz bija klāt — ik soli sperdami ļoti piesardzīgi un kviekdami, kolīdz vilnā iešļakstījās kāda lāse. Krastmalā palikušie ar ķetnām rībināja zemi, tecinādami slienas, kas, no žokļiem nokārušās, šūpojās garās šķieznās.

Lai efekts būtu iespējami lielāks, Hollija nogaidīja līdz pēdējam. Telekapsulas ekrāns bija iespiests drazu čupā, lai kustoņi tuvodamies pat nenojaustu, kas te briest.

—   Hollij! — Artēmijs skubināja.

—  Pagaidi, — viņa atčukstēja. — Vēl dažas sekundes.

Pats pirmais trollis jau spēra kāju uz saliņas. Tas acīmredzot bija barvedis. Augumā būdams gandrīz trīsmetrīgs, viņš izslējies sapurināja pinkaino galvu un izgrūda kaucienu pret mākslīgajām debesīm. Tad viņš laikam atskārta, ka nedz Artēmijs, nedz Hollija tomēr nav nekādas troļļu mātītes, un niecīgajās smadzenītēs iesvēlās neprātīgas dusmas. No ilkņiem nostiepās indes stīgas, un nagi ienadžos pagriezās uz augšu, gatavi šķērst un dīrāt. Visbiežāk troļļi upurus nogalēja, iecirzdami nagus zem ribām, — tad sirds apstājās pavisam pēkšņi un miesa nepaguva palikt sīksta.

Troļļi jau drūzmējās uz saliņas, visi bija gatavi gan piedalīties slaktiņā, gan piecirst jaunai draudzenei. Hollija izlēma, ka laiks rīkoties. Apsviedusi telekapsulu otrādi, viņa mirguļojošo ekrānu pavērsa pret tuvāko trolli. Kustonis atkāpās, nīsto gaismu kampdams ar nagiem, it kā tā būtu īsts, taustāms pretinieks. Ar izdedzinātām tīklenēm trollis grīļodamies atmuguriski uzgrūdās saviem sugasbrāļiem. Vesels bars troļļu iegāzās upē. Viņu vidū kā lipīgs vīruss izplatījās panika. Kustoņi izturējās tā, it kā ūdens būtu skābe, kas saēd vilnu, un, mežonīgi spirinādamies, kūlās atpakaļ uz krastu. Par organizētu atkāpšanos to nosaukt nevarēja. Katrs plēsa un koda, kur patapa. Gaisā pacēlās indes un asiņu smārds, un ūdens mutuļoja kā uzvārīts. Pirmītējās asinskārās kaukoņas vietā troļļi spalgi brēca sāpēs un izbailēs.

Tas nevar būt pa īstam, apdullis domāja Artēmijs Fauls. Man droši vien ir halucinācijas. Varbūt esmu komā — es taču izkritu pa viesnīcas logu. Un, pateicoties tik ticamam izskaidrojumam, apspiestās atmiņas palika, kur bijušas.

— Ķeries man pie jostas, — Hollija norīkoja, jozdama uz troļļu sarūpēto tiltu.

Artēmijs paklausīja bez ierunām. Nebija īstais brīdis skaidroties, kurš te kuram priekšnieks. Jebkurā gadījumā, ja pastāvēja kaut mazākā iespēja, ka viss te notiek pa īstam, kapteine Kniepa tomēr labāk zināja, kā apieties ar šiem nezvēriem.

Turēdama telekapsulu sev priekšā kā portatīvu lāzerlielgabalu, Hollija soli pa solim virzījās uz krasta pusi. Artēmijs centās domāt tikai par to, lai, sperot kāju uz tik nedroša pamata, nezaudētu līdzsvaru. Viņi kāpa no viena akmens atkal uz nākamo, grīļodamies kā iesācēji virves dejotāji. Hollija vēzēja telekapsulu slaidos lokos, triekdama troļļiem acīs gaismu dažādos leņķos.

Tik daudz, Artēmijam iešāvās prātā. Viņu ir pārāk daudz. Mums nemūžam neizdosies.

Bet padoties tik un tā nebija nekādas jēgas. Tāpēc viņi turpināja ceļu, sperdami divus soļus uz priekšu un vienu atpakaļ.

Viens slīpēts tēviņš pieliecās, izvairīdamies no Hollijas pirmā vēziena. Grābdams ar nagaino ķetnu, viņš ieskrambāja kapsulas ūdensnecaurlaidīgo apvalku. Hollija atkāpās grīļīgu soli un paklupa pār Artēmiju, tā ka abi ar varenu šļakstu iegāzās upes seklumā.

Juzdams gaisu izsitamies no plaušām, Artēmijs instinktīvi ierāva elpu. Nelaimīgā kārtā — drīzāk ūdeni, nevis gaisu. Hollija, pasviedusi rokas virs galvas, paglāba ieplēsto kapsulu, un tā upē netika, tomēr daža laba ūdens lāse ietrāpīja plaisas vietā, un ekrāns sāka dzirksteļot.

Hollija pieslējās kājās, vienlaikus pavērsdama ekrānu pret troļļu tēviņu. Artēmijs turējās viņai aiz muguras, klepodams ūdeni laukā no plaušām.

—   Ekrāns iebojāts, — Hollija elsa. — Nezinu, cik daudz laika mums atlicis.

Artēmijs atglauda matus no pieres. — Uz priekšu, — viņš izvēla pār lūpām. — Uz priekšu!

Viņi brida uz krastu, līkumodami ap pievārētajiem troļļiem. Hollija nolūkoja vietu, kur varēja droši kāpt krastā. Bija atvieglojums atkal just zem kājām cietu zemi, taču ūdens, taisnību sakot, bija viņu sabiedrotais, kurpretī tagad viņi atradās troļļu likumīgajā teritorijā.

Atlikušie kustoņi drūzmējās visapkārt, turēdamies drošā attālumā. Kolīdz kāds pienāca par tuvu, Hollija novēzēja kapsulu uz to pusi, un trollis atlēca atpakaļ kā dzelts.

Artēmijs bija pārsalis, pārguris un cīnījās ar šoku. Troļļa pārplēstā potīte smeldza kā applaucēta.

—   Tagad taisnā ceļā uz templi, — viņš izgrūda klabošiem zobiem. — Augšā pa sastatnēm.

—   Labi. Turies.

Hollija vairākkārt dziļi ieelpoja, sakopodama spēkus.

Rokas jau bija pagurušas turēt telekapsulu, bet viņa pūlējās, cik jaudāja, lai neizrādītu nedz pārgurumu, nedz bailes. Troļļiem viņa skatījās tieši sarkanajos redzokļos, lai darītu zināmu, ka viņiem darīšana ar bīstamu pretinieku.

—   Gatavs?

—  Gatavs, — Artēmijs atsaucās, gatavs nebūdams ne tuvu.

Vēlreiz ievilkusi elpu, Hollija metās uz priekšu. Troļļiem

tāda taktika nāca kā pārsteigums. Galu galā, kurš gan kluptu virsū trollim? Baltās gaismas lokam tuvojoties, viņu rindas pajuka, un apjukumam troļļi ļāvās tieši tik ilgi, lai Artēmijs un Hollija pagūtu izsprukt baram cauri.

Viņi ar skubu joza augšup pa nogāzi, uz tempļa pusi. Hollija pat nepūlējās izvairīties no troļļiem — skrēja tieši virsū. Jo vairāk bija tādu, kas tika uz laiku sisti ar aklumu, jo lielāka jezga izcēlās viņu pašu vidū. Bēgļiem aiz muguras izcēlās desmitiem negantu sadursmju, jo kustoņi, kampdami ar nagiem, asiem kā dunči, netīšām savainoja cits citu. Slīpētākie izmantoja iespēju nokārtot senus rēķinus. Viena ķīviņa dēļ sākās cits, un drīz vien viss klajums bija pārvērties putekļainā kaujas laukā, kur ārdījās troļļi.

Artēmijs elsdams pūzdams trausās augšup pa aizu, pirkstus aizkabinājis Hollijai aiz jostas. Kapteines Kniepas elpa bija pārvērtusies ritmiskos, aprautos gārdzienos.

Es neesmu fiziski attīstīts, Artēmijs nodomāja. Un tas man var dārgi maksāt. Turpmāk jāvingrina ne tikai smadzenes. fa es maz piedzīvošu kaut ko, kas būs turpmāk.

Priekšā slējās templis — tikai modelis, tomēr tik un tā vairāk nekā piecpadsmit metrus augsts. Desmitiem identisku kolonnu iesniedzās hologrāfiskajos mākoņos un balstīja trijstūrveida jumtu, dekorētu ar smalkiem ģipša rotājumiem. Kolonnu apakšdaļu izraibināja neskaitāmas nagu atstātas pēdas — tur troļļu jaunuļi bija centušies pabēgt nostāk no grēka. Artēmijs un Hollija pa kādiem divdesmit pakāpieniem uztrausās līdz kolonādei.

Laime, ka uz sastatnēm troļļu nebija. Visi to vien darīja, kā lūkoja cits citu nogalēt vai izbēgt no nāves, taču vajadzēja tikai dažas sekundes, lai viņi atcerētos, ka tepat kaut kur taču bija iebrucēji. Svaiga galiņa. Reti kurš trollis bija baudījis elfu miesu, bet tie, kuriem bija iznācis nogaršot, nevarēja vien sagaidīt nākamo izdevību. Cilvēka gaļu no visiem klātesošajiem bija ēdis tikai viens, un aptrulušo prātiņu vēl tagad naktīs mēdza vajāt atmiņas par lielisko saldmi.

Tieši šis trollis nupat izrāpās no upes, pieslapis par desmit kilogramiem smagāks. It kā starp citu viņš notrieca gar zemi kādu jaunuli, kas bija pielīdis par tuvu, un paostīja gaisu. Tur jautās svaiga smarža. To viņš atminējās no reizes, kad bija iznācis mazliet pasirot mēnesnīcā. Oda pēc cilvēka. No šīs atskārtas vien rīklē ar joni saskrēja slienas. Trollis mērķtiecīgā riksī metās uz templi. Drīz vien uz sastatnēm joza jau vesels bars nezvēru, salkdami pēc gaļas.

—   Mēs atkal esam iekļauti ēdienkartē, — Hollija konstatēja, tikusi līdz sastatnēm.

Artēmijs atkabināja pirkstus no RŪĶu kapteines jostas. Būtu jau ko neko atbildējis, bet plaušas kliedza pēc skābekļa. Viņš kampa gaisu malkiem vien, ar plaukstām atspiedies pret ceļgaliem.

Hollija saņēma viņu aiz elkoņa. — Tagad nav laika, Artēmij. Tev būs jārāpjas.

—   Tikai pēc tevis, — Artēmijs ar mokām izelsa. Viņš zināja — Fauls seniors nemūžam nebūtu pieļāvis, ka dāma tiek atstāta nelaimē, kamēr viņš pats mucējos.

—    Nav īstais brīdis ielaisties diskusijās, — Hollija norādīja, stumdama Artēmiju uz priekšu. — Rāpies pie saules. Es izbrīvēšu pāris sekundes ar to telekapsulu. Aiziet!

Artēmijs ieskatījās Hollijai acīs, lai pateiktu paldies. Tās bija platas un brūnas, un… pazīstamas? Atmiņas lauzās ārā no važām, sizdamās pret šūnu apvalkiem.

—  Hollij? — viņš bilda.

Hollija apsvieda viņu ar seju pret sastatņu stieņiem, un tas brīdis bija garām. — Augšā! Tu šķied laiku.

Artēmijs kustināja izvārgušos locekļus, pūlēdamies tos kā nebūt piespiest darboties saskaņoti. Pakāpties, pieķerties, pievilkties. Nevarētu būt diez ko grūti. Pa kāpnēm viņš taču jau rāpies. Vismaz vienreiz. Noteikti.

Sastatņu stieņi bija apvilkti ar gumiju — lai ērtāka kāpšana, un pakāpienus šķīra tieši četrdesmit centimetri — parocīgākais attālums vidusmēra elfam. Vienlaikus, kāda sagadīšanās, tikpat parocīgs tas bija arī četrpadsmit gadus vecam cilvēkam. Artēmijs sāka rāpties augšup un, vēl neticis pat līdz sestajam pakāpienam, jau sajuta rokas pagurstam. Bet pagurumam vēl bija daudz par agru. Jākāpj vēl bija ļoti augstu

—   Kapteine, šurp! — viņš izdvesa pār plecu. — Rāpies!

—  Vēl ne, — Hollija atteica. Nostājusies ar muguru pret sastatnēm, viņa raudzīja noprast, pēc kādas sistēmas bariņos tuvojās troļļi.

Ķerstakļu iecirknī viņa reiz bija noklausījusies iekšējās apmācības kursu troļļu uzbrukuma jautājumos. Bet tur bija runa par divcīņu. Un, Hollijai par neizsakāmu kaunu, lektors tika demonstrējis videoierakstu, kurā bija iemūžināta viņas pašas saķeršanās ar trolli — Itālijā, pirms diviem gadiem. — Lūk, — lektors teica, apturējis ierakstu vietā, kur Hollijas tuvplāns rēgojās pa visu ekrānu, un klapēdams pa to ar izbīdāmu rādāmkociņu, — klasisks piemērs, kā nevajag rīkoties.

Tagad scenārijs bija pilnīgi cits. Neviens savu mūžu nebija mācījis, kas jādara, kad virsū brūk vesels bars troļļu, turklāt viņu pašu teritorijā. Neviens, instruktori sprieda, taču nekad nebūs tik stulbs.

Tuvojās divi bari — abi taisnā ceļā šurp. Viens no upes puses — tam priekšgalā joza īsts briesmonis, kam no abiem ilkņiem tecēja anestētiskas, indīgas slienas. Hollija labi zināja — ja asinīs tiks kaut viena tāda lāse, viņa ieslīgs reibinošā, laimes pilnā apdullumā. Un pat ja izbēgs no troļļa nagiem, inde, pamazām iedarbodamās, agrāk vai vēlāk izraisīs paralīzi.

Otrs bars virzījās šurp no rietumpuses klinšu grēdas, tur bija lielākoties jaunpienācēji un jaunuļi. Pašā tempļa vidū bija arī dažas mātītes, bet tās izmantoja sajukumu, lai noplēstu gaļu no pamestajiem līķiem.

Hollija pārslēdza telekapsulu minimālajā režīmā. Vajadzēja precīzi aplēst, kurā brīdī efekts būs pats lielākais. Citas iespējas vairs nebūs, jo, kāpjot augšup, nekādi neiznāks precīzi nomērķēt. /

Troļļi jau rikšoja augšup pa tempļa kāpnēm, cits citu grūzdami nost no ceļa. Abi bari tuvojās katrs no savas puses un joza tieši turp, kur stāvēja Hollija. Barveži pārvietojās milzu lēcieniem, katrs bija pilns apņēmības pirmais iecirst zobus iebrucējas miesā. Zobi abiem plēsoņām bija atņirgti, un redzokļi fiksēti tieši uz mērķi. Un tobrīd Hollija izdarīja, kas darāms. Ieslēgusi maksimālo spožumu, viņa izsvilināja nezvēriem tīklenes, kamēr abi vēl bija lēcienā. Iekaukdamies tā, ka vai ausis plīsa pušu, viņi savicināja ķetnas pret nīsto gaismu un sabruka ķetnu, nagu, ilkņu un zobu ņudzekli. Katrs no troļļiem nosprieda, ka tie otrie viņam uzbrukuši, un pēc pāris sekundēm sastatņu pakājē jau plosījās pirmatnīgas vardarbības haoss.

Hollija izmantoja sajukumu pilnā mērā, veikli uzrāpdamās līdz ceturtajam metāla konstrukcijas šķērslim. Telekapsulu viņa piekabināja pie jostas ar ekrānu uz leju — kā aizmugures lielgabalu. Sevišķi lielas jēgas tam nebija, tomēr labāk nekā nekas.

Necik ilgi, viņa jau bija panākusi Artēmiju. Cilvēku jaunulis elpu vilka saraustīti un rāpās pavisam gausi. No brūces potītē lāsoja asinis. Hollija būtu varējusi viņu it viegli apsteigt, taču tā vietā, ar roku aizāķējusies aiz sastatņu stieņa, pavērās lejup, lai paskatītos, kā tur ar troļļiem. Un labi vien bija. Kāds salīdzinoši neliels trollēns rāpās augšup tik veikli kā kalnu gorilla. Vēl neizaugušie ilkņi tik tikko rēgojās laukā no mutes, taču bija asi, un to galos krājās indes lāses. Hollija pavērsa pret viņu ekrānu, un trollis palaida vaļā šķērsli, lai aizklātu apsvilušās acis. Elfam būtu pieticis prāta turēties ar vienu roku un acis aizklāt ar otru, bet troļļi intelekta koeficienta ziņā var mēroties labi ja ar smirduļtārpiem un gandrīz vienmēr rīkojas, tikai instinkta vadīti.

Trollēns nogāzās, piezemēdamies uz lejā izplātā pinkainā, kustīgā paklāja. Jau nākamajā acumirklī viņš tika ierauts kautiņā. Hollija atsāka kāpienu, juzdama telekapsulu sitamies pret muguru. Artēmijam vedās tik smagi, ka bija žēl skatīties, un nepagāja ne minūte, kad viņa jau bija panākusi puiku.

—   Kā ir? Labi?

Artēmijs pamāja, sakniebis lūpas. Bet acis viņam bija ieplestas, un tajās jautās panika. Hollija tādu skatienu bija redzējusi — tādas acis bija kaujā izmocītiem RŪĶu virsniekiem. Vajadzēja aizdabūt zaņķerēnu drošībā, iekams viņš zaudē galvu.

—   Saņemies, Artēmij. Vēl tikai pāris pakāpienu. Gan mēs tiksim galā.

Artēmijs uz piecām sekundēm aizmiedza acis, dziļi vilkdams elpu caur degunu. Kad viņš acis atkal atvēra, tajās mirdzēja svaiga apņēmība. — Ļoti labi, kapteine. Esmu gatavs.

Viņš pasniedzies satvēra nākamo šķērsli un pievilkās četrdesmit centimetrus tuvāk glābiņam. Hollija kāpa nopakaļ, mudinādama vinu kā seržants mācībās. /' /

Vajadzēja vēl veselu minūti, un tad jumts bija klāt. Tikmēr troļļi bija atcerējušies, kam dzenas pakaļ, un sākuši rāpties augšup pa sastatnēm. Hollija uzvilka Artēmiju uz jumta slīpnes, un viņi ar visām četrām trausās uz kori. Ģipsis bija balts un tīrs, puskrēslā šķita, ka viņi rāpjas pa sērsnas klātu lauku.

Artēmijs apstājās. Skats uzjundīja neskaidras atmiņas.

—   Sniegs, — viņš nedroši bilda. — Es kaut ko atminos…

Hollija saķēra viņu pie pleca un rāva uz priekšu. — Jā,

Artēmij. Arktika — atceries? Gan vēlāk visu izrunāsim sīki un smalki — kad nebūs troļļu, kas grib mūs aprīt.

Artēmijs atjēdzās. — Ļoti labi. Prātīga taktika.

Tempļa jumta slīpnes četrdesmit grādu leņķī stiepās augšup, kur vīdēja kristāla lode — mākslīgā saule. Viņi abi rāpās, cik vien ātri ļāva Artēmija pagurušie locekļi. Aiz muguras uz baltā ģipša palika asiņaina sliede. Sastatnes līgojās un sitās pret jumtu — troļļi rāpās arvien tuvāk.

Hollija apsēdās jāteniski uz jumta kores un aizstiepās līdz kristāla saulei. Pirksti sataustīja tās gludo virsmu.

—  D'Arvitl — viņa nolamājās. — Nav kur pieslēgt strāvu. Vajadzētu taču būt kādai kontaktligzdai.

Artēmijs aizrāpās līdz otrai pusei. No augstuma gan viņam nebija diez ko bail, tomēr ar visu to viņš centās neskatīties lejup. Nav nemaz jācieš no reiboņiem, lai doma par piecpadsmit metru kritienu un izsalkušu troļļu baru darītu cilvēku bažīgu. Pastiepies viņš ar vienu roku apčamdīja lodi. Rādītājpirksts sataustīja mazu iedobīti.

—   Te kaut kas ir. — viņš uzsauca.

Hollija metās šurp un izpētīja atveri.

—    Labi, — viņa teica. — Kontaktligzda. Baterijām pieslēgumi visām vienādi, tātad arī rokudzelžu baterijām vajadzētu te derēt kā uzlietām.

Izvilkusi no kabatas rokudzelžus, viņa atspieda vaļā bateriju nodalījumu vāciņus. Pašas baterijas nebija lielākas par kredītkarti un visgarām spulgoja spoži zilas.

Nostājusies uz smailās, asās kores, viņa veikli balansēja uz pašiem pirkstgaliem. Troļļi jau līda uz jumta malas. Kā tādi elles suņi. Balto jumta ģipsi pamazām noklāja melna, brūna un ruda troļļu vilna. Kaukoņa un smārds skrēja pa priekšu — kustoņi rāpās arvien tuvāk.

Nogaidījusi, līdz uz jumta slīpnes uzrāpjas visi, Hollija ieslidināja baterijas lodes kontaktligzdā. Lode iesīcās, trīsēdama atdzīvojās un uzzibsnīja, izstarodama žilbinošas gaismas loku. Uz mirkli viss paviljons iegaismojās žilbīgi balts, tad lode apdzisa, smalki smilkstēdama.

Troļļi aizripoja kā bumbas uz sašķiebta biljarda galda. Dažs novēlās no jumta, bet lielais vairums palika guļam uz pašas jumta malas, kaukdami un berzēdami redzokļus.

Artēmijs aizmiedza acis, lai tās atkal iespējami drīz pierastu pie puskrēslas. — Es cerēju, ka tās baterijas iedarbinās sauli uz ilgāku laiku. Tik smagi nopūlējāmies tik īsas atelpas dēl.

Hollija izvilka no kontaktligzdas iztukšotās baterijas un pagrūda nostāk. — Tādai lodei laikam vajag sazin cik strāvas.

Samirkšķinājis acis, Artēmijs uz jumta iekārtojās ērtāk, ar rokām apķēris ceļgalus.

—  Un tomēr. Mums ir mazliet laika. Nakts dzīvniekiem pēc nonākšanas spožā gaismā vajag minūtes piecpadsmit, lai atgūtu orientēšanās spējas.

Hollija apsēdās viņam līdzās. — Cik aizraujoši. Tu piepeši esi tik mierīgs.

—  Nav jau izvēles, — Artēmijs vienkārši atteica. — Esmu veicis situācijas analīzi un secinājis, ka izglābties nekādi nevaram. Mēs tupam uz Artemīdas tempļa smieklīga modeļa jumta uz brīdi par akliem pataisītu troļļu ielenkumā. Kolīdz viņi atjēgsies, lēkšiem metīsies šurp, lai mūs aprītu. Dzīvot mums atlicis labi ja ceturtdaļstundu, un es negrasos to pavadīt, Opālai Koboji par prieku plosoties histērijā.

Hollija atgāza galvu, puslodē meklēdama kameras. Tumsā mirkšķinājās savas piecpadsmit nodevīgas uguntiņas. Opāla savu atriebību varēs izbaudīt no visvisādiem skatpunktiem.

Artēmijam bija taisnība. Opāla būtu sajūsmā, ja viņi kameru priekšā sāktu ārdīties un zūdīties. Jādomā, dienās, kad pasaules princesei samestos nelāga oma, viņa veldzētos, atkal un atkal noskatīdamās videoierakstu.

Hollija pavilka nostāk roku, ļaudama iztukšotajām baterijām aizslīdēt un pārkrist pār jumta malu. Tas nu arī būtu viss. Baiļu nebija — drīzāk aizkaitinājums. Jūliuss mirdams bija devis pavēli pasargāt Artēmiju, un pat to viņa nebija pratusi paveikt.

—  Žēl, ka tu neatminies Jūliusu, — viņa ierunājās. — Jūs abi plēsāties kā suns ar kaķi, bet viņš tomēr tevi apbrīnoja. Kaut gan tā pa īstam viņam patika Sulainis. Tie abi dzīvoja uz viena viļņa. Abi divi veci kareivji.

Lejāk troļļi jau nāca pie sajēgas. Pūlējās izmirkšķināt zvaigznes no acīm.

Artēmijs izpurināja no biksēm vienu daļu putekļu.

—  Es atminos gan, Hollij. Es visu atminos. Sevišķi tevi. Tiešām jauki, ka tu esi tepat. Uzreiz labāk ap dūšu.

Hollija jutās pārsteigta — pat ļoti. Drīzāk tāpēc, ka viņš runāja tādā tonī, nevis tā dēļ, ko nupat tika pateicis, kaut gan arī par to bija jābrīnās. Savu mūžu viņa nebija dzirdējusi, ka Artēmijs runātu tik sirsnīgi, tik patiesi. Parasti izrādīt jūtas viņam nebija viegli un vārdi pār lūpām nāca kā sapīti. Nepavisam neizklausījās pēc viņa.

—  Tas ir ļoti skaisti, Artēmij, — viņa teica, mirkli apdomājusies. — Bet izlikties manis dēļ ir pilnīgi lieki.

Artēmijs apjuka. — Kā tu uzminēji? Manuprāt, es notēloju vienkārši ideāli.

Hollija pavērās lejup, kur pulcējās troļļi. Tie piesardzīgi rāpās augšup pa jumta slīpni noliektām galvām — ja nu kas atkal nozibsnī.

—  Tik ideāls nav neviens. Tāpēc arī uzminēju.

Troļļi pielika soli, likdami lietā spalvainās ķetnas, lai straujāk tiktu uz priekšu. Līdz ar atgūto pašpaļāvību atgriezās arī balss. Līdz jumta korei atvilnīja kaucieni, atsizdamies pret metāla karkasu. Artēmijs pievilka ceļgalus ciešāk pie zoda. Beigas. Viss galā. Prāts liedzās aptvert, ka jāmirst šādi, kad vēl tik daudz darāmā.

Kaukoņa neļāva sakopot domas. Smārds arī nebija nekāds palīdzīgais.

Hollija cieši satvēra viņa plecu. — Aizmiedz acis, Artēmij. Tu nesajutīsi itin neko.

Bet Artēmijs acis vis neaizmiedza. Viņš pavērās uz augšu. Tur, virszemē, vecāki no viņa gaidīja kādu ziņu. Vecāki, kam ne reizi nebija dota iespēja no tiesas lepoties ar dēlu.

Viņš pavēra muti, lai nočukstētu ardievas, bet vārdi iesprūda rīklē — tur, augšā, kaut kas bija.

—  Lūk, pierādījums, — viņš izvēla pār lūpām. — Viss tomēr ir halucinācija.

Hollija paskatījās augšup. Vienā no puslodes plāksnēm bija parādījies caurums, un no turienes lejup, uz tempļa jumtu, arvien zemāk laidās virve. Virvē šūpojās kaut kas līdzīgs plikai un neparasti spalvainai pēcpusei.

—   Kaut kas neticams! — Hollija iesaucās, pielēkdama kājās. — Pašā īstākajā laikā!

Izskatījās, ka viņa uzrunā to pēcpusi. Un tad, par ko bija jābrīnās vēl jo vairāk, pēcpuse itin kā atbildēja.

—   Es arī tevi mīlu, Hollij. Tagad aizbāziet visu, kas vaļā, jo tie troļļi tūliņ matīs, kas ir maņu pārslodze.

Uz mirkli Hollija stāvēja, nenieka nesaprazdama, tad kapteines ieplestajās acīs ieplaiksnījās atskārta un vaigs viņai nobālēja. Viņa saķēra Artēmiju aiz pleciem.

—   Liecies garšļaukus un aizbāz ausis. Acis un muti turi ciet. Un nekādā ziņā nedomā ievilkt elpu.

Artēmijs nogūlās uz jumta. — Lūdzama saki, ka pēcpusei otrā galā kāds ir.

—   Ir, ir, — Hollija apgalvoja. — Bet lielākais posts nāk tieši no pēcpuses.

Troļļi nupat jau bija nieka pāris metru attālumā. Pietiekami tuvu, lai būtu saskatāmi gan gailošie redzokļi, gan pinkās gadiem krājusies ķēpa.

Virs galvas Mulčs Rakums (jo tas, protams, bija viņš) no pēcpuses izlaida liegu brīzīti. Tieši tik liegu, lai viņš, virves galā turēdamies, iegrieztos ap savu asi. Rotācija bija nepieciešama, lai nodrošinātu paredzamās izplūdes vienmērīgu izplatīšanos. Trīsreiz apgriezies, viņš sasprindzināja iekšas un trieca laukā visu gaisu, Jcas bija sakrājies piepūstajā vēderā — līdz vispēdējam burbulītim.

Troļļi pēc dabas ir alu iemītnieki, tāpēc viņi vadās ne tikai pēc redzes, bet tikpat lielā mērā arī pēc ožas. Trollis, kurš zaudējis redzi, nereti dzīvo vēl gadiem ilgi, barību un ūdeni vienkārši uzozdams.

Mulča pēkšņais gāzu uzbrukums ik trollim smadzenēs iesūtīja vai miljonu konfliktējošu ziņojumu. Smaka, protams, bija neciešama, un vējš sacēlās tik stiprs, ka troļļiem pinkas sapluinījās, taču ar pundura gāzē ietilpstošo smaku kombināciju — melnzemi, veģetāciju, kukaiņiem un visu pārējo, ko Mulčs bija baudījis pēdējās pāris dienās, — pietika, lai kuram katram trollim nervu sistēmā izraisītu īssavienojumu. Viņi saļima, savas nabaga sāpošās galvas žņaugdami garajos nagos. Viens Artēmijam un Hollijai bija tik tuvu, ka pinkainā ķetna atdusējās RŪĶu kapteinei uz muguras.

