Kolfers Oīns

Artēmijs Fauls un laika paradokss

Oīns Kolfers

Artēmijs Fauls un laika paradokss

.

.

Prologs

FAULU MUIŽA. DUBLINA, ĪRIJA

Labi ja stundu braukuši no skaistās Dublinas uz ziemeļpusi, atradīsiet Faulu īpašumus, kuru robežas pēdējos piecsimt gados neko daudz nav mainījušās.

Pati muižas ēka no lielā ceļa nav saredzama, tā slēpjas aiz ozoliem, ieskauta augsta akmens mūra paralelogramā. Vārti no rūdīta tērauda, uz stabiem uztupinātas kameras. Ja nu laimējas tikt cauri portālam, izvairoties no negaidīta strāvas trieciena, nonāksiet uz sīkiem oļiem nokaisīta ceļa — savulaik tas vijies cauri rūpīgi koptam zālienam, kas tagad sazēlis savvaļas brikšņu krāšņumā.

Jo tuvāk muižai, jo vairāk koku — milzu ozoliem un kastaņām pa vidu saauguši slaikāki oši un vītoli. Par gādīgu roku liecina vienīgi tas, ka piebraucamais ceļš nav aizaudzis ar nezālēm, un vēl gaismekļi, kas līgani karājas virs galvas, it kā nedz kur iekārti, nedz kabeļiem sajūgti-

Daudzu gadsimtu gaitā Faulu muižā risinājušies liela mēroga notikumi. Pēdējos gados tie vērtušies pat maģiski, lai gan vairums Faulu ģimenes locekļu par visu dzīvo neziņā. Viņiem nav ne jausmas par dienu, kad pilnībā tika izgrauts lielais vestibils, — to reizi, kad elfi sūtīja trolli cīnīties ar Artēmiju, ģimenē vecāko dēlu un kriminālo ģēniju. Tobrīd viņam bija divpadsmit gadu. Taču šodien Fauli muižā darbojas pilnīgi legāli. Pie mūriem nepulcējas elfu triecienvienības. Pagrabā nav iespundēts neviens elfu policijas virsnieks. Neviens kentaurs necenšas ielauzties Faulu frekvencēs vai veikt ēkas termālo skenēšanu. Artēmijs ir izlīdzis ar Elfu tautu un ar vienu otru elfu pat cieši sadraudzējies.

Pastrādādams noziegumus, Artēmijs ticis pie krietnas peļņas, taču maksājis vēl jo dārgāk. Tie, kas viņam mīļi, paša shēmošanas dēļ iegrūsti kreņķos, savainoti vai pat nolaupīti. Pēdējos trīs gadus Artēmija vecāki nodzīvojuši pārliecībā, ka dēls ir miris, lai gan īstenībā viņš tikmēr cīnījās ar dēmoniem Pekles priekštelpā. Un atgriezies viņš jutās kā no debesīm nokritis, jo šajā pasaulē viss vienā mierā bija gājis savu gaitu, un nu viņš bija vecākais brālis divgadīgiem dvīņu puikām — Beketam un Mailzam.

PIRMĀ NODAĻA ESPRESO UN SĪRUPS

Artēmijs sēdēja tumšsarkanā vēršādas krēslā, paturēdams acis Beketu un Mailzu. Māti bija iegrūdusi gultā viegla gripa, tēvs ar dakteri nupat bija viņas istabā, un Artēmijs nāca talkā — tikmēr pieskatīja knauķus. Un vai tādiem jaunekļiem maz iedomājama izklaide, kas labāka par vienu otru izglītojošu paraugstundu?

Viņš bija izšķīries par labu ikdienišķam ietērpam — debeszils zīda krekls, smalkvilnas bikses un Gucci botas. Melnie mati atsukāti atpakaļ, atklājot pieri, un vaibsti savilkti līksmīgi, kas, cik dzirdēts, bērniem patīk.

—   Artēmijs grib podiņš? — painteresējās Bekets, tupus rāpus iekārtojies uz tunisiešu paklāja. Puikam mugurā bija tikai zālē novārtīta vestīte, novilkta uz leju, pāri ceļiem.

—   Nē, Beket, — Artēmijs mundri atsaucās. — Es cenšos izskatīties jautrs. Un kur tavs pampers?

—    Pampers, — nospurcās Mailzs, kas uz poda bija iemācījies iet jau četrpadsmit mēnešu vecumā, pie klozeta sakrāvis enciklopēdiju sējumus, lai var uzkāpt tur, kur uzkāpjams.

—    Pampers nē, — sabozās Bekets, ar plaukstu uzplādams pa sīcošu mušu, kas bija iepinusies paša pieķepušajās, gaišajās cirtās. — Bekets pamperu nē.

Artēmijs sprieda, ka auklīte taču noteikti uzvilkusi Beketam pamperu, un uz bridi aizdomājās, diez kur tas tagad.

—   Labi, Beket, — Artēmijs turpināja, — to pampera lietu pagaidām liksim malā un pievērsīsimies šodienas mācību vielai.

—    Šokolāde likta plauktā, — Bekets teica, stiepdams roku uz augšu pēc iedomātās šokolādes.

—  Jā, labi. Šokolāde plauktos mēdz stāvēt.

—    Un espreso, — piebilda Bekets, kam bija īpatna gaume, tostarp kāre pēc šķīstošās espreso kafijas maisiņiem un sīrupa. Visu kopā, vienā tasītē, ja ko tādu izdevās sarīkot. Reiz Beketam bija izdevies dabūt iekšā vairākas karotes šāda brūvējuma, iekams kāds pamanījās viņam to atņemt. Puika ne acu neaizvēra divdesmit astoņas stundas no vietas.

—   Mācīsimies jaunus vārdus, Artēmij? — vaicāja Mailzs, gribēdams drīzāk tikt pie savas burkas ar pelējuma sēnīti, kas stāvēja guļamistabā. — Man ir sperimenti ar profesoru Primātu.

Profesors Primāts bija izbāzts mērkaķis un šad tad arī līdzstrādnieks Mailza laboratorijas darbos. Mīlīgais izbāzenis lielākoties uzturējās ar borosilikātu pildītā kolbā uz sperimentu galda. Artēmijs bija ieprogrammējis mērkaķa rīkli, un tā, reaģējot uz Mailza balsi, spēja izrunāt divpadsmit frāzes, tostarp: Dzīvs, dzīvs\ un Šī diena ieies vēsturē, profesor Mailz.

—   Vēl drusciņ, un varēsi atgriezties savā laboratorijā, — atzinīgi bilda Artēmijs. Mailzs bija kauls no viņa kaula, dzimis zinātnieks. — Ta, puikas, manuprāt, šodien mēs varētu apgūt šo to no restorānu diskursa.

—    Šķaudu puņķi kā tārpi, — teica Bekets, kas itin viegli mēdza aizklīst projām no sarunu temata.

Šī piezīme nāca kā zibens spēriens. Tārpu dienaskārtībā noteikti nebija, lai gan gliemeži — kāpēc gan ne. — Liecies mierā ar tiem tārpiem!

—   Mierā ar tārpiem! — Bekets sabijies atsaucās.

—   Tikai uz mirkli, — Artēmijs mierināja. — Kolīdz būsim izspēlējuši vārdu spēli, varēsi domāt par visu, kas vien ienāk prātā. Un, ja būsi ļoti labiņš, varbūt aizvedīšu tevi pie zirdziņiem.

Jāšana bija vienīgais sports, ar ko Artēmijs nodarbojās. Galvenokārt tāpēc, ka fizisko slodzi lielākoties uzņēmās zirgs.

Bekets paslēja pirkstu pats pret sevi. — Bekets, — viņš lepni teica, tārpus jau gandrīz piemirsis.

Mailzs nopūtās. — Vien-tesis.

Artēmijs jau sāka nožēlot, ka iecerējis mācībstundu, bet, ja reiz sākts, apņēmās visu novest līdz galam.

—   Mailz, nesaukā brāli par vientiesi.

—    I labi, Artēmij. Viņam patīk. Tu tak esi vien-tesis, vai ne, Beket?

—   Bekets vien-tesis, — puišelis priecīgi atsaucās.

Artēmijs saberzēja plaukstas. — Tā, brāļi. Uz priekšu. Iedomājieties, ka sēžat Monmartras kafejnīcā.

—    Parīzē, — sacīja Mailzs, švītīgi sakārtodams no tēva patapināto kaklasaiti.

—   Jā, Parīzē. Un, lai kā jūs censtos palikt nemanāmi, viesmīlis nāks klāt. Ko iesāksiet?

Mazie truli blenza pretim, un Artēmijs jau aizdomājās, ka uzdevums varbūt ir pārlieku grūts. Tad atvieglots, kaut gan mazliet pārsteigts, viņš pamanīja saprāta dzirksti iezibamies Beketa acīs.

—     Mmm… teiksim Sulainim, ka palēkāsim viņam — bucbuc — pa galvu?

Mailzs viņu atzinīgi uzlūkoja. — Esmu ar vien-tesi vienisprātis.

—   Nē! — Artēmijam iešāvās prātā, ka pēdējoreiz, kad kāds mēģinājis viņa miesassargam lēkāt pa galvu, šim kādam vajadzēja rūgti nožēlot. — Vienkārši paslieniet pirkstu un skaidri izrunājiet: ici, garзon.

—   īsi ko?

—    Kas? Nē, Beket, ne jau īsi. — Artēmijs nopūtās. Kā pa celmiem. Kāpa celmiem. Un vēl taču nebija likti lietā ne slaidi, ne jaunais, modificētais lāzera rādāmkociņš, ar ko varēja gan iegaismot vēlamo vārdu, gan izsvilināt caurumu trīskāršā tērauda plāksnē — atkarībā no iestatītā režīma.

—    Mēģināsim visi kopā. Paceļam pirkstu un sakām: ici, garзon. Visi kopā…

Mazuļi darīja, kā vēlēts, karsti vēlēdamies izpatikt savam jukušajam brālim.

—   Ici, garзon, — abi nokliedzās duetā, pacirtuši gaisā pa tuklam pirkstelim. Un tad Mailzs, sašķiebis muti uz vienu pusi, dvīņubrālim iečukstēja: — Artēmijs — vien-tesis.

Artēmijs pacēla rokas. — Padodos. Jūs esat uzvarējuši — pietiek mācīties. Varbūt paglcznosim?

—    Lieliski, — atsaucās Mailzs. — Es gleznošu savu pelējuma burku.

Bekets nespēja noticēt. — Es nemācīšos?

—   Nūja, — Artēmijs mīļi sabužināja brālītim matus, ko acumirklī nožēloja. — Nemācīsies itin neko.

—    Labi. Bekets tagad priecīgs. Re! — Puika atkal paslēja pirkstiņu pāts pret sevi, šoreiz norādot tieši uz plato smaidu, kas rotājās sejā.

Kad tēvs ienāca istabā, trīs dēli bija izstiepušies garšļaukus uz grīdas, līdz elkoņiem noķēpājušies ar guaškrāsām. Medbrāļa pienākumi viņu, pēc visa spriežot, bija nokausējuši, bet citādi tētis bija spirgts un veselīgs un, par spīti mākslīgajai biohibrīdkājai, kustējās gluži kā dzimis sportists. Kāja sastāvēja no pagarināta kaula, titāna protēzes un implantētiem sensoriem, kas Artēmijam senioram ļāva ekstremitāti kustināt ar smadzeņu raidītiem impulsiem. Reizumis vakaros Artēmija tēvs lika lietā mikroviļņu gēla maisiņu, lai mazinātu stīvumu locītavās, bet visādi citādi kāja nekādi neatšķīrās no savas zudušās līdzinieces.

Artēmijs paslējās uz ceļgaliem — notriepies un pilošs.

—    Es te metu mieru franču valodai un sāku spēlēties kopā ar puikām. — Viņš smaidīja, slaucīdams rokas. — Taisnību sakot, tāda brīvības izjūta. Otas likām malā, ķēzījāmies ar pirkstiem. Goda vārds, centos iešmugulēt lekciju par kubismu, bet par to dabūju tikai — re, kā nošļakstīts.

Artēmijs nomanīja, ka tēvs nav tikai saguris. Viņu kaut kas kremta.

Pakāpies nostāk no dvīņiem, tēvs Artēmiju aizvedināja pie grāmatplaukta, kas vienlaidus plājās no grīdas līdz pat griestiem.

—    Kas ir? Mātes gripa pieņemas spēkā?

Artēmija tēvs atbalstījās uz elektrificēto kāpnīšu stieņa, lai atvieglotu slodzi, kas gūlās uz mākslīgās kājas. No skata rādījās savāds — tāds viņš vēl nebija redzēts.-

Tagad kļuva skaidrs, ka tēvs ir no tiesas noraizējies. Artēmijs Fauls seniors bija pārbijies.

—   Tēt?

Artēmijs seniors kāpnīšu šķērsli sagrāba tik cieši, ka koks nokrakšķēja. Pavēra muti, lai ko teiktu, bet tad, pēc visa spriežot, pārdomāja.

Tagad ari Artēmijs sāka uztraukties. — Tēvs, runā taču!

—   Protams, — tēvs piepeši uztrūkās, it kā tikai nule atjēdzis, kur atrodas. — Man tev jāsaka…

Tad viņam no acs kaktiņa izritēja asara, nokrita uz krekla, uz gaišzilā fona iezīmējās tumšzils plankumiņš.

—   Atceros, kad pirmoreiz ieraudzīju tavu māti, — viņš ierunājās. — Biju Londonā, privātā Efeju līgas ballītē. Istaba pilna ķēmu, un es pats negantākais. Viņa mani pārvērta, Artij. Salauza man sirdi un tad salika atkal kopā. Endželīna man izglāba dzīvību.Tagad…

Artēmijs samanīja, ka nervi uzdod. Asinis iedimdējās ausīs kā Atlantijas okeāna bangas.

—   Māte mirst? Tēt? To tu gribi man pateikt?

Doma šķita smieklīga. Neiespējama.

Tēvs sablisinājās, it kā atmozdamies no sapņa.

—   Nē, ja vien Faulu vīriem te kas sakāms, vai ne, ko, dēls? Nupat ir īstais brīdis, lai pierādītu, ka reputāciju tu neesi pircis par viltotu naudu. — Artēmija seniora acīs iesvēlās izmisums. — Lai kas mums darāms, dēls. Lai ko tas maksātu.

Artēmijs juta pakrūtē uzbangojam paniku.

Lai kas mums darāms?

Nomierinies, viņš pats sev piekodināja. Tu vari visu nokārtot.

Visu viņš nezināja, tomēr saprātīgi sprieda — lai kas mātei kaiš, viss vēršams par labu ar vienu kārtīgu maģijas iešprici.

—  Tēt, — viņš klusu ieprasījās, — vai dakteris jau projām?

Uz bridi šķita, ka šis jautājums Artēmiju senioru apmulsinājis, tad viņš attapās.

—    Projām? Nē. Viņš ir vestibilā. Man likās — tu gribēsi ar viņu aprunāties. Ja nu es pats kaut ko esmu palaidis garām.

Artēmijs gandrīz nemaz nebrīnījās, vestibilā ieraudzījis Eiropas labāko ekspertu reto slimību jomā — doktoru Hansu Salki, kas līdz šim muižā nebija manīts. Dabiski, tēvs saucis Salki, kad Endželīnas I'"aulas stāvoklis sāka strauji pasliktināties. Salke gaidīja zem filigrāni izstrādātā Faulu ģerboņa, pie kājām kā milzu vabole ādas ceļasoma. Pelēko lietusmēteli viņš bija cieši apjozis ap vidukli un ar savu asistenti runāja paceltā balsi.

Doktors bija viscaur ass un skarbs — no striktās matu šķirtnes līdz izcilni asajiem vaigukauliem un smailajam degunam. Aceņu slīpētā stikla ovāli palielināja Salkes zilās acis, un mutes sprauga sejā cirtās jšķība — no kreisās puses lejup uz labo, turklāt, viņam runājot, nemaz nekustējās.

—   Visus simptomus, — viņš teica ar nepārprotamu vācu akcentu. — Visās datubāzēs, saprotat?

Asistente, smalka jaunkundzīte dārgā, pelēkā kostīmā, vairākkārt piekrītoši pamāja, instrukcijas ievadīdama savā viedtālrunī.

—   Arī tajās, kas universitātēm? — viņa apvaicājās.

—    Visās, — Salke atspēra, nepacietīgi noklanīdams galvu. — Vai tad es neteicu — visās? Nesaprotat akcenta dēļ? Jo es nāku no vāciešiem?

—   Atvainojiet, doktor, — asistente žēli novilka. — Visās, protams.

Artēmijs, pastiepis roku, devās klāt doktoram Salkcm. Doktora roka palika, kur bijusi.

—   Infekcija, Faula jaunkungs, — viņš teica, nedz attaisnodamies, nedz izteikdams līdzjūtību. — Joprojām nav skaidrs, vai jūsu māte ir infekcioza.

Artēmijs iecirta nagus plaukstās un vienu roku aizslidināja aiz muguras. Skaidrs, ka dakterim bija taisnība.

—   Neesam tikušies, dakter. Vai jūs būtu tik laipns un aprakstītu manas mātes slimību, simptomus?

Dakteris saīga un aizsvilās. — Labi, jaunais cilvēk, bet neesmu radis kārtot darījumus ar bērniem, tāpēc nebūs nekādas cukurošanās.

Artēmijs norīstījās, rīkle piepeši likās izkaltusi.

Cukurošanās.

—  Jūsu mātes slimība, šķiet, ir vēl nepieredzēta, — Salke pauda, uzsitis knipi, kas asistentei lika sastingt uz vietas. — Ciktāl varu spriest, orgāni iziet no ierindas.

—    Kuri?

—    Visi, — vēstīja Salke. — Vajadzīgs aprīkojums no manas Trīsvienības koledžas laboratorijas. Jūsu māte, protams, nav pārvietojama. Mana asistente, Buka jaunkundze, viņu pieskatīs, līdz atgriezīšos. Buka jaunkundze ir ne vien mana aģente, bet arī lieliska medmāsa. Laba kombinācija, ne?

Ar acs kaktiņu Artēmijs manīja Buka jaunkundzi aizsprūkam ap stūri, rosīgi darbojoties ar viedtālruni. Atlika cerība, ka aģente/medmāsa jo cītīgāk izpaudīsies, rūpējoties par viņa māti.

—    Laikam gan. Un tie orgāni? Visi?

Salke negrasījās atkārtot to, kas jau teikts. — Vilkēde, taču agresīvā formā, komplektā ar Laima slimību trešajā stadijā. Reiz man bijis pacients no Amazones baseina ar līdzīgiem simptomiem, bet ne tik izteiktiem. Ņemot vērā šo stāvokli, jūsu mātei atlikušas skaitītas dienas. Taisnību sakot, diez vai mums maz pietiks laika, lai veiktu pilnvērtīgas analīzes. Atliek cerēt uz brīnumu, un, ciktāl varu paļauties uz savu bagātīgo pieredzi, brīnumu nav.

—    Varbūt tomēr ir gan, — Artēmijs izklaidīgi nomurmināja.

Salke pacēla somu. — Paļaujieties uz zinātni, jaunais cilvēk, —

dakteris viņam lika pie sirds.— Zinātne jūsu mātei līdzēs daudz labāk nekā sazin kādi mistiski spēki.

Atvēris ārdurvis, Artēmijs noskatījās, kā Salke pa lieveņa kāpnēm nokāpj līdz savam Mercedes Benz. Automašīna bija tikpat pelēka kā plušķainie mākoņi virs galvas.

Zinātnei vairs nav laika, nodomāja īru pusaudzis. Atliek tikai maģija.

Kad Artēmijs atgriezās savā kabinetā, tur uz paklāja sēdēja tēvs, un Bekets rāpaļājās viņam pāri krustu šķērsu kā mērkaķēns.

—   Tagad varu ieiet pie mātes? — Artēmijs noprasīja.

—  Jā, — teica Artēmijs seniors. — Ej, izpēti visu labi. Izmeklēšanā noskaidro visus simptomus.

Izmeklēšanā, Artēmijs nodomāja. Priekšā grūti laiki.

Sulainis, Artēmija lempīgais miesassargs, gaidīja kāpņu pakājē, ietērpies pilnā kendo bruņutērpā; ķiveres sejsegs bija aizlocīts uz augšu, zem tā vīdēja daudz pieredzējušais vaigs.

—     Biju dodžo, spēkojos ar hologrammu, — viņš skaidroja. — Jūsu tēvs mani pasauca — lai es nākot tūliņ. Kas ir?

—   Māte, — Artēmijs atsaucās, iedams viņam garām. — Smagi slima. Iešu skatīties, ko varu līdzēt.

Krūšuplatei šķindot, Sulainis steidzās nopakaļ. — Uzmanieties, Artēmij. Maģija nav nekāda zinātne. To nevar kontrolēt. Negribēsiet taču Faula kundzi netīšām iegrūst vēl lielākā postā.

Artēmijs jau bija kāpņu augšgalā un uz guļamistabas durvju pusi sniedzās tik nedroši, it kā misiņa rokturim būtu pieslēgta elektrība.

—    Baidos, ka nekas ļaunāks vairs nemaz nav iedomājams…

Istabā Artēmijs iegāja viens, miesassargs palika ārpusē, vilkdams nost kendo galvassegu un hon-nuri krūšubruņas. Apakšā bija treniņtērps, nevis ierastās platstaru bikses. Uz krūtīm un muguras rotājās sviedros piemirkuši plankumi, bet Sulainis atvairīja vēlmi tūliņ iet dušā un palika stāvam sardzē pie durvīm, labi zinādams, ka uzkrītoši ausīties nedrīkst, tomēr ļoti gribēdams.

Sulainis cilvēku pasaulē bija vienīgais, kam Artēmija piedzīvojumi ar maģiju bija zināmi visā pilnībā. Visās dēkās un avantūrās viņš savam nepilngadīgajam aizbilstamajam bija stāvējis līdzās, cīnījies ar elfiem un cilvēkiem teju visos pasaules kontinentos. Bet uz Pekles priekštelpu Artēmijs laikā bija aizceļojis viens pats un atgriezies jau citāds. Tagad aizbilstamais bija pa daļai maģiska būtne, un ne tikai tāpēc, ka paša kreisā redzokļa vietā pierē nu sprikstīja kapteines Hollijas Kniepas kastaņbrūnā acs. Ceļā no Zemes uz Pekles priekštelpu un pēcākajā atceļā Artēmijs, laikstraumē atomu līmenī sajaucies ar elfu izcelsmes ceļabiedriem, bija pamanījies nočiept dažas maģijas šķieznas. Pārradies no Pekles priekštelpas, viņš vecākiem neatvairāmas mesmerizācijas ceļā ieteica — lai tie abi vienkārši nedomā, diez kur dēls kavējies pēdējos gadus. Plāns nebija no smalkākajiem, jo ziņa par Artēmija pazušanu bija apskrējusi visu pasauli un tika piesaukta ikreiz, kolīdz Faulu vārds uzpeldēja jebkādā sakarā. Taču, pirms bija izdevies tikt pie RUĶu atmiņas šķīstīšanas aparatūras vai tādu izstrādāt pašam, vajadzēja samierināties vismaz ar to, kas pieejams. Vecākus viņš rosināja ikreiz, kad kāds apjautājās par dēlu, paziņot, ka tā ir ģimenes lieta, un palūgt, lai citi nelaužas viņu privātajā dzīvē.

Artēmijs ir burvju cilvēks, Sulainis nodomāja. Otra tāda nav.

Un nupat Sulainis bija dabūjis zināt, ka Artēmijs grasās likt lietā maģiju, lai pamēģinātu izdziedēt māti.Ta bija bīstama spēle — maģija Artēmijam nebija dabas dota dāvana. Puika it labi vienus simptomus varēja novērst, vietā pagādādams gluži citus.

Vecāku guļamistabā Artēmijs iesoļoja lēnām. Dvīņi tur šaudījās iekšā un ārā, lai kāda stunda, klupa iekšā baldahīna gultā, lai cīnītos ar vecākiem, kas pret iebrukumu splvi iebilda. Artēmijs tā savu mūžu nebija izrīkojies. Viņa bērnudienās valdīja kārtība un disciplīna.

Pirms ienāc, vienmēr pieklauvē, Artēmij, tēvs bija mācījis. Tas nozīmē, ka tu mūs cieni.

Bet tēvs vairs nebija tāds kā senāk. Pirms septiņiem gadiem iepazinis tuvīnas nāves elpu, nu viņš zināja, kas tiešām ir no svara. Tagad viņš ikkurā brīdī bija gatavs dēlēnus apmīļot un ar viņiem kopā izjandalēties pa gultu.

Man tas jau garām, Artēmijs domāja. Es esmu par vecu, lai ar tēvu jandalētos.

Māte bija citāda. Allaž atsaucīga, ja neskaita ikbrīža depresiju, kādā viņa ieslīga tai laikā, kad tēvs bija pazudis bez vēsts. Bet elfu maģija un mīļotā vīra atgriešanās visu bija vērtusi uz labu, un nu viņa bija tāda pati kā senāk. Pareizāk — bija līdz šim.

Artēmijs gāja lēnītiņām, bīdamies kam nekam uzgrūsties. Piesardzīgi viņš spēra soļus pa paklāju, cenzdamies neuzkāpt grīdsegā ieaustajām vīnstīgām.

Nekāp virsū rakstiņiem, citādi nāks nelaime.

Tā viņš bija ieradis kopš mazām dienām, seno ticējumu bija pačukstējis tēvs. Artēmijs to vienmēr turēja prātā un paklāja vīnstīgām vairījās pieskarties pat ar kurpes purngalu, bīdamies no tām kā no mēra.

Gulta ar baldahīnu istabas viņā galā tinās aizkaros un saules gaismā. Vēdīja viegls vējiņš, zīdu ņirbinādams kā pirātu kuģa buras.

Mātes roka bija pārkārusies pār gultas malu. Bāla un vāja.

Uzmācās šausmas. Vēl vakar mātei nekas nekaitēja. Drusku gan šņaukājās, taču citādi — mīļa, smaidīga.

—   Māt, — viņš izspēra, samanījis viņas seju un juzdamies tā, it kā vārds no paša mutes būtu izsists ar sišanu.

Neiedomājami. Divdesmit četrās stundās māte bija pārvērtusies par teju ģindeni. Vaigukauli iezīmējās asi, acis iegrimušas dziji dobuļos.

Tikai mieru, Artēmijs sev piekodināja. Nieka dažas sekundes, tad māte būs vesela, un gan tad noskaidrošu, kas te lēcies.

Endželīnas Faulas skaistie mati bija sametušies sīkās, nespodrās sprogās, šķipsnas klāja spilvenu kā zirnekļa tīmeklis. Un miesas poras izgaroja savādu smārdu.

Lilijas, Artēmijs atskārta. Saldenas, tomēr ar slimības dvaku.

Piepeši Endželīna atvēra acis, panikā ieplestas. Mugura izliecās, caur krampjos savilkto elpvadu viņa ierāva gaisu, savicinādama sažņaugtas plaukstas. Tikpat negaidīti viņa atšļuka atpakaļ, un vienu baisu mirkli Artēmijs domāja, ka māte ir mirusi.

Bet tad plaksti notrīsēja un viņa pastiepa pretim roku.

—   Artij, — viņa tik tikko čukstēja. — Tik neparasts sapnis. — Teikums bija pavisam īsiņš, taču prasīja sazin cik ilgu laiku, ik pēc vārda vajadzēja ievilkt sēcošu elpu.

Artēmijs saņēma mātes roku. Tik vāja. Daži kauliņi.

—   Bet varbūt esmu nomodā un tā cita dzīve ir sapnis.

Bija sāpīgi klausīties, atmiņā atausa tās lēkmes, kas māti savulaik mocīja.

—  Tu esi nomodā, māt, un es esmu tepat. Tev ir viegls karsonis, neliela atūdeņošanās, nekā vairāk. Nav ko uztraukties.

—    Kā es varu būt nomodā, Artij? — Endželīnas acis tumšajos dobuļos pretim vērās rimtas. — Jūtu, ka mirstu. Kā es varu būt nomodā, ja to jūtu?

Artēmija viltotais miers acumirklī pagaisa kā nebijis.

—  T-tas… tas no dmdža, — viņš izstomīja. — Viss rādās mazliet dīvains. Gan viss būs labi. Apsolu.

Endželīna aizvēra acis. — Un mans dēls solījumus tur, es zinu. Kur tu biji pēdējos gadus, Artij? Mēs tik ļoti raizējāmies. Kāpēc tev nav septiņpadsmit gadu?

Slimības murgos Endželīnai Faulai bija izdevies pašķirt maģijas šķidrautu un saredzēt patiesību. Viņa saprata, ka dēls, pazudis veselus trīs gadus, pārradies tikpat vecs, kāds bijis pazušanas brīdī.

—    Man ir četrpadsmit, māt. Nu jau gandrīz piecpadsmit, vēl puika. Būšu puika vēl kādu laiciņu. Tagad ver acis ciet, un, kad atkal atvērsi, viss būs labi.

—   Ko tu esi nodarījis manām domām, Artēmij? No kurienes tev tādas spējas?

Artēmijs jau svīda. Istaba tik silta, smārds tik šķebīgs, pats uztraucies.

Viņa zina. Māte zina. Ja tu māti izdziedēsi, vai viņa visu atminēsies

Lai paliek. Gan jau vēlāk nokārtosies. Tagad galvenais — māti savest kārtībā.

Viņš sažņaudza vāro plaukstu un manīja, kā nošņirkst kauli. Tūliņ, jau otro reizi, māte tiks pakļauta maģijas terapijai.

Maģija Artēmijam nebija dota no dabas, un ikreiz, kad viņš to lika lietā, galvā iecirtās it kā zibens šautra. Viņš bija cilvēks, tomēr elfu maģijas likumības vairāk vai mazāk darbojās arī šajā gadījumā. Vajadzēja rīt tabletes pret jūrasslimību, pirms kādā namā gadījās iet iekšā neaicinātam, un pilnmēness laikā Artēmijs nereti bija atrodams bibliotēkā, kur pilnā skaļumā klausījās mūziku, lai apslāpētu balsis galvā. Lielā maģisko būtņu kopiena. Elfu rase bija uzkrājusi iedarbīgas atmiņas, kas ikkatrā mēdza uzbrāzties kā kailu emociju paisuma vilnis, līdzi raudams migrēnas lēkmes.

Ne reizi vien Artēmijs bija iedomājies, ka maģiju čiept tomēr nevajadzēja, bet pēdējā laikā simptomi bija mazinājušies. No migrēnas ne miņas, no nelabuma — tāpat. Varbūt smadzenes bija iemācījušās sadzīvot ar domu, ka tagad nodotas maģiskas būtnes kalpībā.

Maigi satvēris mātes pirkstus, Artēmijs aizmiedza acis un koncentrējās.

Maģija. Tikai maģija.

Maģija bija pati sev noteicēja — to vajadzēja valdīt. Ja domās kur aizklīdīsi, sāņus aizklīdis arī maģija, un, acis atvēris, ieraudzīsi māti tikpat slimu kā iepriekš, tikai ar matiem, kas citā krāsā.

Dziedē, viņš domāja. Atlabsti, māt\

Maģija atsaucās, iekņudējās viscaur ķermenī, iestrāvojās. Zilās dzirkstis savirmojās ap delnas locītavām kā sīku grunduļu bari. It kā

Artēmijs iedomājās māti labākos laikos. Āda starojoša, acis — laimē mirdzošas. Atsauca atmiņā viņas smieklus, pieskārienu dēla vaigam. Cik stipri viņa mīlējusi savu ģimeni.

To es gribu.

Samanījušas viņa gribu, dzirkstis iezīdās Endželīnā Faulā, iesūcās viņas plaukstā, locītavā, kā virves aptinās ap izdēdējušajiem delmiem. Artēmijs saņēmās vēl stiprāk, un maģijas dzirksteļu upe no viņa pirkstiem iešalca mātes miesās.

Dziedē, viņš domās daudzināja. Iznīdē to kaiti.

Maģiju viņš lika lietā neba pirmoreiz, taču šoreiz bija citādi. Jautās pretestība, it kā mātes organisms liegtos būt dziedējams un maģijas varai turētos pretim. Tikušas uz ādas, dzirkstis nočūkstēja, salēcās un izgaisa.

Vēl, Artēmijs neatlaidās. Vēl.

Viņš centās, cik spēka, nelikdamies ne zinis nedz par baisajām galvassāpēm, nedz uzbrūkošo nelabumu.

Atlabsti, māt!

Maģija, māti savā apvalkā ievīstījusi kā Ēģiptes mūmiju, pašāvās ķermenim apakšā un pacēla to gaisā, centimetrus piecpadsmit virs matrača. Endželīnā Faula trīsēja un vaidēja, no porām izvirda izgarojumi, kas, saskrējušies ar zilajām dzirkstīm, nočūkstēdami pagaisa.

Viņai sāp, Artēmijs noprata, pašķielējis ar vienu aci. Briesmīgi. Bet tagad nedrīkst atkāpties.

Viņš saņēmās, cik spēka, no visiem locekļiem sasaukdams kopā ik pēdējo maģijas dzirkstīti.

Viss. Līdz pēdējam.

Maģija Artēmijam bija nākusi no malas; to viņš bija nozadzis un tagad — kā dziednieks — lika lietā visu līdz pēdējai dzirkstelītei. Tomēr nepietika. Nē, vēl vairāk. Slimība pieņēmās spēkā. Atvairīja ik zilo vilni, dzirkstis apslāpēja, apdzēsa, izkaisīja gaisā.

Kaut kas nav, kā vajag, Artēmijs sprieda, juzdams briestam dusmas, kreisajā acī iedzēla sāpe. Nav pareizi.

Pēdējā maģijas dzirkstelīte no miesas aizšāvās ar spēku, un Artēmijs, nogrūsts no gultas malas, aizkūleņoja pa grīdu, līdz attapās iesviests guļamkrēslā. Endželīnā Faula noraustījās, tad atšļuka pēlī.

Viņas miesa mirka savādā, biezā, dzidrā želejā. Tajā sprikstīja un dzisa maģijas dzirkstis, un želeja kusa un zuda acu priekšā.

Galvu rokās saķēris, Artēmijs kluknēja, gaidīdams, kad galvā beigs griezties haoss, viņš nespēja nedz pakustēties, nedz ko domāt. Paša sēcošā elpa kā smilšpapīrs skrāpējās gar galvaskausa kauliem. Pēc laiciņa sāpes rimās, pagaisdamas sāpju atbalsīs, un saraustītie vārdi sakārtojās teikumos.

Maģijas vairs nav. Viss iztērēts. Esmu caurcaurēm cilvēks.

Saklausījis nočīkstam durvis, Artēmijs atvēra acis: pretim raižpilni vērās Sulainis un tēvs.

—     Dzirdējām blīkšķi. Kriti? — Artēmijs seniors satvēra dēlu pie elkoņa. — Nevajadzēja tevi te laist vienu pašu, bet man likās, ka varēsi ko nebūt līdzēt. Tev taču ir spējas, es zinu. Cerēju… — Sakārtojis dēlam kreklu, Artēmijs seniors paplikšķināja viņam pa pleciem. — Stulbi no manas puses.

Nokratījis tēva rokas, Artēmijs aiztenterēja pie slimās mātes gultas. Pietika ar vienu skatienu, lai būtu skaidrs tas, kas jau tāpat bija zināms. Māti izdziedēt nebija izdevies. Vaigos rozes neziedēja, elpa bija tikpat smaga.

Vēl sliktāk. Ko es esmu sastrādājis ?

—   Kas ir? — tēvs izspēra. — Kas, ellē, viņai kaiš? Ja tā turpināsies, pēc nedēļas Endžclīna būs…

Sulainis viņu skarbi pārtrauca. — Kungi, tagad nav ko lieki vārstīt muti. Mums visiem ir kontakti, kas varētu viest kādu skaidrību jautājumā par to, kas piemeklējis Faula kundzi. Ļautiņi, par ko negribētos domāt, ka viņi te tā vai citādi iejaukti. Sadabūsim viņus rokā un atvedīsim šurp, cik drīz vien iespējams. Lai pases, vīzas un tamlīdzīgi štrunti pastāv pie ratiem: kas darāms — darāms.

Artēmijs seniors māja ar galvu — vispirms gausāk, tad arvien sparīgāk.

—  Jā! Jā, velis ar ārā. Vēl jau viss nav norakstīts. Mana Endžclīna ir cīnītāja — vai ne, mīlulīt?

Viņš saņēma sievas roku tā, it kā tā būtu darināta no smalkākā kristāla. Endželīna nedz atsaucās, nedz kā citādi lika manīt, ka dzirdējusi. — Par manām fantomsāpēm esam runājuši ar visiem Eiropas alternatīvajiem mediķiem, varbūt kāds te varētu ko līdzēt.

—    Zinu vienu ķīnieti, — ierunājās Sulainis. — Viņš dienēja pie Ko madāmas miesassargu akadēmijā. Ar drogām strādāja tīros brīnumus. Dzīvoja augšā, kalnos. No mājām laukā nav spēris ne soli, bet spers, ja es palūgšu.

.— Labi, — sacīja Artēmijs seniors. — Jo vairāk viedokļu, jo labāk. — Viņš uzlūkoja dēlu. — Paklau, Artij, ja pazīsti kādu, kas var līdzēt… Vienalga ko. Varbūt no pagrīdes…

Visai uzkrītošo, garpēterī uzvilkto gredzenu Artēmijs aizgrieza otrādi un samiedza plaukstā. Gredzens bija maskēta elfu sakaru ierīce.

—   Jā, — viņš atsaucās. — Ar vienu otru tur, lejā, es varētu sazināties gan.

OTRĀ NODAĻA LIELĀKAIS PASAULĒ

SOMU LĪCIS BALTIJAS JŪRA

Gigantiskais jūras čūslis krakens ar spurotajiem, spirālveidīgajiem taustekļiem tiecās augšup, kur okeānam virsma, uzblīdušais rumpis vilkās līdzi. Vienīgā acs valbījās kā apsēstībā, un izliektais knābis, tik liels kā šonera priekšgals, stāvēja plati vaļā, ļaudams ūdenim ar joni plūst caur vilnījošām žaunām.

Krakens bija izbadējies, un, kolīdz samanīja kruiza prāmi, sīkajās smadzenēs vietas pietika vienai vienīgai domai.

Nogalināt… Nogalināt… NOGALINĀT…

—   Pēdējā pundurpļurza,— nošķcndējās Reglamenta Ūnijas Ķerstakļu spēku kapteine Hollija Kniepa, atslēgdama skaņu ķiverē iesūtītajai audiodatnci. — Pirmām kārtām krakenam nav nekādu taustekļu, un, ja runājam par to nogalināt… nogalināt… nogalināt…

—   Zinu, — ausī atsaucās Foals, misijas dispečers. — Man likās, tev šādas rindas varētu iet pie sirds. Nu, ko pasmieties. Maz atceries, kā to dara?

I lollijai smiekli nenāca. — Cilvēkiem, Foal, tas ir tik raksturīgi — paņemt kaut ko caurcaurēm dabisku un pataisīt par pekles izdzimumu. Krakenicm ir maiga daba, bet cilvēki viņus iztēlo par kaut kādiem slepkavnieciskiem milzu kalmāricm. Nogalināt… nogalināt… nogalināt. Lika pagaidīt!

—   Nūū, Hollij, tā taču tikai lubu literatūra. It kā tu nezinātu, kādi ir cilvēki un ko visu neiztēlojas. Liecies mierā.

Foalam bija taisnība. Ja viņa uzvilktos ikreiz, kad cilvēki plašsaziņas līdzekļos izplata blēņu stāstus par mītiskām radībām, augu mūžu vajadzētu aizvadīt, vāroties dusmās. Gadsimtu gaitā zaņķeri elfus bija manījuši labi ja ar acs kaktiņu un to pašu drusciņu patiesības sagrozījuši līdz nepazīšanai.

Lai paliek. Starp zaņkeriem jau gadās ari viens otrs krietnāks. Atceries Artēmiju un Sulaini!

—    Redzēji to cilvēku filmu, kur kentauri? — Hollija uzrunāja kentauru ķiveres sakaru kanāla viņā galā. — Tik cildeni un sportiski. Se jums mans zobens, majestāte, tad dosimies medību priekos. Muskuļoti kentauri! Par to gan sasmējos.

Tupēdams tūkstošiem jūdžu projām, kaut kur Zemes mantijā zem Īrijas, Reglamenta Ūnijas Ķerstakļu spēku tehniskais konsultants Foals paberzēja savu aptukušo vēderu.

—    I Iollij,tas nu bija skarbi. Kabalīnei mans puncltis mīļš.

Kamēr Hollija ar Artēmiju Faulu glāba Pekles priekštelpas dēmonus, Foals bija apņēmis sievu jeb piesējies, kā šo lietu dēvēja kentauri. Trijos Hollijas prombūtnes gados daudz kas bija mainījies, un tagad viņai reizumis bija jāatzīst, ka visu nemaz neizdodas paturēt prātā. Foalam bija jauna sieviņa un tāpēc mazāk laika. Senais draugs Ķeza Vaktiņš bija uzkalpojies par RŪĶu komandieri, un viņa atkal strādāja glābējos — krakensargu vienībā.

—     Piedod, draugs. Nejauki izrunājos, — Hollija atvainojās. — Man jau arī tavs puncis patīk. Tīri žēl, ka nedabūju to redzēt, apjoztu ar pavadu.

—   Man tāpat. Nākamreiz!

Hollija pasmaidīja. — Nūja. Kā gan citādi.

Kentauru sabiedrībā bija spēkā sena tradīcija — ērzeļiem pieklājās apņemt vairākas sievas, bet Kabalīne bija mūsdienīgs elfs, un Hollija šaubījās, vai viņa mājās ciestu vēl kādu draisku ķēvīti.

—   Neuztraucies. Joks!

—   Lai tā būtu, jo šonedēļ abas ar Kabalīni satiksimies minerālūdens vannās.

—    Kā jaunais aprīkojums? — Foals steigšus mainīja tematu.

Hollija plati izpleta rokas — vējš ņirbinājās ap pirkstiem, lejā kā

zili baltas svēdras garām šāvās Baltijas jūra.

—   Brīnišķīgs, — viņa ziņoja. — Neizsakāmi brīnišķīgs.

RŪĶu kapteine Hollija Kniepa platos, laiskos lokos riņķoja virs Helsinkiem, ar baudu plaušās vilkdama ķiveres izfiltrēto spirgto Skandināvijas gaisu. Pēc vietējā laika bija tieši pieci no rīta, un austošā saule atvizēja Uspenska katedrāles kupola zelta sīpolā. Pilsētas izslavētajā tirgus laukumā jau kustēja prožektoru ugunis — tur tirgotāji saradās uz darbu rīta cēlienā un pārcentīgi politiķu padomnieki brauca uz pilsētas domes zilpelēko ēku.

Hollijas mērķis atradās nostāk no vietas, kam pēc neilga brīža bija lemts pārtapt ļaužu pilnā tirgū. Viņa pakustināja pirkstus, un bruņucimdos iebūvētie sensori kustības pārtulkoja komandās uz muguras piestiprinātajiem mehāniskajiem spārniem; pa spirāli lejup viņa laidās uz mazo Unisāri saliņu, kas vīdēja netālu no ostas.

—    Ķermeņa sensori labie, — viņa atzina. — Ļoti jutīgi.

—    Vēl mazliet, un tu justos tieši kā putns, — Foals atsaucās.

—    Varbūt gribi integrēties?

—   Paldies, nē, — Hollija steigšus atteica. Lidot viņai patika, tomēr ne tik ļoti, lai gribētos, ka RŪĶu ķirurgs smadzenītēs iešuj pāris implantu.

—    Labs ir, kapteine Kniepa, — Foals piepeši ierunājās lietišķi.

—    Pirmsoperācijas pārbaude. Palūgšu SIMu.

SIMs bija pārbaude, obligāta katram glābēju virsniekam, kas tuvojās operācijas zonai. Spārni, ieroči un mājupceļš.

Hollija uzmeta aci caurspīdīgajiem rādījumiem uz ķiveres sejsega.

—    Barošanas bloks pilns. Ieroči zaļi. Spārni un kombinezons funkcionē pilnībā. Sarkanu gaismiņu nav.

—   Lieliski, — atsaucās Foals. — Septiņreiz nomēri. Mūsu monitori ir vienisprātis.

Hollija dzirdēja noklakšķam taustiņus — Foals ievadīja ziņas misijas dienasgrāmatā. Foals izcēlās ar nerūsošu mīlestību uz veclaiku tastatūrām, lai gan pats bija patentējis izcili efektīvu virtuālu tastatūru: v-tastu.

—    Neaizmirsti, Hollij, ka ej tikai izlūkos. Laidies lejā un pārbaudi sensoru. Pariktēm ir vairāk nekā divsimt gadu, un jādomā, ka vaina ir ne tikai tur, ka viss vienkārši pārkarsis. Ej tikai tur, kur es teikšu, un labo to, ko saku. Nekādas patvaļīgas šaudīšanās! Saprati?

Hollija nicīgi nospurcās. — Tagad man ir skaidrs, ko tādu Kabalīne tevī atradusi. To šarmu!

Foals nogrudzinājās. — Man, Hollij, tamlīdzīgas dzēlības tagad kā pīlei ūdens. Laulība iesveļ labsirdībā.

—   Labsirdībā? Noticēšu tikai tad, kad desmit minūtes izcietīsi vienā istabā ar Mulču, ne pakavu nenovicinājis.

Punduris Mulčs Rakums Hollijai un Foalam bija gadījies gan ienaidniekos, gan kolēģos, gan draugos. Dzīves lielākie prieki viņam saistījās ar stūķēšanu ģīmī — bez visa cita arī tas krita uz nerviem pundura daudzajiem ienaidniekiem, kolēģiem un draugiem.

—   Varbūt der laulībā aizvadīt vēl kādus gadiņus, lai topu tik loti labsirdīgs. Taisnību sakot, pāris gadsimtus.

Sejsegā sala kā putu ieskauta tonzūra tagad vīdēja pavisam tuvu. Pietiek tērgāt, jāķeras pie lietas, lai gan gribējās pariņķot gatavības režīmā un papļāpāt vēl. Bija sajūta, ka pēc atgriešanās no Pekles priekštelpas ar Foalu pa īstam iznācis parunāties tikai tagad. Aizritējušajos trijos gados Foals bija piedzīvojis visu ko, kamēr Hollija, viņasprāt, bija aizlaidusies tikai uz dažām stundiņām un, kaut gan vecāka nebija kļuvusi, tomēr nokāvās ar aizdomām, ka šie gadi viņai nokrāpti. RŪĶu psihiatrs būtu izskaidrojis, ka viņa cieš no depresijas, ko izraisījusi pārvietošanās laikā, un piedāvātu jauku, mundrinošu špricīti. Par laimes špricītēm Hollija domāja apmēram to pašu, ko par smadzeņu implantiem.

—   Eju, — viņa strupi noteica. Pēc atskaites par Pekles priekštelpu šis bija viņas pirmais personiskais uzdevums, un ziņojumam pienācās būt perfektam — pat par nieka krakensardzes apgaitu.

—    Redzu, — ieteicās Foals. — Tu sensoru redzi?

Uz salas bija četri biosensori, kas raidīja informāciju uz Ķerstakļu pārvaldi. Trīs Hollijas ķiveres sejsegā pulsēja gaišzaļi. Ceturtais sensors bija sarkans. Sarkanais varēja nozīmēt visu ko. Šajā reizē visi rādījumi bija virs normas. Temperatūra, sirdsdarbības ritms, smadzeņu aktivitāte. Visi bīstami augstu.

—   Droši vien bojāts,— Foals skaidroja. — Citādi pārējie sensori arī ziņotu ko līdzīgu.

—   Ir! Spēcīgs signāls.

—   Labi. Ieslēdz vairogu un tuvojies.

Hollija strauji pacirta zodu pa kreisi, tā ka sprands nokrakšķēja, — tā viņa mēdza aktivizēt maģiju. Kustība nebija obligāta, jo maģija pa lielākai daļai bija smadzeņu funkcija, taču katram elfam te bija savs knifiņš. Ļāvusi strāvām ieplūst locekļos, viņa izvibrējās laukā no redzamības spektra. Kūsājamais kombinezons pieskaņojās frekvencei un pastiprināja to, tā ka zudumā negāja ne sīkākā maģijas spriksts.

—    Esmu neredzama, eju, — viņa apstiprināja.

—   Sapratu, — kentaurs atsaucās. — Piesargies, Hollij, videoierakstu skatīsies komandieris Vaktiņš, tāpēc dari tikai to, kas likts.

—   Vai tu liec manīt, ka man šad un tad gadās atkāpties no instrukcijām? — Hollija tēlotās šausmās izsaucās.

Foals nosmīkņāja. — Es lieku manīt, ka pašai sava instrukciju eksemplāra tev droši vien nemaz nav un, pat ja ir, tas pavisam noteikti ne reizi nav vērts vaļā.

Vārds vietā, Hollija nodomāja, laizdamās lejup, lai piezemētos uz Unisāri virsmas.

Par pasaulē lielākajiem dzīvniekiem tiek uzskatīti vaļi. Nav taisnība. Krakeni var būt piecus kilometrus gari, un tie devuši vielu skandināvu leģendām kopš trīspadsmitā gadsimta, kad uzniruši Orvara Oddra sāgā kā baigie lingbakri. Agrīnie krakenu apraksti ir izcili precīzi; tie vēsta, ka krakeni ir jūras dzīvnieki peldošas salas lielumā un kuģus apdraud ne tik daudz viņi paši, cik ūdens virpulis, kāds saceļas, kad krakens ienirst okeāna dzīlēs. Taču viduslaikos nostāsti par krakeniem savijušies ar leģendām par milzu kalmāriem un abiem piedēvētas otrējo visubriesmīgākās īpašības. Kalmārs tēlots liels kā kalns, savukārt miermīlīgais krakens ticis pie taustekļiem un iesvēlies asinskārē, kāda raksturīga pašām negantākajām haizivīm.

No patiesības tur nav ne smakas. Krakens ir rāms lopiņš, kam nav citu ieroču, kā vien milzu rumpis: čaula, gāzes un tauku šūnas ieskauj smadzenes melones lielumā, tā ka prāta krakenam pietiek, lai paēstu un laiku pa laikam nomestu čaulu. Zem jūraszālēm un koraļļiem apaugušās čaulas slēpjas radījums, kas līdzinās ne vairāk, ne mazāk kā parastai jūras zīlei, lai gan tādai, kurā it viegli varētu satilpt viens vai divi olimpiskie stadioni.

Krakenam ir garš mūžs — vairāki tūkstoši gadu, jo vielmaiņa ir neiedomājami lēna un vārīgākos centrus sargā milzīgs balsta sistēmu tikls. Parasti viņi mēdz apmesties ar barību vai maģiju bagātos apvidos un tur uzkavējas, līdz pārtikas un enerģijas rezerves izsīkušas. Arhipelāga vidū, kur netālu cilvēku osta, ir visai omulīgi: tur viegli ne tikai palikt nemanītam, bet ari tikt pie dāsnas maltītes. Un tieši tādās vietās krakeni sastopami visbiežāk; pieķērušies pie jūras dibena kā milzu dadži, viņi caur žaunām sūknē pilsētas kanalizācijas ūdeņus, to saturu pārstrādājot metānā, kas uzkrājas milzu vēderā. Bet cilvēku saražotie atkritumi, kas šiem dzīvniekiem nākusi kā svētība, vienlaikus ir to lāsts, jo pastāvīgi augošās toksīnu koncentrācijas dēļ krakeni zaudējuši spēju radīt pēcnācējus, tā ka šodien aizlaiku kustoņu pasaules okeānos ir labi ja pusducis.

Konkrētais krakens no tiem bija gados pats vecākais. Izpētītie čaulas paraugi liecināja, ka vecajam Caulim, kā dzīvnieku bija iedēvējuši nelielās krakenvienības aizrautīgie sargi, ir vairāk nekā desmit tūkstoši gadu, un par salu Helsinku ostā viņš izlikās kopš sešpadsmitā gadsimta, kad pilsēta vēl bija pazīstama kā Helsingforsa.

Visu šo laiku Caulis pa lielākai daļai bija tikai barojies un gulējis, pat nedomādams nekur migrēt. Ja tāda dziņa modās, to tūliņ apslāpēja viss, kas sūcās laukā no krāsu rūpnīcas, ko pirms vairāk nekā simt gadiem cilvēki bija uzbūvējuši viņam uz muguras. Faktiski Caulis bija ieslīdzis katalepsijā — vairāk nekā piecdesmit gados bija izpūtis labi ja pāris metāna strūklu, tāpēc viss liecināja — sensors gail sarkans vienkārši tāpēc, ka gadījies īssavienojums, un Hollijas pienākums ir vainu labot. Uzdevums bija pavisam parasts — kā jau pirmajā darbadienā pēc atvaļinājuma. Briesmu nekādu, termiņš — nedefinēts, mazas izredzes pieredzēt kaut ko negaidītu.

Saslējusi plaukstas pret vēju, Hollija laidās lejāk, līdz zābaku pazoles noskrāpējās gar salas restorāniņa jumtu. Vispār bija divas salas, savienotas ar tiltiņu. Viena īsta, bet otra, prāvākā, — klints garozā ieaugušais Caulis. Hollija uz ātru roku ar termoskeneri iztaustīja apkaimi un konstatēja tikai pāris grauzēju un plankumu, kurā tinās sauna, droši vien ar ieslēgtu taimeri.

Ieskatījusies sejsegā, viņa precizēja sensora atrašanās vietu. Tas slēpās četrus metrus zem ūdens, piestiprināts zem klints dzegas.

Zem ūdens. Kā gan citādi!

Lēcienā sakļāvusi spārnus, viņa ar kājām pa priekšu ienira Baltijas jūrā, iegriezusies kā korķviļķis, lai nesaceltu šļakatas. Tuvumā gan nebija neviena cilvēka, kam troksnis liktu saauslties. Sauna un restorāns vērsies vaļā tikai ap astoņiem, un tuvākie makšķernieki vidēja Helsinku krastmalā — makšķerkāti viegli līgojās kā rindā salikti kaili karogu masti.

Izlaidusi gaisu no ķiveres kabatām, lai samazinātu peldspēju, Hollija ienira dziļāk. Sejsegs ziņoja, ka ūdens temperatūra ir mazliet virs desmit grādiem, bet kūsājamā kombinezona siltumizolācijas dēļ elpa no aukstuma neaizrāvās, tas pat papletās, lai kompensētu nedaudz augstāko spiedienu.

—   Ņem palīgā krāmus, — ieteica Foals. Cauri ausīs zumošajai vibrācijai viņa balss skanēja kristāldzidra.

—   Atšujies, kentaur.

—   Nu taču! Ņem palīgā krāmus.

—    Nevajag man nekādus meklētājus. Tepat vien ir.

Foals nopūtās. —Tad viņi mirs, neizpildījuši savu misiju.

Kodētās radiācijas meklētāji bija mikroorganismi, kas barojās no

tās pašas frekvences starojuma, kāds nāca no meklējamā objekta. Ja zināji, ko gribi atrast, vēl stāvēdams Foala laboratorijā, krāmi tevi mācēja aizvedināt taisnā ceļā pie mērķa. Lai gan situācijā, kad sensors atradās pāris metru attālumā un pīpinājās uz ekrāna, tādi krāmi šķita gandrīz lieki.

—   Labi jau, labi, — Hollija nostenējās. — Kaut tu reiz beigtu ar mani izrīkoties kā ar laboratorijas žurku!

Atrāvusi vaļā ūdensdrošu cimda kabatu, viņa ūdenī izlaida spīdošu oranžu knislīšu mākoni. Vienu mirkli spiedušies kopā, tie aizšāvās uz sensora pusi kā gara, pinkaina šautra.

—   I peld, i lido, i rokas pa zemi, — noelsās Foals, pats sava sasnieguma aizgrābts. — Lai svētītas viņu mazās sirsniņas!

Krāmi ūdenī bija atstājuši spīdošu, oranžu svēdru, Hollijai atlika tai sekot. Ielūkojusies zem klinšu dzegas, viņa tur ieraudzīja krāmus rokamics jūraszālēs, kas klāja sensoru no vienas vietas.

—   Nu, paklausies. Ir taču parocīgi. Tikai nesaki, ka lauka operācijās nekas tāds nenoder.

Ļoti noderēja, sevišķi tāpēc, ka gaisa Hollijai bija atlicis desmit minūtēm. Bet Foals jau nevienu neklausīja.

—   Žaunu ķivere būtu noderējusi vairāk, — tu taču zināji, ka sensors ir zem ūdens.

—   Gaisa tev ir vairāk nekā pietiekami, — Foals strīdējās pretim. —Jo vairāk — tagad, kad krāmi objektu jau būs attīrījuši.

Krāmi rija un rija sāļu un kaļķa, un aļģu kārtas, līdz sensors mirdzēja spožum spožs, it kā nācis taisnā ceļā no konveijera. Uzdevumu izpildījuši, krāmi mirgodami mira, ar klusu šņākoņu izšķīstot ūdenī. Hollija ieslēdza ķiveres starmešus un abus starus pavērsa uz metāla mērrīku. Sensors bija līdzīgs banānam un aptuveni tikpat liels, korpusu klāja elektrolītiska želeja.

—   Ūdens visai tīrs — lai paldies Caulim. Redzamība gluži jēdzīga.

Mazliet palielinājusi peldspēju, viņa atrada līdzsvaru un novietojās iepretim sensoram, pūlēdamās neizkustēties no vietas.

—   Nu, un ko tādu redzi?

—  To pašu, ko tu, — kentaurs atteica. — Sensoru ar mirgojošu sarkanu lampiņu. Man vajag fiksēt šādus tādus parametrus, tikai esi tik laipna un neskaries klāt ekrānam.

Hollija iegremdēja plaukstu želejā, lai cimda omnisensoru sinhronizētu ar senlaiku instrumentu.

—    Deviņarpus minūšu, Foal, neaizmirsti.

—   Lūdzu, nevajag, — nogrudzinājās kentaurs. — Es deviņarpus minūtēs spētu pārkalibrēt satelītparku.

Droši vien taisnība, Hollija nodomāja, kamēr ķivere veica sensoru sistēmu pārbaudi.

—    Hmm, — pēc trīsdesmit sekundēm Foals nopūtās.

—   Hmm? — Hollija satraukti pārvaicāja. — Lai nebūtu nekādu "hmm", Foal! Žilbini mani ar zinātni, bet tos "hmm" labāk pietaupi.

—    Ar sensoru it kā viss kārtībā. Darbojas izcili labi. Kas nozīmē…

—   Ka bojāti tie trīs pārējie, — Hollija secināja. — Te nu bija — ģēnijs.

—    Es tos sensorus neesmu taisījis, — sāpināts taisnojās Foals. — Ta ir Koboji vecā aparatūra.

Hollija, šūpodamās viļņos, notrīsēja. Iesīkstējusī naidniece Opāla Koboji savulaik bija viena no Tautas vadošajām izgudrotājām — līdz nosprieda nostāties uz noziedzības takas, lai padarītu sevi par pasaules karalieni. Viņa mājoja īpaši konstruētā un stingri izolētā viennicas blokā Atlantīdā un vadīja savas dienas, rakstīdama vēstules politiķiem un lūgdamās pēc atbrīvošanas pirms laika.

—    Dziļi atvainojos, mans krietnais draugs, ka apšaubīju tavas lieliskās spējas. Laikam vajadzēs apsekot pārējos scnsorus. Ceru — virs jūras līmeņa.

—    Hmm, — atkal novilka Foals.

—   Lūdzams — beidz! Paklau, ja reiz esmu te, man taču jāapseko pārējie sensori?

Brīdis klusuma — Foals ieskatījās vairākās datnēs. Tad viņš ierunājās aprautās frāzēs, vērdamies ziņās, kas uznira acu priekšā. — Pārējie sensori… šobrīd var pagaidīt… Drīzāk mums jādabū zināt… kāpēc Caulis rādās sarkans šajā sensorā.Tūliņ paskatīšos… vai mums tādi rādījumi kādreiz bijuši.

Hollijai neatlika nekas cits, kā uzturēt kontaktu ar sensoru, kājas ļengani kūļājās, gaisa iedaļa uz sejsega slīdēja arvien zemāk.

—    Labi, — Foals beidzot noteica. — Krakens sarkans sensorā var rādīties divu iemeslu dēļ. Pirmais — Caulis ir mātes cerībās, kas nav iespējams, jo viņš ir sterils tēviņš.

—   Tatad otrais, — sacīja Hollija, skaidri zinādama, ka tas otrais viņai nepatiks.

—    Un otrais — viņš maina čaulu.

Hollija atvieglota novalbījās. — Maina čaulu. Neizklausās nemaz tik ļauni.

—   Nūūūū, ir mazliet ļaunāk, nekā izklausās.

—   Tas ir kā — mazliet?

—   Varbūt sarunāsim, ka izstāstīšu tev pa ceļam, kamēr muksi, ko kājas nes?

Atkārtot nebija vajadzības. Ja reiz Foals virsniekam ieteica laisties projām, pirms bija nolasījis kādu no iemīļotajām lekcijām, stāvoklis bija nopietns. Viņa plati izpleta rokas, un to pašu darīja spārni uz muguras.

—    Iedarbināt! — viņa izsaucās, abas rokas pastiepdama uz augšu, un dzinēji iedarbojās, izšaujot viņu no Baltijas jūras kā korķi un šļakatas nopakaļ acumirklī pārvēršot tvaikā. Kombinezons bija sauss — slapjums no glumā, ūdensdrošā materiāla noslīdēja nost, un pēdējos pilienus aizrāva prom gaisa pretestība. Pēc dažām sekundēm Hollija jau bija simt metru augstumā, satraukums Foala balsī kalpoja par pātagu.

—— Krakens čaulu maina reizi mūžā, un ir liecības, ka Čaulis savējo nometis pirms trim tūkstošiem gadu, tāpēc spriedām, ka tas vairs neatkārtosies.

—    Bet tagad?

—   Tagad izskatās, ka Caulis nodzīvojis gana ilgi, lai pasākumu atkārtotu.

—   Un kāpēc mums par to vajadzētu uztraukties?

—   Uztraucamies, jo krakeni čaulu met nost ar lielu troksni. Jaunā čaula jau ir uzaugusi, un no vecās Caulis atbrīvosies, aizdedzinot metāna šūnu slāni un nospridzinot to nost.

Hollija gribēja pārliecināties, ka dzirdējusi un sapratusi pareizi. — Tatad tu gribi teikt, ka Caulis aizsvilinās pats savu purkšķīti?

—   Nē, Caulis aizsvilinās tādu purkšķi, ka tik turies. Viņam rezervē tik daudz metāna, ka Glābiņai pietikfti enerģijas veselam gadam. Tāds purkšķis nebūs pieredzēts kopš pēdējās punduru cilšu kopsapulces.

Ķiveres sejsegā uznira sprādziena datorsimulācija. Lielākā daļa elfu attēla vietā redzētu tikai izplūdušu ņirboņu, taču RŪĶu virsniekiem bija obligāti apgūstama prasme katru aci fokusēt atsevišķi, lai vienlaikus varētu gan vērties sejsega ekrānā, gan neizlaist no acīm to, kas priekšā.

Kad simulācija liecināja, ka Hollija izkļuvuši no paredzamā sprādziena rādiusa, viņa pasvieda kājas lejup un, nenolaizdama acis no krakena, šāvās slaidā lokā augšup.

—   Vai varam kaut ko līdzēt?

—Tik vien kā nobildēt, kā izskatās, vairāk neko. Nu jau par vēlu. Vēl tikai pāris minūšu. Cauļa iekščaula jau uzkarsusi līdz metāna aizdegšanās temperatūrai, tāpēc nolaid žilbumfiltru un baudi skatus.

Hollija nolaida aizsegu. — Ziņa apskries visu pasauli. Salas nemēdz vienkārši tāpat uziet gaisā.

—   Mēdz gan. Vulkāniskie procesi, gāzes noplūdes, ķīmiskas avārijas. Tici man, ja ir kaut kas, ko zaņķeri tiešām pieprot, tā ir māksla izskaidrot jebkādu sprādzienu. Amerikāņi izgudroja 51. zonu tikai tāpēc, ka viens senators ar lidmašīnu ietriecās kalnā.

—    Pilsētai nekas nedraud?

—   It kā ne. Ja nu kāda šķembiņa.

Hollija nomierinājās un ļāvās spārniem. Viņa te neko nevarēja iesākt — nebija nekā darāma. Runa bija par dabisku procesu, un krakenam bija visas tiesības nomest savu čaulu.

Metāna eksplozija. Mulčam gan ietu pie sirds.

Mulčs Rakums tagad vadīja privātdetektīvu biroju Glābiņā, pāriniekos viņam bija Dūda Dūdieviņš. Savulaik Mulčs pats niekojās ar metāna sprādzieniņiem.

Kaut kas viegli iepulsējās sejsega ekrānā. Sarkans plazmas plankums termālā skenera lodziņā. Uz salas bija dzīvas būtnes, turklāt ne jau kukaiņi vai grauzēji. Cilvēki — daudz.

—   Foal! Man te kaut kas ir.

Ar zibenīgām komandām Hollija pārkārtoja logu, lai uztaustītu siltuma avotu. Saunā bija četri sakarsuši ķermeņi.

—    Saunā iekšā, Foal. Kā mēs nemanījām!

—  Jo viņi bija tikpat karsti kā ķieģeļu sienas,— kentaurs atsaucās. — Es teiktu, ka viens no zaņķeriem atvēris durvis.

Hollija ieslēdza sejsega optisko palielinājumu līdz plus sešiem un saskatīja, ka saunas durvis pavērtas šaurā spraudziņā — pa to laukā vijās garaiņu vērpete. Ēka atdzisa straujāk nekā cilvēki, tāpēc tagad skeneris ļāva viņus fiksēt katru atsevišķi.

—   Kas tiem zaņķeriem tur meklējams? Tu teici — viss veras vaļā tikai astoņos.

—   Nezinu, Hollij. Kā lai es zinu! Tie taču ir cilvēki. Paļaušanās uz viņiem tikpat liela kā uz dēmoniem, ko piemeklējis Mēness trakums.

Kāda atšķirība, kāpēc cilvēki tur atrodas, — tādas pļāpas bija veltīga laika šķiešana.

—   Man jālaižas atpakaļ, Foal.

Foals pagrieza kameru pret sevi, raidīdams attēlu uz Hollijas ķiveri.

—   Paskaties uz mani, Hollij. Vai redzi, kāds man ģīmis? Tāds ir mans bargais ģīmis. Nedari tā, Hollij. Neatgriezies tur. Cilvēki mirst katru mīļu dienu, un mēs nejaucamies. RŪĶi nemēdz iejaukties.

—   Es noteikumus zinu, — atteica Hollija, apklusinādama kentaura pērkondimdošo balsi.

Karjera tu-tū — jau atkal, Hollija nodomāja, stāvā pikējumā ciešāk sakļaudama spārnus.

Četri vīri sēdēja saunas priekšistabiņā, juzdamies visnotaļ lepni savā garā —jau kuro reizi bija izdevies piečakarēt salas saimniekus un ielavīties saunā par brīvu pirms darbdienas sākuma. Līdzēja tas, ka viens no viņiem bija Ūnisāri apsargs, kas varēja tikt pie atslēgām un mazas piecu zirgspēku laiveles, kur satilpa četri vīri un spainis Karjala alus.

—    Sauna šodien labi karsta, — viens bilda.

Otrs slaucīja aizsvīdušās acenes. — Drusku par karstu, es teiktu. Vispār te pat tā kā zeme svilst zem kājām.

—Tad ej ielec jūrā, — atcirta apsargs, saskaities, ka netiek novērtēti viņa pūliņi. — Tur varēsi atvēsināt savus nabaga pirksteļus.

—   Neliecies par viņu ne zinis, — ierunājās ceturtais, jozdams ap roku pulksteni. — Viņam vārīgas pēdas. Mūždien te par aukstu, te par karstu.

Vīri, būdami bērnības draugi, smējās un malkoja alu. Smiekli un malkošana gan ar joni aprāvās, kad pēkšņi daļa jumta uzliesmoja un pagaisa.

Apsargs aizrijies izspurca no mutes alus šļuku. — Kāds pīpējis? Es taču teicu — nekādas pīpēšanas!

Pat ja kāds no saunas čomiem būtu ko atbildējis, apsargs neko nebūtu dzirdējis, jo sazin kā parāvās gaisā un aizlidoja — tieši caur jumta caurumu.

—   Kāju pirksti tiešām svilst, — ieteicās briļļainis, it kā atgriešanās pie jau aizsāktiem tematiem ļautu izsvītrot no dienaskārtības tos, kas parādījušies nupat.

Pārējie necēla ne ausu, ar skubu pievērsušies tam, ko vīrieši parasti dara, kad uzklūp briesmas, — rāva kājās bikses.

Nebija vaļas nedz stādīties priekšā, nedz meklēt durvis, tāpēc Hollija, izrāvusi savu neitrīno, izšķīla divmetrīgu caurumu jumtā — skatam atklājās četri bāli, puspliki, pēkšņās bailēs dreboši zaņķeri.

Nebrīnos, ka trīc, viņa nosprieda. Un tas jau vēl tikai sākums.

Surpceļā viņa bija lauzījusi galvu — kā lai četrās minūtēs izdabū tikpat daudzus cilvēkus no sprādzienbīstamās zonas.

Pavisam nesen būtu risināma vēl otra problēma — pati ēka. Elfu Grāmata vēstīja, ka elfiem liegts nelūgtiem spert kāju cilvēku mājokļos. Tas bija desmittūkstoš gadu sens lāsts, kas joprojām lika par sevi manīt: katrs, kas šo noteikumu iedrošinājās pārkāpt, tika pie šķērmas dūšas un zaudēja maģiju. Ciktāl bija runa par RŪĶu operācijām, lāsts bija skaidrs anahronisms un nopietns kavēklis, tāpēc pēc ilgām publiskām debatēm un referenduma dēmonu zintnieks nr. 1 lāstu lauza. Mazajam dēmonam pietika ar piecām minūtēm, lai satriektu lāstu, ap ko elfu zintnieki bija velti nopūlējušies gadsimtiem ilgi.

Bet — atpakaļ pie pirmās problēmas. Četri miesās brangi cilvēki. Jaudīgs, nenovēršams sprādziens.

Ar pirmo gāja viegli, izvēlēties nebija grūti. Tas pārējos aizsedza, mugurā tikai dvielis un maziņa apsarga cepurīte, uztupināta uz pakauša kā rieksta čaumala lācim uz galvas.

Hollija novaikstījās .Jādabū projām no acīm jo drīzāk, jo labāk, citādi mūžā netikšu vaļā no tā skata. Tam zaņkerim muskuļu vairāk nekā trollim.

Trollis! Protams.

Kamēr Hollija kavējās Pekles priekštelpā, glābēju aprīkojumā bija ieviesušies vairāki papildinājumi — dabiski, lielākoties Foala izgudroti un patentēti. Viens no tādiem bija jauns šautriņu komplekts neitrīno pistolei. Kentaurs tās dēvēja par antigravitācijas šautrām, bet virsnieki — par prāmīšiem.

Šautriņu tehnoloģijas pamatā bija Foala pašizgudrotā Lunārsiksna, kas ap visu, kam pieskārās, ģenerēja lauku, kurā Zemes pievilkšanas spēks samazinājās līdz vienai piektdaļai no normas. Lunārsiksna ļāva transportēt smagas iekārtas. Lauka virsnieki drīz vien adaptēja siksnu paši savām īpašajām vajadzībām, pie āķiem ar to piejozdami gūstekņus, kas tādējādi izrādījās daudz vieglāk valdāmi.

Tad Foals izgudroja šautriņu, kas darbojās pēc Lunārsiksnas principa. Šautriņa izmantoja bēgļa miesu, kur izplatīja lādiņu, kas mucēju padarīja tik vieglu kā spalviņa. Pat trollis nevieš tik lielas bailes, ja kuļājas vēja pūsmiņā kā balons.

Hollija izvilka no jostas šautriņu komplektu un ar dclmu iegrūda to neitrlno stobrā.

Šautriņas, viņa nodomāja .Atpakaļ akmens laikmetā.

Lielais apsargs bija tieši priekšā, apakšlūpa pikti trīcēja.

Lāzeršovu viņam nerīkosim, Hollija nosprieda. Nopūdelēt nav iespējams.

Un viņa nenopūdelēja ar'. Mazā šautriņa iedzēla vīram plecā, un uz mirkli, kamēr antigravitācijas lauks stabilizējās, viņš stāvēja drebēdams.

—   Ūū, — viņš ieteicās. — Tā kā mazliet…

Bet Hollija jau bija piezemējusies līdzās, sagrāba viņu aiz bālganās ciskas un aizrāva debesīs. Viņš aizbrāzās ātrāk par pārdurtu balonu, nopakaļ atstādams tikai pārsteiguma pilnus "ooo".

Palicēji ar skubu rāva kājās bikses. Divi steigā sapinās, saskrējās ar galvām kopā un nogāzās garšļaukus. Šķīvji ar tomātu un mocarellas maizītēm pajuka kur kurais, alus pudeles aizripoja pa flīzēm.

—   Manas sviestmaizītes,— ieteicās viens, joprojām cīnīdamies ar violetiem džinsiem.

Tikai bez panikas, mēma un klusa viņu vidū pati sev pie sirds lika Hollija. Zemu pieliekusies, lai izvairītos no rokām un kājām, kas gāja pa gaisu, viņa žigli izšāva vēl trīs šautriņas.

Saunā iestājās dīvains miers — trīs pieauguši vīri konstatēja, ka ceļas augšup, uz jumta cauruma pusi.

—   Man kājas… — iesaucās briļļainis.

—   Liecies taču mierā ar tām savām kājām! — iebļāvās sviestmaizīšu vīrs, savicinādams dūri, un tamdēļ aizgriezās pa gaisu, atsizdamies pret sienām kā pinbola bumbiņa.

Foalam bija izdevies atslēgt Ilollijas ķiveres skaņas slāpētāju.

—   DArvit, Hollij! Tev atlikušas sekundes. Sekundes\ Taisies, ka tiec, un tūliņ pat! Tik jaudīgu sprādzienu neizturēs pat tava kombinezona bruņas.

Par spīti ķiveres klimata kontrolei, Hollijas seja bija sarkana un nosvīdusi.

Atlikušas sekundes. Diez cik reižu kas tāds jau dzirdēts?

Ceremonēties nebija vaļas. Atgūlusies uz muguras, viņa uz neitrīno skalas uzsita triecienstarus un vēdekli šāva tieši augšup.

Stars uzrāva vīrus gaisā, gluži kā mutuļojoša upe rauj līdzi oļus, viņi sitās pret sienām un cits pret citu, līdz izsprāga laukā pa joprojām kūpošo jumta caurumu.

Pēdējais atskatījās lejup, izklaidīgi prātodams, kāpēc nemaz nav bail. Tādai lidošanai cilvēku taču pavisam noteikti vajadzētu iegrūst histērijā.

Droši vien vēlāk, viņš nosprieda. Ja tāds "vēlāk" man maz lemts.

Saunas garaiņos uz grīdas vīdēja tāds kā garšļaukus izstiepies mazs cilvēkveida radījums. Sīks, spārnots stāvs, kas pielēca kājās un šāvās nopakaļ lidojošajiem vīriem.

Skaidra patiesība, v\ rs nodomāja. Tieši kā "Gredzenu pavēlnieka". Fantastiskas būtnes. Skaidra patiesība.

Tad sala uzsprāga, un vīrs pārstāja raizēties par pasakainām būtnēm, jo sāka kreņķēties par savām biksēm, kas nupat bija aizdegušās.

Visus četrus cilvēkus dabūjusi gaisā, Hollija nosprieda, ka laiks pašai mukt no salas projām, cik tālu vien iespējams. Pietupusies viņa palēcās, lēcienā iedarbināja spārnus un aizšāvās rīta debesīs.

—  Ļoti jauki, — ierunājās Foals. — Vai zini, ka šis paņēmiens jau iesaukts par "hollikopteru"?

Hollija izvilka lāzerpistoli un ar īsām zalvēm svaru zaudējušos vīrus dzina tālāk projām no salas.

—    Nav laika, glābjos no nāves, Foal. Runas vēlāk.

Foals atsaucās: — Piedod, mīlīt. Es uztraucos. Kad uztraucos, runāju. Kabalīne domā, ka tas ir aizsargmehānisms. Lai kā — "hollikopters". Tāpat tu izdarījies Darmštatē, tai jumta apšaudē. Majors… tas ir, komandieris, Vaktiņš to bija nofilmējis. Tagad tas ir Akadēmijas mācību materiāls. Tu neticēsi, cik kadetu salauzuši potītes, cenzdamies paveikt to pašu.

Hollija jau vēra muti, lai stingri liktu draudziņam aizvērties, kad Caulis aizsvilināja metāna šūnas, ar joni iznīcinot veco čaulu un gaisā (iztriekdams tonnām atlūzu. Triecienvilnis iegrūdās mugurā kā milzu dūre, Hollija aizvirpuļoja, griezdamās ap savu asi. Kombinezons papletās, lai mazinātu triecienspēku, sīkās zvīņas sakļāvās ciešās rindās kā dēmonu bataljona vairogi. Klusu nosīkdamās, ķivere piepūta drošības spilvenus, kas sargāja smadzenes un mugurkaulu. Attēli uz sejsega noraustījās, salēcās, tad norima.

Pasaule aiz sejsega griezās zili pelēkās svēdrās. Mākslīgais apvārsnis sejsegā vairākkārt apmetās vēkšpēdus un atkal atpakaļ, lai gan Hollija'apzinājās, ka īstenībā kūleņo pati, nejau displejs.

Dzīva. Joprojām dzīvajos. Izredzes droši vien iet mazumā.

Domās ielauzās Foala balss: — .. .sirdsdarbība paātrināta, lai gan nevaru iedomāties, kas tam par iemeslu. Varētu domāt, ka tu pie šādām situācijām jau esi pieradusi. Četri cilvēki sveiki un veseli — par to tev droši vien prieks, jo tu riskēji ar savu dzīvību un manu aparatūru, lai viņus glābtu. Un ja nu kāds no maniem prāmīšiem krīt cilvēkiem nagos?

Hollija lika lietā žestu un mirkšķu kombināciju, lai ierūcinātu vairākus no spārnu divpadsmit dzinējiem, un ar mokām atguva kontroli pār lidaparātu.

Atšāvusi sejsegu, viņa izklepojās un izspļaudījās un tikai tad atbildēja uz apsūdzību.

—Jūtos labi, paldies par apvaicāšanos. Un viss RŪĶu aprīkojums ir iznīcināms ar tālvadību. Pat es! Tātad cilvēkiem nagos tavi dārgie prāmīši kritīs tikai tad, ja pievils tava tehnoloģija.

—   Ui, gandrīz aizmirsu, — Foals attapās. — Man jātiek vaļā no tām šautriņām.

Lejā gāja vaļā īsta elle. Šķita, ka vai puse Helsinku iedzīvotāju jau pamanījušies sasēsties visādos braucamrīkos, un iespaidīga flotile ar krasta apsardzes kuteri priekšgalā virzījās uz eksplozijas vietas pusi, flagmanim aiz muguras ūdeni putās kūla divi citi, priekšgalus gaisā saslējuši. Krakens slēpās dūmu un putekļu mākonī, bet pārogļojušās čaulas šķembas joprojām krita lejup kā vulkāniskie pelni, kārtā guldamies uz jahtu klājiem un Baltijas jūru pārsegdami ar melnu seģeni.

Divdesmit metru pa kreisi no Hollijas pēdējās triecienviļņu atbalsīs gaisā priecīgi kulstījās lidojošie vīri, bikšu skrandām plandoties vējā.

—   Tīri jābrīnās, — Hollija noteica, kameras objektīvu notēmējusi uz lidojošajiem cilvēkiem. — Ne kādas kliegšanas, ne slapināšanas biksēs.

—   Šautriņās piešauts drusku nomierinošu zāļu, — Foals nogrudzinājās. — Nu, drusciņ. Tik daudz, lai trollis sailgotos pēc mammucīša.

—    Troļļi visai bieži paši savas mammas nograuž, — Hollija bilda.

—   Tieši tā.

Foals nogaidīja, kamēr cilvēki noplanē lejup, līdz no okeāna virsmas tos šķīra savi trīs metri, tad ar tālvadību iedarbināja ik šautriņā ievietotu sīku lādiņu. Četrreiz kaut kas klusu nopaukšķēja, tad četrreiz kaut kas skaļi noplunkšķēja. Vīri ūdenī noplunčājās labi ja dažas sekundes, tad krasta apsardze jau bija klāt.

—   Labs ir, — acīmredzami atvieglots, noteica kentaurs. — Potenciālā katastrofa novērsta, un labs tas darbiņš, kas padarīts. Tagad asti gaisā un laidies nu atpakaļ uz lidostu. Varu galvot — komandieris Vaktiņš alkst pēc detalizēta ziņojuma.

—   Vienu mirklīti — man pienācis pasts.

—   Pasts! Pasts! Atradusi īsto brīdi! Enerģijas vairs necik, kombinezona pakaļpaneļi sasisti lupatās. Taisies projām, ka tiec, iekams vairogs nav sašķīdis lēveros!

—    Šis man jāredz, Foal. Tas no svarīgajiem.

Vēstules ikona uz ķiveres sejsega rādījās ar Artēmija parakstu. Artēmijs un Hollija savas vēstuļu ikonas bija nokodējuši krāsās. Zaļā — sapļāpāšanās, zilā — darīšanas, sarkanā — briesmas. Pašreiz ikona Hollijas ķiveres sejsegā pulsēja spilgti sarkana. Piemiegusi aci, viņa atvēra vēstules tekstu logā.

Māte mirst, tur bija rakstīts. Nāc tūliņ. Atved līdzi tir. 1.

Pavēderē savēlās salts kamols, pasaule acu priekšā sagrīļojās.

Ja reiz Artēmijam bija vajadzīgs varenākais dēmonu zintnieks, stāvoklis, pēc visa spriežot, bija katastrofāls.

Atmiņā atausa diena pirms astoņpadsmit gadiem, kad no šās pasaules aizgāja viņas pašas māte. Nupat jau bija aizritējis gandrīz divdesmit gadu, bet sirdī joprojām sūrstēja neaizdzijusi vāts. Piepeši kā zibens viņu ķēra atskārta.

Ne jau astoņpadsmit. Divdesmit viens. Trijus gadus biju projām.

Korāļa Kniepa bija ārste RŪĶu jūrasspēkos, tie patrulēja pa Atlantijas okeānu, vākdami cilvēku atstātos atkritumus un aizsargādami apdraudētās sugas. Kad kāds īpaši šmucīgs tankeris pār zemūdeni netīšām izgāza radioaktīvu atkritumu kravu, Korāļa tika nāvīgi ievainota. Elfiem radiācija ir nāvējoša, un Hollijas māte nodzīvoja vēl nedēļu.

—   Gan viņi samaksās, — Hollija toreiz nozvērējās, liedama asaras pie mātes gultas Glābiņas klīnikā. — Neviens zanķeris neizspruks.

—   Nē, — māte iebilda ar apbrīnojamu sparu. — No sākta gala esmu visus glābusi. Tev jārīkojas tāpat. Es nevaru pieļaut, ka pēc manis paliek iznīcība.

Tie bija viņas gandrīz vai pēdējie vārdi. Pēc trim dienām Hollija ar akmenscietu seju nolūkojās mātes pārstrādāšanas ceremonijā, līdz pat zodam iepogājusies zaļajā formastērpā. Pie jostas bija piejozts vistruments, ko māte tika dāvājusi uz izlaidumu.

Glābt. To Hollija turēja prātā, strādājot glābējos.

Un tagad Artēmija mātei draudēja nāve. Hollija atskārta, ka par Artēmiju vairs nedomā kā par cilvēku, drīzāk — kā par draugu.

—   Man jātiek uz Īriju, — viņa pavēstīja.

Foals nemaz nepūlējās strīdēties pretim: steidzamajā vēstulē uz Hollijas ķiveres sejsega viņš jau bija paspējis iemest aci.

—   Nu, laidies. Pāris stundiņu varēšu tevi te piesegt. Teikšu, ka esi aizlaidusies veikt Rituālu. Vispār — padaban kā reiz ir pilnmēness, un Dublinas apkārtnē mums joprojām zināma viena otra burvju vietiņa. Aizlaidīšu ziņu Astotajai nodaļai. Varbūt Kvāns izlaidīs nr. 1 no maglaboratorijas uz pāris stundām.

—   Paldies tev, draudziņ.

—   Nav par ko. Laidies nu! Tagad uz brīdi atslēgšos i no tevis, i monitora. Varbūt izdodas piespēlēt šo to cilvēku plašsaziņas līdzekļiem. Iedomājos par dabisku pazemes gāzes krātuvi. Nav jau nemaz tik tālu no patiesības.

Gandrīz taisnība.

Gribot negribot Hollija .šajā sakarā iedomājās par Artēmija ziņu. Tas īru puika neba pirmoreiz krāpās, citiem stāstīdams to, kas bija gandrīz vai taisnība.

Un tūdaļ viņa sevi klusībā norāja. Taču ne. Pat Artēmijs Fauls neietu mānīties, piesaucot lietu, kas tik nopietna.

Visam bija savas robežas.

Vai tad ne?

TREŠĀ NODAĻA maĢijas atbalsis

Artēmijs seniors savu karaspēku bija sapulcējis Faulu muižas sanāksmju telpā — senākajā banketu zālē. Vēl nesen gotiskās arkas bija slēpušās zem piekaramajiem griestiem, bet Endželīna Faula lika griestus aizvākt, tā ka tagad zāle atkal greznojās augsta un stalta, kāda bijusi.

Artēmijs, viņa tēvs un Sulainis ar melnu ādu pārvilktos Marsela Broiera krēslos sēdēja ap stiklotu galdu; vietas tur pietika vēl cilvēkiem desmit.

Necik sen pie šā paša galda sēdēja kontrabandisti, Artēmijs iedomājās. Nemaz nerunājot par kriminālajām autoritātēm, hakeriem, afēristiem, naudas viltotājiem, melnā tirgus darboņiem un kramplaužiem. Vecais labais ģimenes bizness.

Artēmijs seniors aizvēra klēpjdatoru. No vaiga viņš bija bāls un nepārprotami pārguris, taču acis mirdzēja ciešā apņēmībā — kā senāk.

—    Plāns ir pavisam vienkāršs. Mums jāmeklē rokā ne vien otrs speciālists, bet tik daudz speciālistu, cik vien iespējams. Sulainis ņems lidmašīnu un brauks uz Ķīnu. Oficiāli visu kārtot nav laika, tāpēc varbūt vari sameklēt kādu trasi, kur uz imigrantiem piever acis.

Sulainis pamāja. — Zinu tādu vietiņu. Ja labi veiksies, jau pēc divām dienām būšu atpakaļ.

Artēmijs seniors jutās apmierināts. — Labi. Lidmašīnai bāka pilna, viss tehniskā kārtībā. Apkalpe nokomplektēta, ir arī rezerves pilots.

—   Tikai iekravāšu šo to līdzņemšanai un došos ceļā.

Artēmijs it labi varēja iedomāties, ko tādu Sulainis grib ņemt līdzi, jo sevišķi, ja ceļā nav paredzams sastapties ar ierēdņiem.

—   Un ko, tēvs, darīsi tu? — viņš apjautājās.

—   Braukšu uz Angliju, — teica Artēmijs seniors. — Ar helikopteru līdz Londonas pilsētas lidostai, tad ar limuzīnu uz Hārlijstrītu. Tur ir daži speciālisti, ar ko var aprunāties, un daudz labāk, ja es aizbraucu-pie viņiem, nevis viņi visi dzenas šurp. Ja kāds spēs vismaz kaut ko jēdzīgu pateikt par mātes stāvokli, maksāšu vienalga cik, lai dabūtu šurp. Ja vajadzēs, pārpirkšu viņu prakses.

Artēmijs pamāja. Gudrs gājiens. Bet ko gan citu varētu sagaidīt no cilvēka, kurš vairāk nekā divdesmit gadu sekmīgi vadījis noziedzīgu impēriju un dažus pēdējos gadus ļāvies cilvēkmīlestībai?

Tagad Artēmijs seniors dzīvoja morālā skaidrībā: no visnotaļ likumīgas apģērbu tirdzniecības firmas līdz akcijām Earthpoiver kompānijā — konsorcijā, kas vienoja līdzīgi domājošus uzņēmējus, kuri bija gatavi ražot visu, sākot ar pārstrādātiem iekšdedzes dzinējiem un beidzot ar ģeotermāliem stieņiem un saules baterijām. Pateicoties viņam, pat Faulu autoparks, lidmašīna un helikopters bija apgādāti ar jaunākās paaudzes gāzu emisijas filtriem, lai kaut cik mazinātu ģimenes kaitīgo ietekmi uz planētas atmosfēru.

—    Es palikšu tepat, — Artēmijs paziņoja, iekams kāds tā bija norīkojis. — Būšu koordinators, uzlikšu tīmekļa kameru, lai Hārlijstrltas speciālisti māti var redzēt, pieskatīšu doktoru Salki un Buka jaunkundzi, izpētīšu arī pats visu internetā — ja nu ir kādas zāles.

Artēmijs seniors viegli pasmaidīja. — Tieši tā, dēls. Kamera — tas man nebija ienācis prātā.

Sulainim, kaut jau ceļa jūtīs, bija kas sakāms. — Man diez ko nepatīk Artēmiju te atstāt vienu. Lai kāds viņš ģēnijs, tomēr parasti bāžas, kur nevajag, un iekuļas nepatikšanās. — Miesassargs piemiedza puikam ar aci. — Neņemiet ļaunā, mīļais kundziņ, bet jūs jebkuru svētdienas pikniku spējat pārvērst starptautiskā skandālā.

Artēmijs uz apsūdzību reaģēja cēlsirdīgi. — Par to nekas.

—   Tas man ienāca prātā gan, — Artēmijs seniors bilda, pakasīdams zodu. — Bet gan jau. Aukle ir ar mieru uz pāris dienām savākt dvīņus — uz savu I lauzas lauku māju, bet Ārtijam jāpaliek te, tā ka pašam vien vajadzēs tikt ar visu galā.

—    Un par to nekas! — Artčmijs atkārtoja. — Lūdzu, drusciņu paļaušanās!

Artčmijs seniors, pasniedzies pāri galdam, uzlika roku uz dēla plaukstas. — Tagad mums neatliek nekas cits, kā vien paļauties citam uz citu. Mums jātic, ka māti varam glābt. Tici?

Artēmijs pamanīja, ka viens no augšlogiem stāv pusvirus. Vēja pūsmā virpuļodama, istabā ielidoja lapa, tad logs it kā pats no sevis aizvērās.

—  Ticu no sirds, tēvs. Ar katru mirkli arvien vairāk.

Hollija parādījās tikai tad, kad Artēmija seniora modificētais sikorskis S-76c bija atstājis jumta lidplaci. Artēmijs noņēmās ar tīmekļa kameru, ko vajadzēja piestiprināt pie mātes gultas kājgaļa, un tieši tad elfs parādījās saredzams un uzlika roku viņam uz pleca.

—   Artēmij, man tik ļoti žēl,— Ilollija klusu ierunājās.

—   Paldies, ka esi klāt, Hollij, — Artēmijs atsaucās. — Ātri gan!

—   Biju Somijā, virszemē, dzinu pēdas krakenam.

—   Ā, kā tad,Tenisona zvērs. — Artēmijs aizvēra acis, lai atsauktu prātā rindas no tik slavenā dzejoļa.

— Zem jūras bezdibeņa dzīlēm, Zem dzelmes virsas pērkondārdiem, Mūžsenā, rimtā, dziļā miegā Tur krakens dus bez sapņiem, vārdiem.

—   Dus? Ka tik ne tā! Ja iznāk vaļas, paskaties svaigāko ziņu virsrakstus! It kā esot uzsprāgusi dabasgāze.

—    Ļauj, minēšu! Foals atkal ļāvies vecajam acu aizmālēšanas nikim.

' -Jā.

—   Daudz krakenu jau vairs nav palicis, — Artēmijs bilda. — Cik zinu — septiņi.

—    Septiņi? — Hollija pārsteigta iesaucās. — Mums uzskaitē tikai seši.

—    Ak jā, seši. Es gribēju teikt — seši. Jauns kombinezons? — viņš ieprasījās, mazliet par strauju mainot tematu.

—   Par trim gadiem progresīvāks, — Hollija atsaucās, nepieciešamību pēc sīkākas izprašņāšanas krakenu jautājumā pagaidām atliekot uz vēlāku laiku. — Ar automātiskām bruņām. Ja sensori mana, ka tuvojas briesmas, viss kombinezons pārvēršas par drošības spilvenu. Šodien jau vienreiz tikai tāpēc paglābos.

Hollijas ķiverē nopīkstēja īsziņa, un viņa izmantoja bridi, lai izlasītu, kaš tur rakstīts.

—   Nr. 1 ir ceļā. Šurp brauc 8. nodaļas ģeoplāns. Tur acumirklī neko nevaram iesākt, tāpēc — ja kas darāms, tad ar steigu.

—    Labi. Palīgu par daudz nebūs.

Saruna apsīka, jo abi aizdomājās par Endželīnas Faulas nāvīgo slimību. No viņas staroja bālgana gaisma, un istabu pildīja gļetns liliju smārds.

Artēmijs pagramstljās ap tīmekļa kameru, tā aizvēlās zem gultas.

—   Piķis un zēvele, — viņš nosodījās, nomezdamies ceļos un ar roku čamdīdamies pagultes tumsā. — Nevaru… nu, nevaru….

Un pēkšņi viņš aptvēra stāvokļa nopietnību.

—   Kas es par dēlu? — viņš nočukstēja. — Melis un zaglis. Māte mani tikai mīlējusi un pūlējusies pasargāt, un nu viņai jāmirst…

Hollija palīdzēja Artēmijam piecelties. — Artēmij, tu jau vairs neesi tāds, un tagad tu savu māti mīli, vai ne?

Artēmijs samulsa un saīga. —Jā. Skaidrs.

—  Tad tu esi labs dēls. Un tava māte to pieredzēs kolīdz es viņu izdziedēšu.

Hollija piešķieba galvu, sprands notirkšķēja, un no pirkstu galiem kā piltuve izšāvās dzirksteļu kūlis.

—   Nē! — Artēmijs izspēra. — Vai nebūtu prāta darbs, ja vispirms tu apskatītos, kādi ir simptomi?

Hollija sažņaudza dūri, sprikstis apslāpa. Aizdomīgi.

Novilkusi ķiveri, viņa piegāja Artēmijam tuvu klāt— tuvāk, nekā cilvēkiem labpatīk, un cieši ielūkojās viņa nesaderīgajās acis. Tik dīvaini, kad pretim lūkojas pašas acs…

—   Vai esi ko sastrādājis, Artēmij?

Artēmijs ne aci nepamirkšķināja. Viņa sejā bija lasāmas tikai skumjas, vairāk nekas.

—     Nē. Ciktāl runa ir par māti, esmu bijis piesardzīgāks nekā jebkad, kad runa bijusi par mani pašu.

Hollijas aizdomas baroja gadiem ilga pieredze, par Artēmiju viņa šo to zināja un nu brīnījās, kāpēc viņš negrib, lai maģija tiktu likta lietā, kaut senāk nebija iebildis ne reizi. Varbūt jau pats bija ko tādu mēģinājis. Varbūt laikstraumē tomēr nebija pazaudējis visu nolaupīto maģiju, kā pats tika apgalvojis.

Saņēmusi plaukstās Artēmija galvu, viņa piespieda zēna pierei savējo.

—   Hollij, beidz, — Artēmijs protestēja. — Mums nav laika.

ITollija neatbildēja un koncentrējoties aizvēra acis, Artēmijs nomanīja cauri galvai izskrienam karstumu un tik pazīstamo maģijas zumēšanu. Hollija viņu zondēja. Neaizritēja ne sekunde.

—   Nekā, — viņa konstatēja un palaida Artēmiju vaļā. — Maģijas atbalsis. Spēka nav.

Artēmijs apdullis atstreipuļoja atpakaļ.

—    Saprotu, ka tu man neuzticies, Hollij. Tavu uzticību esmu pievīlis ne reizi vien. Tagad vai apskatīsi, lūdzu, manu māti?

Tikai tagad Hollija atskārta, ka līdz šim viņa uz Endželīnu Faulu bija labi ja pašķielējusi. Šis skats uzjundīja pārāk daudz sāpīgu atmiņu.

—    Protams, Artēmij. Atvaino par to zondēšanu. Man vajadzēja pārliecināties, ka to, kas notiek, varu ņemt par pilnu.

—    Kas ar mani, nav svarīgi, — Artēmijs atteica, sagrābdams Holliju pie elkoņa. — Tagad — kas ar māti? Lūdzu!

Hollijai vajadzēja saņemties, lai kārtīgi izmeklētu Endželīnu Faulu, un, kolīdz viņa ķērās pie lietas, miesu viscaur pārskrēja sensenu baiļu un šausmu skudriņas.

—   Zinu, — viņa izdvesa. — Pazīstu.

—   Tu zini, kas tā par vainu? — Artēmijs pārjautāja.

Mātes seju un rokas klāja dzidra želeja, kas sūcās laukā no porām, tūdaļ izgarodama. Endželīnas acis bija plati vaļā, bet redzami bija tikai acu baltumi, un ar pirkstiem viņa bija krampjaini iekampusies palagos, it kā glābjoties no nāves.

Hollija no jostas noāķēja medpaku, nolika to uz naktsgaldiņa un ar tamponu uzslaucīja želeju. — Želeja tā pati. Smārds. Nevar būt. Nevar būt.

—   Nevar būt — kas? — Artēmijs prasīja, joprojām žņaugdams viņas augšdelmu.

Hollija nelikās ne zinis, uzslidināja galvā ķiveri un pieslēdzās Ķerstakļu pārvaldes kanālam.

—Foal! Tu tur esi?

Kentaurs atsaucās pēc otrā pīkstiena. — Tieši tā, Hollij! Pieķēdēts pie galda. Komandieris Vaktiņš man piesūtījis pāris e-pastu ar jautājumu, kur esi. Es viņam iebaroju pasaciņu par Rituālu. Lēšu, ka tu…

Hollija pļāpas pārcirta kā ar cirvi. — Foal, paklausies taču. Artēmija māte. Man liekas, te ir kaut kas… Man liekas, ir slikti.

Kentaura tonis acumirklī pārvērtās. Hollija pat iedomājās, ka viņš pļeperējis, lai slēptu uztraukumu. Galu galā, Artēmija ziņa bija izklausījusies dziļi nopietna.

—   Labs ir. Pieslēgšos muižas sistēmām. Paprasi Artēmijam — kāda ir parole?

Pacēlusi ķiveres sejsegu, Hollija ielūkojās Artēmijam tieši acīs. — Foals grib zināt tavu drošības paroli.

—    Protams, protams. — Artēmijs apjucis paroli atcerējās tikai pēc brīža: — KENTAURS. Visi lielie burti.

Tupēdams dziļi apakš Zemes garozas, Foals ievietoja šo komplimentu tai smadzeņu iecirknī, kur glabājās dārgākās atmiņas. No turienes viņš mēdza izvilkt pa vienai un baudīt līdz ar glāzi viltota vīna.

—    Kentaurs. Ta. Esmu iekšā.

Pie sienas iezibsnījās liels TV plazmas ekrāns, tur uznira Foala seja — vispirms izplūdusi pleķos, tad skaidra un asa. Tīmekļa kamera Artēmija plaukstā iedūcās, kentaurs ar tālvadību pārbaudīja tās iespējas noregulēt fokusu.

—  Jo vairāk skatpunktu, jo labāk, vai ne? — Foals ieteicās, balsij dārdot visriņķī istabai izvietotajos skaļruņos.

Artēmijs pacēla kameru iepretim mātes sejai un centās, lai roka netrīs.

—   Spriežot pēc Hollijas reakcijas, kas tāds tev varētu būt pazīstams?

Hollija norādīja uz kārtu, kas klāja Endžellnas seju. — Redzi, Foal? To želeju, kas sūcas laukā no porām. Un ir ari liliju smārds, tā ka nav nekādu šaubu.

—   Nevar būt, — nomurmināja kentaurs. — Iznīdēta jau kur tie gadi.

Artēmijam visi tie neskaidrie mājieni jau sāka krist uz nerviem.

—    Kas nevar būt? Kas ir iznīdēts?

—   Šobrīd nav runas par diagnozi, Artēmij; varbūt neattaisnojas. Hollij, es gribu veikt skenēšanu.

Hollija izpleta plaukstu virs Endžellnas Faulas pieres, un cimdā iebūvētais omnisensors Artēmija māti pārvērta lāzerinformācijā.

Kolīdz informācija ieplūda datubāzē, Foala pirksts iešūpojās kā metronoms. Kustība bija neapzināta, acumirkli pat itin kā nepiedienīga.

—   Labs ir, — viņš noteica pēc pusminūtes, — vairāk man neko nevajag.

Hollija iemiedza sensoru plaukstā un mēmi gaidīja spriedumu. Ilgi gaidīt nevajadzēja, jo sevišķi tāpēc, ka Foals labi zināja, kā un ko meklēt.

Kad viss bija noskaidrots, viņš bija drūms no vaiga. — Dators želeju izanalizējis. Baidos, ka runa ir par burli.

Artēmijs manīja Hollijas pirkstus sažņaudzamies. Lai kas tas par burli, labi nebija.

Izrāvies no Hollijas tvēriena, viņš devās pie sienā iebūvētā televizora. — Man nepieciešams skaidrojums, Foal. Lūdzu, tūliņ.

Foals nopūtās, tad pamāja. — Lai notiek, Artēmij. Burlis bija Elfu tautas mēris. Mirstība — simtprocentīga. Kolīdz saķerts, tas progresēja kādus trīs mēnešus. Tad slimniekam atlika skaitītas dienas. Sērga smaga visās izpausmēs. Neirotoksini, šūnu bojājumi, nepakļaušanās nevienai zināmajai terapijai, neticami agresīva. Tiešām apbrīnojami.

Artēmijs cieši sakoda zobus. — Pasakaini, Foal. Beidzot atrodas kaut kas, par ko pat tev brīnums.

Foals notrausa sviedru lāsi no deguna un atbildēja tikai pēc brīža: — Pretlīdzekļa nav, Artēmij. Vairs nav. Bīstos, ka tava māte mirst. Spriežot pēc koncentrācijas želejā, es teiktu, atlikušas divdesmit četras stundas, varbūt trīsdesmit sešas, ja viņa dūšīgi cīnīsies. Ja tas ir kāds mierinājums, viņa aizies bez sāpēm.

Šķērsojusi istabu, Hollija pasniedzās, lai satvertu Artēmija plecu, un tikai tagad ievēroja, ka draugs krietni pastiepies garumā.

—   Artēmij, mēs varam šo to iesākt, lai viņai nav tik grūti.

Artēmijs nokratīja viņas roku gandrīz ar dusmām. — Nē. Es

māku darīt brīnumus. Talantu man netrūkst. Mans ierocis ir informācija. — Viņš atkal pievērsās ekrānam. — Foal, piedod, ka satrakojos. Tagad esmu savaldījies.Tu teici, ka tas burlis reiz bijusi sērga: kur tāds radās?

—    No maģijas, — Foals vienkārši atteica, tad paskaidroja sīkāk:

—   Maģijas spēks nāk no Zemes, un, kolīdz Zeme vairs nespēj absorbēt milzīgo piesārņojumu, piesārņojas arī maģija. Pirmoreiz burlis parādījās Linfenā, Ķīnā, pirms gadiem divdesmit.

Artēmijs pamāja. Izklausījās loģiski. Linfena bija izslavēta ar augstu piesārņojuma līmeni. Ķīnas akmeņogļu rūpniecības centrs — pilsētā gaiss bija pilns ar kvēpiem, oglekļa monoksīdu, slāpekļa oksīdu, gaistošiem organiskiem savienojumiem, arsēnu un svinu. Uzņēmēji Ķīnā mēdza jokot: ja gribi savam darbiniekam ieriebt, sūti pastrādāt uz Linfenu.

—    Burlis izplatās caur maģiju, tāpēc ar maģiju to iznīdēt nav iespējams. Desmit gadus tas masveidā nīcināja Elfu tautu. Pazaudējām divdesmit piecus procentus iedzīvotāju. Vissmagāk cieta Atlantīda.

—   Bet apturējāt taču, — Artēmijs nepiekāpās. — Tad jau pretlīdzekli atradāt!

—    Es ne, — Foals atbildēja. — Pretlīdzekli atrada mūsu senā draudzene Opāla Koboji. Meklēja desmit gadu. Tad sadomāja par to pieprasīt zelta kalnus. Vajadzēja ar tiesas spriedumu visus pretlīdzekļa krājumus konfiscēt.

Artēmijs sāka zaudēt pacietību. — Politika, Foal, mani neinteresē. Es gribu zināt, kas tas par pretlīdzekli un kāpēc nevaram to iedot manai mātei.

—   Garš stāsts.

—   Noīsini! — Artēmijs atcirta.

Foals nodūra skatienu, nespēdams raudzīties Artēmijam acīs.

—    Pretlīdzeklis uzradās dabiskā ceļā. Ir daudz tādu radību, kas satur nenovērtējamas ārstnieciskas vielas un darbojas kā dabiski maģijas pastiprinātāji, bet cilvēku rīcības dēļ ik gadu izmirst vairāk nekā divdesmit tūkstoši šo sugu, kas varētu glābt sazin cik dzīvību. Opāla izgudroja vienkāršu šaujamšļirci, kas ļāva tikt pie pretlīdzekļa, nenonāvējot par donoru izmantoto dzīvnieku.

Pēkšņi Artēmijs aptvēra, kāpēc Foals nespēj lūkoties viņam acīs. Viņš sakampa galvu rokās.

—   Nē, nē, tikai ne to!

—    Opāla Koboji pretlīdzekli uzgāja Madagaskaras lemura — zīdainā sifakas — smadzeņu šķidrumā.

—    No sākta gala zināju, — Artēmijs novaidējās, — ka par to vajadzēs samaksāt.

—    Diemžēl zīdainie sifakas ir izmiruši. Pēdējais nomira pirms nepilniem astoņiem gadiem.

Artēmija acis svilināja vainas apziņa.

—   Zinu, — viņš nočukstēja. — Es viņu nobendēju.

CETURTĀ NODALA mĒrkaĶa onkulis

LAUKU MUIŽA,PIRMS NEPILNIEM ASTOŅIEM GADIEM

Desmitgadīgais Artēmijs pie sava kabineta galda, beidzis darbu, aizvēra datni, pārslēdza datoru miega režīmā un piecēlās. Kuru katru bridi bija gaidāms tēvs — uz apspriedi. Vizīti Artēmijs seniors bija pieteicis no rīta muižas pasta tiklā, un viņš nemēdza noseboties. Tēvs zināja laika vērtību un sagaidīja, ka dēls rīta sarunai būs gatavs. Artēmijs seniors ieradās tieši desmitos, ap ceļgaliem švīkstot ādas šinelim.

—  Murmanskā mīnus divdesmit, — viņš paskaidroja, oficiāli paspiežot dēlam roku.

Artēmijs stāvēja, nostājies uz noteiktas plātnes kamīna priekšā. Vispār jau tieši tur stāvēt nebija obligāti, bet viņš zināja, ka tēvs apsēdīsies Ludviķa XV krēslā pie kamīna mutes un ka Artēmijam senioram nepatīk runājot staipīt kaklu.

Tēvs ieslīga vēsturiskajā krēslā, un Artēmijs klusībā izbaudīja to, ka prognozes attaisnojušās.

—    Kā noprotu, kuģis ir gatavs ceļam?

—   Gatavs laisties, — tēvs atsaucās, zilajām acīm satraukti dzirkstījot. — Pavisam jauns tirgus, Artij, manu zēn. Maskava jau tagad ir starp pasaules lielākajiem tirdzniecības centriem. Ziemeļkrieviju neizbēgami gaida tas pats.

—   Māte gan, cik saprotu, par tavu svaigāko avantūru nav lielā sajūsmā.

Gluži nesen Artēmija vecāki bija strīdējušies līdz vēlai naktij.

Visādi citādi laimīgajā laulības dzīvē konflikts bija izcēlies Artēmija seniora biznesa interešu sakarā. Viņš vadīja noziedzīgu impēriju, kuras taustekļi stiepās no sudraba raktuvēm Aļaskā līdz kuģubūves rūpnīcām Jaunzēlandē. Endželīna bija zvērināta dabas un cilvēcības aizstāve un uzskatīja, ka Artēmija seniora kriminālās darbības un dabas resursu ekspluatēšana nekādi nevar kalpot par atdarināšanas cienīgu paraugu abu dēlam.

"Uzaugs tāds pats kā tēvs," Artēmijs dzirdēja māti sakām kādu vakaru, to noklausījies caur radioierīci, ko bija ieslēpis akvārijā.

"Man likās, tu viņa tēvu mīli."

Artēmijs dzirdēja nošvīkstam drānas — vecāki apskāvās. "Mīlu. Mīlu tevi vairāk par savu dzīvību. Bet es mīlu arī šo planētu."

"Mīlulīt," Artēmijs seniors teica tik klusu, ka noklausīšanās ierīce vārdus tvēra ar grūtībām, "Faulu finansiālais stāvoklis patlaban ir kutelīgs. Viss, kas mums pieder, ieguldīts nelegālos darījumos. Man vajag izgrozīt vienu lielu lietu, lai varu sākt pāreju uz pilnībā legālu biznesu. Kolīdz mums azotē būs krietns, drošs žūksnis, varēsim ķerties pie pasaules glābšanas."

Artēmijs dzirdēja māti nošmaukstinām skūpstu tēvam uz vaiga. "Sarunāts, mans pirātu princi. Viens liels darījums, un tad glābsim pasauli."

Viens liels darījums. Kuģis, piekrauts ar beznodokļu kokakolu — krieviem. Bet, kas vēl svarīgāk, tirdzniecības ceļš uz Arktiku. Artēmijam bija aizdomas, ka pēc viena vienīga darījuma tēvam iedibināto ceļu pamest būs grūti. Tāds solīja miljardus.

—   "Faulu zvaigzne" ir piekrauta līdz malām un gatava ceļojumam, — Artēmija tēvs informēja dēlu viņa kabinetā noliktajā apspriedē. — Atceries, ka ar labiem nodomiem vien pasauli glābt nevar. Vajadzīgs cits līdzeklis, un tāds ir zelts.

Artēmijs seniors norādīja uz Faulu ģerboni un moto, kas bija iegravēti koka vairogā virs kamīna.

—  Aurum potestas est. Zelts ir vara — to, Artij, vienmēr turi prātā. Kamēr zaļajiem aiz muguras nestāvēs naudasmaisi, neviens par viņiem neliksies ne zinis.

Mazais Artēmijs nezināja, kuru no vecākiem klausīt.Tēvs iemiesoja visu, kas bija uzskatāms par Faulu ģimeni. Turēšanās pie naudas un bagātības Faulu dinastijai bija ļāvusi plaukt un zelt gadsimtiem ilgi, un Artēmijs jutās drošs, ka tēvs vispirms gudros, kā vairot Faulu bagātību, un tikai tad domās par vidi. Māti Artēmijs mīlēja, bet nupat bija glābjams Faulu kapitāls.

—    Kādudien rūpes par Faulu biznesu gulsies uz taviem pleciem, -— Artēmijs seniors teica dēlam un piecēlās, lai aizpogātu šineli. — Un, kad tā diena pienāks, man būs mierīgs prāts, jo es zinu, ka tev Fauli būs pirmajā vietā.

—  Tieši tā, tēvs, — Artēmijs atsaucās. — Fauli — pirmajā vietā. Bet tā diena vēl jāgaida nez cik desmitus gadu.

Artēmijs seniors iesmējās. — Cerēsim, dēls. Tā, nu man jāiet. Gādā par māti, kamēr manis nav. Un neļauj viņai izšķērdēt dzimtas kapitālu, ja?

Šie vārdi pār lūpām nāca viegli un bezrūpīgi, bet pēc nedēļas Artēmijs seniors bija pazudis bez vēsts, iespējams — gājis bojā, un tieši ar šiem vārdiem sirdī viņa dēls dzīvoja tālāk.

Gādā par māti, bet neļauj viņai izšķērdēt dzimtas kapitālu.

Pēc diviem mēnešiem Artēmijs savā kabinetā atkal sēdēja pie galda un skatījās datora monitorā. Ekrānā vīdēja drūmi skaitļi: pēc tēva pazušanas ģimenes finanšu lietas bija strauji gājušas uz leju. Tagad viņš bija saimnieks mājās, Faulu impērijas pārraugs, un kā tādam viņam pienācās uzvesties.

Kolīdz Artēmija seniora kuģis pagaisa Arktikas melnajos ūdeņos, parādnieki vienprātīgi pārstāja pildīt saistības, un visi viltotāju, izsitēju, zagļu un kontrabandistu grupējumi pārgāja strādāt pie citiem saimniekiem.

Zagļa gods? Artēmijs ar rūgtumu iedomājās. Diez vai.

Lielākā daļa Faulu naudas vienas nakts laikā vienkārši pagaisa, un Artēmijam tagad vajadzēja būt par saimnieku muižā un pieskatīt māti, kas strauji tuvojās nervu sabrukumam.

Necik ilgi, uzradās kreditori, lai pakamptu savu pīrāga gabalu, pirms pāri palikušas vien drupačas. Artēmijs bija spiests izlikt ūtrupē Rembranta skici, lai nomaksātu hipotēku par muižu un nokārtotu visādus citādus parādus.

No mātes atbalstu nebija ko gaidīt. Viņa atsacījās ticēt, ka Artēmijs seniors ir pazudis, un ar tikpat lielu sparu turpināja glābt pasauli, par tēriņiem nelikdamās ne zinis.

Tikmēr Artēmijs centās sarīkot tēva meklēšanas ekspedīcijas. Kas tāds neiet viegli, ja esi desmit gadus vecs un pieaugušie tevi neņem par pilnu pat par spīti visādām starptautiskām godalgām mākslā un mūzikā, nemaz nerunājot par padsmit ienesīgiem patentiem un autortiesībām, nostiprinātām visās pasaules malās. Ar laiku Artēmijs it labi varēja iekopt pats savu kapitālu, bet līdz tam šobrīd nevarēja gaidīt. Naudu vajadzēja tūliņ.

Bija nepieciešams ierīkot kārtīgu darba telpu, lai paturētu acīs internetu un pasaules ziņu kanālus. Tadai vajadzēja vismaz divdesmit datoru. Maskavas viesnīcā sēdēja Arktikas pētnieku komanda, kas gaidīja, kad tiks pārskaitīta samaksas nākamā daļa. Ko maksāt viņam nebija.

Artēmijs piesita pie ekrāna ar smalku pirkstu.

Kaut kas jādara, viņš nodomāja.

Kad Artēmijs iegāja guļamistabā, Endželīna Faula raudāja, gultā iekritusi. No tāda skata sirds sažņaudzās, bet viņš savilka dūres un lika pats sev pie sirds, ka jābūt stipram.

—    Māt, — viņš ieprasījās, pavicinādams bankas konta izrakstu. — Kas tas ir?

Nosusinājusi acis kabatlakatiņā, Endželīna paslējās uz elkoņiem un raudzīja fokusēt skatienu uz dēlu.

—   Artij, mazulīt, Artij. Nāc — pasēdi pie manis.

Endželīnas acis ieskāva melni izsmērētas skropstu tušas loki, un

no vaiga viņa bija tik bāla, ka āda šķita gandrīz caurspīdīga.

Esi stiprs.

—    Nē, māt. Nekādas sēdēšanas un runāšanas. Nācu, lai tu man paskaidro — kas tas par piecdesmit tūkstošu čeku kaut kādam Dienvidāfrikas savvaļas dzīvnieku aizsardzības centram?

Endželīna apmulsa. — Dienvidāfrikas, mīļais? Kurš tad braucis uz Dienvidāfriku?

—   Tu esi aizsūtījusi čeku par piecdesmit tūkstošiem eiro uz I )ienvidāfriku, māt. Es to naudu tiku taupījis Arktikas ekspedīcijai.

—   Piecdesmit tūkstoši. Izklausās kaut kur dzirdēts. Es pavaicāšu tēvam, kad viņš ieskries. Labāk, lai nekavē vakariņas, citādi…

Artēmijam zuda pacietība. — Māt, lūdzu. Sakopo domas. Mums nav liekas naudas labdarībai Dienvidāfrikā. Muižā visi atlaisti, izņemot Sulaini, un arī viņš algu šomēnes nav redzējis.

—   Lemurs! — Endželīna uzvaroši iesaucās. — Tagad atceros. Es nopirku lemuru — zīdaino sifaku.

—    Nevar būt, — Artēmijs atcirta. — Propithecus candidus ir izmiruši.

Māte piepeši atdzīvojās. — Nē. Nē, atraduši vienu zldiņu — Dienvidāfrikā. Neviens nesaprot, kā viņš tur nokļuvis no Madagaskaras, varbūt ar kādu malumednieka laivu. Tāpēc man vajadzēja viņu glābt.Tas ir pats pēdējais, Artij.

—   Nobeigsies pēc gada vai diviem,— Artēmijs salti atteica. — Un mūsu nauda būs pagalam.

Endželīna bija šausmās. — Tu runā tieši kā…

—  Tēvs? Tas labi. Kādam taču jādomā ar galvu.

Artēmijs bija savilcis bargu seju, taču sirds trīcēt trīcēja. Kā drīkstēja tā runāt ar māti, kas no bēdām bija vai prātu zaudējusi.

Kāpēc es pats neesmu sabrucis? Viņš iedomājās, un atbilde nāca tūliņ: jo es esmu Fau/s, un Fauli vienmēr pārvarējuši visas likstas.

—   Bet piecdesmit tūkstošus, māt! Par lemuru!

—   Varbūt atrodas arī mātīte, — Endželīna stīvējās. — Tad būsim izglābuši veselu sugu.

Nav jēgas strīdēties, Artēmijs nosprieda. Ar loģiku te neko nepanāksi.

—   Un kur tad laimīgais zīdiņš tagad? — viņš vientiesīgi painteresējās, smaidīdams kā kurš katrs desmitgadnieks, kad runas iegrozās par maziem, pūkainiem dzīvnieciņiem.

—   Sveiks un vesels Retdaunas parkā. Dzīvo kā kungs. Rīt ar lidmašīnu tiks pārvests uz speciālu mākslīgu mītni Floridā.

Artēmijs pamāja. Retdaunas parks bija ar privātiem līdzekļiem finansēts dabas rezervāts Viklovā, kas īpaši nodarbojās ar apdraudētu sugu aizsardzību. Par drošību tur bija domāts ciešāk nekā vidusmēra Šveices bankā.

—    Brīnišķīgi. Varbūt apciemošu to piecdesmit tūkstošus vērto mērkaķi.

—    Paga, paga, Artēmij, — māte uzrājās. — Zldiņš ir lemurs, un tie ir mērkaķu priekšteči, kā tev labi zināms.

Zināms gan, bet man vienalga! Artēmij a m gribējās kliegt. Tēvs pazudis, un tu visu ekspedīcijas naudu esi notērējusi par kaut kādu lemuru!

Bet viņš pievaldīja mēli. Māte acumirkli bija vārīga, un negribējās viņai sagādāt liekus satricinājumus.

—   Retdaunā apmeklētājus parasti iekšā nelaiž, — Endželina turpināja, — bet, ja piezvanīšu, domāju, izņēmuma kārtā tevi ielaidīs. Galu galā, Fauli apmaksājuši primātu ciematu.

Artēmijs rādīja priecīgu ģīmi. — Paldies, māt. Tā man būs īsta bauda — un Sulainim tāpat! Tu jau zini, kā viņam patīk mazi, pūkaini dzīvnieciņi. Un man tik ļoti gribētos redzēt, kas tā par sugu, ko esam izglābuši.

Endželīna savilka seju tik neprātīgā smaidā, ka dēls briesmīgi sabijās.