Hollija, to nokratījusi, piecēlās. — Laižamies, — viņa skubināja, uzraudama Artēmiju kājās. — No gāzes viņi atjēgsies tikpat drīz kā no tā zibšņa.

Mulčs virs galvas griezās jau lēnāk.

—  Lai jums paldies, — viņš uzsauca, teatrāli paklanīdamies, ko, virvē karājoties, izdarīt nav nemaz tik viegli. Punduris uzrāpās pa virvi līdz augšai, turēdamies gan ar roku, gan kāju pirkstiem, tad nolaida to pretim Artēmijam un Hollijai.

—  Metieties nu virsū, — viņš aicināja. — Žigli.

Artēmijs neticīgi paraustīja virvi. — Tas ērmīgais radījums taču ir pārāk sīks, lai mūs abus uzvilktu augšā.

Hollija iebāza kāju virves gala cilpā. — Tiesa gan, bet viņš jau nav viens.

Artēmijs pašķielēja uz puslodes plāksnes caurumu. Tagad tur rēgojās vēl viens stāvs. Vaibsti gan slēpās pustumsā, bet aprises bija nepārprotami pazīstamas. — Sulaini! — viņš smaidīdams iesaucās. — Tu esi klāt.

Un piepeši, visam par spīti, Artēmijs jutās pilnīgā drošībā.

—  Pasteidzieties, Artēmij, — miesassargs pakliedza. — Mēs nedrīkstam ne mirkli vilcināties.

Artēmijs pieķērās pie virves tāpat kā Hollija, un Sulainis abus veicīgi vilka augšā, patālāk no briesmām.

—   Nu re, — Hollija sacīja pavisam tuvu, — esam izdzīvojuši. Vai tas nozīmē, ka tagad būsim draugi? Ka trauma mūs vienos?

Artēmijs sarauca pieri. Draugi? Vai viņa dzīvē draugam maz bija vieta? Kaut gan, no otras puses, varbūt viņam ne reizi vēl nebija nācies par ko tādu izšķirties.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Man gan šajā jomā nav necik lielas pieredzes, tāpēc droši vien būs jāpalasa speciālā literatūra.

Hollija novalbījās. — Draudzība, zaņķerēn, nav nekāda zinātne. Aizmirsti uz vienu brīdi to savu gudro galvu. Vienkārši rīkojies tā, kā tev šķiet pareizi.

Artēmijs nespēja noticēt, ka tūliņ teiks to, ko grasījās teikt. Varbūt, izglābies no nāves, viņš cieta no eiforijas, kas laupīja skaidro saprātu? — Man šķiet, ka nevajadzētu prasīt naudu par to, ka palīdzi draugam. Paturi savu elfu zeltu. Opālu Koboji vajag apturēt.

Pirmoreiz pēc komandiera nāves Hollija no sirds pasmaidīja, bet ar visu sirsnību smaids jautās vienlīdz tēraudciets.

—   Ja reiz mēs četratā esam pēddziņos, izredžu viņai nav nekādu.

—

ASTOTĀ nodaĻa inteliĢenta APRUNĀŠANĀS

Nozagto RŪĶu ģeoplānu Mulčs bija atstājis pie atrakciju parka vārtiem. Izsist no ierindas parka novērošanas kameras un izcelt izrūsējušo jumta kupola daļu, lai nodrošinātu glābšanas ceļu, — Sulainim tā bija nieka lieta.

Kolīdz visi bija sakāpuši ģeoplānā, Hollija ieslēdza dzinējus, lai iesilst, un tikmēr pārbaudīja borta sistēmas.

—   Mīļo pasaulīt, kas tev bija uznācis, Mulč? — viņa jautāja, pārsteigta lūkodamās ekrānos. — Dators saka, ka ģeoplāns visu ceļu nobraucis pirmajā ātrumā.

—  Ak tad te ir ātrumi? — punduris attrauca. — Es domāju, ka šitā grabaža darbojas automātiski.

—   Dažam labam pilotam ātrumi patīk labāk. Zinu, vecmodīgi, bet pagriezienos vieglāk novaldīt. Jā, un vēl kas — gāzēties virves galā bija pilnīgi lieki. Ieroču skapis pilns ar apdullinošajām granātām.

—   Te ir arī skapis? Visādi ātrumi un skapji. Padomā tik.

Sulainis pārbaudīja, vai Artēmijs ir sveiks un vesels.

—     Šķiet, ar jums viss ir kārtībā, — viņš atzina, piespiedis masīvo plaukstu Artēmijam pie krūtīm. — Kā noprotu, Hollija jums ribas salāpījusi.

Artēmijs jutās nedaudz apstulbis. Tagad, kad briesmas bija garām, viņš sāka aptvert dienas notikumus. Cik gan reižu divdesmit četru stundu laikā cilvēks var izsprukt no drošas nāves? Izredzes taču noteikti gāja mazumā.

—  Saki man, Sulaini, — viņš iečukstējās, lai pārējie nedzird, — vai viss notiek pa īstam? Varbūt halucinācija? — Kolīdz vārdi bija laisti pār lūpām, Artēmijs atskārta, ka jautājums ir bezjēdzīgs. Ja viss bija halucinācija, arī viņa miesassargs bija tikai sapņu tēls.

—  Es atteicos no zelta, Sulaini, — Artēmijs atzinās, vēl aizvien nespēdams samierināties ar savu cildeno žestu. — Es. Es atteicos no zelta.

Sulainis pasmaidīja — drīzāk kā draugs, nevis miesassargs. — Mani tas it nemaz nepārsteidz. Pirms atmiņas tīrīšanas jūs jau bijāt noskaņots uz labiem darbiem.

Artēmijs sarauca pieri. — Protams, tieši tā tu runātu, ja būtu daļa no halucinācijas.

Mulčs, sarunu paslepšus noklausījies, nespēja atturēties no komentāra. — Tu ko — nesaodi to padarīšanu, ko es triecu virsū troļļiem? Vai tiešām tu, zaņķerēn, iedomājies, ka spēj nosapņot kaut ko tādu?

Hollija iedarbināja dzinējus.

—  Ei jūs tur, aizmugurē, saturieties, — viņa sauca pār plecu. — Jābrauc. Sensori rāda, ka vietējās šahtas pārķemmē kaut kādi ģeoplāni. Likumsargi mūs meklē. Jāmēģina nolīst kādā nomaļākā stūrītī.

Hollija vieglītiņām pavilka sviru, un ģeoplāns liegi atrāvās no zemes. Nebūtu iļuminatoru, pasažieri pat nemanītu pacelšanos.

Sulainis piebikstīja Mulčam. — Redzēji? Lūk, to es saucu par pacelšanos. Cerams, tu būsi ko neko iemācījies.

Punduris jutās augstākā mērā aizvainots. — Ko man iesākt, lai mani šeit kāds kaut drusciņ cienītu? Es jums visiem izglābju dzīvību un pretim dabūju vienas vienīgas nievas.

Sulainis iesmējās. — Labi jau labi, draudziņ. Es atvainojos. Mēs tev esam dzīvību parādā, un vismaz es to nekad neaizmirsīšu.

Artēmijs ziņkāri klausījās strīdniekos. — Man nākas secināt, ka tu, Sulaini, visu atceries. Ja uz mirkli pieļauju, ka šobrīd viss notiek pa īstam, tavai atmiņai vajadzētu būt stimulētai. Varbūt es tiku ko tādu kur nekur nobēdzinājis?

Sulainis izvilka no kabatas lāzerdisku.

— Jā gan, Artēmij. Te man bija atstāta ziņa. Ziņu jūs esat atstājis ziņu arī pats sev.

Artēmijs paņēma disku. — Beidzot, — viņš teica. — Inteliģenta aprunāšanās.

Ģeoplāna pakaļgalā Artēmijs uzgāja nelielu tualeti. Iekštelpās ko tādu drīkstēja lietot vienīgi ārkārtas gadījumos, un pods bija izgatavots no sūkļveida materiāla, kas, kā apgalvoja Mulčs, jebkādus atkritumus spēja sašķelt sastāvdaļās. Artēmijs nosprieda filtru izmēģināt kādu citu reizi un apsēdās uz šauras karnīzes pie iluminatora.

Pie sienas bija plazmas ekrāns, droši vien — lai tiem, kas te ienākuši, būtu kāds laika kavēklis. Atlika tikai ieslidināt datordisku spraugā zem ekrāna, lai elfu atmiņas atgrieztos. Pavisam jauna pasaule. Sena.

Artēmijs virpināja disku pirkstos. No psiholoģijas viedokļa — ja viņš disku ielādētu datorā, tas nozīmētu, ka vismaz daļēji viņš atzīst, ka viss notiek pa īstam. Ieliekot disku aparātā, viņš riskēja vēl dziļāk ieslīgt kaut kādos slimas psihes uzburtos notikumos. Savukārt diska ignorēšana varēja iegrūst pasauli starpsugu karā. Elfu un cilvēku pasaules nonāks konfliktā.

Kā rīkotos tēvsl Artēmijs vaicāja pats sev.

Viņš iegrūda disku datorā.

Uz darbvirsmas parādījās divas datnes, kuru atzīmes bija kustīgi 3D gifi, tās laikam bija pielikusi klāt elfu sistēma. Abas rotāja nosaukums angļu un elfu valodā. Artēmijs izvēlējās pats savu datni, pieskardamies plazmas ekrāna caurspīdīgajam pārklājam. Datne iegailējās sarkandzeltena, tad izpletās pa visu ekrānu. Artēmijs ieraudzīja pats sevi sēžam pie galda Faula muižas kabinetā.

—  Sveiki, — ekrāna Artēmijs viņu uzrunāja. — Cik jauki, ka apraudzīji mani. Nešaubos, ka tev jau labu laiku nav iznācis aprunāties ne ar vienu inteliģentu cilvēku.

īstais Artēmijs pasmaidīja. — Tieši tā, — viņš atbildēja.

—   Es uz sekundi apklusu, — turpināja ekrāna Artēmijs, — lai dotu tev iespēju atbildēt, līdz ar to iznāk īsta saruna. Paužu vairāk nebūs, jo laika nav daudz. Kapteine Hollija Kniepa ir lejā, viņu aizkavē Džuljeta, bet drīz vien viņa noteikti būs klāt, lai mani neizlaistu no acīm. Šobrīd esam ceļā uz Čikāgu, lai tiktu galā ar Džonu Spiro, kurš man šo to nozadzis. Šajā lietā par elfu palīdzību jāmaksā — mums tiks iztīrīta atmiņa. Visas atmiņas par Tautu tiks uz mūžiem izdzēstas, ja vien man neizdosies sev pašam, kāds būšu pēc tam, nogādāt ziņu, apspiestās atmiņas tādējādi atbrīvojot. Lūk, šī arī ir tā ziņa. Tālāk videoierakstā atrodama specifiska informācija par manu sadarbību ar Elfu tautu. Cerams, tā sinapsēm smadzenēs liks atkal uzdzirksteļot.

Artēmijs paberzēja pieri. Neskaidrie, noslēpumaini uzplaiksnījumi atkārtojās. Smadzenes tās sinapses it kā bija gatavas atjaunot. Bija vajadzīgs tikai pareizais stimuls.

— Noslēgumā, — teica ekrāna Artēmijs, — es gribētu tev, pašam sev, novēlēt veiksmi. Un laipni lūgtum atpakaļ.

Nākamā stunda pagāja kā murgā. Ekrānā zibēja tēli, aizpildīdami tukšumus Artēmija prātā. Kolīdz smadzenes bija apstrādājušas atmiņu, tā acumirklī likās pati pareizākā.

Protams, viņš domāja. Tas izskaidro visu. Man acīs bijās spoguļlēcas, lai es varētu elfiem melot un neizpaust, ka eksistē šī dienasgrāmata. Pārlaboju Mulča Rakuma kratīšanas orderi, lai viņš disku var nogādāt man. Sulainis izskatās vecāks, jo ir novecojis — elfu dziedniecība Londonā viņu atdzīvināja, taču tas viņam maksāja piecpadsmit gadus.

Ne visas atmiņas bija tādas, ar ko varēja lepoties. Es nolaupīju kapteini Kniepu. Sagūstīju Holliju. Kā es tā varēju rīkoties?

Liegties vairs nebija vērts. Viss notika pa īstam. Acis rādīja gluži pareizi. Elfi tiešām pastāvēja, un jau vairāk nekā divus gadus viņu likteņi bija ik pa laikam krustojušies. Apziņā uznira miljoniem tēlu, smadzenēs būvēdami elektriskus tiltus. Tie ņirbēja acu priekšā pārsteidzošā un krāsainā jūklī. Mazjaudīgāks prāts ar to diez vai tiktu galā, bet Artēmijs juta tikai prieku un pacilātību.

Tagad es visu zinu, viņš domāja. Koboji es reiz jau esmu nolicis pie vietas, un to pašu paveikšu atkal. Apņēmību vairoja bēdas. Komandieris Sakne ir pagalam. Viņa atņēmusi Tautai fūliusu.

To pašu viņš bija zinājis jau iepriekš, taču tagad tas kaut ko nozīmēja.

Bija vēl kāda doma — spēcīgāka par visām citām. Prātā tā ietriecās ka cunami.

Man ir draugi? — iedomājās Artēmijs Fauls II. Man ir draugi.

No tualetes Artēmijs iznāca jau pavisam citāds — kā no jauna piedzimis. Fiziski viņš joprojām bija vienos zilumos, skrambās un pilnīgi iz vārdzis, taču emocionāli gatavs it visam, kas darāms. Būtu viņu tobrīd pētījis kāds ķermeņa valodas speciālists, viņš, pamanījis Artēmija atslābināto plecu joslu un pavērtās plaukstas, nāktu klajā ar secinājumu, ka indivīds, kas iznācis no tualetes, ir (no psiholoģijas viedokļa) daudz sirsnīgāks un uzticamāks nekā tas, kurš tur pirms stundas iegājis.

Ģeoplāns bija noenkurots kādā mazāk nozīmīgā šahtā, patālāk no labi iebrauktajiem ceļiem, un visi, kas uz borta, sēdēja ap kopgaldu. Lērums RŪĶu lauka operāciju provianta paku bija atrautas vaļā, un to saturs — kārīgi notiesāts. Prāvākā folijpaku čupa slējās tur, kur sēdēja Mulčs Rakums.

Pašķielējis uz Artēmiju, Mulčs acumirklī pamanīja pārmaiņu. — īstajā brīdī mums galviņa savesta kārtībā, — punduris noburkšķēja, ar mokām sliedamies kājās. — Man mudīgi jātiek līdz mazmājiņai.

—  Arī es tevi, Mulč, no sirds priecājos redzēt, — Artēmijs atsaucās, pakāpdamies sāņus, lai palaistu garām punduri.

Hollija sastinga, sulas maisiņu pie lūpām tā arī nepielikusi. — Tu viņu atminies?

Artēmijs pasmaidīja. — Kā tad, Hollij! Mēs taču pazīstamies jau vairāk nekā divus gadus.

Pielēkusi kājās, Hollija saķēra Artēmiju pie pleciem.

—  Artēmij! Tik lieliski, ka tiekamies. Pa īstam. Debestiņ, cik ļoti mums vajadzīgs Artēmijs Fauls — tieši tagad.

—   Nu, kapteine, viņš ir klāt un gatavs kalpot.

—   Tu atceries visu?

—   Jā. Un pirmām kārtām — es gribu atvainoties par to "konsultanta" padarīšanu. Tiešām rupji. Lūdzu, piedod.

—  Bet kā tu atcerējies? — elfu kapteine nobrīnījās. — Tikai nesaki, ka atmiņu ierosinājis tualetes apciemojums.

—   Ne gluži. — Artēmijs pacēla gaisā datordisku. — Re, ko es iedevu Mulčam. Savu videodienasgrāmatu. Pēc atbrīvošanas no aresta viņam vajadzēja to nogādāt atpakaļ pie manis.

Hollija nogrozīja galvu. — Neiet cauri. Mulčs tika pārmeklēts no galvas līdz kājām. Tu viņam iedevi tikai zelta medaljonu.

Artēmijs piešķieba disku, un tas iemirdzējās.

—   Nu protams, — Hollija nostenējās, ieplādama sev pa pieri. — Nevis zelta medaljonu, bet disku. Gudri gan.

Artēmijs paraustīja plecus. — Taisnību sakot, ģeniāli. Varbūt tagad šķiet ne vairāk kā gudri, bet sākotnējā ideja bija tiešām ģeniāla.

Hollija piešķieba galvu. — Ģeniāla. Protams. Tici vai ne, tas augstprātīgais smīniņš man nudien paslīdēja garām.

Artēmijs ievilka elpu. — Man gaužām žēl par Jūliusu. Zinu, ka jūs abi diez ko nesatikāt, bet manās acīs komandieris bija pelnījis tikai cieņu un apbrīnu.

Hollija ar plaukstas virspusi notrausa asaras. Viņa neko neatbildēja — tik vien kā pamāja. Būtu Artēmijam nepieciešams vēl kāds iemesls sadot Opālai Koboji pa sprandu, viņam pietika paraudzīties uz satriekto elfu kapteini.

Sulainis vienā paņēmienā iebāza mutē veselas provianta pakas saturu. — Tagad, kad visi esam sapazinušies no jauna, mums jāpacenšas sadzīt pēdas Opālai Koboji. Pasaule ir plaša.

Artēmijs patirināja pirkstu. — Tas nu ir lieki. Man ir precīzi zināms, kur mūsu slepkavniece meklējama. Visi, kas apsēsti ar lielummāniju, nespēj neizrādīties.

Piegājis pie sienas datora plastikāta tastatūras, viņš ekrānā lika parādīties Eiropas kartei.

—   Redzu, ka atkal esi gnomīta speciālists, — Hollija pavīpsnāja.

—   Bet protams, — Artēmijs atteica, vienu kartes daļu palielinādams līdz tuvplānam. — Opāla par savām iecerēm mums izpauda mazliet vairāk nekā pati apjauta. Kur būtu pieticis ar vienu vārdu, viņai paspruka divi. Viņa teica, ka cilvēku pasaulē saukšoties par Belindu Cito. Tātad — ja reiz vēlies cilvēkus savest kopā ar elfiem un gribi, lai kāds tevi adoptē, vai maz varētu atrast vēl labāku kandidātu par slaveno miljardieri un vides zinātnieku Džovanni Cito?

Hollija pāri visai kabīnei aizgāja līdz ekrānam. — Un kur tāds Cito kungs būtu meklējams?

Artēmijs, paklabinājis taustiņus, tuvplānā pievilka Sicīliju.

—  Viņa plaši pazīstamajā Zemes rančo. Re, te — Mesīnas provincē, — viņš pavēstīja.

Pa tualetes durvīm galvu pabāza Mulčs. Viss pārējais rumpis bija augstsirdīgi atstāts durvju viņā pusē. — Vai es pareizi sadzirdēju — jūs runājat par zaņķeri, vārdā Cito?

Hollija pagriezās uz pundura pusi, bet tūliņ griezās vien atkal tālāk. — Jā. Nu, un? Un, žēlīgā debess, taisi taču tās durvis ciet!

Mulčs pievēra durvis, vaļā atstādams tikai spraudziņu. — Es te vienkārši drusku skatos cilvēku televīziju. Nu, un te CNN ziņās ir viens Cito. Domājat, tas pats?

Hollija pagrāba no galda tālvadības pulti.

—  No sirds ceru, ka ne, — vina noteica. — Bet varu likt: galvu ķīlā, ka tas pats vien būs.

Ekrānā parādījās bariņš cilvēku, sapulcējušies tādā kā standarta laboratorijā, visi baltos virsvalkos. Viens atšķīrās no pārējiem. Gadus četrdesmit piecus vecs, iededzis, skaidri iezīmētiem, pievilcīgiem vaibstiem un gariem, viļņotiem matiem, kas slīga pāri apkaklītei. Uz deguna viņam bija brilles bez ietvara. Zem baltā virsvalka rēgojās Versačes krekls ar smalku svītriņu.

—  Džovanni Cito, — Artēmijs noteica.

—  Tiešām neticami, — Cito klāstīja reportierim ar vieglu akcentu atšķaidītā angļu valodā. — Esam taču sūtījuši aparātus uz citām planētām, kamēr joprojām dzīvojam neziņā par to, kas atrodas mums tepat zem kājām. Zinātnieki mums var pavēstīt, kāds ir Saturna gredzenu ķīmiskais sastāvs, kurpretim par to, kas meklējams mūsu pašu planētas centrā, mēs, godīgi sakot, neko īsti nezinām.

—   Bet zondes taču jau sūtītas lejup, — reportieris iebilda, mēģinādams izlikties, ka šo teikumu viņam neviens nav tikko ierunājis austiņās.

—   jā gan, — Cito piekrita. — Bet ne dziļāk par desmit kilometriem, kas nav ne puse no garozas biezuma pašā plānākajā vietā. Mums jātiek līdz kodola ārmalai — vairāk nekā trīstūkstoš kilometrus dziļi. Iedomājieties — ja vien mēs iemācītos savā labā izmantot ārējā kodola sašķidrinātā metāla straumes! Tur, metālā, ir tik daudz bezmaksas enerģijas, ka cilvēcei ar to pietiks līdz laika galam.

Reportieris rādīja neticīgu ģīmi — vismaz īstais zinātnieks, kurš viņam runāja ausī, lika viņam tādu rādīt. — Tomēr, doktor Cito, tās ir vienas vienīgas spekulācijas. Ceļojums uz Zemes centru — ne vairāk kā fantāzija. Varbūt tikai viena no lappusēm zinātniskās fantastikas vēsturē.

Džovanni Cito vaibstus uz brīdi apēnoja dusmas. — Ticiet man, ne nu fantāzija, ne kā. Šis ceļojums ne tuvu nav izfantazēts. Mēs sūtām lejup automatizētu zondi, pielādētu pilnu ar sensoriem. Lai kas tur lejā atrodams, mēs visu dabūsim zināt.

Reportiera acis panikā iepletās, jo austiņās atskanēja īpaši sarežģīts jautājums. Labu brīdi viņš klausījās, lūpas kustinādams līdzi.

—   Doktor Cito, mmmhm… Zonde, ko jūs grasāties sūtīt lejup, tā, ciktāl noprotu, būs ieslēgta apvalkā, ko veido simt miljoni tonnu sašķidrinātas dzelzs, uzkarsētas līdz piecarpus tūkstošiem grādu pēc Celsija. Vai tā?

—   Precīzi, — Cito apliecināja.

Reportieris izskatījās atvieglots. — Jā. Man jau tā likās. Lai nu kā, es gribu teikt, ka tik daudz dzelzs iespējams savākt labi ja vairākos gados. Tad kālab jūs esat mūs saaicinājis tieši šodien?

Cito sajūsmā sasita plaukstas. — Paklausieties — brīnišķīgi! Kā jums zināms, kodola projektam mēs tikām gatavojušies jau sen. Biju iecerējis vākt kopā dzelzi vēl turpmākos desmit gadus. Taču nupat, pēc lāzerurbuma tepat Sicīlijā, tūliņ zem pašas garozas uzieta hematīta, proti, dzelzsrūdas, dzīsla. Neparasti bagātīga — dzelzs tur savi astoņdesmit pieci procenti. Atliek tikai depozītā uzspridzināt pāris lādiņu, un sašķidrinātā dzelzs būs mums rokā. Visas atļaujas no valdības jau saņemtas.

Nakamo jautājumu reportieris uzdeva pats. — Tātad, doktor Cito, kad tā spridzināšana notiks?

Džovanni Cito izvilka no kabatas divus resnus cigārus.

—   Spridzināsim šodien, — viņš atteica, vienu cigāru pasniegdams reportierim. — Desmit gadus agrāk nekā cerēts. Šis ir vēsturisks mirklisr — Viņš atrāva vaļā kabineta aiz-

r /

karus, un aiz loga skatam atklājās nožogots briksnājs. Apmēram kvadrātkilometra platībā. Un tur, pašā vidū, rēgojās zemē iedzīta caurule. Tikmēr no caurules laukā rāpās strādnieki, kas tūliņ ar skubu joza jo tālāk, jo labāk. No caurules izšāvās dzesēšanas gāzes vērpete. Strādnieki, sakāpuši golfa vagonetē, izbrauca no nožogotās teritorijas un sabēga betona bunkurā, kas bija uzcelts turpat netālu.

—   Pašā dzīslā esam ierakuši vairākas megatonnas trinitrotoluola, — Cito skaidroja. — ja tāds daudzums tiktu uzspridzināts virszemē, sprādziens izraisītu septiņas balles stipru zemestrīci pēc Rihtera skalas.

Reportieris nervozi norīstījās. — Tiešām?

Cito iesmējās. — Neuztraucieties. Sprādziens ir fokusēts — uz leju. Dzelzs tiks sašķidrināta un pamazām plūdīs lejup virzienā uz Zemes kodolu, un zondi nesīs līdzi. Mēs te nemanīsim it neko.

—  Uz leju? Noteikti?

—  Tieši tā, — Cito apliecināja. — Mums te nedraud itin nekas.

Pie sienas itāļu doktoram aiz muguras trīsreiz iepīkstējās skaļrunis. — Dottori Cito, — atskanēja piesmakusi balss. — Gatavs. Varam sākt.

Cito paķēra no galda melnu tālvadības detonatoru.

—  Tas brīdis ir klāt, — viņš sapņaini novilka un ieskatījās tieši kamerā. — Belinda, dūdiņ, tas tev.

Nospiedis pogu, Cito gaidīja, acis iepletis. Visi pārējie, kas atradās tajā pašā telpā, pavisam kādi divdesmit zinātnieki līdz ar tehnisko personālu, sāka satraukti vērties uz daudzajiem ekrāniem un monitoriem.

—   Detonācija! — viens pavēstīja.

Piecpadsmit kilometru zem zemes vienlaikus eksplodēja

četrdesmit divi virzītas iedarbības lādiņi, sašķidrinādami simt astoņpadsmit tonnu dzelzs. Vesela klints pārvērtās pulverī, ko metāls absorbēja. No cilindriskās atveres izvirda dūmu stabs, bet no vibrācijas nebija ne miņas.

—  Zonde funkcionē par visiem simt procentiem, — kāds tehniķis paziņoja.

Cito noelsās. — Par to mēs gan raizējāmies. Zonde ir konstruēta, lai darbotos tieši šādos apstākļos, tomēr tādu eksploziju pasaule vēl nav pieredzējusi. — Viņš pagriezās pret vēl kādu laborantu. — Kustība ir?

Laborants mirkli vilcinājās, pirms atbildēja. — Jā, doktor Cito. Pa vertikāli. Pieci metri sekundē. Tieši kā jūs paredzējāt.

Zem Zemes garozas dzelzs un akmeņu monstrs sāka savu mokpilno ceļu uz planētas kodolu. Elsdams un pūzdams, šņākdams un burbuļus laizdams, tas ēdās mantijā. Pašā vidū, izkusušas masas centrā, zonde, ne lielāka par greipfrūtu, turpināja pārraidīt informāciju.

Laboratoriju piepeši pārņēma eiforija. Visi apskāvās. Tika aizkūpināti cigāri, no šampanieša pudeļu kakliņiem izsprāga korķi. Kāds pat nez no kurienes izvilka vijoli.

—  Ceļā! — triumfējoši sauca Cito, aizdedzinādams reportiera cigāru. — Cilvēks dodas uz Zemes centru. Jūs tur, lejā,

turiet acis vaļā!

Hollija nolaupītajā RŪĶu ģeoplānā apturēja ierakstu. Cito uzvarošais smaids pletās pa visu ekrānu.

—   Jūs tur, lejā, turiet acis vaļā, — viņa drūmi atkārtoja. — Cilvēks dodas uz Zemes centru.

Drūmais noskaņojums ģeoplānā jau robežojās ar izmisumu. īpaši smagi reaģēja Hollija. Jau atkal elfu civilizācijai draudēja briesmas, un šor.eiz vairs nebija komandiera Saknes, kas zinātu, kā visu vērst par labu. Vēl jo ļaunāk — RŪĶu kapsulas, viņus vajādamas, bija bloķējušas ģeoplāna sakaru sistēmas, tā ka nebija nekādas iespējas dot ziņu Foalam, ka zonde tuvojas.

—   Viņš noteikti jau zina, — Artēmijs apgalvoja. — Tas kentaurs taču kontrolē visus virszemes zinu kanālus.

—   Bet viņam nav ne jausmas, ka Opāla Koboji tam Cito pārspēlē elfu zināšanas. — Hollija norādīja uz Cito ģīmi ekrānā. — Paskaties, kādas viņam acis! Tas nabaga cilvēks ir mesmerizēts tik daudz reižu, ka no zīlītēm gandrīz nekas nav palicis pāri.

Artēmijs domīgi braucīja zodu. — Ja es Foalu kaut cik pazīstu, viņš no tā projekta no sākta gala nenolaiž ne acu. Droši vien jau būs izperinājis kādu pretplānu.

—   Noteikti. Kaut ko, lai novērstu ieceri, ko desmit gados sadomājis īstenot viens trakais un kas droši vien izgāztos uz līdzenas vietas.

—   Protams, — Artēmijs piekrita. — Pretstatā no zinātnes viedokļa visnotaļ iespējamam projektam, pasāktam šeit un tagad, kas, visticamāk, vainagosies ar panākumiem.

Hollija devās uz pilota kabīni. — Man jāpiesakās. Pat ja tieku vainota slepkavībā. Te uz kārts ir likts kas vairāk par manu karjeru.