—    Malacis, Artēmij. Lai tie lielie biznesa dūži saturas! Māte plecu pie pleca ar dēlu — mēs izglābsim pasauli! Ierīvēšu to degunā tavam tēvam, kad viņš pārradīsies.

Artēmijs lēnām atkāpās uz durvīm, dūša bija papēžos.

—   Jā, māt. Plecu pie pleca — mēs izglābsim pasauli.

Kolīdz durvis bija ciet, Artēmijs žigli joza lejup pa kāpnēm, pirkstiem kustot, it kā viņš jau diriģētu iecerētu skaņdarbu. Aizsteidzies līdz guļamistabai, viņš veicīgi pārģērbās ceļam, tad devās uz virtuvi, kur atrada Sulaini šķēlējam dārzeņus ar īsu japāņu kodači zobenu. Sulainis tagad bija ne vien sargs, bet arī šefpavārs un dārznieks.

Milzīgais miesassargs zibenīgi apstrādāja gurķi.

—    Vasaras salāti, — viņš paskaidroja. — Tikai dārzeņi, cieti novārīta ola un mazliet vistas gaļas. Desertam esmu nodomājis crиme brыlйe. Tur varēšu izmēģināt savu ugunsmetēju. — Pašķielējis uz Artēmiju, viņš pārsteigts konstatēja, ka tas ieģērbies vienā no abiem uzvalkiem, tumšzilajā, kurā nesen bija apmeklējis Koventgārdenas operu. Puika vienmēr mēdza ģērbties smalki, bet uzvalku un kaklasaiti pat viņš izvēlējās retu reizi.

—   Vai mums, Artēmij, paredzēts kāds oficiāls pasākums?

—    Nekā oficiāla, — Artēmijs atteica tik dzestrā tonī, kādu miesassargs viņa balsī saklausīja pirmo reizi, toties ne tuvu pēdējo. — Vienkārši darīšanas. Tagad esmu atbildīgs par ģimenes lietām, tāpēc der arī atbilstoši ģērbties.

—    Ak tā… Skaidri dzirdu caur jums runājam tēvu. — Sulainis uzmanīgi noslaucīja zobenu un noraisīja priekšautu. — Un kārtojamas mums tipiskas Faulu ģimenes darīšanas, ja?

—; Jā, — Artēmijs atbildēja. — Ar mērkaķa onkuli.

FAULU MUIŽA ŠODIENA

Hollija šausmās sastinga.

—    Tātad bērnišķīga aizvainojuma lēkmē tu to lemuru noslepkavoji?

Artēmijs jau bija atguvis dūšu un apsēdies krēslā blakus gultai, saņēmis mātes roku tik saudzīgi kā putnu.

—    Nē. Bērnišķīga aizvainojuma lēkmes man reizumis uzbruka gan — pati labi zini, bet parasti ātri vien pārgāja. Mana līmeņa intelektu emocijas necik ilgi vis pārmākt nespēj.

—    Bet tu teici, ka to dzīvnieku nobendēji!

Artēmijs paberzēja deniņus. —Jā, tiesa. Nazi gluži nevicināju, bet nobendēju — bez šaubām.

—   Tieši kā?

—    Biju mazs… jaunāks, — Artēmijs nomurmināja, acīmredzami negribēdams par to runāt. — Daudzējādā ziņā cits cilvēks.

—   Mēs zinām, kāds tu biji, Artēmij, — skumji bilda Foals. — Tev nav ne jausmas, cik lielu robu manā budžetā iecirta Faulu muižas aplenkums.

Hollija nelikās mierā. — Kā tu nobendēji lemuru? Kā tu vispār tiki viņam klāt?

—     Izrādījās smieklīgi viegli, — Artēmijs atzinās. — Mēs ar Sulaini apciemojām Retdaunas parku un, kamēr viesojāmies, vienkārši atslēdzām signalizāciju. Tajā pašā vakarā iegriezāmies tur vēlreiz un savācām lemuru.

—   Tātad viņu nogalināja Sulainis. Man jābrīnās — tas nav viņa stilā.

Artēmijs blenza grīdā. — Nē, Sulainis to nav darījis. Es pārdevu lemuru vienam mērdnieku grupējumam.

Hollija šausmās apstulba. — Mērdniekiem? Artēmij, nevar būt! Baismīgi.

—   Tas man bija pirmais lielais darījums, — Artēmijs atteica.

—    Aizgādāju lemuru uz Maroku, un viņi man samaksāja simttūkstoš eiro. Ar summu pietika, lai segtu visus Arktikas ekspedīcijas izdevumus.

Hollija un Foals zaudēja valodu. Tirgodamies ar dzīvību, Artēmijs bija izmanījies nopelnīt ar uzviju. Hollija atkāpās nostāk no cilvēka, ko vēl pirms neilga brīža bija uzskatījusi par draugu.

—   Es apsvēru visu ar vēsu prātu. Mans tēvs pret lemuru. Vai es maz varēju ko tādu nedarīt? — Artēmija acīs iesvēlās patiesa nožēla.

—    Zinu. Šausmu darbs. Ja būtu iespējams laiku pagriezt atpakaļ…

Un piepeši viņš aprāvās. Pats viņš laiku pagriezt atpakaļ nespēja, taču pazina kādu dēmonu zintnieku, kura spēkos tas bija gan. Tā bija iespēja. Iespēja.

Liegi noguldījis mātes plaukstu atpakaļ palagos, viņš piecēlās un sāka soļot šurpu turpu.

Shēmošanas mūziku, viņš iedomājās. Man vajag shēmošanas mūziku.

No plašās, prātā ieglabātās ierakstu kolekcijas izvēlējies Bēthovena Septīto simfoniju, viņš ieslēdza to fonā un ņēmās gudrot.

Laba izvēle. Drūma, toties pacilājoša. Iedvesmo.

Artēmijs mēroja soļus šurpu turpu pa paklāju, apkārt neko teju nemanīdams, dziļi aizdomājies, kas būtu iesākams.

I īollijai šis garastāvoklis nebija svešs.

—   Izskatās, ka ir plāniņš, — viņa pavēstīja Foalam.

Kentaurs izstiepa garu ģīmi, kas nepavisam nebija grūti. — Nemaz nebrīnos!

Izmantojusi Artēmija nesamaņas mirkli, Hollija hermetizēja ķiveri, lai aci pret aci aprunātos ar Foalu. Aizgājusi līdz logam, viņa pa aizkaru spraugu palūrēja uz muižas pagalmu. Caur koku zariem trīsuļoja rieta saule, un balti sarkanie dāliju ceri zvēroja kā salūta raķetes.

Atļāvusies ilgās nopūsties, Hollija koncentrējās uz to, kas darāms.

—   Uz kārts likta ne tikai Artēmija mātes dzīvība, — viņa bilda.

Foals atslēdza televīzijas kanālu, lai Artēmijs nedzird viņus.

—   Zinu. Ja burlis izplatās, elfus gaida katastrofa. Neaizmirsti, ka pretlīdzekļa mums taču vairs nav.

—   Vajag nopratināt Opālu Koboji. Viņa noteikti saglabājusi kādus pierakstus.

—   Vērtīgākās formulas Opāla vienmēr paturējusi prātā. Manuprāt, gluži negaidīts viņai nāca tas ugunsgrēks džungļos — visi donori tika aizslaucīti kā ar slotu.

Koboi Industries pievilināja lemurus ar ultraskaņas aparātu, izgudrēm novietotu Cingi-de-Bemaraha rezervātā. Aparāta aicinājumam bija atsaukušies teju visi salā mītošie lemuri, un visi kā viens nelaimīgā kārtā gāja bojā zibens spēriena izraisītā ugunsgrēkā. Par laimi, pateicoties viņiem, lielākā daļa inficēto elfu jau bija glābti, bet dziednīcu karantīnas palātās nomira vēl kādi piecdesmit.

Artēmijs mitējās soļot un skaļi nokremšķinājās. Viņš bija gatavs paziņot, ko ieplānojis, un gribēja, lai elfi saspicē ausis.

—   Mūsu problēmai ir salīdzinoši vienkāršs risinājums, — viņš pavēstīja.

Foals no jauna pieslēdza televīzijas sakarus, un viņa sejas tuvplāns pieblīda liels — pa visu ekrānu.

—   Mūsu problēmai?

—   Liecies mierā, Foal, neizliecies nu par āpsi. Runa ir par elfu mēri, kas mutējis un ķēris cilvēkus. Pretlīdzekļa jums nav, nav arī laika, lai tādu izstrādātu. Kas zina, cik cilvēkiem burlis pielipis jau šobrīd.

Ieskaitot mani, Artēmijs domās piebilda. Es māti ārstēju ar maģiju, tātad iespējams, ka slims esmu ari pats.

—   Muižai noteiksim karantīnu, — atsaucās Foals. — Kamēr neviens tavu māti neapstrādās ar maģiju, sērga tālāk neizplatīsies.

—   Es tiešām šaubos, vai mana māte ir vienīgais pacients. Vienkārši — tā jau būtu pārāk neticama sakritība. Noteikti ir vēl citas saslimšanas, un kas zina, kad par tām dabūsim zināt.

Foals nogrudzinājās — tā viņš lika manīt, ka sapratis. — Tātad, saki, Artemij, kāds ir tas salīdzinoši vienkāršais risinājums?

—   Es aizdodos atpakaļ laikā un paglābju lemuru, — Artēmijs atsaucās ar tik gaišu smaidu, it kā jaukā vasaras dienā nācis ar priekšlikumu visiem izpeldēties ezerā.

Klusums. Labu bridi valdīja pilnīgs klusums, ko reizumis pārtrauca vien Foala aizžņaugtie zviedzieni.

—   Aizdoties atpakaļ…

—    Laikā… — Hollija neticīgi piebilda.

Artēmijs atslīga ērtajā atzveltnī, saslēja kopā pirkstu galus un nolieca galvu.

—    Esmu gatavs uzklausīt jūsu iebildumus. Lūdzu!

—   Ko tu no sevis iedomājies? — Hollija izsaucās. — Pēc visas tās traģēdijas, kam esam bijuši par lieciniekiem, pēc visa tā ārprāta, pie kā novedušas tavas intrigas!

—   Esmu apņēmīgs un neko no sevis neiedomājos, — Artēmijs pielaboja. — Dzelzs kaļama, kamēr karsta. Manai mātei atlikušas skaitītas stundas, un elfu tautai labi ja vēl dažas.

Foals joprojām nespēja atgūties no šoka. — Vai tu maz vari iedomāties, cik daudz satversmes komitejas sēžu vajadzīgs, lai mēs ko tādu vispār varētu piedāvāt apspriest Padomei?

Artēmijs nevērīgi nošūpoja pirkstu. — Sīka vienība. Elfu tautas satversmi esmu lasījis. Ne uz cilvēkiem, ne dēmoniem tā neattiecas. Ja nr. 1 nospriež man palīdzēt, jums formāli nav juridisku tiesību viņam to liegt.

Diskusijā iejaucās Hollija: — Artēmij, tas ir neprāts. Ceļot laikā ir aizliegts ne jau plikas iegribas dēļ. Pat sīkākās iejaukšanās izraisītas potenciālas sekas var izrādīties katastrofālas.

Artēmijs salti pasmīnēja. — Nu protams, vecais labais laika paradokss. Ja, atgriezies atpakaļ laikā, noslaktēšu savu vectēvu, pats pārstāšu eksistēt? Es līdz ar Gorbenu un Berndtu uzskatu, ka jebkuras sekas ir manāmas jau tagad. Mainīt mēs spējam vienīgi nākotni, nevis pagātni vai tagadni. Ja atgriezīšos pagātnē, es tātad tur jau esmu bijis.

Hollija runāja no labas sirds, viņai Artēmija bija žēl. Endželīnas slimība sāpīgi atsauca atmiņā dienas, kad uz nāves gultas gulēja pašas māte.

—   Mēs nevaram iejaukties, Artēmij. Cilvēkiem jādzīvo pašiem sava dzīve.

Artēmijs apzinājās, ka, bliezdams vaļā nākamo argumentu, būs spiests nākt klajā ar mākslīgi būvētu apsūdzību, un īsti nevarēja saņemties. Azotē viņam bija trumpis — tik cietsirdīgu spēli ar pašiem tuvākajiem draugiem viņš vēl nekad nebija spēlējis; vainas apziņa bija teju neizturama.

—   Tu jau esi iejaukusies, Hollij, — viņš teica, sevi piespiezdams paskatīties viņai acīs.

To dzirdējusi, Hollija notrīsēja. Sejsegs sīkdams pacēlās augšup.

—   Tas ir — kā?

—   Tu izdziedēji manu māti. Dziedēdama nolēmi nelaimei.

Hollija soli atkāpās un pacirta gaisā plaukstas, it kā atvairīdama

uzbrukumu.

—    Es? Es… Ko tu runā?

Tagad, ja reiz sācis melot, Artēmijs ņēmās vainas apziņu slāpēt ar tēlotu dusmu izvirdumu.

—   Tu dziedēji manu māti pēc aplenkuma. Tieši tu viņu droši vien aplipināji ar burli.

Foals steidzās draudzenei palīgā. — Nevar būt, kopš tās reizes jau pagājuši gadi. Burlim ir triju mēnešu inkubācijas posms, un citādi nav bijis —ja vien ar pāris dienu nobīdi.

—    Bet tas nekad nav ķēris cilvēkus, — Artēmijs spēra pretim.

—   Tas ir pavisam kas cits. Jums nav ne mazākā priekšstata, ar ko te darīšana.

Hollijas vaigs sakritās — šokā un vainas apziņā. Viņa Artēmija vārdus ņēma par pilnu, lai gan Artēmijs labi apzinājās, ka, visticamāk, pats inficējis māti tai reizē, kad koriģēja viņas atmiņu.

Tadjau tēvs arī injicēts. Un kur es pats to saķēru? Un kāpēc neesmu slims?

Mīklu bija bez sava gala, bet nejau acumirklī risināmu. Acumirklī vajadzēja atrast pretlīdzekli un, lai nodrošinātos ar palīdzību no elfu puses, turpināt tēlot, ka viņi šai lietā vainojami.

—    Bet es esmu vesela, — Hbllija protestēja. — Izgāju testus.

—  Tatad būsi pārnēsātāja, — Artēmijs dzedri attrauca un paskatījās uz kentaura attēlu ekrānā. —Tas taču ir iespējams, vai ne?

Foalam tik tiešs jautājums aizcirta elpu. — Ja ierosinātājs tiešām mutējis, jā, kas tāds ir gan iespējams, — viņš atzina. — Bet no pieņēmuma neko nevar secināt…

—    Parastos apstākļos es teiktu jā, protams, parastos apstākļos man būtu tāda greznība kā laiks un objektīvisms. Bet mana māte mirst, un man ir liegts gan tas pirmais, gan otrais. Man jādodas atpakaļ, lai izglābm lemuru, un jūsu godaprāts jums liek man palīdzēt; bet, ja nepalīdzēsit, vismaz apsoliet nelikt man ceļā kavēkļus.

Elfi klusēja. Hollija nokāvās ar domām, ko varbūt pastrādājusi. Foals rakņājās savās ievērības cienīgajās smadzenēs, raudzīdams pēc kādas atbildes uz Artēmija argumentiem. Neatrada itin neko.

Hollija novilka ķiveri un nedrošiem soļiem aizgāja līdz Endželīnas gultai. Kājas šķita dīvaini stīvas, un stingums kāpa arvien augšup.

—    Mana māte nomira tāpēc, ka viņu noindēja cilvēki. Negadījums, jā, bet dzīvību viņa zaudēja tik un tā. — Acis pieplūda pilnas asarām. — Gribēju tos cilvēkus dabūt rokā. Ienīdu viņus. — Hollija lauzīja rokas. — Piedod, Artēmij. Es nezināju. Cik vēl tādu, ko esmu inficējusi? Tagad tu droši vien ienīsti mani.

Ņem savus vārdus atpakaļ, Artēmijs domāja. Saki taisnību, vai arī draudzība vairs nekad nebūs, kāda bijusi. Tad: nē. Esi stiprs. Mātei jādzīvo.

—    Es tevi, Hollij, neienīstu, — Artēmijs klusu sacīja. Ienīstu es pats sevi, bet maldināšanai jāturpinās. — Skaidrs, ka tavas vainas te nav, bet jums noteikti jāļauj man atgriezties.

Hollija pamāja, tad noslaucīja asarām pieplūdušās acis. — Ne vien ļaušu, bet došos tev līdzi. Lieks pāris asredzīgu acu un labs šāvējs — var gadīties, ka noder.

—   Nē, nē, nē, — no ekrāna, ik "nē" izskanot arvien skaļākam, izsaucās Foals. — Nevar tā vienkārši mainīt pagātni pēc saviem ieskatiem. Hollija varētu izglābt savu māti, komandieri Sakni varētu uzcelt no miroņiem! Kas tāds nav pieļaujams!

Artēmijs paslēja pretī pirkstu. — Šoreiz stāvoklis ir unikāls, — viņš teica. — No jūsu viedokļa — kuru katru brīdi var uzliesmot sērga, šeit un tagad, un apturēt nevaram. Vēl vairāk — ir iespēja atjaunot sugu, kas, pēc visa spriežot, izmirusi. Jā, varbūt esmu vainojams viena lemura nāvē, bet Opāla Koboji tika savākusi visus vienkop, kas tāpēc gāja bojā zibens izraisītā ugunsgrēkā. Tautas vaina ir tikpat smaga kā manējā. Jūs ievācāt dzīvas radības smadzeņu šķidrumu, lai glābtu paši savas dzīvības.

—   M-mums nebija citas izejas, — bilda Foals, sabijies, ka tiešām sāks stostīties.

—    Tieši tā,— uzvaroši izsaucās Artēmijs. — Jūs bijāt gatavi uz jebko. Tagad atceries, kā tas bija, un pavaicā pats sev, vai esi gatavs uz ko tādu vēlreiz.

Foals novērsies aizdomājās. Toreiz — elfiem tas bija dzīvs murgs! Maģiju lietot uz laiku tika liegts, un brīdī, kad Opālai ar tiesas orderi tika likts atklāt pretlīdzekļa sastāvu, lemuri jau bija pagalam! Cauras naktis negulējis, viņš bija centies atrast alternatīvas zāles, taču — nesekmīgi,

—   Domājām, ka esam imūni — ka mūsu vienīgā sērga ir cilvēki. — Kentaurs apdomājās. — Lemurs jādabū pie dzīvības, — viņš pasludināja. — Smadzeņu šķidrums kādu brīdi ir uzglabājams, bet, kolīdz aktīvās vielas kļūst inertas, nav lietojams. Es gudroju par elektriski uzlādētu konteineru, bet…

—   Šoreiz izdosies,— Artēmijs viņu uzmundrināja. — Būs tev i dzīvs subjekts, i laboratorijas apstākļi. Varēsi klonēt mātīti.

—   Klonēšana vispār ir aizliegta, — prātoja Foals. — Bet, ja runa ir par izmirstošām sugām, izņēmuma gadījumā…

Iepīkstējās Hollijas ķivere — muižas piebraucamajā ceļā piezemējās ģeoplāns. Aizsteigusies pie loga, viņa mēnesnīcā pamanīja viegli noņirbam ēnu.

Laikam jautiiņais, Hollija sapīka. Nav ieslēdzis ēngaismas.

—   Ģeoplāns ir klāt, — viņa ziņoja Artēmijam.

—    Saki pilotam, lai novietojas sētpagalmā, kādā no staļļiem. Doktora asistente sēž pie telefona tēva kabinetā. Negribu, lai viņa, ejot izlocīt kājas, uzskrien virsū maskētam elfu lidaparātam.

Hollija instrukcijas pavēstīja pilotam, un visi saspringti gaidīja, līdz ģeoplāns aizmanevrē līdz sētpagalmam. Šķita — jāgaida ilgi, istabā valdīja klusums, kurā ielauzās tikai Endželīnas smagā elpa.

—   Nr. 1, iespējams, neko tādu nemaz nespēj, — Foals bilda it kā pats sev. — Pavisam jauns zintnieks, apmācības nekādas. Ceļošana laikā — grūtākas disciplīnas nemaz nav.

Artēmijs nepūlējās komentēt. Nebija jēgas. Visas viņa cerības saistījās ar nr. 1.

Vai nu viņš spēs, vai arī māte mirs.

Saņēmis Endželīnas plaukstu, viņš ar īkšķi noglāstīja raupjo, pergamentam līdzīgo ādu.

—   Turies, mammu, — viņš nočukstēja. — Pēc acumirkļa būšu atpakaļ.

PIEKTĀ NODAĻA. AŠO TIEKAT PAZUDINĀTI

PA RŪĶu ģeoplāna trapu lejup klunkurēja visai ērmīgs stāvs A^ — mazais dēmons, pazīstams kā nr. 1. Sīks, bet drukns, pelēkām bruņuplātnēm klāts un strupiem locekļiem, viņš izskatījās pēc miniatūra degunradža, apgādāta ar roku un kāju pirkstiem. Galva gan bija citāda. Kā gargujai.

Kaut man būtu aste, iedomājās nr. 1.

Taisnību sakot, aste viņam bija, taču tāda ļipa vien, un ar tādu varēja vien sacelt sniega vētru Glābiņas mākslīgajā meteoroloģiskajā parkā, citu neko.

Nr. 1 mierināja sevi ar domu, ka aste vismaz nekaras iekšā tualetes podā. Dažs labs Hibras dēmons bija iekūlies nepatikšanās, lūkodams kārtoties Glābiņas smalkākajās otrreizējo izejvielu pārstrādes vietās. Bija dzirdēts viens otrs šausmu stāsts. Pēdējā mēneša laikā vien paramediķi uz atpakaļpiešūšanu bija izsaukti trīs reizes.

Pārcelšanās no Pekles priekštelpas uz parasto laiku bija pārbaudījums visiem dēmoniem, bet labā te bija vairāk nekā sliktā. Iepriekšējā vadoņa iedibinātie aizliegumi vairs nebija spēkā. Dēmoni, ja labpatika, varēja baudīt ceptus un vārītus produktus. Ģimenes atkal drīkstēja dzīvot kopā. Pat kareivīgākie dēmoni jutās daudz mierīgāki, kad mamma turpat blakus. Desmit tūkstošus gadu perinātais naids pret cilvēkiem nebija tik viegli iznīdējams, un daudzi dēmonu tēviņi devās uz terapiju vai lietoja nomierinošas tabletes, lai nomāktu vēlmi uzbrukt ik ģeoplānam vai saplosīt ik cilvēku, ko gadās ieraudzīt.

Lai gan nr. 1 no sākta gala nebija kārojis neko plosīt. Viņš bija dēmonu sugas anomālija. Nr. 1 mīlēja visus, pat cilvēkus, un jo sevišķi Artēmiju Faulu, kas viņus visus bija izglābis no Pekles priekštelpas nāves briesmām, nemaz nerunājot par to, ka viņš visus tika paglābis no Leona Abota, psihopātiskā cilts vadoņa.

Tāpēc, kolīdz pienāca ziņa no Astotās nodaļas, ka Artēmijam kas vajadzīgs, nr. 1 tūliņ icsprādzējās divīzijas ģeoplānā un lika, lai viņu katrā ziņā aizgādā uz virszemi. Gaisa flotes komandiere Viņaja deva piekrišanu, jo nepiekrist nozīmētu rēķināties ar jaunā zintnieka dusmu lēkmēm. Reiz, ļāvies sapīkumam, nr. 1 bija netīšām saplēsis pilsētas lielā akvārija stikla sienu. Elfiem tualetes podos joprojām mēdz ieklīst pa grundulim.

Brauc, Viņaja teica, bet ar noteikumu, ka līdzi ņem apsargu vienību, lai viņi tevi tur pie rociņas un pieskata ik uz sola.

Acīmredzot "turēšana pie rociņas" nebija saprotama burtiski, kā atklājās, kad nr. 1 sazinājās ar apsardzes kapteini. — Bet komandiere Viņaja teica, — viņš bilda.

—   Iesālies ar visu rociņu, dēmon, — nodārdināja kapteinis. — Manā maiņā neviens nevienu pie rociņas vis turēt neies!

Un tā iznāca, ka Faulu muižai nr. 1 tuvojās it kā gluži viens, lai gan īstenībā viņu ielenca ducis zem aizsargvairogiem maskējušos elfu. Jau nosoļojis pusceļu pa gatvi, viņš attapās noslēpt savu īsteno veidolu ar pārvērtības palīdzību. Ikviens cilvēks, kas acumirklī būtu palūkojies turp, redzētu vien mazu puiku plandošās, puķainās drānās, kas spērās uz parādes durvju pusi. Ko tādu nr. 1 bija redzējis pagājušā gadsimta cilvēku kinofilmās un sprieda, ka draudīgi tas noteikti neizskatās.

Sagadījās, ka brīdī, kad nr. 1 tika līdz durvīm, uz sliekšņa iznāca Buka jaunkundze. Ieraudzījusi nācēju, medmāsa/žurnāliste sastinga kā nolēmēta. Viņa norāva brilles no deguna, it kā tās kaut ko rādītu greizi.

—    Sveiks, puisīt, — jaunkundze smaidīdama teica, lai gan diez vai būtu tik silti smaidījusi, ja zinātu, ka uz viņas deniņiem acumirklī notēmēti divpadsmit plazmas šaujamie.

—   Cau! — nr. 1 līksmi atsaucās. — Es mīlu visus līdz pēdējam, tāpēc nevajag baidīties no nez kādām briesmām.

Buka jaunkundzes smaids pamazām izbalēja. — Baidīties? Nekādā ziņā. Vai tu kādu meklē? Spēlē pārģērbšanos?

Durvīs parādījās Artēmijs, iejaukdamies sarunā.

—   Ā… Ferdinand, kur tu vazājies? — viņš sacīja, steigšus aizbīdīdams nr. 1 medmāsai garām. — Tas ir dārznieka puika — Ferdinands, — viņš noteica. — Aizrāvies ar teātri. Pasaukšu, lai tēvs atnāk viņam pakaļ.

—   Prātīga doma, — Buka jaunkundze neticīgi novilka. — Zinu, ka jūsu mātes istaba ir ciet, tomēr — neļaujiet viņam kāpt otrajā stāvā.

—   Pats par sevi! — Artēmijs atsaucās. — Izlaidīšu viņu laukā pa virtuves durvīm.

—    Labi, — medmāsa noteica. — Tikai ieelpošu drusciņ svaiga gaisa, tad iešu atpakaļ — paraudzīšu, kā klājas jūsu mātei.

—   Nesteidzieties, — Artēmijs sacīja. — Mēraparātu rādījumus es pats protu nolasīt.

Dažus esmu konstruējis pats savām rokām, viņš klusībā piebilda.

Kolīdz Buka jaunkundze pazuda aiz stūra, Artēmijs aizstūma dēmonu līdz kāpnēm.

—  Mēs kāpjam augšup pa kāpnēm, — nr. 1 kautrīgi bilda. — Vai tā jaunā dāma neteica, ka tur es nedrīkstu iet?

Artēmijs nopūtās. — Cik ilgi tu mani pazīsti, nr. 1?

Nr. 1 piesardzīgi pamāja. — Ā, skaidrs. Artēmijs Fauls nekad nevienu neklausa.

Hollija sagaidīja nr. 1 kāpņu augšgalā, bet apskaut viņu bija ar mieru tikai tad, kad dēmons atbursies parastajā izskatā.

—  Man riebjas kam tādam skarties klāt, — viņa skaidroja. — Tikpat labi varētu apkampties ar piemirkušu sūkli.

Nr. 1 uzmeta lūpu. — Bet man patīk būt par Ferdinandu! Cilvēki uz mani skatās un smaida.

Artēmijs viņam iegalvoja, ka novērošanas ierīču kabinetā nav, tāpēc dēmonu zintnieks, kolīdz durvis bija ciet, atbūrās, uzsizdams knipi. Ferdinands, atrisis no nr. 1 miesām un pagaisdams dzirksteļu kulī, mazo pelēko dēmonu atstāja gluži pliku un nabagu — vien ar platu smaidu, kas rotājās viņam uz lūpām.

Hollija viņu apskāva cieši jo cieši.

—    Zināju, ka nāksi. Mums tevi vajag kā ēst.

Nr. 1 mitējās smaidīt. — A, nūja. Artēmija māte. Vai viņai nepieciešama maģijas kūre?

—   Tikai ne to,— Hollija atsaucās.

Kolīdz situācija nr. 1 bija izskaidrota, viņš nekavējoties piekrita nākt talkā.

—  Tu, Artēmij,esi dzimis laimes krekliņā, — mazais dēmons bilda, ņirbinādams visus astoņus pirkstus. — Es tieši pagājušajā nedēļā zintnieku sertifikācijas kursos izgāju cauri modulim par ceļošanu laikā.

—    Deru, ka studentu grupā nebija daudz, — Artēmijs dzestri novilka.

—   Es viens pats, — nr. 1 atzinās. — Un vēl, protams, Kvāns — mans skolotājs. Rādās, ka esmu varenākais zintnieks no visiem, kādus Kvānam gadījies sastapt.

—   Labi, — Artēmijs teica. — Tad jau tev būs nieka lieta aizgādāt visus mūs pagātnē.

Visos piecos Artēmija monitoros ieplaiksnījās Foals tuvplānā. — Visus? — visi pieci Foali izspēra vienā balsi. — Visus! Nr. 1 jūs līdzi ņemt nedrīkstat.

Artēmijam acumirklī nebija ne mazākās vēlēšanās iesaistīties diskusijā. — Man viņš vajadzīgs, Foal. Un punkts.

Izskatījās, ka pieci Foali tūliņ izspiedīsies ekrāniem cauri. — Punkts? Nekādā ziņā! Hollija ir pilngadīga, lai izspriež pati, bet nr. 1 tak ir tīrais bērns! Tu nedrīksti viņu pakļaut briesmām, iepinot savā kārtējā misijā. Ar šo mazo dēmonu saistītas lielas cerības. Elfu dzimtu nākotne.

—  Ja nr. 1 neaizgādās mūs pagātnē, nevienam no mums nebūs nekādas nākotnes.

—   Lūdzu rimstieties, — ierunājās nr. 1. — No visiem tiem strīdiņiem man jau galva sāk griezties riņķī. Nav taču laika.

Artēmijs pietvīka sarkans, tomēr pievaldīja mēli; Foals gan turpināja brēkāt, toties monitoriem varēja atslēgt skaņu.

—    Foalam vajag nolaist tvaiku, — Hollija skaidroja, — citādi viņam apsāpas galva.

Visi trīs sagaidīja, līdz kentaurs nomierinās, tad nr. 1 teica: — Artēmij, jums līdzi es nevaru doties tik un tā. Tā tās lietas nenotiek.

—   Bet tu taču atgādāji mūs šurp no Peldes priekštelpas.

—   To paveica Kvāns. Viņš ir skolotājs — es tikai māceklis. Un atgriezties turp mums taču nebija nekādas vēlēšanās. Ja gribat atgriezties šurp, man jāpaliek te kā ceļrādim.

—    Paskaidro! — Artēmijs izsaucās aizkritušā balsi.

Nr. 1 plaši paplēta rokas. — Es esmu bāka, — viņš vēstīja.

—    Mirdzoša spēka supernova. Visa maģija, ko aizraidīšu ēterā, griezīsies pie manis atpakaļ. Ja aizsūtīšu jūs pagātnē, jūs atšausieties pie manis atpakaļ kā pavadā piesieti kucēni. — Nr. 1 saviebās — pašam tāda līdzība nepatika. — Kā tādā pavadā, kas pati prot saritināties.

—  Jā, skaidrs, — Artēmijs sacīja. — Cik drīz tādu burvestību var dabūt gatavu?

Nr. 1 brīdi pakodīja apakšlūpu. — Kolīdz būsit noģērbušies.

—   Skrhhh, — Artēmijs pārsteigumā gandrīz aizrijās.

—   DArvit, — Hollija nolādējās.

—    Ko nozīmē "D'Arvit", mēs visi laikam zinām, — bilda nr. 1,

—    bet "skrhhh" vispār nav nekāds vārds. Ja vien tu ar to nedomāji "skat", kas nozīmē pievērst uzmanību kaut kam, kas noticis, vai ielāgot kaut ko tādu. Es teiktu, tā varētu būt. Bet varbūt tu izteicies holandiešu mēlē, tā sakot — par mani? — Nr. 1 piemiedza aci.

Artēmijs pieliecās tuvāk dēmona taurītei līdzīgajai ausij. -■— Kāpēc mums jāvelk nost drēbes?

—   Ļoti labs jautājums! — Hollija iečukstēja dēmonam otrā ausī.

—    Viss ir pavisam vienkārši, — nr. 1 atteica. — Neesmu tāds meistars kā Kvāns. Un pēdējā ceļojumā ar visu to, ka Kvāns bija galvenais, jūs pamanījāties apmainīties ar aci, kas, visticamāk, notika tāpēc, ka viens otrs bija aizrāvies, čiepdams maģiju. Ja ņemsiet līdzi drēbes vai ieročus, tie var saplūst ar jums pašiem. — Dēmons paslēja stīvu pirkstu. — Pirmā mācība par ceļošanu laikā, — viņš noskaldīja:

—  Jo vienkāršāk, jo labāk. Visa uzmanība būs nepieciešama vien tam, lai jūs spētu salikties atpakaļ, kādi bijuši. Un vajadzēs koncentrēties arī lemura vietā!

Pamanījis Artēmija un Hollijas mulsās sejas, nr. 1 iežēlojās par viņiem.

—    Nu, ja citādi nevar, varbūt varat līdzi ņemt vienu priekšmetu. Kādu mazu apģērba gabaliņu, tikai pieraugiet, lai krāsa ir jūsu gaumē, jo valkāt to vajadzēs tiešām briesmīgi ilgi.

Gan Artēmijs, gan Hollija labi saprata, ka nav īstais bridis cimperlēties, tomēr par spīti visam abi divi piesarka kā bietes. Hollija noslēpa mulsumu, ar steigu raudama nost kūsājamo kombinezonu.

—   Vienu drēbīti paturēšu, — viņa kareivīgi pavēstīja nr. 1 tieši sejā. Apģērba gabals līdzinājās peldkostīmam, kas bija polsterēts plecos un uz muguras, kur bija piejozts spārnu komplekts. Netrūka arī termokinētisku paneļu, kas spēja absorbēt valkātāja enerģiju, lai kostīmu darbinātu.

—   Nu, labi, — nr. 1 samierinājās, — tikai es ieteiktu aizvākt polsterus un visu elektroniku.

Hollija pamāja un ņēmās raut nost ar velkrolentēm piestiprinātos polsterus.

Artēmijs savāca Hollijas mantas.

—   Ķiveri un kombinezonu ieslēgšu seifā — lai droši. Ja runa ir par Tautas tehnoloģiju, piesardzība nekad nav lieka.

—   Beidzot tu spried kā kentaurs, — izsaucās Foals.

Pēc nepilnas minūtes elfu aprīkojums jau bija noglabāts, un, atgriezies no seifa kambara, Artēmijs prātīgi novilka kreklu un bikses, tūliņ visu iekārdams drēbju skapī. Kurpes viņš novietoja uz kurpju plauktiņa blakus vairākiem tādiem pašiem melniem pāriem un vienam brūnam — ikdienai.

—   Smukas apakšbikses, — ekrānā nosmīkņāja Foals, uz mirkli piemirsis, cik brīdis nopietns.

Artēmijam kājās bija sarkanas Armani īsbikses — tieši pieskaņotas viņa sejaskrāsai.

—   Vai beidzot kas kustēs uz priekšu? — viņš izspēra. — Kur mums nostāties?

—    Pēc vajadzības, — nr. 1 vienkārši atsaucās. — Man daudz vieglāk, ja aizceļosiet no tās pašas vietas, kur gribat piezemēties. Jau gana grūti aizšaut jūs tārpeaurumā ar ātrumu, kas pārsniedz gaismas ātrumu, lai es vēl ietu raizēties, tieši kur jums vajag nonākt.

—    Vieta ir pareizā, — Artēmijs teica. — Mums jātiek tieši te.

—    Der zināt ari kad, — nr. 1 piebilda. — Laika koordinātas ir tikpat svarīgas kā ģeogrāfiskās.

—    Es zinu — kad.

—    Labs ir, — nr. 1 saberzēja rokas. — Laiks sūtīt jūs projām. Hollijai kaut kas iešāvās prātā. — Neesmu izgājusi Rituālu, —

viņa iesaucās. — Maģijas man pavisam maz, un, ja esam bez ieročiem, neies viegli. Zīles arī nav.

—    Nemaz nerunājot par upes likumu, — piebalsoja Artēmijs. Nr. 1 pasmīnēja. — Tada lieta tiešām varētu sagādāt problēmas.

Ja vien…

Rūnu spirāle dēmonam pierē iesvēlās sarkana un sagriezās kā karuselis. Hipnotisks skats.

—   Ohoho, — Hollija noelsās. — Tas nu gan…

No rūnas centra izšāvās pulsējošs košsarkans maģijas stars, ieskaudams Llolliju gaismas kūniņā.

—    Nu esi pilna līdz ūkai, — nr. 1 pavēstīja un zemu paklanījās.

—   Liels paldies. Esmu pieejams cauru nedēļu. Nepiemirstiet dot gobliniem visu, ko tie pelnījuši, un aprakt visas zīles.

—    Ohoho, — Hollija atkārtoja, kolīdz pirkstgali pārstāja zumēt.

—    Smalks gājiens!

—    Vēl smalkāks, nekā tu domā. Tā ir mana individuālā maģija. Nr. 1 kokteilītis, ja labpatīk tā teikt; un nu tu būsi bāka laikstraumē.

Artēmijs neomulīgi sagrozījās. — Cik ilgi tas ies?

Nr. 1, prātā veikdams šādas tādas aplēses, pablenza griestos.

—   Trīssimt gadu… Nē, nē, trīs dienas. Šajā laikā Hollija var jūs jebkurā brīdī atgādāt atpakaļ, vienkārši pieslēdzoties manam spēkam, bet pēc trim dienām saikne vājināsies.

—   Vai tur var kaut ko līdzēt?

—    Skatīsimies patiesībai acīs: lai cik man daudz spēka, pagaidām es vēl tikai mācos, līdz ar to ir ļoti svarīgi jūs dabūt projām no piezemēšanās punkta. Ja uzkavēsities tur vairāk par trim dienām, paliksiet iesprūduši pagātnē.

—   Ja pašķiramies, varbūt Hollija var atgriezties un tad dabūt mani atpakaļ? — Artēmijs iedomājās.

—    Nekā, nevar vis, — nr. 1 atteica. — Jūs nekādi nespēsit satikties punktā, kurā neviens no jums nav bijis. Noteikumi ir, kādi ir. Lai aizlaistu jūs abus projām vienā gabalā, man vajadzēs sakopot visus spēkus. Ja kaut kas mazliet noies greizi, jūsu atomi zaudēs atmiņu un vienkārši aizmirsis, kurp vajag doties. Jūs abi jau divreiz esat bijuši laikstraumē. Priekšmetus varu sūtīt, cik uziet, bet dzīvas būtnes laikstraumē sairst, ja klāt nav zintnieka, kas tās sargā.

Hollija uzdeva gaužām nepatīkamu jautājumu: — Nr. 1, vai esi ko tādu jau mēģinājis?

—                Protams, — dēmons attrauca. — Vairākas reizes. Ar simulatoru. Un divas hologrammas izdzīvoja.

Artēmijam maķenīt sašķobījās dūša. — Divas izdzīvoja. Divas pēdējās?

—   Nē, — nr. 1 atzinās. — Divas pēdējās palika iesprostotas laika tārpeaurumā, kur krita par upuri kvantu zombijiem.

Hollija manīja iekutamies smailo ausu galiņus — tā vienmēr bija ļauna zīme. Elfu ausis spēj sajust briesmas.

—    Kvantu zombiji? Tu taču nerunā nopietni.

—    Kvānam es teicu to pašu. Viņš sataisījis to programmu.

—    Labi, nav svarīgi, — Artēmijs noskaldīja. — Citas izejas nav

—    mums jālaižas tik un tā.

—   Ļoti labi. — Nr. 1 izstaipīja pirkstus un ieliecās ceļgalos, visu rumpja svaru balstīdams uz strupās astes. — Spēka poza, — viņš paskaidroja.— Tadā man grūtie darbi izdodas vislabāk.

—   Ar Mulču Rakumu tas pats, — nomurmināja Foals. — Kvantu zombiji. Jādabū tās programmas kopija.

Dēmonu zintnieks ietinās sarkanā dūmakā, visgarām ragiem iesprikstējās sīki, balti zibšņi.

—   Viņš uzlādējas, — ekrānos ierunājās Foals. — Pēc sekundes būsit projām. Neaizmirstiet, ka bez vajadzības neko nedrīkst aiztikt. Ne ar vienu nerunājiet. Nemēģiniet pagātnē sazināties ar mani. Man nav ne mazākās vēlēšanās pārstāt eksistēt.

Artēmijs pamāja. — Zinu. Iejaukties, cik maz vien iespējams,

—   ja nu laika paradokss patiešām pastāv.

Hollija vairs nespēja gaidīt. — Zinātnes man jau līdz kaklam — vienkārši šauj mūs projām! Mēs pārvedīsim to mērkaķi.

—    Lemuru, — vienā balsī pārlaboja Artēmijs un Foals.

Nr. 1 aizvēra acis. Kad tās atkal atvērās, abas dega koši sarkanas.

—   Nu, tad aiziet jūriņā, — viņš vienkārši noteica.

Artēmijs sablisināja acis, jo bija iedomājies, ka nr. 1 spēka balss nebūs gluži tik pikstulīga. — Esi drošs?

Nr. 1 nokunkstējās. — Zinu. Tā balss, vai ne? Ne čērkst, ne ko. Kvāns saka, man galvā derētu mazāk no vēja un vairāk no burvja. Tici man, esmu gatavs. Tagad sadodieties rokās.

Artēmijs un Hollija vienā apakšveļā nostājās blakus un krampjaini saāķēja kopā pirkstus. Abiem kopā bija iznācis ceļot telpā un laikā, apspiest dumpjus un cīnīties ar jukušiem despotiem, spļaut asinis, zaudēt pirkstus, smakt punduru gāzēs un apmainīties ar aci, bet turēties rokās tik un tā bija kaut kā mulsinoši.

Labi saprazdams, ka nav īstais brīdis, nr. 1 tomēr nespēja novaldīties, uz atvadām neizspļāvis jociņu.

—   Un ar šo tiekat pasludināti…

Nevienam no abiem, kas turējās rokās, smiekli vis nenāca, bet, iekams viņi paspēja savilkt bargu ģīmi, no nr. 1 redzokļiem izšāvās divas sarkanas enerģijas šautras, kas aizrāva stāvētājus laikstraumē.

—    …par cilvēku un elfu, — dēmons izteica jociņu līdz galam un gandarīts noķiķinājās.

Foals ekrānos nosprauslājās. — Minēšu — tu smejies, lai noslēptu uztraukumu?

—   Tieši tā, — atsaucās nr. 1.

Vietā, kur Artēmijs un Hollija nupat bija stāvējuši, vīdēja abu ņirbošas kopijas, abas ar puspavērtu muti, gatavas protestēt pret nr. 1 piezīmi.

—   No tiem rēgiem man tiešām aukstas kājas. It kā viņi jau būtu pagalam.

Foals nodrebinājās. — Tā nerunā! Ja viņi ir pagalam, mums visiem būs klāt gals. Pēc cik ilga laika viņi būs atpakaļ?

—   Pēc sekundēm desmit.

—   Un ja pēc desmit sekundēm viņu nav?

—  Tad nekad.

Foals ņēmās skaitīt.

SESTĀ NODAĻA pats ar sevi

Kad sauszemes radība iekrīt ūdenī, nāk viens tāds apjukuma 1\ mirklis. Tas pazīstams visiem — gan dzīvniekam, gan cilvēkam, gan elfam. Izbrūc cauri virsmai, un pēkšņi visas maņas ir šokā. Apsvilina saltums, kustības apgrūtinātas, gar acīm griežas izplūdušu krāsu jūklis, gar ausim plīst burbuļi. Kad esi laikstraumē, ir tāpat, tikai ilgi.

Tas gan nenozīmē, ka ceļojums laikstraumē būtu strikti definējams pārdzīvojums, jo divu vienādu nav. Dēmonu zintnieks Kvāns, laika ceļojumu ziņā planētas pieredzējušākais elfs, savā plaši pieprasītajā autobiogrāfijā "Kvāns: mans laiks ir tagad" rakstījis, ka "ceļojums laikstraumē līdzinās caurbraucienam pa pundura zarnu traktu. Mēdz jau būt arī visnotaļ jauki, plaši nogabali, bet tad apšaujies ap stūri, un priekšā viss aizsprūdis un sasmirdis. Lieta tāda, ka laikstraumē ir lielākoties emocionāls konstrukts un uzsūc izjūtas no reālā laika, kam plūst apkārt. Ja uzduries nogabalam, kurš pilns ar pretīgi smakojošu zampu, vari būt drošs — tur pie vainas cilvēki, kas kaut ko bendē nost."

Artēmijs un Hollija tika rautin rauti cauri smirdošam nogabalam, kas atbilda Dienvidamerikas ekosistēmas acumirkļa stāvoklim. Sevi lika manīt dzīvnieku paniskās izbailes un pat pārogļotas koksnes smārds. Artēmijs juta arī to, ka Hollija aizmaldās emociju virpuli. Elfi visu, kas apkārt, sajūt daudz smalkāk nekā cilvēki. Ja Hollija pārstātu koncentrēties uz to, kas darāms, viņas atomi, izklīduši un vairs vienkopus nesavācami, aizrautos līdzi laikstraumei.

Fokusējies, Hollij, Artēmijs raidīja signālu straumē. Neaizmirsti, kas esi un kāpēc esam šeit!

Ne vienam, ne otram nebija viegli. Atomu atmiņu jau bija vājinājis turp un atpakaļceļš uz Pekles priekštelpu, un vilinājums saplūst ar laikstraumi bija grūti pārvarams.

Lai stiprinātu dūšu, Artēmijs apziņā atsauca mātes tēlu.

Es zinu, kad un kur gribu nonākt, viņš domās daudzināja. Tieši kad un kur…

FAULU MUIŽA, PIRMS NEPILNIEM ASTOŅIEM GADIEM

Izkļuvuši no laikstraumes, Artēmijs un Hollija nonāca desmitgadīgā Artēmija kabinetā. Fiziski nekas traks — it kā no pazema mūra nolec lejup, kur biezs paklājs, bet emocionāli pēdējās desmit minūtēs abi bija it kā pārdzīvojuši ļaunāko atmiņu triecienvilni. Tada nu laikstraumē ir: katrreiz kaut kas cits.

Labu bridi Hollija sauca pēc mātes, līdz sienaspulksteņa uzstājīgā šlcinda atgādināja, kur un kad viņa atrodas. Grīļīgi pieslējusies kājās, viņa paskatījās visapkārt un ieraudzīja Artēmiju lavāmies uz drēbju skapja pusi. Uzreiz ap sirdi sametās mazliet priecīgāk.

—   Tu gan esi sazēlis! —viņa ierunājās.

Artēmijs rakņājās pa skapi sakārtajām drēbēm. — Skaidrs, ka nebūs nekā pēc mēra, — viņš murmināja. — Viss par mazu.

Hollija paspraucās viņam garām. — Man gan derēs, — viņa noteica, no pakaramā noraudama melnu uzvalku.

—  Tas mans pirmais, — Artēmijs atmaidzis pavēstīja. — Ģimenes Ziemassvētku bildei. Man taču nebija ne jausmas, kā tāds valkājams. Atceros, ka piclaikošanā dīdījos vien. Zegna — šūdināts pēc pasūtījuma.

Hollija noplēsa polietilēna pārsegu. — Vienalga, lai tikai der.

Tikai tagad Artēmijs bija gana nomierinājies, lai atskārstu, ko tādu Hollija teikusi. — Kā tu to domā — es sazēlis?

Hollija atvāza skapja durvis — ar spoguli pret Artēmiju. — Skaties pats, — viņa norādīja.

Artēmijs paskatījās. No spoguļa pretim vērās pagarš, kalsns jauneklis, kam galva gandrīz nebija saskatāma, jo to klāja sapinkāta matu kodaļa, kas slīga līdz pat pleciem, un viens otrs sars pat spraucās laukā no zoda.

—   Ā! Redzu, redzu.

—    Man jābrīnās — caur visām tām pinkām? — Hollija izmeta.

—   Paātrināta novecošanās. Laikstraumes blakusefekts, — Artēmijs nosprieda, ne sevišķi uztraukdamies.— Kad atgriezīsimies, visam vajadzētu kompensēties. — Viņš aprāvās, spogulī pamanījis Hollijas atspulgu. — Varbūt paskaties spogulī pati uz sevi? Neba es viens esmu pārvērties.

Hollija pastūma viņu malā pilnīgā pārliecībā, ka tiek āzēta, bet, kad ieraudzīja to elfu spogulī, smaids sasala viņai uz lūpām. Pretim raudzījās viņas pašas seja, taču citāda — trūka pāris rētu un pārdesmit gadu nastas.

—    Es esmu jauna, — viņa noelsās. — Jaunāka.

—   Nepārdzīvo, — Artēmijs uzmundrinoši bilda. — Tas tikai pagaidām — mums kā masku tērps. Mans fiziskais briedums, tava jaunība. Pēc maza mirklīša jau būsim atpakaļ laikstraumē.

Bet Hollija pārdzīvoja gan. Viņa saprata, kā tas nācies.

Es domāju par māti. Par tām pēdējām stundām, ko pavadījām kopā. Par to, kā bija, kad man bija desmit gadu.

Un tieši tāpēc viņa bija pārvērtusies.

Paskat tik — kā tikko no akadēmijas sola. Pēc cilvēku mērogiem — tikai mazlietiņ vecāka par Artēmiju.

Sazin kāpēc šī doma uzdzina drebuļus.

—   Uzvelc kādas bikses, — viņa noskaldīja, spodri balto kreklu aizpogādama līdz zodam. — Teorijas apspriedīsim pēc tam.

Jauniegūtos auguma centimetrus Artēmijs lika lietā, lai no skapjaugšas noceltu prāvu kasti. Tur, saliktas kārtu kārtām, salocītas glabājās drānas, domātas kādam no Endželīnas Faulas labdarības veikaliņiem.

Viņš pastiepa Hollijai sudrabainu parūku.

—   No septiņdesmito gadu masku ballītēm, — Artēmijs paskaidroja. — Māte, atceros, bija saģērbusies par zvaigžņu kuģa desantnieci. Nu, apslēp taču tās spicās ausis!

—   Ar kādu cepuri būtu vieglāk, — Hollija noburkšķēja, vilkdama parūku pāri kastaņbrūnajam ezītim.

—   Baidos, ka uz tādu nav ko cerēt, — nopūtās Artēmijs, no kastes izceldams vecu treniņtērpu. — Nav jau gluži Harrods, bet vajadzēs iztikt ar to pašu.

Hollijai it labi derēja Artēmija vecās kurpes, un pašam kastē atradās pāris tēva sporta kurpju, kas ar piebāzītiem purngaliem no kājām nost nekrita.

—    Kad ej zagt mērkaķus, der saģērbties, kā nākas, — Hollija bilda.

Artēmijs uzrotīja treniņjakas piedurknes. — Varējām vispār neģērbties. Vienkārši nogaidām pāris minūtes, līdz māte gandrīz pieķers Sulaini, kas gribēs lavīties ar lemuru uz augšstāvu. Atceros, ka viņš krātiņu ieslidināja pa durvīm, es pats to vēlāk uznesu augšā. Kolīdz krātiņš iestumsies pa durvīm, mēs to paķersim, norausim visas smieklīgās panckas un vēlēsimies nokļūt atpakaļ pie nr. 1.

I lollija iemeta aci spogulī. Viņa izskatījās pēc citplanētiešu prezidenta miesassarga. — Izklausās pagalam vienkārši.

—   Bija vienkārši. Būs. Sulainis kabinetā pat kāju nespēra. Mums atliek te tikai stāvēt un gaidīt.

—   Un kā tu zināji piemeklēt tieši šo brīdi?

Artēmijs atglauda no pieres melnu matu grīsti, skatam atklādams divas krāsas ziņā nesaderīgas, skumju pilnas acis.

—    Ieklausies, — viņš teica, norādot augšup, uz griestiem.

Hollija aizbāza aiz auss sudrabaino matu šķieznu un, piešķiebusi

galvu, sasprindzināja smalko dzirdi. Tikšķēja sienaspulkstenis, pukstēja laika ceļinieku sirdis, bet pāri visam — griezīga, histēriska balss.

—   Māte, — Artēmijs sacīja, nolaidis skatienu. — Tā bija pirmā reize, kad viņa mani nepazina. Acumirklī draud saukt policiju. Pēc mirkļa skries lejā pie tālruņa, bet uzskries virsū Sulainim.

Hollija saprata. Vai maz atrastos kāds dēls, kam šāds brīdis neiespiestos atmiņā? Atgriezties tieši tad droši vien bija viegli un sāpīgi.

—  Atceros skaidri. Tikko bijām pārradušies no Retdaunas parka, kur privāts zoodārzs, un, pirms sēžamies lidmašīnā un braucam uz Maroku, gribēju paskatīties, kā viņa jūtas. Pēc mēneša viņa vispār vairs nevarēja pati ar sevi tikt galā.

Hollija saspieda viņa augšdelmu. — Ir jau labi, Artēmij. Tas viss sen pagājis. Pēc pāris minūtēm māte būs uz kājām. Un mīlēs tevi, kā allaž mīlējusi.

Artēmijs drūmi pamāja. Skaidrs, varbūt tā arī būs, bet viņš zināja arī to, ka no šo smago atmiņu zonas pilnībā nekad neizrausies.

Augšstāvā Endželīnas Faulas balss no guļamistabas aizvirzījās uz kāpņu laukumu, nopakaļ vilnījot spalgai atbalsij.

Artēmijs piegrūda Plolliju ar muguru pie sienas.

—    Sulainis ir jau kāpnēs. Drošs paliek drošs, nobēdzināsimies.

Hollija tomēr juta nervus nokutam. — Skaidri zini, ka viņš nenāks iekšā? Pēdējoreiz, kad es Sulainim stājos pretim kā ienaidniekam, man aiz muguras bija vesela RŪĶu brigāde. Man kaut kā nepatīk doma, ka vajadzētu sastapties, kad viņš — bruņots, bet man arsenālā tikai sudrabaina parūka.

—   Nomierinieties, kapteine, — Artēmijs nevilšus ierunājās aizbildnieciskā tonī. — Viņš paliks laukā. Redzēju pats savām acīm.

—    Ko tu tādu redzēji pats savām acīm? — ieprasījās Sulainis, viņiem aiz muguras iestājies durvīs, kas veda uz blakus guļamistabu.

Artēmijam pulss iepukstējās pirkstu galos. Kā tas iespējams? Tā nebija! Sulaiņa spīvo skatu viņš uz savas ādas nemūžam nebija jutis un nu pirmoreiz saprata, cik baismīgs ir paša miesassargs.

—    Skatos, sīkie, jūs abi esat krāmējušies pa Faulu drēbju skapi, — Sulainis turpināja, atbildi pat negaidīdams. — Tagad tā: gribat taisīt ļembastu vai nāksit ar labu? Došu mājienu — pareizā atbilde būs "ar labu".

Bez maģijas nekādi, Hollija atskārta.

Pacirtusi zodu, viņa aktivizēja elfu spēku. Ja Sulaini neizdosies apdullināt, vajadzēs viņu mesmerizēt.

—   Paklaujies, cilvēk! — viņa iedūcās, balsī iesvēlusi hipnotisku maģiju. Taču elfu hipnozei vajadzīgi divi sakaru kanāli — audiālais un vizuālais. Maģiskos vārdus Sulainis gan dzirdēja, bet acu kontakts pustumsā nebija diez ko labs.

—    Ko? — viņš pārsteigts bilda. — Kā tu…

Būdīgais miesassargs bija zāļots ne reizi vien un labi zināja, kā ir, kad apziņa aptumšojas. Šie sīkaļas viņu sazin kā raudzīja apdullināt. Sulainis paspēra pāris grīļīgu soļu atpakaļ, pleci atsitās pret durvju aplodu.

—   Guli, Sulaini! — teica mazākais stāvs zvaigžņu kuģa desantnieces parūkā.

Viņa mani pazīst?

Tas jau bija nopietni. Abi veikuši izlūkošanu un tik un tā nosprieduši ielauzties.

Vajag viņus neitralizēt, kamēr vēl esmu pie samaņas, Sulainis nosprieda./« atslēgšos, Artēmija jaunkungs un Faula kundze paliks neaizsargāti.

Iespējas bija divas: liliputu iebrucējiem ļimt virsū vai šaut no trankvilizatoriem pielādētās pistoles, kas bija paņemta līdzi uz lemura nolaupīšanas operāciju Retdaunas parkā.

Viņš izvēlējās otro. Sazāļotās šautriņas abus vismaz nedz nogalinās, nedz sašķaidīs kaulus. Uzmācās viegli sirdsapziņas pārmetumi, ka viņš grasās sazāļot divus bērneļus, taču nekas — to varēja pārdzīvot; galu galā, viņš dienēja pie Artēmija Faula, tāpēc labi zināja, ka bērni var būt ļoti baigi.

Zvaigžņu kuģa desantniece iznāca no pustumsas, un Sulainis skaidri saredzēja viņas acis. Vienu — zilu, otru — dzeltenbrūnu.

—   Guli, Sulaini! — viņa vēlreiz noskandēja melodiskā daudzbalsībā. — Vai tev plakstiņi kļūst smagi? Guli nu.

Viņa mani hipnotizē! Sulainis atskārta. Ar pirkstiem, kas šķita iemērkti šķidrā gumijā, viņš izvilka pistoli un ielādēja šautriņas.

—   Pati ej gulēt! — viņš izvēla pār lūpām un iešāva meitenei augšstilbā.

Hollija neticīgi noraudzījās uz zemādas šautriņu, kas rēgojās iešauta kājā.

—  Tikai ne atkal, — viņa novaidējās un saļima uz grīdas. Sulainim galva acumirklī noskaidrojās.

Otrs iebrucējs tikmēr stāvēja kā sālsstabs.

Meičiņa no abiem ir tā profesionāle, Sulainis secināja, rausdamies kājās. Interesanti, kāda jēga no tā pinkainā indivīda.

Artēmijam tūliņ bija skaidrs, ka atliek vienīgi plāt vaļā visu, kā ir, un savervēt Sulaini savā pusē.

Nebūs viegli. Es viens kā pierādījums un pašam sev kā desmitgadniekam līdzinos visai maz.

Tomēr vajadzēja mēģināt, iekams plāns galīgi izput.

—    Paklau, Sulaini, — viņš ierunājās. — Man tev kas sakāms…

Sulainis negrasījās ar savu uzmanību pagodināt kaut jel vienu

lieku vārdu. — Nē, nē, nē, — viņš mundri atsaucās, iešaudams šautriņu Artēmijam plecā. — Jums abiem jau gana vārstīt muti.

Artēmijs šautriņu gan izrāva, bet bija jau par vēlu. Sīkā miegazāļu ampuliņa bija jau tukša.

—.Sulaini! — viņš izdvesa, saļimdams ceļos. — Tu mani sašāvi.

—    Visi zina, kā man vārdā, — miesassargs nopūtās un pieliecās, lai iebrucējus pārsviestu pār plecu.

—Jūtos ieintriģēts, — teica desmitgadīgais Artēmijs, nopētīdams abus bentlija bagāžniekā iekrautos indivīdus. — Te noticis kas neparasts.

—    Kas tur neparasts, — atteica Sulainis, pārbaudīdams meitenes pulsu. — Divi zagļi sazin kā iekļuvuši muižā.

—    Apejot visas drošības sistēmas? Un kustību sensori nav pat iepīkstējušies!

—    Galīgi nemaz. Uzdūros abiem, veicot parasto apgaim. Slēpās pustumsā, saģērbušies no drēbju skapja savāktās lupatās.

Artēmijs piesita pie zoda. — Hmm. Tad viņu pašu drēbes neatradi?

—    I ne mutautiņa.

—   Tad iznāk, ka viņi ielauzušies un drošības sistēmas apgājuši apakšveļā?

—   Ir gan neparasti, — Sulainis piekāpās.

No žaketes kabatas izvilcis pildspalvas izmēra gaismeklīti, Artēmijs gaismas staru pavērsa uz Holliju. Sudrabainās parūkas šķipsnas iedzirkstījās kā diskobumbas ugunis. — Ar šo te kaut kas nav kārtībā. Skeleta būve ļoti neparasta. Izcilni vaigukauli — varbūt slāviete? Piere augsta, izciļņa — kā bērnam. Taču galvaskausa un torsa attiecības kā pieaugušajam, nevis zīdainim.

Sulainis nokremšķinājās, apspiezdams smieklus. — Domājat — citplanētieši?

—   Jauneklis ir cilvēks, bet viņa gan — kaut kas cits, — Artēmijs domīgi atsaucās. — Virbūt ģenētiski pilnveidota. — Gaismas stars pārslīdēja pār Hollijas vaigukaulu. — Redzi? Ausis smailas. Apbrīnojami.

Pierē iezumējās satraukums. Kaut kas te gāja vaļā. Kaut kas svarīgs. Te noteikti varēja nopelnīt visai nopietnu summiņu.

Viņš braši saberzēja rokas. — Ļoti labi. Tagad man par to domāt nav vaļas. Ilgtermiņā šis dīvainais radījums mums varētu sastrādāt veselu kapitālu, bet acumirklī — tiksim galā ar lemuru.

Sulainis sadrūma, bet sapīkumu noslēpa, verot ciet bagāžnieka vāku. — Es cerēju, ka to mērkaķi aizmirsīsim. Esmu apguvis visādas cīņas mākslas, bet mērkaķa skolu gan ne.

—   Runa ir par lemuru, Sulaini. Un es labi saprotu, ka šī operācija nav mūsu cienīga, tomēr uz kārts ir likta tēva dzīvība.

—   Protams, Artēmij. Kā teiksit.

—   Tieši tā. Tātad — plāns ir, lūk, kāds. Dosimies uz Retdaunas parku, kā paredzēts, un, kad nokārtosim lietas ar mērdniekiem, es izlemšu, ko iesākt ar abiem mūsu viesiem. Bagāžniekā taču viņi var palikt?

Sulainis nospurcās. — Jokojat?

Artēmijs nesmaidīja. — Varbūt, ja gadījumā neesi pamanījis… Es, Sulaini, jokoju reti.

—   Kā teiksit, jaunkungs. Neesat no jokotājiem. Bet varbūt kādudien…

—   Varbūt. Kad uzmeklēšu tēvu.

—   Jā, varbūt pēc tam. Lai kā, atbildēšu uz jautājumu. Šī ir jūsu tēva automašīna, un tās bagāžnieks pieredzējis vairāk gūstekņu, nekā jums bijis dzimšanas dienu. Mafija,Triāde, jakudza,Tihuanas kartelis, Elles eņģeļi. No katras bandas kaut vai pārītis pārlaiduši nakti šajā bagāžniekā. Vispār jūsu tēvs to šādiem gadījumiem speciāli pielāgojis. Gaisa kondicionētājs, nakts apgaismojums, amortizācija un pat dzeramais ūdens.

—   Bet droši? Neaizmirsti, ka mūsu gūstekņi jau vienreiz ielauzušies muižā!

Sulainis aizcirta bagāžnieka vāku. — Titāna slēdzene, bruņotas durvis. Izkļūt nav nekādas iespējas. Tie divi tur ir un paliks, līdz izlaidīsim viņus laukā.

—   Lieliski, — noteica Artēmijs, ieslīdēdams bentlija pakaļsēdcklī. — Tagad dod man vienu mirklīti, lai nokārtoju šo te, tad viņus varam izmest no galvas un domāt par lemuru.

—    Lieliski, — kā atbalss atkārtoja Sulainis, un tad — zem deguna: — Ak tad mērkaķošanās. Tieši manā gaumē.

RETDAUNAS PARKS VILKLOVAS GRĀFISTĒ, ĪRIJĀ

Ar visu to, ka Hollijas svars bija par pieciem kilogramiem mazāks nekā Artēmijam, viņa atģidās pirmā. Pašai bija prieks, ka nākusi pie samaņas, jo murgot šitā riebās. Vēl miegā ceļgali un elkoņi sitās pret bentlija bagāžnieka metāla sienām, un rādījās, ka viņa iespundēta RŪĶu zemūdenē.

Savilkusies čokurā, I Iollija čurnēja tumsā, rīstīdamās un blisinādama acis, lai apslāpētu fobiju. Māte tika nāvējoši ievainota, iesprostota metāla kastē, un tagad tādā tupēja viņa pati.

Bet tieši domas par māti sirdī galu galā ielēja mieru. Hollija atvēra acis un, cik spēdama, ar redzi un tausti izpētīja šaurību, kur nonākusi. Necik ilgi, atradās sienā iebūvēta spuldzīte. To iedegusi, viņa ieraudzīja Artēmiju garšļaukus līdzās un turpat pie viņa rokas — izliektās bagāžnieka metāla durvis. Pašas patapināto kurpju zoles spie-dās pret mirdzošo ieliekumu. Viņi atradās kādā transporta līdzeklī.

Novaidējies un noraustījies, Artēmijs pavēra acis.

—   Pārdod tās Fonētikas akcijas, — viņš izvēla pār lūpām, tad tūliņ atcerējās i Sulaini, i šautriņas. — Hollij? Hollij!

Hollija paplikšķināja viņam pa kāju. — Viss labi, Artēmij, — viņa sacīja gnomītā ar domu, ka varbūt kāds noklausās. — Esmu tepat. Kur gan citur!

Artēmijs pagrūdās malā, atsvieda no sejas biezos, melnos matus un ierunājās elfu mēlē.

—   Mēs abi tikām sazāļoti, deva viena un tā pati, un tomēr tu, kam svars mazāks, atģidies pirmā. Maģija?

Puse Hollijas sejas slēpās spuldzītes mestās gaismas ēnā. — Jā. Nr. 1 individuālā maģija ir varen stipra.

—   Tik stipra, lai dabūtu mūs laukā no šejienes?

Aizritēja minūte: Hollija izpētīja bagāžnieka sienas, iztaustot ik šuvi. Visbeidzot viņa tā papurināja galvu, ka sudrabainā parūka vizēt novizēja. — Nekādas vājās vietas neredzu. Pat ventilācija neved uz āru. Izejas nekādas.

—   Kā gan citādi, — Artēmijs atsaucās. — Esam bentlijā. Bagāžnieks — tērauda kaste ar titāna slēdzeni. — Viņš ievilka dziļi plaušās vēso gaisu. — Kā tā varēja notikt? Viss ir citādi. Toreiz Sulainis iegrūda krātiņu manā kabinetā. Tagad viņš iezogas guļamistabā un mūs abus sašauj ar sazāļotām šautriņām. Tagad mēs vairs nezinām ne to, kur esam, ne to, kur atrodams lemurs. Vai tas lopiņš jau ir pie viņiem?

Hollija piespieda ausi pie bagāžnieka durvīm. — Es varu pateikt, kur esam.

Lauka gaisā virmoja ošņāšanās un krākuļošana. — Esam tuvu lielam skaitam dzīvnieku. Kāds rezervāts, es teiktu, vai zoodārzs.

—    Retdaunas parks! — izsaucās Artēmijs. — Kas liecina, ka viņiem īstenībā lemura vēl nemaz nav! Darba kārtība un situācija ir mainījusies.

Hollija aizdomājās. — Mēs, Artēmij, vairs neesam situācijas noteicēji. Varbūt der atzīt sakāvi un doties atpakaļ uz mājām, kad tavs jaunākais līdzinieks mūs aiztransportēs uz muižu? Varbūt izdosies atrast kādas zāles nākotnē?

Artēmijam šāds ierosinājums nenāca negaidīts. — Par to esmu domājis. Lemurs joprojām ir un paliek labākais risinājums, un viņš ir tepat — gandrīz ar roku sasniedzams. Dod man piecas minūtes, un izdabūšu mūs abus laukā.

Skaidrs, ka Hollijai kas tāds nāca kā zibens spēriens. — Piecas minūtes? Piecās minūtēs izlauzties no tērauda kastes varētu būt grūti pat diženajam Artēmijam Paulam!

Artēmijs koncentrēdamies samiedza acis, pūlēdamies izmest no prāta gan šaurību, kādā viņš iespundēts, gan matu pinkas, kas kutināja vaigus, gan zodu, kur kniesās augošā bārda.

—    Skaties patiesībai acīs, Artēmij,— Hollija nepacietīgi bilda. — Esam strupceļā. Pat Mulčam Rakumam, ja viņam gadītos iet garām, ar šādu slēdzeni vajadzētu krietni vien nocīnīties.

Artēmija piere uz mirkli nepatikā saraucis — par tādu traucēkli, bet tūliņ sejā atplauka smaids, tik nabadzīgajā apgaismojumā vēl jo baismīgāks.

—   Ja Mulčam Rakumam gadi tos iet garām, — viņš nočukstēja.

—   Vai tā varētu būt?

—   Galīgi nekādu iespēju,— atteica Hollija. — Pilnīgi nekādu. Deru uz savu pensiju.

Tobrīd kaut kas vai kāds piesita pie bagāžnieka durvīm no ārpuses.

Hollija novalbīja acis pret debesīm. — Nē. Pat ne tu… Artēmija smaids nu jau bija prātam neaptverami augstprātīgs.

—   Tieši uz cik lielu pensiju tad tu ceri?

—    Neticu. Atsakos ticēt. Tas nav iespējams.

Klauvējieni atkārtojās, tad atskanēja klusa skrapstoņa un apslāpētas lamas.

—   Tada rīkles balss, — Artēmijs bilda, — gandrīz kā pundurim.

—   Varbūt Sulainis, — Hollija neiecietīgi spēra pretim, nespēdama noskatīties Artēmija pašapmierinātajā smīniņā.

—    Lai viņš lādētos gnomītā? Diez vai.

No ārpasaules bagāžniekā ielauzās vēl citi metāliski trokšņi. Sššņņņik. Klink. Klakts.

Tad bagāžnieka durvis atsprāga vaļā, atklājot zvaigžņu pilnu padebess strēli, ko pāršķēla gigantisks, melns augstsprieguma stabs. Spraugā iebāzās piespeķota matu kodaļa, zem tās — ģīmis, notriepts dubļiem un sazin vēl ar ko daudz nelāgāku. Tādu seju mīlēt spētu tikai miesīga māte un arī tikai, kad acis jau kļuvušas vājas. Turpat virspus biezās bārdas, kas viegli vilnīja kā straumes kustinātas jūraszāles, spīdēja divas tuvu sēdošas, tumšas ačteles. Zobi — lieli, kvadrātveidīgi un ne sevišķi pievilcīgi, jo vairāk tāpēc, ka starp dzerokļiem iespiesta spirinājās prāva vabole.

Skaidrs, ka tas bija Mulčs Rakums.

Uzķēris nabaga vaboli ar mēli, punduris to ar baudu sakošļāja.

—   Skrejvabole, — viņš jūsmīgi bilda. — Leistus montanus. Skaista buķete: krietna, zemes garšas piesūkusies čaula, tad, kolīdz čaula pušu, aukslējām dzīres — garšu eksplozija!

Norijis nelaimīgo kustonīti, viņš nodrebināja lūpas varenā atraugā.

—    Kad rokaties, atraugāties nedrīkst, — viņš lika pie sirds Artēmijam un Hollijai tikpat nepiespiesti, it kā visi sēdētu kafejnīcā ap galdiņu. — Zeme iet uz leju, gaiss — uz augšu. Tikmēr der paciesties.

Hollija pazina Mulču jau kur tas laiks. Tas pļāpas bija vajadzīgas tikai tādēļ, lai viņš paspētu noorientēties.

—    Un tagad pie lietas, — punduris beidzot paziņoja, pa roku galam aizsviedis bārdas matu, ar ko bija atmūķējis slēdzeni. — Rādās, mums te ir divi, kas iespundēti bagāžniekā: elfs un cilvēks. Tad nu es pats sev vaicāju — vai der laist viņus laukā?

—   Un kas tev pašam galvā skan par atbildi? — tikko valdīdams nepacietību, atvaicāja Artēmijs.

Mulča redzokļu melnās oglītes ievizējās mēnesnīcā. — Tātad zaņķerēns prot sarunāties gnomītā. Interesanti. Nu, tad klausies ausīs šito, cilvēk: izlaidīšu jūs, kolīdz būšu dabūjis, kas man pienākas.

Ahā, nodomāja Hollija. Kur nu bez naudas. Gan jau tie abi salīgs. Vēl nez cik ilgi cietumā tupēt negribējās gan. Mulc's man nav nekāds draugs, viņa sprieda, tāpēc nav ko tēlot pieklājīgo.

Ar abām rokām viņa pierāva ceļgalu pie zoda, sakopodama spēkus.

Mulčs uzreiz noprata, kas viņai padomā. — Eu, elfi Nē….

Un vairs viņš nespēja neko izteikt, jo bagāžnieka durvis ietriecās viņam ģīmī. Punduris atsprākleniski iegāzās caurumā, no kura tikko bija izracies, gaisā palaizdams vējiņa un zemes šalti.

Pārtraususies pāri Artēmijam, Hollija izrāpās svaigā gaisā. Izriezusi krūti, viņa vairākas reizes dziļi ieelpoja, seju pavērsusi pret debesīm.

—   Piedod, — viņa tikmēr paspēja bilst, — tāda šaurība. Man nepatīk būt iespundētai.

—   Klaustrofobija? — no bagāžnieka izvēlies, apvaicājās Artēmijs.

Hollija pamāja. — Savulaik bija tāda lieta. Iedomājos, ka tikšu

tam pāri. Tomēr pēdējā laikā…

Pundura alā gāja juku jukumis — lādēšanās un spirināšanās.

Jau atguvusies, Hollija ielēca alā un izķeksēja Mulču laukā, iekams viņš bija paspējis atkabināt žokli un pagaist kā nebijis.

—    Gan noderēs, — viņa noņurdēja, sašutušo punduri stīvējot augšup pa nogāzi. — Un mūs viņš jau redzējis, tā ka posts jau nodarīts.

—    Pieķerts! — izsaucās Mulčs. — Tu esi no RŪĶiem!

Viņš apcirtās un ar bārdas matiem ieķērās Hollijas parūkā. — Es taču tevi pazīstu! Hollija Knicpa. Kapteine Hollija Kniepa. Viena no Jūliusa Saknes piejaucētajiem rotveileriem,

Piepeši pundura jau tā rievām izvagotā piere mulsumā savilkās vēl krunkaināka. — Bet tas taču nav iespējams.

Iekams Artēmijs paguva Holliju nobrīdināt, ka neko nevajag prašņāt, viņa pasteidzās pajautāt: — Kāpēc nav iespējams, Mulč?

Mulčs cieta klusu, bet acis viņu nodeva — viņš vainīgi pār plecu pašķielēja uz savu mugursomu. Izmanīgi apcirtusi punduri uz riņķi, viņa atrāva vaļā somas nodalījumu.

—   Nu, mums te īsta dārgumu krātuve, — viņa atzina, parakņājusies pa somu. — Neatliekamās medicīniskās palīdzības komplekts, pārtikas rezerves, elektroniskie plāksteri. Un — skat! — vecais labais vistruments! — Un tad, pazinusi lāzergravējumu, izsaucās: — Tas taču mans vecais vistruments!

Par spīti ilgajiem draudzības gadiem, Hollija cirtās pret Mulču, galīgi saniknojusies: — Tu kur to ņēmi? — viņa kliedza. — Kur dabūji?

—    Man uzdāvināja, — Mulčs atbubināja. — Viens mans… nu….

Piemiedzis acis, viņš salasīja, kas rakstīts gravējumā. — Mamma. Viņa mani no sākta gala saukusi par Holliju, jo esmu… mmm… pēc dabas dikti ērcīgs.

Tik piktu Artēmijs Holliju redzēja pirmoreiz. — Stāsti laukā, Rakum! Visu taisnību!

Mulčs jau gribēja kauties. Pēc tā prasīties prasījās i pirksti, i žokļi, bet gribēšana ātri pārgāja, un punduris atkal bija tikpat rāms kā parasti.

—   Nočiepu Tarā, — viņš atzinās. — Es taču esmu zaglis, vai ne? Bet par attaisnojumu teikšu, ka man bijusi grūta bērnība, kas novedusi pie zemas pašapziņas, un to es projicēju uz visiem, kas gadās ceļā, tāpēc sodu — atņemot viņiem īpašumu. Līdz ar to tieši es te esmu īstais upuris. Un es sev piedodu.

Mulča pašpārliecinātā gvelšana Hollijai lika atminēties, ka punduris taču tikmēr jau iekļāvies draugu pulkā, un dusmas izgaisa tikpat spēji, cik uzkūsājušas. Viņa pārlaida pirkstu pār lāzergravējumu.

—    Man to iedāvāja māte, — viņa klusu noteica. — Labāka vistrumenta man nav bijis. Tad vicnunakt Hamburgā bēglis ieslēdzās automašīnā. Ķēru pēc vistrumcnta — un nekā, tukšpadsmit! Bēgli savāca cilvēki, es zaudēju savu pirmo aizturēto, un komandierim Saknēm vajadzēja sūtīt veselu tehniķu brigādi, lai visu ķezu satīrītu. Katastrofa. Un pēc visiem šiem gadiem es beidzot dabūju zināt, ka vainīgs biji tu!

Mulčs apmulsa. — Pēc visiem šiem gadiem? Šo verķi es no Taras skapītī atstātas jostas nočiepu pirms stundas. Tevi es tur redzēju. Kas te notiek…? —Tad viņš sablisinājies sasita spalvotās delnas. — Ā, lai svētība krīt pār manu bikšu klapi! Jūs ceļojat laikā!

Hollija apķērās, ka pateikusi par daudz. — Taisni jāsmejas.

Punduris jau laidās dejā, kājas cilādams. — Nē. Nē, tā visi gali iet kopā. Par to, kas būs, jūs runājat tā, it kā tas jau būtu noticis. Jūs aizlaižat ziņu uz pagātni, lai es nāku un izpestīju jūs šeit un tagad.—Tēlotās šausmās Mulčs piespieda delnas pie vaigiem. — Mīlīši, tik nelegālās lietās pat es nekad neesmu ielaidies. Tikai iedomājieties, kādu atalgojumu es dabūšu, ja nodošu jūs Jūliusam Saknēm!

—   Uz pagātni aizlaist ziņu? — izspļāva Hollija. — Absurds, ne? Artēmij?

—   Pilnīgs! — Artēmijs atsaucās. — No otras puses, ja kāds man sūtītu ziņu no nākotnes, tieši uz kurieni un kuru brīdi tādu lai sūta?

Mulčs pasita īkšķi pret Holliju. — Blakus viņas skapītim ir sadales skapis. Izskatās gadiem neaiztikts. Ieskatījos, jo dažreiz tur gadās notirgojami dzelži. Šoreiz gan nekā tāda, tikai aploksne — ar manu vārdu virsū. Un iekšā zīmīte — lai es nākot un jūs izpestījot.

Artēmijs pasmaidīja. Pašapmierināti. — Varu iedomāties, ka par tādu glābšanu bija apsolīts šis tas stimulējošs.

Mulča bārdas mati iesprakšķējās. — Ļoti stimulējošs. Nč…fantastiski stimulējošs.

—   Ak, fantastiski? Nu, labi. Dabūsi.

—   Kad? — Mulčs alkatīgi noprasīja.

—   Drīz. Kolīdz man izdarīsi vienu pakalpojumu.

—   Zināms! — punduris izgrūda caur sakostiem zobiem. — Nav ko ķerties pie darba, pirms nauda nav ķešā. Kāpēc man vajadzētu tev ticēt?

Artēmijs paspēra soli uz priekšu, acis aiz melno matu lēkšķēm samiedzās šaurās spraudziņās. — Uz mani paļauties tev, Mulč, nav nekādas vajadzības. Un tev no manis nav ko bīties. Es esmu zaņķerēns no tavas nākotnes un varu uzrasties arī tavā pagātnē, ja sadomāsi nesadarboties. Vienreiz es tevi esmu uzmeklējis, un, ja vajadzēs, noteikti uzmeklēšu atkal. Kad nākamreiz uzlauzīsi automašīnas bagāžnieku, priekšā, kas zina, gaidīs šaujamais stobrs un žetons.

Mulčs manīja bārdas matus saslejamies nelabā priekšnojautā, un bārda viņu vīla reti. Un vecāmāte viņam mēdza teikt: "Paļaujies uz bārdu, Mulč. Paļaujies uz bārdu!" Šis cilvēks bija bīstams, un nepatikšanu Mulčam jau tā bija līdz kaklam.

—   Labs ir, zaņķerēn, — viņš negribīgi noņurdēja. — Lai būtu vēl viens pakalpojums. Bet pēc tam — lai tas fantastiskais zelta kalns būtu galdā!

—    Būs. Nebīsties nenieka, mans aromātiskais draugs.

Punduris jutās dziļi aizvainots. — Neapsaukā te mani par draugu!

Saki laukā, un viss. Ko. Tev. Vajag.

—   Vienkārši dari, ko daba tev liek, un izroc mums eju. Gribu nozagt lemuru.

Mulčs pamāja, it kā lemuru nolaupīšana būtu pasaulē ierastākā lieta.

—    Un kam mēs viņu gribam nozagt?

—   Man.

Mulčs sarauca pieri, un tad viņam pielēca. — A… Kad iznāk ceļot laikā, viss mēdz iegrozīties sazin kā, ja?

Hollija ieslidināja kabatā vistrumentu. — Nemaz nerunā, — viņa atteica.

SEPTITA NODALA SARUNAS AR dzĪvniekiem

RETDAUNAS PARKS

B. i aulu bentlijs bija nobruņots ar pirkstu nospiedumu skeneri un I* slēdzeni, kas dabūjama vaļā ar astoņu ciparu kombināciju. Kods tika nomainīts ik mēnesi, līdz ar to Artēmijam bija nepieciešamas pāris sekundes, lai atmiņā attītu atpakaļ astoņus gadus un atsauktu prātā tobrīd īsto kombināciju.

Viņš ieslīdēja vadītāja dzeltenbrūnajā, polsterētajā ādas sēdeklī un piespieda īkšķi pie otrā skenera turpat aiz stūres. Atspere atbrīvojās, un no vadības paneļa klusu izslīdēja atvilktnīte. Liela tā nebija, taču tur it labi ievietojās banknošu žūksnis, platīna kredītkartes un mobilais tālrunis.

—    Šaujamā nav? — Hollija noprasīja, kolīdz Artēmijs izkāpa no bentlija, lai gan jebkuru Sulaiņa nāves ieroci viņai noturēt rokā būtu pagrūti.

—    Nav nekā tāda, — Artēmijs atsaucās.

—    Būtu man kāda Sulaiņa pistole, es varētu pat ziloni nogāzt no kātiem.

—     Uz ziloņiem šonakt neiesim, — Artēmijs sacīja nu jau angliski, reiz ticis laukā no bagāžnieka. — Uz lemuriem gan. Jebkurā gadījumā šoreiz šaut uz pretiniekiem laikam nebūtu prātīgi, tāpēc varbūt pat labāk, ka neesam bruņoti.

—    Diez vai, — Hollija noteica. — Uz tevi vai lemuru es varbūt arī nešaušu, bet varu derēt, ka uzradīsies vēl kāds pretinieks. Ienaidnieku tev netrūkst — šajā ziņā tu mums esi lielmeistars.

Artēmijs paraustīja plecus. — Uz ģēnijiem visi tur ļaunu prātu. Lai cik skumji, tā nu dzīvē iekārtots.

—   Uz ģēnijiem un laupītājiem, — piebilda Mulčs, tupēdams uz bagāžnieka vāka. — Klausi mani, es zinu, ko saku: gudru zagli nemīl it neviens.

Artēmijs pabungoja pirkstus pret bentlija spārnu. — Mums ir šādas tādas priekšrocības. Elfu maģija. Rakšanās talants. Man aiz muguras gandrīz astoņu gadu nedarbnieka pieredze, otram Artēmijam tādas nav.

—   Nedarbnieks atradies! — Hollija nievīgi izsaucās. — Es teiktu, tu par sevi izsakies visai saudzīgi. Liela mēroga afērists — tas patiesībai jau tuvāk.

Artēmijs mitējās bungot. — Kā elfs tu proti visvisādas valodas, vai ne?

—   Ar tevi es taču runāju! — Hollija atcirta.

—   Un tieši cik valodu tu proti?

Hollija pasmaidīja, labi pazīdama Artēmija viltīgos gājienus un noprazdama, kurp viņš vedina.

—   Cik tik vajag.

—    Labi, — Artēmijs teica. — Mums vajadzēs pašķirties. Tu pa virszemi dosies uz Retdaunas parku, mēs ar Mulču līdīsim turp pa pazemi. Ja vajadzēs mūs piesegt, liec lietā visu, ko proti.

—   Ar lielāko prieku, — Hollija atsaucās un tūliņ vērtās caurspīdīga, it kā būtu darināta no skaidra ūdens. Pēdējais pagaisa smaids.

Tieši kā Cešīras kaķis.

Artēmijam prātā uznira rindas no "Alises piedzīvojumiem Brīnumzemē".

"Bet es nevēlos tikties ar trakiem cilvēkiem," Alise paskaidroja. "Bet tur neko nevar darīt, "Kaķis sacīja, "mēs visi šeit esam traki."

Artēmijs pašķielēja uz kodīgi smakojošo punduri, kas rakņājās pa savu kustīgo bārdu, meklēdams rokā tur iepinkātās vaboles.

Mēs visi šeit esam traki, viņš nodomāja.

Retdaunas parka vārtiem Hollija tuvojās ar vislielāko piesardzību, ar visu to, ka slēpās aiz vairoga. Reiz jau Tauta bija paļāvusies uz vairoga aizsardzību, ejot kaujā pret Sulaini, un samaksājusi ar dzīvā spēka traumām un nopietniem savainojumiem. Miesassargu nedrīkstēja novērtēt par zemu, un atmiņas par laiku, kad viņš bija ienaidniekos, kuņģim lika sagriezties riebīgā grīstē.

Cilvēku drānas ap augumu kustēja un rīvējās, ar tādām nomaskēties nebija ko cerēt, jo vairāk — pēc skaitītām minūtēm tām bija lemts saplīst skrandās.

Kaut pie sāniem būtu mans neitrino, viņa domāja, vērdamās uz nerūsējošā tērauda durvīm. Viņpus tām — ej nu sazini kas. Un tagad nav ne Foala, ne viņa satelītpalīgu…

Bet dziļi sirdī Hollija bija avantūriste, tāpēc ne prātā nenāca pateikt — nē, nepiedalos!

Darboties ar mehānismiem vairoga aizsegā nebija viegli, tāpēc Hollija uz dažām sekundēm vairogu atslēdza, lai varētu ar vistrumentu atmūķēt vārtus. Vistruments bija vecs, taču Hollijas māte savulaik bija atvēlējusi pāris zelta stieņu, lai nodrošinātu funkciju atjaunināšanas iespēju. Standarta vistruments varēja atmūķēt jebkuru mehānisku slēdzeni. Šis varēja tikt galā ari ar elektroniskajām un prata pat atslēgt vienkāršāko trauksmes signalizāciju.

Bet kam gan tas? inņa nodomāja. Artēmijs atceras, ka atslēdzis visu signalizāciju.

Nevarēja gan teikt, ka šī doma būtu kāds mierinājums. Artēmijs šoreiz izrādījās maldījies neba pirmo reizi.

Nepagāja ne piecas sekundes, kad vistruments ar savu darbu bija ticis galā un klusu iemurrājās kā pašapmierināts kaķis. Vieglītiņām pagrūsti, vārti bez skaņas atvērās, un Hollija no jauna iedarbināja vairogu.

Līdz ar pirmo soli, ko Hollija spēra Retdaunas parkā, viņai ap sirdi sametās tik nemierīgi kā vēl nekad.

Atkal kā jauniesauktā. Zaļš gurķis, tieši no Akadēmijas sola, viņa atskārta. Ar prātu gudra un zinoša, bet miesai nekas tāds nav pazīstams.

Un tad: kaut nu es to mērkaķi sadabūtu rokā, iekams iestājas pubertāte.

Mazais Artēmijs pa ceļam uz iestādi bija atslēdzis drošības signalizāciju. Ja tev kabatā direktora kodu atslēgas karte, nav grūti tikt garām visiem drošības sensoriem. Todien, gida pavadībā izstaigājot parku, viņš tika uzdevis vairākus sarežģītus jautājumus par evolūcijas teorijas drošticamlbu. Kamēr direktors, pārliecināts evolucionists, gudroja atbildes, Sulainis paspēja izčamdīt viņam kabatas. Kad miesassargs bija ticis pie kodu atslēgas, viņš to vienkārši ieslidināja krūšu kabatā ieslēptajā, ar bateriju darbinātajā čipu kopētājā un nosvilpoja dažas taktis iz Mocarta, lai apslāpētu aparāta zumēšanu.

Pēc divām minūtēm visa vajadzīgā informācija jau glabājās kopētāja atmiņā, direktoram karte bija atpakaļ kabatā un Artēmijs piepeši atzina, ka evolūcijas teorijai varbūt arī nav ne vainas.

—   Kaut gan caurumu tur vairāk nekā holandiešu aizsprostā, kas taisīts no Šveices siera, — viņš pasūkstljās Sulainim, kad abi mēroja atpakaļceļu uz muižu. Sulainim uzreiz uzlabojās oma. Tas jau bija gandrīz vai joks!

Tovakar vēlāk mazais Artēmijs bentlija bagāžnieka gaisa ventilācijas caurulē iebāza novērošanas kameru pogas lielumā.

Der ciemiņus neizlaist no acīm.

Ta meitene bija interesanta. Vispār — apburoša. Šautriņas iedarbībai drīz vajadzēja iet mazumā, un viņas reakciju ļoti gribējās redzēt — daudz vairāk nekā to, ko teiks matainais pusaudzis, kaut gan piere viņam bija augsta un liecināja par attīstītu intelektu un vispār pēc skata viņš visnotaļ līdzinājās Fauliem. īstenībā prātā tūliņ uznira sena fotogrāfija, kur tēvs bija iemūžināts pusaudža gados, arheoloģiskajos izrakumos Dienvidamerikā. Varbūt vlrieškārtas gūsteknis bija kāds attāls radinieks, kurš cer dabūt kādu daļu kapitāla, ja reiz tēvs pazudis? Tur bija daudz kas noskaidrojams.

Kamera signālu raidīja uz mobilo tālruni, un desmitgadīgais Artēmijs tur šad un tad ieskatījās, kamēr Sulainis cauri Retdaunas parkam vadīja viņu uz lemura krātiņu.

—   Koncentrējieties, Artēmij! — miesassargs uzbārās. — Katrai nelietībai savs laiks!

Artēmijs novērsās no tālruņa un uzlūkoja Sulaini. — Nelietībai, Sulaini? Nelietībai? Nu, goda vārds, vai tad mēs piedalāmies kādā multenē, vai? Man krājumā nav nedz ļauna smiekla, nedz melna acs pārsēja.

—  Tas pagaidām. Ja cieši nepiedomāsit pie tā, kas acumirklī darāms, gan tiksiet arī pie pārsietas acs.

Pašlaik abi soļoja pa Retdaunas parka akvārija vajadzībām izbūvētu organiskā stikla tuneli, kas zinātniekiem un ne tik daudzajiem apmeklētājiem ļāva vērot ūdens floru un faunu, iemitinātu baseinos miljoniem litru tilpumā. Akvārijā bija iekārtota vide, pēc iespējas līdzīgāka tai, kas dabā. Atsevišķos nodalījumos bija gādāts par specifisku temperatūru un atbilstošu veģetāciju. Vienos ūdens bija sāļš, citos — ne, taču visos mita apdraudētas vai reti sastopamas radības.

Griestos kā zvaigznītes spīdēja mazas spuldzītes, citādi gaismu izstaroja tikai luminiscējoša laternhaizivs, kamdēļ Artēmijs un Sulainis garāmiedami meta ēnu, līdz zivs ieskrēja ar degunu stiklā.

Artēmiju gan vairāk interesēja paša mobilais tālrunis, nevis haizivs spokainie fotoforie orgāni.

Ekrānā risinājās notikumi, kas bija gandrīz prātam neaptverami. Artēmijs pat apstājās, lai neko nepalaistu garām.

Tie abi, kas bija iebrukuši Faulu muižā, nupat rāpās laukā no bentlija bagāžnieka, un viņiem viens bija palīgos! Vēl viens necilvēks.

Nupat man atklājas jauna pasaule. Ar tādiem jau var nopeln īt vēl vairāk nekā ar nieka lemuru! Varbūt der lemuram atmest ar roku un pievērsties tiem necilvēkiem?

Viņš tālrunī uzgrieza skaņu līdz maksimumam, bet kameras mazjaudīgais mikrofoniņš spēja pārraidīt tikai saraustītus sarunas fragmentus.

Lielākoties viņi sarunājās kādā nepazīstamā valodā, taču šis tas izskanēja ari angliski, un vairākkārt tika pieminēts lemurs.

Varbūt lemurs ir daudz vērtīgāks, nekā esmu iedomājies. Un viņš ir ēsma, kas pievilina šādas te radības!

Aizritēja minūte, ekrānā rādījās tikai strupais, rūķim līdzīgais biedēklis, ar nesamērīgi lielo pēcpusi uztupis bagāžnieka malai, un tad uz brīdi parādījās mātīte, lai tūliņ pagaistu — vietā, kur viņa tikko bija, tagad vīdēja tikai Retdaunas parka slavenie augstsprieguma stabi.

Artēmijs ciešāk rokā sažņaudza tālruni.

Neredzama? Lai radītu atstarojošu lauku vai augstfrekvences vibrāciju, nepieciešams sazin cik enerģijas!

Tālrunī žigli ieslēdzis izvēlni, viņš iedarbināja digitālo termoskeneri, kāda standarta izvēlnē, protams, nebija, un atvieglots ieraudzīja ekrānā silti iesarkanu uznirstam mātītes siluetu.

Labi. Pazudusi nav, vienkārši pagrūtāk saskatāma.

Neizlaizdams no acīm tālruni, Artēmijs uzsauca miesassargam: — Sulaini, draudziņ! Plānā nelielas izmaiņas.

Sulainis bija par daudz gudrs, lai iedomātos, ka lemura medības atceltas. — Varu derēt, ka sīkajai radlbiņai mēs taču joprojām dzenam pēdas, vai ne?

—    Radibiņ-ĀM! — noskaldīja desmitgadīgais Artēmijs. — Daudzskaitli.

Cetrpadsmitgadīgajam Artēmijam nebija ar ko mielot acis. Lai novērstu domas, viņš sacerēja haiku par to, kas acu priekšā:

Te puslodes lum,

Pārmalot posta kravu.

Pliks pauris biksēs.

Mulčs Rakums nebija gluži tik poētiskā noskaņojumā. Rimies rakties, viņš iekabināja vietā apakšžokli.

—   Vai tu, lūdzams, nevarētu izslēgt to lukturīti, ar ko spīdini man pēcpusē? Man tulznas uzmetas viens un divi. Mēs, punduri, esam ļoti jutīgi pret gaismu — pat mākslīgo apgaismojumu.

Kabatas lukturīti Artēmijs bija savācis no bentlija rezerves aprīkojuma kastes un patlaban pa svaigi izraktu tuneli nopakaļ Mulčam rāpās uz lemura krātiņu. Punduris tika galvojis, ka tunelis būšot gana īss, lai Artēmijs tikmēr nenoslāptu, tā ka nopakaļ rāpties esot droši.

Nospriedis, ka vēl arī tulznas uz pēcpuses redzēt tiešām negribētos, Artēmijs uz dažām sekundēm pagrieza lukturīti sāņus, bet pēc brīža gaismas stars jau atkal ķēra blāvo, ļumošo miesu.

—   Tikai viens mazs jautājums. Ja tu visu, ko aprij, vari paturēt iekšā, kāpēc bikšu klapei jābūt vaļā?

Mulčs tikmēr ar pundurspļaudekļiem oderēja rakuma sienas, tās nostiprinot.

—    Katram gadījumam, — viņš paskaidroja. — Var gadīties, ka norijas kāda aprakta metāla caurule, loksne vai veca riepa. No tā man jātiek vaļā nekavējoties, un tad vienalga — velkas kāds zaņķerēns nopakaļ vai ne. Un neiešu tak bikses tāpēc laist postā, vai ne, tu dumiķi?

—    Laikam gan, — Artēmijs atsaucās, klusībā nospriezdams, ka brīdi, kad uz tevi notēmēts tāds pielādēts lielkalibra lielgabals, dumiķi var arī pieciest.

—    Vispār, — punduris turpināja, ķēzīdams gar sienu vēl vienu spļaudekļu šķieznu, — vari uzskatīt sevi par privileģētu. No cilvēkiem tikai retais redzējis, kā punduris strādā ar spļaudekļiem. To varētu saukt par tādu kā pirmatnēju mākslu. Vispirms…

—    Zinu, zinu! — Artēmijs viņu nepacietīgi pārtrauca. — Vispirms ieracies, tad nostiprini sienas ar spļaudekļiem, kas, saskaroties ar gaisu, sacietē, kolīdz tikuši no mutes laukā, protams. Un viela tumsā spīd — tiešām brīnums.

Mulča pēcpuse pārsteigumā notrīsēja. — Kas tev izpaudis šos noslēpumus?

—   Tu pats. Pareizāk sakot — vēl izpaudīsi. Par ceļošanu laikā atceries?

Punduris paglūnēja pār plecu, acīm spļaudekļu gaismā iegailoties sarkanām. — Tieši cik tuvi tad būsim?

—   Ļoti tuvi. Dzīvosim vienā dzīvoklī, pēc īsa un vētraina flirta tu apņemsi par sievu manu māsu, medusmēnesi pavadīsiet Lasvegasā.

—   Lasvegasa man patīk, — Mulčs sapņaini noteica. Tad: — Tavu nekrietnu apcelšanu! Tagad noprotu, ka mēs varētu būt draugos. Tomēr to dzēlīgo mēli labāk paturi aiz zobiem, citādi redzēsim, kā tu ķiķināsi, no galvas līdz kājām apšļākts ar pundura izmešiem.

Artēmijs norīstījies novērsa lukturīša staru no Mulča pakaļgala.

Plāns bija vienkāršs: ierakties zem teritorijas un zem lemura krātiņa gaidīt, kad Hollija dos ziņu pa RŪĶu īsviļņu rāciju, ko Mulčs savulaik bija ievilcis nāsīs un Artēmijs tagad pielipinājis pie vaiga. No šās vietas atlika paļauties uz veiksmi. Vai nu vajadzēs lekt laukā un grābt ciet lemuru, kamēr Hollija saceļ jucekli visu parka iemītnieku vidū, vai arī, ja nu mazajam Artēmijam lemuru jau izdevies dabūt rokā, Mulčs paraksies zem Sulaiņa, lai Hollijai vieglāk puikam zvēriņu atņemt.

Tiešām loti vienkārši, Artēmijs nosprieda. Tas man nav raksturīgi.

—    Labs ir, zaņķerēn, — paziņoja Mulčs, ar plakanajiem pirkstiem izgrābdams zemes sauju. — Esam klāt. Te ir krustiņš, kur mērkaķis.

—   Lemurs, — Artēmijs instinktīvi pārlaboja. — Esi pārliecināts, ka konkrētā dzīvnieka smaku vari atšķirt no visām pārējām?

Mulčs tēlotā sašutumā ķēra pie sirds. — Es? Pārliecināts? Mīļo cilvēk, es esmu punduris! Pundura deguns māk atšķirt smilgu no āboliņa. Melnus matus no brūniem. Suņa kakuci no vilka kakuča.

Artēmijs novaidējās. — Uzskatīšu to par "jā".

—r Un pareizi vien darīsi. Ja šitā turpināsi, es tavu māsu par sievu varbūt nemaz neņemšu.

—   Būtu man māsa, viņa nomirtu žēlabās, nav divu domu.

Vairākas minūtes abi čurnēja pazemes iedobē, zemei cauri apslāpēti sitās parka nakts trokšņi: kāds tur rūca, cits ņurdēja. Kādas interesantas anomālijas dēļ skaņas, reiz iekļuvušas ar pundura spļaudekļu kārtu izoderētajā tunelī, palika turpat iesprostotas un sitās cita pret citu vilnījošās atbalsīs. Sajūta bija tiešām kā lauvas midzenī.

It kā ar to vēl nebūtu gana, Artēmijs pamanīja, ka Mulčam vaigi iekvēlojas koši sarkani. Visi.

—    Problēmas? — viņš ievaicājās, nespēdams valdīt nervu drudzi.

—   Gāzes neesmu laidis laukā jau ļoti sen, — punduris izspieda caur sakostiem zobiem. — Necik ilgi, spruks vaļā. Ar deguna dobumiem tev viss kārtībā?

Artēmijs pamāja.

—    Žēl, — Mulčs noteica. — Acumirklī būtu tīri un veseli.

Nebūtu Artēmijs stingri apņēmies glābt māti, laistos projām, ko

nagi nes.

Artēmija deguna ejām laimējās — tieši tobrīd rācijā iepīkstinājās Hollija. Rācija bija standarta vibrācijmodelis, kas sūtīja signālu Artēmijam tieši ausī, nesaceļot nekādu sadzirdamu troksni. Hollijas teiktos vārdus viņš dzirdēja, bet balsi — ne. Rācija bija tik vienkārša, ka labākajā gadījumā spēja atdarināt robota balsi.

—    Esmu vietā. Pāreju uz uztveršanu.

Piespiedis pirkstu pie rācijas, lai noslēgtu ķēdi, kas baroja mikrofonu, Artēmijs atsaucās: — Uztveru. Esam tieši zem mērķa krātiņa. Pretinieku redzi?

—    Nē. Nav redzami. Lemuru gan redzu. Izskatās iemidzis uz zara, diezgan zemu. Varu viegli dabūt rokā.

—   Hollij, nē. Paliec, kur esi. Par mērķi parūpēsimies paši. Tu turi acis vaļā — piesargies no mazā Artēmija.

—   Skaidrs. Netūļājies, Artij. Mudīgi augšup, tad uz leju un atpakaļ uz mašīnu!

Ārtij?

Padzirdis, ka Hollija viņu nosauc tā, Artēmijs izbrīnījās. Tā viņu mēdza saukt māte.

—    Sapratu. Augšup, uz leju un atpakaļ.

Ārtij?

Mulčs viņam nepacietīgi piesita pie pleca. — Gatavs, zaņķerēn? Nu ies karsti.

—    Ļoti labi. Uz priekšu! Tikai centies klusiņām.

Mulčs sagrozījās, pakausi notēmējis pret alas griestiem, un zemu pietupās.

—    Kur nu vairs klusiņām! — viņš izgrūda. — Pārvelc jaku pār galvu.

Artēmijs tik tikko paspēja darīt, kā teikts, kad Mulčs izvirda pērkondimdošu gāzes un zemes vilni, kas viņu ietina nesagremojamu daļiņu mākonī. Tuneļa sienās izplātais pundura spļaudekļu slānis saplaisāja jo sīkās plaisiņās, un Mulčs kā spalviņa sprāga augšup, it kā spēja spēka staba celts.

Kolīdz putekļi bija kaut cik nosēdušies, Artēmijs pundurim nopakaļ ietrausās krātiņā. Mulčs, ietriecies griestos, acumirklī bija bez samaņas, matu kodaļa asinīs, bikšu klape cirtās riņķī apkārt kā vējrādis, kamēr gaisā vēl izvirda pēdējās tuneļgāzes paliekas.

Krātiņš ar zemiem griestiem?

Lemurs turpat blakus krātiņā izskatījās visai uzjautrināts par visu šo ļembastu un lēkāja pa būri ievietotu, režģos iespīlētu zaru.

Viņš ir blakus krātiņā, Artēmijs apjēdza. Esam ne jau lemura krātiņā, bet kaimiņos. Tad kas mīt te?

Iekams izbrīvējās vaļas brīdis, lai ko tādu noskaidrotu, uz vaiga iepīkstējās rācija un ausī ieskanējās mehāniska robota balss: — Artij, mudīgi dabū Mulču projām. Nekavējoties mūciet projām apakšzemē!

Kas ir? Artēmijs nesaprata. Kas tad te dzīvo?

Un tad nāca virsū divsimt kilogramu smags Ugandas kalnu gorilla, tā ka domāt tur vairs nebija ko un ari visas runas izlikās par nekur liekamiem ziepju burbuļiem.

Mazais Artēmijs un Sulainis to visu vēroja caur spraugu slēpnī, kas bija ierīkots iepretim krātiņiem. Slēpnis bija iebūvēts klintī ar ūdenskritumu, un no turienes varēja vienā mierā novērot dzīvniekus, neiztraucējot viņus ikdienišķajās nodarbēs. Direktors bija tik laipns, lai Artēmijam todien dotu atvēli pasēdēt novērotāja krēslā.

—   Kādudien jūs mācēsit, te sēdēdams, darbināt gan slēpņa termokameru, gan visu pārējo automātiku! — direktors sacīja.

—    Varbūt vēl drīzāk, nekā jūs iedomājaties, — Artēmijs atteica.

—   Ak debestiņ, — ierunājās Sulainis, saldajiem vārdiem gauži nesaskanot ar viņa piesmakušo balsi, — Tās sāpes! — Viņš pasniedzās pēc šautriņpistoles pakaļkabatā. — Labāk eju palīgā vai, mazākais, iešauju miegazāles.

Sulainis noņēmās ar šautriņām. Jau divi naktssargi nesamaņā gulēja aiz slēpņa.

Caur šauro novērošapas spraugu bija skaidri redzams, kā vīriešu kārtas laupītājs gorillas ķetnās svaidās kā lupatu lelle. Trešais krātiņa okupants gulēja garšļaukus, it kā kritis par upuri jaudīgam gāzu uzbrukumam.

Neticami, Artēmijs nodomāja. Šī diena ir pārsteigumu pilna.

Noklikšķinājis pāris taustiņu uz datora tastatūras turpat priekšā, viņš pagrozīja sistēmā ieslēgto termokameru.

—   Diez vai der tērēt šautriņu, — viņš teica. — Palīgs ir jau ceļā.

Un tiešām — pa grantēto celiņu uz gorillas krātiņa pusi šāvās

košsarkani gailošs plankums.

—   Nu gan ies interesanti, — intriģēts nomurmināja desmitgadīgais Artēmijs.

Hollijai nebija citas izejas — atlika vienīgi iesaistīties. Brīdī, kad Mulčs izspridzināja caurumu neīstā krātiņa zemes klājumā, viņa pēc visiem likumiem bija nobēdzinājusies aiz še pārstādīta baobaba resnā stumbra, ieslēgusi vairogu, taupīja maģiju un paturēja acis mazo Artēmiju. Izsprādzis no zemes līdz ar gružu miniciklonu un pāris reižu atlēcis no sienām un griestiem kā kartona bumbiņa, punduris saļima uz krātiņa grīdas.

Krātiņa iemītnieks, melni pelēks gorillu tēviņš, acumirklī tika izrauts no salda miega un pielēca kājās. Acis viņam bija plati ieplestas, tomēr aizmiglotas, zobi dzelteni un atņirgti.

Paliec turpat, lejā, viņa domās sauca. Nelieti laukā!

Kur nu! Artēmijs līda laukā, rūpīgi aplēsis ik kustību. Laikstraume viņam nebija dāvājusi lielāku izveicību. Pats Artēmijs ne reizi vien bija atzinis, ka fiziskās aktivitātes nav viņa stiprā puse.

Hollija ar īkšķi iedarbināja rāciju. — Dabū Mulču projām, Ārtij! — viņa sauca. — Un pats nekavējoties lien atpakaļ, lejā!

Bet bija jau par vēlu. Gorilla bija nospriedis, ka jaunpienācējus vajag neitralizēt. Izvēlies no lapu un zaru migas, viņš stabili nostājās, atslējies uz pirkstu kauliņiem, priekšķepu vilnai trauksmaini novilnījot.

Pa ceļam Hollija pastiprināja vairogu, sudrabainā parūka pašķīda, šķieznas stiepās nopakaļ.

Gorilla metās uzbrukumā, pārsteigto Artēmiju Faulu sagrāba aiz pleciem un, atgāzis galvu, ierēca viņam ģīmī, atņirgdams zobus, kas izskatījās pēc lāču slazda.

Hollija jau bija klāt, bremzēja un kabatā čamdījās pēc vistrumenta, grūda verķa galu slēdzenē. Kamēr daikts paguva rādīt, ko spēj, viss, kas norisinājās krātiņā, viņai bija acu priekšā.

Mulčs atģidies jau paslējās uz elkoņiem, kratīdams apdullušo galvu. Cik necik jēdzīgs palīdzētājs tāds varēja būt pēc laba brīža, ja vispār viņam labpatiktu līdzēt svešam cilvēkam.

Lai kā, tas nebija no svara: pēc dažām sekundēm Artēmijam palīdzība jau būtu lieka.

Vistruments iepīkstējās, un krātiņa durvis atsprāga vaļā. No grantētā ceļa atzarojās šaurs kājceliņš, kas, aizvedis pāri grāvim, sazarojās parkā iestaigātās taciņās.

I Iollija brāzās kā nesamanīga, vicināja rokas, kliedza, pataisīdama pati sevi par mērķi.

Gorilla sapīcis nosprauslājās, Artēmiju ciešāk piespiezdams pie krūtežas: tā viņš deva zīmi, ka Hollijai der turēties nostāk. Artēmijam galva kūļājās uz pleciem, acis — puspievērtas.

Hollija apstājās metrus tris no dzīvnieka, nolaida rokas gar sāniem un tikai skatījās. Neuzbrūkošā pozā.

Gorilla izlikās, ka uzbrūk, apstādamies pusmetru no Hollijas un tad nicīgi uzgriezdams muguru, tomēr nemitējās rēkt un ņurdēt, Artēmiju piespiedis pie krūtīm. Artēmija mati, asinīm piemirkuši, slīga atpakaļ, ari no kreisās acs kaktiņa lejup stīdzēja košsarkana straumīte. Viena roka bija lauzta, asinis pludoja no treniņtērpa piedurknes.

Hollija bija šokā. Šausmās. Gribējās raudāt un mukt, ko kājas nes. Draugs bija savainots, varbūt jau miris.

Saņemies! viņa pati sev piekodināja. Tu esi vecāka, nekā izskaties.

Viens no elfu maģiskajiem talantiem bija valodu prasme, un pie tā piederējās arī māka kaut cik sazināties ar dažiem augstāk attīstītiem dzīvniekiem. Gluži par globālo sasilšanu elfs ar delfīnu aprunāties gan nevarēja, taču ar parastākajām frāzēm apmainīties bija iespējams.

Gorillu gadījumā gandrīz visu, kas bija sakāms, pauda ķermeņa valoda. Hollija zemu pietupās, ieliecās elkoņos, ar pirkstu kauliņiem atspiedās pret grīdu un uzmeta kūkumu. Tā bija drauga poza. Tad viņa pastiepa lūpas un vairākas reizes ieūjinājās. Tas nozīmēja: "Briesmas! Draud briesmas!"

Gorilla pārsteigumā komiski salēcās, padzirdis šādu spoku runājam gorillu mēlē. Viņš nojauta, ka te kaut kas nav kārtībā, tomēr nespēja aptvert, tieši kas. Un, kolīdz šaubies, sāc bungot pa krūtīm.

Nosviedis Artēmiju, gorilla izslējās stāvus un, izspīlējis apakšžokli un krūšu muskuļus, ņēmās ar plaukstām bungot pa krūtežu.

Es te esmu valdnieks. Tu ar mani nejoko! — ziņa bija nepārprotama.

To tiešām derēja likt aiz auss, bet Hollijai nebija izvēles.

Viņa šāvās uz priekšu, nemitēdamās ūjināt un ik pa brīdim it kā šausmās ērmīgi ieķērkdamās, un tad, pretēji visam, ko silti iesaka kurš katrs eksperts, kas jelkad devies filmēt savvaļā ar statisku kameru, ieskatījās gorillam tieši acis.

—    Leopards! — viņa ūjināja, balsi vēršot hipnotisku. — Leopards!

Vēl tikko nikns, gorilla pagalam apmulsa, bet jau tūliņ iesvēlās bailēs.

—   Leopards! — Hollija ūjināja. — Rāpies augšā!

Ne gluži tik graciozi kā parasti gorilla, hipnozes apdullināts, klunkurēja dziļāk krātiņā, kā cīnīdamies pa ūdeni. Lapas un zari pašķīda nost no ceļa, aiz muguras palika tikai sulojoši koku stumbeņi un nobradāta zāle. Necik ilgi, gorilla jau bija nobēdzinājies savas mākslīgās mītnes augstākajā un tumšākajā nostūri, un no turienes atskanēja baiļpilna buldurēšana.

Hollija apzinājās, ka dzīvnieka apdullināšana nav nekāds labais darbs, taču acumirklī ļauties vainas apziņai nebija vaļas. Artēmijs bija smagi, varbūt pat nāvīgi savainots.

Gorilla bija nosviedis Artēmiju kā tīri noskrubinātu līķi. Tur nu viņš gulēja — nekustīgs, gluži kā beigts.

Nē. Tā nedomā!

Viņa joza draugam klāt, pēdējo metru nošļūkdama uz ceļgaliem.

Par daudz cietis. Viņš cietis par daudz smagi.

No vaiga Artēmijs bija bāls kā līķis. Garie, melnie mati mirka asinīs, acu baltumi zem puspievērtajiem plakstiņiem vidēja kā divi pusmēneši.

—   Māt, — viņš tikko sadzirdami izdvesa.

Hollija pastiepa rokas — maģija jau sprikstēja pirkstu galos, šaujoties laukā slaidos puslokos kā sīkas saules uzliesmojumi.

Bet viņa sastinga, iekams ļāva maģijai ieplūst Artēmija miesās.

Ja es Artēmiju izdziedēšu, vai nebūs tā, ka viņu nolemšu nāvei? Ja nu manu maģiju tiešām piesārņojis burlis?

Artēmijs vāri noraustījās, un Hollija skaidri dzirdēja viņam piedurknē nošņirkstam kaulus. Tagad asinis jau plūda arī pār lūpām.

Viņš nomirs, ja nepalīdzēšu. Ja dziedēšu, būs vismaz kādas izredzes.

Rokas Hollijai trīcēja, acis aizmigloja asaras.

Saņemies reiz! Tu taču esi profesionāle.

Necik spoža profesionāle viņa gan nejutās. Sirds dziļumos viņa jutās kā maza meitene.

Ķermenis vil prātu! Neliecies par to ne zinis.

Hollija saudzīgi saņēma plaukstās Artēmija galvu.

—   Dziedē, — viņa nočukstēja, gandrīz izšņukstēja.

Maģijas dzirkstis aizspriņģoja kā no pavadas norāvušies suņi, iesūcās Artēmija porās, ņēmās saistīt kopā kaulus, lāpīt ādu, apturēt iekšējo asiņošanu.

Tik pēkšņa atgriešanās no kapa malas pie nevainojamas veselības Artēmijam nebija viegla. Viņš drebēja un raustījās, zobi klabēja, mati sacēlās stāvus gaisā kā elektrizēti.

—   Nu taču, Artēmij, — Hollija teica, līkņādama pār viņu kā apraudātāja. — Mosties.

Labu brīdi nebija nekādas reakcijas. No skata Artēmijs bija kā gluži veselīgs mironis, bet pēc tāda jau viņš izskatījās vienmēr. Tad nesaderīgās acis atsprāga vaļā, plakstiņiem plivinoties kā kolibri spārniem, — organisma sistēmas restartējās. Viņš ieklepojās un nodrebinājās, izstaipot roku un kāju pirkstus.

—   Hollij, — zēns ierunājās, kolīdz migla acu priekšā bija izklīdusi. Viņa smaids bija neviltots un sirsnīgs. —Jau kuro reizi tu mani glāb.

Hollija smējās caur asarām, Artēmijam krekla priekšu nošķiezdama slapju. — Skaidrs, ka glābju, — viņa atsaucās. — Kur tad es bez tevis likšos! — Un prieka un maģijas uzplūdos viņa pieliekusies noskūpstīja Artēmiju tā, ka dzirkstis pašķīda gaisā kā miniatūrā uguņošanā.

Drāmai, kas risinājās gorillas krātiņā, nenovērsdamies sekoja līdzi desmitgadīgais Artēmijs Fauls.

—    Troglodytes gorilla, —viņš skaidroja Sulainim. — Šo apzīmējumu ieviesis doktors Tomass S. Sevidžs, amerikāņu misionārs Rietumāfrikā, kas 1847. gadā pirmais zinātniski aprakstījis gorillu.

—   Ko jūs sakāt,— nomurmināja miesassargs, ko vairāk par to, kā lopiņam vārdā, interesēja viņa kodiena rādiuss.

Trača aizsegā abi bija izslīdējuši no slēpņa un pāri mazajam ldajumiņam aizlavījušies līdz lemura būrim turpat blakus gorillas krātiņam.

Dīvainie atnācēji bija pārāk aizņemti, lai pamanītu viņus izslidinām atslēgas karti caur būra slēdzeni un atveram durvis.

—   Paskaties vien uz tiem abiem. Velti tērē laiku. Mani tu tādās nodarbēs nemūžam nepieķersi.

Sulainis nospurcās, kā allaž darīja, pirms nāca klajā ar kādu nesatricināmu patiesību. — Nav daudz tādu, kas jūs, Artēmij, vispār būtu pieķēruši darām jebko.

Artēmijs atļāvās smiekliņu. Diena bija interesanta, un viņš izbaudīja visus pārbaudījumus, ko tā cēla priekšā.

—   Un te nu mēs esam, — viņš klusu noteica. — Pasaulē pēdējais zīdainais sifaka. Simt tūkstošus eiro vērts primāts.

Lemurs tupēja Madagaskaras palmas galotnē, ieķēries zaros ar garajiem pakaļķetnu tvērējpirkstiem un priekšķepām ar pretstatītiem īkšķīšiem. Kažoks tam bija sniegbalts, uz krūtežas — brūns plankums.

Artēmijs norādīja uz dzīvnieku. — Plankums iekrāsojas tāpēc, ka viņš krūtežu ieziež ar īpaša dziedzera izdalītu sekrētu.

—   Ak tā, — atsaucās Sulainis, kam šis fakts rūpēja mazliet mazāk nekā gorillas zinātniskais nosaukums. — Vienkārši savācam to zvēru un tinam makšķeres, pirms mūsu draugi kaimiņos pārgrupējas.

—    Es lēšu, mums ir vēl kāds brītiņš,— sacīja Artēmijs.

Sulainis nopētīja svešos blakus krātiņā. Tīri jābrīnās, ka puisis

bija palicis vienā gabalā, un sazin kā no zila gaisa bija uzradusies meitene un gorillu aiztrenkusi. Iespaidīgi. Tai bija pāris trumpju azotē. Apgādājusies ar nopietnu tehnoloģiju. Varbūt apģērbā iestrādāta kāda maskēšanās programmatūra — tas izskaidrotu dzirksteļošanu. Viņš zināja, ka amerikāņi strādā pie universāla maskēšanās tērpa. Viens paziņa, kas strādāja militārajās aprindās, bija atsūtījis saiti uz internetā ievietotu čieptu video.

Bet krātiņā bija vēl trešais — matainis, kurš tos pirmos divus izpestīja no bentlija, atmūķējot it kā neatmūķējamu slēdzeni. Tas bija ne īsti cilvēks, ne zvērs — skarbs, drukns tips, ko sazin kāds spēks tika izspēris laukā no zemes; tagad šis gulēja, apdullis gāzu uzbrukumā. Nesaprotamā kārtā tas tur burtiski dažās minūtēs bija pamanījies aizrakties trīsdesmit metru pa apakšzemi. Ja krātiņi nebūtu būvēti moduļos, ar jomiem, kas ietiecās kaimiņos, tas mošķis būtu nonācis lemura būrī. Tagad, lai gan no zemes viņš izsprāga tieši zem lemura, tomēr ietrāpīja blakus krātiņā.