—   Paliec nu rāma, — iebilda Mulčs. — Es tevis dēļ izbēgu no cietuma. Un man nav ne mazākās vēlēšanās atkal tikt iespundētam.

Artēmijs aizšķērsoja viņai ceļu. — Apdomājies. Ja RŪĶi kaut cik līdzinās cilvēku policijai, izbēgušos viņi diez vai sagaidīs atplestām rokām. Kameras durvis, jādomā, gan būs plaši vaļā.

Hollija saņēmās, lai mirkli apdomātos, bet tas nenācās viegli. Ik sekunde, ko viņa te notērēja domādama, gigantiskajam dzelzs gliemim ļāva iegrauzties vēl dziļāk mantijā.

—   Ja es pieteikšos iekšlietu departamentā, mani apcietinās. Es esmu RŪKu virsniece, tātad bez advokāta mani tur var turēt septiņdesmit divas stundas. Tā kā tieku turēta aizdomās par slepkavību, mani var aizturēt uz veselu nedēļu. Pat ja atrodas kāds, kurš notic, ka esmu bez vainas un visu sarīkojusi Opāla Koboji, atļauju sākt operāciju mēs dabūsim labi ja pēc astoņām stundām. Taču prasība, visticamāk, tiks noraidīta un norakstīta uz parastā apsūdzības noprotestēšanas rēķina. Jo sevišķi — ja lieciniekos būsit jūs trīs. Neņemiet ļaunā.

—  Vienā mierā, — Mulčs atsaucās.

Hollija apsēdās, saņēmusi galvu rokās. — Visa mana dzīve pagalam. Es visu laiku cerēju, ka ir taču kāds atpakaļceļš, bet viss notiek tik strauji, ka raujas tīri vai no rokām laukā.

Artēmijs uzlika viņai roku uz pleca. — Drošu dūšu, kapteine. Padomā — kā būtu rīkojies komandieris?

Hollija reizes trīs dziļi ievilka elpu, tad pielēca kājās, apņēmīgi izslējusies.

—   Nemaz nemēģini ar mani manipulēt, Artēmij Faul! Es visu lemju pati. Un lai kā, Jūliuss noteikti būtu sācis ar Opālu Koboji. Tāpēc mēs rīkosimies tieši tāpat.

—  Lieliski, — Artēmijs atsaucās. — Tādā gadījumā mums vajadzīga stratēģija.

—   Tieši tā. Es stūrēšu ģeoplānu, tu liec galvu lietā un izdomā kaut kādu plānu.

—   Katram savs, — puika attrauca. Ieslīdzis vienā no ģeoplāna krēsliem, viņš ar pirkstgaliem ņēmās maigi masēt deniņus un iegrima pārdomās.

—

DEVĪTĀ nodaĻa PAPIŅA meitiŅa

CITO Zemes ferma. MesinjA5 provincE, $icīlija

Opālas plāniņš cilvēku un elfu pasaules savest kopā bija pavisam vienkārši īstenojams, tomēr pati ideja bija ģeniāla. Viņa tikai vienam cilvēkam pavisam viegli ļāva paveikt to, ko tas bija iecerējis jau kur tas laiks. Tāds "kodolzondes" projekts mētājās vai visās pasaules lielākajās energokompānijās, bet visi vien hipotēzes līmenī, kaut vai tāpēc, ka bija nepieciešams ārkārtīgi liels daudzums sprāgstvielu, lai zonde tiktu cauri mantijai.

No Opālas varbūtējo marionešu saraksta Džovanni Cito tika izraudzīts divu iemeslu dēļ: Cito bija bagātnieks, turklāt tāds, kurš apmeties uz dzīvi tieši virs milzīgas, ar dzelzi pārsātinātas hematīta dzīslas.

Džovanni Cito bija sicīliešu inženieris un pionieris alternatīvo enerģijas avotu jomā. Būdams pārliecināts "zaļais", Cito bija izstrādājis metodes, kā ražot elektrību, nenoplicinot vides resursus. Pie lielās naudas viņš bija ticis, pateicoties "saules dzirnām" — vējdzirnavām, kam spārni noklāti ar saules baterijām, kuras tās darīja daudzkārt efektīvākas.

Pirms sešām nedēļām Cito bija apmeklējis "zaļo" galotņu sanāksmi Ženēvā, kur nāca klajā ar uzrunu Eiropas Savienības ministriem. Savā villā ar skatu uz Mesīnas šaurumu viņš atgriezās galīgi pārguris — saulrietā, kas ūdenī lāsmoja sarkanzeltains. Tās sarunas ar politiķiem nebija no vieglajām. Pat tiem, kuriem no sirds rūpēja dabas aizsardzība, spārnus lūkoja apcirpt magnāti, kas ieguldījuši naudu lielajā biznesā. "Pollūtiķi" — tā viņus saukāja mediji.

Cito atgrieza vannas krānu. Ūdeni sildīja saules baterijas, izklātas uz jumta. Īstenībā villa ar enerģiju sevi apgādāja pati. Saules baterijās tās bija uzkrāts gana daudz, lai apkurei un apgaismojumam pietiktu sešiem mēnešiem. Un nekādu sārņu.

Novannojies Cito ietinās pūkainos rītasvārkos un, ielējis sev glāzi bordo vīna, iekārtojās mīļākajā atzveltnī.

Viņš iedzēra kārtīgu malku, lai izgaisinātu visas rūpes un raizes, un tad uzlūkoja sienu, kur ietvaros rindojās jau sen zināmi fotouzņēmumi. Lielākoties — žurnālu vāki, kur slavināti tehnoloģijas brīnumi, bet pats mīļākais — viņa slavas vēstnesis — bija žurnāla Times vāks, kur Džovanni Cito, gados nedaudz jaunāks, sēdēja mugurā kuprvalim, bet turpat netālu viļņos līgojās vaļu mednieku kuteris. Nabaga dzīvnieks bija iekūlies seklumā un nejaudāja tikt atpakaļ dzelmē, un tā nu Cito no "zaļo" piepūšamās laivas bija uzlēcis kustonim mugurā, tādējādi pasargādams viņu no vaļu mednieku harpūnām. Kāds, gumijas laivā sēdēdams, bija pamanījies viņu nofotografēt, un uzņēmums bija ierindojies starp gadsimta slavenākajām mediju bildēm.

Cito pasmaidīja. Reibinošās dienas. Jau grasīdamies pievērt plakstus, lai uz brīdi nosnaustos, viņš istabas kakta puskrēslā pamanīja kaut ko sakustamies. Kaut ko sīku — augumā ne lielāku par galdu.

Cito atzveltnī izslējās kā dzelts. — Kas tur ir? Te kāds ir?

Iezibsnījās gaismeklis — uz soliņa sēdēja maza meitene. Lampas vads viņai bija rokā, un meitene it nemaz nelikās nedz sabijusies, nedz apjukusi. Īstenībā viņa bija gluži mierīga un savaldības pilna un uz Cito vērās tā, it kā viņš te būtu ielauzies.

Džovanni piecēlās kājās.

—   Kas tu tāda, maziņā? Kā tu te gadījies?

Meitene urbās viņā ar neiespējami savādu skatienu. Tās acis — tik tumšbrūnas. Kā tvertne, pilna ar šokolādi.

—  Es esmu nākusi pie tevis, Džovanni, — viņa ierunājās balsi, kas bija tikpat skaista kā tās acis. Taisnību sakot, viņā it viss bija skaists — pati kā no porcelāna… un tās acis. No tām nebija iespējams novērsties.

Cito sasparojās, lai nokratītu burvību. — Pie manis? Ko tu ar to gribi teikt? Vai tava mamma ir kaut kur tepat?

Meitene pasmaidīja. — Tepat? Nē, nē. Tagad tu esi mana ģimene.

Džovanni raudzīja apjēgt tik vienkāršo teikumu, bet nekādi neizdevās. Vai tas tiešām bija tik svarīgi? Tās acis — un balss. Tik melodiska. Kā kristāla zvārgulīši kārtu kārtām.

Cilvēki uz elfu hipnozi reaģē dažādi. Lielākā dala pakļaujas acumirklī, bet gadās viens otrs ar spēcīgāku psihi, un tiem mazliet jāpalīdz. Un jo stiprāk tiek palīdzēts, jo lielāks risks, ka smadzenēm tiks nodarīti kādi bojājumi.

—  Tagad es esmu tava ģimene? — Cito gausi atkārtoja, it kā lūkodams saprast, ko nozīmē katrs vārds atsevišķi.

—  Jā, cilvēk, — Opāla nepacietīgi izgrūda, sasprindzinādama spēkus. — Mana ģimene. Es esmu tava meitiņa —

Belinda. Tu mani adoptēji — pagājušomēnes, paslepšus. Dokumenti ir tev skapī.

Cito skatiens apmiglojās. — Adoptēju? Skapī?

Opāla ar smalkajiem pirkstiņiem pabungoja pa lampas kāju. Bija jau piemirsies, cik truli mēdz būt tie cilvēki, īpaši — hipnozes iedarbībā. Un šis te vēl skaitījās ģēnijs.

—  Jā. Adoptēji. Skapī. Tu mani mīli vairāk par savu dzīvību. atceries? Savas dūdiņas Belindas labā tu darītu absolūti visu.

Cito acs kaktiņā sariesās asara. — Belinda. Manu meitin.

Es tavā labā darīšu visu, dūdin, visu.

—  Jā, jā, jā, — Opāla nepacietīgi attrauca. — Protams. Es taču tā arī teicu. Tikai tāpēc, ka esi hipnotizēts, nevajag atkārtot visu kā papagailim. Tas ir tik apnicīgi.

Cito pamanīja kaktā stāvam vēl divus sīkus radījumus. Ar smailām ausīm. Šis fakts izlauzās cauri hipnozes šķidrautam.

—   Skaidrs. Re, tur. Tie maz ir cilvēki?

Opāla pikti paglūnēja uz brāļiem Briliem. Tiem bija pieteikts acīs nerādīties. Hipnozei pakļaut tik spēcīgu psihi nebija joka lieta — traucēkļi te bija pilnīgi lieki.

Viņa balsi darīja vēl par virstoņu kārtu krāšņāku. — Tos tu nemaz neredzi. Nekad vairs neredzēsi.

Cito jutās atvieglots. — Protams. Labi. Itin nekā. Rēgi rēgojas.

Opāla saviebās. Kur bija tā vaina — cilvēkos vai gramatikā? Kolīdz kas, tūliņ viss čupā. Rēgi rēgojas. Nu gan.

—  Tagad klausies, Džovanni, papiņ. Manuprāt, mums der aprunāties par to mūsu nākamo projektu.

—   Par automobili ar.ūdens dzinēju?

—   Nē, stulbais. Ne jau par automobili ar ūdens dzinēju.

Par kodolzondi. Es zinu, ka tu tādu esi uzprojektējis. Projektam nav ne vainas — ja ņem vērā, ka esi cilvēks. Tomēr es teiktu, ka tur derētu ieviest šādas tādas izmaiņas.

—   Kodolzonde. Neiespējami. Nevar tikt cauri garozai. Nav tik daudz dzelzs.

—  Mēs nevaram tikt cauri garozai. Mums nav tik daudz dzelzs. Žēlīgā debess, runā taču, kā nākas. Jau tā grūti runāt zaņķeriski, un tad vēl jāklausās tādā muldēšanā. Goda vārds, jūs, cilvēku ģēniji, esat vairāk nekā nojūgušies!

Cito sasprindzināja apdullušās smadzenes. — Piedod, visumīļā Belinda. Es vienkārši gribēju teikt, ka ar to kodolzondes projektu tik ātri vis neies. Jāpagaida, kamēr mēs izdomāsim, kā tikt pie tik liela daudzuma dzelzs, lai varētu izurbties cauri Zemes garozai.

Opāla vērās uz apstulbināto sicīlieti. — Nabaga papiņ, nabaga tumsonīgais papiņ. Tu taču esi izgudrojis superlāzeru, ar ko izurbties garozai cauri. Neatceries?

Cito pār vaigu noritēja sviedru lāsīte. — Superlāzeru? Kad tu tā saki…

—   Un vai vari iedomāties, ko tu uziesi, kad izurbsies garozai cauri?

Cito to varēja gan iedomāties. Pa daļai viņš joprojām varēja domāt pats. — Hematīta dzīslu? Tai gan jābūt ļoti bagātīgai. Ļoti piesātinātai.

Opāla pieveda viņu pie loga. Tālumā zvaigžņu gaismā mirdzinājās dzirnavu spārni.

—   Un tieši kur mums vajadzētu rakties — kā tu domā?

—  Manuprāt, rakties mums vajadzētu zem dzirnavām, — Cito atbildēja, piespiezdams pieri pie vēsā stikla.

—   Ļot labi, papiņ. Ja tu raksies tur, es būšu mūžam laimīga.

Cito noglāstīja laumiņai galvu. — Mūžam laimīga, — viņš miegaini atkārtoja. — Belinda, meitiņ. Dokumenti skapī.

— Dokumenti ir skapī, — Opāla pārlaboja. — Ja šļupstēsi kā zīdainis, man būs tevi jāsoda.

Viņa nebūt nejokoja.

ZEM Vidusjūras

Ceļā uz virszemi Hollijai nācās turēties patālāk no maģistrālajām šahtām. Foala sensori bija izvietoti gan komercreisu, gan RŪĶu patruļu trasēs. Tas nozīmēja, ka vajadzēja lidot tumsā un līkumot pa mazāk nozīmīgajām šahtām, jo citādi, pateicoties kentaura sensonem un RŪĶiem, viņi tiktu aizrauti uz ķerstakļu pārvaldi, iekams kaut kas vēl padarīts.

Ģeoplāns līkumoja starp stalaktītiem, tik augstiem kā debesskrāpji, un šāvās pāri milzīgiem krāteriem, kur čumēja un mudžēja luminiscējoši kukaiņi. Bet stūri Hollija grozīja instinktīvi. Domās viņa atradās vai tūkstošiem kilometru tālu, kavēdamās pie notikumiem, kas bija risinājušies pēdējās divdesmit četrās stundās. Tā vien likās, ka gars pēdīgi panācis miesu.

Salīdzinājumā ar to, kas notika patlaban, visi iepriekšējie piedzīvojumi ar Artēmiju šķita ne vairāk kā komiksu seriāls. Iepriekš vienmēr fonā jautās pārliecība, ka viss beigsies labi. Pāris reižu gan viens otrs bija gandrīz atdevis galus, tomēr izsprucis sveikā. Hollija nopētīja rādītājpirkstu. Pie pašas pirksta pamatnes vīdēja bālganas rētas aplis — piemiņa no incidenta Arktikā. Varēja jau rētu ar maģiju likvidēt vai noslēpt zem gredzena, bet viņa tomēr izvēlējās to saglabāt — lai var redzēt. Rēta bija daļa no viņas pašas. Arī komandieris tāds bija. Priekšnieks. Draugs.

Bēdas viņu izsmēla tukšu un sausu, tad piepildīja no jauna. Kādu brīdi spēku deva atriebības alkas. Taču tagad pat doma par Opālu Koboji saltā cietuma kamerā sirdī neiesvēla ne mazāko atriebības prieka dzirksti. Tomēr mierā viņa neliksies — Tauta bija jāpasargā no cilvēkiem. Varbūt pēc tam, kad uzdevums būs veikts, izbrīvēsies kāds brītiņš, ko veltīt pārdomām pašai par savu dzīvi. Varbūt tur šo to tiešām derēja mainīt.

Pabeidzis darbu pie datora, Artēmijs visus saaicināja pasažieru salonā. "Jaunās vecās" atmiņas viņam sagādāja neizmērojamu gandarījumu. Pirkstiem ņirbot pār gnomīta zīmēm klātajiem taustiņiem, viņš pats brīnījās, cik viegli padodas darbs ar elfu programmām. Tāpat viņš nerimās apbrīnot arī elfu tehnoloģiju — kaut šajā jomā vairs nebija nekāds iesācējs. Artēmijs izbaudīja tādu pašu jaunatklāsmes prieku kā bērns, kas uzgājis sen pazaudētu rotaļlietu.

Pēdējās stundas laikā jaunatklāsme bija kļuvusi par viņa dzīves moto. Vienas stundas moto — neizklausās diez ko svarīgi, bet jāņem vērā, ka Artēmijam vajadzēja no jauna apgūt veselu atmiņu katalogu. Pašas atmiņas bija gana trauksmainas: ielēkšana radioaktīvā vilcienā netālu no Murmanskas vai lidojums pāri okeānam ar RŪĶu maskēšanās foliju ap pleciem. Bet visvairāk Artēmiju saistīja šo atmiņu kopus efekts. Viņš burtiski juta, ka top pavisam cits cilvēks. Nevis tāds kā bijis, bet drīzāk kā tas otrs indivīds. Pirms elfi saskaņā ar vienošanos Džona Spiro lietā tika Artēmijam iztīrījuši atmiņu, viņa personība jau bija sākusi mainīties, tā sakot, uz labu. Pat tiktāl, ka viņš bija nospriedis atteikties no noziedzīgas dzīves un deviņdesmit procentus Spiro apjomīgā kapitāla ziedojis "Staqnautiskajai amnestijai". Pēc atmiņas tīrīšanas viņš atgriezās vecajā dzīvē, lai atkal kaismīgi nodotos kriminālajai praksei. Tagad viņš svārstījās kaut kur pa vidu. No tiem, kas nevienam nekā ļauna nav darījuši, viņam neko zagt negribējās un pāri darīt arī ne, bet no vecajiem ieradumiem atteikties bija grūti. Viens otrs tīri vai prasījās tikt apzagts.

Varbūt pats lielākais pārsteigums bija vēlme palīdzēt draugiem elfiem un neviltotās sāpes, ko sagādāja ziņa par Jūliusa Saknes nāvi. Artēmijs pie zaudējumiem bija radis — galu galā, kaut reizi zaudējis un atkal iemantojis viņš bija visus, kas sirdij tuvi. Jūliusa aiziešana bija tikpat smags trieciens. Vēlme atriebties Opālai Koboji bija daudz spēcīgāka par jebkuru kriminālu noslieci, kādas viņam bija pazīstamas līdz šim.

Artēmijs klusībā pasmaidīja. Šķita, ka vēlme paveikt ko labu ir spēcīgāka motivācija nekā griba darīt ļaunu. Kas gan to būtu domājis?

Pārējie bija sapulcējušies ap lielo hologrāfisko projektoru. Hollija ģeoplānu bija nosēdinājusi uz kādas nomaļas šahtas grīdas, netālu no virszemes.

Sulainim elfu ģeoplānā nācās čurnēt tupus rāpus.

—  Nu, Artēmij, ko esat uzgājis? — miesassargs noprasīja, masīvās rokas raudzīdams neplātīt, lai neko nenogāztu un nesaplēstu.

Artēmijs aktivizēja animācijas hologrammu, kas lēnām rotēja telpas viducī. Hologrammā bija redzama Zeme šķērsgriezumā — no garozas līdz pat kodolam. Ieslēdzis lāzerrādītāju, viņš sāka priekšlasījumu.

—    Kā redzat, līdz ārējam kodolam no Zemes virsmas mērojami aptuveni divi tūkstoši astoņsimt astoņdesmit kilometri.

Šķidrais ārējais kodols projekcijā virmoja — tur mutuļoja izkususi magma.

—   Tomēr cilvēkiem līdz šim garozā izdevies ieurbties labi ja piecpadsmit kilometru dziļumā. Lai tiktu dziļāk, būtu nepieciešams likt lietā kodollādiņus vai milzīgi daudz dinamīta. Tik jaudīga eksplozija varētu izgrūstīt Zemes tektoniskās plātnes, visā pasaulē izraisot zemestrīces un cunami viļņus.

Mulčs, kā allaž, kaut ko gremoja. Ko īsti — nevienam nebija ne jausmas, jo provianta skapi viņš bija iztukšojis jau pirms stundas. Nevienam arī nebija ne mazākās vēlēšanās šo jautājumu noskaidrot. — Diez ko labi neizklausās.

—   Neizklausās vis, — Artēmijs piekrita. — Tieši tāpēc līdz šim praksē netika pārbaudīta arī teorija par dzelzs apvalkā ievietotu zondi. Pirmais šo ideju izvirzīja kāds jaunzēlandietis — profesors Deivids Stīvensons. Jāatzīst, ka doma, kaut arī praktiski nelietojama, ir visnotaļ spoža. Ievietojiet nobruņotu zondi šķidras dzelzsrūdas masā — te vajadzēs simt miljonus tonnu. Dzelzs tecēs lejup pa eksplozijas radītu spraugu, kas aiz zondes pati aizpildīsies. Pēc nedēļas zonde būs noslīdējusi līdz kodolam. Dzelzs paliks ārējā kodolā, un pati zonde pakāpeniski sadalīsies. Procesā nerodas nekādi dabai nevēlami izmeši.

Artēmija stāsts uzskatāmi parādījās projekcijā.

—   Kā nākas, ka dzelzs nesakūst atpakaļ? — Mulčs apvaicājās.

Artēmijs parāva uz augšu garu, smalku uzaci. — Nesakūst atpakaļ? Dzelzs masas apjoms ir tik liels, ka tā nevar sacietēt.

Hollija piecēlusies iegāja projekcijā, lai izpētītu metāla blāķi. — Foals jau noteikti visu zina. Neko tik vērienīgu cilvēki nejaudātu noslēpt.

—    Jā, tiešām, — Artēmijs atsaucās, ieslēgdams vēl vienu hologrāfisko projekciju. — Izlaidu caur pārlūkprogrammu borta datubāzi, un atklājās, lūk, kas: jau pirms vairāk nekā astoņdesmit gadiem Foals veicis vairākas datorsimulācijas un secinājis, ka šādi draudi visefektīvāk novēršami, pārraidot dezinformāciju tiem, kuri zondi sūta lejup. No cilvēku viedokļa zonde vienkārši izslīdētu cauri pārsimt kilometru bieziem mazvērtīgu iegulu slāņiem, tad dzelzs sacietētu. Milzīga izgāšanās, kas būtu izmaksājusi ļoti dārgi.

Datorsimulācijā bija redzams, kā no Glābiņas uz dzelzs masā ieslēgto zondi tiek pārraidīta informācija. Tikmēr virszemē no multiplikācijas filmas aizgūti cilvēku zinātnieku tēli kasīja pakausi un plēsa kopā savas piezīmes.

— Ļoti smieklīgi, — Artēmijs noteica.

Sulainis pētīja hologrammu. — Es, Artēmij, esmu piedalījies gana daudzās kaujas operācijās, lai noprastu, ka šajā stratēģijā šis tas būtisks palaists garām, — viņš pavēstīja.

-Jā?

Sulainis uzmanīgi paslējās uz ceļgaliem, ar pirkstu izsekodams līdzi zondes ceļam. — Piemēram, kas notiks, ja masa, lejup slīdēdama, ietrāpīs kādā no elfu šahtām? Kolīdz dzelzsrūda tiks šahtā, visa tā ķēpa ar ekspresreisu dosies taisnā ceļā uz Glābiņu.

Artēmiju miesassarga apķērība no sirds iepriecināja. — Jā, protams.Tieši tāpēc te paredzēts ģeoplāns ar virsskaņas lielgabalu, kas divdesmit četras stundas diennakti gatavs vajadzības gadījumā novirzīt šķidro masu sāņus. Visi cilvēku projekti, kas saistīti ar pazemes zondēšanu, tiek novēroti, un, kolīdz kāds no tiem tiek klasificēts kā bīstams, sākas nemanāmi sabotāžas darbi. Ja arī tas nelīdz, RŪĶu ģeologu vienība veic urbumus zem izkusušās dzelzsrūdas masas un novirza to sāņus ar eksplozijas palīdzību. Iezis aizslīd tālāk pa jauno, izspridzināto gultni, un Glābiņa ir drošībā. Protams, ģeologu ģeoplāns vēl ne reizi nav izmantots.

—   Ir vēl kas, — ieminējās Hollija. — Mums jārēķinās ar to, ka te iesaistīta Opāla. Nav šaubu, ka viņa palīdzējusi Džovanni Cito izurbties cauri garozai — droši vien ar elfu lāzeru. Tāpat varam pieļaut, ka viņa uzlabojusi pašu zondi — lai tā ignorētu Foala pārraidīto maldīgo informāciju. Līdz ar to viņa acīmredzot iecerējusi panākt, lai zonde tiek līdz elfiem. Bet kā?

Artēmijs uzbūra trešo animēto hologrammu, pirmās divas izslēgdams. Šajā trīsdimensiju attēlā bija redzama Cito Zemes ferma un zem tās — planētas garoza un mantija.

—   Es uzskatu, lūk, kā, — viņš iesāka. — Cito ar Opālas gādīgu roku sašķidrina dzelzsrūdu — te. Ar ātrumu pieci metri sekundē tā sāk slīdēt virzienā uz Zemes kodolu, precīzi fiksēdams datus — pateicoties Koboji uzlabotajai tehnoloģijai. Tikmēr Foals dzīvo ilūzijā, ka viņa plāns darbojas perfekti. Te, simt septiņdesmit kilometrus dziļāk, metāla masu tikai pieci kilometri šķir no maģistrālās šahtas E7, kas ved uz Dienviditāliju. Trīssimt kilometrus abi tuneļi stiepjas paralēli, tad to ceļi atkal pašķiras. Opālai atliek tikai izspridzināt tuneli, kas tos abus savieno, un dzelzsrūda, aizplūzdama pa mazākās pretestības ceļu, ieslīdēs šahtā.

Hollija pamira. — Šahtā — un taisnā ceļā uz Glābiņu.

—  Tieši tā, — Artēmijs apliecināja. — Pati šahta pa zigzagveida diagonāli trīssimt divdesmit kilometrus stiepjas uz rietumiem, kur to no pašas pilsētas šķir nieka piecsimt metri. Ņemot vērā ātrumu, kādu dzelzsrūdas masa sasniegs brīvā kritienā, tā sadragās vai pusi pilsētas. Pāri paliks tikai raidsignāli, ko dzirdēs visa pasaule.

—   Bet mums taču ir triecienizturīgi vaļņi, — Hollija protestēja.

Artēmijs paraustīja plecus. — Hollij, nedz Zemes virsū, nedz pazemē nav nekā, kas varētu apturēt simt miljonus tonnu izkusušas dzelzs, ja tā gāžas lejup brīvā kritienā. Tā noslaucīs it visu savā ceļā. Lielākā daļa dzelzs novirzīsies sāņus un aizplūdīs pa tuneli, bet pāri paliks gana daudz — tas viss izgāzīsies cauri un sadragās aizsargvaļņus, ka nebūs ko redzēt.

Ģeoplāna pasažieri nolūkojās, kā šķidrā dzelzsrūdas masa Artēmija datorsimulācijā iztriecas cauri Glābiņas aizsargsistēmām, līdz ar to zondei ļaudama vienā mierā uztvert elfu elektroniskos signālus.

—    Šajā gadījumā upuru skaits lēšams ap astoņdesmit pieciem procentiem, — Artēmijs piebilda. — Varbūt vairāk.

—   Kā tad Opāla ko tādu varētu paveikt? Foala sensori taču visu fiksēs.

—  Vienkārši, — Artēmijs atteica. — Atliek šahtā E7 simt septiņdesmit kilometru dziļumā ievietot virzītas darbības lādiņu un uzspridzināt to pēdējā brīdī. Tādējādi mirkli, kad Foals konstatēs eksploziju, tā būs jau notikusi, un nekas vairs nebūs līdzams.

—  Tātad mums tas lādiņš jāaizvāc.

Artēmijs pasmaidīja. Kaut būtu tik vienkārši. — Opāla īpaši pieraudzīs, lai te nekas nenoiet greizi. Atstāts savā nodabā pie šahtas sienas, spridzeklis var vibrācijas dēļ nokrist lejā vai patrāpīties Foala sensoriem redzeslokā. Esmu pārliecināts, ka lādiņš ir labi nomaskēts, bet pietiek ar nieka sūcīti apvalkā, lai tas sāktu raidīt gluži kā satelīts. Nē, spridzekli Opāla noliks vietā pašā pēdējā brīdī.

Hollija pamāja. — Labs ir. Tātad mēs pagaidām, lai viņa spridzekli noliek, un tad to padarām nekaitīgu.

—  Nē. Ja gaidīsim turpat šahtā, Foals mūs uzies. Un tādā gadījumā Opāla šahtā nemaz nebāzīsies.

—   Tas taču labi, vai ne?

—   Vispār jau nav gan. Mēs viņu varam aizkavēt uz kādām pāris stundām, bet neizmirsīsim, ka Opālai rezervē ir trīssimt kilometru — izliec spridzekli, kur gribi. Viņa var mierīgi nogaidīt, kamēr RŪĶi mūs apcietina, un pēc tam tik un tā izdarīt, kas darāms, jo laika vēl būs, cik uziet.

Hollija izberzēja acis. — Es neko nesaprotu. Tagad taču kāds jau noteikti zina, ka Opāla izbēgusi. Foals taču būs apjēdzis, kas un kā.

Artēmijs savilka pirkstus dūrē. — Tur jau ir tas āķis. Un tas ir visam pamatā. Pēc visa spriežot, Foals nezina, ka Opāla izbēgusi. Pēc goblinu ģenerāļa izbēgšanas viņa būtu pārbaudīta pati pirmā.

—    Jā, tā arī bija. Es pati biju klāt. Kad Šķībāks izbēga, Opāla joprojām bija komas stāvoklī. Kaut ko tādu viņa nebūtu varējusi izplānot.

—   Un tomēr pamanījās. — Artēmijs aizdomājās. — Vai Opālai nevarētu būt dubultniece?