Sulainis zināja, ka Artēmijs vai deg nepacietībā izpētīt šos neparastos radījumus, bet patlaban nebija īstais brīdis. Viņiem pilnīgi nekas nebija zināms, un tādi nezinīši gaužām bieži mēdz iet bojā, tā arī nedabūjuši neko zināt.

Miesassargs izvilka šautriņpistoli, bet Artēmijs, padzirdējis šaujamo izslīdam no maksts, novēcināja rādītājpirkstu.

—   Tikai ja citādi nevarēs. Negribu, lai mūsu draudziņš, zemē krītot, pārlauž sprandu. Vispirms mēģināsim ar labu — ar pierunāšanu.

Iebāzis roku kabatā, Artēmijs izvilka aizdarāmu plastmasas maisiņu ar melniem un zaļiem graudiņiem izraibinātu dzintarainu želeju.

—    Pats brūvēju! — viņš pavēstīja. — Sifakas pieder pie indru ģints, un šie primāti, kā tev zināms, ir zvērināti veģetārieši.

—   Vai maz ir kāds, kam tas nav zināms? — Sulainis pabrīnījās, šautriņpistoli tomēr gluži atpakaļ makstī nebāzdams.

Atplēsis maisiņu, Artēmijs augšup, uz lemura pusi, ļāva aizvilnīt saldai, stiprai smaržai.

—    Sulas koncentrāts ar Āfrikas augu kokteili. Pret tādu kurš katrs lemurs ir bezspēcīgs. Bet, ja izrādās, ka šis konkrētais primāts ar galvu pēkšņi draudzējas ciešāk nekā ar vēderu, šauj! Tikai esi tik laipns — vienreiz un tikai ne galvā. Viņam galvaskausiņš tik sīciņš, ka tādu ar adatu vien var pārsist pušu.

Sulainis jau grasījās nicīgi nošņākties, bet tobrīd lemurs sakustējās. Tas līda pa zaru, snaikstīdams degunu pretim smaržai. Pašaudīja sārto mēlīti, smaržu izgaršodams.

—   Hmm, — novilka Sulainis. — Uz cilvēkiem tāds brūvējums droši vien neiedarbojas?

—   Pajautā man to pašu pēc sešiem mēnešiem, — Artēmijs atteica. — Pašlaik veicu šādus tādus eksperimentus ar feromoniem.

Lemurs metās skriešus, brīnišķā aromāta vilināts. Zara galā viņš nolēca uz grīdas un, pirkstus pastiepis pretim maisiņam, spriņģoja klāt uz divām kājām.

Artēmijs pasmīnēja. — Spēlīte galā.

—   Varbūt ne gluži, — ieteicās Sulainis. Blakus būrī garmatainais puisis jau bija kājās un tā meitene izgrūda ļoti neparastas skaņas.

Maģijas oreols ap četrpadsmitgadīgo Artēmiju un Holliju apdzisa, un līdz ar to pagaisa arī sapnim līdzīgais transs, kādā tinās Artēmija apziņa.

Viņš atģidās vienā rāvienā. Hollija viņu bija noskūpstījusi. Pūlēdamies atsperties, viņš, ar papēžiem kārpīdams zemi, atsprāga atpakaļ un pielēca kājās; galva tūliņ sareiba, un viņš plati izpleta rokas.

—    Eē, paldies, — viņš izvēla pār lūpām. — Tas nu bija kas negaidīts.

Hollija pasmaidīja, juzdamās mazlietiņ neērti. — Artēmij, tev nekas nekaiš. Ja gadīsies dziedināties vēl kādreiz, no tevis būs palikuši pāri vieni vienīgi ar maģijas pavedieniem kopā sadiegti rētaudi.

Artēmijam iešāvās prātā, ka būtu itin jauki te tā stāvēt un pļāpāt, bet turpat blakus krātiņā paša pagātne jau stiepa projām viņa nākotni.

Tūliņ bija skaidrs, kas noticis. Mulča deguns viņus bija aizvedinājis uz īsto vietu, diemžēl krātiņi bija būvēti kā savstarpēji kombinēti bloki, tā ka lemurs gan atradās tieši virs galvas, tomēr blakus būrī. Būtu viņš te bijis iepriekš, būtu ņēmis vērā. Taču Artēmijs neatcerējās, ka būtu bijis šajā vietā. Ja atmiņa nevīla, toreiz parka direktors lemuru tika aizgādājis uz īpašu apskates telpu. Tas bija mulsinoši.

—   Labi, — viņš teica. — Tagad zinu, kur esam…

Viņš domāja skaļi, lai nomierinātu prātu, lai pagaidām izmestu no galvas to skūpstu. Par to varēs domāt vēlāk.

Izberzējis no acīm sarkanās dzirksteles, viņš pagriezās tik strauji, cik vien ļāva pēc izdziedināšanas reibstošā galva. Tur viņš stāvēja — paša mazais es, vilinādams lemuru klāt ar maisiņu, pilnu dzintarainas ziedes.

Deru, ka sula. Varbūt klāt mazliet zariņu un lapu. Vai es nebiju īsts gudrinieks, ko?

Risinājums bija nepieciešams uz karstām pēdām. Elastīgs, zibenīgs plāns. Artēmijs kārtīgi izberzēja acis, it kā tas varētu līdzēt asināt prātu.

—   Mulč, rakties vari?

Punduris pavēra muti, lai atbildētu, taču nekavējoties izvēmās.

—   Nezinu, — viņš beidzot izteica. — Man galva tāda pajocīga. Vēders tāpat. Tas blīkšķis mani pamatīgi izdrebinājis. — Vēders viņam ierūcās kā laivas piekarināmais motors. — Piedošanu. Man laikam vajag…

Viņam no tiesas vajadzēja. Ierāpies papardēs, viņš izpūta laukā visu, kas vēderā atlicis. Lapas tur acumirkli apvīta.

Nekā te nebūs, Artēmijs noprata. Man vajadzīgs brīnums, citādi lemurs būs projām un pagalam.

Viņš sagrāba Holliju aiz pleciem. — Vai maģija tev vēl ir?

—   Drusku, Artēmij. Labi ja dažas dzirkstelītes.

—   Ar dzīvniekiem sarunāties proti?

Lai pārbaudītu, cik maģijas atlicis, Hollija pacirta zodu pa kreisi, līdz sprands notirkšķēja. — Varētu — tikai ne ar troļļiem, tos šādi ap pirkstu vis neaptīsi.

Artēmijs pamāja, kaut ko murminādams zem deguna. Apsvēra.

—   Labi. Labi. Gribu, lai tu aizbiedē lemuru projām no manis. No manis, kurš maziņš. Un gribu, lai saceļas juceklis. Vari?

—   Varu mēģināt.

I lollija aizvēra acis, caur degunu dziļi ievilka elpu — pilnas plaušas, tad atgāza galvu un iegaudojās. Troksnis bija fantastisks. Lauvas, pērtiķi, vilki un ērgļi. Visi korī. Gaudas caurauda mērkaķu tarkšķu staccato un tūkstoš čūsku šņākoņu.

Artēmijs vecākais instinktīvās šausmās atsprāga atpakaļ. Smadzeņu senākās daļas šo signālu interpretēja kā vēsti par bailēm un sāpēm. Miesa pārklājās ar zosādu, un vajadzēja saņemt visus spēkus, lai neļautos instinktiem, kas lika bēgt un vienalga kur noslēpties.

Artēmijs jaunākais pastiepās pretim lemuram, kūļādams maisiņu viņam gar raustīgo degunu. Lemurs uzlika pirkstgalus Artēmijam uz delma.

Rokā ir, nosprieda Iru puika. Nauda ekspedīcijai man jau kabatā.

Tad ar viesuļvētras spēku virsū triecās bezdievīgs skaņas triecienvilnis. Mazais Artēmijs piepešās, ar prātu neizskaidrojamās šausmās atstreipuļoja atpakaļ, izlaizdams no rokas želejas maisiņu.

Kaut kas grib mani nogalināt. Bet kas? Izklausās — visi pasaules dzīvnieki.

Arī parka iemītnieki pārbijās līdz nāvei. Tie ķērca un tarkšķēja, grabināja būrus, metās pret režģiem. Mērkaķi nevaldāmi pūlējās pārlēkt pāri grāvjiem, kas no visām pusēm ieskāva viņu salas. Astoņsimt kilogramu smags Sumatras degunradzis taranēja sava nožogojuma vārtus, eņģēm ik triecienā nodrebot. Sarkanais vilks rūkdams kampa ar zobiem, Ibērijas lūsis šņākdams cirta ar ķepām gaisā, un sniega leopards ķēra pats savu asti, šaudīja galvu un bailīgi ņaudēja.

Sulainim neatlika nekas cits, kā pārslēgties citā uztveres režīmā.

—   Tas ir tas sieviešu kārtas radījums, — viņš pavēstīja. — Taisa kaut kādu troksni. Zvēri tāpēc satrakojas. Man pašam mazliet nemierīgs prāts.

Artēmijs nenolaida acis no lemura. — Tu zini, kas darāms, — viņš noteica.

Sulainis zināja. Ja kāds šķērslis liedz izpildīt paredzēto uzdevumu, tas novēršams. Steigšus piesoļojis pie režģiem, viņš pabāza pistoles stobru tiem cauri un iešāva šautriņu meitenei plecā.

Viņa grīļīgi paspēra soli atpakaļ, un fantastiskais dzīvniecisko skaņu orķestris apslāpa līdz žēlam pīkstienam, tad noklusa.

Sulainim uzbrāzās vainas apziņa, kas gandrīz vai mudināja pārdomāt, vai ir vērts būt Artēmija pusē. Meiteni, vai kas nu viņa bija, viņš bija sazāļojis nu jau divreiz, turklāt bez mazākās sajēgas, kā šīs ķīmiskās vielas ietekmē no cilvēka atšķirīga organisma sistēmas. Vienīgais mierinājums, ka, neitralizējis naktssargu, viņš pistolē bija ielādējis šautriņas ar nepilnu zāļu devu. Bezsamaņā viņai nevajadzētu būt ilgi. Ilgākais, pāris minūtes.

Lemurs nu bija pārbijies. Sīkās rociņas ķerstījās tukšā gaisā. Sulas kokteilis vilināja, bet nupat draudēja pašas ļaunākās briesmas, un kāri pēc garda našķa pārmāca vēlme glābt kailo dzīvību.

—   Nē,— Artēmijs ierunājās, ieraudzījis zvēriņa acis aizmiglojamies bailēs. — Tas nav pa īstam. Nav nekādu briesmu.

Pērtiķveida dzīvnieciņš nenoticēja, it kā no zēna kalsnās sejas spēdams nolasīt, kas tam padomā.

Zīdainais sifaka iespiedzās, it kā sabadīts ar kniepadatu, tad uzlēca Artēmijam uz rokas, uzskrēja pa to līdz plecam un šāvās uz krātiņa durvīm.

Sulainis ķēra pēc astes, bet viņam par mata tiesu misējās un pirksti sažņaudzās tukšā dūrē.

—   Varbūt šoreiz der atzīt sakāvi. Mēs esam bīstami slikti sagatavoti, un pretiniekiem ir… spējas, par kurām mums nekas nav zināms.

Aizbilstamais uz to atbildēja, metoties lemuram nopakaļ.

—   Artēmij, pagaidiet, — Sulainis izdvesa. — Ja citādi nevar, es uzņemšos vadību.

—   Viņi grib dabūt lemuru, — Artēmijs skriedams elsa. — Līdz ar to tas kļūst vēl vērtīgāks, nekā bijis. Kolīdz notversim to zvēru, varēsim diktēt noteikumus.

Notvert to zvēru? No vārdiem līdz darbiem bija mērojams garš ceļš. Lemurs bija neticami veikls un spēja pārvietoties pa vislīdzenākajām virsmām. Tas droši aizšāvās pa metāla stieni, aizlēca trīs metrus tālu līdz podā iedēstītas palmas zemākajiem zariem un no turienes uzlēca uz krātiņa nožogojuma.

—    Šauj! — Artēmijs nošņācās.

Sulainim iešāvās prātā, ka viņam nepatīk Artēmija sejas izteiksme — teju nežēlīga, pierē rievas, kur desmitgadīgam cilvēkam tādām nevajadzētu būt —, bet šo domu viņš atlika uz vēlāku laiku; tagad bija sazāļojams viens dzīvnieciņš.

Sulainis rīkojās ātri, bet zīdainais sifaka izrādījās vēl straujāks. Kažociņš zibēt aizzibēja līdz nožogojuma augšmalai, un lemurs viņā pusē aizlēca tumsā, nopakaļ atstājot vien baltu, izplūdušu svītru.

—   Oho! — Sulainis noteica gandrīz vai apbrīnas pilns. — Ir nu gan ātrums!

Artēmiju Sulaiņa vārdu izvēle neiepriecināja. — Oho? Manuprāt, te būtu vietā kāds spēcīgāks vārds. Laupījums izsprucis, un līdz ar viņu pagalam mans Arktikas ekspedīcijai paredzētais finansējums.

Tikmēr Sulaiņa interese par lemuru jau bija krietni noplakusi. Pie naudas varēja tikt arī ar citiem, ne gluži tik nekrietniem paņēmieniem. Viņš notrīsēja, vien iedomājoties visu to zobošanos, ko vajadzētu pārciest, ja ziņas par šās nakts notikumiem kaut kā aizklīstu līdz Farmers krodziņam Losandželosā: tas piederēja izbijušam Blue Diamond Security miesassargam, un krodziņu bija iecienījuši arī daudzi citi.

Bet, par spīti nepatikai pret pašu kaujas uzdevumu, Sulainis bija tik lojāls, ka nespēja noklusēt faktu, ko parka direktors todien bija pieminējis brīdī, kamēr pats Artēmijs sīki pētīja trauksmes signalizācijas sistēmu.

—   Ir kaut kas, ko es zinu, bet jūs, iespējams, — ne, — viņš šķelmīgi bilda.

Artēmijam spēlītes nebija prātā. — Tiešām? Un kas tas būtu?

—    Lemuri dzīvo kokos, — Sulainis atteica. — Mazais lopiņš ir pārbijies līdz nāvei, tāpēc tagad rāpsies pašā augstākajā kokā, ko vien varēs atrast, pat ja tas nemaz nav īsts koks. Ja saprotat, ko gribu teikt.

Artēmijs saprata tūliņ, un tas nemaz nebija grūti, jo milzīgie stāvi mēnesnīcā meta ēnu mežģīnes pār visu zvērnīcu.

—    Protams, draudziņ, — viņš atsaucās, un rievas pierē izlīdzinājās. — Stabi.

Artēmijam vecākajam viss bija iegrozījies gandrīz neglābjami slikti. Mulčs bija pusdzīvs, Hollija jau atkal bezsamaņā — kājas rēgojās laukā no pundura tuneļa —, un viņam pašam sāka strauji aptrūkties ideju. Arī apdullinošais troksnis, ko sacēla savs simts apdraudēto sugu aptrakušu pārstāvju, koncentrēties nemaz nepalīdzēja.

Zvēri palikuši par galīgiem āpšiem, viņš nodomāja. Tad: nu gan īstais brīdis, lai izkoptu humora izjūtu!

Viņš spēja vienīgi sarindot prioritātes.

Jādabū Hollija projām no šejienes, viņš atjēdzās. Tas ir pats svarīgākais.

Mulčs iekunkstējies apvēlās uz muguras, un Artēmijs ieraudzīja viņam pierē vaļēju, asiņojošu brūci.

Viņš picsteberēja pundurim klāt. — Tev laikam briesmīgi sāp, — viņš ierunājās. — Tik dziļa brūce — nav nekāds brīnums. — Nekāds labais slimnieku aprūpētājs viņš nebija. — Paliks diezgan liela rēta, bet tu jau neesi no tiem, kam skaistums no svara.

Mulčs pavēra vienu aci un pablenza. — Tev prāts uz jokiem? Ak vai, nav vis. Vispār jaukāku sakāmo tu laikam nemaz nevari iedomāties.

Viņš piedūra pirkstu pie asiņojošās pieres. — Au! Sāp.

—    Protams.

—   Vajadzēs aizlāpīt. Par šo punduru talantu tev droši vien viss zināms.

—   Dabiski, — Artēmijs attrauca stingu ģīmi. — Redzēts desmitiem reižu.

—   Šaubos gan, — Mulčs noņurdēja, izraudams no bārdas kustīgu matu. — Bet man jau nav nekādas sevišķās izvēles, vai ne? Ja RUĶene mums kavējas sapņu pasaulē, no tām aprindām uz maģijas šprici nav ko cerēt.

Artēmijs padzirdēja krātiņa dziļumā nočabam lapas. — Labāk pasteidzies. Manuprāt, gorilla jau sāk beigt baidīties no elfiem.

Mulčs saviebies iegrūda bārdas matu brūcē. Tas aizspirinājās kā kurkulis, dūrās cauri ādai, vilka kopā brūces malas. Mulčs vaidēja un trīcēja pie visām miesām, tomēr turējās pie samaņas.

Kad mats ar darbu bija galā un brūce aizausta ciešāka nekā zirnekļa tīkla kokons, kur ievīstīta muša, Mulčs iespļāva saujā un brūcei pāri pārzieda lipīgo ķēpu.

—    Viss aizlāpīts, — viņš pasludināja un, pamanījis Artēmija zibošās acis, tūliņ piebilda: — Nesadomājies diezin ko, zaņķerēn. Kas tāds darbojas tikai punduru aprindās, turklāt mans mats var palīdzēt tikai man pašam. Iegrūd tikai kādu no maniem smukulīšiem sev zem ādas un dabūsi tikai infekciju, neko vairāk.

Lapas čabēja arvien skaļāk, un Artēmijs Fauls nosprieda sīkāku iztaujāšanu atlikt uz vēlāku laiku, kas viņam nemaz nebija raksturīgi.

—   Mums jālaižas. Vai vari izdarīt tā, lai tunelis aiz mums slēdzas?

—   Vieglāk par vieglu. Bet tu labāk lien pa priekšu, jo galu dabūt var arī cienīgākos ceļos — nav obligāti tapt dzīvam apraktam… teiksim, izmešos. Vai vajadzīgi sīkāki paskaidrojumi?

Pat vēl viena zilbe būtu bijusi lieka. Artēmijs ielēca alā, sagrāba Holliju aiz pleciem un gar spīdošajiem spļaudekļu kunkuļiem pa tuneli vilka uz tautas valodā iemūžināto gaismiņu, kas spīdēja viņā galā. Sajūta bija kā kosmiskā ceļojumā uz Piena Ceļu.

Tunelī pastiprinājās ik skaņa, ko radīja paša ķermenis: cīņa pēc elpas, straujie sirdspuksti, piepūlē tirkšķēja muskuļi un krakšķēja locītavas.

Hollija slīdēja viegli, uzvalkam pret raupjo virsmu švīkstot ar tādu kā odžu kamola šņākoņu. Lai gan, ņemot vērā pēdējā laika neveiksmju sēriju, varbūt te patiešām bija arī čūskas.

Es pārmaiņas pēc pūlos izdarīt kādu labu darbu, viņš pats sev lika pie sirds. Un lūk, kā Likteņdieves man atmaksā. Dzīvot kā noziedzniekam bija nesalīdzināmi vieglāk.

Tuneļa akustika pastiprināja arī trokšņus, kas nāca no virszemes.

Gorilla izklausījās pārskaities. Bija dzirdams, kā viņš dimdina ar plaukstām pa krūtežu un nikni sprauslā.

Saprot, ka apvests ap stūri.

Teoretizēšanai pēkšņu punktu pielika Mulčs, parādīdamies tuneļa galā ar spļaudekļu pārsēja apgaismotu ģīmi kā tāds zombijs.

— Gorilla nāk, — viņš uzsauca, rīdams gaisu lieliem malkiem. — Aiziet!

Atskanēja divi blīkšķi — tur gorilla piezemējās uz tuneļa grīdas. Milzīgais pērtiķis ierēca tunelī kaujas saucienu, kas ik ar nomēroto metru tikai pieņēmās spēkā.

Hollija iekunkstējās, un Artēmijs stingrāk sagrāba viņas plecus.

Mulčs rija gaisu, cik ātri vien spēdams, un stūma Artēmiju ar Holliju dziļā tunelī. Vēl divdesmit metru. Nemūžam neizdosies. Gorilla tuvojās, pa ceļam satriekdams smalkos putekļos ik spļaudekļu laternu, izgrūzdams asinskārus rēcienus. Artēmijs varēja zvērēt, ka redzēja nozibam zobus.

Ik triecienā tunelis salīgojās. Vietām iebruka griesti. Artēmijam uz galvas un pleciem bira zemes pikas un akmeņi. Hollijai acis krājās dubļi.

Mulčs piepūstiem vaigiem pavēra lūpas mazā spraudziņā, lai pavēstītu: — Gatavs. Bāka pilna.

Sakampis Artēmiju un Holliju savās druknajās Papaja rokās, viņš izpūta no miesām visu gaisu līdz pēdējam burbulītim. Šis reaktīvais dzinējs aizšāva visus trīs līdz pat tuneļa galam. Ceļojums bija īss, apdullinošs un kā pa bedrēm un celmiem. Artēmijam aizsitās elpa, pirksti piepūlē vai trūka pušu, bet Holliju viņš vaļā nelaida.

Nedrīkstēja pieļaut, ka viņa aiziet bojā.

Nabaga gorilla, it kā piesiets elastīgā kabelī, kā vēja nesta lapa kūļu vāļu aizšāvās uz tuneļa viņu galu. Pa ceļam viņš kāsēja un lūkoja ar pirkstiem iekampties tuneļa sienās.

Izsprāguši no tuneļa, Artēmijs, Hollija un Mulčs palēkdamies aizšļūca pa grāvi vienā neatšķetināmā roku un kāju murskulī. Zvaigznes virs galvas vīdēja svēdrās, mēness izskatījās pēc gareniski iztriepta dzeltenas gaismas plankuma.

Šļūciens beidzās pie sena badalaiku mūra, un, kad visi trīs tajā ietriecās, mūris sabruka.

—   Stāvēja te vairāk nekā simt piecdesmit gadu, — Artēmijs klepodams izgrūda, — un tad ieradāmies mēs.

Viņš gulēja uz muguras, juzdamies pilnīgi izgāzies. Māte mirs, un Hollija, necik ilgi, atskārtis patiesību un tad viņu ienīdīs.

Viss pagalam. Man nav ne jausmas, ko iesākt.

Tad acu priekšā noskaidrojās viens no Retdaunas bēdīgi slavenajiem augstsprieguma stabiem — precīzāk, divi stāvi, kas rāpās augšup pa apkalpes kāpnēm.

Lemurs izbēdzis, Artēmijs attapās, un rāpjas, cik augstu vien var.

Vēl bija laiks. Vēl bija iespēja.

Lai glābtu situāciju, man vajag RŪĶu izlūka un desantnieka pilnu aprīkojuma komplektu. Varbūt bušu licis nr. 1 man tādu atsūtīt.

Atsvabinājies no murskuļa, viņš nosprieda, ka droša vieta būs zem augstsprieguma staba pamatakmens. Nokrāvis pārējos akmeņus, kas bija tam virsū, viņš iemānīja pirkstus zem pēdējā laukakmens un cēla. Akmens novēlās viegli, bet apakšā bija tikai sliekas un mikla zeme. Paciņas no nākotnes tur nebija; lai kāds bija iemesls, šis triks laikam nostrādājis tikai vienreiz.

Tātad. Palīdzības nekādas. Vajadzēs iztikt ar to, kas ir.

Viņš atgriezās vietā, kur gulēja Hollija un Mulčs. Abi vaidēja.

—   Vai tikai, pūzdams to vēju laukā, nebūšu pārplēsis zarnas, — teica Mulčs. — Tai maisījumā bija drusku par daudz baiļu.

Artēmijs sarauca degunu. — Atlabsi?

—   Dod man minūti, un gan man pietiks spēka pastiept to milzīgo zelta kaudzi, ko tu sasolīji.

Hollija bija apdullusi. Viņa pūlējās atģisties — plakstiņi plivinājās, rokas sitās kā krastā izmestas zivis. Artēmijs žigli pārbaudīja pulsu un temperatūru. Viegls drudzis, bet sirds sitās vienmērīgi. Hollija atgūsies, bet noteicēja pār savu prātu un miesu būs labi ja pēc vairākām minūtēm.

Jārīkojas pašam, Artēmijs atskārta. Bez Hollijas, bez Sulaiņa.

Vienkārši Artēmijs pret Artēmiju.

Un varbūt vēl vistrumentu, viņš klusībā piebilda, bāzdams roku Hollijai kabatā.

Kopš uzcelti, Retdaunas augstsprieguma stabi Īrijas ziņu virsrakstos bija iekļuvuši vairākas reizes. Vides aizstāvji dedzīgi protestēja — gigantiskie stabi gandējot visādi citādi skaisto ieleju, nemaz nerunājot par to, ka neizolētās strāvas līnijas varot postoši ietekmēt veselību visiem un visam, kas dzīvo un aug to pakājē. Valsts elektrības padome atspēkoja šos argumentus ar paziņojumu, ka strāvas kabeļi novilkti pārāk augstu, lai kādam kaitētu, un zemāki stabi sagandētu desmitkārt lielākas ielejas platības.

Tā nu pār Retdaunas ieleju slējās pusducis metāla gigantu — dažs pat simt metru augsts. Stabu pakājē bieži pulcējās protestētāji, tā ka elektrības kompānija to tehniskajai apkalpei bija piesaistījusi helikopterus.

Tonakt, kad Artēmijs skrēja pāri mēnessgaismas pielietajai pļavai, uz visām pusēm šķiezdams rasas lāšu dimantus, stabu pakājē protestētāju nebija, toties viņi bija atstājuši izliktus karodziņus — kā uz Mēness izcēlušies kosmonauti. Artēmijs līkumoja starp tiem kā pa slaloma trasi, vienlaikus pūlēdamies neizlaist no acīm stāvus tur, augšā.

Lemurs jau bija uz kabeļa — melns uz Mēness fona, viegli un veikli viņš cilpoja uz priekšu, bet Artēmijs jaunākais un Sulainis nupat bija nonākuši strupceļā uz nelielas platformas pie staba pamatnes: tālāk ceļa nebija.

Beidzot, Artēmijs nodomāja, veiksmlte — vai pat divas.

Par veiksmi varēja uzskatīt to, ka lemurs pēkšņi bija dabūjams. Par to otro — ka viņa mazais līdzinieks zīdainajam sifakam bija izvēlējies sekot, rāpjoties augšup pa to pašu stabu, kurā labpatika rāpties dzīvniekam, savukārt Artēmijam pašam bija iespēja uzrāpties nākamajā, kas gluži nejauši izrādījās tehniskās apkalpes stabs.

Aizskrējis līdz staba pakājei, Artēmijs konstatēja, ka to apjož režģots būris. Smagā slēdzene, sastapusies ar vistrumentu, acumirkli kapitulēja, tās paraugam sekoja arī tehniskās apkalpes tērauda skapis. Iekšā bija visādi instrumenti, rācijas un Faradeja kombinezons. Artēmijs uzvilka smagās bikses, ielocīja pirkstus cimdos, garos matus sabāza kapucē. Ugunsdrošajam, ar tērauda stieplēm cauraustajam tērpam vajadzēja pilnībā nosegt miesu un darboties kā drošam Faradeja būrim. Citādi viņš diez vai sadūšotos rāpties kabeļos, kur draudēja pārvēršanās krimināla ģēnija pelnos.

Vēl jo labāk: pie staba bija ierīkota pacēlāja platforma. Aizslēgta un ar koda slēdzeni. Bet visas slēdzenes padevās, iepazinušās ar vistrumentu, un no koda slēdzenes bija maz jēgas, ja vari atskrūvēt kontrolpaneli un vinču iedarbināt ar roku.

Kad mazais pacēlājs nodrebējis sāka čīkstināties pretim nakts debesīm, Artēmijs cieši iekampās drošības margās. Jo augstāk, jo plašāka izpletās ieleja zem kājām, un pakalniem pāri pārlavījās rietenis, izraudams no kapuces matu šķipsnu. Artēmijs vērās uz ziemeļiem un uz mirkli ļāvās ērmotai iedomai, ka tur saredz Kaulu muižas gaismiņas.

Tur ir māte, viņš domāja. Sirgst tagad un sirgst arī nākotnē. Varbūt varu vienkārši aprunāties pats ar sevi ? Izskaidrot situāciju.

Šī iedoma bija vēl ērmotāka par pirmītējo. Artēmijam nebija nekādu ilūziju par sevi pašu desmit gadu vecumā. Tolaik viņš paļāvās tikai pats uz sevi. Pat ne uz vecākiem, pat uz Sulaini ne. Padzirdis pieminam ceļošanu laikā, viņš tolaik būtu miesassargam vispirms licis izšaut šautriņu, pratināšana lai nāk pēc tam. Daudz jautājumu, visi sīki un izvērsti. Skaidroties un strīdēties tagad nebija laika. Šajā sadursmē visu izšķirs atjautība un izveicība.

Pacēlājs šņirkstēdams iegūla skavās staba augšgalā. Pie augstajiem drošības vārtiem bija piekniedēta zīme ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem. Pat ja Artēmijs nebūtu nekāds ģēnijs, pārprast zīmi nebija iespējams, un, ja nu tiktāl būtu ticis kāds neglābjams idiots, turpat greznojās otra zīme — multeņu vīriņš, ko caursit zibens, kas nāk no multeņu augstsprieguma staba. Skaidri un gaiši bija saredzams vīriņa skelets — kā rentgenattēlā.

Elektrība laikam ir bīstama, Artēmijs būtu izspēris, ja blakus būtu Sulainis.

Drošības vārti arī bija aizslēgti, bet slēdzene Artēmiju aizkavēja apmēram tikpat ilgi kā divas pirmās. Aiz vārtiem bija neliela, ar vadu mudžekli klāta platforma, tieši zem tās zumēja divi elektrības kabeļi.

Tur ir pusmiljons voltu, Artēmijs domāja. No sirds jācer, ka kombinezons nav ieplēsts.

Viņš zemu pietupās un paglūnēja uz priekšu. Lemurs, apstājies pusceļā starp abiem stabiem, tērgāja savā nodabā, it kā apcerēdams izredzes. Laimīgā kārtā mazais zvēriņš saskārās tikai ar vienu kabeli, tāpēc strāva viņam cauri neplūda. Atliktu pieskarties otram kabelim kaut ar pakaļkājas mazo pirkstiņu, un strāvas trieciens pasviestu viņu metrus trīsdesmit gaisā, un viņš būtu beigts un pagalam, iekams vēl stājies mest kūleņus.

Otra staba galā Artēmijs jaunākais rauca pieri, vienlaikus lūkodams zvēriņu pievilināt atpakaļ ar savu zieķa maisiņu.

Nekas cits neatliek, jārāpjas kabeļos un jādabū lemurs rokā.

Kombinezons bija paredzēts darbam uz kabeļiem. Ap vidu bija apjozta drošības atsaite, garā kabatā uz augšstilba — zibensnovedējs. Zem pacēlāja platformas — neliels, ar kloķi darbināms transportieris ar izolētiem skrituļiem, ko inženieri mēdza izmantot, lai pārvietotos starp stabiem.

Tagad smadzenes neko daudz nelīdzēs, viņš atskārta. Galvenais — noturēt līdzsvaru.

Artēmijs novaidējās. Spēja saglabāt līdzsvaru ne tuvu nebija viņa spožākais talants.

Dziļi ievilcis elpu, viņš sakņupa ceļos un izvilka no kabatas zibensnovedēju. Kolīdz tas bija izvilkts, no kabeļiem, kas saskārās ar zibensnovedēja galu, izsprāga baltkvēlošu dzirksteļu šaltis. Tās zumēja un šņāca kā neona čūska.

Tu izlīdzināji spriegumu, tas arī viss. Elektrība tev nevar neko nodarīt.

Var jau būt, bet mati uz spranda jau cēlās stāvus. Diez, no uztraukuma, vai arī kādi volti kur nekur ielavījušies?

Nemuļķojies nu! Rūtu kāds caurums, iekšā ielavītos visi volti, cik ir, ne jau pāris vien.

Artēmijs bija pavirši iepazinies ar virves staigātāja mākslu — valsts televīzija reiz bija rādījusi speciālziņu izlaidumu par pārdrošniekiem, kas, riskējot ar dzīvību, staigā pa augstsprieguma kabeļiem, lai nodrošinātu elektrības piegādi Dublinai. Tur gan runa bija ne tik daudz par staigāšanu, kā rāpšanos. Kabeļi bija novilkti jo cieši, un montieri, iesprādzējušies drošības jostās ar atsaitēm, nogūlās uz transportieriem un grieza vinčas rokturi, līdz tika pie bojājuma vietas.

Vienkārši. Teorētiski. Profesionālim rāmā rītā.

Amatierim nakts melnumā, kad mirdzinās tikai zvaigznes un tuvīnās Dublinas ugunis, — jau sarežģītāk.

Iebāzis atpakaļ kabatā zibensnovedēju, Artēmijs nervozi pieāķēja savu drošības atsaiti pie viena kabeļa.

Aizturējis elpu, it kā no tā jelkas būtu atkarīgs, viņš uzlika cimdotās rokas uz metāla margām.

Joprojām dzīvajos. Labs sākums.

Viņš stūmās uz priekšu, metālam silstot zem lempīgajiem cimdiem, līdz bija nogūlies uz transportiera grīdas tā, ka divroku vinča rēgojās degungalā. Manevrs bija smalks un nebūtu iespējams, ja vien kabeļi ik noteiktā attālumā nebūtu sasieti kopā. Viņš ņēmās griezt rokturi, un gandrīz tūliņ rokas piepūlē vai pamira, jo vajadzēja taču pārvietot pašam sava ķermeņa svaru.

Vingrošana. Sulaini, tev bija taisnība. Es cilāšu svarus, vienalga ko, tikai lai tieku projām no šiem kabeļiem ar lemuru azotē.

Artēmijs slīdēja uz priekšu, juzdams skrituļus skrāpējamies pret kabeļu nelīdzeno metāla virsmu, zumoņa lika zobiem ieīdeties un vibrēja cauri mugurkaula kūkumam. Vējš turējās lēns, tomēr arī tāds varēja brāzmās noraut no augstās luktas, un zeme zem kājām nupat šķita kā sveša planēta. Tala un neviesmīlīga.

Pēc desmit metriem rokas jau sāpēja un viņu bija pamanījusi opozīcija.

No otra staba šurp atvilnīja balss: — Iesaku jums palikt, kur esat, jaunais cilvēk. Ja kombinezonā ir kaut mazākā plaisiņa, pietiek paklupt un kabeļi izkausēs jūsu ādu un kaulus piedevām!

Artēmijs saviebās. Jaunais cilvēks? \ai tiešām viņš bijis tāds riebeklis? Tik šefīgs?

— Mirsiet — kuru katru mirkli, — turpināja desmitgadīgais Artēmijs. — Bet agonija būtu visai ilga, vai ne? Un viss velti, jo lemurs, protams, atgriezīsies, lai panašķētos.

Nūja, viņš bijis ne vien šefīgs, bet arī uzpūtīgs riebeklis.

Artēmijs nosprieda nepagodināt viņu ar atbildi un sakopoja visus spēkus, lai pats paliktu dzīvs un piedabūtu zīdaino sifaku nākt tuvāk. No ievērības cienīgās zināšanu bāzes par gandrīz visu ko Artēmijs izvilka faktu, ka sīkākos pērtiķveidīgos nomierina murrāšana. Lai jums paldies, Džeina Gudola!

Tad nu viņš ņēmās murrāt, tādējādi visnotaļ uzjautrinot savu gados jauno līdzinieku.

— Paklausies, Sulaini! Kabeļos ieviesies kaķis. Pamatīgs runcis, es teiktu. Varbūt pasvied viņam kādu zivteli.

Bet izsmieklam cauri jautās uztraukums. Mazais Artēmijs labi saprata, kas te notiek.

Murrāšana nemitējās, un izskatījās, ka tā iedarbojas: spokainais sifaka spēra pāris piesardzīgu soļu uz Artēmija vecākā pusi, melnajām redzokļu pērlītēm zaigojot zvaigžņu gaismā, bet varbūt — ziņkārē.

Hollija ar mani lepotos. Es runājos ar dzīvniekiem.

Tā murrādams, Artēmijs saviebās, iedomājies, cik smieklīgi viss izvērties. Tipiska Faulu melodrāma. Divi sāncenši dzenas pēc lemura, sarāpušies Īrijas augstākajos augstsprieguma pārvados.

Artēmijs pavērās uz kabeļiem, kas sajūdza abus stabus: tur stāvēja Sulainis, žaketes stērbelēm plandījot ap augšstilbiem, un skatījās šurp tik cieši, ka skatiens urbās cauri tumsai kā lāzerstars.

Es ilgojos pēc sava miesassarga, Artēmijs vecākais nodomāja.

Lemurs pielēca tuvāk, viņu vilināja murrāšana un varbūt arī vīla tēraudpelēkais kombinezons.

Jā, jā. Esmu vēl viens lemurs.

Rokas trīcēja, griežot vinčas rokturus tik neparocīgā leņķi. Ik muskulis bija pārpūlēts līdz nejēdzībai, toskait viens otrs, kas nekad mūžā nebija darbināts. Galva reiba pūliņos saglabāt līdzsvaru.

Ar visu to vēl ari jātēlo dzīvnieks.

Vēl metrs. Tas tagad Artēmiju šķīra no lemura. No viņa gala zobgalības vairs nebija dzirdamas. Pašķielējis turp, Artēmijs redzēja savu līdzinieku aizvērtām acīm dziļi elpojam. Cenšas izperināt kādu plānu.

Lemurs uzlēca uz transportiera un piesardzīgi pieskārās Artēmija cimdotajai rokai. Kontakts. Artēmijs nekustējās, kustējās tikai viņa lūpas, pār kurām vēlās mierinoša murrāšana.

Nu re, draudziņ. Rāpies man uz rokas.

Artēmijs ielūkojās lemuram acīs un varbūt pirmoreiz mūžā atskārta, ka tas kaut ko jūt. Acīs bija bailes, bet arī blēdīga pašpārliecība.

Kā gan es varēju tevi pārdot tiem trakajiem? viņš brīnījās.

Lemurs piepeši izšķīrās un uzlēca Artēmijam uz pleca, kur labprāt arī nosēdēja, kamēr Artēmijs stūmās atpakaļ uz apkalpes stabu.

Atkāpdamies Artēmijs nenolaida acis no sava mazā līdzinieka. Viņš pats nemūžam nebūtu samierinājies ar šādu sakāvi. Neviens no abiem. Mazā Artēmija acis piepeši atsprāga vaļā, un viņš paskatījās tieši šurp.

—    Sašauj to zvēru, — viņš salti norīkoja.

Sulainis izbrīnījās. — Sašaut to mērkaķīti?

—; Tas nav… Vienalga. Vienkārši sašauj. Tam cilvēkam ir aizsargtērps, bet lemuru var sašaut pavisam viegli.

—    Bet kritiens…

—Ja nositas, lai nositas. Es, Sulaini, necietīšu nekādus kavēkļus. Ja lemuru nevaru dabūt es, lai viņu nedabū neviens.

Sulainis sarauca pieri. Darba pienākumu aprakstā nebija teikts, ka viņam jānogalina dzīvnieki, bet pieredze liecināja, ka ar saimnieka jaunkungu strīdēties nav vērts. Jebkurā gadījumā tagad, staba galā, iebilst jau bija mazliet par vēlu. Kādu stiprāku vārdu vajadzēja teikt jau agrāk.

—    Gatavs, Sulaini? Tuvāk mērķis vairs nenāks.

Artēmijs vecākais, stumdamies pa kabeļiem, tik tikko spēja noticēt savām ausīm. Sulainis jau bija izvilcis pistoli un rāpās uz margām, lai labāk notēmētu.

Artēmijs nebija domājis runāt, jo sazināšanās ar sevi pašu pagātnē varēja neparedzami ietekmēt nākotni, taču vārdi izlauzās, iekams viņš paguva apdomāties.

—   Apstājies! Tu nezini, ar ko tev darīšana.

Ak vai, kas par ironiju!

—   Aā, ierunājās gan! — pāri bezdibenim atvilnīja mazā Artēmija balss. — Kāda laime, ka varam saprasties. Nu, tad iegaumē, svešiniek, vai nu zīdainais sifaka tiks man vai arī mirs. Nepieļauj kļūdu!

—   Nedari tā. Likmes ir pārāk augstas.

—   Man nekas cits neatliek. Man nav izvēles. Tagad sūti to zvēriņu šurp, vai arī Sulainis šaus.

Tikmēr lemurs tupēja četrpadsmitgadīgajam Artēmijam uz pleca, skrāpēdams viņa kapuces šuvi.

Abi zēni, kas īstenībā bija viens un tas zēns, cieši un ilgi saskatījās.

Es tiešām tā ari darītu, nodomāja Artēmijs vecākais, šausmās ieraudzījis nežēlīgo apņēmību paša zilajās acīs.

Un viņš ar joni pasvieda augšup roku, noraudams zīdaino sifaku no galvas.

—    Ej nu atpakaļ, — viņš klusu teica. — Ej — pacienājies. Un, būtu es tavā vietā, turētos tuvāk tam lielākajam cilvēkam. Mazais nav diez ko labs.

Lemurs pasniedzies ieknieba Artēmijam degunā — gandrīz tāpat būtu darījis Bekets, tad apcirties pa kabeli aizcilpoja uz Sulaiņa pusi, gaisu ošņādams un nāsis ieplezdams bridi, kad samanīja Artēmija našķu maisiņa saldo smārdu.

Pēc īsa brītiņa viņš jau tupēja ieritinājies mazajam Artēmijam azotē, garos pirkstus tvīksmlgi mērkdams gardajā sulā. Zēna seja laistījās uzvaras priekā.

—  Ta, — viņš teica, — es teiktu, ka labākais, lai paliekat, kur esat, kamēr neesam projām. Domāju, ar piecpadsmit minūtēm pietiks. Pēc tam iesaku jums doties savu ceļu, un uzskatiet sevi par veiksminiekiem, ka neliku Sulainim jūs sazāļot. Atcerieties sāpes, ko tagad jūtat. Sakāve un bezcerība. Un, ja iedomāsieties ar mani vēl kādreiz krustot zobenus, atsauciet atmiņā šīs sāpes un tad varbūt pārdomāsit.

Artēmijam vecākajam vajadzēja noskatīties, kā Sulainis iestūķē lemuru mantu somā, tad puika un viņa miesassargs sāka rāpties lejup pa apkalpes kāpnēm. Pēc dažām minūtēm tumsu pāršķēla bentlija starmeši, un mašīna no Retdaunas parka izbrauca uz lielceļa. Taisnā ceļā uz lidostu, par to nebija nekādu šaubu.

Artēmijs pasniedzies satvēra vinčas rokturus. Sakauts viņš vēl nebija — ne tuvu! Pirmajā izdevīgajā gadījumā viņš pats ar sevi desmit gadu vecumā krustos zobenus vēlreiz. Visvairāk šo apņēmību bija uzkurinājusi puikas izsmējīgā runa.

"Atcerieties sāpes…?" nodomāja Artēmijs. Es pats sev riebjos. Tiešām.

ASTOTA NODAļA. PURDULIS

ad Artēmijs tika līdz staba pakājei, izrādījās, ka Hollija izčibējusi. Vietā, kur viņa bija atstāta, proti, pie tuneļa, tagad bija tikai plika zeme un pēdu nospiedumi.

Pēdas, viņš sprieda. Tagad man laikam jādzen rokā Hollija. Tiešām der pārlasīt"Pēdējo mohikāni".

—   Par tām neliecies ne zinis, — atskanēja balss no grāvja. — Tas es tur sataisīju. Ja nu lielais zaņķeris mūsu RŪĶu draudzeni sadomātu pievākt uzkodām.

—  Tas prātīgi, — atsaucās Artēmijs, blenzdams cauri zariem. No paugura atdalījās skrandaina ēna, kas izrādījās esam Mulčs Rakums. — Bet ko tu ņemies? Man likās — RŪĶi tev ienaidniekos.

Mulčs paslēja strupu, ar zemi notraipītu pirkstu. — Ienaidniekos man esi tu, cilvēk. Jūs esat planētas ienaidnieki.

—   Tomēr tu esi man gatavs palīdzētājs — par zeltu.

—    Par milzīgu kaudzi zelta, — Mulčs pārlaboja. — Un, iespējams, dažām ceptām vistiņām. Ar bārbekjū mērci. Un lielo pepsikolu. Un vēl dažām vistiņām.

—   Gribi ēst?

—   Vienmēr. No zemes vien punduris taču nevar pārtikt. Artēmijs īsti nezināja — smieties vai vaidēt. Mulčs jau bija tāds,

ka nespēja apjēgt, cik stāvoklis nopietns, bet varbūt viņam vienkārši labpatika radīt tādu iespaidu.

—    Kur ir Hollija?

Mulčs ar roku pavēcināja uz tādu kā kapa kopiņu. — Es kapteini apglabāju. Viņa tik skaļi kunkstēja! Artij, Artij un tamlīdzīgi, pa vidu iestarpinādama pa kādai mātei.

Aprakta ? Hollija cieta no klaustrofobijas.

Nometies ceļos, Artēmijs kailām rokām grāba zemi nost. Brītiņu noskatījies, Mulčs teatrāli nopūtās.

—    Palaid nu mani, zankerēn. Ta tu ņemsies līdz rītam.

Piesoļojis klāt, viņš nevērīgi iegrūda plaukstu uzkalniņā, kodīdams apakšlūpu, it meklēdams tur ko īpašu.

—   Nu re. — Viņš nostenējies parāva sīku žagariņu. Uzkalniņš ietrīcējies sabira oļos un zemes pikučos. Hollija apakšā gulēja neskarta.

—  Ta ir sarežģīta būve, saucas — nana, — Mulčs pavēstīja, vēcinot žagariņu.

—    Kā tā?

—   Tas no nana-ne-nana\ "tu mani neredzi", — punduris atteica un tūliņ ieplāja sev pa ceļgalu un vai aizrijās smieklos.

Artēmijs saviebies viegli sakampa Holliju aiz pleciem.

—   Hollij? Dzirdi mani?

Hollija Kniepa pavēra aizmiglotās acis, labu brīdi valbījās, tad fokusēja skatienu.

—   Artēmij, es… Ak, tu dieniņ!

—    Viss labi. Lemuru nedabūju… nu, vispār dabūju gan. Tikai nevis es, bet es pats, kas ir tas otrais. Taču neuztraucies, es zinu, ko daru.

Hollija pārvilka smalkos pirkstus pār vaigiem. — Es gribēju teikt: ak, tu dieniņ, es taču tevi laikam noskūpstīju.

Artēmijam iepukstējās deniņi, un Hollijas nesaderīgās acis šķita iesveļamies hipnotizējošas. Par spīti laika tunelī atjaunotajai miesai, viena acs viņai joprojām bija zila. Vēl viens paradokss. Bet, lai cik apburts un pat nedaudz apdullis Artēmijs jutās, viņš zināja, ka ar elfu mesmerizāciju tam nav nekāda sakara. Te nebija runas par elfu maģiju.

Ieskatījies Hollijai acīs, Artēmijs saprata, ka viņa, gados jaunāka un kaut kādā ziņā daudz vārīgāka, konkrētajā laika un telpas nogriezni jūt to pašu, ko viņš.

Pēc visa, kam esam gājuši cauri. Vai varbūt tieši tāpēc.

Un tad kā zirnekļa tīmeklī iesviests akmens gaišo brīdi saplosīja prātā uznirusi atmiņa.

Es viņai samelojos.

To iedomājies, Artēmijs atsprāga atpakaļ.

Hollija domā, ka injicējusi manu māti. Es viņu šantažēju.

Tūliņ bija skaidrs, ka par tik zvērisku nodarījumu piedošanas nebūs. Ja viņš atzītos, Hollija iesveltos naidā līdz mūža galam. Ja noklusētu, viņš ienīstu pats sevi.

Kaut ko es taču varu iesākti

Nekas nenāca prātā.

Jāizdomā!

Saņēmis Holliju aiz elkoņa, viņš palīdzēja viņai pieslieties kājās un izrāpties no kapam līdzīgās alas.

—  Atkal dzīvajos! — viņa izmeta joku, tad iedunkāja Mulčam pa plecu.

—   Uiiii! Par ko tās mokas man no jumsim, kundze?

—   Nemaz nedomā man te citēt Gerdu Flambo, Mulč Rakum! Mani rakt zemē nebija nekādas vajadzības. Pietiktu aizlīmēt muti ar lapu.

Mulčs paberzēja plecu. — Lapa nebūtu ne tuvu tik mākslinieciska. Un vispār — vai tad es izskatos pēc kāda smalkmaņa? Es esmu punduris un strādāju zemes darbus.

Artēmijs klusībā nopriecājās, ka abi ņēmušies ķircināties. Tā izbrīvējās brītiņš, lai sakārtotu domas.

Tās pusaudža j'antāzijas Hollijas sakarā met pie malas. Neaizmirsti, ka māte gul uz nāves gultas. Atlikušas nepilnas trīs dienas.

—   Labs ir, armija! — viņš izsaucās mākslotā sparā. — Kustamies, kā teiktu mans sens draugs! Mums lemurs notverams!

—   Un kas ar manu zeltu? — ieprasījās Mulčs.

—   Formulēšu, cik vienkārši vien iespējams. Ja lemura nav, nav arī zelta.

Bungodams ar astoņiem pirkstiem pa lūpām, Mulčs ļāva bārdai sakustēties kā jūras anemones taustekļiem. Aizdomājās.

—   Tieši cik liela ir milzīga kaudze? Spaiņos?

—   Cik spaiņu tev ir?

Mulčs jautājumu uztvēra nopietni. — Spaiņu man ir daudz. Lai gan lielākā daļa piekrāmēti ar visādām mantām. Nu, varu iztukšot.

Artēmijs jau gandrīz grieza zobus. — Tas taču retorisks jautājums. Spaiņos — tātad daudz. Cik vien gribi.

—  Ja gribi, lai es turpinu tādā garā mērkaķoties, man vajadzīga rokasnauda. Kārtīgs avanss.

Artēmijs ieplāja pa tukšajām kabatām. Viņam nebija ne plika graša.

Hollija sakārtoja sudrabaino parūku. — Es, Mulč Rakum, varu tev šo to piedāvāt. Kaut ko labāku par milzīgu zelta čupu. Sešus ciparus, ko tev izpaudīšu, kad būsim tur klāt.

—   Kur ta? — noprasīja Mulčs, iesvēlies aizdomās, ka Hollija iejutušies kādas melodrāmas aktrises ādā.

—   Pie RŪĶu aprīkojuma noliktavas Tarā.

Mulča acis iezaigojās sapņi par debesu slēpēm un nirstamajiem burbuļiem, lāzerkubiem un tauku atsūcējiem. Viss, ko sirds kāro. RŪĶu noliktavu viņš bija pūlējies atmūķēt jau gadiem.

—   Un varēšu ņemt visu, ko gribu?

—   Visu, ko varēsi iekraut vagonetē. Vienā vagonetē.

Mulčs iešņauca delnā puņķu purduļa bumbiņu.

—    Sit saujā! — viņš izsaucās.

Artēmijs un Hollija saskatījās.

—  Tā jau tava noliktava! — Artēmijs izgrūda, iebāzdams rokas kabatās.

—    Bet operācija tavējā! — Hollija cirta pretim.

—   Man nekāds šifrs nav zināms.

Un tad — trumpis: — Mēs te esam, lai glābtu tavu māti!

Artēmijs nīgri pasmīnēja. —Jūs, kapteine Kniepa, nekrietnības ziņā jau sākat mēroties ar mani, — viņš noteica un nostiprināja vienošanos ar žļurkstošu rokasspiedienu.

DEVITA NODAĻA VARŽU PRINCIS

FAULU PERSONISKĀ REAKTĪVĀ LIDMAŠĪNА. ZEM ILUMINATORIEM — BEĻĢIJA

azais Artēmijs no sava Powerbook pa videokanālu pieteica sarunu ar seno Fesas pilsētu Marokā. Gaidīdams savienojumu, Artēmijs klusībā piktojās, ka vispār vajadzējis doties starpkontinentālajā braucienā. Pat Kasablanka būtu bijusi parocīgāka. Un Marokā tveice bija gana liela, lai vēl gribētos braukt cauri visai valstij uz Fesu.

Ekrānā atvērās logs, kurā tikko ietilpa doktora Deimona Kronska milzīgā galva; viņš bija viens no pasaulē visvairāk nīstajiem cilvēkiem, tomēr zināmās aprindās bijāts. Deimons Kronskis bija Mērdnieku asociācijas pašreizējais prezidents. Vai, kā pats Kronskis skaidroja kādā savā bēdīgi slavenajā intervijā: — Mērdnieki nav nekāda ierindas organizācija. Mēs esam reliģija. — Ar šo pasludinājumu viņš diez vai ierindojās pasaules miermīlīgo reliģiju favorītu pulkā.

Intervija mēnešiem rēgojās interneta ziņu lapās un tika citēta ikreiz, kad mērdnieki parādījās ziņu kopās. Artēmijs visu bija pārskatījis vēl šorīt un iesvēlies riebumā pret cilvēku, ar ko posās slēgt darījumu.

Dodos peldēties kopā ar haizivīm, viņš atskārta. Un esmu gatavs klāt par tādu pasu.

Deimons Kronskis bija vīrs ar milzu masu, galva saplūda ar pleciem tūliņ apakš ausīm. Āda viņam bija caurspīdīga, kā jau rudmatim, izraibināta ar lieliem vasarraibumiem, un uz deguna violetas saulesbrilles, iespraustas pieres un vaigu krunkās. Smaidīja viņš plati, gaiši un neviltoti.

—   Mazais Ahhhtēmijs Fauls, — viņš ierunājās ar izteiktu Ņūorleānas akcentu. — Tētiņš atradies?

Artēmijs iekampās krēsla paroceņos, ādas pārvalkā atstājot iespiedumus, bet pretim smaidīja tikpat gaiši un teatrāli kā Kronskis. — Nē. Vēl ne.

—   Nūūū, žēl gan. Ja vien Deimononkulis var ko līdzēt, tikai padod ziņu!

Artēmijs iedomājās, ka Kronska draudzīgais onkulisms diez vai varētu aizmālēt acis pat pļēgurojošam pusidiotam. Un varbūt tā tas arī bija domāts.

—    Paldies par piedāvājumu. Pēc pāris stundām varbūt varēsim viens otram būt noderīgi.

Kronskis līksmi sasita plaukstas. — Esi sadzinis pēdas manam zīdainajam sifakam?

—    Esmu gan. Lielisks eksemplārs. Tēviņš. Trīs gadus vecs. Garums, ieskaitot asti, vairāk par metru. Vismaz simt tūkstošu vērts.

Kronskis izlikās pārsteigts. — Simt? Vai tad bija runa par simt tūkstošiem eiro?

Artēmija skats bija tēraudeiets. — Jūs, doktor, labi zināt, ka bija gan. Neskaitot papildu izdevumus. Arī lidmašīnām degviela nav dabūjama par velti, kā zināms. Es gribētu dzirdēt no jums apstiprinājumu, citādi griezīšu lidmašīnu atpakaļ, mājup.

Kronskis pieliecās kamerai tuvāk, tā ka seja izplūda pa visu ekrānu.

—   Parasti paļaujos uz to, ka cilvēkus pazīstu, Ahhhtēmij, — viņš teica. — Zinu, uz ko viņi spējīgi. Bet tu… Man nav ne jausmas, uz ko esi spējīgs tu. Manuprāt, tas tāpēc, ka vēl neesi sasniedzis visu, uz ko esi spējīgs. — Kronskis atgāzās krēslā, ādas pārvalks zem viņa svara notirkšķēja. — Nu labi, simttūkstoš eiro, kā vienojāmies. Bet brīdinu…

—J-jāā, — Artēmijs atsaucās, vārdu izstiepdams divās zilbēs pēc Ņūorleānas modes, lai parādītu, ka nekādā bijībā nav iesvēlies.

—  Ja pazaudēsi manu lemuru, manu zīdainīti, esi gatavs segt manus izdevumus! Tiesas sēde jau sasaukta, un manējiem nepatīk, kad lieta izgāžas.

No Kronska mutes izdevumi izklausījās daudz iespaidīgāki.

—   Nav ko uztraukties! — izspēra Artēmijs. — Lemuru dabūsit. Galvenais — sagatavojiet naudu.

Kronskis paplēta rokas. — Man, Ahhhtēmij, te plūst zelta upes. Slejas dimantu kalni. Man trūkst tikai viena — zīdainā sifakas. Tāpēc steidzies nu šurp, puika, un dari visu, lai man dzīvē nekā netrūkst.

Un viņš atslēdzās, iekams to paguva Artēmijs.

Psiholoģiski Kronskis tagad ir noteicējs, nodomāja Artēmijs. Vajag iemanīties veiklāk rīkoties ar peli.

Aizvāzis Powerbook vāku, viņš atgāza krēslu guļamrežīmā. Aiz iluminatora saule spiedās cauri zemiem mākoņiem un debesis krustu šķērsu izvagoja lidmašīnu atstātās svēdras.

Joprojām intensīvas satiksmes zonā. Nu, drīz vairs ne. Kad tiksim virs Āfrikas, lidmašīnu tur būs daudz mazāk. Pāris stundu jāpagul. Rīt būs gara un nepatīkama diena.

Viņš sarauca pieri. Jā, nepatīkama gan, bet citādi nevar.

Atgāzies krēslā, Artēmijs aizvēra acis. Sazin cik zēnu viņa vecumā mainījās ar futbola kartītēm vai deldēja īkšķus uz spēļu pultīm. Viņš sēdēja lidmašīnā desmit kilometru virs Eiropas, gudrodams, kā ar jukuša mērdnieka palīdzību iznīcināt apdraudētu sugu.

Varbūt es kam tādam tiešām esmu par mazu.

Vecumam nebija nozīmes. Ja viņš sēdētu, rokas salicis klēpī, Artēmijs Fauls vecākais Krievijā paliktu uz visiem laikiem, un to vienkārši nedrīkstēja pieļaut.

Lidmašīnas selektorā atskanēja Sulaiņa balss. — Priekšā viss klusu un mierīgi, Artēmij. Kad būsim pāri Vidusjūrai, uz stundiņu ieslēgšu autopilotu un mēģināšu atvilkt elpu…

Artēmijs vērās uz skaļruni. Varēja just, ka Sulainim ir vēl kas sakāms. Labu brīdi bija dzirdami tikai sprakšķi un mēraparātu pīkstoņa, tad… — Šodien, Artēmij, kad likāt uz lemuru šaut, jūs blefojāt? Blefojāt taču, vai ne?

—   Tas nebija nekāds blefs, — Artēmijs atsacīja, balsij pat neietrīsoties. — Es darīšu visu, ko vajadzēs.

TARAS ĢEOPLANU OSTA, ĪRIJA

Iekļūt Taras ģeoplānu ostā traucēja vairākas tērauda durvis, aprīkotas ar skeneriem un kodiem, neatmūķējamām bioslēdzenēm un kamerām, kas apkaimi pie ieejas ļāva novērot 360° leņķī un tik viegli nemaz nebija ierīkojamas. Bet tam, kurš zināja slepenu taciņu, tas, protams, nebija nekāds kavēklis.

—    Kā jūs zinājāt, ka man ir slepena taciņa? — Mulčs sabozās.

Par atbildi Artēmijs un Hollija vienkārši skatījās uz viņu kā idiotu un gaidīja, līdz pundurim pieleks.

—    Stulbā ceļošana laikā, — Mulčs nomurmināja. — Laikam esmu visu par sevi izlicis kā uz delnas.

—   Izliksi, — Hollija apstiprināja. — Un es nesaprotu, par ko tu tā uztraucies. Ziņot par tevi es nemaz nevaru.

—   Taisnība gan, — Mulčs piekrita. — Un laupījums te labu labais.

Visi trīs sēdēja zagtā mazgabarīta automašīnītē aiz žoga, kas apjoza Makgreiniju fermu, zem kuras slēpās Taras ģeoplānu osta. Stacijas desmit tūkstoš kubikmetri zem govju fermas. Nakts tumsu sāka kliedēt pirmā ausmiņa, un pa pļavu laiski kustēja izspūruši silueti — tur ganījās govis. Pēc gada vai diviem Tara būs rosīgs elfu tūrisma centrs, bet pašreiz burļa epidēmijas dēļ tūrisma bizness bija pieklusis.

Mulčs pa aizmugures logu pablenza uz tuvāko lopiņu. — Zināt ko? Man tā kā gribas ēst. Veselu govi gan neapēdlšu, bet krietnu gabalu varētu izkost.

—   Mulčs Rakums badā. Svaiga sensācija! — Artēmijs vienaldzīgi bilda. Atvēris vadītāja durvis, viņš izkāpa ceļmalas zālē. Sejai pieglaudās viegla migla, un svaigais, smaržīgais lauku gaiss ieplūda plaušās kā spēcinošas zāles.

—   Nedrīkstam kavēties. Esmu pārliecināts, ka lemurs jau ir sešu kilometru augstumā.

—   Veikls gan, — nosmīkņāja punduris un, pārrāpies pāri atzveltnei, izkūņojās laukā no mašīnas. — Zeme te laba, — viņš pavēstīja, piešāvis tai mēli. — Garšo pēc pārticības.

Izkāpusi no mašīnas, Hollija iespēra Mulčam pa pēcpusi. — Nebūs tev nekādas pārticības, ja netiksim iekšā nemanīti.

Punduris saslējās. — Iedomājos, ka esam draugi. Bet tu tikai dunkājies un spārdies. Vai tu vienmēr esi tik agresīva?

—   Vari mūs dabūt iekšā vai nevari?

—   Skaidrs, ka varu. Es taču teicu, vai ne? Es pa šito ostu skraidelēju jau gadiem. Kopš manu brālēnu…

Sarunā iejaucās Artēmijs. — Kopš tavu brālēnu —ja nemaldos, Nordu,—, tātad kopš Nordu arestēja par dabas piesārņošanu un tu viņu izpestīji laukā. Mēs zinām. Mēs par tevi zinām visu. Un tagad — pie darba!

Pagriezis Artēmijam muguru, Mulčs manierīgi atpogāja bikšu pēcpuses klapi. Punduru arsenālā vēl aizskarošāka rīcība nebija iedomājama. Ja nu vienīgi tā dēvētā truba — kad tu pūt gāzes kādam tieši virsū. Trubas dēļ bija izcēlies ne viens vien karš.

—    Aiziet, šef. Palieciet tepat piecpadsmit minūtes, tad ejiet uz galveno ieeju. Varējāt jau rāpties līdzi, bet jārokas par daudz tālu, lai es visu spētu paturēt iekšās, ja saprotat smalko mājienu. — Viņš iepauzēja, lai piemiegtu aci. — Un, ja stāvēsiet par daudz tuvu, iznāks mājiens ar mietu.

Artēmijs pasmaidīja caur sakostiem zobiem. — Ļoti labi. Ārkārtīgi smieklīgi. Lai būtu piecpadsmit minūtes, Rakuma kungs, pulkstenis jau tikšķ.

—   Tikšķ? — Mulčs nobrīnījās. — Elfu pulksteņi netikšķ jau gadsimtiem ilgi.

Tad viņš atkabināja apakšžokli, ar pārsteidzošu grāciju taisīja varenu lēcienu un ienira zemē kā delfīns viļņos, tikai ne gluži tik līksmā omā un tik mīlīgu smaidu sejā.

Artēmijs to bija redzējis jau vairāk nekā desmit reižu, tomēr atkal noelsās vien. — Kas par sugu! — viņš bilda. —Ja viņi spētu kaut uz pāris minūtēm pārstāt domāt par ēšanu, varētu valdīt pār pasauli.

Hollija uzrāpās uz motora pārsega, atspieda muguru pret vējstiklu un ļāva vaigiem silt saules staros.

—    Varbūt viņi negrib valdīt pār pasauli. Varbūt to gribi tikai tu,

Artij. artij.

Sirdī iedzēla vainas apziņa. Viņš raudzījās Hollijas pazīstamajos, smalkajos vaibstos un saprata, ka ilgāk viņai melot vairs nespēj.

—    Žēl, ka vajadzēja zagt mašīnu, — Hollija turpināja aizmiegtām acīm. — Bet zīmītē visu uzrakstījām skaidri un gaiši. Saimnieks savu mantu atradis pavisam viegli.

Par mašīnu Artēmijs nemaz tik vainīgs nejutās. Sirdsapziņu spieda daudz smagāki grēki.

—  Jā, tā mašīna, — viņš izklaidīgi atsaucās.

Jāpasaka. Vajag viņai pateikt.

Pakāpies uz mašīnītes riteņa, viņš uzrāpās uz motora pārsega blakus Hollijai. Tur viņš sēdēja dažas minūtes, iesūkdams sevī mirkļa izjūtas. Ieglabāja tās atmiņā.

Hollija pašķielēja šurp.

—   Piedod par to pirmītējo. Nu zini — to.

—   To buču?

Hollija aizvēra acis. — Nūja. Nezinu, kas ar mani ir. Mēs pat neesam viena suga. Un, kad atgriezīsimies, viss atkal būs pa vecam.

—    Hollija aizklāja seju ar plaukstu. — Tikai paklausies vien. Vāvuļotajā. Pirmā kapteine RŪĶu vēsturē. Laikstraume mani pataisījusi par to, kas laikam saucas — pusaugu skuķis.

Taisnība. Hollija bija pārvērtusies, laikstraume viņus abus bija satuvinājusi.

—    Un ja nu tāda ari palikšu? Nebūtu nemaz tik slikti, vai ne?

Jautājums palika turpat gaisā karājamies. Pilns nedrošības un cerības.

Ja atbildēsi, tas būs tavs nekrietnākais darbs.

—   Tu nebiji vainīga, Hollij, — Artēmijs nesavaldīgi izspēra, pierei kaistot.

Hollijai smaids sasala uz lūpām — nepagaisa, bet vērtās mulss.

—    Pie kā?

—    Ne jau tu inficēji manu māti. To izdarīju es. No pēdējā ceļojuma man bija aiztaupījies pāris dzirksteļu, un es liku, lai vecāki aizmirst, ka esmu bijis projām trīs gadus.

Tagad no smaida vairs nebija ne miņas.

—    Es ne… bet tu taču teici…

Viņa aprāvās pusvārdā, patiesības atklāsme saēda seju kā ļauna sērga.

Apņēmies izskaidroties līdz galam, Artēmijs turpināja runāt: — Man nebija citas izejas, Hollij. Māte mirst… mirs. Man vajadzēja nodrošināties ar tavu atbalstu… Lūdzu, saproti mani…

Balss izdzisa — Artēmijs apzinājās, ka attaisnoties nav iespējams. Ļāvis Hollijai labu brīdi kūsāt dusmās, viņš ierunājās vēlreiz.

—   Ja būtu bijis kāds cits ceļš, Hollij, tici man…

Nekādas reakcijas. Hollijas seja bija kā akmenī cirsta.

—   Lūdzu, Hollij. Saki kaut ko.

Hollija nošļūca no motora pārsega un iecirta papēžus zemē.

—    Piecpadsmit minūtes garām, — viņa teica. — Laiks kustēties.

Viņa šķērsoja Makgreiniju saimniecības robežu, atpakaļ neskatīdamās un soļiem tumšzaļajā zālē iezīmējot divas garas sliedes. Zāles stiebri mirdzinājās rīta saulē, un pļava Hollijai aiz muguras vilnīdama rotājās gaismas zibšņos.

Tik neparasti, Artēmijs nodomāja. Ko esmu zaudējis?

Neatlika nekas cits, kā brist viņai nopakaļ.

Mulčs Rakums gaidīja, ieslēpies hologrāfiskajā krūmā pie ģeoplānu ostas nomaskētajām ieejas durvīm. Pat biezā zemes kārta uz vaigiem nespēja noslēpt pašapmierināto smīnu.

—   Vistrumcnts, kapteinīt, būs lieks, — viņš paziņoja. — Durvis atmūķēju pats saviem spēkiem.

Hollija jutās vairāk nekā pārsteigta. Lai dabūtu vaļā ģeoplānu ostas durvis, bija jātiek galā ar divdesmit ciparu kodu un vēl plaukstas nospieduma skeneri, un viņa zināja, ka Mulčs no tehnoloģijām jēdz ne vairāk kā smirduļtārps. Tomēr tas, protams, bija atvieglojums — pašai ar durvīm būtu iznācis nopūlēties vai pusstundu.

—   Ta… stāsti.

Mulčs, paslējis pirkstu, norādīja tālāk gaitenī, kur vīdēja pazemes eskalators. Pie tā izplestām rokām gulēja sīks stāvs, kam galvu ieskāva spīdošas ķēpas burbulis.

—   Komandieris Sakne ar saviem smagsvariem notinies. Palikusi tikai apsardze.

Hollija pamāja. Viņa zināja, kurp devies Jūliuss Sakne. Atpakaļ uz Glābiņu, lai gaidītu viņas ziņojumu no I Iamburgas.

—    Kad ierakos, viņš te patrulēja, tad nu ieriju viņu uz brīdi un aplaizīju ar pundurslienām. Uz spļaudekļu ķiveri katrs reaģē kā citādi. Šis laumu vīriņš centās mukt. Ieblieza pa sensoru, noskaitīja kodu, tad vēl bridi streipuļoja apkārt, pirms miegazāles iedarbojās.

Artēmijs paspraucās garām līdz pievadtunelim.

—   Varbūt mums beidzot sāk smaidīt veiksme, — viņš ieteicās, skaidri juzdams pakausi kā dunci duramies I lollijas skatienu.

—   Žēl, ka viņš neatvēra skapi, — Mulčs nosūkstijās. — Tad es būtu varējis jūs abus godam piekrāpt un laisties projām ar ģeoplānu.

Artēmijs sastinga. — Ar ģeoplānu?

Drosmīgi paciezdams Hollijas naidīgo skatienu, viņš uzrunāja kapteini: — Ar ģeoplānu, Hollij. Kā tu domā — varbūt vēl tomēr varam mani pašu pārtvert Marokā?

Hollijas acis bija dziļa vienaldzība, balss — neitrāla. — Iespējams. Atkarībā no tā, cik ilgi man vajadzēs noņemties, lai satīrītu mūsu atstātās pēdas.

Ģeoplāns bija no tiem, ko RUĶu piloti mēdza dēvēt par .fnekuru — no teiciena "nav liekams nekur, ja nu vien kausējamā krāsnī". Artēmijs droši zināja, ka Sulainim par šo satiksmes līdzekli būtu sakāms kāds daudz biezāks vārds.

Viņš jau dzirdēja ausis ieskanamies Sulaiņa balsi: man, Artēmij, savulaik iznācis braukt ar visādiem lūžņiem. Bet tāds spainis…

—   …nācis taisnā ceļā no akmens laikmeta, — Artēmijs nomurmināja zem deguna un greizi nosmīnēja.

—    Kārtējais jociņš, zaņķerēn? — apvaicājās Hollija. — Šodien gan esi lieliskā formā. Kas tad nu atkal? Varbūt kādam nabaga vientiesim esi iestāstījis, ka viņš visu pasauli aplipinājis ar mēri?

Artēmijs gurdi nokāra galvu. Tā turpināsies gadiem.

Mulčs bija uzdūries ģeoplānam, kad, aizracies līdz ostas sienai, no apkalpes tuneļa sienas gāzes triecienā norāva metāla apšuvuma plāksni. Viņš zināja, ka plāksne ir visai vaļīga, jo šo vietu izmantoja neba pirmo reizi. Ģeoplāns stāvēja uz estakādes un zem pārsega, tāpēc Mulčs nespēja novaldīties, mazlietiņ nepalūrējis. Vai tu re — tuneļskrāpis remontā! Ja gribi pārvietoties pa Tautas pazemes tuneļu tīklu, labāku mantu neatradīsi. Hollija lempīgo ģeoplānu itin viegli dabūja atpakaļ uz viensliedes dzelzceļa un aizstūrēja līdz pievadtuneļa lūkai.

Tikmēr Artēmijs slēpa pēdas, lai nekas neliecinātu, ka viņi viesojušies ģeoplāna ostā; viņš slaucīja videokristālus un izkritušo laiku aizpildīja ar ierakstu cilpām. Ar nesamaņā guļošo apsargu nekas daudz nebija iesākams, tāpat kā ar vērā ņemamo iztrūkumu RŪĶu aprīkojuma skapī, bet par to visu vainu uzņēmās Mulčs.

—    Nūū, es jau tāpat esmu Tautas ienaidnieks numur viens, — viņš teica. — Tik un tā sarakstā vēl augstāk tikt nav iespējams.

Tā nu viņi sasēdās starta ligzdā ietupinātajā tuneļskrāpī, kam pirms kritiena bezdibenī atlika dažas minūtes uzlādēties. Hollija šo mirkli veltīja tam, lai falsificētu ziņojumu tuneļu varas iestādēm.

—    Stāstu, ka šim ģcoplānam tehniskajā apkalpē atjaunota lāpstiņa un tagad kuģis vedams uz Ziemeļāfrikas ģeoplānu ostu, kur iztīrāms pievads. Šis ir bezpilota reiss, tāpēc par personālu uz borta neviens neinteresēsies.

Par spīti visiem sadedzinātajiem tiltiem, Artēmijs bija cieši apņēmies darīt visu, lai misija būtu sekmīga. Līdz ar to, ja nu bija kas jautājams, viņš jautāja.

—   Nostrādās?

Hollija paraustīja plecus. — Šaubos. Visticamāk, otrpus durvīm mūs jau gaida vadāmā raķete.

—   Tiešām?

—   Nē. Es meloju. Nav patīkami, vai ne?

Artēmijs izmisis sapurināja galvu. Kaut kas jāizdomā, lai ar Holliju izlīgtu. Vismaz kaut cik.

—    Skaidrs, ka nostrādās. Vismaz acumirklī. Kad ķerstakļu pārvaldē viss saliksies pa plauktiņiem, mēs jau būsim atpakaļ nākotnē.

—   Un vai tad bez lāpstiņas var braukt?

Hollija un Mulčs saskatījušies apsmējās un pārmija dažus vārdus gnomītā tik zibenīgi, ka Artēmijs nepaguva saklausīt. Tiešām likās, ka pa to vidu bija coivpog — tulkojams kā "plānprātiņš".

—   Jā, zaņķerēn. Bez lāpstiņas varam iztikt, ja vien tu nedomā skrāpēt sārņus no tuneļa sienas. Parasti mēs šo darbiņu uzticam robotiem.

Jau bija piemirsies, cik dzēlīgi Hollija prata runāt ar tiem, kas viņai nelikās tīkami.

Mulčs nodziedāja pāris taktis no senās cilvēku dziesmas "Ir mīla zudusi un prom" un, uz Holliju skatīdamies, ņēmās dungot, rokā sažņaudzis iedomātu mikrofonu.

Hollija vairs nesmaidīja. — Aizver muti, Rakum, citādi tev pašam tūliņ kājas būs zudušas un prom.

Redzēdams, kādu seju viņa rāda, Mulčs saprata, ka nav īstākais brīdis ķircināties.

Hollija nosprieda, ka pļāpas laiks beigt. Ar tālvadību viņa atvēra pievadtuneļa lūku un ievilka savienotājskavas.

— Piejozieties, puikas! — viņa uzsauca un mazajam kuģītim ļāva stāvus iekrist milzīgā caurumā — kā zemesriekstiņam izbaduša nīlzirga rīklē.

DESMITA NODAĻA FAULS NEOMĀ FESA MAROKA

Tik sanīkušu desmitgadīgo Artēmiju Sulainis neatminējās redzējis, ja nu vienīgi toreiz, kad balvu par zinātnisko darbu dabūja nevis viņš, bet kāds austrāliešu doktorants. Ieskatījies īrētā lendrovera atpakaļskata spoguli, miesassargs mazo aizbilstamo redzēja mirkstam sviedru peļķē, dārgais uzvalks uz vājajām miesām burtiski juka laukā pa vīlēm.

Blakus Artēmijam uz sēdekļa bija piejozta perforēta kaste. No viena cauruma laukā līda trīs melni pirkstiņi — sagūstītais lemurs iztaustīja savu cietumu.

Artēmijs tam zvēriņam nav pat īsti aci uzmetis. Cenšas sev iestāstīt, ka tas ir priekšmets. Savām rokām iznicināt veselu sugu nav joka lieta, pat ja to dari, lai glābtu tēvu.

Tikmēr Artēmijs prātā uzskaitīja savas neomas iemeslus. Numur viens un numur divi bija tēvs, kas pazudis bez vēsts, un māte, kas balansē uz nervu sabrukuma robežas. Tad — Arktikas pētnieku komanda, kas šķiež naudu kādā Maskavas viesnīcā: bez šaubām, ar apkalpošanu numurā, kaviāru un visu ko tādu. Augsta vieta sarakstā pienācās arī Deimonam Kronskim. Pretīgs cilvēks ar atbaidošiem ideāliem.

Vietējā Fesas lidosta izrādījās slēgta, tādēļ Sulainim vajadzēja lidmašīnu nosēdināt Kasablankas Muhammada V starptautiskajā lidostā un tur noīrēt lendroveru. Turklāt ne jau kādu moderno. Sis nāca no iepriekšējās tūkstošgades un bija vēl caurumaināks par Grijēras sieru. Gaisa kondicionētājs pēdējo dvašu izpūta pirms nepilniem divsimt kilometriem, un sēdekļu polsterējums bija izdilis tik plāns, ka Artēmijs jutās nosēdināts uz atskaldāmā vesera. Ja viņš neizcepsies svelmē, dvēsele izkratīsies laukā.

Tomēr visam par spīti prātā ieskrēja doma, kas lūpām lika savilkties tādā kā smīniņā.

Tā dīvainā būtne un cilvēks, kas viņai pavadoņos, ir tik interesanti!

Lemurs viņiem bija vajadzīgs par katru cenu, un diez vai abi padosies. Par to viņš jutās drošs.

Viņš pievērsās pilsētas nomalei, kas kratījās garām aiz loga. Tuvāk pilsētas centram tukšais lielceļš pēkšņi piedrūzmējās pilns. Garām dārdinājās milzīgi kravinieki ar riteņiem, kas augstumā lielāki par pieaugušu viru, kastēs ar nolaistiem bortiem cieši saspiedušies saīguši cilvēki. Pa bedraino asfaltu klidzināja izmocīti ēzeļi, uz muguras stiepdami pārmēru lielas žagaru nastas, veļas kaudzes un pat mēbeles. Visiem cauri slalomā braukalēja tūkstošiem noputējušu mopēdu, dažam labam uz izrūsējušā rāmja bija satupusi vai vesela ģimene. Ceļmalas mājas vēlas pēcpusdienas saulē trīsuļoja kā mirāžas. Spoku mājas — ar durvju priekšā sasēdušiem rēgiem, kam rokā tējas krūze.

Vēl tuvāk pilsētas centram ēkas spiedās kopā arvien ciešāk, sienu pie sienas. Pa vidu dzīvojamām mājām parādījās garāžas un video veikaliņi, tējnīcas un picērijas. Viss vienā un tajā pašā saulē noplukušajā oranžajā krāsā ar retām vietām, kur saule nebija tikusi klāt un saglabājies sākotnējais krāsojums.

Kā allaž, kad gadījās nonākt jaunattīstības valstīs, Artēmijs pabrīnījās, kā te senlaicīgais sadzīvo ar to, kas moderns. Manchester United T-kreklos tērptiem kazu ganiem ar vizuļiem nobārstītām ķēdītēm iekārtos maciņos uz krūtežas greznojās iPod. Uz būdu gofrētajiem jumtiem slējās satelītantenu šķīvji.

Vēl nesen Fcsa bija īsti svarīga vieta — tieši ceļā karavānām, kas veda preces no dienvidiem un austrumiem. Tā bija izslavēta kā arābu gudrības krātuve, svēta pilsēta un vieta, kurp saplūda svētceļnieki, kad ceļš uz Meku laika apstākļu vai laupītāju dēļ izrādījās slēgts.

Tagad te ārpus likuma pasludināti mērdnieki slēdza darījumus ar izmisumā kritušiem īru noziedzniekiem.

Šobrīd pasaule mainās straujāk nekā jebkad agrāk, Artēmijs prātoja. Un te ir arī mans pirksts —palīdzu tai mainīties uz (aunu.

Doma neleja sirdī mieru, bet dvēseles miers nebija tāda greznība, uz kādu varēja cerēt tuvākajā laikā.

Iezumējās Artēmija mobilais tālrunis, bija pienākusi īsziņa, no Fesas aizeļojusi uz Īriju un tad atkal atpakaļ uz Maroku.

Ieskatījies ekrānā, viņš atieza ilkņus greizā smaidā.

Miecētavā, pēc divām stundām, tur bija rakstīts.

Kronskis maiņu gribēja veikt publiskā vietā.

Pēc visa spriežot, doktors man uzticas ne vairāk kā es viņam.

Prātīgs vīrs.

Hollija raktuvju ģeoplānu stūrēja tā, it kā turētu uz to ļaunu prātu: līkumos pneimatiskās bremzes kvieca vien, un rādītāju šautras uz vadības paneļa trīsēja skalu sarkanajā galā. Pilota ķivere bija pa tiešo pieslēgta ģeoplāna kamerām, tāpēc viņa visu laiku varēja redzēt braucamo no visām pusēm, varēja pat ar tālvadību pieslēgties tuneļa kamerām, lai paskatītos uz ģeoplānu pa gabalu. Tuneļa nogabalā, kur viņi atradās patlaban, satiksme nebija no dzīvajām un ar kustības sensoriem aprīkotie gaismekļi iedegās labi ja nieka desmit kilometru priekšā.

Viņa no sirds centās izbaudīt braucienu un visu citu izmest no galvas. Par RŪĶu piloti viņa ilgojās kļūt no bērna kājas. Par milimetra tiesu izvairījusies no ietriekšanās kārtējā līkumā, viņa ģeoplānu sajuta trīcam un drebam galējā piepūlē, it kā tas būtu uzsūcis spriedzi no pašas miesām.

Artēmijs man meloja un mani šantažēja, bet tā rīkojās mātes dēļ. Dibināts iemesls. Kas zina, varbūt es pati būtu rīkojusies tāpat. Būtu varējusi glābt savu māti, es darītu visu, kas nepieciešams, toskait izmantotu draugus.

Un tā viņa spēja saprast to, ko Artēmijs sastrādājis, kaut gan juta, ka bez kā tāda varēja arī iztikt. Taču tas nenozīmēja, ka viņa acumirklī būtu gatava dāvāt Artēmijam piedošanu.

Un kā lai ko tādu aizmirst? Bija sajūta, ka viņa abu draudzību līdz šim vērtējusi pilnīgi greizi!

Tas vairs neatkārtosies.

Par vienu gan Hollija bija droša: nekā vairāk par skopu cieņu — kā bijis allaž — starp abiem vairs nebūs.

Viņa pieslēdzās pasažiera sēdekļa kamerai pie ģeoplāna griestiem un ar gandarījumu redzēja Artēmiju iekrampējušos paroceņos. Varbūt pie vainas bija kameras signāls, bet varbūt viņš no vaiga tiešām bija vērties zalš.

Pats vainīgs, zaņkerēn, Hollija nodomāja un tad: ceru, ka zaļums ir tev ģīmī, nevis nāk no kameras.

Marokas tuksnesi, uz dienvidiem no Agadiras, Zemes garozā bija dabiska ventilācijas eja — pa to tuneļgāzes filtrējās augšup cauri kilometru biezam smilšu slānim. Par ko tādu liecināja vienīgi augšā uznestās nedaudz citas nokrāsas smiltis, bet ari tās drīz vien izkliedēja un aizpūta vējš. Tomēr gadu tūkstošos smilšu kāpās bija ieaudušās īpatnējas sarkanas svēdras — vietējie ciematnieki zvērēja, ka tās esot no slavena divdesmitā gadsimta bandīta Raisuli rokas kritušo upuru asinis. Bija grūti noticēt, ka bez pašiem ciematniekiem šādu apgalvojumu kāds varētu ņemt par pilnu, bet tūrisma ceļvežos stāsts izskatījās labi un vilināja viesus uz apvidu, kas citādi ne ar ko sevišķu nevarēja lepoties.

Hollija trieca ģeoplānu augšup pa šahtu, noslēgusi lidaparāta gaisa filtrus, lai tie nepiesprūst pilni smilšu graudiņiem. Stūrēt vajadzēja gandrīz uz aklo, paļaujoties vienīgi uz šahtas trīsdimensiju modeli. Par laimi, posms nebija garš — Āfrikas debesīs ģeoplāns izšāvās pēc skaitītām sekundēm. Par spīti lidaparāta izolācijas pārsegam, braucēji drīz vien sāka just svelmi. īpaši Mulčs Rakums. Pretstatā citām elfu ģintīm, punduri pie virszemes nebija raduši un galīgi nesapņoja par zeltainiem stariem, kas silda pret saulīti pavērstos vaigus. Jau sprīdi virs jūras līmeņa pundurim sāka reibt galva.

Mulčam izlauzās slapja atrauga. — Par augstu. Man nepatīk. Karsti, daudz par daudz karsti. Man vajag uz tualeti. Ko es tur darīšu, nezinu teikt. Tikai nenāciet pakaļ. Lai ko padzirdat, iekšā nenāciet.

Kad punduris dod šādu padomu, to ignorēt nebija prātīgi.

Izlaidusi lādiņu caur priekšlogu, lai to notīrītu, Hollija kuģa priekšgalu pagrieza uz ziemeļaustrumiem, kur Fesa. Mazliet veiksmes, un vēl varēja pagūt pārtvert mazo Artēmiju norunātajā satikšanās vietā.

Ieslēgusi autopilotu, viņa ar visu krēslu pagriezās pret Artēmiju, kam seja jau atkal bija ierastajā līķa bālumā.

—    Skaidri zini, kur sarunāts? — viņa noprasīja.

Artēmijs itin neko nezināja skaidri, un tāda neziņa apmigloja prātu.

—   Skaidri ne, Hollij. Bet atceros, ka maiņu veicām Fesas miecētavā. Mazākais, ar to var sākt. Ja Kronskis un mans mazais līdzinieks neuzrodas, dosimies uz mērdnieku nometni.

Hollija sarauca pieri. — Hmm. Plāns neizklausās atbilstošs taviem parastajiem standartiem, un arī laika mums maz. Nevaram dienām dauzīties apkārt. Laiks darbojas pret mums.

—   Jā, — Artēmijs piekrita. — Tieši laiks ir galvenā problēma visā šajā posta pasākumā.

Izvilkusi no ledusskapīša uzturbatoniņu, Hollija atgriezās pie vadības paneļa.

Artēmijs blenza draudzenei mugurā, cenšoties saprast viņas ķermeņa valodu. Uzmetusi kūkumu, sakņupusi, rokas sakrustotas uz krūtīm. Viņa norobežojās, neparko negribēja sarunāties. Te bija nepieciešams īsts meistarstiķis, lai Artēmijs tiktu izsvītrots no viņas melnā saraksta.

Viņš piespieda degunu pie iluminatora un vēroja okera un zelta svēdrās garām zibam Marokas tuksnesi. Noteikti bija kaut kas, ko Hollija gribētu. Kaut kas, ko viņa nav izdarījusi un nožēlojusi, — ko Artēmijs varētu nokārtot.

Brīdi saspringti domājis, viņš pēkšņi saprata. Vai noliktavas plauktā nebija lauka hologrāfisko sakaru komplekts? Un vai nebija kāds, no kā Hollija tā arī nebija paguvusi atvadīties?

īrEUSTAKTļtr FAUVA^DĪ, GlĀBIŅA,

rfciameivt/V ŪNIJA

Komandieris Jūliuss Sakne tupēja, ieracies papīros līdz pat sēņu cigāra trīsošajam galam. Nekāds īstais papīrdarbs tas gan nebija. Kopš RUĶos bija uzradies viens kentaurs, uz īsta papīra tur neviens neko nerakstīja. Viss tika ierakstīts kristālā un glabājās centrālajā operatīvajā atmiņā kaut kur informācijas telpā. Turklāt pēdējā laikā Foala brigāde, pēc visa spriežot, centās izaudzēt ar atmiņu apveltītus augus, kas lika domāt, ka informāciju kādudien varēs glabāt puķēs vai mēslu čupās, vai pat cigārā, kas rēgojās iesprausts Saknēm mutē. No visām tādām padarīšanām Sakne neko nejēdza un jēgt negribēja. Lai Foals dzīvojas savās nanoun kibcrtehnoloģiju pasaulēs. Saknes darbs bija RŪĶu ikdienišķās problēmas. Un tādu netrūka.

Vispirms, pa virszemi plosījās sen zināmais pretinieks Mulčs Rakums. Gandrīz likās, ka punduris sadomājis viņu pataisīt par izsmieklu. Pēdējā laikā Rakums bija pasācis ielauzties ģeoplānu ostās un salaupīto notirgot izraidītiem elfiem, kas mitinājās cilvēku vidū. Un katrā nozieguma vietā viņš plāna vidū kā vizītkarti atstāja jauku pārstrādātas zemes piramīdiņu.

Tad vēl tie sasodītie lāstu krupji. Divi tikko koledžu beiguši zintnieki ņem un ar runas dāvanām apveltī parastos resnos tuneļu krupjus. Dabiski, nākuši no skolas sola, asprāši viņiem zina samācīt tikai rupjības vien. Un nu, pateicoties neparedzētam blakus efektam, proti — spējai vairoties, šie krupji bija Glābiņu gluži vai apsēduši kā sērga, aplamājot ik pilsoni, ar ko gadījās, tā sakot, salēkties.

Spēku un nekaunību vairoja goblinu bandas. Vēl pagājušonedēļ ar ugunslodēm apmētāja goblinu pilsētā patrulējošu RŪĶu mašīnu.

Atgāzies grozāmajā krēslā, Jūliuss Sakne ļāva galvai ietīties cigāra dūmu vālos. Dažu labu dienu likās — jāliek pistole nost uz visiem laikiem. Tās bija dienas, kad uzmācās sajūta, ka darbam nav jēgas.

Pie griestiem kā diskobumba iezumējās hologrammas aplis. Sakne pārbaudīja zvanītāja identitāti.

Kapteine Hollija Kniepa.

Sakne atļāvās tādu retu greznību kā smaids.

Tomēr gadījās jau arī dienas, kad bija pilnīgi skaidrs, kas darāms.

Jāgatavo labākie kadri, kas paliks te, kad manis vairs nebūs. Tādi kā kapteinis Vaktiņš, Foals — dies'pasargi — un kapteine Hollija Kniepa.

Sakne Holliju bija izbīdījis pats savām rokām. Piešķīris viņai kapteines pakāpi, pataisīdams par pirmo sieviešu kārtas kapteini RŪĶu vēsturē. Un par Holliju viņš jutās lepns. Līdz šim visas misijas bija vainagojušās sekmēm, ne reizi nebija vajadzējis ne šķīstīt atmiņas, ne apturēt laiku.

Viņa ir lietaskoks, Jūlius, Saknēm teica sirdsbalss. Apķērīga, bezbailīga, arī sirds īstajā vietā. No Hollijas Kniepas iznāks lieliska kapteine. Kas zina, varbūt pat izcila komandiere.

Sakne savilka ģīmi atkal bargu. Kapteinei Kniepai bija lieki redzēt viņu izplūdušu lepnā smaidā kā mīlošu vecpapu. Viņai bija nepieciešama disciplīna, kārtība un veselīga deva baiļpilnas cieņas pret komandējošo virsnieku.

Viņš piesita pie savienojuma lodziņa monitorā, un no hologrammas apļa projektoriem izsprāga vesela galaktika zvaigžņu, kas sagriezušās sablīvējās par trīsošu, cilvēku uzvalkā ieģērbtas kapteines Hollijas atveidu. Acīmredzot konspirācija. Sakne viņu redzēja gluži labi, bet Hollija komandieri varēja saredzēt tikai ar noteikumu, ka viņš iekāpj hologrāfiskā apļa nospiedumā uz grīdas, un tā viņš arī darīja.

—    Kapteine Kniepa? Ceru, ka Hamburgā viss mierīgi.

Hollija pirmajā bridi nespēja izteikt ne vārda, mute papletās, rokas pastiepās uz priekšu, it kā gribēdamas komandierim pieskarties. Viņas laikā Jūliuss Sakne bija miris, kritis no Opālas Koboji rokas, bet te nu viņš bija — dzīvāks par dzīvu, tieši tāds, kāds bija palicis atmiņā.

Sakne nokremšķinājās. — Ir taču mierīgi, kapteine?

—  Jā. Protams, komandier. Viss mierīgi — acumirklī. Kaut gan varbūt der glābējus norīkot kaujas gatavībā.

Sakne bezrūpīgi novēcināja cigāru. — Muļķības. Tiktāl jūsu darbi runājuši paši par sevi. Papildspēki jums bijuši lieki.

Hollija pasmaidīja. — Visam jau ir pirmā reize.

Sakne sablisinājās, viņa skatienu piesaistīja kaut kas uz hologrammas apļa gāzveida skalas.

—  Jūs man zvanāt no Āfrikas? Kas jums darāms Āfrikā?

Hollija savā galā ar delnu ieblieza pa vadības paneli. — Nē, esmu

Hamburgā, novērošanas slēpnī. Stulbais aparāts. Arī projektori nerāda pareizi. Monitorā izskatos pēc desmitgadnieces. Kad tikšu atpakaļ, Foalu nožņaugšu.

To dzirdot, Sakne nespēja novaldīt smaidu, tomēr tūliņ aprāvās.

—    Kāpēc hologramma, Kniepa? Kas vainas vecajiem labajiem sakariem? Vai zināt, cik dārgi izmaksā skaņas un bildes raidīšana cauri Zemes garozai?

Hollijas atveids noraustījies nodūra galvu, tad paskatījās pretim.

—    Es… es tikai gribēju jums pateikt paldies, Jūl… komandier.

Sakne izbrīnījās. Paldies. Par neizpildāmos rīkojumos un ārpuskārtas dežūrās aizvadītiem mēnešiem.

—   Man paldies, kapteine? Ārkārtīgi neparasti. Neesmu pārliecināts, ka savu darbu daru, kā nākas, ja elfi man nāk virsū pateikdamies.

—  Jūs strādājat, kā nākas, jā, — izspēra Hollijas tēls. — Strādājat labi, vairāk nekā labi. Neviens jūs nav godam novērtējis… nenovērtē. Es gan tagad novērtēju. Zinu, ko jūs esat darījis… darāt manā labā. Tad nu paldies, un es jūs nepievilšu.

Sakne pārsteigts attapās, ka jūtas no tiesas aizkustināts. Ar neviltotām emocijām negadījās sastapties kuru katru dienu.

Paskat tik, viņš domāja. Gatavs apraudāties, skatoties uz hologrammu. Foalam gan tas patiktu.

—    Es… mm… es pieņemu jūsu pateicību un ticu, ka tā nāk no sirds. Taču negribu, lai jūs sūtāt dārgas hologrammas, devusies kārtējā misijā. Ar vienu būs gana.

—   Tieši tā, komandier.

—    Un Hamburgā esiet piesardzīga. Pārliecinieties, vai aprīkojums kārtībā.

—   Klausos, komandier, — Hollija atsaucās, un Sakne būtu gatavs zvērēt, ka viņa novaikstās, lai gan tikpat labi tas bija norakstāms uz streikojošo programmu.

—   Vai vēl kas, kapteine?

Hollija pastiepa roku — tā virmoja un viegli trīsēja. Sakne īsti nesaprata, kas tagad darāms. Hologrammu etiķete bija skaidra un nepārprotama: apskāvieni un rokasspiedieni netika uzskatīti par vēlamiem. Galu galā, kurš gan gribētu apskauties ar pikseļotu attēlu?

Tomēr roka palika, kur bijusi.

—    Komandier, novēliet man veiksmi. Kā virsnieks virsniecei.

Sakne nostenējās. Būtu to teicis jebkurš cits apakšnieks, viņš tūliņ

iesveltos aizdomās, ka tā ir tāda lišķība vien, bet kapteini Kniepu Sakne allaž bija cienījis par tiešumu un atklātību.

Pastiepis pretim roku, viņš sajuta delnā viegli nokutam Hollijas virtuālos pirkstus.

—    Lai veicas, kapteine, — viņš paskarbi noteica. — Un pacentietics apvaldīt savu brīvdomību. Ne jau vienmer bušu līdzās, lai ietu palīgā.

—   Tieši tā, komandier. Ardievu,— Hollija sacīja un pagaisa, bet Jūliuss Sakne bija gatavs zvērēt, ka mirklī, pirms hologrāfiskais attēls izzuda pavisam, viņai uz vaigiem iemirdzējās tādas kā prāvas hologrāfiskas asaras.

Stulbais aparāts, viņš nosprieda. Likšu, lai Foals te visu saregulē.

Hollija iznāca no holokabīnes, kas līdzinājās senlaicīgai dušas kabīnei ar gumijas aizkaru. Atlika piespiest pogu, un kabīne salocījās par portatīvu koferīti.

Asaru pilnām acīm viņa iejozās pilota sēdeklī un izslēdza autopilotu.

Artēmijs otrā pilota sēdeklī neomulīgi sagrozījās.

—   Nu? Esam norēķinājušies?

Hollija pamāja. — Jā. Esam norēķinājušies. Bet tavām elfu buču dienām gan pienācis gals.

—    Skaidrs, — Artēmijs atsaucās.

—    Es nelecos, Artēmij. Kas beigts, tas pagalam.

—    Zinu, — Artēmijs neizteiksmīgi novilka. ,

Labu laiku abi sēdēja klusēdami un vēroja lēzenos tuksneša pakalnus traucamies pretim, tad Hollija paliecās tuvāk un viegli iedunkāja Artēmijam pa plecu.

—   Paldies, Artij.

—   Galīgi nav par ko. Man tikai iešāvās prātā.

No labierīcībām kasīdamies un kunkstēdams ar troksni izgāzās Mulčs.

—   Vāāāāii, nu jau labāk. Lai paldies tam, kurš tur ierīkojis skaņas izolāciju.

Hollija saviebās. — Aizver durvis un ļauj, lai ventilators izdara, kas darāms.

Durvis Mulčs aizgrūda cict ar papēdi. — Es aizdomājos, zini, kamēr āāāt-vieglojos.

—   Diez vai gribu ko tādu dzirdēt.

Mulčs necēla ne ausu. — Tas lemuriņš. Zīdīgais kas tur. Vai zini, ko viņš man atgādina? Ar tikpat spurainu ezīti uz galvas?

To jau visi bija iedomājušies.

—    Komandieri Sakni, — Hollija atsaucās ar smaidu uz lūpām.

—    Nūja! Mazu komandicrīti Saknīti.

—   Jūliusu junioru, — piebalsoja Artēmijs.

Viņi pārlaidās pāri Atlasa kalniem, un skatam kā zemē ieglabāta sirds atklājās Fesa ar satiksmes pilnām ielām kā aizsprostotām artērijām.

—  Jē-jē, — noteica Hollija. — Ta viņu sauc. Un tagad aiziet — meklēsim viņu rokā.

Iedarbinājusi ģeoplāna vairogu, viņa sāka laisties lejup, uz Fesu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA baloŽu pamesli

MIECĒTAVA,FESAS VECPILSĒTA

Piepūtusi maskēšanās kapsulu, Hollija to ar piesūcekņiem piestiprināja zem kāda mūra balkona, no kurienes pavērās skats uz Fesas miecētavu. Brīdī, kad gaiss bija tīrs, viņi ar Artēmiju tur ierāpās pa mazām durtiņām un ielocījās piepūšamajos sēdekļos. Artēmijam ceļgali sitās pret zodu tā, ka zobi cirtās kopā.

—   Es jau teicu — tu esi izaudzis, — Hollija bilda.

Artēmijs papūta nost no acīm šķipsnu kraukļa melnumā. — Un noaudzis.

—   Tikai matu dēļ mazais Artēmijs pats sevi nepazina, tāpēc labi vien ir, ka tā.

Somā iekrauto hameleonkapsulu līdz ar vienu neitrīno pistoli un šo to mugurā velkamu Hollija bija atbrīvojusi no ieslodzījuma Taras skapī. Artēmijam mugurā bija brūns, līdz pat ceļgaliem slīgstošs garš krekls un kājās siksniņu sandales, bet Hollijas elfa paskatu slēpa uz galvas uzmesta šalle un abaja.

Maskēšanās kapsula bija vecs portatīvais modelis — vienkārši lode ar caurspīdīgu apvalku, piepildāmu ar gāzi, kas spēja mainīt krāsu, pieskaņojoties fonam. Ar to visas augsto tehnoloģiju iespējas arī bija izsmeltas. Nebija ne peilera, ne borta ieroču, tikai viens skārienjutīgs ekrāns vienvirziena sakariem un divi kapsulā iespīlēti sēdekļi.

—   Pat ne gaisa filtru? — Artēmijs painteresējās.

—    Diemžēl nav, — Hollija atsaucās, aizvilkdama šalli degunam priekšā. — Kas te smird?

—   Atšķaidīti baložu pamesli, — Artēmijs teica. — Izteikti kodīgi un, protams, lielā daudzumā. Ādmiņi tajos mēdz kodināt krāsošanai paredzētas ādas.

Skats lejup, uz miecētavu, pavērās iespaidīgs. Izkārtoti bišu šūnu rakstā, laukumā slējās milzīgi akmens toveri, citā kāds kodinātājs, citā augu krāsvielas, tādas kā safrāns un henna. Ādmiņi, iestājušies toveros, tur skalināja ādas, vienlaikus izmērcējot arī paši savējo, un, kolīdz bija panākts vēlamais tonis, ādu izplāja uz kāda tuvīna jumta, lai izkalst.

—   Stāsta, ka konveijeru esot izgudrojis Henrijs Fords, — Artēmijs ieteicās. — Te viss notiek jau sešsimt gadu.

Miecētavu ieskāva augsti mūri, savulaik nokrāsoti balti, bet tagad jau izbalojuši un noputējuši. Pār senlaiku ķieģeļiem kā padzisusi eksotiska arhipelāga karte pletās okerdzelteni plankumi.

—    Kāpēc Kronskis izraudzījies miecētavu? — Hollija aizdomājās. — Smirdoņa ir teju neciešama, un to es saku, labi pazīdama Mulču Rakumu.

—   Kronskis kopš dzimšanas cieš no anosmijas, — Artēmijs paskaidroja. — Viņam nav ožas. Viņš uzjautrinās, te sarunādams tikšanos, jo darījumu partneri kodinātāja toveru smaka burtiski gāž nost no kājām. Tāds kļūst izklaidīgs, kamēr pašam Kronskim — nekas.

—   Gudri gan.

—   Velnišķīgi gudri. Tūristu te, ka biezs, daudzi iziet cauri, bet neviens lieki neuzkavējas.

—   Acu daudz, liecinieka gandrīz neviena.

—   Ja neskaita vietējos, starp kuriem, nešaubos, ir vismaz desmit tādu, kam Kronskis ir maizestēvs, un tie redz tikai to, ko Kronskim vajag. — Artēmijs pieliecās, degunam nobraucot gar plastmasas durvīm. — Un, lūk, arī mūsu velnišķīgais mērdnieks. Kā saukts.

Laukumā drūzmējās ādmiņi un ādu tirgoņi, ar toveru sīvo smaku jau sen apraduši. Tiem cauri grupās spiedās rūdīti tūristi, stingri apņēmušies iemūžināt skatu savās fotokamerās, tomēr svelmi un smaku gatavi ciest tikai tik ilgi, lai var pāris reižu nospiest slēdzi. Un visiem pa vidu nesatricināms un smaidošs soļoja doktors Deimons Kronskis, ģērbies muļķīgā, pēc mēra šūtā aizsargkrāsas uzvalkā un ar augstu ģenerāļa cepuri galvā.

Mollijai, ieraugot šo cilvēku, sametās nelabi: viņš nepārprotami izbaudīja visu, kas apkārt.

—   Paskat tik. Vai peldas laimē.

Artēmijs aiztaupīja komentāru. Viņš bija pārdevis lemuru un sprieda, ka pats noziedzies smagāk nekā Kronskis. Pa to laiku viņš pētīja miecētavu, meklēdams pats sevi, tikai mazāku.

—rRe, kur es esmu. Rietumstūrī.

Hollija pagrieza galvu turp, lai saskatītu mazo Artēmiju.Tas stāvēja, gandrīz pilnīgi aizslēpies aiz milzīgas flīzētas tvertnes, līdz malām pilnas ar šķīdumu piparmētru zaļumā. Rietošā saule tvertnē mirdzinājās kā sīki sakapāts sudrabains disks.

Artēmijs pasmaidīja. Es atceros, ka nostājos tieši tur; lai Kronskim žilbst acis. Tobrīd tas bija vienīgais toveris, uz ko krita saule. Sīka atmaksa par smaku. Varbūt bērnišķīga, bet es jau arī biju tikai bērns.

—    Rādās, ka šoreiz atmiņa tevi neviļ, — Hollija bilda.

Artēmijs neviļus atviegloti uzelpoja. Līdz šim paļauties uz atmiņu drīzāk bija iznācis pēc mēģinājumu un kļūdu metodes.

Viņš spēji saslējās. Mēģinājumu un kļūdu metode. Kā to varēja palaist garām? Kļūdainā atmiņa varēja nozīmēt tikai vienu.

Tagad šķetināt domu tālāk nebija vaļas. Tūliņ notiks maiņa.

Piesitis rādītājpirkstu pie skārienjutīgā ekrāna, viņš paplēta pla-» šāku kādu logu. Plints miecētavas centrā tuvplānā. Pazemā akmens bluķa virsma, garajos gadsimtos cietusi no ādu grēdu svara, bija vienās rievās un robos. Tur spīguļoja hennas lāma, krāsviela bija notecējusi gar sāniem kā asinis no pārsistas galvas.

—    Re, — Artēmijs noteica. — Tur bijām vienojušies veikt apmaiņu. Kronskis uz bluķa noliek koferīti, es atdodu to tur.

—   Viņu. Viņš ir puisis, un viņu sauc Jē-jē, — Hollija pārlaboja, izraujot Artēmiju no atmiņām.

—   Atdodu Jē-jē. Tad šķiramies — pavisam vienkārši. Nekādu sarežģījumu nebija.

—   Varbūt der pagaidīt, līdz maiņa būs notikusi?

—   Nē. Tas, kas notiek pēc tam, ir nezināms lielums. Tagad mums ir vismaz kaut kādas priekšzināšanas.

Hollija noskatīja vietu ar veterāna aci. — Kur Sulainis?

Artēmijs vēlreiz pieskārās ekrānam. Attēls ievirmojās, pastiepās un izvēlēto vietu pievilka tuvāk.

—   Tajā logā. Visu pieskata.

Logs bija ēnu spēlēs melnējoša augsta, dziļa sprauga nolupušajā, baltajā mūrī.

—   Iedomājies, ka esi neredzams, ko, draudziņ? — Hollija iečukstējās, ar īkšķi iezīmēja logu un ieslēdza infrasarkano filtru. Logā piepeši iesvēlās sarkans, masīvs stāvs — stings kā klints, ja neskaita pukstošo sirdi.

—   Atceros, ka uz maiņu gribēja iet Sulainis, bet es viņu atrunāju. Tagad viņš tur stāv un vai vārās dusmās.

—    Sulaini dusmās es gan negribētu redzēt tuvplānā.

Artēmijs viņai uzlika roku uz pleca. — Tad turies pa gabalu.

Mums nepieciešams tikai uzmanības novēršanas manevrs. Kaut RŪĶu skapī būtu bijis kāds kombinezons! Ja tevi nevarētu redzēt ne cilvēks, ne aparatūra, prāts man būtu daudz mierīgāks.

Hollija pacirta zodu, aktivizējot maģiju, un pa gabaliem vien pagaisa, līdz sēdeklī bija manāma vien trīsoša virma.

—   Neuztraucies, Artēmij, — viņa atsaucās balsī, kas vibrācijas dēļ izklausījās gandrīz kā robotam. — Misijā dodos neba pirmo reizi. Domā, tu miecētavā esi vienīgais gudrinieks?

Tomēr Artēmijs pat nepasmaidīja. — Vēl jo vairāk der piesargāties. Kaut ostā būtu bijis kāds spārnu pāris! Kas tā par aprīkojuma noliktavu — bez spārniem?

—   Tukša runāšana. — Hollijas balss jau slīdēja laukā pa durvīm. — Nekā citāda mums nav.

—   Nekā citāda mums nav, — Artēmijs atkārtoja, caur infrasarkano filtru noskatīdamies, kā Hollija norāpjas lejā un dodas pāri laukumam. — Briesmīga gramatika.

Desmitgadīgais Artēmijs jutās kā iemērkts medus burkā un tad uzlikts cepties uz Saules virsmas. Drēbes bija piekusušas pie miesas, ap galvu riņķoja mušu spiets. Rīkle šķita izklāta ar smilšpapīru, un elpa un sirdspuksti skanēja ausīs tā, it kā galva būtu iemaukta ķiverē.

Un tā smirdoņa. Smaka spiedās ausīs un acīs kā svelmains vējš.

Man jābūt neatlaidīgam, viņš klusībā atkārtoja ar saviem gadiem neparasti cietu apņēmību. Esmu nepieciešams tēvam. Turklāt atsakos pieļaut, ka tam pretīgajam cilvēkam izdodas mani salauzt.

Miecētavā kā mulsinošā kaleidoskopā cilājās rokas un kājas, šļakstījās krāsvielas un kustēja novakares ēnas. Un no Artēmija skatpunkta viss izskatījās vēl jo dīvaināk. Garām spraucās elkoņi, tvertnes dimdēja kā zvani, un gaisā virs galvas šaudījās aprautas franču un arābu frāzes.

Viņš atļāvās mirkli veltīt meditācijai: aizvēra acis un sekli elpoja caur muti.

Ļoti labi, viņš nodomāja. Tagad pie lietas, doktor Kronski.

Par laimi, doktors bija tik apjomīgs, ka, dodoties pāri miecētavas laukumam, Artēmijs viņu drīz vien pamanīja pretējā stūrī.

Paskat, kā pozē. Aizsargkrāsas uzvalkā! Vai viņš tiešām sevi iedomājas par ģenerāli kaut kādā karā pret dzīvnieku valstību ?

Uz viņu pašu gan vietējie blenza ar tikpat lielu izbrīnu. Jau tūristi miecētavā bija reti viesi, bet desmitgadīgus, uzvalkā tērpušos puikas ar mērkaķa būri rokā tik bieži vis nesastapsi nevienā pasaules nostūri.

Nav nekā sarežģīta. Aizej līdz vidum un atdod būri.

Tomēr pat gājiens cauri miecētavai nebija nieka lieta. Pa ejām starp toveriem, apkrāvušies ar izmirkušu ādu ķīpām, šaudījās strādnieki, kālab gaisā lidinājās krāsvielu šķieznas, notraipot drānas gan tūristiem, gan viņiem pašiem. Pirms Artēmijs tika līdz laukumiņam pašā vidū, ik uz soļa vajadzēja skatīties, kur kāju liec, un vairākas reizes pabēgt malā.

Kronskis jau bija priekšā, piesēdis uz soliņa, izlokāma no mednieka spieķa gala, un pakšķināja tievu cigāru.

—   Pēc visa spriežot, izbaudīt to man lemts tikai pa pusei, — viņš sacīja, it kā turpinot nule iesāktu sarunu. — Cigāra labākā daļa ir aromāts, bet galīgi neko nevaru saost.

Artēmijs klusībā niknojās. Tas cilvēks no labsajūtas vai pušu plīsa, uz pieres gandrīz ne sviedru lāses. Viņš piespieda sevi pasmaidīt.

—   Vai nauda, Deimon, jums ir? — Mazākais, varēja pakaitināt doktoru, ignorējot viņa titulu.

Kronskis nemaz nešķita aizvainots. — Tepat vien ir, Ahhhtēmij, — viņš atsaucās, uzplādams pa krūšu kabatu. — Simt tūkstošu ir tik niecīga summa, ka izdevās uzvalka kabatā sastūķēt visu līdz pēdējai banknotei.

Artēmijs nespēja novaldīt mēli: — Un kas par jauku uzvalku!

Kronska briļļu violetie stikli iezibējās pēdējos saules staros. — Ne tāds, manu zēn, kā tavējais, kas karstumā, kā rādās, zaudējis raksturu.

Taisnība vien bija; Artēmijs juta, ka spēj noturēties kājās, tikai pateicoties pie muguras piekaltušajiem sviedriem. Viņš bija izbadējies, pārguris un kašķīgs.

Fokusējies. Mērķis attaisno līdzekļus.

—   Tātad skaidrs, ka lemurs man ir, tāpēc vai varam, lūdzu, turpināt?

Kronskim noraustījās pirksti, un Artēmijs nojauta, kas viņam padomā.

Paņem to lemuru no puikas. Vienkārši paķer. No simt tūkstošiem šķirties nav nekādas vajadzības.

Šādus prātojumus derēja apcirst jau saknē.

—  Ja jūs gadījumā lolojat kādas pārsteidzīgas ieceres atkāpties no vienošanās, teikšu jums tikai vienu vārdu: Sulainis.

Ar to pietika. Kronskis zināja, kas ir Sulainis, bet nezināja, kur viņš atrodas. Pirksti noraustījās vēlreiz, tad aprima.

—   Labi, Ahhhtēmij. Liksim šai lietai punktu. Paļaujos, ka sapratīsi — man prece jāredz.

—   Protams. Savukārt es paļaujos, ka sapratīsit — man jāredz, kas tā jums par valūtu.

—   Bez šaubām! Skaidrs! — Ievilinājis pirkstu kabatā, Kronskis izķeksēja biezu aploksni, pietūcltu violetām piecsimt eiro banknotēm.

—   Gribi apostīt, ko, Ahhhtēmij?

—   Ne gluži. — Atvāzis mobilo tālruni, Artēmijs paplašinātajā izvēlnē uzklikšķināja banknošu ultravioleto un magnētisko skenēšanu. Novietojis vienu banknoti iepretim violetam stariņam, viņš pārbaudīja ūdenszīmes un metālisko svītru.

Kronskis piespieda plaukstu pie sirds. — Jūtos aizvainots, puika, sāpīgi aizskarts, ka iedomājies — es varētu tevi krāpt. Paklau, lai saražotu viltotus simt tūkstošus, jāizgāž vairāk nekā simt tūkstošu! Labs klišeju komplekts maksā divtik daudz.

Artēmijs aizvāza tālruni. — Es, Deimon, nevienam neuzticos. Gan jūs par to vēl pārliecināsieties. — Viņš uzkrāva būri uz akmens plinta. — Tagad jūsu kārta.

Kronska izturēšanās acumirkli mainījās līdz nepazīšanai. Familiaritāte pagaisa kā nebijusi, viņš iesvčlās vieglprātībā: smiedams un ķiķinādams uz pirkstgaliem tipināja pie būra kā bērns pie Ziemassvētku eglītes.

Tas drīzāk kāds normāls bērns, Artēmijs saskābis nodomāja. Man Ziemassvētku rīts nemēdz sagādāt nekādus pārsteigumus — man mobilajā ir rentgenskeneris.

Pēc visa spriežot, izredzes izdzēst dzīvības dzirksti kādā sugā Kronski satrauca līdz neprātam. Kāri pieliecies krātiņam klāt, viņš lūrēja iekšā pa caurumiem.

—   Jā, jā. Izskatās, ka viss kārtībā. Bet man jāapskatās tuvāk.

—   Par simt tūkstošiem eiro varēsiet skatīties, cik tuvu vien uziet.

Kronskis pagrūda Artēmijam aploksni. — Ak kungs, ņem taču,

tu apnicīgais puika! Tu, Ahhhtēmij, man tiešām krīti uz nerviem. Tādam kā tev diez vai ir daudz draugu.

—   Draugs man ir viens, — Artēmijs atcirta, bāzdams naudu kabatā. — Un viņš ir lielāks pārjums.

Pacēlis būra vāku šaurā spraudziņā, viņš iemānīja iekšā roku, saķēra lemuru aiz čupra un izcēla laukā kā trofeju, ko noskatīja no visām pusēm.

Artēmijs soli atkāpās, ar aizdomām noskatīdams miecētavas laukumu.

Varbūt nekas arī nebūs, viņš sprieda. Varbūt tie tur nemaz nav tik atjautīgi, kā es iedomājos. Varbūt tagad der priecāties, ka man ir vismaz tie simttūkstoš eiro.

Un tad atjautīgie svešinieki bija klāt.

Spārnu Hollijai nebija, lidot viņa nevarēja, bet vai tāpēc nevari sacelt jucekli? No ieročiem RŪĶu skapī bija viens vienīgs neitrīno, toties bija arī šis tas no kalnrūpniecības aparatūras, toskait vairāki duči sīku petaržu, un tās Hollija patlaban bēra nepieskatltās miecētavas tvertnēs visapkārt laukumam, zem Sulaiņa loga pabārstīdama divtik daudz.

Lai gan acīm nesaredzama, HolJija kustējās ar vislielāko piesardzību, jo paļaušanās uz maģiju vien, bez kombinezona, tiešām bija augstākā pilotāža. Ikviena pēkšņa kustība vai sadursme varēja novest pie tā, ka maģijas dzirksteles sāk šauties laukā no miesas kā svētku raķetes, kas, uzradušās no zila gaisa, noteikti izskatītos visai dīvaini.

Tāpēc kustēties vajadzēja lēnām, lēnītiņām.

Hollija iesvieda tvertnē pēdējo petardi, ar visu to, ka bija neredzama, juzdamās pilnīgi neaizsargāta.

Man trūkst Foalapalīdzīgās rokas, viņai iešāvās prātā. Jauki, ja tev palīgos visuredzo'sa acs.

It kā nolasījis viņas domas, ausī iespraustajā skaļrunītī ierunājās Artēmijs. Vēl viena dāvaniņa iz RUĶu skapja.

—    Kronskis ver vaļā krātiņu. Gatavojies iedarbināt spridzekļus.

—    Viss kārtībā. Ja nu Jē-jē sadomā mukt, esmu ziemeļrietumu stūrī.

—    Es tevi redzu caur filtru. Detonē, kad uzskati par vajadzīgu.

Ierāpusies tukšā tvertnē, Hollija cieši raudzījās uz Kronski.

Lemuru viņš jau bija izcēlis laukā un turēja atstatu. Lieliski.

Viņa pārvilka pirkstu pār sloksnīti, ko turēja plaukstā, un visas mazās gaismiņas iedegās zaļas.

Detonēt?

Nav divu domu, Hollija domās atsaucās un piespieda pirkstu lodziņam ar uzrakstu "jā".

No vienas tvertnes ar troksni izšāvās sešus metrus augsts sarkanas krāsvielas stabs. Necik ilgi, tās paraugam sekoja vairākas citas, ar lielgabala šāvienam līdzīgiem blīkšķiem izvemdamas saturu pret Marokas debesīm.

Krāsu simfonija, novērošanas postenī nodomāja Artēmijs. Sulainis vairs neredz neko.

Lejā, miecētavas laukumā, acumirklī izcēlās haoss. Brēca un kliedza ādmiņi, ar ūjināšanu kā svētku raķeti sveikdami ik nākamo krāsu strūklakas izvirdumu. Dažs atskārta, ka dārgās ādas tūliņ pārklāsies ar pavisam nepareizām krāsām, un ņēmās drudžaini vākt kopā preci un darbarīkus. Pēc dažām sekundēm sākās krāsu lietusgāze un ejas starp tvertnēm piesprūda pilnas ar izmisušiem ādmiņiem un pārbiedētiem tūristiem.

Mazais Artēmijs stāvēja stings kā akmens un, par krāsvielu šļakstiem nelikdamies ne zinis, cieši vērās uz Deimonu Kronski un lemuru, ko tas turēja rokā.

Skaties uz dzīvnieku. Viņiem vajadzīgs tas dzīvnieks.

Kronskis iespiedzās pēc katra sprādziena, balansējot uz vienas kājas kā sabijies baletdejotājs.

Kolosāli, nodomāja Artēmijs un iefilmēja tālrunī dažas sekundes. Tūlīt nāks kaut kas vēl, par to nebija šaubu.

Un viņam izrādījās taisnība. Radās iespaids, ka Kronskim pamats uzsprāgst zem kājām. Gaisā uzšāvās dubļu sēne, zemes jūklī kaut kas nokustēja, un no lemura vairs nebija ne vēsts.