—   Tas nav iespējams. Katru mīļu dienu tiek veiktas DNS analīzes.

—   Tātad tai Opālai, kas tika apsargāta, bija Koboji DNS, bet smadzeņu aktivitāte — minimāla vai vispār nekāda?

—   Tieši tā. Tāpat kā visu iepriekšējo gadu.

Artēmijs labu brīdi prātoja. — Interesanti, cik tālu pazemē attīstījusies klonēšanas tehnoloģija.

Žigli piesoļojis pie centrālā datora, viņš palūkojās, ko par šo jautājumu vēsta RŪĶu datubāze.

—   "Pieaudzis klons ir oriģinālam visādā ziņā identisks, ja neņem vērā faktu, ka tā smadzenes veic tikai dzīvības uzturēšanas funkcijas," — viņš nolasīja. — "Laboratorijas apstākļos klons izaudzējams vienā līdz divos gados." — Atkāpies no datora, Artēmijs sasita plaukstas. — Nu re. Lūk, kā viņa to paveikusi. Komā viņa ieslīga apzināti, lai nomaiņu neviens nepamanītu. Nudien iespaidīgi.

Hollija ietrieca dūri plaukstā. — Tātad — ja mums patiešām izdotos kā nebūt izglābties no nāves, visas tās runas par to, ka Opāla izbēgusi, izklausītos tikai pēc noziedznieku murgiem.

—  Es Čikam Melšam pateicu, ka Opāla atgriezusies, — Mulčs ieminējās. — Bet tas nekas — viņš jau tāpat domā, ka es esmu traks.

—   Ja Opāla būtu izmukusi, — Iru jauneklis turpināja, — RŪĶi visi kā viens noprastu, ka te darīšana ar kādu sazvērestību. Bet Opāla it kā joprojām ir komā…

—  Līdz ar to nav ko celt trauksmi. Un zonde vienkārši nāk kā pārsteigums, nevis kaut kas ārkārtējs.

Artēmijs izslēdza hologrāfisko projekciju. — Tātad mums atliek rīkoties pašiem uz savu roku. Jānozog tas liktenīgais spridzeklis un jāuzspridzina kur augstāk, virs paralēlā posma. Turklāt jāatmasko Opāla, lai laupītu viņai iespēju to pašu plāniņu īstenot atkal. Lai to visu paveiktu, mums, protams, jāatrod Opālas ģeoplāns.

Mulčs piepeši neomulīgi sarosījās. — Bruksiet virsū Koboji? Atkal? Labi, lai nu sokas. Mani varat izlaist kur nekur pie nākamā stūra.

Hollija nelikās dzirdīs. — Cik mums daudz laika?

Plazmas ekrānā vīdēja kalkulators, bet Artēmijam tādu nemaz nevajadzēja. — Dzelzsrūdas masa virzās lejup ar ātrumu pieci metri sekundē. Tas būtu septiņpadsmit ar pusi kilometri stundā. Ar šādu ātrumu līdz paralēlajam posmam tā tiks pēc aptuveni deviņarpus stundām.

—  Pēc deviņām stundām, skaitot no šā brīža?

— Nē, — Artēmijs pārlaboja. — Pēc deviņām stundām, skaitot no sprādziena brīža, un kopš sprādziena pagājušas jau gandrīz divas stundas.

Hollija steigšus metās kabīnē un iejozās pilota sēdeklī. — Septiņarpus stundas, lai izglābtu pasauli. Vai tiešām nav neviena likuma, kas noteiktu, ka mums pienākas vismaz divdesmit četras?

Artēmijs iesprādzējās otrā pilota krēslā. — Šaubos, vai Opāla par likumiem liekas zinis, — viņš noteica. — Tā. Vai varēsi runāt, kamēr esi pie stūres? Man šis tas jānoskaidro — par ģeoplāniem un spridzekļiem.

DESMITĀ NODAĻA ZIRGA MAŅA

KERSTAKĻU PĀRVALDE, GLĀBIŅA. REgLamenta unIJa

erstakļu pārvaldē visi to vien darīja, kā apsprieda Cito zondi. Taisnību sakot, tā drusku ļāva atpūsties no pēdējā laika notikumiem. RŪĶi kaujas operācijās nebija zaudējuši daudz virsnieku. Un nu — veselus divus vienā un tajā pašā maiņā. Foals to smagi pārdzīvoja — jo sevišķi faktu, ka zaudēta bija Hollija Kniepa. Turklāt zaudēt draugu, kurš kritis, pildot dienesta pienākumus, bija viens, bet pavisam kas cits — pārciest to, ka šis pats draugs tiek nepamatoti apsūdzēts slepkavībā. Foals nekādi nespēja samierināties ar domu, ka Tautas atmiņā Hollija uz mūžīgiem laikiem paliks ierakstīta kā aukstasinīga slepkavniece. Kapteine Kniepa bija bez vainas. Vēl jo vairāk — viņa bija nopelniem bagāta virsniece, kuras piemiņa godam glabājama.

Pie sienas iegaismojās sakaru ekrāns — tas bija viens no Foala tehniskajiem asistentiem biroja priekštelpā. Elfa smailās ausis satraukumā trīsēja.

—  Zonde nomērojusi jau gandrīz simt kilometru. Nespēju noticēt, ka cilvēki tikuši tik tālu.

Arī Foals tam nespēja noticēt. Teorētiski līdz brīdim, kad cilvēki būs izgudrojuši gana sarežģītu lāzeru, lai ar to varētu izurbties cauri planētas garozai, nepārvēršot pelnos veselu kontinentu, bija jāgaida vēl vairāki desmiti gadu. Džovanni Cito acīmredzot bija droši spēries uz priekšu un tādu lāzeru izgudrojis, par Foala prognozēm cilvēku sugas jautājumos nelikdamies zinis.

Foalam gandrīz vai bija žēl, ka Cito projektu vajadzēs slēgt. Tas sicīlietis bija cilvēks, uz ko liekamas lielas cerības. Viņa iecerei izmantot ārējā kodola enerģiju nebija nekādas vainas, taču līdz ar to nāktu klajā ziņa par elfu pastāvēšanu, un šāda maksa bija par daudz augsta.

—   Seko līdzi! — viņš atsaucās, cenzdamies izklausīties ieinteresēts. — Jo sevišķi tajā posmā, kurš paralēls E7. Manuprāt, nekas tur nevarētu noiet greizi, bet katram gadījumam turi acis uz kātiņiem.

—   Klausos. Ā, un pa otro līniju zvana kapteinis Melša — no virszemes.

Kentaura acīs iesvēlās intereses dzirkstīte. Melša? Tas feju sprukstiņš, kurš Mulčam Rakumam bija ļāvis nolaupīt RŪĶu ģeoplānu. Mulčs tika izbēdzis tajā pašā dienā, kad bojā gāja abi kentaura draugi. Sakritība? Var jau būt. Varbūt arī ne.

Foals ekrānā izplāja virszemes sakaru līnijas logu. Tajā līgojās Melšas krūteža.

Viņš nopūtās. — Čik! Tu lidinies. Laidies lejā, lai var tevi redzēt.

—  Piedošanu, — Čiks atsaucās, piezemēdamies uz grīdas.

— Esmu drusku satraucies. Komandieris Vaktiņš sadeva man kārtīgu sutu.

—   Un ko tad tu cerēji sagaidīt? Buču uz vaiga? Man te tāpat pietiek par ko galvu lauzīt.

Melšam spārni pasitās gaisā. Viņam tiešām nenācās viegli turēt kājas pie zemes. — Man likts tev nodot ziņu — no Mulča Rakuma.

Foals apvaldīja zviedzienu. Ko Mulčs viņam gribētu teikt, kentaurs it labi varēja iedomāties.

—  Tad plāj tik vaļā. Stāsti laukā, ko tādu mūsu balamutīgais draugs par mani domā.

—  Tas paliks starp mums, ja? Es negribu iet pensijā tāpēc, ka tieku pasludināts par jukušu.

—   Jā, Čik, viss paliks starp mums. Uz laiku nojūgties ir tiesības kuram katram. Jo sevišķi šodien.

—   Vispār tiešām jāsmejas. Pats ne uz mirkli nenoticēju. — Čiks raudzīja pašpārliecināti ieķiķināties, bet īsti neizdevās.

Foals aizsvilās. — Par ko jāsmejas? Kam tu nenoticēji? Saki laukā, Čik, citādi pasniegšos un turpat ekrānā aizžņaugšu tev rīkli.

—   Neviens nenoklausās?

—  Jā taču! — kentaurs ieķērcās. — Neviens nenoklausās. Saki taču vienreiz. Ko tas Mulčs teica?

Čiks dziļi ievilka elpu un spēra laukā: — Opāla Koboji atgriezusies.

Foals sāka kratīties smieklos — vispirms ietrīcējās pakavi, un tad smējiens, arvien nevaldāmāks, cēlās augšup, līdz izlauzās laukā pa muti. — Opāla atgriezusies! Koboji atgriezusies! Nu man ir skaidrs. Mulčs tev šito sastāstīja, un tāpēc tu ļāvi viņam nolaupīt ģeoplānu. Sabaidīja tevi, ka Opāla uzcēlusies, un tu noticēji. Opāla atgriezusies! Jāsmejas!

—    Tā nu viņš teica, — Čiks nīgri novilka. — Un nav ko tik traki smieties. Viss ekrāns nospļaudīts. Zini ko — es jau neesmu no akmens.

Foala smiekli apslāpa. Tik un tā — tas smējiens jau nenāca no sirds, vienkārši viss, kas bija sasāpējis, izlauzās uz āru. Lielākoties grūtsirdība, pa daļai arī vilšanās.

—  Labi jau, labi, Čik. Tevi es nevainoju. Mulčs aptinis ap pirkstu elfus, kuriem prāta iemērīts daudz vairāk nekā tev.

Pagāja brītiņš, iekams Čiks aptvēra, ka aizskarts viņa pašlepnums.

—   Un ja nu viņam taisnība? — viņš noskaities izspēra. — Varbūt tu maldies. Starp citu, tas taču ir visnotaļ iespējams. Varbūt Opāla Koboji aptinusi ap pirkstu tevi?

Foals ekrānā izplāja vēl vienu logu. — Nē, Melša, tas nu gan nav iespējams. Opāla nevar būt atgriezusies, jo es uz viņu pašlaik noskatos.

Tiešo sakaru kanāls no Argona klīnikas vēstīja, ka Opāla tiešām joprojām guļ, iekārta komas slimnieku siksnās. Kārtējā DNS analīze bija veikta pirms dažām minūtēm.

Čika aizkaitinājums izčākstēja. — Nespēju noticēt, — viņš nomurmināja. — Mulčs runāja tik patiesi. Es no tiesas nospriedu, ka Hollijai draud briesmas.

Foala aste pasviedās uz augšu. — Ko? Mulčs teica, ka Hollija briesmās? Bet Hollija taču ir pagalam. Mirusi.

—  Jā, — Čiks sabozies novilka. — Mulčs būs sagvelzis. Lai pazirgotos. Neņem ļaunā.

Protams. Opāla noteikti visu izkārtotu tā, lai vaina par Jūliusa nāvi tiktu uzgrūsta Hollijai. Tik zvēriska nianse būtu īsti Opālas dabā. Ja vien viņa patlaban negulētu, rau, te — savā iejūgā. DNS nekad nemelo.

Čiks viņā galā piegrabināja pie ekrāna, lai pievērstu Foala uzmanību.

—   Paklau, Foal, neaizmirsti, ko tu man solīji. Lai viss paliek starp mums. Nevienam citam nav jāzina, ka mani apmuļķojis punduris. Citādi galu galā dabūšu pēc krakšķbola mačiem no ietves mēzt nost strupasti karija mērcē.

Foals izklaidīgi aizvēra sakaru logu. — Jā, jā, kā tad. Starp mums. Nu ja.

Opāla joprojām gulēja, kur gulējusi. Par to nebija ne mazāko šaubu. Izbēgt viņa nebūtu varējusi nekādā ziņā. Un, ja tomēr, tā zonde varēja būt daudz bīstamāka, nekā likās. Izbēgt viņa nebūtu varējusi. Tas nebija iespējams.

Taču kentaurā atkal bija pamodusies paranoja. Katram gadījumam — viņam padomā bija pāris noderīgu testiņu. Taisnību sakot, te bija vajadzīgas visādas atļaujas, bet, ja izrādīsies, ka viņš maldās, nevienam par to nebija jāzina. No otras puses, ja nu atklāsies, ka bažām ir pamats, diez vai kāds vairs uztrauksies par pāris stundām datorlaika.

Foals ātri pārmeklēja novērošanas kameru datubāzi un no tās izcēla ierakstu, kur bija iemūžināts pievadtunelis un Jūliusa bojāeja. Tur šo to vajadzēja pārbaudīt.

KARTĒ nEATZīmĒta ŠaHta, PIECUS K ILOMETRU S ZEM DIENVIDITĀLIJAS

Nolaupītais ģeoplāns strauji tuvojās virszemei. Hollija trenca lidaparātu, cik jaudas, piesargādamās tik vien, lai nenosvilinātu ātrumkārbu un neietriektos šahtas sienā. Ik sekunde, protams, bija zelta vērtē, tomēr no tik raibas kompānijas uz borta nevienam nebūtu nekādas jēgas, ja visus vajadzētu kasīt nost no sienas kā piedegušu biezputru.

—   Tādas grabažas galvenokārt izmanto tikai sardzes maiņas, — Hollija skaidroja. — Šo te RŪĶi nopirka jau lietotu — muitā konfiscēto preču izpārdošanā. Jauda gan palielināta — lai muitnieku transports neturētu līdzi. Savulaik esot piederējis kādam karija kontrabandistam.

Artēmijs paostīja gaisu. Kabīnē joprojām vēdīja tikko jaušama smarža.

—   Kāda jēga nodarboties ar karija kontrabandu?

—   Glābiņā stiprais karijs ir aizliegts. Te, pazemē, der izvairīties no liekām izplūdes gāzēm — ja saproti, ko ar to gribu teikt.

Artēmijs saprata gan un nosprieda mainīt tematu.

—  Opālas ģeoplāna atrašanās vieta mums jānoskaidro, vēl pirms esam izkļuvuši virszemē un paši kļūstam saredzami.

Hollija apturēja ģeoplānu līdzās melnam, eļļainam ezeriņam, kura virsmu ņirbināja šahtas vējš.

—   Artēmij, manuprāt, es minēju, ka Opālas ģeoplāns ir gatavots no slepenmetāla. To fiksēt nevar nekas. Mums nav tik smalku sensoru. Mūsu lidaparātiņam pat nav nekādu nopietno aizsargvairogu. Kurpretī Opāla ar saviem izsitējiem tajā ģeoplānā varētu tupēt kaut vai aiz nākamā līkuma, un mūsu datori ij neiepīkstēsies.

Artēmijs pieliecās tuvāk borta mēraparātiem. — Tu domā no nepareizās puses, Hollij. Mums jātiek skaidrībā, kur tā ģeoplāna nav.

Viņš ieslēdza vairākus meklētājus, lai konstatētu noteiktu gāzu koncentrāciju simt kilometru rādiusā. — Manuprāt, varam secināt, ka tas slepenmetāla ģeoplāns, visticamāk, atrodas pavisam tuvu E7. Varbūt tieši pie ieejas, taču arī tad mums aizsega, cik uziet, jo sevišķi, ja varam paļauties tikai paši uz savām acīm.

—   To jau es arī gribu teikt. Bet, lūdzams, turpini. Tev noteikti kaut kas ir padomā.

—   Tātad — izmantojot mūsu ģeoplāna sensoru ierobežotās iespējas, es pārmeklēju šahtu no šejienes līdz virszemei un uz leju — aptuveni piecdesmit kilometrus.

—   Ko tur meklēt? — Hollija aizsvilās. — Apēsta kliņģera caurumu?

Artēmijs pasmaidīja. — Tieši tā. Redzi, parasti gaiss ir noteiktu gāzu maisījums — tur ir skābeklis, ūdeņradis un tā tālāk. Bet slepenmetāla ģeoplāns neļaus konstatēt šīs gāzes, jo tās atrodas kuģa korpusā. Līdz ar to, ja uziesim kādu vietu, kur parastais gaisa sastāvs nebūs konstatējams…

—     Būsim atraduši slepenmetāla ģeoplānu, — Hollija atskārta.

—   Precīzi.

Dators pārmeklēšanu veica ātri, vienlaikus ekrānā būvēdams apkaimes modeli. Gāzes tur parādījās kā krāsainas vērpetes.

Artēmijs ievadīja datorā komandu "meklēt novirzes no normas". Atradās trīs — pirmajā bija pārmērīgi augsts oglekļa monoksīda saturs.

—   Droši vien lidosta. Papilnam izplūdes gāzu.

Otrā anomālija bija plašs apvidus, kur gāzu nebija gandrīz nemaz.

—   Vakuums. Laikam datorrūpnīca, — Artēmijs minēja.

Trešajā gadījumā apjoms bija neliels — turpat pie ieejas

šahtā E7, un tur nekādu gāzu vispār nebija.

—   Rokā ir. Izmēri atbilst. Uz ziemeļiem no ieejas šahtā.

—   Malacis, — Hollija noteica, iebukņīdama viņam plecā. — Laižam turp.

—   Tu, protams, apzinies, ka pietiek mums maģistrālajās šahtās iebāzt kaut degunu, un Foals mūs acumirklī pamanīs.

Hollija ļāva dzinējiem pāris sekundes uzsilt. — Par to uztraukties jau par vēlu. Līdz Glābiņai ir vairāk nekā tūkstoš kilometru. Kamēr kāds atkulsies šurp, mēs jau būsim vai nu varoņi, vai izsludināti ārpus likuma.

—  Mēs jau tagad esam izsludināti ārpus likuma, — Artēmijs aizrādīja.

—  Tiesa, — Hollija piekrita. — Bet, necik ilgi, mēs varētu būt tādi, kam neviens vairs pat nedomā dzīties pakaļ.

ĶeRstaklu parvaLdE, li REGLAMe n t a ŪNIJj a

Opāla Koboji atgriezusies. Vai tā varētu būt? Šī doma rosījās Foala sakārtotajā prātā, pārraudama pušu ik pavedienu, ko viņš raudzīja savērpt gara acīm. Uz mieru nebi ja ko cerēt — vajadzēja tikt pie tādas vai citādas skaidrības.

Vispirms derēja pārbaudīt šahtā E37 ierakstīto videomateriālu. Ja pieņēmums, ka Koboji tiešām atdzīvojusies, tika atzīts par ticamu, vesela virkne detaļu kļuva izskaidrojama. Pirmām kārtām, dīvainā ņirboņa, kas parādījās visos ierakstos, nebija vis vienkārši traucējumi, bet gan radīta ar īpašu nolūku — lai kaut ko noslēptu. Arī audiosignāls nebija pārtrūcis pats no sevis — Koboji tādējādi bija parūpējusies, lai nekas nebūtu sadzirdams no sarunas, kas tunelī risinājās starp Holliju un Jūliusu. Un postošais sprādziens varēja būt Koboji, nevis Hollijas roku darbs. Foalam sirdī uzreiz ielija neaprakstāms miers, tomēr viņš savaldījās. Nekas jau vēl nebija pierādīts.

Viņš izlaida ierakstu cauri vairākiem filtriem. Nekādu rezultātu. Savādo, izplūdušo segmentu nevarēja nedz padarīt asāku, nedz nokopēt, nedz dabūt projām. Tas jau pats par sevi bija neparasti. Būtu plankums maldu signāls, Foals tur kaut ko varētu iesākt. Bet neskaidrais pleķis turējās kā virs, atvairīdams it visu, ar ko Foals tam bruka virsū.

Var jau būt, ka tu esi nobruņots pret smalkajām tehnoloģijām, kentaurs iedomājās. Bet kā būtu ar vecajām labajām?

Foals ieslēdza tuvplānā epizodi pirms paša sprādziena. Izplūdušais plankums bija pārvietojies Jūliusam uz krūtīm, un komandieris tiešām uz to ik pa brīdim paskatījās. Vai tur būtu nomaskēts spridzeklis? Ja tā, iedarbināts droši vien ar tālvadību. Arī bloķējošais signāls varbūt sūtīts no tās pašas pults. Detonācijas komanda visus pārējos signālus pārmāktu — tostarp arī to blokatoru. Tas nozīmēja, ka varbūt uz sekundes tūkstošdaļu pirms sprādziena tas, kas atradās Jūliusam pie krūtīm, ierakstā kļuva saredzams. Elfa acs tik īsu brīdi fiksēt nevarēja, taču kamera to spēja itin labi.

Aizgriezis ierakstu uz priekšu, līdz sprādzienam, Foals to lēnītiņām sāka tīt atpakaļ — kadru pēc kadra. Atsprākleniskajā filmā draugs atkal gabaliņu pa gabaliņam salikās kopā — skats bija sirdi plosošs. Kentaurs centās par to nelikties zinis un domāt tikai par ierakstu. Sarkandzeltenās liesmu mēles saplaka līdz baltām dzirkstīm un galu galā ierāvās koši sarkanīgā minisaulē. Tad vienā vienīgā kadrā kaut kas parādījās. Foals pārlēca uz nākamo, tad atgriezās. Re! Jūliusam uz krūtīm, tieši tur, kur pirmīt bija miglainais plankums. Kaut kāds aparāts.

Foala pirksti drudžaini uzdunkāja palielinājumu. Ar astoņkārtīgu kabeļu grīsti Jūliusam pie krūtīm bija piejozta centimetrus trīsdesmit liela metāla plāksne. Kamera to bija fiksējusi vienā vienīgā kadrā. Laika sprīdis bija vēl mazāks par sekundes tūkstošdaļu, tāpēc izmeklētāji to bija palaiduši garām. Uz plāksnes vīdēja.plazmas ekrāns. Kāds bija sazinājies ar komandieri, pirms viņš gāja bojā. Un šis kāds nebija gribējis, lai citi viņu sadzird, tāpēc arī audiosakari tika bloķēti. Diemžēl attēlā ekrāns bija tukšs, jo detonācijas signāls, kas noslāpēja blokatoru, vienlaikus bija pārtraucis arī videosignālu.

Es zinu gan, kas ir šis kāds, Foals nodomāja. Opāla Koboji, kas atgriezusies no šķīstītavas. Taču bija vajadzīgs kāds pierādījums. Arkām Suļķim kentaura godavārds bija tādā pašā vērtē kā pundura liegšanās, ka nupat pasprucis vējiņš.

Foals nikni pablenza uz tiešo sakaru kanāla raidlogu. Re, kur viņa gulēja — Argona klīnikā. Opāla Koboji, joprojām dziļā komā. It kā.

Kā tev tas izdevāsl Kā tu varēji samainīties vietām ar kādu citu elfu!

Plastikas ķirurģija te neko nebūtu līdzējusi. Ar ķirurga skalpeli DNS nepārveidosi. Foals atvēra galda atvilktni un izcēla no turienes ierīci, kas līdzinājās diviem miniatūriem kanalizācijas atsūcekņiem.

Bija tikai viena iespēja noskaidrot, kas te īsti notiek. Vajadzēs pavaicāt Opālai pašai.

Kad Foals ieradās klīnikā, doktors Argons viņu neparko negribēja ielaist Opālas palātā.

— Koboji jaunkundze atrodas dziļā katatonijā, — gnoms sabozies norādīja. — Ej nu sazini, kā jūsu ierīces iespaidos viņas psihi. Neprofesionālim, kāds esat jūs, man ir grūti, ja ne neiespējami ieskaidrot, cik postoši šāds rupjš stimuls var ietekmēt psihi, kas atrodas atveseļošanās stadijā.

Foals nozviedzās. — TV kanālus jūs laidāt klāt vienā mierā. Viņi gan laikam maksā dāsnāk nekā RŪĶi. Es nudien ceru, ka jūs, dakter, neesat sācis Opālu uzskatīt par savu personisko īpašumu. Viņa ir valsts noziedzniece, kas atrodas apcietinājumā, un es viņu kurā katrā mirklī varu likt pārvietot uz valsts cietumu.

—   Varbūt piecas minūtītes, ne vairāk, — Džerbāls Argons atsaucās, iebakstīdams kodu palātas durvju drošības slēdzenē.

Aizklidzinājis viņam garām, Foals nevērīgi uzsvieda uz galda savu koferīti. Opāla viegli sašūpojās caurvējā, kas vilka no durvīm. Un tiešām izskatījās, ka tā ir Opāla. Pat te, tik tuvu, kad skaidri saskatāms bija ik vaibsts, Foals bija gatavs zvērēt, ka siksnās karājas viņa senā sāncense. Tā pati Opāla, kas ar viņu vidusskolas laikos bija cīnījusies par katru godalgu. Tā pati Opāla, kam teju bija izdevies viņu padarīt par grēkāzi goblinu sacelšanās laikā.

—   Nolaidiet viņu lejā, — kentaurs norīkoja.

Argons zem iejūga pastūma kušeti, gauzdamies ik uz soļa.

—   Man ar fizisku darbu nav jānoņemas, — viņš kunkstēja.

—   Tā kāja… Nevienam nav ne jausmas, kādas sāpes man jācieš. Nevienam. Zintnieki arī it neko nevar līdzēt.

—   Vai tad jums tādiem darbiem neviena cita nav?

—   Parasti ir gan, — Argons atbildēja, laizdams siksnas zemāk. — Bet man apkopēji aizgājuši atvaļinājumā. Abi reizē. Parasti es neko tādu nepieļautu, bet tik krietnus laumu vīrus ar uguni nesameklēsi.

Foals saslēja ausis. — Laumas? Jums apkopējos ir laumas?

—   Nuja. Mēs te ar viņiem lepojamies — zināt, mazas slavenības. Laumu dvīņi. Un, protams, mani dziļi ciena.

Foals ar trīcošām rokām izsaiņoja aparatūru. Izskatījās, ka visi gali saiet kopā. Vispirms Čiks, tad dīvainā ierīce Jūliusam pie krūtīm, tagad divi laumu apkopēji, kas aizdevušies atvaļinājumā. Bilžu mīklā vēl trūka tikai viens gabaliņš.

—   Kas jums tur ir? —; Argons bažīgi noprasīja. — Vai tas nenodarīs nekādu postu, ko?

Foals bezsamaņā guļošās laumiņas galvu pagāza atpakaļ. — Neuztraucieties, Argon. Parasts retīnogrāfs. Apraudzīšu tikai acu ābolus, vairāk neko.

Pavēris vispirms vienu plakstiņu, tad otru, kentaurs laumiņai pie acīm piestiprināja abas atsūcekņiem līdzīgās piltuvītes. — Uz tīklenes tiek ierakstīts katrs attēls. Tas atstāj mikroskrambiņas, tā ka attēlu iespējams palielināt un nolasīt.

—   Es zinu, kas ir retīnogrāfs, — Argons atcirta. — Es, zināt, šad un tad palasos zinātniskos žurnālus. Tātad jūs varat noteikt, ko Opāla redzējusi vispēdējo. Un ko tas līdzēs?

Foals pieslēdza piltuves pie sienas datora. — Tad jau redzēsim, — viņš sacīja, pūlēdamies izklausīties noslēpumains, nevis bezcerīgi izmisis.

Uz plazmas ekrāna viņš ieslēdza retīnogrāfa programmu. Parādījās divi tumši tēli.

—   Labā un kreisā acs, — Foals paskaidroja, bakstīdams taustiņu, līdz abi attēli pārklājās. Tā nepārprotami bija galva — iesāņus uzlūkota, tomēr par daudz tumša, lai būtu skaidri identificējama.

—  Ohoho, cik spoži, — Argons sarkastiski noelsās. — Vai saukt šurp televīziju? Varbūt būs gana ar to, ka es sajūsmā nokritīšu ģībonī?

Foals nelikās dzirdis. — Gaišāku un lielāku, — viņš bilda datoram.

Datorprogramma pārslaucīja ekrānu — attēls tagad bija gaišāks un skaidrāks.

—  Lauma, — Foals nomurmināja. — Tomēr detaļas joprojām nav saskatāmas. — Viņš paieskāja zodu. — Dator, savieto attēlu ar pacienti Koboji, Opālu.

Savrupā logā parādījās Opālas attēls. Pats palielinājies, tas pagriezās, līdz atradās tādā pašā leņķī kā tas pirmais. Starp attēliem sāka nostiepties sarkanas taisnes, kas savienoja identiskos punktus. Pēc īsa brīža sprauga starp abiem attēliem bija pārvērtusies sarkanu zibšņu biežņā.

—   Vai abos attēlos persona ir viena un tā pati? — Foals noprasīja.

—  Jā, — dators atbildēja. — Tomēr iespējama kļūda nulle komats piecu procentu apmērā.

Foals uzblieza pa taustiņu, pieprasīdams izdruku. — Noticēšu.

Argons kā apdullis paspēra soli tuvāk ekrānam. No vaiga viņš bija bāls, un, nobālēdams vēl jo vairāk, viņš atskārta, kas no tā visa izriet.

—  Viņa redzējusi pati sevi, — doktors Argons nočukstēja.

—  Tas nozīmē, ka…

—  Ir bijušas divas Opālas Koboji, — Foals palīdzēja viņam pabeigt teikumu. — Viena — īstā, kam esat ļāvis izbēgt. Un šī te čaula, kas var būt tikai…

—   Klons.

—  Tieši tā, — Foals sacīja, no drukātāja izraudams kopiju.

—   Viņa pati sevi klonējusi, un tad, pateicoties jūsu apkopējiem, izvalsējusi laukā jums gar pašu degunu.

—  Vai, manu dieniņ.