Doktors Kronskis stāvēja, rokā sažņaudzis tādu kā gļotu piku, blāvi spīdošu vakara puskrēslā.

Nolija pēdējās krāsu paliekas, un haoss lēnām pierima. Ādmiņi izbrīnā grozīja galvas, tad ņēmās lādēties par tādu neražu. Visa dienas peļņa pagalam.

Kad putekļi nosēdās, Kronskis iespiedzās un spiedza vairākas sekundes uz vienas nots — kā operdziedonis.

Artēmijs dzēlīgi pasmīnēja. — Visam jābūt galā, kad dziedājusi resnā dāma, tātad nu laikam viss.

Padzirdis Artēmija piezīmi, doktors atjēdzās. Savaldījies viņš no* stājās uz abām kājām un dziļi vilka elpu, līdz vaigos izbalēja sarkanie pleķi. Tikai, sadomājis notraukt no plaukstas ķēpas kunkuli, viņš atjēdzās, ka lemura rokā vairs nav.

Nespēdams noticēt savām acīm, Kronskis manīja pirkstus iestingstam tādā kā cietā, spīdošā cimdā.

—   Artēmij, ko tu esi sastrādājis?

Ak tā, Artēmijs konstatēja. Piepeši proti izrunāt manu vārdu.

—   Es, Deimon, neesmu darījis neko. Lemuru es jums atdevu, jūs viņu izlaidāt no rokām. Tās ir viscaur jūsu problēmas.

Kronskis pārskaitās līdz nemaņai. Norāvis brilles, viņš zibināja apsarkušās acis. — Tu, Paul, mani esi apvedis ap stūri. Nezinu — kā, bet te noteikti ir tavs pirksts. Es nevaru sākt mērdnieku konferenci bez iespaidīgas atklāšanas! Tam lemura nāvessodam pienācās stiprināt manu uzrunu.

Iepīkstējās Artēmija tālrunis, un viņš iemeta aci ekrānā. Divi vārdi no Sulaiņa.

Uzdevums izpildīts.

Iebāzis tālruni kabatā, Artēmijs plati uzsmaidīja Kronskim.

—   Vajag iespaidīgu atklāšanu? Varbūt varēšu līdzēt. Dabiski, par saprātīgu cenu.

Artēmijs vecākais sēdēja hameleonkapsulā un vēroja vētrainos notikumus tur, lejā. Viss ritēja tieši pēc plāna —ja neskaita krāsvielu tvertnes, kas, taisnību sakot, pārspēja visas cerības.

Sulainim redzeslauks pilnībā bloķēts, viņš sprieda. Un tad pēkšņi sastinga. Bet protams! Es Sulaini logā nemaz nebūtu licis. Es tur būtu novietojis mānekli, jo tā ir viena no piecām pašsaprotamām vietām, kur tupēt snaiperim. Īstenībā es mānekļus būtu novietojis visās piecās vietās un Sulainim licis paslēpties kaut kur lejā, laukumā, un būt cīņas gatavībā, ja gadījumā atkal uzrodas tie apnicīgie lemurzagli, un tā noteikti būs, jo izskatās, ka viņiem zināms katrs mans solis. Es, Artēmijs Fauls, esmu apvests ap stūri, un to esmu izdarījis es pats!

Piepeši prātu paralizēja šausmīga doma.

—    Hollij! — viņš iekliedza pie īkšķa pielīmētajā mikrofoniņā. — Atlikt! Atlikt!

—    Ko… — atskanēja čērkstoša atbilde. — Troksnis… laikam… bojāts.

Tad pāris sekundes krakšķoņas, kaut kas spalgi nosprakšķēja un iestājās klusums.

Par vēlu. Artēmijam atlika vien piespiest seju pie ekrāna un bezpalīdzīgi noskatīties, kā viens ādminis norauj no pleciem apsegu un izslējās augumā krietni lielāks nekā iepriekš. Skaidrs, ka tas bija Sulainis, un rokā viņam bija portatīvs inf rasarkanais skeneris.

Sulaini! Draudziņ, nedari tā. Es zinu, ka manas mahinācijas tev nekad nav gājušas pie sirds.

Paspēris trīs ātrus soļus, miesassargs jau bija pie tvertnes, kur slēpās Hollija, un uzmeta viņai virsū apsegu. Elfu kapteine cīnījās pretim un spirinājās, bet izrauties no Sulaiņa dzelžainajām skavām nebija ne mazāko izredžu. Pēc desmit sekundēm Hollija bija cieši ievīstīta apsegā un pārmesta miesassargam pār plecu. Vēl pēc piecām sekundēm Sulainis jau bija laukā pa vārtiem un iejucis vecpilsētas drūzmā.

Viss norisinājās tik strauji, ka Artēmijs nepaguva ne muti atplest. Vēl tikko viņš bija noteicējs, pilns pašapmierinātības, ko sniedz apziņa, ka te, lai kur tas būtu, esi pats gudrākais. Un jau nākamajā mirklī — te nu viņš bija: satriekts, atdevis dāmu par torni un attapies, ka pretinieks ir tieši tikpat gudrs, tikai divkārt nežēlīgāks.

Pierē kāpa izmisuma bālums, durstīdams kā adatām.

Viņi sagūstījuši Holliju. Mērdnieki viņu tiesās par atlaušanos elpot cilvēkiem paredzēto gaisu.

Prātā iešāvās doma. Katram apsūdzētajam ir tiesības uz labu advokātu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA ARDIEVAS UZ MŪŽU

"CILVĒKU MĀJA MĒRDNIEKU KOMPLEKSS FESA

rtēmijs jaunākais piekrita doties līdzi doktoram Kronskim uz viņa iežogoto valstību turpat līdzās vecpilsētai. Kronska lendrovers bija daudz greznāks par Artēmija īrēto modeli, te bija gan jaudīgs kondicionētājs, gan ūdens dzesētājs, gan sēdekļi, kas pārvilkti ar baltā tīģera kažokam līdzīgu ādu.

Pārvilcis pirkstu pār sēdekļa apvalku, Artēmijs bez īpaša izbrīna konstatēja, ka āda ir īsta.

— Glīti sēdekli, — viņš dzedri bilda.

Kronskis neatbildēja. Palicis bez lemura, viņš bija visai nerunīgs, tikai murmināja zem deguna, sodīdamies par pasaulē valdošo netaisnību. Doktors pat nesatraucās par krāsām nošķiesto uzvalku, kas tagad vienlīdz notraipīja arī dārgo sēdekļa apvalku.

Ceļš prasīja labi ja piecas minūtes, tomēr Artēmijs jutās priecīgs, ka izbrīvējies brīdis, lai apdomātos. Kad lendrovers iebrauca pa teritorijas apsargātajiem vārtiem, plānā visi robi jau bija aizpildīti, un atlikušās divas minūtes viņš veltīja domām par kārtējo mīlas romānu, kādus reizumis izdeva ar pseidonīmu "Violeta Blū".

Apsargs, kas miesasbūves ziņā varēja mēroties ar Sulaini, novēcināja roku uz četrus metrus augstā mūrī ierīkotu arku. Braukdams tai cauri, Artēmijs turēja acis vaļā, fiksējot gan bruņotu sardzi, kas patrulēja četros teritorijas hektāros, gan ģeneratora būdu, gan personālam atvēlētās telpas.

Zināšanas ir spēks.

Viesu namiņi bija būvēti Kalifornijas piekrastes kotedžu stilā — ar plakaniem jumtiem, stikla sienām; visas spiedās ap mākslīgu pludmali, apgādātu ar viļņu mašīnu un pludmales patruļu. Nometnes vidū slējās liels konferenču centrs ar sastatnēm apjoztu torni uz jumta. Uz sastatnēm patlaban rosījās divi vīri, jau beigdami spodrināt torņa smailē,uzspraustu misiņa kalumu. Tas gan pa lielākai daļai bija ievīstīta audeklā, tomēr pietika ar to, kas redzams, lai Artēmijs saprastu, kas tur atveidots. Cilvēka roka ar dūrē sažņaugtu zemeslodi. Mērdnieku simbols.

Kronska šoferis apturēja lendroveru pie greznākās kotedžas, un doktors devās iekšā mēms kā kaps. Pametis ar roku uz ādas dīvāna pusi, viņš nozuda guļamistabā.

Artēmijs cerēja uz dušu un iespēju pārģērbties, taču Kronskis, pēc visa spriežot, bija par daudz satriekts, lai aizdomātos līdz tādai laipnībai, tāpēc vajadzēja vien atraut vaļā sviedros sakaltušā krekla apkaklīti un gaidīt mājastēvu atgriežamies.

Kronska viesistaba bija baismīga vieta. Vienu sienu visgarām klāja iznīcināšanas sertifikāti ar nelaimīgo dzīvnieku fotoattēliem un datumiem, kuros mērdniekiem izdevies noslepkavot pašu pēdējo sugas pārstāvi.

Artēmijs noskatīja fotoattēlus. Tur bija japāņu jūraslauva un Janczi upes delfīns. Guamas lidojošā lapsa un Bali tīģeris.

Visi neatgriezeniski pagalam.

Ja gribēsi redzēt šos dzīvniekus, atliks vienīgi izgudrot, kā pārsniedzams gaismas ātrums, tad varēs nokļūt pagātnē.

Istabā netrūka vēl citu šausmu, un visas bija izglītojošos nolūkos apgādātas ar paskaidrojošiem uzrakstiem. Dīvāns — pārvilkts ar Folklendu salu vilku ādām. Stāvlampas kāja — no melnā degunradža galvaskausa.

Artēmijs pūlējās nezaudēt savaldīšanos.

Jātiek projām no šejienes, cik drīz vien iespējams.

Bet tad ierunājās vāra sirdsapziņas balss —ja aiziesi, šī vieta nepārstās eksistēt, un tagad, kad pārdosi Kronskim to dīvaino radījumu, tā kļūs vēl jo populārāka.

Artēmijs par varītēm iedomājās tēvu.

Lai ko tas maksā. Lai kas man jādara.

Nomazgājies un ietērpies plandošā kaftānā, istabā ienāca Kronskis apsarkušām acīm, it kā būtu raudājis.

—   Sēdies, Ahhhtēmij, — viņš aicināja, novēcinājis uz dīvāna pusi ar ādu apvilktu mušu sitamo.

Artēmijs noskatīja dīvānu. — Nē. Es laikam pastāvēšu.

Kronskis atslīga biroja krēslā. — Nūja, skaidrs. Dīvāns pieaugušajiem. Kurš gan tevi uztvers nopietni, ja kājas nesniedzas līdz grīdai!

Ar strupajiem īkšķiem izberzis acis, doktors uzlika savas firmas brilles.

—   Tev, Ahhhtēmij, nav ne jausmas, kam esmu gājis cauri. Uzskatu dēļ trenkts no vienas valsts uz atkal nākamo kā viens prasts noziedznieks. Un tagad, kad beidzot esmu atradis vietu, ko varu saukt par mājām, kad beidzot esmu pierunājis komiteju te sapulcēties, izrādās, ka apsūdzētā dzīvnieka man nav. Tas lemurs bija visas konferences nagla.

Kronskis runāja savaldīgi — izklausījās atguvies pēc miecētavā piedzīvotā nervu sabrukuma.

—   Mērdnieku komitejas locekļi, Ahhhtēmij, ir ļoti ietekmīgi cilvēki. Viņi raduši pie ērtībām un visa gatava. Marokā ko tādu grūti atrast. Lai atvilinātu viņus šurp, man vajadzēja izbūvēt šo kompleksu un apsolīt grandiozu atklāšanu. Un tagad vienīgais, ko varu parādīt, ir spīdoša roka.

Kronskis novēcināja roku, tagad jau gandrīz bez gļotām, taču tā patiešām blāvi spīdēja.

—    Vēl viss nav zaudēts, doktor, — Artēmijs mierinoši bilda. — Varu jums pagādāt ko tādu, kas jūsu biedrībā iepūtīs jaunu dzīvību un izskandinās tās vārdu visā pasaulē.

Kronskis neticīgi saviebās, tomēr, paliecies uz priekšu, paslēja pretim rokas.

Seja saka — nē, Artēmijs konstatēja. Bet ķermeņa valoda liecina

—   Kas tev, Ahhhtēmij, pārdodams?

Tālrunī atvēris fotogalcriju, Artēmijs izraudzījās attēlu.

—    Šis te, — viņš sacīja un pastiepa tālruni Kronskim.

Doktors pētīja bildi, sejai vēršoties vēl jo skeptiskākai.

—   Kas tas ir? Fotomanipulācija?

—   Nē. īsts. Šis radījums ir īsts.

—    Liecies nu mierā, Ahhhtēmij. Te taču latekss un kaulu implanti. Tas ari viss.

Artēmijs pamāja. — Man grūti ko pārmest. Vienkārši samaksāsiet tikai tad, kad būsit pārliecinājies.

—Es jau samaksāju.

—   Par lemuru, — Artēmijs spēra pretim. — Šī ir vēl neatklāta suga. Iespējams, cilvēkiem bīstama. Tieši tāda taču ir mērdnieku misija. Iedomājieties, cik daudz komitejas locekļu pieprasīs ziedojumus jūsu baznīcai, kad atklāsiet šos draudus.

Kronskis pamāja. — Tādam desmitgadniekam argumentācija laba. Un cik man jāmaksā?

—   No jums pienākas pieci miljoni eiro. Bez kaulēšanās.

—   Skaidrā naudā?

—   Dimantos.

Kronskis uzmeta lūpu. — Nedošu nevienu pašu akmentiņu, iekams nepārliecināšos par preces kvalitāti.

—   Tur nav ko iebilst.

—   Tev, Faul, tas gan briesmīgi parocīgi. Kā tu zini, ka es tevi neapkrāpšu? Galu galā, man ir diezgan stipras aizdomas, ka miecēta* vas notikumus tu pats izprovocēji. Man mamma mācījusi, ka godīgi skaitās atlīdzināt nodarītus zaudējumus.

—   Mani jūs, Deimon, varat apkrāpt. Bet Sulaini gan ne. Jūs taču neesat nekāds muļķis.

Kronskis atzinīgi nostenējās. — Visu cieņu, puika. Tev viss izskaitļots. Un runā tu labi. — Viņš izklaidīgi pablenza uz savu spīdošo roku. — Vai tu neesi aizdomājies, Ahhhtēmij, — kā nākas, ka tāds puišelis kā tu nonācis aci pret aci ar tādu vecu krāpnieku kā es?

—   Nesaprotu jautājumu, — Artēmijs vaļsirdīgi atteica.

Kronskis sasita plaukstas un iesmējās. — Man prieks, Ahhhtēmij,— viņš teica, — ka pasaulē ir tāds puika kā tu. Sen neesmu tik lieliski pavadījis laiku. — Tad smiekli aprāvās, it kā pārcirsti ar giljotlnas asmeni. — Tā, kad varu to radījumu izpētīt?

—    Nekavējoties, — Artēmijs atsaucās.

—    Labi. Nu, sūti ziņu savam cilvēkam, lai šauj šurp. Teiksim, pusstunda ceļam, vēl minūtes desmit, līdz tiks cauri drošības kontrolei. Tiksimies lielajā ložā pēc stundas.

—   Es teicu — nekavējoties, — Artēmijs atkārtoja un uzsita knipi. Pašķīris aizkarus, uz priekšu panācās Sulainis ar kevlara mantu maisu padusē.

Izgrūdis aprautu spiedzienu, Kronskis neapmierināts novaikstljās.

—    Es tur neko nevaru līdzēt… Kopš tā koalas Klīvlendā. Tik nepatīkami…

Iegrāmato un noglabā, Artēmijs pats sev lika pie sirds. Koala Klīvlendā.

—    Lai nu paliek, — doktors turpināja. — Kā viņš tika te iekšā?

Sulainis paraustīja plecus. — Tapat kā jūs, doktor.

—    Ielavījies lendroverā, — Kronskis noclsās. — Gudri gan.

—    Ne gluži. Drīzāk nolaidība no jūsu puses, nevis gudrība no mūsējās.

—   To es iegaumēšu. Tatad prece ir tev līdzi?

Sulainim sakniebās lūpas, un Artēmijs skaidri noprata, ka šis darījums no miesassarga prasa pēdējās uzticības paliekas. Jau ar lemuru nebija nekas labs, bet būtne mantu maisā taču bija tāda kā cilvēks.

Nebildis ne vārda, miesassargs uzcēla maisu uz galda. Artēmijs ķērās pie rāvējslēdzēja, bet Sulainis viņu apturēja.

—    Viņa spēj hipnotizēt vai tamlīdzīgi. Reiz Laosā satiku puisi, kas mācēja iestāstīt visu ko, bet salīdzinājumā ar šo tas nav nekas. Viņa mēģināja, kad bijām laukā no miecētavas, un es gandrīz saskrējos ar kamieli, tāpēc aizlīmēju viņai muti. Tapat, kā zināms, viņa prot palikt neredzama. Kad atvēru maisu, viņas tur nebija. Tomēr domāju, ka spēki viņai iet mazumā. Var gadīties vēl kādi pārsteigumi — kas to zina, kādus trumpjus vēl glabā tais smailajās ausīs! Vai esat gatavs uzņemties tādu risku?

—  Jā, — Kronskis iesaucās gandrīz ar putām uz lūpām. — Visādā ziņā. Taisi to maisu vaļā.

Kronskis ieskatījās nesaderīgajās acis. Pārvilka roku pār nedabiski augsto pieri, paraustīja vienu ausi, tad aizstreipuļoja līdz biroja bāram un trīcošām rokām ielēja glāzē ūdeni.

—   Pieci miljoni pēc šodienas tirgus cenām, — viņš izdvesa. — Tu teici — piecus, un mēs salīgām. Uz augšu skrūvēt vairs nedrīkst.

Artēmijs pasmaidīja. Doktors āķi bija ierijis.

—    Pieci miljoni, — viņš piekrita. — Plus izdevumi.

Artēmijs vecākais brauca atpakaļ pie ģeoplāna ar saliekamu RUĶu motorolleru, kas izgudrēm bija būvēts līdzīgs cilvēku 20. gadsimta piecdesmito gadu lambretai. Līdzība gan bija tikai skata pēc, jo diez vai bija iespējams atrast lambretu, kas aprīkota ar kodolbaterijām, satelītnavigāciju gnomītā un pašiznīcināšanās pogām.

īfrānas ceļš ārpus Fesas vijās pa auglīgo Fesas upes baseinu, visapkārt zaļoja olīvkoku birzis un golfa laukumi.

Senatnīgais un mūsdienīgais. Sadzīvo.

Zvaigznes virs galvas šķita tuvākas un spožākas nekā mājās, Īrijā; tās spieda acīs kā stadiona starmeši, it kā Āfrika kosmosam būtu daudz tuvāk.

Es viņu pazaudēju. Esmu zaudējis Holliju.

Bet viņš zināja, ko iesākt. Plāns bija pa pusei jēdzīgs. Atlika sadabūt rokā kaut ko no elfu tehnoloģijas, lai var atmūķēt dažas durvis, un tad vēl viss varbūt nebūs pagalam. Jo bez Hollijas pagalam būs viss. Ne uz kādu nākotni neviens no viņiem nevarēja cerēt.

Golfa laukumu, kur Hollija bija nobēdzinājusi RUĶu ģcoplānu, vajadzēja meklēt vai veselu stundu. Par vietu, kur noslēpts lidaparāts, liecināja vien līdzenāks smilšu klājiens kādā ieplakā. Hollija bija ģcoplānu iegremdējusi dziļi sausajās smiltīs un atstājusi vairogu ieslēgtu. Atrast to varēja tikai ar motorollera navigācijas iekārtu palīdzību.

Salocījis braucamo par frisbija šķīvītim līdzīgu disku, viņš caur jumta lūku ierāpās kuģī.

Mulčs Rakums ar visu pilota krēslu dīki griezās riņķī apkārt.

—   Tas motorollers pieder man, zaņķerēn, — viņš aizrādīja. — Bija vagonetē, tātad to ņemšu es.

Artēmijs aizcirta lūku.— Kur lemurs? Kur Jē-jē?

Uz šo jautājumu Mulčs atbildēja ar pretjautājumu. — Un kur Hollija? Pazaudēji?

—    Jā, — Artēmijs sašļucis atteica. — Tas puika mani apveda ap stūri. Noprata, ka nāksim pakaļ lemuram. Un upurēja to, lai sagūstītu Holliju.

—    Atjautīgi, — Mulčs noteica. — Lai kā tur būtu, es nu iešu. AtāL.

—    Atā?^7?Tava tautiete iekļuvusi briesmās, un tu tā vienkārši grasies tīt makšķeres?

Mulčs paslēja pretim delnas. — Eu, nomierinies, zaņķerēn! RŪĶi man nav nekādi tautieši. Mums bija vienošanās: es tev pagādāju to kažokzvēriņu un par to dabūju vagoneti ar RŪĶu precītēm. Darbiņš padarīts, abas puses mierā.

Tobrīd pa tualetes durvīm galvu laukā pabāza Jē-jē.

—   Ko viņš tur dara?

Mulčs pasmīnēja. — Vari divreiz minēt.

—    Lemuri neprot izmantot augsti attīstītu santehniku.

—   Skaties pats. Es saku — pie visa, kas tur sastrādāts, vainīgs Jē-jē.

Mulčs uzsita knipi, un lemurs, uzskrējis pa viņa spalvaino roku,

apsēdās pundurim uz galvas.

—   Redzi? Viņš apzinās savu vainu. — Mulčs sarauca pieri. — Tu taču nedomā lopiņu iemainīt pret kapteini Kniepu, ko?

—    Nav jēgas, — atteica Artēmijs, pieslēgdamies RŪĶu centrālajai datubāzei. — Tikpat labi varētu piesolīt matadatu par Ekskaliburu.

Mulčs iekoda apakšlūpā. — Es zinu to stāstu par Ekskaliburu, tāpēc saprotu, ko tu gribi teikt. Matadata ir nekur liekams krāms, bet Ekskaliburs tik lielisks, un tā tālāk. Bet dažreiz matadata izrādās ārkārtīgi noderīga. Redzi, būtu tu teicis — "gumijas matadata"… Saproti manu mājienu?

Artēmijs nelikās ne zinis un neganti klabināja virtuālo tastatūru, kas nupat bija uzradusies acu priekšā. Par mērdniekiem vajadzēja izdibināt visu, cik iespējams, un Foals te bija sarūpējis apjomīgu informāciju.

Mulčs pakutināja Jē-jē pazodi. — Par spīti veselajam saprātam, kapteine Kniepa man itin labi iepatikusies. Varbūt es varētu arī parakties un viņu izpestīt.

Šis nu bija skaidrs un godājams piedāvājums, tāpēc Artēmijs izbrīvēja mirkli atbildei.

—   Nav iespējams. Kronskis jau vienreiz kritis tuneļuzbrukumam par upuri, otrreiz neiekritīs. Jebkurā gadījumā dienas karstumu nepārcietīsi. Pat pazemē nebūs droši. Zeme te tik izkaltusi, ka spraugas stiepjas vai piecpadsmit metru dziļumā. Viens pusdienlaika saules stariņš, un tu pārogļosies kā kurtuvē iesviests pergaments.

Mulčs saviebās. — Nu redzi, tāda aina tiešām nostrādā. Bet ko tad tu iesāksi?

Artēmijs lika elfu datoram izdrukāt ar leoparda ādas rakstu klātu karti, kam vidū laistījās sudrabaini violeta mērdnieku hologramma.

—   Šovakar iešu uz mērdnieku banketu, — viņš pavēstīja, ar rādītājpirkstu piesitot pie kartes. — Galu galā, esmu taču ielūgts. Man vajag tikai aizsegu un aptieciņu.

Mulčs noelsās. — Tas ir labais! Tu jau esi gandrīz tikpat viltīgs kā es.

Artēmijs no jauna pievērsās virtuālajai tastatūrai. Leģenda nebija uzburama vienā mirklī.

—   Tev nav ne jausmas, — viņš noteica.

Mērdnieku bankets bija degungalā, un Kronskim kutēja nervi. Viņš dancoja pa savu kotedžu, ietinies dvielī vien, un satraukti dungoja meldijas no "Jāzepa un raibā brīnumsapņu mēteļa". Kronskim bieži miegā rādījās, ka tāds brīnumsapņu mētelis pieder viņam, turklāt tas darināts no visu līdz iznīcībai novesto dzīvnieku ādām. Modās viņš vienmēr ar smaidu uz lūpām.

Viss būs nevainojami. Sis ir mana mūža lielais vakars. Paldies tev, mazais Ahhhtēmij.

No konferences bija atkarīgs ļoti daudz, un bankets parasti uzdeva toni visam, kas sekoja. Ja izdosies dabūt cauri kaut ko tik ievērojamu kā bankets, kas apvienots ar tiesas sēdi, mērdnieki to apspriedīs vēl dienām ilgi. Internets zumēs un viļņosies.

Un nevar iedomāties neko sensacionālāku par gluži jaunu, ar saprātu apveltītu sugu. Mērdnieki iekaros pasauli!

Un tieši laikā. Taisnību sakot, par mērdniekiem neviens vairs neinteresējās. Ziedotāju skaits kritās, un pirmoreiz kopš kustības pirmsākumiem konferencē vēl bija brīvas vietas. Vispirms gāja brīnišķīgi — tik daudz interesantu sugu, kuru pēdējie eksemplāri nomedījami un pienaglojami pie sienas. Bet nu valstis bija ņēmušās savus retos dzīvniekus aizsargāt —jo sevišķi lielos. Tagad vairs nebija ko domāt ar lidmašīnu aizbraukt uz Indiju, lai nošautu kādu tīģeri. Un Lejassahāras tautas briesmīgi sašuta, ja grupa labi bruņotu mērdnieku uzradās kādā viņu rezervātā un no neliela attāluma apšāva ziloņus. Nupat jau bija tik tālu, ka valdības ierēdņi atsacījās ņemt kukuļus. Atsacījās no kukuļiem.

Un mērdniekiem bija vēl cita problēma, lai gan Kronskis to nemūžam nebūtu atklāti atzinis. Mērdnieka apliecība jau gandrīz pašsaprotami nozīmēja, ka esi psihiski slims. Viņa paša sirsnīgais naids pret dzīvnieku valstību piesaistīja asinskārus plānprātiņus, kam nevajadzēja neko citu, kā ietriekt lodi stulbam lopam krūtīs. Viņi nespēja ielauzīties organizācijas filozofijā. Cilvēks ir valdnieks, un dzīvniekam jādzīvo tikai tādēļ, lai vairotu saimnieka labsajūtu. Nekur liekams dzīvnieks tērē tik dārgo gaisu un ir iznīdējams.

Bet šis jaunais radījums nozīmēja revolucionāru pārmaiņu. Kurš gan to negribēs redzēt? Fdmēs visu tiesas sēdi un nāvessoda izpildi, ierakstu nopludinās, un tad pasaule nāks pie Deimona Kronska.

Vel viens ziedojumu pilns gads, Kronskis domāja, tad došos pelnītā atpūtā un peldēšos savā bagātībā.

Pieci miljoni. Tas elfs, vai kas nu tas tāds, ir vērts desmitkārt vairāk. Simtkārt.

Minūti pašūpojies kondicionētāja gaisa plūsmā, Kronskis no garderobes izraudzījās uzvalku.

Purpursarkanu, viņš nosprieda. Šovakar būšu imperators.

Un, līdz ar to iedomājies vēl kaut ko, viņš no augšējā plaukta nocēla piestāvīgu Kaspijas tīģera ādas cepuri ar pušķi.

Imperators Fesā, viņš domās līksmi piebilda.

FAULU REAKTĪVĀ LIDMAŠĪNA, ĪO OOO AAīTRU VlR.3 CĪHRALTĀRA

Desmitgadīgais Artēmijs pūlējās atpūsties, atslīdzis lidmašīnas plīša krēslā, bet sprands kā bija, tā palika spriedzē savilkts.

Man vajag masāžu, viņš domāja. Vai kādu zāļu tēju.

Viņš pats gan labi apzinājās, kas ir spriedzes cēlonis.

Pārdevu to būtni… to indivīdu mērdniekiem.

Būdams tik neparasti gudrs, viņš lieliski prata sabūvēt pats sev attaisnojumu.

Draugi viņu izglābs. Pat mani gandrīz apmuļķoja — tad jau Kronski apvest ap"stūri viņiem nieks. Elfu meitene pašlaik jau noteikti ir ceļā uz mājām ar lemuru azotē.

Aizgainījis no prāta tik nedrošo argumentāciju, Artēmijs pievērsās Kronskim.

Šim cilvēkam tiešām derētu mācība.

Uz atlokāmā galdiņa klusu iedūcās titāna klēpjdators. Pamodinājis ekrānu, Artēmijs atvēra personisko interneta pārlūkprogrammu, ko bija sarakstījis kā skolas projektu. Pateicoties lidmašīnas kravas nodalījumā ierīkotai spēcīgai un nelegālai antenai, dators spēja uztvert radio, televīzijas un interneta signālus gandrīz jebkurā pasaules nostūrī.

Mērdniekiem līdzīgas organizācijas uztur un pazudina tikai to reputācija, viņš iedomājās. Es varētu jauki izklaidēties, sagraujot Kronska reputāciju ar līdzekļiem, ko piedāvā tīmeklis.

Vajadzēja tikai šo to papētīt un pāris populārākajos tīklos iefiltrēt mazu videofailiņu.

Pēc divdesmit minūtēm, kad Artēmijs juniors savam projektam jau bija gatavs likt punktu, pilota kabīnes durvīs, pieliecis galvu, parādījās Sulainis.

—   Esat izsalcis? — viņš apjautājās. — Ledusskapī ir mazliet humusa, un es pagatavoju kokteiļus —jogurts ar medu.

Artēmijs savu videoprojektu ievietoja pēdējā vietnē.

—   Nē, paldies, — viņš nobubināja. — Ēst negribas.

—  Tas tāpēc, ka jūs grauž vainas apziņa, — Sulainis tieši noskaldīja, vērdams vaļā ledusskapi. — Kā žurka vecu kaulu.

—    Paldies, Sulaini, par tādu līdzību, bet kas darīts — padarīts.

—   Vai vajadzēja Kronskim atstāt ieroci?

—    Lūdzams, pat es savu tehniku apgādāju ar pašiznīcināšanās programmām. Vai tu tiešām domā, ka tik attīstīta rase savu tehnoloģiju nenodrošina ar aizsardzību? Es nebrīnītos, ja dabūtu zināt, ka tā pistole jau šobrīd kūst Kronskim rokās. Vajadzēja to atstāt uzēdām.

—   Ta būtne gan diez vai kūst.

—    Sulaini, beidz! Es noslēdzu darījumu, un punkts.

Sulainis nosēdās iepretim. — Hmm.Tatad tagad pamatojaties uz kaut kādu kodeksu. Noziedznieka gods. Interesanti. Un ko tad brūvējat datorā?

Artēmijs paberzēja stīvo sprandu. — Lūdzams, Sulaini. Tas viss tēva labā. Tu taču zini, ka citādi nevar.

—   Viens jautājums, — Sulainis ieteicās, plēsdams nost plēvi no galda piederumu komplekta. — Vai jūsu tēvs gribētu, lai viņa dēļ notiek kas tāds?

Artēmijs cieta klusu, tikai sēdēja un berzēja sprandu.

Pēc piecām minūtēm Sulainis par desmitgadnieku iežēlojās. — Manuprāt, mēs varētu griezt lidmašīnu apkārt un tiem svešiniekiem drusku palīdzēt. Fesas lidosta nu ir vaļā, tā ka būsim tur klāt pēc pāris stundām.

Artēmijs sarauca pieri. Būtu jau pareizi, bet darba kārtībā nekas tāds nebija paredzēts. Atgriešanās Fesā tēvu neglābs.

Pārlocījis papīra šķīvi uz pusēm, Sulainis iesprostoja tur maltītes atliekas.

—   Artēmij, es gribētu lidmašīnu griezt apkārt, un man prātā tā arī darīt, ja vien neteiksit, ka nedrīkst. Tikai sakiet.

Artēmijs noskatījās, kā Sulainis aiziet uz pilota kabīni, bet klusēja.

MAROKA

"Cilvēku māja" zumēja kā bišu strops: no lidostas ieradās limuzīni, pilni mērdnieku, no kuriem katrs naidu pret dzīvniekiem uzskatāmi apliecināja ar tualeti, galvasrotām vai apaviem. Kronskis pamanīja dāmu, uzcirtušos kalnu āža ādas zābakos. Visticamāk — no Pirenejiem. Turpat bija vecais Džefrijs Kuncs-Meijers tvīda žaketē ar mugurdaļā iešūtu kvagas ādu. Un grāfiene Irina Kostoviča, kuras bālo rīkli no vakara dzestruma sargāja no I lonsju vilka kažokādas šūdināta šalle.

Kronskis smaidīdams visus sveica silti un vairumu saukdams vārdā. Ar katru gadu jaunpienācēju bija arvien mazāk, bet pēc šā vakara tiesas viss būs citādi. Viņš steidzās uz banketa vietu.

Konferenču zāli bija projektējusi Minhenes firma Schiller-Haus — īstenībā būve bija milzīgs gatavu paneļu komplekts, kas ieradās, sapakota konteineros; vācu speciālisti uzslēja visu gatavu nepilnās četrās nedēļās. Tiešām neticami. Celtne bija iespaidīga, no skata oficiālāka nekā kotedžas, un kā gan citādi — iekšā taču tika kārtotas nopietnas lietas. Elfu tiesāšana un sodīšana ar nāvi.

Kā pasakā, Kronskis iedomājās un ieķiķinājās.

Parādes durvis sargāja divi dūšīgi, smokingos ģērbušies Marokas džentlmeņi. Kronskis tika apsvēris domu par kombinezoniem ar bruņucepurēm, tomēr nosprieda, ka tas pārlieku atgādinātu Bonda filmas.

Es taču neesmu nekāds doktors Nē. Es esmu doktors Nē-Dzīvniekiem.

Aiztraucies apsargiem garām, Kronskis pa grezniem Marokas paklājiem izklātu gaiteni joza uz banketu zāli ar divtik augstiem trīskārša stikla griestiem. Zvaigznes mirdzēja tik tuvu, ka šķita — atliek vien pasniegties un rokā būs.

Interjerā senatnīgais gaumīgi sabalsojās ar moderno. Par bezgaumīgiem varbūt varēja uzlūkot tikai no gorillu ķepām darinātos pelnutraukus, kas greznojās uz ik galdiņa, un pie virtuves durvīm statīvā sarindotās ziloņu kājas, kas bija pārradītas šampanieša ledus spainīšos. Izspraucies pa divviru durvīm un tad cauri virtuvei, kas vizēja vienā spodrā tēraudā, Kronskis nonāca pie milzīgas saldējamās kameras.

Būtne tur sēdēja, vēl triju vīru apsargāta, pieķēdēta pie kompleksa mazbērnu novietnē sadabūta bērnu plastmasas krēsliņa. Seja viņai bija modra un pikta. Ierocis neaizsniedzams stāvēja uz tērauda ratiņiem.

Ja kādu varētu nošaut ar skatienu vien, Kronskis iedomājās, pistolīti paņemdams un pasvārstīdams delnā, es jau būtu vienos caurumos.

Notēmējis uz ķēdē iekārtu sasalušu šķiņķi, viņš nospieda sīko mēlīti. Atsitiena nekāda, nebija arī ne zibšņa, nekā, bet šķiņķis jau kūpēja — kaut vai tūliņ liekams galdā.

Piepacēlis violetās saulesbrilles, ko valkāja gan dienu, gan nakti, Kronskis pablenza, lai pārliecinātos, ka acis neviļ.

— Dieniņ manu, — viņš izbrīnā novilka. — Nu gan spēļmantiņa!

Viņš piecirta kāju pie tērauda grīdas tā, ka visa kamera nodimdēja.

—    Šoreiz te neviens neieraksies, — Kronskis pasludināja. — Te vairs neies kā miecētavā. Vai tu, būtne, runā angliski? Vai apjēdz, ko tev saku?

Būtne nicīgi novalbījās.

Es jau atbildētu, liecināja viņas izskats, tikai man mute aizlīmēta.

—    Un ne velti, — Kronskis atsaucās, it kā teikums būtu izskanējis balsī. — Par taviem hipnozes trikiem mums viss zināms. Un par neredzamību arī. — Viņš Hollijai kā mīlīgam zīdainim ieknieba vaigā. — Ada tev gandrīz kā cilvēkam. Kas tu esi? Elfs, ja?

Vēl viens nicīgs vaiksts.

Ja vaikstīšanās būtu sporta veids, viņa dabūtu zelta medaļu, doktors sprieda. Nu, sudrabu noteikti. 7.elts noteikti pienāktos manai bijušajai sievai, kas vaikstīšanās ziņā arī nav ar pliku roku ņemama.

Kronskis pievērsās apsargiem.

—   Vai viņa kustējusies? — viņš vaicāja.

Apsargi noliedzoši purināja galvu. Stulbs jautājums. Kā gan viņa varētu pakustēties?

—   Lai tā būtu. Labi. Viss norit pēc mana plāna. — Tagad Kronskis acis novalbīja pats. — Paklausieties tikai, ko es saku. Viss norit pēc mana plāna. Galīgi izklausās pēc doktora Nē. Iešu un sadabūšu sev kādas metāla rokas. Ko jūs par to sakāt, džentlmeņi?

—    Metāla rokas? — pārjautāja jaunākais apsargs, kas ar Kronska pļāpām vēl nebija apradis. Abi pārējie labi zināja, ka vairums Kronska jautājumu uzskatāmi par retoriskiem, jo sevišķi tie, kuros figurē atsauces uz Endrū Loidu Vēberu un Bondu.

Par jauniņo apsargu Kronskis nelikās ne zinis. Uz mirkli piespiedis pirkstu pie tuklajām lūpām, lai liktu manīt, ka tūliņ teiks ko svarīgu, viņš caur degunu ievilka ilgu, svelpjošu elpu.

—  Ta, džentlmeņi. Vai visi klausās? Neko svarīgāku par šo vakaru nevar pat iedomāties. No tā atkarīga visas organizācijas nākotne. Visam jānorit perfekti. No gūsteknes nenolaidiet ne acu, neaiztieciet važas, mute lai paliek aizlīmēta. Nelaidiet klāt nevienu līdz brīdim, kad sākas tiesas sēde. Par tiesībām atklāt šo grandiozo noslēpumu esmu samaksājis piecus miljonus dimantos, tāpēc viņai klāt laist drīkst tikai mani pašu. Skaidrs?

Šis nebija retorisks jautājums, kaut gan jauniņais to apjēdza tikai pēc laba brīža.

—   Tieši tā. Skaidrs, — viņš izspēra kādu mirkli pēc abiem pārējiem.

—  Ja kaut kas noies greizi, jūsu pēdējais darbs šovakar būs dalība apbedīšanas ceremonijā. — Kronskis pamirkšķināja jaunajam apsargam. — Tu droši vien zini teicienu — tie pēdējie būs tie pirmie.

Banketa zālē gaisotne bija nedaudz samocīta, bet tad parādījās cienasts. Ēdiena ziņā mērdnieki bija ļoti izvēlīgi. Dažs dzīvniekus ienīda tik spīvi, ka bija kļuvis par veģetārieti, un tas ēdienkarti zināmā mērā ierobežoja. Taču šogad Kronskim no kāda Edinburgas veģetārā restorāna bija izdevies atmānīt pavāru, kurš ar cukīni mācēja pastrādāt tādus brīnumus, kas pašu rūdītāko gaļēdāju pataisīja zaļu no skaudības.

Vispirms tika pasniegta maiga, piparota tomātu zupa bruņrupuču mazuļu čaulās. Tad — mīklā ceptu dārzāju veltnītis, apslacīts grieķu jogurtā un servēts mērkaķa galvaskausā. Viss gaužām garšīgs, un nu viesi jau veldzējās pie vīna glāzes.

Kronskim nervi kuņģi bija sarāvuši tiktāl, ka viņš nespēja ieēst ne kumosu, un tas bija rets gadījums. Tik pacilāts viņš atminējās bijis pirms daudziem gadiem, pašā pirmajā banketā Ostinā.

Stāvu uz diženības sliekšņa. Necik ilgi, mans vārds tiks minēts blakus tam Bobijam Džo Hagardam un Džo Bobijam Sagardam. Lielajiem mērdnieku evaņģēlistiem. Deimons Kronskis — cilvēks, kurš izglābis pasauli.

Lieliskāku par visiem, kādi bijuši, šo banketu varēja padarīt divējādi.

Uzkodas un tiesa.

Uzkodas būtu gājušas pie sirds ikvienam — lai viņš gaļēdājs vai veģetārietis. Pat ja veģetārietis neko tādu nespēja ieēst, varēja vismaz apbrīnot izmaņu, ar kādu ēdiens sagatavots.

Kronskis saskaņā ar tradīciju ieskandināja nelielu gongu, pirms devās uz savu vietu, lai, piecēlies kājās, pieteiktu nākamo ēdienu.

—   Dāmas un kungi! — viņš iesāka runu. — Ļaujiet man jums atsaukt prātā mērdnieku vēsturi. 1889. gada jūlijā profesors D. S.

Džordans devās ekspedīcijā uz Kolorado Divezeriem un savus atklājumus pauda 1891. gada "Savienoto Valstu zivju rūpniecības komitejas biļetenā". Viņš bija atklājis, pašaprāt, nevienam nezināmu zivju sugu, "dzeltenspuru burlaku". Šajā ziņojumā Džordans zivi aprakstījis kā olīvkrāsas sudrabainu, ar vēderspurām, dabā zcltaindzeltenām, un abpus rīklei tumšsarkanām krūšu spurām — tāpēc "burlaks". Vēl 1903. gadā dzeltenspuru burlaks Divezeros manīts. Kad Divezeros iemājota varavīksnes forele, dzeltenspure iznīkusi. Pārējās foreles ar varavīkšņaino krustojās, bet dzeltenspure drīz vien pazuda un nu ir pilnīgi izmirusi.

Neviens nenobirdināja ne asaru. Īstenībā, kad izskanēja vārds "izmirusi", zālē atskanēja šķidri aplausi.

Kronskis pacēla roku. — Nē, nē. Te nav par ko priecāties. Stāsta, ka dzeltenspure bijusi ļoti garšīga — ar izteikti saldu gaļu. Žēl, ka mums nav lemts to nobaudīt. — Viņš ieturēja dramatisku pauzi. — Bet varbūt….

Telpas dziļumā sāņus aizslīdēja viltus siena, atklājot sarkana samta priekškaru. Kronskis no žaketes kabatas ceremoniāli izvilka tālvadības pulti un piespieda taustiņu — priekškars, klusu zumēdams, aizšļūca sāņus, atklājot skatam milzīgu, ratiņos iekrautu blāķi, kas līdzinājās miniatūram aisbergam. Tas vizuļoja kā sudrabs un kūpēja.

Viesi ieintriģēti saslējās.

—   Un ja nu Divezeri pirms simt gadiem reiz sasaluši līdz dibenam?

Zālē sacēlās čala. Nē.

Nē taču.

Nevar būt.

—  Ja nu ezera ledus gabals iekļuvis šļūdonī, aiznests līdz nevienam nezināmai aizai un tur stāvējis neizkusis temperatūrā, kas tuva nullei?

Tas nozīmētu…

Tajā Iedus gabalā…

—   Un ja nu šis ledus gabals pirms nieka sešām nedēļām uzpeldējis mana labā drauga Tomija Kirkenhazarda zemes robežās? Viņš ir viens no mūsu krietnākajiem biedriem.

Tomijs piecēlās, lai paklanītos uz visām pusēm, un novēcināja no Teksasas vilka ādas šūdināto kovbojcepuri. Zobi smaidā zibēja, taču acis uz Kronska pusi raidīja zibeņus. Visiem tūliņ bija skaidrs, ka abi ir naidā.

—   Tatad — lai cik tas briesmīgi dārgi un sarežģīti, ledus gabalu spējām atgādāt šurp. Un tur iesprostots vesels dzeltenspuru burlaku bars! —r Kronskis kārtīgi ievilka elpu, lai visiem būtu laiks šo ziņu sagremot. — Tad nu mēs, dārgie draugi, būsim pirmie, kas pēdējo simt gadu laikā nobaudīs dzeltenspures!

Siekalas sāka tecēt pat vienam otram veģetārietim.

—    Skatieties, mērdnieki! Skatieties un brīnieties!

Kronskis uzsita knipi, un vairāk nekā desmit pavārzēnu iestūma smagos ratiņus banketa zāles pašā vidū, nastu uzveldami uz tērauda grila.Tad viņi norāva virsvalkus un atklājās ieģērbušies mērkaķu maskās.

Varbūt ar mērkaķu drānām pāršauts pār strīpu? Kronskis iedomājās. Varbūt tas tomēr par daudz Brodvejas stilā?

Bet, pārlaidis skatu zālei, viņš pārliecinājās, ka visi joprojām kā apburti.

Pavārzēni īstenībā bija trenēti akrobāti, savervēti Cirque de Soleil panākumiem bagātajā tūrē pa Ziemeļameriku. Viņi tikai priecājās, uz pāris dienām tikuši vaļā no stingrā režīma, lai privātā kārtā piehalturētu pie mērdniekiem.

Mērkaķēni bruka virsū milzīgajam ledus klucim, ieāķējoties virvēs, liekot lietā radzes un ķekšus, motorzāģus, uguns zobenus un liesmu metējus, kas uzradās it kā no zila gaisa.

Ticības apliecība bija fascinējoša: ledus šķīda uz visām pusēm, šķembām līstot pār viesu galvām, un no rūkoņas un dārdoņas vai ausis plīsa pušu.

Necik ilgi, zilganajā ledus bluķī parādījās dzeltenspuru bars. Visas acīm plati vaļā, iesalušas vienā acumirklī, nepaspējušas ne asti pakustināt.

Cik lieliska nāve, nodomāja Kronskis. Pavisam pēkšņa. Brīnišķīgi.

Mērkaķēni sāka no ledus bluķa izcirst zivju klučus, un katrs tika pasniegts pavāram: tic rindojās, nupat iznākuši no virtuves ar ratiņiem, aprīkotiem ar gāzes plītiņām. Ik klucis tika ieslidināts caurdurī, lai aiztek liekais ūdens, tad meistari zivi prasmīgi izķidāja un atdalīja fileju, ko izcepa olīveļļā līdz ar paprāvos gabalos sagrieztiem dārzeņiem un saspiestu ķiploka daiviņu.

Veģetārieši varēja dabūt šampinjonu risoto, lai gan Kronskis paredzēja, ka tīkotāju nebūs daudz. Tie, kas neēda gaļu, zivi noteikti gribēja kaut vai pagaršot.

Maltīte bija izdevusies lieliska, un zālē čala sacēlās arvien līksmāka.

Par spīti nervu drudzim, Kronskis nomocīja pusi filejas.

Garšīga. Izcila.

Viņi iedomājas, ka tā bija vakara nagla. Par īsto vēl pat nenojauš.

Pēc kafijas, kad mērdnieki jau jostas laida vaļīgākas un sāka kūpināt cigārus, Kronskis lika savam personālam iekārtot tiesas zāli.

Reakcija bija tik zibenīga un profesionāla, ka pirmās formulas apkalpes brigādes varētu vien skaudībā noelsties, un kā gan citādi, ja visi bija sisti un mērcēti jau trīs mēnešus! Vārda tiešā nozīmē. Strādnieki sabruka virsū restēm, zem kurām peļķē vilnīja izkusušais ledus, ar vēderu uz augšu tur peldēja dažas izglābušās dzeltenspures. Šo līmeni pārseguši, viņi skatam atklāja otru, ar bedri, pārklātu apsvilušām tērauda restēm.

Zāles vidū iebrauca divi paaugstinājumi un apsūdzēto sols — turpat, kur nupat stāvēja ratiņi ar ledus blāķi. Platformu augšpuse grozījās, tā bija aprīkota ar datoriem, savukārt uz apsūdzēto sola jau bija novietots būris. Kas tur iekšā, nebija redzams, jo būris bija pārklāts ar leoparda ādu.

Zāle pieklusa lielā atklājuma gaidās. Šo brīdi bija gaidījuši visi miljonāri un miljardieri, par varas mākti maksājot par pāris mirkļiem augstākās varas apziņas: savos pirkstos turot veselu sugu dzīvības stīdziņas. Lai pārējie, kas mīt uz šās planētas, saprot, kurš te ir noteicējs. Viesi nemanīja vairāk nekā desmit snaiperus, paslepšus izvietotus otrā stāva terasē — ja nu apsūdzētā sēdes laikā piepeši nāk klajā ar vēl kādām burvju spējām. Ielaušanās no apakšas bija mazticama, jo konferenču zāle bija būvēta uz tērauda režģu un betona pamatiem.

Kronskis izbaudīja mirkli — lēnām piecēlās no krēsla un laiskā gaitā devās uz prasības cēlāja sēdekli.

Pastaipījis pirkstus, lai vairotu spriedzi, viņš sāka uzrunu.

—   Ik gadu tiesājam reti sastopamu dzīvnieku.

Publikā atskanēja "ū-ū", un Kronskis vēlīgi atvēcinājās.

—   Tiesājam pēc visiem likumiem, mēs ceļam prasību un kādam nojums, krietnie ļaudis, jābūt par aizstāvi. Doma pavisam vienkārša. Ja varat pilnīgi objektīvos zvērinātos pārliecināt…

Jo skaļāka ūjināšana.

—; …ka būrī iesprostotais radījums cilvēku dzīvi uz šās planētas ietekmē pozitīvi, mēs to atbrīvosim. Ticat vai ne, vienreiz tā noticis — 1983. gadā. Neilgi, pirms pieslēdzos es, bet varu galvot, ka tā arī notika. Ja aizstāvība netop pārliecināta par dzīvnieka lietderību, nospiedīšu šo podziņu. — Un Kronska pietūkušie pirksti pavirpinājās virs lielas, sarkanas pogas uz tālvadības pults. — Tad dzīvnieks no būra iekrīt bedrē, pa ceļam aizskarot lāzerstarus, kas iedarbina gāzes kurtuvi. Voilā: acumirklīga kremācija.

Kronskis pamāja puisim, kas ar tērauda āķi piepacēla restes. Kronskis no augļu paplātes paķēra melones gabalu un iesvieda bedrē. Atskanēja pīkstiens, no bedres malās ierīkotajām ligzdām izšāvās zili baltas liesmu strēles. Melones šķēle pārvērtās melnos kvēpos.

Priekšnesums tika sveikts ar atzinīgu aplausu vētru, bet Kronska ārišķība ne visiem bija pa prātam.

Džefrijs Kuncs-Meijers piegrūda pie mutes taurītē saliktas plaukstas. — Liecies nu mierā, Deimon! Kas mums te ir? Vēl viens mērkaķis? Mērkaķi jau kuro gadu!

Parasti šādi starpsaucieni Kronskim krita uz nerviem, bet šovakar bija citādi. Šovakar visām nievām, lai cik asprātīgām, bija lemts izgaist no ļaužu atmiņas, kolīdz kritīs priekškars.

—   Nē, Džefrij, kārtējā mērkaķa nebūs. Ja nu…

Džefrijs Kuncs-Meijers skaļi novaidējās: —Jau apnikuši tie tavi "ja nu…"! Ar tām zivīm jau atklausījāmies vai pusduci. Rādi tak to nolāpīto kustoni!

Kronskis palocījās. — Kā vēlaties.

Viņš nospieda tālvadības pults pogu, un no griestiem lejup, aizsegdams dibensienu, nolaidās plats ekrāns. Atlika nospiest vēl vienu pogu, un apsegs, kas klāja būtnes būri, šalkdams atšāvās vaļā.

Skatam atklājās Hollija, pieķēdēta pie mazbērnu krēsliņa, acis nikni šaudījās.

Vispirms visi apmulsa.

Maza meitene?

Bērns taču, un viss.

Vai Kronskis nojūdzies? Zināju, ka nemitīgi dungo pie sevis, bet kaut kas tāds!

Tad mērdnieku skatu piesaistīja ekrāns — ieraksts rādīja to, ko bija fiksējusi pie būra piestiprinātā kamera.

Ak, mūžs. Ausis. Paskaties uz tām ausīm.

Viņa nav cilvēks.

Kas tas ir? Kas tas tāds ir?

Piecēlās Tomijs Kirkenhazards. — Pieraugi, lai tā nav nekāda acu aizmālēšana, Deimon. Citādi tu man karāsies striķa galā.

—  Teikšu divas lietas, — klusu atsaucās Kronskis. — Pirmkārt, te viss ir pa īstam. Esmu atradis līdz šim nezināmu sugu — taisnību sakot, es domāju, ka runa ir par elfiem. Otrkārt, pat ja tā būtu kāda acu aizmālēšana, tu, Kirkenhazard, diez vai kādam galvu iemauktu cilpā. Mani vīri tevi sašķēlēs gabalos, iekams pagūsi novēcināt savu klauna cepuri un izkliegt "jīīī-hooo".

Dažkārt pat bija patīkami izrīkoties tā, lai publikai šermuļi nobirst pār muguru. Lai zina, kurš ir pie teikšanas.

—    Skepse, protams, ir pašsaprotama — vispār pat apsveicama. Lai jums mierīgs prāts, paaicināšu šurp kādu brīvprātīgo no publikas. Varbūt tu,Tomij? Kā ar muguru?

Izmalkojis pusglāzi viskija, lai nomierinātu nervus, Tomijs Kirkenhazards devās pie būra.

Labs priekšnesums, Tomij, sprieda Kronskis. Gandrīz nevar manīt, ka esam kašķi samēģinājuši iepriekš, lai man izrādās taisnība.

Kirkenhazards būrim piegāja klāt, cik tuvu vien spēdams, un tad lēnām pastiepa roku, lai iekniebtu Hollijai ausī.

—    Pie visiem svētajiem — īsta. Pa īstam. — Atkāpies viņš atplauka patiesā līksmē. — Mums ir elfs!

Uzvaroši vicinot roku un plakšķinot pats sev pa pēcpusi, Kirkenhazards lēkšoja pa Kronska platformu.

Līdz ar to negantākais kritiķis pārvilināts mūspusē. Pārējie nāks līdzi kā aitu bars. Tās gan ir derīgi lopiņi.

Kronskis klusībā jau pats sevi sveica ar uzvaru.

—    Ievērojot tradīciju, elfu tiesāsim, — Kronskis vēstīja pūlim. — Bet kur aizstāvība? Kuram nelaimēsies izvilkt melno lodi? Kurš tas būs?

Tāpat kā daudzām senlaiku savienībām, mērdniekiem bija savas tradīcijas, un viena bija tāda, ka apsūdzētajam pienācās aizstāvība, ko nodrošināja kāds no sapulces dalībniekiem. Ja neviens nepieteicās no brīva prāta, aizstāvis tika izraudzīts izlozē. Maisā, pilnā ar baltām lodītēm, viena bija melna. īsā salmiņa sfērisks ekvivalents.

—   Izloze ir lieka, — atskanēja kāda balss. — Es piesakos par aizstāvi.

Galvas pagriezās uz runātāja pusi. Tas bija kalsns jauneklis ar kazbārdiņu un caururbjošu acu skatu. Uz deguna viņam bija dūmakainas acenes, mugurā — gaišs linaudelda uzvalks.

Kronskis viņu bija ievērojis jau pirmīt, taču nespēja attapt, kā viņam vārdā, un tāpēc satraucās.

—    Un jūs būtu…? — viņš apvaicājās, vienlaikus pagriezdams klēpjdatoru tā, lai kamera pavērstos pret svešinieku.

Jauneklis pasmaidīja. —Ja mirkli uzgaidīsit, dators jums pačukstēs pareizo atbildi.

Nospiedis enter, Kronskis ekrānā ieraudzīja jaunekļa bildi un pēc piecām sekundēm varēja izlasīt organizācijas biedra lietu visos sīkumos.

Malahs Pastērs. Gados jaunsfranču-lru izcelsmes lopkautuvju impērijas mantinieks. Mērdnieku organizācijai ziedojis ievērības cienīgas summas. Konferencē pirmoreiz. Tāpat kā citi dalībnieki, Pastērs pirms pieteikuma akceptēšanas stingri pārbaudīts. Vērtīgs biedru rindu papildinājums.

Kronskis atplauka kā zieds.

—   Pastēra jaunkungs, ar prieku sveicam jūs Marokā. Bet sakiet man, kāpēc gribat aizstāvēt šo kustoni? Viņas liktenis jau būtībā ir skaidrs.

Jauneklis mundrā gaitā devās uz paaugstinājumu. — Man patīk pacīnīties. Ta var izvingrināt prātu.

—   Parazīta aizstāvību jūs uzskatāt par prāta vingrinājumu?

—Jo sevišķi parazīta aizstāvību! — atsaucās Pastērs, vāzdams vaļā savu klēpjdatoru. — Verdzisku, noderīgu dzīvnieku, tādu kā mājas govs, aizstāvēt ir viegli. Bet šo te? Te paredzama sīva cīņa.

—    Žēl, ka tik jaunam cilvēkam lemta sakāve, — Kronskis noteica, mākslotā līdzjūtībā atšāvis apakšlūpu.

Pastērs pabungoja pirkstus pret platformu. — No sākta gala esmu cienījis jūsu stilu, doktor Kronski.Jūsu mērdniecības ideālus. Gadiem esmu sekojis līdzi jūsu izaugsmei — taisnību sakot, kopš zēnības, kad dzīvoju Dublinā. Taču pēdējā laikā skatos, ka organizācija noklīdusi no ceļa, un es neesmu vienīgais, kas ir tādās domās.

Kronskis nošņirkstināja zobus. Se tev reize! Uzbrauciens viņam kā līderim.

—   Muti, Pastēr, pievaldiet. Nupat jau esat aizrunājies.

Pastērs pašķielēja uz grīdu, kur izkusušais ledus ūdens joprojām

pilēja bedrē. — Gribat teikt, ka man jābūt mēmam kā zivij. Vai jūs, doktor, mani nomaitāsit? Tādu puišeli. Diez vai tāpēc kāds jums sāks vairāk ticēt.

Taisnība, Kronskis dusmās sprieda. Nomaitāt viņu nevaru. Toties varu vinnēt prāvu.

Saņēmis visus spēkus, doktors savilka lūpas smaidā. — Cilvēku nomaitāšana nav manā dabā, — viņš teica. — Es vēršos tikai pret dzīvniekiem. Tādiem kā šis, kas būrī.

Nevajadzēja bāzēties te, Kronskis atskārta. Te ir galīga nomale. Privātām lidmašīnām nav kur piezemēties. Nākamgad piemeklēšu kādu vietu Eiropā. Tikšu galā ar šo kucēnu, tad tūliņ visiem paziņošu.

—   Lieku reizi atkārtošu noteikumus, — Kronskis turpināja, pie sevis domādams: "No psiholoģijas viedokļa, kolīdz es esmu tas, kas skaidro noteikumus, man uzreiz virsroka."

—   Nevajag, — Pastērs attrauca. — Esmu pārlasījis vairākus norakstus. Prasītājs nāk klajā ar apsūdzību, tad runā aizstāvis. Dažas minūtes dzīvīgām debatēm, tad biedri balso. Vienkārši. Vai, lūdzu, varam sākt, doktor? Diez vai kāds te grib velti šķiest laiku.

Gudri gan, jaunais cilvēk. Tu it kā nostājies žūrijas pusē. Es tos cilvēkus pazīstu — viņi zvēru nemūžam neattaisnos, lai cik viņš piemīlīgs.

—   Lai tā būtu. Sāksim. — Datora monitorā viņš atvēra dokumentu. Savu uzrunu.To Kronskis zināja no galvas, tomēr drošāk, kad vārdi turpat acu priekšā.

—   Ļaudis runā, ka mēs, mērdnieki, nīstot dzīvniekus, — Kronskis iesāka. — Taču šis nav tas gadījums. Nabaga dumjos lopiņus mēs nenīstam, drīzāk — mīlam cilvēkus. Mēs mīlam cilvēkus un darīsim visu, kas nepieciešams, lai mēs — kā rase — pastāvētu pēc iespējas ilgāk. Šās planētas resursi nav neizsmeļami, un es pirmām kārtām saku — tic uzkrājami mūsu pašu vajadzībām. Kādēļ cilvēkiem vajadzētu ciest badu, kamēr dumji lopi ieaug taukos? Kamdēļ cilvēkiem jāsalst, ja zvēri tikmēr sildās savos kažokos?