—   Ar "vai, manu dieniņ" te būs daudz par maz. Varbūt tagad būtu īstais brīdis saukt šurp televīziju vai sajūsmā ģībt nost.

Argons izvēlējās to otro iespēju — sabruka uz grīdas ļenganā kaudzē. Apjēgt, ka vienā mirklī izčibējuši visi sapņi par slavu un bagātību, — tas no viņa bija prasīts par daudz.

Foals, pārkāpis viņam pāri, rikšiem vien metās uz ķerstakļu pārvaldi.

F7, dieintviditĀLIja

Opālai Koboji bija grūti valdīties. Pēdējo pacietības pilienu iztērējusi jau Argona klīnikā. Un tagad viņa gribēja, lai visas vēlmes īstenojas acumirklī. Diemžēl simt miljoni tonnu dzelzsrūdas lejup varēja slīdēt tikai ar ātrumu pieci metri sekundē, un tur nekas daudz nebija līdzams. Opāla nosprieda pakavēt laiku, noskatoties, kā Hollija Kniepa mirst. Tā stulbā kapteinīte. Ko gan viņa no sevis iedomājusies — ar tiem apcirptajiem matiem un uzmesto lūpu. Opāla pameta skatu pati uz savu spoguļattēlu. Nu re — lūk, kur īsta daile. Par tādu seju varēja prasīt veselu bagātību, un bija visnotaļ ticams, ka pie tādas bagātības viņa tiešām tiks.

—    Merval! — viņa pakliedza. — Atnes man "Vienpadsmit brīnumu" disku. Man vajag kaut ko mundrumam.

—  Tūliņ, Koboji jaunkundz, — Mervs atsaucās. — Vai gribat, lai vispirms pabeidzu gatavot maltīti, vai arī disku atnest uzreiz?

Opāla novalbījās, saskatīdamās ar savu spoguļattēlu. — Ko es tikko teicu?

—   Jūs teicāt, lai atnesu disku.

—   Tad ko tev, manu visumīļo Merval, vajadzētu darīt — kā tu domā?

—    Man liekas, atnest jums to disku, — Mervs atbildēja.

—  Tu esi ģēnijs, Merval. īsts ģēnijs.

Mervs izgāja no ģeoplāna kambīzes, izvilcis disku no atskaņotāja. Datorā filma bija arī uz cietņa, bet Koboji jaunkundzei mīļākos ierakstus labpatika turēt diskos, lai tos varētu noskatīties, kur vien ienāk prātā. Pagātnes materiālos ietilpa tēva nervu -sabrukums, iebrukums ķerstakļu pārvaldē un Foals, kas RŪĶu operatīvajā kabīnē bļāva tā, ka vai acis sprāga no pieres laukā.

Mervs pasniedza disku Opālai.

—  Un? — smalkā laumiņa noprasīja.

Mervs uz brīdi apstulba, tad attapās. Viens no Opālas jaunajiem pašpasludinātajiem likumiem bija tāds, ka brāļiem Briliem jāpaklanās ikreiz, kad viņi tuvojas savai vadonei. Norijis lepnumu, viņš zemu palocījās.

—   Jau labāk. Tā — vai tev nav jāgatavo vakariņas?

Mervs klanīdamies atkāpās. Pēdējās pāris stundās lepnumu nācās rīt teju vienā laidā. Opālu skumdināja gan zemais apkalpošanas līmenis, gan par daudz niecīgā cieņa, ko viņai izrādīja brāļi Brili, tāpēc tika izgudroti jauni noteikumi. Tajos ietilpa augstākminētā klanīšanās, aizliegums skatīties Opālai acīs, vējiņa palaišana tikai ārpus ģeoplāna un prasība Opālas tuvumā trīs metru rādiusā nedomāt pārāk skaļi.

—  Jo es zinu, ko jūs domājat, — Opāla tika pasludinājusi dobjā, trīsošā balsī. — Es redzu, kā domas jums griežas ap galvu. Piemēram, pašlaik jūs apbrīnojat, cik skaista es esmu.

—    Pārdabiski, — Mervs noelsās, vienlaikus nodevīgi prātodams, vai šobrīd ap galvu nelidinās kas dulburīgs. Opāla tiešām jūdzās nost — ar visu to sugas maiņu un kundzību pār pasauli. Nebūtu Opāla nosolījusies, ka pēc tam, kad būs kļuvusi par pasaules karalieni, brāļi Brili dabūs Barbadosu, viņi ar Skantu tagad būtu jau gabalā. Tikai tāpēc. Un vēl tamdēļ, ka — paceltu viņi tagad cepuri, Opālas ienaidnieku saraksts papildinātos ar brāļu Brilu vārdiem.

Atgriezies kambīzē, Mervs no jauna ķērās pie centieniem sabrūvēt Koboji jaunkundzei maltīti, ēdmaņai vispār nepieskaroties. Vēl viens jaunais likums. Tikmēr Skants kravas tilpnē pārbaudīja detonatoru relejus abiem pēdējiem virzītās darbības lādiņiem. Viens — darbam, otrs — rezervei. Katrs lādiņš bija aptuveni melones lielumā, bet eksplozija izšķaidītu putrā sazin ko visapkārt. Viņš pārliecinājās, ka magnētiskās releju kapsulas apvalkos turas droši. Releji bija parasti raktuvju dzirksteļotāji, kas, uztvēruši tālvadības detonatora signālu, pašā lādiņā iešāva neitronu kūli.

Skants pa kambīzes durvīm piemiedza brālim ar aci.

Mervs savilka lūpas, mēmi tēlodams dulburi. Skants gurdi pamāja. Opālas neciešamā izturēšanās abiem jau sāka apnikt. Valdīties lika tikai izredzes baudīt pinakoladas Barbadosas pludmalē.

Opāla, nenieka nenojauzdama par dumpiniecisko noskaņojumu pašas nometnē, iegrūda videodisku multifunkcionālajā atskaņotājā. Ienaidnieka bojāeja, iemūžināta košās krāsās un ar lielisku apskaņojumu, — tas nu noteikti bija viens no dižākajiem tehnoloģijas sasniegumiem. Ekrānā izplājās vairāki videologi. Katrā — skats no vienas paviljona puslodes kameras.

Viņa ar prieku noskatījās, kā bars troļļu, slienas tecinādami, Holliju un Artēmiju ietrenc upē. Noelsdamās vērās, kā viņi paglābjas uz līķu saliņas. Laumas sirsniņa iepukstējās straujāk, kad tie abi rāpās augšā pa tempļa sastatnēm. Viņa jau grasījās pakliegt, lai Mervals no dārgumu lādes paķer šokolādes trifeles, ar ko panašķoties, filmu skatoties, kad kameras atslēdzās.

—  Merval! —viņa iespiedzās, lauzīdama smalkos pirkstiņus. — Deskant! Šurp!

Brāļi Brili iebrāzās salonā, pistoles gaisā paslējuši.

—   Jā, Koboji jaunkundz? — Skants atsaucās, abus spridzekļus noguldīdams uz kažokādas pārklāja.

Opāla aizklāja seju. — Neskaties uz mani! — viņa pavēlēja.

Skants novērsās. — Atvainojiet. Nekāda acu kontakta. Man piemirsās.

—  Un beidz tā domāt.

—  Jā, Koboji jaunkundz. Atvainojiet, Koboji jaunkundz. — Skantam gan nebija ne jausmas, par ko tādu viņam jādomā, tāpēc viņš centās nedomāt neko.

Opāla sakrustoja rokas, ar pirkstiem bungodama pa piedurknēm, līdz abi brāļi viņai paklanījās.

—  Kaut kas nogājis greizi, — viņa bilda viegli trīsošā balsī. — Mūsu Artemīdas tempļa kameras laikam samaitājušās.

Mervs attina ierakstu līdz pēdējam kadram. Tur troļļi pa tempļa jumtu Artēmijam un Hollijai līda arvien tuvāk.

—  Izskatās, ka viņiem tik un tā gals klāt, Koboji jaunkundz.

—  Riktīgi, — Skants piebalsoja. — Neizkulsies.

Opāla nokremšķinājās. — Pirmkārt, "riktīgi" nav nekāds vārds, un ar mani žargonā runāt nedrīkst. Jauns likums. Otrkārt, vienreiz es jau noticēju, ka Artēmijs Fauls ir pagalam, un iznākumā es veselu gadu dabūju pavadīt komā. Turpmāk mums jārīkojas, balstoties uz pieņēmumu, ka Fauls un Kniepa ir izglābušies un dzen mums pēdas.

—  Visu cieņu, Koboji jaunkundz, — Mervs iebilda, uzrunādams pats savu zābaku purngalus, — mums ir slepenmetāla ģeoplāns, un neesam atstājuši nekādas pēdas.

—   Stulbenis, — Opāla attrauca. — Pēdas mēs esam atstājuši ikvienā virszemes televizorā un zem zemes tāpat. Pat ja Artēmijs Fauls nebūtu nekāds ģēnijs, viņš uzreiz atskārstu, ka Cito zonde ir mans projekts. Tas liktenīgais spridzeklis mums jānoliek vietā nekavējoties. Cik dziļi tikusi zonde?

Skants palūkojās datora ekrānā. — Simt četrdesmit viens kilometrs. Mums ir vēl'devindesmit minūtes, lai nokļūtu līdz optimālajai eksplozijas vietai.

Opāla pasoļoja šurpu turpu pa salonu. — Nekādus sakarus ar ķerstakļu pārvaldi fiksējuši neesam, tātad ja pieņemam, ka viņi izglābušies, abi darbojas paši uz savu roku. Labāk neriskēt. Spridzekli izliksim tūdaļ pat un to apsargāsim. Deskant, pārbaudi apvalkus vēlreiz. Merval, tu pārbaudi visas borta sistēmas — cauri karkasam nedrīkst tikt neviens jons.

Laumu dvīņi klanīdamies atmuguriski kāpās atpakaļ. Protams, viņi bija gatavi paklausīt, taču nebija ne mazāko šaubu, ka priekšniecei sāk uzmākties vajāšanas mānija.

—  Es dzirdēju to domu! — Opāla iekliedzās. — Es neesmu nekāda paranoiķe!

Mervs ar visām savām smadzenēm pamuka aiz tērauda starpsienas. Vai Koboji jaunkundze tiešām to domu tika nolasījusi? Vai arī tas bija tikai vēl viens vajāšanas mānijas simptoms? Galu galā, paranoiķi parasti iedomājas, ka visi citi viņus uzskata par paranoiķiem. Pabāzis galvu gar stenderi, Mervs nodomāja Opālai tieši virsū — lai pārliecinātos.

Hollija Kniepa ir skaistāka par jums, viņš domāja, cik skaļi vien spēdams. Izmēģinājumam tāda doma bija nodevīga — ja Opāla tiešām prata lasīt domas, šo te viņa pārtvertu visādā zinā.

Opāla uz viņu cieši paskatījās. — Merval?

—   Jā, Koboji jaunkundz.

—  Tu skaties man tieši virsū. Tas man maitā sejas ādu.

—   Atvainojiet, Koboji jaunkundz, — Mervs teica novērsdamies un sagadīšanās pēc palūkodamies laukā pa kabīnes logu — uz ieeju šahtā. Tieši laikā, ]ai caur hologrāfisko klinti, kas slēpa ģeoplānu piestātnes durvis, viņš pamanītu izlidojam RŪĶu ģeoplānu. — Ēē, Koboji jaunkundz, mums ir problēma. — Viņš norādīja laukā pa logu.

Ģeoplāns tikmēr bija pacēlies desmit metru augstumā un karājās virs gleznainās Itālijas ainavas, kaut ko nepārprotami meklēdams.

—   Viņi mūs atraduši, — Opāla šausmās nočukstēja. Tad, apvaldījusi paniku, viņa žigli ņēmās analizēt situāciju. — Tas ir kravas ģeoplāns — skrieties ar mums nevar, — viņa norādīja, ar skubu dodoties uz kabīni. Dvīņi viņai mina uz papēžiem. — Nākas pieļaut, ka uz borta ir Artēmijs Fauls un kapteine Kniepa. Ieroču viņiem nav, jēdzīgu skeneru arī ne. Tik skopā apgaismojumā mēs ar neapbruņotu aci faktiski neesam saskatāmi. Viņi ir akli.

—   Varbūt notriecam? — jaunākais Brilu brālis dedzīgi ierosināja. Beidzot — tā solītā varmācība.

—   Nē, — Opāla atteica. — Plazmas izlāde mūs padarīs saredzamus gan cilvēku, gan elfu ķerstakļu satelītiem. Sēdēsim mēmi un klusi. Izslēdziet itin visu. Arī pirmās nepieciešamības iekārtas. Nezinu, kā viņi mums pielavījušies tik tuvu, bet atklāt, tieši kur atrodamies, viņi var tikai tad, ja uzskries mums virsū. Un, ja tā notiks, viņu nožēlojamais ģeoplāniņš salocīsies kā kartons.

Brili paklausīja uz līdzenas vietas un izslēdza visas ģeoplāna sistēmas.

—   Labi, — Opāla nočukstēja, smalko pirkstiņu piespiezdama pie lūpām. Viņi vēroja ģeoplānu labu brīdi, tad Opāla izšķīrās pārtraukt klusumu.

—   Tas, kurš laiž vējiņu, lai tūdaļ pārtrauc, lūdzu, citādi es izgudrošu kādu atbilstošu sodu.

—   Es ne, — brāļi Brili reizē mēmi noplātīja muti. Nevienam no abiem negribējās zināt, kas īsti pienākas par gaisa maitāšanu.

F 7 DESMIT MINŪTES IERIEKŠ

Izstūrējusi ģeoplānu cauri kādam īpaši bīstamam tunelītim, Hollija iebrauca šahtā E7. Gandrīz tūliņ uz pults iemirkšķinājās divas sarkanas uguntiņas.

—   Aiziet! Laiks! — viņa paziņoja. — Tikko uzrāvāmies uz diviem Foala sensoriem. RŪĶi sagrūdis ģeoplānu vienā katlā ar zondi un jozīs šurp kā divi deviņi.

—  Cik vēl ilgi? — Artēmijs apvaicājās.

Hollija sarēķināja galvā. — Ja brauks ar virsskaņas kaujas ģeoplānu, nav ne pusstunda.

—  Ideāli, — Artēmijs iepriecināts noteica.

—   Man prieks, ka tu tā domā, — iekunkstējās Mulčs.

—   Kramplauži gan nekad nemēdz līksmot, ieraudzījuši virsskaņas RŪĶus. Mums, kā likums, labāk patīk zemskaņas kerstaklu virsnieki.

Hollija nosēdināja ģeoplānu pie šahtas klints sienas.

—   Vai tu grasies atkāpties, Mulč? Vai arī tikai kunksti kā parasti?

Punduris iesildīdamies vingrināja žokļus. — Manuprāt, man ir visas tiesības drusku pa kunkstēt. Kā tas nākas, ka visos tais jūsu plānos man allažiņ iznāk likt galvu uz bluķa, kamēr jūs trīs atkal tupēsit laukā, ģeoplānā?

Artēmijs viņam no kambīzes pasniedza tukšu ledus maišeli. — Jo kas tāds ir pa spēkam tikai tev, Mulč. Neviens cits Koboji plānu izgāzt nevar.

Mulčs gan nešķita neko sajūsmināts. — Sajūsmā neesmu, — viņš atteica. — Es labāk gribētu medāli. No īsta zelta. Nevis tādus nieka apzeltītus datordiskus.

Hollija stūma viņu uz labā borta lūkas pusi. — Mulč, ja man atlikušais mūžs nebūs jāpavada aiz restēm, es sarīkošu kampaņu, lai tev tiek piešķirta medaļa, par kādu lielākas RŪĶu skapī vairs nav.

—   Un amnestiju! Par visiem noziegumiem, kas jau pastrādāti un tiks pastrādāti turpmāk.

Hollija atvāza lūku. — Par tiem, kas jau pastrādāti, varbūt. Par turpmākajiem — ij neceri. Bet ko es tur daudz varu garantēt — es jau īsti neesmu ķerstakļu pārvaldes mēneša mīlulīte.

Mulčs iebāza maišeli azotē. — Labs ir. Lielais medālis — varbūt, un amnestija — kazi! Lai notiek. — Viņš izlika kāju laukā uz stateniskās, kailās klints sienas. Tuneļa vējš ieķērās biksēs, draudēdams aizraut viņu bezdibenī. — Satiekamies tepat pēc divdesmit minūtēm.

Artēmijs pasniedza pundurim nelielu rāciju, ko bija atradis RŪĶu skapī. — Atceries visu, ko norunājām, — viņš sauca, pārkliegdams vēja aurus. — Neaizmirsti atstāt rāciju. Zodz tikai to, kas jānozog. Citu neko.

—   Citu neko, — Mulčs nomēdījās, nepavisam neizskatīdamies iepriecināts. Galu galā, ej nu sazini, kādus dārgumus Opāla tur nobēdzinājusi. — Ja nu vienīgi kaut kas pats leks rokās.

—  Neko, — Artēmijs cieti atkārtoja. — Tā. Droši zini, ka varēsi tikt iekšā?

Mulčs pasmaidīja, skatam atklādams abas kvadrātveida zobu rindas. — Varēšu. Jūs tikai pieraugiet, lai viņi atslēdz strāvu un skatās uz otru pusi.

Sulainis pacilāja somu, ko bija paķēris līdzi no Faulu muižas. — Par to, Mulč, nekreņķējies. Uz otru pusi viņi skatīsies. Es garantēju.

ĶERSTAKLU PĀRVALDE, REGI.aMEmta ŪNIJA

Kad Foals ar joni iebrāžas operatīvajā telpā, tur bija satupusi visa vadība un tiešajā ēterā skatījās, kā sokas zondei.

—  Mums jāaprunājas, — kentaurs strupi uzrunāja ģenerāļu asambleju.

—   Klusu, — nošņāca Padomes priekšsēdētājs Kahartess. — Uzēd bļodiņu karija.

Priekšsēdētājam Kahartesam Glābiņas pilsētā piederēja karija furgonu flote. Strupaste karija mērcē bija viņa kroņa numurs. Viņš nepārprotami bija mazās ballītes šefpavārs.

Par uzkodu galdu Foals nelikās zinis. No kāda krēsla paroceņa paķēris tālvadības pulti, viņš izslēdza televīzijai skanu.

—  Lēdijas un džentlmeņi, mēs esam iekūlušies lielā ķezā. Opāla Koboji tikusi uz brīvām kājām, un man tā vien šķiet, ka viņa sarīkojusi to Cito zondes pasākumu.

Viens riteņkrēsls ar augstu atzveltni apcirtās otrādi. Tajā zvilnēja Arks Suļķis.

—  Opāla Koboji? Apbrīnojami. Jādomā, viņa iedarbinājusi savus mentālos spēkus.

—  Nē. Kāpēc jūs esat iesēdies tai krēslā? Tas ir komandiera krēsls. Tur jāsēž īstam komandierim, nevis kaut kādam iekšlietniekam.

Suļķis piebakstīja pie zelta zīlēm, kas rotāja viņa frenča atloku. — Esmu paaugstināts.

Foals nobālēja. — Jūs būtu jaunais glābēju komandieris?

Suļķa smaids bija tik mirdzošs, ka pustumšajā telpā teju kļuva manāmi gaišāks. — Jā gan. Padome nosprieda, ka glābēji pēdējā laikā drusku tā kā norāvusies no pavadas. Viņiem šķiet — un te, man jāsaka, es pilnīgi piekrītu —, ka glābējiem vajadzīga stingra roka. Es, protams, palikšu arī iekšlietniekos, kamēr tiks atrasts piemērots kandidāts.

Foals saviebās. Tagad nebija vaļas. Šobrīd ne. Tagad vajadzēja nekavējoties dabūt atļauju palaist virsskaņas ģeoplānu.

—   Labi, Sulki, komandier. Ar iebildumiem varēšu nākt

• ii'

klajā vēlāk. Patlaban mums jātiek galā ar ārkārtas stāvokli.

Nu jau klausījās visi kā viens. Taču visi šķita tādi kā garlaikoti — izņemot aviācijas komandieri Viņaju, kas allaž bija stingri atbalstījusi Jūliusu Sakni un par Suļķi jau nu noteikti nebija balsojusi. Viņaja klausījās, ausis saslējusi. — Kas tas par ārkārtas stāvokli, Foal? — viņa jautāja.

Foals multifunkcionālajā atskaņotājā ieslidināja datordisku. — Argona klīnikā guļ nevis Opāla Koboji, bet klons.

—  Ir kādi pierādījumi? — Suļķis noprasīja.

Foals atvēra ekrānā logu. — Izpētīju tīklenes un atklāju, ka pēdējais, ko klons redzējis, ir pati Opāla Koboji. Acīmredzot tas noticis bēgšanas laikā.

Suļķim, šķiet, tas neko neizteica. — Es, Foal, tavām pariktēm nekad īsti neesmu ticējis. Tiesas zālē tavs retīnogrāfs netiek uzskatīts par drošu pierādījumu.

—   Mēs, Suļķi, neesam tiesas zālē, — Foals izgrūda caur sakostiem zobiem. — Ja pieļaujam, ka Opāla Koboji izbēgusi, pēdējo dienu notikumi atklājas pavisam jaunā gaismā. Top saskatāms zināms plāns. Šķībāks pagalam, no klīnikas pazūd laumas, Jūliuss tiek noslepkavots, un vaina uzgrūsta Hollijai. Tad, pēc dažām stundām, lejup tiek palaista zonde, kādu no cilvēkiem varētu sagaidīt labi ja pēc pārdesmit gadiem. To visu sarīkojusi Koboji. Zonde tuvojas, un mēs te kvernam, skatoties TV… Leksēdami draņķīgu strupastes kariju!

—   Es iebilstu pret tik nievājošām piezīmēm — par to kariju, — aizskarts iesaucās Kahartess. — Bet citādi — saprotu.

Suļķis pieleca kājās. — Ko īsti? Foals te vienā maisā sagrūž visu, kas pagadās. Nolūks viņam viens — reabilitēt savu nelaiķa draudzeni, kapteini Kniepu.

—  Hollija, iespējams, ir dzīva! — Foals atcirta. — Un cenšas novērst Opālas Koboji diversiju.

Suļķis novalbījās. — Kentauriņ, viņas dzīvības pamatfunkciju līknes aizgāja pa taisno. Mēs ar tālvadību uzspridzinājām viņas ķiveri. Es biju klāt. Neatceries?

Telpā pabāzās galva. Viens no Foala laboratorijas mācekļiem. /

—  Es sadabūju to koferīti, — viņš aizelsies izdvesa. — Cik vien ātri varēju.

—  Malacis, Rūb, — Foals viņu uzslavēja, izķerdams koferīti māceklim no rokām. To viņš apcirta vēkšpēdus. — Hollijai un Jūliusam es izsniedzu jaunus kombinezonus. No jaunajiem. Abos iestrādāti biosensori un nopeilējamas mikroshēmas. Nepieslēgtas RŪĶu datorsistēmai. Agrāk pārbaudīt neiedomājos. Hollijas ķivere varbūt arī ir izsista no ierindas, bet kombinezons joprojām varētu darboties.

—   Un ko saka kombinezona sensori, Foal? — pavaicāja Viņa ja.

Foalam gandrīz vai bija bail skatīties. Ja arī kombinezons raidītu taisnes vien, viņš Holliju dabūtu zaudēt vēlreiz. Noskaitījis līdz trīs, viņš ieskatījās koferīša ekrānā. Tur vīdēja divi rādījumi. Viens — taisne. Jūliuss. Bet otrs izskatījās dzīvīgāks par dzīvīgu.

—  Hollija ir dzīva! — kentaurs iekliedzās, nošmūkstinādams skaļu buču komandierei Viņajai uz vaiga. — Dzīva un, pēc visa spriežot, sveika un vesela, tikai asinsspiediens paaugstināts un maģijas rezervē gandrīz nemaz.

—  Un kur tad viņa ir? — Viņaja smaidot noprasīja.

Foals ekrānā ieslēdza lokatoru. — Virzās augšup pa šahtu

E37. Ja nemaldos, ar to pašu ģeoplānu, ko nolaupījis Mulčs Rakums.

Suļķis staroja. — Saliksim nu visu pa plauktiņiem. Hollija Kniepa, kas tiek turēta aizdomās par slepkavību, atrodas nolaupītajā ģeoplānā netālu no Cito zondes.

—  Tieši tā.

—   Kas viņu padara par pirmo, kurš tiek turēts aizdomās par visu, kas varētu noiet greizi Cito zondes sakarā.

Foalam uzmācās nevaldāms kārdinājums Suļķi saspert gabalos, bet viņš savaldījās — Hollijas dēļ. — Es, Suļķi, lūdzu tikai vienu — dodiet zaļo gaismu, lai varu turp sūtīt virsskaņas ģeoplānu un noskaidrot, kas un kā. Ja nekļūdos, jums kā komandierim pats pirmais pienākums būs novērst bīstamus draudus.

—  Un ja nu tu kļūdies? Kā, visticamāk, arī ir.

—  Ja es kļūdos, jūs dabūsit rokā valsts ienaidnieci numur viens — kapteini Holliju Kniepu.

Suļķis noglaudīja āžbārdiņu. Likmes bija drošas. — Ļoti

labi. Sūti to ģeoplānu projām. Cik ilgi vajadzēs, lai sapostos

ceļam? /

Foals izvilka no kabatas tālruni un nospieda ātrā savienojuma taustiņu.

—  Major Vaktiņ, — viņš teica mikrofonā. — Zaļā gaisma. Uz priekšu! — Foals uzsmaidīja Arkām Suļķim. — Šurpceļā informēju majoru Vaktiņu. Es jau zināju, ka sapratīsit. Komandieriem smadzenes parasti iegrozītas, kā nākas.

Sulkis saviebās. — Nekļūsti nu familiārs, kumeliņ. Skaista draudzība mums tagad diez vai sāksies. Ģeoplānu es turp sūtu tāpēc, ka citas izejas nav. Ja tu te lūko ar mani kā nebūt manipulēt vai sagrozīt patiesību, nākamos piecus gadus tu man pavadīsi tribunāla pratināšanā. Un tad es tevi atlaidīšu.

Foals nelikās dzirdīs. Ar draudiem svaidīties varēs arī vēlāk — cik uziet. Patlaban vajadzēja cieši sekot ģeoplāna gaitai. Vienreiz viņš Hollijas bojāeju jau bija pārdzīvojis un vēlreiz ko tādu pārciest negrasījās.

E7

No Mulča Rakuma būtu varējis iznākt labs sportists. Žokļi un pārstrādes orgāni viņam bija piemēroti gan rakšanās sprintam, gan varbūt pat krosam. Dabas dāvanu — papilnam, tomēr aizrautības — nekādas. Vidusskolas gados Mulčs gan pāris mēnešus ko tādu bija izmēģinājis, bet stingrais režīms un diēta viņam galīgi nebija pa prātam.

Viņš atminējās audzinošās pārrunas ar vidusskolas rakšanās treneri. — Žokļi tev, Rakum, ir, — kādu vakaru pēc treniņa atzina vecais punduris, — un pēcpuse arī, ka tik turies. Manas acis vēl nav skatījušas nevienu, kas šitā var izpumpēt burbuļus. Bet sirds tev gan nav īsti vietā, un tas ir galvenais.

Varbūt vecajam pundurim bija taisnība. Mulčam prāts savu mūžu nebija nesies uz nesavtīgiem darbiem. Rakšanās bija vientulīga padarīšana, un arī par ienesīgu nodarbi to nenosauksi. Šis sporta veids bija etniski specifisks, tālab TV kanāli par to necik daudz neinteresējās. Izpaliekot reklāmai, arī sportisti uz lielām summām nevarēja cerēt. Mulčs nosprieda, ka racēja talantu būs izdevīgāk likt lietā tur, kur likumam var apiet ar līkumu. Ar kaudzīti zelta padusē viņš varēja cerēt, ka pundurienes, kazi, uz tālruņa zvaniem atbildēs ar drusku lielāku dedzību.

Un te nu viņš bija — par spīti visiem paša principiem. Posās ielauzties ģeoplānā, pārbāztā ar elfu sensoriem un bruņotiem ienaidniekiem. Tikai tāpēc, lai palīdzētu kādam citam. Pasaulē un apakšzemē transporta līdzekļu bija ka biezs, bet Artēmijam katrā ziņā vajadzēja iekļūt ģeoplānā, kurš smalko tehnoloģiju ziņā pārspēja itin visu, kas bija izgudrots līdz šim. Slepenmetāla ģeoplānam ik virsmas kvadrātcentimetrs noteikti bija nobruņots ar trauksmes lāzeriem, kustības sensoriem, statikas kolektoriem un sazin ko vēl. Tomēr no signalizācijas nebija nekādas jēgas, ja tā bija atslēgta, un tieši uz to Mulčs cerēja.

Uz atvadām pamājis ar roku uz RŪĶu ģeoplāna pusi — sak, ja nu kāds skatās, — viņš pārlīda pāri klintsradzei un pieplaka pie šahtas sienas, kur drošāk. Punduriem ir bail no augstuma, un fakts, ka teorētiski viņš atradās zem jūras līmeņa, reiboni nemazināja.

Viņš iegremdēja pirkstus mīkstas mālzemes dzīslā, kas vīdēja klints sienā. Mājas. Punduris kā mājās jutās itin visur, kur varēja ierakties zemē. Mulčs juta sirdī ielīstam mieru. Tagad viņš bija drošībā — vismaz pagaidām.

Ar dubultkrakšķi, kāds kurai katrai citai saprātīgai būtnei liktu saviebties, viņš atkabināja žokli. Atpogājis bikšu pēcpuses klapi, viņš ierakās mīkstajā zemē. Spaiņa tilpuma mute, zobiem šņirkstot, kampās šahtas sienā, kur drīz vien parādījās eja. Mulčs ietrausās tunelī, aiz muguras to acumirklī aizpildīdams ar pārstrādāto augsni, izgrūstu laukā pa pēcpusi.

Pēc sešiem kampieniem sonāra šķiedras matos vēstīja, ka priekšā slejas klintsgrēda, un viņš mainīja virzienu. Slepenmetāla ģeoplāns uz klints nebūtu nosēdināts, jo, būdams īsts tehnoloģijas brīnums, tas noteikti bija apgādāts ar stieņa akumulatoru. Tādi izbīdījās no ģeoplāna pavēderes, ieurbdamies piecpadsmit metrus dziļi zemē, un uzlādēja kuģa baterijas ar Zemes enerģiju. Ar pašu tīrāko.

Akumulatora stienis uzlādēs laikā viegli vibrēja, un tieši šo vibrāciju Mulčs izmantoja kā orientieri. Minūtes piecas sešas dūšīgi rīdams zemi, viņš apmeta klintij līkumu un uzmeklēja akumulatora stieņa galu. Vibrācija augsni jau bija padarījusi irdenāku, un Mulčs tur vienā mierā izēda sev aliņu. Izklājis sienas ar spļaudekļiem, viņš apsēdās un gaidīja.

Hollija RŪĶu ģeoplānu izstūrēja caur nelielu piestātni, vārtus atvērdama ar kodu, ko zināja, būdama glābējos. Ķerstakļu pārvalde viņas kodu nebija nomainījusi, jo no viņu viedokļa kapteines Kniepas vairs nebija starp dzīvajiem.

Kad viņi izlidoja cauri hologrāfiskajai klintij, kas maskēja ieeju ģeoplānu ostā, debesīs peldēja tumši lietus mākoņi, uz Itālijas laukiem mezdami slīdošas ēnas. Sarkanīgo zemi klāja viegla sarma, un dienvidvējš rāva augšup ģeoplāna asti.

—   Ilgi te mēs nevaram uzkavēties, — Hollija paziņoja, paraudama sviru, lai ģeoplāns paliek, gaisā karājoties. — Šis te domāts kravas pārvadājumiem — nav ne vairogu, ne ieroču.

—   Ilgi nemaz nevajadzēs, — Artēmijs teica. — Brauc, it kā pārķemmēdama kvadrantus — it kā mēs īsti nezinātu, tieši kur tas slepenmetāla ģeoplāns ir.

Hollija borta datorā ievadīja šādas tādas koordinātas. — Tu esi ģēnijs.

Artēmijs pagriezās pret Sulaini, kas, kājas sakrustojis, tupēja ejā. — Tagad, vecais draugs, vai vari izdarīt tā, lai Opāla skatās šurp?

—   Izdarīt varu, — Sulainis atsaucās un aizrāpās līdz labā borta izejai. Viņš nospieda pogu, un durvis atslīdēja vaļā. Ģeoplāns viegli noraustījās, tad spiediens kabīnē izlīdzinājās, un lidaparāts nostabilizējās.

Atvēris savu ieroču somu, Sulainis izgrāba no turienes riekšavu metāla ložu, katru aptuveni tenisbumbiņas lielumā. Vienai norāvis drošības vāciņu, viņš ar īkšķi nospieda pogu, ko vāciņš tika sargājis. Poga sāka lēnām celties augšup, lai atgrieztos sākuma stāvoklī.

—   Desmit sekundēs poga nonāk vienā līmenī ar virsmu. Tad saslēdzas kontakts.

—   Paldies par lekciju, — Artēmijs sausi noteica. — Kaut arī tagad diez vai ir īstais brīdis.

Sulainis pasmaidīja un metāla lodi izlidināja laukā. Pēc piecām sekundēm tā eksplodēja, zemē izraudama nelielu krāterīti. No tā uz visām pusēm stiepās sviluma svēdras, kas bedri darīja līdzīgu melnai puķei.

—   Deru, ka tagad Opāla skatās, — Sulainis piebilda, gatavodams nākamo granātu.

—   Nav šaubu, ka drīz šurp skatīsies arī citi. Sprādzieni, necik ilgi, mēdz pievērst uzmanību. Mēs gan te esam nosacīti izolēti. Līdz tuvākajam ciematam ir kādi piecpadsmit kilometri. Ja laimēsies, mums būs desmit minūtes. Nākamo kvadrantu, lūdzu, Hollij. Bet nebrauc pārāk tuvu, mēs negribam viņus aizbiedēt.

Piecpadsmit metrus zem zemes, vērodams akumulatora stieņa galu, savā aliņā gaidīja Mulčs Rakums. Kolīdz tas pārstāja vibrēt, viņš pa irdeno zemi sāka rakties augšup. Teleskopiskais stienis bija silts — to bija uzkarsējusi enerģija, kas plūda cauri uz ģeoplāna baterijām. Mulčs stieni izmantoja, ēzdamies augšup, — kur pieturēties un pievilkties ar rokām. Pateicoties stieņa urbumam, ierijamā augsne bija jau sabirzusi un ventilēta, un Mulčs par papildu gaisu tikai priecājās. To viņš pārvērta izplūdes gāzēs, kas augšupceļu darīja vieglāku.

Mulčs paātrināja gaitu, gaisu un augsni dzīdams cauri izvadceļiem. RŪĶu ģeoplāns Opālas uzmanību nenovērsīs ilgi — līdz brīdim, kad viņai iešausies prātā, ka notiek diversija. Jo augstāk, jo stienis kļuva resnāks, līdz klāt bija gumijas blīve lidaparāta pavēderē. Pats ģeoplāns stāvēja uz trim izbīdāmām kājām, pusmetru virs zemes. Lidojumā gumijas blīvei priekšā aizbīdījās metāla plāksne, bet patlaban ģeoplāns bija piezemējies un sensori bija izslēgti.

Izrāpies no tuneļa, Mulčs iekabināja apakšžokli vietā. Darbs bija smalks, un vajadzēja pieraudzīt, lai zobi klausītu, kā nākas. Gumiju lietot uzturā punduriem nebija ieteicams, tātad ēst to nedrīkstēja. Pussagremota gumija iekšas varēja aizsprostot ne sliktāk kā muca līmes.

Riskants mirklis. Iekosties nebija viegli. Piespiedis vaigu pie akumulatora stieņa, viņš līda augšup, līdz izdevās blīvē iecirst priekšzobus. Viņš kodās cietajā gumijā, žokli kustinādams pa apli, līdz augšzobi izurbās cauri. Tad viņš trina zobus, caurumu paplašinādams, kamēr gumijā pavērās desmit centimetru garš plīsums. Tur tagad varēja iekampties ar pusmutīti. Viņš plēsa un rāva gabaliem vien, kumosus tūliņ piesardzīgi izspļaudams.

Pēc nepilnas minūtes Mulčs blīvē bija izgrauzis trīsdesmit centimetru platu kvadrātveida caurumu. Pa tādu viņš varēja iespraukties. Nezinātājs būtu derējis uz visu savu naudu, ka Mulčs savu labi baroto stāvu tik nelielai atverei nemūžam nedabūtu cauri, bet naudiņa būtu vējā. Punduri jau tūkstošiem gadu aizvadījuši centienos tikt laukā no iegruvumiem, līdz ar to izkopuši spēju izspraukties arī caur vēl šaurākām ejām.

Ierāvis vēderu, Mulčs ar galvu pa priekšu līda blīvē izplēstajā caurumā. Laime, ka viņu neķēra vārā rīta saules gaisma. Arī saule punduriem nepatīk — pēc pāris minūtēm saules staros pundura āda kļūst vēl sarkanāka nekā vārīts vēzis. Pa akumulatora stieni viņš ierāpās ģeoplāna dzinēju telpā. Lielāko daļu mazā kambarīša aizņēma bateriju plāksnes un ūdeņraža ģenerators. Griestos vīdēja lūka — acīmredzot uz kravas tilpni. Gar telpas sienām stiepās spuldzīšu virtenes, izstarodamas blāvi zaļu gaismu. Ja ģeneratorā gadītos radiācijas noplūde, tās iedegtos violetas. Strāva gan bija atslēgta, bet apgaismojumu trūdēdamas nodrošināja īpaši šim nolūkam izaudzētas aļģes. Mulčs par to neko daudz nezināja, tikai nosprieda, ka gaisma ļoti līdzinās tai, kāda nāk no punduru spļaudekļiem, un tas uz viņu atstāja nomierinošu iespaidu. Kā izrādījās, viņš atslābinājās drusku par daudz — caur bikšu pēcpuses klapi izšāvās tuneļgāzes petardīte. Atlika cerēt, ka neviens to nepamanīs…

Pēc pusminūtes virs galvas atskanēja Opālas balss.

— Tas, kurš laiž vējiņu, lai tūdaļ pārtrauc, lūdzu, citādi es izgudrošu kādu atbilstošu sodu.

Ui, ui, Mulčs nodomāja, juzdamies vainīgs. Punduru aprindās pieļaut, ka tavu gaisa burbuļu dēļ tiek vainots kāds cits, skaitās gandrīz vai noziegums. Tīri ieraduma pēc Mulčs jau teju pacēla roku un pieteicās, taču laimīgā kārtā viņa pašsaglabāšanās instinkts izrādījās stiprāks par sirdsapziņas balsi.

Pēc īsa brītiņa atskanēja signāls. Palaist to garām bija grūti. Sprādzienā ģeoplāns nošūpojās par grādiem divdesmit. Nu bija laiks kustēties un paļauties uz Artēmiju, kas tika apgalvojis, ka teju neviens no sprādzieniem nevarot ne acu novērst.

Mulčs ar galvu pacēla lūkas vāku mazā spraudziņā. Punduris pa pusei gaidīja, ka uz vāka kāds tūliņ uzmls ar kāju, tomēr kravas tilpne bija tukša. Atvēris lūku līdz galam, viņš zagšus ielīda nelielajā kambarītī. Tur bija daudz visa kā interesanta. Redeļu kastes ar zelta stieņiem, orgstikla lādes ar cilvēku naudu un antīkas rotaslietas, sakārtas uz manekeniem. Opāla savā jaunajā cilvēka ādā noteikti negrasījās papildināt trūcīgo ļaužu rindas. Tuvākajam manekenam no auss Mulčs izrāva auskaru ar dimantu. Ak Artēmijs bija piekodinājis neko neņemt? Nu, un tad? Viens nieka auskariņš viņu pie zemes nenovilks.

Dimantu baloža olas lielumā iegrūdis mutē, Mulčs to norija. Gan vēlāk nokārtosies — kad būs viens pats. Tikmēr akmens var pagulēt pie māgas sieniņas — laukā iznāks spožāks nekā bijis.

Kā atgādinājums, ka laiks rīkoties, grīdu zem kājām satricināja vēl viena eksplozija. Viņš aizgāja līdz durvīm, kas stāvēja viegli pavērtas. Aiz tām bija pasažieru salons — tieši tik grezns, kā Hollija bija aprakstījusi. Kad Mulčs ieraudzīja ar kažokādām pārklātos krēslus, viņam ietrīcējās lūpa. Atbaidoši. Aiz pasažieru salona bija pilota kabīne. Tur, labi saredzama, stāvēja Opāla ar abiem saviem draugiem — visi trīs saspringti blenza laukā pa priekšējo logu. Nesaceldami ne sīkāko troksnīti, neizdvesdami ne skaņas. Tieši kā Artēmijs tika paredzējis.

Nometies ceļos, Mulčs uzlīda uz salona paklāja. Tagad viņš bija kā uz delnas. Ja kāds no tiem trim sadomātu paskatīties atpakaļ, viņš nonāktu ļoti nepatīkamā stāvoklī — salona vidū, nespēdams noslēpt neko, izņemot smaidu.

Vienkārši dari, kas darāms, un neko tādu nedomā, Mulčs sev lūkoja iegalvot. Ja Opāla tevi pieķers, izliecies, ka esi apmaldījies vai zaudējis atmiņu, vai tikko atguvies no komas.

Varbūt viņā pamodīsies līdzjūtība, un, iedevusi tev drusku zelta, viņa teiks — ej, no kurienes nācis. Jā, kā tad.

Zem ceļgala kaut kas klusiņām nokrakšķēja. Punduris sastinga, bet laumas uz skaņu nereaģēja. Jādomā, tas bija Opālas slēptuvītes — dārgumu lādes vāks. Mulčs aplīda lādei apkārt. Lai nu kas, bet vēl kāds krakšķis bija pilnīgi lieks.

Uz krēsla, Mulčam turpat pie deguna, gulēja divi virzītas darbības lādiņi. Viņš nespēja noticēt savām acīm. Tepat — rokas stiepiena attālumā. Te nu viņš bija cerējis uz veiksmi. Ja viens no brāļiem Briliem spridzekli būtu pasitis padusē vai lādiņu būtu vairāk, nekā viņš jaudātu panest, ģeoplānu atliktu taranēt un cerēt, ka tas tiks izsists no ierindas. Bet te nu tie bija — gandrīz lūgšus lūgdamies zaglim rokās. Laupīšanas reizēs Mulčs priekšmetiem, ko grasījās nočiept, bija paradis piedēvēt balsis. Viņš apzinājās, ka citi to klasificētu kā vieglu ārprātu, bet punduris lielākoties dzīvojās viens pats un ar kādu taču vajadzēja parunāties.

Nāku šu, piemīlīgais pundura kungs, falsetā dvesa viens spridzeklis. Es gaidu. Tu jau zini, ka man te nepatīk. Lūdzu glāb mani.

Labi, labi, kundzīt, Mulčs domās atsaucās, no azotes izvilkdams maišeli. Es tevi paņemšu, bet necik tālu gan neiesim.

Mani arī, aicināja otrs spridzeklis. Es arī gribu līdzi.

Tikai mieru, dāmas. Iesim, iesim, abām tur būs vietas, cik uziet.

Kad pēc minūtes Mulčs Rakums pa saplēsto blīvi izlavījās laukā, spridzekļu uz krēsla vairs nebija. Toties tur gulēja neliela rācija.

Trīs laumu cilts pārstāvji klusiņām tupēja slepenmetāla ģeoplāna pilota kabīnē. Viens centās paturēt acīs kravas ģeoplānu, kas planēja divsimt metrus tālāk. Abi pārējie tikpat stipri centās nepalaist vējiņu un nedomāt par to.

Kravas ģeoplāna sāndurvis atvērās, un rīta gaismā kaut kas pamirdzēja, lejup krizdams. Pēc dažām sekundēm atskanēja sprādziens, kas ģeoplānam lika sašūpoties.

Brāļi Brili noelsās, un Opāla abiem iegāza pa ausi.

Viņa pati gan neuztraucās. Tie tur tikai meklēja un viss. Grābstījās pa tumsu — gandrīz vai. Varbūt pēc minūtēm trīsdesmit gaisma būs pieņēmusies spēkā tiktāl, ka ģeoplāns būs saskatāms ar neapbruņotu aci, bet pagaidām, pateicoties korpusam, kas gatavots no slepenmetāla un maskēšanās folijas, viņi ļoti labi saplūda ar fona ainavu. Fauls droši vien uzminējis, kur viņi atrodas, tikai tāpēc, ka šahta atrodas netālu no zondes. Bet visas aplēses būs bijušas aptuvenas. Protams, notriekt viņus būtu tīrā medusmaize, taču plazmas izlādi noteikti fiksētu Foala satelītskeneri, kas slepenmetāla ģeoplānu tūdaļ padarītu par drošu mērķi.

No vadības pults paķērusi digitālo bloknotu un rakstīkli, viņa uzskribelēja zīmīti.

Palieciet mierā un stāviet klusu. Tāds lādiņš korpusu necaursitīs, pat ja trāpīs.

Mervals paņēma bloknotu. Varbūt braucam projām! Zaņķeri būs klāt.

Opāla uzrakstīja atbildi. Mīļo Merval, lūdzu, nedomā — tev apsāpēsies galva. Mēs nogaidīsim, lai viņi pazūd. Te, tik tuvu, viņi sadzirdēs, kā mēs iedarbinām dzinējus.

Slepenmetāla ģeoplānu satricināja vēl viens sprādziens. Opāla manīja pār pieri noritam sviedru lāsīti. Tiešām smieklīgi — viņa taču nemēdza svīst, jo sevišķi apakšnieku klātbūtnē. Nepaies ne piecas minūtes, un cilvēki būs klāt, lai noskaidrotu, kas te notiek. Tas bija viņu dabā. Tātad jānogaida piecas minūtes un tad jāmēģina aizlavīties garām RŪĶu ģeoplānam, un, ja neizdosies palavīties garām, tas jānotriec un jāpacenšas tikt galā ar virsskaņas ģeoplānu, kas visādā ziņā ieradīsies izpētīt, kas notiek.

No RŪĶu ģeoplāna tika izmestas vēl dažas granātas, bet nu jau tālāk, tā ka eksplozijas triecienviļņi slepenmetāla ģeoplānā vairs gandrīz nebija manāmi. Tādā garā, bez vērā ņemamām briesmām, turpinājās vēl divas trīs minūtes, līdz kravas ģeoplāna durvis pavisam piepeši aizvērās un tas aiztraucās projām — atpakaļ šahtā.

—  Hmm, — Opāla novilka. — Brīnums gan.

—   Varbūt viņiem beigusies munīcija, — Mervs ieteicās, labi apzinādamies, ka atkal nācis klajā ar viedokli un par to gaidāms sods.

—   Ak tad tā tu domā, Merval? Ka viņiem beigušies spridzekļi un tāpēc viņi nosprieduši mūs atstāt mierā? Vai tu tiešām iedomājies, ka tā varētu būt, tu, plānprātiņ, saprātīgas būtnes karikatūra? Vai tev pieres daivu nemaz nav?

—  To es tikai tā, pa jokam, — Mervs vārgi nomurkšķēja.

Opāla piecēlās, ar roku pamezdama abiem brāļiem Bri-

liem. — Stāviet taču reiz klusu. Man jāaprunājas pašai ar sevi. — Viņa ņēmās soļot šurpu turpu pa šauro kabīni. — Kas te notiek? Viņi sadzen mums pēdas, sarīko krāšņu uguņošanu, tad pazūd. Un viss. Kāpēc? Kāpēc? — Viņa ar pirkstiem paberzēja deniņus. — Domā! — Pēkšņi Opālai kaut kas atausa atmiņā. — Vakarnakt. Šahtā E1 tika nolaupīts ģeoplāns. Ķerstakļu frekvencē par to dzirdējām. Kas to nolaupīja?

Skants paraustīja plecus. — Nezinu gan. Kaut kāds punduris. Vai tas ir tik svarīgi?

—  Tieši tā. Punduris. Un vai viens punduris nebija iesaistīts Artēmija Faula blokādē? Un vai neklīda baumas, ka tas pats punduris palīdzēja Jūliusam ielauzties Koboji laboratorijās?

—  Baumas vien. Nekādu pierādījumu.

Opāla pacirtās pret Skantu. — Varbūt tas tāpēc, ka tam pundurim ir galva uz pleciem, ne tā kā jums. Varbūt viņš negrib, lai viņu pieķer. — Laumiņa brīdi apdomājās, lai saliktu visu pa plauktiņiem. — Tātad viņiem ir punduris kramplauzis, ģeoplāns un spridzekļi. Kniepa noteikti apjēdz, ka tās nožēlojamās granātas mūsu kuģa korpusā caurumu izsist nevar. Tad kāpēc ar tādām vajadzētu svaidīties? Ja vien…

Atskārta viņu ķēra kā blieziens pavēderē.

—  Tikai ne to, — viņa noelsās. — Uzmanības novēršanas taktika. Un mēs te tupam kā muļķi, uz smukām gaismiņām blenzdami. Bet tikmēr…

Pagrūdusi Skantu nost no ceļa, viņa šāvās uz salonu.

—   Spridzekļi! — viņa iespiedzās. — Kur ir spridzekļi?

Skants devās taisnā ceļā pie krēsla. — Nevajag uztraukties, Koboji jaunkundz, tie ir tepat… — Viņš apstājās. Teikuma beigas iesprūda rīklē. — Es… ēē… Tie bija, rau, tepat. Uz krēsla.

Opāla paķēra mazo rāciju. — Viņi te ar mani spēlēs spēlītes? Saki, ka rezerves spridzekli esi noglabājis kur nekur drošā vietā.

—  Nē, — nabaga Skants izstomīja. — Abi divi tepat vien bija.

Mervs, pasteidzies brālim garām, metās uz kravas tilpni.

—   Dzinēju telpas lūka vaļā. — Viņš pabāza galvu lūkas caurumā. Kaut kur zem grīdas atskanēja viņa apslāpētā balss.

—   Akumulatora stienim blīve pušu. Un sapēdots. Kāds te ielīdis.

Atgāzusi galvu, Opāla laida vaļā kliedzienu. Kliedziens bija varen ilgs — kaut arī plaušas tik sīka auguma būtnei nebija nekādas lielās. Pēdīgi pietrūka elpas.

—   Dzenamies pakaļ! — viņa atelsusies izdvesa. — Spridzekļus es pati esmu modificējusi, tos nav iespējams padarīt nekaitīgus. Vēl varam abus uzspridzināt. Ļaunākajā gadījumā būsim likvidējuši manus ienaidniekus.

—   Jā, Koboji jaunkundz, — Mervs un Skants atsaucās vienā balsī.

—   Neskatieties man virsū! — Opāla iekaucās.

Brāļi Brili metās uz ģeoplāna vadības kabīni, pūlēdamies vienlaikus klanīties, skatīties uz saviem zābaku purngaliem, nedomāt nekādas bīstamas domas un par visu vairāk nekādā ziņā nepalaist vējiņu.

Kad ieradās RŪĶu ģeoplāns, Mulčs gaidīja norunātajā vietā. Sulainis, atvēris durvis, punduri aiz čupra ierāva iekšā.

—  Dabūji? — Artēmijs bažīgi apvaicājās.

Mulčs pastiepa viņam pilno maišeli. — Te būs! Un, iekams prasi, to radioaparātu arī atstāju.

—  Tātad viss noritēja, kā plānots?

—   Pilnīgi, — Mulčs atbildēja, dimantu, kas dusēja pie māgas sieniņas, pat nepūlēdamies pieminēt.

—  Lieliski, — Artēmijs noteica, garām pundurim ar skubu sperdamies uz pilota kabīni.

—  Aiziet! — viņš iesaucās, iebliezdams pa Hollijas krēsla pagalvi.

Hollija jau bija ceļa jūtīs un valdīja ģeoplānu ar bremzes pedāli.

—  Jau braucam, — viņa atteica, atlaizdama bremzi un līdz galam aizgrūzdama ātrumsviru. RŪĶu ģeoplāns no klintssienas aizšāvās kā lingas sviests akmens.

Artēmija kājas, parautas gaisā, aizkūļājās nopakaļ kā buras. Nebūtu viņš pieķēries pie Hollijas krēsla pagalvja, tāds pats liktenis būtu piemeklējis arī rumpja atlikušo daļu.

—   Cik mums laika? — Hollija izvēla pār paātrinājuma pluinītajām lūpām.

Artēmijs ar mokām ierāpās pasažieru sēdeklī. — Burtiski minūtes. Pēc ceturtdaļstundas dzelzsrūdas masa būs sasniegusi simt septiņdesmit kilometru atzīmi. Opāla būs mums uz pēdām kuru katru mirkli.

Hollija stūrēja gar pašu šahtas sienu, starp diviem klintsstabiem iegriezdama ģeoplānu virāžā. Lejāk E7 stiepās diezgan taisni, bet šajā posmā meta lokus kā korķuviļķis — pa dabisku tektonisko plaisu.

—   Domā, izdosies? — Hollija pajautāja Artēmijam.

Artēmijs apsvēra jautājumu. — Man padomā bija astoņi

varianti, un šis bija pats labākais. Tomēr pat šajā gadījumā mūsu izredzes ir sešdesmit četri procenti. Galvenais — novērst Opālas uzmanību, lai viņa neatskārš patiesību. Tas nu, Hollij, ir tavā ziņā. Varēsi?

Hollija iekrampējās stūrē. — Neuztraucies. Man reti iznāk tā pa īstam izbraukties. Opāla dabūs krietni noskrieties, lai mūs panāktu. Aizdomāties viņai diez vai pietiks laika.

Artēmijs paskatījās uz priekšu. Viņi šāvās taisni lejup, uz Zemes centru. Tādā dziļumā un tik lielā ātrumā gravitācija strauji mainījās, tā ka vienā brīdī viņi jutās kā sēdeklī iespiesti ar varu, bet jau nākamajā rāvās laukā no drošības jostām. Šahtas tumsa visapkārt pletās bieza kā darva, ko caururba tikai ģeoplāna priekšgala starmešu gaismas konuss. Gaismas ķīlī zibēja gigantiskas klintis, šaudamās tieši pretim. Hollijai sazin kā izdevās izstūrēt tur cauri, ne reizi nenospiežot bremžu pedāli.

Vadības paneļa plazmas ekrānā ieslīdēja ikoniņa, kas apzīmēja gaisa sastāva anomāliju — Opālas ģeoplānu.

—  Tuvojas, — Hollija piezīmēja, kustību piefiksējusi ar acs kaktiņu.

Artēmijam pavēderē griezās viegls nelabums, satraukums, nogurums un pacilātība. — Ļoti labi, — viņš noteica it kā pats sev. — Pakaļdzīšanās sākusies.

Pie ieejas šahtā E7 Mervs nosēdās pie slepenmetāla ģeoplāna stūres. Skanta ziņā bija aparatūra, bet Opālas uzdevums bija izkliegt pavēles un bārties vienā laidā.

—   Spridzekļu signāls ir? — viņa spalgi iebrēcās, iesēdusies savā krēslā.

Tā balss — goda vārds, sāk krist uz nerviem, Skants nodomāja, bet ne pārāk skaļi.

—   Nē, — viņš atsaucās. — Nekā. Tātad viņi abus savākuši līdzi. Droši vien vairogi signālu bloķē. Jātiek tuvāk — bet varam detonācijas signālu sūtīt turp tik un tā, varbūt laimējas.

Opālas spiegšana vērtās ar katru mirkli griezīgāka. — Nē! Nedrīkst spridzināt, kamēr ģeoplāns nav ticis līdz simt septiņdesmit kilometru atzīmei. Citādi dzelzsrūdas masa nemainīs virzienu. Kas ar to stulbo rāciju? Ir kaut kas?

—  Nav, — Skants ziņoja. — Ja ir vēl otra, tā laikam izslēgta.

—  Jebkurā gadījumā varam taču atgriezties Cito zonā, — ieteicās Mervs. — Tur vēl spridzekļu, cik uziet.

Opāla, krēslā sagāzusies sāņus, ar sīkajām dūrītēm ņēmās dunkāt Mervam pa pleciem. — Idiots. Kretīns. Plānprātiņš tāds! Tu ko — esi pieteicies kaut kādās stulbuma sacensībās? Ja? Atgriezties pie Cito? K,ad tiksim atpakaļ, zonde jau būs par daudz dziļi. Nemaz nerunājot par to, ka tā kapteine

Kniepa jau būs paguvusi RŪĶiem celt priekšā savu notikumu versiju un viņiem, mazākais, nāksies sākt izmeklēšanu. Mums jātiek tuvāk, lai varam uzspridzināt lādiņus. Pat ja palaidīsim garām to šauro posmu, vismaz likvidēsim tos, kas var pret mani liecināt.

Slepenmetāla ģeoplāna navigācijas aprīkojumā bija iebūvēti distances sensori, tā ka Opālai ar kompāniju nebija ko raizēties, ka lidaparāts varētu ietriekties šahtas sienā vai kādos stalaktītos.

—   Kad būsim detonācijas zonā? — Opāla izgrūda. Taisnību sakot, drīzāk tā kā ieķilkstējās.

Mervs uz ātru roku veica šādas tādas aplēses. — Pēc trim minūtēm. Ne vairāk.

—   Cik dziļi vini tad būs?

Vēl šādi tādi rēķini. — Divsimt piecdesmit kilometru.

Opāla paknaibīja deguntiņu. — Varētu izdoties. Ja pieņemam, ka tur ir abi spridzekļi, dubulteksplozija, pat ja nenotiks īsti tur, kur plānots, varētu sienā izraut plaisu. Citas izejas mums nav. Ja nekas neiznāks, vismaz iegūsim laiku, lai pārgrupētos. Kolīdz viņi tiek līdz simt septiņdesmit, raidi detonācijas signālu. Nepārtraukti. Varbūt laimējas.

Mervs no detonācijas pogas norāva plastmasas aizsargvāciņu. Atlika skaitītas sekundes.

Artēmijam iekšas gluži vai rāvās laukā pa muti.

—  Šai grabažai nepieciešami jauni žiroskopi, — viņš norādīja.

Hollija pavirši pamāja — nebija vaļas, patlaban bija jātiek galā ar īpaši sarežģītu līču loču virāžu virkni.

Artēmijs ieskatījās vadības pults skalās.

—  Esam simt septiņdesmit kilometrus dziļi. Opāla lūkos lādiņus uzspridzināt. Tuvojas vēja ātrumā.

No pasažieru salona galvu pabāza Mulčs. — Vai tiešām tik traki jākratās? Man māga svaigi piebāzta.

—   Jau esam klāt, — Artēmijs atteica. — Brauciens tūliņ būs galā. Pasaki Sulainim, lai ver vaļā maišeli.

—  Labs ir. Tu droši zini, ka Opāla darīs tieši to, kas darāms? Artēmijs uzmundrinoši pasmaidīja. — Protams — zinu.

Cilvēkiem tas raksturīgi, un Opāla taču tagad ir cilvēks. Atminies? Tā, Hollij. Bremzē.

Mervals pieklauvēja pie skalas. — Op… Koboji jaunkundz? Jūs neticēsit.

Opālas lūpas uz acumirkli savilkās tikko jaušamā smīnā. — Ko tu neteiksi! Apstājušies.

Mervs pārsteigts nogrozīja galvu. — Nuja, karājas uz vietas — pie divsimt kilometru atzīmes. Diez kas šiem padomā?

—   Censties to izskaidrot, Merval, nav nekādas vajadzības. Vienkārši raidi detonācijas signālu — vienā laidā, tikai piebremzē. Negribu izrādīties par tuvu, kad sprādziens ies vaļā.

Viņa ar pirkstiņiem pabungoja pa pundura atstāto rāciju. Tagad kuru katru mirkli…

Uz aparātiņa iedegās sarkana izsaukuma lampiņa, un tas viegli ievibrējās. Opāla ar smaidu uz lūpām atvāza rācijas ekrāna vāciņu.

Mazajā ekrāniņā tuvplānā vīdēja Artēmija bālie vaibsti. Viņš centās smaidīt, taču smaids bija nepārprotami samākslots. — Opāla, dodu tev pēdējo iespēju — padodies. Tavus spridzekļus esam padarījuši nekaitīgus, un RŪĶi ir jau ceļā. Labāk padodies kapteinei Kniepai, citādi nāksies iesaistīties sadursmē ar RŪĶu kaujas ģeoplānu.

Opāla saplaukšķināja rociņas. — Bravo, Faula jaunkungs, cik brīnišķīga pasaciņa! Nu, un tagad ļauj, lai izstāstu, kā ir īstenībā. Jūs esat sapratuši, ka spridzekļus nav iespējams demontēt. Jau pats fakts, ka varu uztvert jūsu sakaru signālu, liecina, ka mans detonācijas signāls, necik ilgi, tiks cauri jūsu vairogiem. Jūs nevarat izmest lādiņus, jo tad es tos uzspridzināšu šahtā, īstenojot savu sākotnējo nodomu. Pēc tam es uz jūsu lidaparātu mierīgā garā raidīšu pāris siltumraķetes. Ja mēģināsiet lidojumu turpināt, es sekošu un izlauzīšos cauri jūsu vairogiem, iekams būsiet tikuši laukā no paralēlā posma. Ar RŪĶiem jums sakaru nav. Ja tādi būtu, mēs sarunu būtu pārtvēruši. Tāpēc jums atliek tikai viens — nožēlojams blefs. Un tas tiešām ir pagalam nožēlojams. Tu nepārprotami domā mani aizkavēt, kamēr dzelzsrūdas iezis aizslīdēs jums garām.

—  Tātad tu atsakies padoties?

Plikšķinādama pa zodu ar manikirēto pirkstiņu, Opāla izlikās, ka apdomājas. — Vispār — jā. Man liekas, es turpināšu cīņu — par spīti visam. Un, starp citu, neskaties tieši ekrānā — tas man maitā sejas ādu.

Artēmijs teatrāli nopūtās. — Nu ko, ja reiz mums gals klāt, vismaz labi, ka nemirsim tukšā dūšā.

Ņemot vērā, ka tam, kurš to teica, bija atlicis dzīvot dažas sekundes, piezīme izklausījās neparasti vieglprātīga. Pat pēc cilvēku mērauklas. — Kādā tukšā dūšā?

—    Nuja, — Artēmijs turpināja. — Mulčs vēl kaut ko paķēra līdzi no tava ģeoplāna.

Pacēlis augšup nelielu, ar šokolādi pārklātu bumbiņu, viņš pagrozīja to ekrāna priekšā.

—   Manas trifeles? — Opāla izdvesa. — Pievācāt? Cik zemiski.

Iebāzis gardumu mutē, Artēmijs izjusti nočāpstinājās.

— Tiešām dievlgas. Nu es saprotu, kāpēc tu klīnikā pēc tām tik ļoti ilgojies. Mums te būs krietni jānopūlas, lai visas noēstu, iekams tu saspridzināsi mūs pīšļos un putekļos.

Opāla iešņācās kā kaķis. — Jūs nogalēt būs vieglāk par vieglu. — Viņa pacirtās pret Mervu. — Signāls ir?

—  Tukšpadsmit, Koboji jaunkundz. Bet gan jau. Ja reiZ sakari ir, tūliņ būs.

Ekrānā iebāzās Hollijas galva. Aiz vaiga viņai bija ietūcītas trifeles. — Ui, Opāla, mutē vai kūst! Nāvei nolemtas ekipāžas pēdējā maltīte.

Opāla iegrūda pirkstu ekrānā. — Divreiz, Kniepa, tu no nāves izspruki. Vēlreiz tev tas neizdosies — garantēju.

Hollija iesmējās. — Žēl, ka tu neredzi Mulču. Viņš lāpsto tās trifeles pa taisno rīklē.

Opāla kļuva zaļa no dusmām. — Signāla nav? — Pat tagad, kad līdz iznīcībai bija atlikušas burtiski skaitītas sekundes, viņi nemitējās ņirgāties.

—  Vēl nav. Nu jau tūliņ.

—  Tikai nemet mieru. Turi pirkstu uz pogas.

Atsviedusi drošības siksnas, Opāla apņēmīgi devās uz

salonu. Punduris taču nebūtu varējis aizstiept visas trifeles un vēl spridzekļus. Nekādā ziņā. Un viņa tik ļoti bija cerējusi noēst saujiņu dievīgo konfekšu pēc tam, kad Glābiņa būs sagrauta.

Nometusies ceļos, viņa ieslidināja plaukstu paklāja spraugā vietā, kur atradās slepenā lūciņa, Lūkas vāks atsprāga vaļā, un atvērās arī dārgumu lāde.

Tu vairs nebija nevienas vienīgas trifelītes. Toties lādē dusēja divi virzītas darbības spridzekļi. Uz brīdi Opāla nespēja aptvert, ko tas nozīmē. Tad atskārta ķēra viņu kā zibens. Artēmijs nemaz netika nolaupījis spridzekļus — tikai pieteicis pundurim tos pārvietot. Kamēr lādiņi atradās dārgumu lādē, nebija iespējams nedz noteikt, kur tie ir, nedz iedarbināt spridzekļus. Kamēr lādei vāks bija ciet. Un nu viņa pati to bija atvērusi. Artēmijs, kūdītājs, bija licis viņai pašai izšķirt savu likteni.

Opāla nobālēja balta kā palags. — Merval! — viņa iespiedzās. — To signālu!

—   Tikai mieru, Koboji jaunkundz, — viņš atsaucās no vadības kabīnes. — Kontakts nupat parādījās. Tagad viss — aiziet!

Uz abiem spridzekļiem iedegās zaļas ciparnīcas — sākās laika atskaite. No divdesmit. Parastais kalnraču detonators.

Opāla ietenterēja kabīnē. Viņa bija apvesta ap stūri. Piemuļķota. Tagad no sprādziena nebūs nekādas jēgas — lādiņi eksplodēs simt divdesmit kilometrus dziļi, labu gabalu virs paralēlā posma. Viņas ģeoplāns, protams, bija lemts bojāejai, un viņai pašai atliks tikai krist RŪĶiem rokās. Vismaz — teorētiski. Taču Opālai Koboji vienmēr bija kāds trumpis azotē.

Viņa iesprādzējās savā vadības kabīnes sēdeklī.

— Iesaku iejozties siksnās, — viņa strupi uzsauca brāļiem Briliem. — Jūs mani esat pievīluši. Lai jums aiz restēm labi klājas.

Mervs un Skants tik tikko paguva iesprādzēties drošības siksnās, kad Opāla iedarbināja želejas katapultas, iebūvētas zem viņu sēdekļiem. Abus tūliņ apņēma dzintardzeltens amortizējošas želejas burbulis, ģeoplāna korpusā atslīdēja vaļā divas plāksnes, un viņi izšāvās laukā.

Nekādu dzinēju želejas burbuļiem nebija — tikai inerces spēks varēja tos aizgrūst tālāk no briesmām. Želeja bija ugunsdroša, spēja amortizēt sprādzienu radītus triecienviļņus, un burbulī bija tik daudz skābekļa, lai, sekli elpojot, gaisa pietiktu trīsdesmit minūtēm. Mervs un Skants aizšāvās melnā tumsā, līdz atdūrās pret šahtas sienu. Želeja pieķipa pie klints, un tur brāļi Brili arī palika — neapskaužamā stāvoklī, tūkstošiem kilometru no mājām.

Tikmēr Opāla zibenīgi klabināja borta datora taustiņus. Lai īstenotu pašu pēdējo triecienu, viņai atlika tikai skaitītas sekundes. Artēmijs Fauls šoreiz arī varbūt bija uzvarējis, bet dot viņam iespēju to izbaudīt — nu nē, neparko.

Viņa veikli aktivizēja un no priekšgala lielgabaliem izšāva divas plazmas siltumraķetes, tad iedarbināja pati savu glābšanas kapsulu. Želejas burbulis Opālai Koboji bija par prastu. Viņa, protams, ģeoplāna aprīkojumā bija iekļāvusi smalku kapsuliņu. Kaut gan tikai vienu — ceļojumā ar visām ērtībām apakšnieki bija pilnīgi lieki. Taisnību sakot, Opālai bija vienalga, kāds liktenis lemts brāļiem Briliem. Tie abi vairs nekādi nebija izmantojami.

Viņa aizgrūda ātrumsviru līdz galam, par drošības noteikumiem nelikdamās zinis. Galu galā, kas par to, ja ģeoplāna korpuss dabū kādu sviluma švīku? Tūliņ tik un tā nosvils pavisam. Kapsula aizšāvās uz virszemi ar ātrumu, kas stundā viņai ļāva nomērot vairāk nekā astoņsimt kilometru. Diezgan ātri — bet ne gana ātri, lai kapsulu nepanāktu divu virzītas darbības spridzekļu radītais triecienvilnis.

Slepenmetāla ģeoplāns uzsprāga daudzkrāsainas, žilbinošas gaismas jūklī. Lai paglābtos no atlūzu lavīnas, Hollija piebrauca RŪĶu ģeoplānu pie pašas šahtas sienas. Kad triecienvilnis bija pāri, ģeoplāna ekipāža mēmi nogaidīja, līdz dators pārmeklēja sprādzienā cietušo šahtas posmu. Pēdīgi šahtas trīsdimensiju modelī iegaismojās trīs sarkani punktini. Divi — nekustīgi, trešais lielā ātrumā šāvās augšup, uz virszemi.

—   Izglābušies, — Artēmijs nopūtās. — Tas kustīgais noteikti ir Opāla. Mums vajadzētu viņu noķert.

—   Vajadzētu gan, — atsaucās Hollija, kas nez kāpēc tik priecīga nemaz neizskatījās. — Bet to mēs nedarīsim.

Artēmijs saausījās. — Kāpēc ne? Kas par vainu?

—   Re, kur vaina, — Hollija sacīja, norādīdama uz ekrānu. Tur bija parādījušies vēl divi punktiņi, kas milzu ātrumā šāvās šurp. Dators identificēja punktiņus kā raķetes, tad iedarbināja programmu, kas ļāva tās savietot ar datubāzi.

—    Plazmas raķetes — ar siltummeklētāju. Mērķis — mūsu dzinējs.

Mulčs nogrozīja galvu. — Tai Koboji gan ir krampis. Neliksies taču mierā ne sitama.

Artēmijs cieši vērās ekrānā, it kā raķetes spētu iznīcināt ar domu spēku vien. — Man to vajadzēja paredzēt.

Sulainis pabāza galvu aizbilstamajam pār plecu. — Nevari sašaut — sadot sutu?

—   Šis ir kravas ģeoplāns, — Hollija atgādināja. — Būtu labi, ja vismaz vairogi būtu.

—   Raķetes vadās pēc mūsu specifiskā siltumspektra?

—   Jā, — Hollija apliecināja, cerēdama, ka Sulainim kaut kas jau padomā.

—  Vai to spektru nevar kaut kā būtiski mainīt?

Tad Hollijai kaut kas iešāvās prātā. Kaut kas tik ekstrēms, ka pārējiem viņa to nemaz nepūlējās darīt zināmu.

—  Viena iespēja ir, — viņa teica un izslēdza dzinēju.

Nākamajā mirklī ģeoplāns pa šahtu gāzās lejup kā akmens.

Hollija centās kaut cik manevrēt, grozot eleronus, bet bez dzinēja tikpat labi varēja stūrēt arī enkuru.

Nedz bailēm, nedz panikai ļauties nebija vaļas. Laika pietika tikai tam, lai cieši turētos vienalga pie kā un nelaistu pār lūpu pēdējo maltīti.

Hollija šņirkstināja zobus, valdīdama paniku, kas jau mācās virsū kā divi deviņi, un cīnījās ar stūri. Ja ar eleroniem izdotos izvairīties no sānsveres, viņi varētu arī neietriekties šahtas sienā. Vsmaz šajā ziņā bija zināmas izredzes.

Viņa pašķielēja uz mēraparātu skalām. Ģeoplāna korpusa temperatūra kritās — bet vai gana ātri? Šajā posmā šahta bija samērā taisna, bet kilometrus piecdesmit lejāk bija gaidāms ass līkums, un tur viņi vienā mierā varēja ietriekties kā muša zilonim sānos.

Sulainis parāpās augstāk, uz ģeoplāna pakaļgalu. Pa ceļam viņš paķēra divus ugunsdzēšamos aparātus un norāva tiem drošības tapas. Iegrūdis abus dzinējtelpā, viņš aizcirta durvis. Pa lūku varēja redzēt, kā aparāti griezdamies lec pa kambarīti, dzinēju noklādami saltām putām.

Dzinēja temperatūra nokrita vēl drusciņ zemāk.

Raķetes tagad bija jau tuvāk un iedzinēja lomā.

Hollija atvēra līdz galam visus ventiļus, un ģeoplānā ieplūda auksts gaiss. Vēl viena iedaļa zemāk, tuvāk termometra zaļajai atzīmei.

— Nu taču, — viņa novilka drebošām lūpām. — Vēl pāris grādu.

Viņi brāzās arvien uz leju, virpuļodami tumsā. Ģeoplāns mazpamazām svērās uz labo pusi. Necik ilgi, viņi ietrieksies tuvīnā līkuma klintīs. Hollija turēja pirkstu virs aizdedzes pogas, apņēmusies nogaidīt līdz pēdējam.

Dzinējs kļuva arvien vēsāks. Tas prata taupīt enerģiju. Izslēgts tas siltuma pārpalikumu akumulēja ģeoplāna borta sistēmu baterijās. Taču raķetes joprojām neatkāpās.

Starmešu gaismā parādījās klints. Vēl lielāka nekā vidusmēra kalnu grēda, cieta, nepielūdzama akmens siena. Ģeoplāns, tur ietriecies, tiktu saspiests kā skārdene.

Artēmijs par varītēm izvēla vārdus pār lūpām: — Nedarbojas. Dzinējs.

—   Pagaidi, — Hollija atbildēja.

Eleroni vibrēja, un ģeoplāns sāka mest kūleņus. Siltumraķetes brīžiem šņākdamas dzinās nopakaļ, tad šāvās pretim, tad atkal dzinās pakaļ.

Līkums jau bija pavisam tuvu. Par daudz tuvu. Vēl pēc sekundes Hollijai būtu pietrūcis vietas manevram. Viņa uzblieza pa aizdedzes pogu, pēdējā sekundes tūkstošdaļā sagriezdama ģeoplānu pa kreisi. Priekšgala plāksnes, noskrāpēdamās gar klinti, pasvieda gaisā dzirksteļu loku. Tad viņi, tikuši brīvībā, atkal gāzās melnajā bezdibenī. Tas ir, ja tu skaities brīvs, kad uz pēdām min divas siltumraķetes.

Dzinēja temperatūra joprojām kritās, un, lai iesildītu turbīnas un palielinātu ātrumu, vajadzēja varbūt pusminūti. Vai ar to pietiks? Hollija vadības ekrānā ieslēdza atpakaļskata kameras logu. Raķetes joprojām dzinās pakaļ. Nepielūdzami. Nopakaļ šaudamas sarkanvioletas liesmas. Līdz sadursmei trīs sekundes. Tad divas.

Tad kontakts pārtrūka, un raķetes pazaudēja mērķi. Viena pāršāvās pāri, otra — garām pa apakšu.

—  Izdevās, — Artēmijs izdvesa, tikai nupat aptvēris, ka bija aizturējis elpu.

—   Malacis, kareivi, — Sulainis ar smaidu noteica, pabužinādams Hollijai pakausi.

No pasažieru salona galvu kabīnē pabāza Mulčs. No vaiga zaļgans. — Man te gadījās viens misēklītis, — viņš pavēstīja. Kāds — par to neviens neapvaicājās.

—   Gavilēm gan vēl par agru, — Hollija aizrādīja, pārbaudījusi mēraparātu rādījumus. — Raķetēm vajadzēja ietriekties šahtas sienā, bet tā nenotika. Es varu iedomāties tikai vienu iemeslu, kāpēc tās joprojām saglabā taisnu trajektoriju.

—   Uzgājušas citu mērķi, — Sulainis ieminējās.

Plazmas ekrānā parādījās sarkans punktiņš. Abas raķetes

šāvās tieši turp.

—   Precīzi. Tas ir RŪĶu virsskaņas kaujas ģeoplāns, un no viņu viedokļa mēs nupat esam atklājuši uguni.

RŪĶu kaujas ģeoplānu vadīja majors Ķeza Vaktiņš. Ģeoplāns šāvās ar trīskāršu skaņas ātrumu, šahtā zibēdams kā sudrabaina adata. Virsskaņas reisiem atļauja tika doti reti, jo tie draudēja izraisīt iegruvumus un dažkārt bija fiksējami ar cilvēku seismogrāfiem.

Ģeoplāns bija piepildīts ar amortizatorželeju, lai noslāpētu vibrāciju, kas visādi citādi varēja sašķaidīt kaulus. Majors Vaktiņš, ģērbies īpaši pielāgotā pilota tērpā, bija iegremdēts želejā. Lidaparāta vadības sviras bija pieslēgtas viņam pie cimdiem, un videodati tika pārraidīti tieši uz ķiveri.

Pastāvīgus sakarus ar ķerstakļu pārvaldi nodrošināja Foals.

—   Ņem vērā, ka šahtā atgriezies nolaupītais ģeoplāns, — viņš lika Ķezām pie sirds. — Karājas pie divsimt kilometru atzīmes.

—    Sapratu, — Ķeza atsaucās, punktiņu uzgājis radara ekrānā. Sirds sāka sisties joņiem vien. Pastāvēja iespēja, ka Hollija ir dzīva un atrodas tajā ģeoplānā. Un, ja tā tiešām bija, viņš apņēmās darīt visu, lai Holliju droši nogādātu mājās.

Skatīkļos nošķīda žilbīgas sarkanbaltdzeltenas liesmas.

—    Mums te ir kaut kāda eksplozija. Nolaupītais ģeoplāns?

—  Nē, Ķeza. Kaut kas no zila gaisa. Tur nekā nebija. Uzmanies no atlūzām.

Ekrānu aizauda dzelteni zigzagi — tur uz Zemes centru krita nokaitētas metāla šķembas. Ķeza ieslēdza priekšgala lāzerus, gatavodams stāties pretim vienalga kam. Par ģeoplānu diez vai bija vērts bažīties — šahta šajā vietā bija tik plata, ka te varēja satilpt vai vesela pilsēta. Sprādziena atlūzas krita labi ja pusotra kilometra rādiusā. Lai pabēgtu nostāk, vietas bija, cik uziet.

Ja vien kāda atlūza gluži nedzinās pakaļ. Divas dzeltenās līnijas, novirzījušās no dabiskās trajektorijas, stiepās arvien tuvāk ģeoplānam. Borta dators ieslēdza skeneri. Abiem objektiem bija dzinējs un vadības sistēma. Raķetes.

—  Apšaude, — viņš ierunāja mikrofonā. — Divas raķetes tiešā tuvumā.

Hollija būtu atklājusi uguni? Vai Suļķim būtu taisnība? Hollija tiešām būtu nogājusi no ceļa?

Ķeza pasniedzās uz augšu, līdz virtuālajam ekrānam. Pieskāries abu raķešu apzīmējumiem, viņš ieprogrammēja tos kā iznīcināmus objektus. Kolīdz raķetes nonāks sasniedzamības attālumā, dators tās sašaus ar lāzerstaru. Ķeza aizstūrēja līdz šahtas viducim, lai lāzerlielgabalam nodrošinātu iespējami garu ugunslīniju. Lāzerstars bija izmantojams tikai ar nosacījumu, ka mērķis ir sašaujams pa taisni.

Pēc trim minūtēm raķetes parādījās šahtas līkumā. Ķeza pat nepaguva tām īsti uzmest skatu — dators raidīja divus šāvienus, un raķetes sašķīda. Šūpodamies amortizatorželejas slāņos, majors Vaktiņš izlidoja tieši cauri triecienvilnim.

Ķiveres vizierī izplājās vēl viens ekrāns. Tajā vīdēja jaunieceltais komandieris Arks Suļķis. — Major, jums ir atļauja sakt pretuzbrukumu. Lieciet lieta visus nepieciešamos līdzekļus.

Ķeza saviebās. — Bet, komandier, ja nu Hollija ir uz borta?

Suļķis pacēla roku, atvairīdams jebkādus iebildumus. — Par kapteines Kniepas lojalitāti šaubu vairs nav. Atklājiet uguni.

Foals nespēja klusēt. — Nešauj, Ķeza. Tu taču zini, ka ne jau Hollija to visu sarīkojusi. Tās raķetes kaut kā palaidusi Opāla Koboji.

Suļķis ieblieza pa galdu. — Tu, ēzeli tāds, beidzot paskaties patiesībai acīs! Diez ko vēl Kniepai vajadzētu sastrādāt, lai tu noticētu, ka viņa pārsviedusies nodevēju pusē? Aizsūtīt tev e-pasta vēstuli? Viņa ir noslepkavojusi pati savu komandieri, sametusies uz vienu roku ar kriminālnoziedznieku un atklājusi uguni uz RŪĶu ģeoplānu. Triec viņu zemē!

—  Nē! — Foals nepiekāpās. — Labi neizklausās — tam es piekrītu. Bet ir jābūt kādam citam izskaidrojumam. Vienkārši dodiet Hollijai iespēju to izstāstīt!

Izskatījās, ka Suļķi kuru katru brīdi ķers trieka. — Muti ciet, Foal! Ko tu iedomājies — mācīt mani, kā rīkoties? Civilists tāds — lasies projām no ētera.

—  Ķeza, uzklausi taču mani, — Foals iesāka, bet vairs arī neko nepaguva pateikt, jo Suļķis nospieda pogu.

—  Tā, — komandieris turpināja, pamazām nomierinādamies, — pavēli tu esi dzirdējis. Atklāt uguni!

Nolaupītais ģeoplāns jau bija labi saskatāms. Vizierī palielinājis tā attēlu, Ķeza tūliņ pamanīja trīs lietas. Pirmkārt, ģeoplānam nebija sakaru antenas. Otrkārt, tas bija kravas ģeoplāns, kas nekādas raķetes nebūtu varējis izšaut. Un treškārt, kabīnē viņš skaidriredzēja sēžam Holliju Kniepu — saspringtu un spītīgu.

—  Komandier Suļķi, — viņš teica, — manuprāt, mums te ir vainu mīkstinoši apstākļi.

—   Es teicu — uguni! — Suļķis iebrēcās. — Būs klausīšana vai nebūs?

—  Tieši tā, — Ķeza atsaucās un nospieda pogu.

Hollija radara ekrānā nolūkojās pakaļ Opālas raķetēm, piemirsusi mirkšķināt acis. Pirksti sažņaudza stūri tik stipri, ka gumija iečīkstējās. Elpu viņa ievilka tikai tad, kad slaikais kaujas ģeoplāns, sašāvis raķetes, izbrāzās cauri atlūzām.

—   Vienā mierā! — vina smaidoša un mirdzošām acīm uzsauca pārējiem ekipāžas locekļiem.

—  Viņam jau labi, — Artēmijs atteica. — Mums — ej nu sazini.

Kaujas ģeoplāns, slaiks un draudīgs, apstājās netālu no viņu kreisā borta, pavērsis šurp vairāk nekā desmit starmešu. Hollija piemiedza acis baltajā gaismā, lūkodama saskatīt, kas sēž kapteiņa krēslā. Priekšgalā pavērās apaļa atvere, un laukā pabāzās metālisks konuss.

—  Labi nav, — noteica Mulčs. — Viņi grasās bliezt mums virsū.

Bet Hollija, lai cik savādi, pasmaidīja. Ir gan labi, viņa nodomāja. Kādam tur, lejā, es patīku.

Aizlidojis to nieka gabaliņu, sakaru dzelksnis cauršāva nolaupītā ģeoplāna apvalku. No uzgaļiem stobra galā izšļācās ātri žūstoša ķite, kas caurumu tūliņ aizpildīja, un dzelkšņa priekšgals, pats atskrūvējies, nošķindēja uz grīdas. Tam lejasgalā bija konusveida skaļrunis. Telpu pieskandināja Ķezas Vaktiņa balss. — Kapteine Kniepa, man dota pavēle jūs notriekt.

Pavēle, ko es varētu ari nepildīt. Tāpēc runā — stāsti laukā visu, kas varētu glābt gan tavu, gan manu karjeru.

Tāpēc Hollija stāstīja vien visu laukā. Ķezām viņa izklāstīja saīsināto versiju — kā Opāla visu sarīkojusi un ka viņa vēl būtu sadzenama rokā, ja RŪĶi pārmeklētu šahtu.

— Ar to pietiek, lai pagaidām tu paliktu dzīvajos, — Ķeza atzina. — Kaut oficiāli gan tu, gan visi pārējie, kas atrodas uz borta, esat aizturēti — līdz brīdim, kad atradīsim Opālu Koboji.

Artēmijs nokremšķinājās. — Atvainojiet. Nedomāju, ka jūsu jurisdikcija attiecas arī uz cilvēkiem. Mani un manu kolēģi aizturēt būtu pretlikumīgi.

Ķeza nopūtās. Skaļrunī tas izklausījās pēc smilšpapīra čirkstoņas. — Ļaujiet minēt — Artēmijs Fauls, ja? Man jau vajadzēja nojaust. Jūs, kā rādās, esat labi sadziedājušies. Nu, teiksim, ka esi RŪĶu viesis, ja reiz tā tev labāk patīk. Tā. Šahtā jau ielaidušies glābēji, viņu vienība parūpēsies gan par Opālu, gan viņas kompanjoniem. Jūs brauksiet man līdzi — uz Glābiņu. /

Hollijai uz mēles jau bija pāris iebildumu. Viņa gribēja Opālu notvert pati savām rokām. Gribēja personiski izbaudīt to, kā derdzīgā laumiņa tiek iesviesta īstā cietuma kamerā. Taču stāvoklis, kādā viņi patlaban bija nonākuši, jau tā šķita gana kutelīgs, tāpēc Hollija Kniepa izņēmuma kārtā nosprieda pavēlei paklausīt.

VIENPADSMITĀ NODAĻA PĒDĒJĀS atvadas

E7 GLĀBIŅA

Kolīdz Glābiņa bija klāt, ģeoplānā iebruka vesela vienība RŪĶu kājnieku, lai aizvestu apcietinātos. Ķerstakļi plātīgi kāpa uz borta, izkliegdami pavēles, līdz ieraudzīja Sulaini, un visa dižmanība acumirklī izkūpēja kā lietus palts uz nokaitēta lielceļa. Bija gan dzirdēts, ka tas cilvēks esot liels. Bet šis jau bija lielāks par lielu. Baigs. Kā kalns.

Sulainis kā atvainodamies pasmaidīja. — Tas nekas, elfiņi. Uz cilvēkiem es atstāju tādu pašu iespaidu.

Kad Sulainis piekrita doties līdzi brīvprātīgi, ķerstakļi izgrūda kolektīvu atvieglojuma nopūtu. Būtu viņš sācis kauties, gan jau tiktu nogāzts gar zemi, bet tad masīvais zaņķeris būtu varējis kādam uzkrist virsū.

Aizturētie tika novietoti ģeoplānu ostas pirmās klases uzgaidāmajā telpā, no kuras bija izraidīti vairāki kurnoši elfu advokāti un biznesmeņi. Viss bija ļoti jauki — kārtīga maltīte, tīras drēbes (tikai ne Sulainim), televizori, filmas un mūzika. Tomēr komplektā ar apsardzi.

Pēc pusstundas telpā iebrāzās Foals. — Hollij! — viņš iesaucās, kapteini apskaudams ar spalvainu roku. — Man tāds prieks, ka esi dzīva.

—  Man jau arī Foal, — Hollija atsmēja.

—  Nekaitētu viens mazs "sveiki, labdien", — īdzīgi norūca Mulčs. — "Kā klājas, Mulč? Tik sen neesam redzējušies, Mulč! Tavs medālis, Mulč, še — ņem ciet!"

—   Nūū, lai iet! — Foals noteica, ar otru spalvaino roku pievilkdams klāt ne mazāk spalvaino punduri. — Arī tevi, Mulč, man prieks redzēt, kaut arī tu nolaidi dibenā manu zemūdenīti. Un — nē, nekādu medālu.

—    Zemūdenes dēļ? — Mulčs nepalika atbildi parādā. — Nebūtu es to nolaidis dibenā, tavus kauliņus tagad klātu simt miljoni tonnu kausētas dzelzs.

—  Tur tev taisnība, — kentaurs piekrita. — Pieminēšu — kad tevi pratinās. — Viņš uzlūkoja Artēmiju. — Redzu, Artēmij, ka no atmiņas tīrīšanas tu esi pamanījies izlocīties.

Artēmijs pasmaidīja. — Par laimi mums visiem.

—   Nudien. Vairs tev neko netīrīšu — tādu kļūdu otrreiz nepieļaušu. — Saņēmis Artēmija roku, viņš to sirsnīgi pakratīja. — Tu esi īsts Tautas draugs. Tu arī, Sulaini.

Sulainis, sameties trijos līkumos, sēdēja uz dīvāna malas, elkoņus atspiedis pret ceļgaliem. — Vari mani atalgot — uzbūvē istabu, kur es varu izslieties.

—  Man tiešām žēl, — Foals vainīgi bilda. — Tāda izmēra telpu mums nav. Suļķis grib, lai jūs visi paliekat tepat, kamēr apstiprinās jūsu stāsts.

—  Un kā izskatās? — Hollija apjautājās.

Foals izvilka no azotes mapīti. — Vispār manis te nemaz nedrīkstētu būt, bet es iedomājos, ka gribēsiet zināt, kas no jauna.

Kamēr Foals izlika uz galda papīrus, visi sapulcējas apkart.

—   Pie šahtas sienas atradām brāļus Brilus. Tie abi ņēmās svilpot kā smirduļtārpi — te nu bija uzticamie apakšnieki! Tiesu eksperti savākuši pietiekami daudz slepenmetāla atlūzu, lai apstiprinātos, ka Opālas ģeoplāns tiešām pastāvējis.

Hollija sasita plaukstas. — Nu re! Kārtībā.

—  Tie nav droši pierādījumi, — Artēmijs iebilda. — Nebūs Opālas, visu vainu tik un tā var uzgrūst mums. Brili varbūt melo, lai mūs pasargātu. Opāla ir notverta?

Foals sažņaudza dūres. — Vispār — gan jā, gan nē. Viņas kapsula tika cietusi sprādzienā, tāpēc varējām to atrast. Bet, kamēr tikām līdz vietai, kur tā virszemē bija nogāzusies, no Opālas vairs nebija ne miņas. Veicām apvidus termālo analīzi un fiksējām viņas pēdu nospiedumus. Pēdas veda uz kādu lauku sētu vīndaru reģionā, netālu no Bari. Taisnību sakot, varam viņu redzēt pa satelītsakariem, bet izplānot, kā viņu saņemt ciet, — tur vajag laiku. Nekur neliksies — gan dabūsim rokā. Taču tas var prasīt veselu nedēļu.

Hollijas seja dusmās satumsa. — Lai nu viņa to nedēļu izbauda uz nebēdu, jo neko labāku neredzēs līdz mūža galam.

BARI APKAIME

Opālas Koboji kapsula vilkās uz virszemes pusi. No ieplaisājušā ģeneratora laukā šļakstījās plazma. Opāla labi zināja, ka Foalam tāds atklājums noderēs gandrīz kā viņai nopakaļ sazīmētas bultiņas. No kapsulas vajadzēja tikt vaļā, cik drīz vien iespējams, un atrast kādu slēpni, līdz izdosies piekļūt nobēdzinātajām bagātībām.

Izlidojusi cauri ģeoplānu ostai, kapsula aizlīgoja vēl kilometrus piecpadsmit, tad, virs kāda vīna dārza, dzinējs atteicās darboties pavisam un Opālai nācās palikt kājniekos. Izrāpusies no kapsulas, Opāla aci pret aci satikās ar pagaru, iedegušu, gadus četrdesmit vecu sievieti, kas pārskaitusies gaidīja ar lāpstu rokā.

—   Tie ir mani vīnogulāji, — sieviete ierunājās itāliski.

—   Nekā cita man nav. Kas tu tāda esi, lai gāztos te lejā ar savu mazo lidmašīnīti un sapostītu visu, kas man ir?

Opāla žigli apdomājās. — Kur ir tava ģimene? — viņa pavaicāja. — Tavs vīrs?

Sieviete atpūta no pieres matu šķipsnu. — Nav ģimenes. Nav vīra. Es dārzā strādāju viena pati. Esmu dzimtā pati pēdējā. Šie vīnogulāji man ir dārgāki par dzīvību — par tavējo jau nu noteikti.

—   Tu neesi viena, — Opāla bilda, balsi pārslēgdama elfu hipnotiskajā režīmā. — Tagad tev esmu es. Es esmu tava meitiņa — Belinda.

Kāpēc gan ne7 , viņa klusībā sprieda. Vienreiz taču izdevās…

—   Be-lin-da, — sieviete gausi atkārtoja. — Man ir meitiņa?

—   Nuja, — Opāla apliecināja. — Belinda. Atceries. Mēs abas kopjam vīnogulājus. Es palīdzu brūvēt vīnu.

—  Tu man palīdzi?

Opāla saviebās. Cilvēkiem mūžam visu vajadzēja atkārtot.

—    Jā, — viņa teica, ar pūlēm valdīdama nepacietību.

—   Es tev palīdzu. Mēs abas strādājam plecu pie pleca.

Sievietes skatiens piepeši noskaidrojās. — Belinda. Ko tad tu te stāvi, ko? Ņem ciet lāpstu un nokop to postažu. Paliek jau vēls. Kad pabeigsi, sapos vakariņas.

Opālai teju apstājās sirds. Roku darbs? Nu nē. Ar to lai noņemas citi.

—    Kad tā labāk padomā, — viņa ierunājās, cik stipri hipnotiski vien jaudādama, — es esmu tava meitiņa luteklīte, tava Belindiņa. Strādāt tu man neļauj nekad, jo tad man rociņas paliek raupjas. Tu mani saudzē, lai izdotu pie bagāta vīra.

Nu visam vajadzēja būt kārtībā. Atlika pāris stundas nosēdēt slēpnī pie šās sievas, tad varēs mukt uz pilsētu.

Taču Opālu gaidīja pārsteigums. — Ak tu, mana Belinda, — sieviete iesaucās. — Mūžam tā kā pa sapņiem. Tā, skuķi, ķeries nu pie lāpstas, citādi liksies gulēt ar tukšu vēderu!

Opalas vaigi iegailējās sarkani. — Tu ko, grezele, nedzirdēji? Es ar melno darbu nenoņemos. Tu man kalposi. Cita mērķa dzīvē tev nav.

Itāļu kundzīte draudīgi paspēra soli tuvāk. — Tagad paklausies, Belinda. Es gan cenšos nedzirdēt tos riebīgos vārdus, kas tev nāk pa muti laukā, bet tas nav viegli. Mēs abas kopjam vīnogulājus, un tā tas bijis no sākta gala. Tagad ņem ciet to lāpstu, citādi ieslēgšu tevi istabā, kur tu dabūsi nomizot simt kartupeļus, no kuriem ēst nedabūsi nevienu pašu.

Opāla apstulba. Viņa nespēja aptvert, kas notiek. Pat stipras gribas cilvēkus elfu hipnoze darīja mīkstus kā vasks. Kas te notika?

Patiesība bija vienkārša — Opāla izrādījās pārrēķinājusies. Likdama ieaudzēt sev smadzenēs cilvēka hipofīzi, viņa bija sekmīgi pārtapusi par cilvēku. Pamazām cilvēka augšanas hormons tika pārmācis maģiju, kas plūda viņas dzīslās. Pati sev par nelaimi pēdējo maģijas dzirkstelīti Opāla bija izmantojusi, lai šai sievietei uzdotos par viņas meitu. Tagad maģija bija izsīkusi, un nu viņa bija gūstekne, ieslodzīta itāļu kundzītes vīna dārzā. Turklāt nu viņai bija jāstrādā — un tas bija vēl ļaunāk nekā gulēt komā.

— Mudīgi! — sieviete uzkliedza. — Sola lietu, un mums vēl darba pilnas rokas.

Opāla satvēra lāpstas kātu — dzelzs atsitās pret sakaltušo zemi. Rīks viņai bija par lielu, kāts bija sadilis un vienos robos.

—   Ko man iesākt ar to lāpstu?

—   Ar dzelzi iešķel zemi, tad starp diviem stādiem izroc grāvīti. Un pēc vakariņām tu man ar rokām izmazgāsi to veļas tiesu, ko šonedēļ paņēmu. No Karmīna — tu jau zini, kādas viņam tās drānas. — Kundzīte novaikstījās tā, ka Opālai kļuva pilnīgi skaidrs, kādā stāvoklī ir tā kāda tur Karmīna veļa.

Paķērusi otru lāpstu, itāļu kundzīte ķērās pie rakšanas darbiem turpat blakus.

—   Nešķobies nu, Belinda. Darbs norūda raksturu. Paies pāris gadu, pati redzēsi.

Opāla novēcināja lāpstu, un tā atsitās pret zemi nožēlojami vārgi, teju neizkustinādama ne kukurzni. Delnas jau sūrstēja. Pēc stundas tās būs tulznās no vienas vietas un sāpēs visas maliņas. Varbūt RŪĶi tomēr ieradīsies viņai pakaļ.

Viņas vēlmei bija lemts piepildīties — bet tikai pēc nedēļas, kad visi nagi bija aplauzti un melni un āda galīgi sarepējusi. Pa to vidu Opāla mizoja kartupeļus kalniem vien un jaunatrastajai mātei kalpoja čaklām rokām un kājām. Ar šausmām viņa atklāja, ka adoptētajai māmuļai kūtiņā ir cūkas un līdztekus citiem neapdarāmajiem darbiem vēl jāmēž mēsli. Kad beidzot ieradās RŪĶu glābējvienība, Opāla gandrīz vai priecājās viņus redzēt.

ī1 ^, gi,abi ņa

Jūliuss Sakne tika pārstrādāts nākamajā dienā pēc Artēmija un Hollijas ierašanās Glābiņā. Uz izvadīšanas ceremoniju ieradās visa augstākā virspavēlniecība. Visa, izņemot kapteini Holliju Kniepu. Komandieris Suļķis bija liedzis viņai būt klāt izvadīšanā — pat ne bruņotas apsardzes pavadībā. Tribunāls, kas izmeklēja viņas lietu, vēl nebija pasludinājis spriedumu, un līdz tam brīdim Hollija bija persona, kura tika turēta aizdomās par slepkavību.

Tā nu viņa sēdēja pirmās klases uzgaidāmajā telpā, izvadīšanas ceremoniju vērodama lielā ekrānā. Lai kā Suļķis viņai bija sariebis, neko ļaunāku nevarēja ne iedomāties. Jūliuss Sakne Hollijai bija vistuvākais draugs, un nu viņai komandiera pārstrādes ceremonijā bija jānoskatās pa gabalu, kamēr tur bija sanākuši sazin kādi smalkmaņi, lai kamerām parādītu saskumušu ģīmi.

Kad Jūliusa mirstīgās atliekas tika ielaistas greznā, akmenī grieztā trūdu cisternā, viņa aizklāja seju ar rokām. Pēc sešiem mēnešiem viņa kauli un audi būs pilnībā sadalījušies un trūdvielas tiks izmantotas augsnes bagātināšanai.

Pa pirkstu starpām izspiedās asaras, saslapēdamas rokas.

Artēmijs, nosēdies līdzās, saudzīgi uzlika viņai roku uz pleca. — Jūliuss ar tevi būtu lepojies. Pateicoties tev, Glābiņa te šodien stāv kā stāvējusi.

Hollija nošņaukājās. — Var jau būt. Varbūt, būtu es bijusi gudrāka, arī Jūliuss šodien būtu tepat.

— Varbūt, bet diezin vai. Es to esmu apdomājis, un izejas no tās šahtas tiešām nebija. Ja iepriekš itin nekas nebija nojaušams.

Hollija nolaida rokas. — Paldies, Artēmij. Jauki, ka tu tā saki. Tu ko — tagad būsi labais?

Artēmijs tiešām apmulsa. — Godīgi sakot, nezinu. Pa pusei man gribas būt noziedzniekam, pa pusei — parastam pusaudzim. Sajūta tāda, it kā manī sadzīvotu divas konfliktējošas personības un galva būtu pilna atmiņām, kas vēl nemaz īsti nav manējās. Dīvaina sajūta — nezināt, kas tu īsti esi.

—  Tikai mieru, zaņķerēn, — Hollija sacīja. — Gan es tevi pieskatīšu — lai tu nenoej no pareizā ceļa.

—  Neuztraucies. Man ir abi vecāki un vēl miesassargs — tie visi trīs jau cenšas panākt to pašu.

—   Nu, tad varbūt ir īstais bridis sākt viņiem klausīt.

Atslīdēja durvis, un uzgaidāmajā telpā saviļņots ieklidzināja Foals. Viņam uz pēdām mina komandieris Suļķis ar pāris līdzskrējējiem. Bija acīmredzams, ka Suļķim te atrasties gribas daudz mazāk nekā sajūsminātajam kentauram, un papildspēkus viņš līdzi paņēmis katram gadījumam — ja nu Sulainis satraucas.

Foals saķēra Holliju aiz pleciem. — Tu esi bez vainas! — viņš starodams sauca. — Tribunāls nobalsoja tev par labu! Septiņi — par, viens — pret.

Hollija drūmi paglūnēja uz Suļķi. — Ļauj, minēšu — kurš.

Suļķis sabozās. — Es, Kniepa, joprojām esmu jūsu komandējošais virsnieks. Gribētos pieredzēt, ka tas atspoguļotos arī jūsu attieksmē. No šās apsūdzības varbūt arī esat izglābusies, bet turpmāk es jūs cieši jo cieši paturēšu acīs — kā vanags.

Mulčs uzsita knipi Foalam pie deguna. — Ē, kumeliņ! Kukū! Un kas ar mani? Vai esmu brīvlaists punduris?

—   Nu, tribunāls nosprieda tevi sodīt par to lielo autozādzību.

—  Ko? — Mulčs izstomīja. — Pēc tam kad esmu izglābis visu pilsētu?

—  Bet, — Foals turpināja, — ņemot vērā cietumsodu, ko jau esi izcietis nelegālās kratīšanas dēļ, viņi ir gatavi pieņemt, ka visi rēķini nokārtoti. Diemžēl jāpiebilst, ka medāļa gan nebūs.

Mulčs iekrāva kentauram pa kumbru. — Nevarēji uzreiz pateikt, ja? Noteikti vajadzēja vilkt garumā?

Hollija joprojām ar skatienu urbās Suļķi. — Ļaujiet man izstāstīt, ko Jūliuss man teica īsi pirms savas nāves, — viņa bilda.

—  Lūdzu, — Suļķis sarkastiski atvēlēja. — Viss, ko jūs stāstāt, man šķiet bezgala aizraujoši.

—   Jūliuss teica apmēram tā — ka mans pienākums ir kalpot Tautai un tieši tam jāvelta visi spēki.

—  Gudrs elfs. No sirds ceru, ka turpmāk jūs šos vārdus turēsit cieņā un godā.

Hollija norāva no pleca RŪĶu žetonu. — Turēšu gan. Ja jūs man ik maiņā lūrēsit pār plecu, es nespēšu palīdzēt itin nevienam, tāpēc esmu nospriedusi to darīt uz savu roku. — Viņa nosvieda žetonu uz galda. — Es aizeju.

Suļķis ieķiķinājās. — Ja jūs blefojat, nekas neiznāks. Es tikai priecāšos redzēt jūs promejam.

—  Nedari tā, Hollij, — Foals lūdzoši ieteicās. — Ķerstakļi bez tevis būs kā bez rokām. Es tāpat.

Hollija iebukņīja viņam sānos. — Viņi apsūdzēja mani Jūliusa slepkavībā. Kā gan es varu te palikt? Tikai mieru, vecais draugs. Nekur tālu es nebūšu. — Viņa pamāja Mulčam. — Nāksi?

—   Ko — es?

Hollija pasmaidīja. — Tagad tu esi brīvs punduris, un katram privātdetektīvam ir vajadzīgs pārinieks. Kāds, kuram ir labi sakari noziedznieku aprindās.

Mulčs izgāza krūtežu. — Mulčs Rakums, privātdetektīvs. Man patīk. Ē, es taču nebūšu pakalpiņš, ko? Jo pakalpiņi mūžam tiek apdalīti.

—  Nē. Tu būsi pilntiesīgs pārinieks. Visu, ko nopelnīsim, dalīsim uz pusēm.

Tad Hollija uzlūkoja Artēmiju.

—   Mēs atkal izrādījāmies malači, zaņķerēn. Izglābām pasauli — mazākais, novērsām divu pasauļu sadursmi.

Artēmijs pamāja. — Iet arvien grūtāk. Varbūt stafeti var pārņemt kāds cits?

Hollija rotaļīgi uzplāja viņam pa roku. — Vai tad ir kāds, kam būtu mūsu stils? — Pieliekusies viņa iečukstēja Artēmijam ausī: — Es uzradīšos. Varbūt tu gribētu piestrādāt par konsultantu?

Parāvis uzaci uz augšu, Artēmijs viegli pamāja. Ar tādu atbildi viņai pietika.

Sulainis atvadīdamies parasti piecēlās, bet šoreiz nācās iztikt ar to, ka viņš paslējās uz ceļgaliem. Hollija pazuda viņa apskāvienos ar visu galvu.

—   Līdz nākamajai krīzei, — viņa teica.

—  Vai varbūt vienkārši nāc ciemos, — Sulainis atsaucās.

—  Tagad, kad esmu civilistos, vīzu dabūt būs daudz grūtāk.

—  Esi pārliecināta?

Hollija sarauca pieri. — Nē, šaubu plosīta. — Viņa pameta ar galvu uz Artēmija pusi. — Bet kuram gan kas tāds ir svešs?

Artēmijs veltīja Suļķim dziļa nicinājuma pilnu skatienu. — Apsveicu, komandier, jums izdevies aizbaidīt RŪĶu labāko virsnieci.

—  Paklau, tu, cilvēk, — Suļķis iesāka, bet Sulainis ierūcās, un vārdi komandierim iesprūda rīklē. Gnoms ar skubu pamuka savam prāvākajam virsniekam aiz muguras. — Sūtiet viņus mājās. Nekavējoties.

Ķerstakļu virsnieki izrāva pistoles, notēmēja un izšāva. Viena trankvilizatora kapsula trāpīja Artēmijam kaklā un acumirklī uzsūcās. Uz Sulaini virsnieki raidīja četrus šāvienus — drošības labad.

Artēmijam acu priekšā viss izplūda kā impresionistu gleznā. Kā "Elfā zaglī". Viņš vēl dzirdēja Holliju protestējam.

— Suļķi, tas nu ir pilnīgi lieki, — viņa rājās, satverdama Artēmiju aiz elkoņa. — Šahtu viņi jau redzējuši. Varēja taču vest viņus mājup tāpat — pie samaņas.

Suļķa balss skanēja itin kā no dziļas akas dibena. — Es netaisos riskēt, kapteine… tas ir, Kniepas jaunkundz. Cilvēki pēc dabas ir nevaldāmi — jo sevišķi, kad tiek pārvadāti.

Artēmijs samanīja uz krūtīm uzgulstam Hollijas plaukstu. Tā kaut ko ieslidināja žaketes iekškabatā. Ko — to viņš nejaudāja pavaicāt, jo mēle neklausīja. Mute ļāva tikai elpu vilkt. Aiz muguras kaut kas nobūkšķēja.

Ar Sulaini ir cauri, viņš saprata. Tagad esmu palicis viens.

Un tad arī ar viņu pašu bija cauri.

FAULU MUIŽA

Artēmijs atģidās pamazām. Viņš jutās spirgts un labi atpūties, arī visas atmiņas bija vietā. No otras puses — varbūt tomēr ne. To nemaz nevarēja zināt.

Atvēris acis, viņš ieraudzīja griestu gleznojumu. Viņš atkal bija pats savā istabā.

Kādu brīdi viņš gulēja nekustēdamies. Ne jau tāpēc, ka nevarētu pakustēties. Vienkārši — tāda gulēšana šķita neiedomājama greznība. Pakaļ nedzinās nedz laumas, nedz troļļi, kas joza kā nelabie, viņa smaku saoduši, nebija neviena elfu tribunāla, kas grasītos viņu notiesāt. Varēja tikai gulēt vien un netraucēti domāt. Pati iemīļotākā nodarbe.

Artēmijam Faulam bija jāizšķiras par šo to būtisku. Kā dzīvot turpmāk? Izlemt vajadzēja pašam. Te nevarēja vainot nedz apstākļus, nedz rupju spiedienu. Viņš pats bija noteicējs pār sevi, turklāt pietiekami saprātīgs, lai ko tādu apjēgtu.

Vientuļa noziedznieka dzīve vairs nešķita tik lieliska kā līdz šim. Nebija ne mazākās vēlēšanās vairot upurus. Un tomēr tur bija šis tas aizraujošs — spožs plāns un tā īstenošana. Varbūt bija kāda iespēja kriminālģēnija talantu apvienot ar jaunuzieto morāli? Netrūka taču cilvēku, kas pelnījuši, lai viņus aplaupa. Viņš varētu būt tāds jaunlaiku Robins Huds — apzagt bagātniekus, lai salaupīto atdotu trūcīgajiem. Nu, varbūt iesākumā tikai apzagt bagātniekus. Visam savs laiks.

Žaketes iekškabatā kaut kas ievibrējās. Iebāzis roku azotē, Artēmijs izvilka elfu rāciju. To, kas bija atstāta Opālas Koboji ģeoplānā. Viņš kā pa miglu atcerējās, ka, pirms zuda samaņa, Hollija tika kaut ko ieslidinājusi viņam kabatā. Laikam negribēja pazaudēt sakarus.

Piecēlies viņš atvāza aparātiņu, un ekrāniņā parādījās Hollijas smaidošā seja.

—   Tātad esi droši ticis mājās. Par to iemidzināšanu — nenem nu ļaunā. Sulkis ir cūka.

—   Lai nu paliek. Nekas slikts jau nav noticis.

—   Tu esi mainījies. Sensenos laikos Artēmijs Fauls būtu zvērējis atriebties.

—   Sensenos laikos.

Hollija pašķielēja visapkārt. — Paklau, ilgi es nevaru runāt. Man šo te nācās piemontēt pie pirātiskas antenas, lai tiktu pie signāla. Tāda saruna man izmaksā veselu bagātību. Izpalīdzēsi?

Artēmijs nostenējās. — Neviens nekad man nepiezvana, lai apsveicinātos vienkārši tāpat.

—   Nākamreiz. Apsolti.

—   Turēšu tevi pie vārda. Ko tādu vajag?

—  Mēs ar Mulču esam tikuši pie pirmā klienta. Mākslas darbu tirgotājs — esot nozagta glezna. Atklāti sakot, mulstu. Tad nu iedomājos pieaicināt kādu ekspertu.

Artēmijs pasmaidīja. — Domāju, ka zagtu mākslas darbu jomā tiešām esmu uzkrājis zināmu pieredzi. Stāsti, kas noticis.

—   Lieta tāda. Tajā ekspozīcijā neviens nevar nemanīts nedz iekļūt, nedz izkļūt laukā. Glezna vienkārši pazudusi. Tādas maģijas nav pat zintniekiem.

Artēmijam aiz muguras kāpnēs atskanēja soļi.

—   Pagaidi brītiņu, Hollij. Kāds nāk.

Pa durvīm ar pistoli rokā iegāzās Sulainis.

—   Tikko atjēdzos, — viņš pavēstīja. — Vai viss kārtībā?

—  Viss kā nākas, — Artēmijs atsaucās. — To mantu vari likt nost.

—   Pa pusei cerēju, ka Suļķis vēl nebūs projām un varēšu viņam apsvilināt sānus. — Aizgājis līdz logam, Sulainis atrāva smalko aizkaru. — Pa aleju tuvojas mašīna. Jūsu vecāki atgriežas no Vestmetas kūrorta. Būs labāk, ja saskaņosim versijās. Kāpēc esam pārbraukuši no Vācijas?

Artēmijs žigli pārlika prātā. — Vienkārši teiksim, ka es sailgojos pēc mājām. Sailgojos būt savu vecāku dēls. Lielā mērā būs taisnība.

Sulainis pasmaidīja. — Man tāda versija patīk. Cerams, jums vairs nebūs vajadzības to izmantot par ieganstu.

—  Tas man nav padomā.

Sulainis pacēla gaisā audekla rituli. — Un kas būs ar šo te? Vai esat izlēmis, ko ar to iesākt?

Paņēmis "Elfu zagli", Artēmijs to izplāja uz gultas. Glezna patiešām bija skaista. — Jā, vecais draugs. Esmu izlēmis rīkoties tā, kā man jārīkojas. Tā — vai vari aizkavēt manus vecākus pie durvīm? Man te jāparunājas.

Sulainis pamājis noskrēja pa kāpnēm, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz.

Artēmijs atgriezās pie rācijas.

—  Tātad, Hollij, par to tavu problēmiņu. Vai esi apsvērusi faktu, ka glezna, ko tu meklē, varētu joprojām atrasties tajā pašā telpā un mūsu zaglis to tikai pārvietojis?

—   To es iedomājos uzreiz. Nu taču, Artēmij, vai tad tu neesi ģēnijs? Liec lietā galvu.

Artēmijs paieskāja zodu. Bija grūti sakopot domas. Uz piebrauktuves nošvīkstēja riepas, tad atskanēja smejoša balss — māte kāpa laukā no mašīnas.

—    Ārtij? — viņa sauca. — Kāp lejā. Mēs gribam tevi redzēt.

—   Nāc nu lejā, Ārtij! Puika! — dimdināja tēvs. — Nāc sagaidīt.

Artēmijs attapās, ka smaida. — Hollij, vai varam sazināties vēlāk? Man šobrīd nav laika.

Hollija nesekmīgi lūkoja savilkt dusmīgu ģīmi. — Labs ir. Dodu tev piecas stundas, un pieraugi, lai tu man varētu pateikt ko jēdzīgu.

—  Neuztraucies — pateikšu. Arī to, cik man pienākas par konsultāciju.

—   Šis tas pasaulē tomēr nemainās, — Hollija noteica un pārtrauca savienojumu.

Ar skubu noglabājis rāciju savas istabas seifā, Artēmijs skrēja uz kāpnēm. Kāpņu pakājē gaidīja māte, rokas papletuši.

epilogs

Kultūras korespondenta Judžina Driskola raksts

avīzē I r i s h Times

Pagājušajā nedēļā mākslas pasaulē viss sagriezās kājām gaisā — atradās franču impresionisma lielmeistara PaskāLi Ervē pazudušais darbs. Apstiprinājās baumas, ka "Elfs zaglis" (eļļas gleznojums uz audekla) tiešām pastāv, jo gleznu saņēma Parīzes Luvras galerija. Kāds — jādomā, mākslas mīļotājs — nenovērtējamo mākslas darbu piesūtījis kuratoram, izmantodams parastā pasta pakalpojumus. Darba autentiskumu apliecinājuši seši neatkarīgi eksperti.

Luvras sabiedrisko attiecību speciālists paziņojis, ka apskatei glezna tiks izlikta nākamā mēneša laikā. Līdz ar to visiem mākslas mīļotājiem pirmoreiz pēc teju simt gadiem būs iespēja priecāties par Ervē šedevru.

Taču varbūt pats valdzinošākais visā šajā lietā ir pavadvēstule, kas saņemta kopā ar "Elfu zagli". Tā ir pavisam skopa: "Būs vēl."

Vai tas būtu kāds, kurš uzmeklē pazudušus vai nozagtus šedevrus, lai atdotu tos pasaulei? Ja tā — lai kolekcionāri piesargās. Neviens slepens seifs nebūs gana drošs. Mūsu korespondents gaida ar aizturētu elpu. Būs vēl. Mākslas mīļotāji visās pasaules malās uz to noteikti cer!

SATURS

Prologs 5

Pirmā nodaļa. Galīgi apmāta 9

Otrā nodaļa. Elfs zaglis 29

Trešā nodaļa. Gandrīz pagalam 49

Ceturtā nodaļa. Par mata tiesu 82

Piektā nodaļa. Iepazīsimies — kaimiņi 106

Sestā nodaļa. Troļļu garā 126

Septītā nodaļa. Artemīdas templis 148

Astotā nodaļa. Inteliģenta aprunāšanās 197

Devītā nodaļa. Papiņa meitiņa 211

Desmitā nodaļa. Zirga maņa 226

Vienpadsmitā nodaļa. Pēdējās atvadas 279

Epilogs 293

ŠIFRA ATSLĒGA

www.jumava.lv

IZdevējs — apgāds "Jumava", Dzinavu ielā 73, Rīga LV 1011. Iespiests un iesiets SIA "EKLV" tipogrāfijā, Mūkusalas iela 63, Rīgā LV 1004.

Content

Kolfers Oīns Artēmijs Fauls Opāla un viltus

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA GALĪGI APMĀTĀ

OTRA NODAĻA MINHENE, VĀCIJA.

TREŠĀ nodaļa gandriz pagalam

CETURTĀ NODAĻA PAR MATA TIESU

PiEKTA NODAĻA IEPAZĪSIMIES KAIMIŅI

SESTA NODAĻA troĻĻu GARĀ

SEPTĪTĀ NODAĻA ARTEMĪDAs TEMPLIS REGLAMENTA ŪNIJA

ASTOTĀ nodaĻa inteliĢenta APRUNĀŠANĀS

DEVĪTĀ nodaĻa PAPIŅA meitiŅa

DESMITĀ NODAĻA ZIRGA MAŅA

VIENPADSMITĀ NODAĻA PĒDĒJĀS atvadas

epilogs

SATURS