Malahs Pastērs tā kā nokremšļojās vai nosmējās. — Nu gan, doktor Kronski, šo pašu runu jau esmu lasījis vairākos variantos. Šķiet, ka ik mīļu gadu jūs nākat klajā ar vienu un to pašu vienkāršoto argumentāciju. Vai varam, lūdzu, koncentrēties uz būtni, kas mums tiesājama šovakar?

Publiku pārskrēja klusu smieklu vilnis, un Kronskim vajadzēja piepūlēties, lai savaldītos. Tātad būs jāpacīnās. Labi, lai tā būtu.

—   Ļoti smieklīgi, puika. Gribēju palīdzēt, lai tev vieglāk. Bet nu cimds ir mests.

—    Mums prieks to dzirdēt.

Mums? Mums? Pastērs jau uzvedās tā, it kā mērdnieki, pasi nenojaušot, no sākta gala būtu nostājušies viņa pusē!

Kronskis mobilizēja visu harismu līdz pēdējai pilītei, atsaucis prātā jaunības dienas — tās garās vasaras dienas, ko bija aizvadījis, vērodams savu tētuku, evaņģēlistu, uzkurinām teltī sanākušo pūli.

Viņš augstu pacēla rokas, izstiepdams pirkstus, līdz sasprindzinājumā notirkšķēja dzīslas.

—    Ne jau tāda ir mūsu misija, ak, ļaudis, — viņš nodārdināja.

—   Neesam mērojuši tik garu ceļu, lai mētātos sīkiem apvainojumiem. Lūk — mūsu misija! — Kronskis paslēja stīvu pirkstu pret Holliju.

—   Atsvabināt mūsu planētu no tamlīdzīgiem kustoņiem.

Iesāņus pašķielējis uz Pastēru, Kronskis redzēja, ka tas, zodu atspiedis plaukstās, rāda apmulsušu vaigu. Tipisks opozicionāra gājiens.

—   Mums te, draugi, ir pavisam jauna suga. Bīstama suga. Šis radījums prot kļūt neredzams, tas spēj hipnotizēt ar vārdiem. Tas bija bruņots.

Un, publikai noelšoties, Kronskis no kabatas izvilka Hollijas neitrīno pistoli.

—    Kurš grib pieredzēt dienas, kad kāds mums tādu daiktu bakstīs degunā? Vai gribam? Atbilde, manuprāt, noteikti ir — nē. Tālāk: necentīšos jums iestāstīt, ka šis ir savas sugas pēdējais pārstāvis. Esmu pārliecināts, ka tādu elfu jeb citplanētiešu vai kā nu viņus sauc mums visapkārt ir tūkstošiem. Bet vai tas nozīmē, ka tāpēc mums vajag pazemoties un šo mazo kustoni laist vaļā? Es saku — nē. Es saku — mums jādod skaidrs signāls. Sodīsim šo vienu, lai pārējie saprot, ka mums ir nopietni nodomi. Pasaules valstu valdības mūs šobrīd nicina, bet jau rit nāks un klauvēs pie mūsu durvīm, lūgdamas pēc padoma. — Laiks likt treknu punktu. — Mēs esam mērdnieki, un mūsu laiks ir pienācis!

Runa bija laba un sacēla veselu atkārtotu aplausu vētru, ko Pastērs pārcieta ar to pašu mulso izteiksmi sejā.

—   Vārds tev, puika.

Pastērs izslējās un nokremšķinājās…

…Artēmijs izslējās un nokremšķinājās. Neizturami niezēja zods, kur bija pielīmēta mākslīgā bārdiņa, taču viņš apvaldīja vēlmi to pakasīt. Godīgā cīņā viņš Kronska argumentus satriektu piecās sekundēs, bet ne jau te, kur nebija ne miņas nedz no godīgas cīņas, nedz saprāta balss. Šeit bija sapulcējušies asinskāri, izkurtējuši miljardieri, kas savu naudu tērēja nelegālām izpriecām. Slepkavība bija tikai kārtējais nopērkamais pakalpojums. Ar šo pūli vajadzēja apieties uzmanīgi. Spaidīt pareizās podziņas. Vispirms derēja apliecināt, ka esi viens no viņiem.

—    Kad biju mazs un mūsu ģimene ziemas pārlaida Dienvidāfrikā, vectēvs man mēdza stāstīt par laikiem, kad cilvēki zinājuši, kā pareizi apieties ar dzīvniekiem. Kad vajag, mēs viņus slaktējam, viņš man teica. Kad tas mums palīdz. Savulaik to pašu sludināja mērdnieki. Aizsargāta bija tikai tāda suga, no kuras pastāvēšanas cilvēkam atlēca kāds labums. Mēs nogalinām, kad tas mums nāk par labu. Ja dzīvnieks tikai šķērdē planētas resursus un nekādi nevairo ne mūsu veselību, ne drošību, ne labsajūtu, mēs to iznīdējam. Pavisam vienkārši. Šāda ideāla vārdā bija vērts cīnīties. Un nogalināt. Bet te… — Artēmijs norādīja uz bedri zem kājām un Holliju krātiņā. — Tas ir cirks. Spļāviens sejā mūsu senčiem, kas mērdnieku ideāliem veltījuši savu laiku un naudu.

Artčmijs ļoti pūlējās ar publiku iedibināt acu kontaktu — saskatīties ar pēc iespējas vairāk mērdniekiem. Katram veltot pailgu mirkli.

—    Mums ir iespēja no apsūdzētā radījuma mācīties. To esam parādā saviem priekšgājējiem — noskaidrot, vai tas nevar vairot mūsu labklājību. Ja tas patiešām ir elfs, kas gan zina, cik tam maģisku spēju. Un šīs spējas varētu būt arī jūsējās. Ja šo elfu nogalināsim, tā arī neuzzināsim, pie cik lielas bagātības nebūsim tikuši.

Artēmijs paklanījās. Galvenais bija pateikts. Ar to, protams, nevarēja cerēt grozīt asinskāro mērdnieku prātus, toties Kronska pašpārliecība varbūt arī bija nedaudz iedragāta.

Artēmija vārdu atbalss vēl nebija noklususi, kad doktors jau savicināja rokas.

—    Cik var klausīties vienu un to pašu? — viņš brīnījās. — Pastēra jaunkungs man pārmet, ka atkārtojos, bet pats piesauc to pašu nodeldēto argumentu, bez kura aizstāvība līdz šim nav iztikusi nevienā procesā. — Kronskis šausmās piesita pirkstu pie lūpām. — Vai, vai, šo kustonīti nenogalināsim, jo var gadīties, ka no tā atkarīga visa mūsu vara un pārticība. Atceros, reiz izgāzām milzu naudu par kaut kādu jūras gliemi, kas it kā varot līdzēt pret artrītu. Dabūjām tikai briesmīgi dārgas gļotas, neko vairāk. Mums te ir darīšana tikai ar pieņēmumiem.

—    Bet šis radījums ir apveltīts ar burvju spējām, — Artēmijs iebilda, uzsizdams ar dūri pa podestu. — Visi esam dzirdējuši, ka viņa spēj vērsties neredzama. Pat tagad mute aizlīmēta, lai viņa nevar mūs hipnotizēt. Iedomājieties vien, cik vareni mēs būtu, ja spētu atklāt šo spēju noslēpumu! Ja ne citādi, būsim daudz labāk sagatavojušies cīņai ar viņas tautiešiem.

Kronska lielākā problēma bija tāda, ka viņš pretinieka argumentācijai visnotaļ piekrita. Skaidrs, ka būtu prātīgi gūstekni pasaudzēt un izvilināt no viņas visus noslēpumus, bet atpakaļceļa vairs nebija. Tikpat labi viņš uzreiz varētu nolikt savas vadoņa pilnvaras.

—  Mēģinājām viņu pratināt. Strādāja mūsu labākie spēki, un viņa neizpauda itin neko.

—    Nav jau viegli runāt ar aizlīmētu muti, — Artēmijs īdzīgi izspēra.

Kronskis izslējās visā augumā un, lai izklausītos efektīgāk, pieklusināja balsi. — Cilvēku rase nostājusies aci pret aci ar savu nāvīgāko ienaidnieku, un tu gribi tam pielabināties. Kas tāds nav mērdnieku dabā. Ja pastāv draudi, mēs tos likvidējam. Tā bijis vienmēr.

Publikā uzreiz sacēlās piekrītošu saucienu vētra, asinskāres uzkurināšanas loģika allaž nostrādāja nevainojami. Dažs mērdnieks bļaudams pielēca kājās. Argumenti viņiem jau bija līdz kaklam, tagad gribējās pāriet no vārdiem pie darbiem.

Kronska vaigs laistījās uzvaras priekā.

Viņš domā, ka viss galā, Artēmijs nosprieda. Nabadziņš, un tad — tā bārda šausmīgi knieš.

Rāmi nogaidījis, līdz brēka aprimst, viņš panācās publikai tuvāk.

—   Cerēju, doktor, ka jums tas tiks aiztaupīts, — viņš teica. — Jo es jūs dziļi cienu.

Kronskis noplātīja muti. — Kas aiztaupīts, Pastēra jaunkungs?

—  Jūs zināt, par ko ir runa. Manuprāt, ar acu aizmālēšanu esat nodarbojies jau pietiekami ilgi.

Kronskis nesatraucās itin nemaz. Puika prāvu jau bija zaudējis, un pārējais bija uzskatāms par kaitinošām pļāpām. Bet varbūt ļaut, lai Pastērs pats sev izrok bedri?

—   Un kas tā par acu aizmālēšanu?

—   Droši zināt, ka gribat, lai turpinu?

Kronskis smaidā nozibināja zobus. — Dieniņ manu, bet protams!

—   Kā vēlaties, — Artēmijs atsaucās, iedams tuvāk apsūdzēto solam. — Šis radījums nav tas, ko sākotnēji bija paredzēts tiesāt. Vēl vakardien mums bija lemurs. Ne gluži mērkaķis, Kirkenhazarda kungs, bet uz to pusi. Es gan saku, ka lemurs mums bija, tomēr īstenībā mums tas bija gandrīz. Atdošanas brīdi pazuda. Tad — un tas ir svarīgi — tas pats puika, kas mums gandrīz pārdeva lemuru, pārdeva mums šo būtni un maksu saņēma no mērdnieku kases. Vai vēl kāds uzskata šo darījumu par nedaudz izšķērdīgu? Es —jā. Puika patur lemuru un mums pārdod šķietamu elfu.

Kronskis vairs nejutās tik brašs. Tas Pastērs bija neparasti labi informēts.

—    Šķietamu elfu?

—  Tieši tā. Šķietamu. Vienīgais pierādījums ir jūsu apgalvojums un, protams, vēl tas, ko saka Kirkenhazarda kungs, kas, pēc visa spriežot, ir jūsu ļaunākais ienaidnieks. Tāda krāpšanās neies cauri, ticiet man.

—   Izpēti to kustoni pats! — Kronskis izspļāva, Kirkenhazarda pieminēšanu izlicies nemanām. — Tādu argumentu viegli atspēkot.

—   Pateicos, doktor, — Artēmijs sacīja. — Domāju, tā arī darīšu.

Artēmijs tuvojās būrim. Šī plānā bija slidena vieta, jo nupat bija nepieciešama roku veiklība un koordinācija, un līdz šim tādi darbi ikreiz tika atstāti Sulaiņa ziņā.

Kabatu viegli izspīlēja pāris jaunādas plāksteru, izvilkti no Mulča aptieciņas. Apsargam Artēmijs iestāstīja, ka tie ir nikotīna plāksteri, tāpēc tos bija izdevies ienest līdzi. Plākstera līmi aktivizēja saskare ar ādu, un tie pielipa vajadzīgajā vietā, saplūstot ar ādu gan krāsas, gan tekstūras ziņā.

Artēmija pirksti slīdēja uz kabatas pusi, bet vēl nebija īstais brīdis plāksterim skarties klāt. Tas vienkārši pieliptu pie rokas viņam pašam. Ta vietā viņš iebāza otru roku kabatā, lai izvilktu Retdaunas parkā no bentlija bagāžnieka nočiepto mobilo tālruni.

—   Šis tālrunis man ir zelta vērtē, — viņš pavēstīja mērdniekiem. — Mazliet lielāks un smagāks par citiem, taču tikai tāpēc, ka esmu tur gadiem visu ko licis klāt. Tiešām apbrīnojama mantiņa. Varu pieslēgties televīzijas kanāliem, skatīties filmas, pārbaudīt, kas notiek ar manām akcijām, visu, ko parasti. Bet man ir arī rentgenstaru kamera un ekrāns. Vienu mirklīti, lūdzu. — Nospiedis dažus taustiņus, Artēmijs caur Bluetooth tālruni saslēdza ar klēpjdatoriem un tālāk — ar lielo ekrānu.

—   Nu re, — Artēmijs noteica, pašaudams tālrunim priekšā savu roku. Uz ekrāna, gaišākas miesas ieskauts, parādījās tumsnējs falangu, delnas un plaukstas pamatnes kaulu raksts. — Manas plaukstas kaulus jūs redzat visai skaidri. Projektors jums, doktor Kronski, ļoti labs. Apsveicu jūs!

Kronska smaids bija tikpat samākslots kā nupat dzirdētie apsveikuma vārdi.

—   Vai tev, Pastēr, ir kaut kas padomā, vai arī vienkārši esi iedomājies mums nodemonstrēt, cik esi gudrs?

—Jā, man ir gan kaut kas padomā, doktor. Es gribu teikt — nebūtu augstās pieres un smailo ausu, šī būtne pārsteidzoši līdzinātos mazai meitenei.

Kronskis nicīgi nosprauslājās. — Žēl gan, ka ausis un piere ir. Bet arī pret to droši vien ir kas iebilstams.

—   Tieši tā, — Artēmijs atteica un pavērsa tālruni pret Hollijas seju. Uz ekrānu viņš aizraidīja īsu videofailu, ko bija sarūpējis ģeoplānā. Ierakstā bija redzams Hollijas galvaskauss ar tumšiem, blīviem apveidiem pie deniņiem un ausīm.

—    Implanti! — Artēmijs skaļi izsaucās. — Nepārprotami — ķirurģiska iejaukšanās. Šis elfs ir izgudrēm uzmeistarots viltojums. Jūs mēģinājāt mūs piemuļķot, Kronski.

Kronska iebildes pagaisa pūļa klaigās. Mērdnieki trūkās kājās, sodīdamies par tik zemisku blēdīšanos.

—   Tu man meloji, Deimon! — tādās kā mokās auroja Tomijs Kirkenhazards. — Man!

—   Metiet viņu pašu bedrē! — brēca grāfiene Irina Kostoviča, saviebusies tikpat mežonīga kā Honsju vilks viņai uz pleca. — Nomērdēt tādu! To viņš pelnījis par to, ka atvilcis mūs šurp.

Kronskis savā podesta mikrofonā uzklikšķināja lielāku skaļumu. — Tīri jāsmejas. Ja apkrāpti esat jūs, esmu piekrāpts līdz ar jums. Nē! Es neparko neticēšu. Tas puika — Pastērs — melo. Mans elfs ir īsts. Tikai dodiet man iespēju to pierādīt.

—    Es, doktor, vēl neesmu beidzis, — Artēmijs nokliedzās, drosmīgi iedams būrim klāt. Katrā rokā viņš turēja pa jaunādas plāksterim, ko, izmantojot sajukumu, bija ieslēpis saujā. Miesu jau durstīja karstas adatiņas — līme aktivizējās. Rīkoties vajadzēja strauji, citādi iecere varēja beigties ar to, ka divi miesaskrāsas plāksteri pie rokām būs pielipuši pašam.

—   Manuprāt, ar tām ausīm kaut kas nav lāgā. Un jūsu draugs Kirkenhazarda kungs ar tām apgājies gaužām saudzīgi.

Vienu jaunādas plāksteri Artēmijs saritināja vaļīgā konusā, lipīgās malas saspiezdams kopā, otru roku tikmēr iebāzdams būrī un izlikdamies, ka sparīgi rausta Holliju aiz auss, lai gan īstenībā uz auss uzlīmēja otru plāksteri. Tas pilnībā noklāja auss galiņu un arī lielāko daļu gliemežnīcas.

—   Nāk nost, — viņš noelsās, picraudzīdams, lai roka aizsedz būra kamerai redzeslauku. — Rokā ir.

Pēc dažām sekundēm plāksteris bija izkaltis un viena Hollijas auss skatam pilnībā noslēpta. Artēmijs viņai ieskatījās acīs un pamirkšķināja.

Tas nozīmēja —piespēlē, gan es tevi izpestīšu.

Vismaz viņš cerēja, ka tiks saprasts šādi, nevis ka teicis, piemēram: kā būtu ar vēl vienu bučiņu pēc tam ?

Atpakaļ pie lietas.

—    Mākslīga! — Artēmijs izsaucās, augstu gaisā pacēlis miesaskrāsas ritulīti. — Noplīsa!

Hollija paklausīgi pagriezās pret tīmekļa kameru profilā. Smailās auss vairs nebija.

Mērdnieki pamatā reaģēja, paužot sašutumu.

Kronskis visus piekrāpis, vai arī — vēl ļaunāk — viņu apvedis ap stūri kaut kāds zeņķis.

Viltus ausi Artēmijs turēja tā, lai visi redz, cieši saķēris — kā žņaugdams indīgu čūsku.

—   Vai šis ir cilvēks, ko gribam redzēt kā savu vadoni? Vai doktors Kronskis šajā lietā apliecinājis, ka viņam ir kaut druska veselā saprāta?

"Ausi" viņš nosvieda uz grīdas. — Un mums jātic, ka šī būtne mūs visus varot hipnotizēt. Es drīzāk domāju, ka mute aizlīmēta, lai viņa nevar parunāt.

Ar spēju rāvienu viņš noplēsa plāksteri Hollijai no mutes. Viņa saviebās un nikni nozibināja acis uz Artēmija pusi, bet tad ātri vien izplūda asarās, nevainojami tēlodama cilvēku, kas kritis varmākām par upuri.

—   Es negribēju, — viņa šņukstēja.

—   Tieši ko? — Artēmijs skubināja.

—   Doktors Kronskis mani paņēma no bāreņu patversmes.

Artēmijs piepacēla uzaci. No bāreņu patversmes? Hollija icsvēlu-

sies pašdarbībā.

—   Teica —ja man būšot implanti, es varēšot dzīvot Amerikā. Pēc operācijas es pārdomāju, bet doktors mani nelaida projām.

—    No bāreņu patversmes, — Artēmijs novilka. — Nu, tas jau robežojas ar prātam neaptveramo.

Hollija nokāra galvu. — Viņš teica, ka mani nogalinās, ja es izpļāpāšos.

Artēmijs bija šausmās. — Teica, ka nogalinās. Un tāds cilvēks vada mūsu organizāciju. Tāds, kas medī ne vien dzīvniekus, bet arī cilvēkus. — Viņš paslēja apsūdzošu pirkstu pret apstulbušo Kronski. — Jūs, ser, esat vēl sliktāks par visiem tiem kustoņiem, ko mēs nicinām, un es pieprasu, lai atbrīvojat šo nabaga meiteni.

Ar Kronski bija cauri, un to viņš pats apzinājās. Tomēr ar visu ķezu šis tas vēl bija glābjams. Viņš joprojām varēja rīkoties ar mērdnieku norēķinu kontiem un bija vienīgais, kas zināja kompleksa seifa šifru. Pēc nieka divām stundām viņš varētu būt jau tālu projām, gana bagāts, lai vienā mierā dzīvotu vairākus gadus. Vajadzēja tikai vienu — kaut kā apklusināt to Pastēru. Piekukuļot? Kaut ko viņam iešķiņķot?

Un tad viņam atausa gaisma. Šķiņķis!

—   Bet kā tad ar šo? — viņš iesaucās, vicinādams Hollijas pistolīti. — Laikam arī būs viltots?

Mērdnieki atkāpās. Nomuka aiz krēslu atzveltnēm.

—   Bez šaubām, — Artēmijs nosmīkņāja. — Spēļmantiņa. Nekas vairāk.

—   Vai esi gatavs likt uz spēles savu dzīvību?

Artēmijs šķita saminstinājies. — N-nav nekādas vajadzības dramatizēt situāciju, doktor. Jūs esat zaudējis. Atzīstiet.

—    Nē, — Kronskis atcirta. — Ja pistole ir īsta, īsts ir ari tas radījums. Un, ja viņa — kā tu apgalvo — nav īsta, tev nav no kā bīties.

Artēmijs saņēma dūšu. — Lai tā būtu — rādiet, ko spējat. — Viņš nostājās iepretim sīkajai stobra adatiņai un izrieza krūtis.

—  Tūliņ mirsi, Pastēr,— Kronskis pasludināja bez kādas sevišķas līdzjūtības.

—   Var jau būt —ja savu resno pirkstu spēsiet aizspīlēt līdz mēlītei, — Artēmijs atteica, doktoru tīri vai kūdīdams.

—    Tad vācies uz elli! — Kronskis izspēra un nospieda mēlīti.

Nekas sevišķs nenotika. Paspruka maza dzirkstelīte, un korpusā

kaut kas klusu nodūcās.

—    Saplīsis, — doktors noelsās.

—   Ko jūs sakāt! — atteica Artēmijs, kas vēl ģeoplānā ar tālvadību bija neitralizējis neitrīno pistoles lādiņu aptveri.

Kronskis pasita rokas gaisā. — Labi, puika. Labi. Ļauj man mirklīti apdomāties.

—    Vienkārši laidiet to meiteni laukā, doktor. Saglābsiet kaut drusciņu cieņas. Cilvēkus mēs ar nāvi nesodām.

—   Es te esmu noteicējs. Man tikai vajag sekundīti, lai saprastu, kas notiek. Tā nebija paredzēts. Viņa teica, ka notiks pavisam citādi….

Uzkrāvis elkoņus uz katedras, doktors pabāza īkšķus zem tumšajiem briļļu stikliem un berzēja acis.

Viņa teica, ka notiks citādi? Artēmijs nobrīnījās. Vai te iejaukti vēl kādi slepeni spēki?

Kamēr Artēmijs brīnījās un Kronskis manīja savu pasauli sabrūkam pār galvu, banketa zālē iezvanījās mobilie tālruņi. Piepeši ļoti daudziem pienāca īsziņas. Necik ilgi, telpu pieskandināja nesaskanīga pīkstienu, dūcienu un daudzbalsīgu signālu simfonija.

Kronskis šo savādo pavērsienu nemanīja, bet Artēmijs gan satraucās. Tagad, kad viss ritēja pēc plāna, vismazāk vajadzēja kaut ko, kas svaru kausus nosvērtu atkal uz otru pusi vai Kronskim liktu pavisam zaudēt galvu.

Uz īsziņām mērdnieki reaģēja pa pusei ar šoku, pa pusei ar līksmību.

Ak, mans Dievs. Tiešām? īsts?

Palaid vēlreiz. Pagriez skaļāk.

Neticu savām acīm. Kronski, tu muļķi.

Tas nu ir pēdējais piliens. Mēs esam pataisīti par apsmieklu. Ar mērdniekiem ir cauri.

Artēmijs atskārta, ka daudzie sūtījumi īstenībā ir viena un tā pati īsziņa. Kāds bija ticis pie mērdnieku datubāzes un visiem izsūtīja videoierakstu.

Klusu ietrīsējās arī Artēmija tālrunis. Bet protams — savu viltus identitāti viņš pats bija iefiltrējis visās mērdnieku datubāzēs, kam tika klāt. Un, tā kā tālrunis joprojām bija sajūgts ar lielo sienas ekrānu, videovēstule automātiski parādījās arī tur.

Uzreiz bija skaidrs, kas tā par ainu. Adu miecētava. Un galveno lomu tēloja Kronskis, kas stāvēja uz vienas kājas un spalgi pīkstēja kā pārdurts balons. Par komisku šo skatu nenosauksi. Prātā nāca tādi vārdi kā "smieklīgi", "īsts farss" un "nožēlojami". Viens bija skaidrs — neviens no tiem, kas redzējis šo video un ir pie pilna prāta, pret šo cilvēku vairs nespēs just ne mazāko cieņu, kur nu vēl iet viņa pavadā.

Ieraksts bija apgādāts ar skrejošiem titriem.

Te redzam mērdnieku prezidentu, doktoru Deimonu Kronski, demonstrējam šādu apmēru vīram brīnum labu līdzsvara izjūtu. Reportierim kļuvis zināms, ka naidā pret dzīvniekiem Kronskis iesvēliespēc tam, kad kādā no tēva un politikāņa saietiem Klīvlendā viņam uzbrucis izbēdzis koala. Uzbrukuma liecinieki stāsta, ka mazais Deimons spiedzis tik spalgi, ka logiem plīsušas rūtis". Sis krietnā doktora talants gadu gaitā nav zudis. Spiedz, mazais, spiedz.

Artēmijs nopūtās. Tas ir mans pirksts, viņš atskārta. Tikai es ko tādu varētu nostrādāt.

Citkārt viņš šo gājienu būtu godam novērtējis, taču ne šobrīd. Ne jau tagad, kad Hollijas atsvabināšana jau bija tik tuvu.

Runājot par Holliju…

—   Artēmij, dabū mani laukā, — viņa nošņācās.

—   Jā, protams. Laiks doties projām.

Viņš pārmeklēja kabatas, taustīdamies pēc nēzdoga. Kabatlakatiņā bija ievīstīti trīs gari, raupji Mulča Rakuma ziedoti mati. Īstenībā punduru mati ir antenas, kas tumsā palīdz orientēties tuneļos, bet apķērīgā rase bija iepratusies tos izmantot arī kā mūķīzerus. Hollijas vistruments, bez šaubām, būtu parocīgāks, bet Artēmijs nevarēja būt drošs, ka apsargi to ļautu paturēt. Mati kabatlakatā glabājās neizžuvuši un lokani līdz brīdim, kad bija nepieciešami.

Izvilcis pirmo matu, Artēmijs aizpūta tā galā sakrājušos valgmes pilīti un matu iemānīja būra slēdzenē, izlocīdams to līdzi zobiņiem. Kolīdz mats pirkstos sacietēja, viņš pagatavoto atslēdziņu pagrieza un durvis atsprāga vaļā.

—   Paldies, Mulč, — viņš nočukstēja un ķērās pie Hollijas kopā saslēgtajiem rokudzclžiem. Izskatījās, ka trešais mats būs lieks. Pēc dažām sekundēm Hollija bija brīva un berzēja roku locītavas.

—   Bāreņu patversme? — Artēmijs ierunājās. — Vai nebija drusku pārspīlēts?

—   Vēē-vēē, — Hollija attrauca. — Labāk šaujam atpakaļ uz ģeoplānu.

Tik vienkārši gan neizdevās.

Pulciņš mērdnieku Kronski bija iegrūduši stūri uz pamatīgu izrunāšanos un doktoru pat dunkāja un bakstīja, par viņa iebildumiem neliekoties ne zinis, kamēr videovēstule visiem virs galvas atkārtojās jau kuro reizi.

Kļūda, Artēmijs atskārta un aizvāza savu tālruni.

Un — laikam taču neizbēgamā kārtā — Kronskis salūza. Savus mocītājus izšķaidījis uz visām pusēm kā ķegļus, viņš izbrīvēja sev apkārt apli, lai var ievilkt elpu, un, smagi elsdams, izrāva pie jostas piekārto rāciju.

—   Noslēgt visas izejas, — viņš iesēca aparātā. — Ja nepieciešams, lietojiet spēku.

Lai gan "Cilvēku mājas" drošībnieku darba devējs formāli bija mērdnieki, viņi klausīja tikai to, no kura saņēma algu. Un šis cilvēks bija Deimons Kronskis. Ar visu to, ka viņš ģērbās kā nojūdzies pāvs un uzvedās kā murkšķis, Kronskis zināja seifa šifra kombināciju un algas izmaksāja laikā.

Snaiperi no augšējās terases izšāva dažus brīdinājuma šāvienus publikai pāri, kamdēļ haoss vēl pieņēmās spēkā.

—   Aizslēdziet visas durvis, — Kronskis teica rācijā. — Man jāsavāc nauda. Desmit tūkstoši dolāru skaidrā katram, kas paliks ar mani.

Citi stimuli bija lieki. Šiem vīriem desmit tūkstoši dolāru bija divu gadu alga.

Dūšīgie apsargi cirta ciet un aizbultēja durvis un žalūzijas, katrs vicināja kādu šaujamo vai vietējo amatnieku darinātu marokāņu vienrokas zobenu nimču ar degunradža raga spalu — tādus Kronskis bija sarūpējis saviem drošībniekiem.

Pārbiedētie mērdnieki šāvās uz tualetēm un palīgtelpām, kur cerēja atrast kādu lodziņu. Visi drudžaini spaidīja tālruņu pogas, saukdami pēc palīdzības kādu, vienalga, ko.

Dažs izrādījās apķērīgāks. Tomijs Kirkenhazards izrāva keramikas pistoli, ko no apsargiem bija noslēpis zem cepures, un, nolīdis aiz masīvās tīkkoka bāra letes, uz labu laimi šāva augšējās terases virzienā. Par atbildi nāca zalve, pudeles, spoguļus un glāzes sašķiežot smalkās lauskās, kas aizšāvās uz visām pusēm kā bultu uzgaļi.

Kāds liela auguma aziāts, ar iztaisnotiem pirkstiem iebakstījis durvju apsargam saules pinumā, to itin viegli atbruņoja.

—    Šurp! — viņš sauca, atsizdams durvis plaši vaļā. Joms tūliņ piesprūda pilns ar mērdnieku miesām.

Artēmijs un Hollija aizspruka būra aizsegā un lūkoja pēc izejas.

—   Vairogu ieslēgt vari?

Hollija pacirta zodu sāņus, un viena roka virmodama pagaisa no skata.

—    Maģijas maz. Pietiktu labi ja minūtei vai divām. Es taupu.

Artēmijs sarauca pieri. — Tev vienmēr maģijas maz. Vai tad nr. 1

tevi nepiegāza pilnu ar savu individuālo maģiju?

—   Vai tad tavs miesassargs mani nesašāva ar šautriņu — divreiz? Vai tad man nevajadzēja tevi dakterēt Retdaunas parkā? Un vai tad man nevajadzēja darbināt vairogu miecētavā, meklējot tavu mērkaķi?

—    Lemuru, — Artēmijs novilka. — Vismaz Jē-jē paglābām.

Hollija pieliecās, lai izvairītos no stikliem, kas aizšāvās pāri galvai.

— Ak, tu dieniņ, Artēmij.Tu jau runā tā, it kā tev par dzīvniekiem tiešām sāpētu sirds. Starp citu, smuka bārdiņa.

—   Paldies. Tagad tā — vai varēsi aiz vairoga paslēpties uz brīdi, kādu vajag, lai atbruņotu tos divus apsargus tur, pie virtuves durvīm mums aiz muguras?

Hollija nomērīja abus ar skatienu. Abiem bija bises, un ap abiem virmoja gandrīz sataustāms ļaunīgums. — Vajadzētu izdoties.

—   Labi. Tikai klusiņām. Negribam taču, lai vēlreiz kaut kas noiet greizi. Ja pašķiramies, satiksimies kaut kur netālu. Miecētavā.

—    Sarunāts, — Hollija piekrita un aizvirmojās neredzama.

Pēc sekundes Artēmijs samanīja plaukstu uz pleca un ausī iečukstējās bezmiesīga balss.

—   Tu atnāci man pakaļ, — Hollija nočukstēja. — Paldies.

Tad plauksta pazuda.

Par maģiju jāmaksā. Kad elfi darbina vairogu, viņi ziedo spēju veikt smalkas kustības un skaidri domāt. Kad ķermenis vibrē straujāk par kolibri spārnu, salikt bilžu mīklu ir neskaitāmas reizes grūtāk, pat ja smadzenes spētu uz brīdi koncentrēties uzdevumam.

RUĶu akadēmijas laikos kāds Atlantīdas treneris Hollijai bija iemācījis palīdzīgu triku. Vairoga tricināšanos labāk tiešām varēja pārciest tas, kas ievilka uz iekšu vēdera lejasdaļas muskulatūru, stiprinot enerģētisko serdeni. Ir kaut kas, uz ko fokusēties, un ari rumpis turējās mazliet stingrāks.

Iedama pāri banketa zālei uz virtuves durvīm, Hollija veica šo vingrinājumu. Kad par mata tiesu garām pašāvās kāda mērdnieka vicināts virtuves nazis, viņai ienāca prātā, ka dažreiz drošāk tomēr būt visu acu priekšā, nevis neredzamam.

Abi durvju sargi vārda īstā nozīmē rūca uz katru, kas riskēja pienākt par tuvu. Viņi bija lieli pat pēc cilvēku mērogiem, un Ilollija priecājās, ka nekāda smalkā motorika nebūs vajadzīga. Lai nogāztu abus no kājām, vajadzēja pārpārēm pietikt ar žiglu belzienu pa nervu mezglu augšpus ceļgalam.

Vienkārši, Hollija nodomāja, bet tad: Nevajadzēja tā domāt. Kolīdz tā iedomājies, tūliņ kaut kas noiet greizi.

Skaidrs, ka viņai izrādījās pilnīga taisnība.

Kāds uz Kronska drošībniekiem atklāja uguni. Gaisā iesvilpās sudraba šautriņas, kas miesā iedūrās ar šķērmu švūkstu.

Instinkts Hollijai teica priekšā, kas tas par šāvēju, un, kad viņa ieraudzīja griestu sijās noenkurojušos tik pazīstamo siluetu, aizdomas apstiprinājās.

Sulainis!

Miesassargs bija ietinies beduīna segā, bet Hollija viņu atpazina pēc galvas apveida un tik specifiskās šāvēja stājas: kreisais elkonis pēc snaiperu standartiem izbīdīts mazliet par tālu.

Mazais Artēmijs viņu atsūtījis atpakaļ, lai izbrīvē mums ceļu, viņa atskārta. Bet varbūt Sulainis tā nospriedis pats.

Lai nu kā, no Sulaiņa palīdzēšanas jēgas nebija tik daudz, cik viņš pats būtu gribējis. Apsargi sakrita priekšā avārijas izejai, un mērdnieki, visiem spēkiem cenšoties izkļūt no ēkas, spiedās kaudzē virs saviem pakritušajiem ieslodzītajiem.

Mērdnieki sprostā, Hollijai iešāvās prātā.. Artēmijs šo likteņa ironiju noteikti novērtē.

Hollija jau atvēzēja dūres, kad abi virtuves durvju apsargi saķēra kaklu un gāzās uz priekšu, vēl kritienā zaudējot samaņu.

Trāpīgi šauts. Divi šāvieni nepilnā sekundē no astoņdesmit metru attāluma. Turklāt ar šautriņām, kas lido apmēram tikpat paklausīgi kā slapja lupata.

Viņa nebija vienīgā, kas pamanīja bez apsardzes palikušās durvis. Turp brāzās savs ducis histērijā kritušu mērdnieku, kas auroja visā galvā kā tādi rokgrupas fani.

Mums jātiek laukā no ēkas. Nekavējoties.

Hollija pagriezās uz Artēmija pusi, taču viņš bija pagaisis skrejošu mērdnieku barā.

Kaut kur turpat vien jābūt, viņa nodomāja un tūliņ tika aizrauta virtuvē pūlim līdzi.

—   Artēmij! — viņa sauca, pavisam piemirsusi, ka joprojām ir neredzama. — Artēmij!

Bet viņš nekur nebija saskatāms. Pasaule bija pārvērtusies zibošu elkoņu un rumpju jūkli. Sviedri un kliegšana. Ausīs skanēja balsis, sejā sitās saraustīta elpa, un, kad izdevās izkūņoties no bara, banketu zāle bija gandrīz tukša. Starp nedaudzajiem atpalicējiem Artēmija nebija.

Miecētava, viņa domāja .Atradīšu viņu miecētavā.

Artēmijs sasprindzinājās, lai mestos skriešus. Kolīdz Hollija apsargus atcels no amata, viņš skries, cik jaudas, un lūgsies, kaut neiznāktu paklupt un pakrist. Padomā, pārciest visu, lai beigu beigās ciestu sakāvi kustību koordinācijas trūkuma dēļ! Sulainis noteikti piebildīs "es taču teicu", kad abi sastapsies nākamajā dzīvē.

Pēkšņi haoss sacēlās vēl lielāks, un mērdnieku klaigas Artēmijam atsauca atmiņā panikā kritušos Retdaunas zoodārza iemītniekus.

Mērdnieki sprostā, viņš nodomāja.^, kāda likteņa ironija.

Virtuves durvju apsargi ļima kopā, saķēruši rīkli.

Labi nostrādāts, kapteine.

Zemu pieliecies kā sprinteris starta šāviena gaidās, viņš izšāvās no sava slēpņa aiz apsūdzēto sola.

Kronskis viņam uztriecās virsū ar visu svaru, tā ka abi caur režģiem iegāzās apsūdzēto sola būri. Artēmijs smagi piezemējās uz mazbērnu krēsliņa, kas triecienā sašķīda, viens parocenis noskrāpējās gar sānu.

—  Tā ir tava vaina! — Kronskis spiedza. — Šim vakaram pienācās būt lieliskākajam manā mūžā.

Artēmijs vai smaka nost. Mutei un degunam priekšā spiedās sviedriem piemircis purpurs.

Viņš grib mani nogalināt, Artēmijs atskārta. Esmu novedis viņu par tālu.

Perināt plānus nebija laika, un, pat ja laiks būtu, situācija nebija no tām, kādās no nepatikšanām varētu glābt kāda palīdzīga matemātiska teorēma. Izeja bija tikai viena — spirināties pretim.

Tā nu Artēmijs spēra, belza un sita. Ar ceļgalu dunkādams Kronska apjomīgo vēderu, viņš blieza ar dūri viņam pa aci, lai dzirksteles šķīst.

Šie manevri, būdami visai pavirši, paliekošu iespaidu neatstāja. Izņemot vienu. Artēmija labās kājas papēdis nobrauca Kronskim gar krūtežu. Kronskis to pat nemanīja. Taču papēdis uz mirkli saskārās ar doktora kabatā iebāztās tālvadības pults lielo pogu, kas ļāva atvērt lūku apsūdzēto sola grīdā.

Kolīdz zem muguras atvērās bezdibenis, Artēmijs apjēdza, kas noticis.

Es esmu pagalam, viņš saprata. Piedod, māt.

Artēmijs krita bedrē, ar elkoni izbraucot cauri lāzerstaram. Atskanēja pīkstiens, un pēc pussekundes bedre pieskrēja pilna zilibaltām liesmām, kas sienās iesvilināja melnas zīmes.

Nekas tur nevarēja palikt neskarts.

Kronskis atspiedās pret apsūdzēto sola režģiem, sviedri no degungala pilēja lejup, bedrē, pa ceļam iztvaikojot.

Vai jūtos vainīgs, ka tā notika? viņš vaicāja pats sev, labi zinādams, ka psihologi iesaka ar traumu tikt galā nekavējoties, lai izvairītos no stresa pēc tam.

Nē, viņš konstatēja. Nejūtos vis. Īstenībā jūtos tā, it kā no pleciem būtu novēlusies smaga nasta.

Ceļgaliem skaļi čīkstot un krakšķot, Kronskis pietrausās kājās.

Tā, un kur ir tā otrā? viņš iedomājās. Es labprāt zaudētu vēl mazliet svara.

Artēmijs redzēja visapkārt ieplaiksnījamies liesmas. Ada to gaismā icspigojās zilgana, ausīs iesitās zema rūkoņa, un tad viņš tām jau bija cauri — neskarts.

Nevar būt.

Acīmredzot, var gan. Acīmredzot liesmās uguns nemaz nebija.

Hologramma?

Bedres grīda zem viņa svara izgrūda pneimatisku šņācienu, un Artēmijs attapās nonācis pagrīdes kamerā; virs galvas vērās ciet tērauda durvis.

Kā atkritumu tvertnē ar aizvāžamu vāku.

Ļoti smalkā atkritumu tvertnē ar aizvāžamu vāku — ar izplesties spējīgas želejas eņģēm.

Prātā ieskrēja vārdi, ko Kronskis bija bildis iepriekš.

Viņa teica, ka notiks pavisam citādi…

Viņa… viņa.

Elfu dizains. Apdraudētas sugas. Kurš no elfiem ievāca lemura smadzeņu šķidrumu vēl pirms burļa epidēmijas?

Artēmijs nobālēja. Tikai ne viņa. Lūdzu, kaut tā nebūtu viņa.

Ko lai es iesāku? viņš gudroja. Cik gan reižu man jāglābj pasaule no tās vājprātes?

Pietrausies uz ceļgaliem, viņš ieraudzīja, ka caur tādu kā piltuvi piezemējies uz polsterētas platformas. Pirms viņš paguva novelties nost, no atverēm, paslēptām zem platformas metāla apmales, izšāvās kabeļu astoņgrīste un apsviedās apkārt, rumpi nosienot ciešāk nekā rodeo no kājām nogāztu govi. No savām desmit sprauslām virs galvas šņākdama izplūda gāze, ietinot platformu purpursarkanā miglā.

Aizturi elpu, Artēmijs pats sev piekodināja. Dzīvnieki elpu aizturēt neprot.

Viņš neelpoja, līdz likās — tūliņ krūtis pārplīsīs, un tieši tad, kad viņš jau bija gatavs izpūst elpu un ierit plaušās kārtīgu malku gaisa, kamerā ieplūda otra gāze, kas pirmo kristalizēja. Uz sejas krita tādas kā purpursarkanas sniegpārslas.

Tagad esi iemidzis. Izliecies par beigtu.

Ar sīkoņu, kas prātā atsauca caur salmiņu vilkta gaisa šņākoņu, grīdā ieslīdēja mazas durtiņas.

Artēmijs pašķielēja, mazlietiņ pavēris vienu aci.

Magnētiskais lauks, viņš nodomāja, juzdams pierei apjožamies tērauda sloksni.

Es zinu, ko ieraudzīšu, bet neko tādu redzēt man nav ne mazākās vēlēšanās.

Durvīs stāvēja laumiņa, smalko, skaisto sejiņu saviebusi ierastajā uzpūtīgi nežēlīgajā vieplī.

— Šis te, — viņa iespiedzās, pastiepusi šurp trīcošu pirkstiņu, — nav nekāds lemurs!

TRĪSPADSMITA NODAĻA. MATAINIS PAGALAm ĀDU MIECETAVA

mērdnieku kompleksa Sulainis rikšoja uz ādu miecētavu.

Artēmijs gaidīja ēkā, kur abi bija izplānojuši vakardienas tikšanos. Par policijas klātbūtni Fesā liecināja labi ja dažas divu patruļnieku apgaitas, līdz ar to tik pieredzējušam vīram kā Sulainis nebija grūti tās apiet nemanītam. Apmeklēt vecpilsētu, protams, drīkstēja kurš katrs, tomēr diez vai varēji apstaigāt tūristu iecienītākās vietas, uz muguras piesprādzējis milzīgu šaujamo.

Iesprucis patumšākā kaktā, Sulainis žigli izjauca šautriņu šaujamo, līdz tas pārvērtās savos desmit verķīšos, kas nobēdzināmi, kur gribi. Pastāvēja varbūtība, ka ieroci varētu dabūt cauri Fesas lidostas drošības kontrolei, pateicoties bakšišam, un to vienkārši nobāzt zem sēdekļa, bet šajos laikos piesardzība nebija lieka.

Desmitgadīgais Artēmijs tupēja jau iepriekš nodrošinātā vietā pie viena no snaiperu logiem, no žaketes piedurknes traukdams nost pūciņu — tā viņš parasti neitralizēja stresu.

—    Nu? — viņš noprasīja, jau gatavs uzklausīt ko nepatīkamu.

—    Meitene izsprukusi, — Sulainis ziņoja. To, ka garmatainis par visu jau bija parūpējies, iekams uzradās Artēmija video, viņš nosprieda noklusēt.

Artēmijs saistību nojauta. — Meitene? Tātad turpat bija arī tas otrais?

Sulainis pamāja. — Matainis ir pagalam. Centās sarīkot glābšanos, un neizdevās.

Artēmijs noelsās. — Miris? — viņš pārvaicāja. — Miris?

— Atkārtojiet, cikreiz gribat, nekas tāpēc nemainīsies, — Sulainis noskaldīja. — Viņš centās izpestīt savu draudzeni, un Kronskis viņu tāpēc nogalināja. Bet kas darīts — padarīts, vai ne? Mums vismaz ir tie dimanti. — Sulainis savaldījās. — Mums derētu kustēties projām — uz lidostu. Vēl jāpārbauda, vai lidmašīna ir lidojumam gatava.

Artēmijs palika apstulbis un kluss, nespēdams novērst skatu no maisiņa ar dimantiem, kas apsūdzoši mirdzinājās klēpī.

Hollijai pagalam neveicās. Vairogs bija tik vārs, ka vajadzēja to izslēgt, lai dažas dzirkstelītes sataupītu vēl kādu brūču aizdziedēšanai, un, kolīdz viņas apveids kļuva acīm saredzams, vienam no Kronska algotņiem iedegās acis un viņš iebrēca rācijā, apziņojot visu brigādi. Nu viņa joza, ko kājas nes, cauri vecpilsētai, klusībā lūgdamās, kaut Artēmijs būtu atrodams norunātajā vietā un būtu iedomājies līdzi paķert motorolleru.

Šāvienu it kā nebija, un tas viesa cerības —ja vien Kronskis pats pēkšņi neiedomājas šaudīties uz labu laimi.

Par to domāt tagad nebija vaļas. Galvenais — paglābt kailo dzīvību.

Tik vēlā vakarā vecpilsēta bija klusa, ielās klīda tikai daži nomaldījušies tūristi un rūdīti tirgotāji. Hollija laipoja starp viņiem, pa ceļam raudama un graudama visu, kas gadījās pa rokai, lai aizkavētu apsargus, kas barā dzinās pakaļ. Traukdamās uz daudzkrāsu arkām greznoto baltmūri, viņa apgāza grozu torņus, notrieca vēkšpēdus kebabu ratiņus un ar plecu nogrūda garšvielu leti.

Soļu dipoņa aiz muguras it nemaz nepieklusa. Izvēlētā taktika nedarbojās. Apsargi vienkārši bija par daudz lieli un šķēršļus apskrēja vienā mierā.

Tad met izvairīgus līkumus. Aizklīsti sānieliņās.

Tads variants izrādījās ne par matu sekmīgāks. Vajātāji vecpilsētas plānu pārzināja kā savus piecus pirkstus, turklāt sazinājās pa rācijām, un Hollija neizbēgami tuvojās ādu miecētavai.

Kur būšu kā uz delnas. Viegls mērķis.

Hollija skrēja, cik jaudas, Artēmija kurpes grauzās papēžos. Klaigu un lāstu pavadīta, viņa bez kādiem atvainošanās vārdiem spruka cauri tūristu bariņiem un notrieca no kājām tējas iznēsātājus, izsitot tiem no rokām paplātes.

Mani dzen aplokā, viņa izmisusi nodomāja. Kaut nu Artēmijs būtu priekšā.

Tobrīd ieskrēja prātā, ka viņa apsargu vienību vedina taisnā ceļā pie Artēmija, taču cita ceļa nebija. Ja viņš gaida, palīdzēs. Ja ne — tik un tā pašai jātiek galā.

Viņa šāvās pa kreisi, bet tur ielas galu bloķēja četri saīguši apsargi — visi vicināja garus nažus.

Tad laikam uz otru pusi.

Tatad pa labi. Iebrāzusies ādu miecētavā, Hollija ar joni nobremzēja tā, ka papēži sacēla gaisā putekļu grīstes.

Kur tu esi, Artēmij?

Pašķielējusi uz augšu, kur pirmīt bija novērošanas postenis, viņa konstatēja tukšu vietu. Nebija pat nodevīgās gaisa virmošanas.

Nē, te viņa nav.

Sirdi sagrāba salta panika. Hollija Kniepa bija izcila kaujas virsniece, taču nupat ļoti tālu aizklīdusi gan no ierastās kompetences, gan savējiem, gan sava laika.

Ādu miecētavā šobrīd valdīja miers un klusums, uz tuvīno namu jumtiem tikai viens vai divi ādmiņi skrāpēja ādas. Pie sienām sprakšķēja gaismekļi, un milzu tvertnes izskatījās pēc citplanētiešu kosmosa kapsulām. Smaka bija tikpat briesmīga kā dienā, pat vēl stiprāka, jo tvertnes bija ilgāk sildāmas. Pameslu smirdoņa uzkrita kā mīksts, kustīgs cimds, vēl vairāk jaukdama prātus.

Nestāvi — skrien! Sameklē, kur nobēgt.

Pavisam īsu mirklīti Hollija veltīja pārdomām — diez kuru ķermeņa daļu būtu gatava iemainīt pret kādu ieroci, un tad viņa šāvās uz kādiem vārtiem blakus sienā.

Jau vilkdams dunci laukā no maksts, iznira apsargs. Asmens bija sarkans. Varbūt asinis, varbūt rūsa. Hollija mainīja virzienu, pagriezienā nomuka kurpe. Otrajā stāvā bija logs, bet mūris vienās plaisās — varētu izdoties uzkāpt.

Vēl divi apsargi. Smīnoši. Vienam rokās tīkls — kā gladiatoram.

Hollija apstājās.

Mēs taču esam tuksnesī! Kur viņš rāvis zivju tīklu ?

Viņa mēģināja vēlreiz: šāvās uz šauru sānieliņu, kam pieaudzis cilvēks diez vai izsprauktos cauri. Glābiņš jau gandrīz bija klāt, kad ceļu aizšķērsoja tukls apsargs ar zirgasti, kas sniedzās līdz jostasvietai, un pilņu muti sadzeltējušu zobu.

Slazdā. Lamatās. Glābiņa nav, un nav arī maģijas vairogam. Nav pat tik daudz, lai es kādu spētu mesmerizēt.

Par spīti visam, kas apgūts un pieredzēts, saglabāt rāmu garu bija grūti. Vēdera dzīlēs ierunājās visi dzīvnieciskie instinkti.

Galvenais — izdzīvot. Dari, kas darāms.

Bet ko lai tādu iesāk? Viens pats neapbruņots elfs bērna augumā pret bruņotu muskuļu kalnu grēdu.

Apsargi visapkārt sakļāvās nekārtīgā lokā, kustēdamies starp tvertnēm tādā kā palēninātā slalomā. Ik alkatīgo, spīguļojošo acu pāris urbās pretim. Viņi virzījās arvien tuvāk un tuvāk — izplestām rokām, ja nu upuris gadījumā sadomātu lokam lauzties cauri.

Hollija jau varēja saredzēt gan viņu rētas, gan bakurētas, tuksneša smiltis zem nagiem un uz līdzpaņemtajiem rokudzelžiem. Sejā iesitās viņu elpa, nupat jau varēja sākt skaitīt, cik kuram zobos plombu.

Viņa pacirta acis pret debesīm.

— Palīgā! — viņa iekliedzās.

Un tad no debesīm sāka krist dimanti.

M MIRDJMIflfU KOMPlEKSA

— Šis te nav nekāds lemurs, — Opāla Koboji teica vēlreiz, smalko kājiņu cirzdama pie grīdas. — Es zinu, ka tas nav nekāds lemurs, jo tam trūkst astes un, šķiet, ir arī drēbes mugurā. Tas ir cilvēks, Merval. Zaņķerēns.

Durvīs parādījās vēl viens laumu ģints pārstāvis. Mervals Brils. Viens no bēdīgi slavenajiem brāļiem Briliem, kam pēc dažiem gadiem būs lemts izpestīt Opālu no psihiatriskās dziednīcas polsterētās paļātas. Mervala vaigs bija saviebts pa pusei mulsumā, pa pusei šausmās. Tāds kokteilis sagandētu kuru katru piemīlību.

—    Es nesaprotu, kā tas tā gadījies, Koboji jaunkundz, — viņš atsaucās, virpinādams tumšsārtā laboratorijas virsvalka augšējo pogu. — Viss bija sagatavots lemuram. Jūs pati Kronski hipnotizējāt.

Opālas nāsis ieplivinājās. — Vai tu gribi teikt, ka te ir mana vaina? — Viņa saķēra rīkli, it kā doma kā tāda liktu aiztrūkt elpai.

—   Nē, nē, nē, — Mervals steigšus nobēra. — Koboji jaunkundzes vainas te nevar būt. Galu galā, Koboji jaunkundze ir pati pilnība. Ideāls nemēdz kļūdīties.

Kurš katrs, kam prāts vietā, acumirklī saprastu, ka tamlīdzīgs paziņojums ir klaja lišķība, bet Opāla Koboji šos vārdus atzina par taisnīgiem un saprātīgiem.

—  Tieši tā. Malacis, Merval. Žēl, ka tavam brālim nav iemērīta ne desmitā daļa tavas gudrības.

Mervals pasmaidījis notrīsēja. Ar smaidu viņš sveica komplimentu, bet samiedzās tāpēc, ka, izdzirdējis pieminam savu dvīņubrāli, atcerējās, ka tas patlaban ieslodzīts būrī kopā ar Rietumāfrikas upes kuili — par sodu, ka netika godam novērtējis Opālas jaunos zābakus.

Koboji jaunkundze todien bija neomā. Pēdējā laikā neoma viņu piemeklēja divās no ik septiņām dienām. Ja uz priekšu ies vēl ļaunāk, brāļi Brili ar visu to, ka saņēma astronomisku algu, būs spiesti meklēt citu darbu.

Mervals nolēma novērst priekšnieces domas. — Tur, augšā, visi aptrakuši. Šaudās. Cērtas ar virtuves nažiem. Tie mērdnieki ir ļoti neprognozējama tauta.

Opāla, klusu šņākuļodama, noliecās pār Artēmiju un patirināja pirkstus viņam degungalā, lai noskaidrotu, vai cilvēks ir pie samaņas.

—   Tas lemurs bija pats pēdējais. Vēl šitik drusciņ — un es būtu visvarena.

—   Cik? — Mervals pārvaicāja.

Opāla pašķielēja uz viņu, piemiegusi acis. — Gribi izlikties par asprāti?

—   Nē, es tiešām domāju…

—  Tas ir tāds izteiciens, — laumiņa izgrūda, soļodama atpakaļ uz vadības kambari.

Mervals gausi pamāja. — Izteiciens, Slcaidrs. Ko man iesākt ar to cilvēku?

Opāla soļoja kā soļojusi. — Nu, tikpat labi vari ievākt ražu ari no viņa. Cilvēka smadzeņu šķidrums ir lielisks mitrinātājs. Tad savāksim mantas un lemuru meklēsim rokā paši.

— Vai izlietoto līķi sviest lopu bedrē?

Opāla pacirta gaisā rociņas. — Debestiņ! Vai man tev itin viss jāsaka priekšā? Vai nevari pats izrādīt kaut drusciņu iniciatīvas?

Mervals ņēmās stumt platformu priekšniecei nopakaļ.

Tātad laikam lopu bedrē, viņš klusībā nosprieda.

Ādu MIECĒTAva

.

Dimanti vizuļodami krita gūzmām vien. Kā krītošas zvaigznes tie mirdzinājās ielas laternu gaismā.

Mazā Artēmija guvums, Hollija atskārta. Viņš man pasviedis glābšanas virvi.

Apsargi uz mirkli apstulba. Sejās visiem atvizēja tā sapņainā izteiksme, ar kādu bērns mēdz konstatēt, ka atmodies ir labā omā. Viņi pastiepa pirkstus pret dimantiem, kas krizdami atsitās un palēkdamies kūleņoja visapkārt.

Tad viens burvību lauza. — Des diamants! — viņš ieaurojās.

Balsi izrunātais vārds elektrizēja visu baru. Viņi nokrita četrrāpus un čamdījās pa krēslaino zemi. Citi rāpās smirdošajās tvertnēs, jo bija sadzirdējuši akmentiņus ieplunkšķināmies tur.

Sajukums, Hollija nodomāja. Ideāli.

Pavērusies augšup, viņa ieraudzīja no melna lodziņa taisnstūra laukā pabāžamies mazu rociņu.

Diez kāpēc viņš tā?viņa pabrīnījās. Pēc Artēmija kas tāds neizskatījās pilnīgi nemaz.

Kāds apsargs klupa turpat cieši garām, un viņa atcerējās, ka situācija joprojām ir visai baisa.

Savā alkatībā viņi mani piemirsuši, bet, piebāzuši kabatas pilnas akmeņiem, gan atminēsies.

Hollija veltīja brīdi, lai sveicienā pavēcinātu roku uz mazā Artēmija loga pusi, un tad šāvās uz tuvāko ieliņu, bet ceļā saskrējās ar galīgi aizelsušos Deimonu Kronski.

—    Divi pret divi, — viņš izgārdza. — Abi man rokā. Šī man laikam laimes diena.

Vai tam tiešām nebūs gala? Hollija nespēja noticēt. Kā var būt, ka šādi notiek atkal un atkal?

Kronskis viņu spieda pie zemes kā aptracis zilonis, niknuma rievas jozās ap saulesbriļļu stikliem, sviedri straumēm plūda pār seju un pilēja no tuklās virslūpas.

—    Vienīgā nelaime, ka šī nav vis man laimes diena, vai ne tā? — viņš iespiedzās teju vai histērijā. — Un tas ir tavs pirksts. Tu ar to savu mācekli! Nu, par viņu parūpējusies mana gāzes kamera. Tagad noslēgsim rēķinus ar tevi!

Hollija bija šokā.

Artēmijs miris?

Tam viņa nespēja noticēt. Nemūžam! Cik bija tādu, kas Artēmiju Faulu norakstījuši un pēcāk to rūgti nožēlojuši? Milzum daudz. Toskait viņa pati.

No otras puses, pašu Holliju tagad nogalināt bija daudz vieglāk. Acu priekšā krājās migla, locekļi neklausīja, sirdi spieda vai visas pasaules svars. No visām maņām pilnvērtīgi darbojās tikai oža.

Tad nu gan nāve. Ar pēdējo elpas vilcienu plaušās ievilksi baložu pameslus.

Viņa sadzirdēja ribas nokrakšķam.

Kaut Kronskis to spētu saost.

Prātā uzšķīlās doma — jau dziestošo ogļu pēdējā dzirkstelīte.

Kāpēc viņš nevar neko saost? Nu, mazākais, varu lidzēt šādi.

Sasprindzinājusi maģijas serdeni, viņa lūkoja sakopot spēkus vēl pēdējai burvestībai. Pašās dzīlēs atradās vēl sprikstīte. Ne vairogam, ne hipnozei nepietiktu, bet maznozīmīgai dziednieciskai procedūrai gan.

Dziedējošās burvestības parasti iedarbojās uz nesen gūtām vainām, savukārt Kronskis no anosmijas cieta kopš dzimšanas. Tādu dziedēt bija bīstami, un gandrīz droši varēja teikt, ka pacientam sāpēs.

Un kas par to, Hollija nosprieda./« reiz sāpēs — sāpēs.

Viņa aizgrūda roku garām delmam, kas žņaudza ciet rīkli, un aizstūma gar Kronska seju, maģiju sasaukusi pirkstu galos.

Kronskis neko nenojauta. — Tu ko — gribi uzspēlēt "Kur de-. guns? — Olas dēj"?

Hollija cieta klusu. Aizmiegusi acis, viņa iegrūda pa pirkstam Kronskim nāsīs un aizraidīja deguna dobumā vēl atlikušās maģijas dzirkstelītes.

—   Dziedē, — viņa izrunāja. Kā vēlmi un lūgšanu.

Kronskis izbrīnījās — sākumā gan ne īpaši.

—   Eu, kas par… — viņš ieteicās un tad nošķaudījās. Šķaudiens bija gana spēcīgs, lai viņam aizkristu ausis un viņš pats noveltos nost no gūsteknes. — Tu ko — kāds piecgadnieks, lai man bāztu pirkstus degunā? — Vēl šķava. Šoreiz stiprāka. No nāsīm izšāvās garaiņu strūklas.

—   Nožēlojami. Jūs, ļautiņi, tiešām…

Trešais šķaudiens, šoreiz viscaur satricinot organismu. Kronskim pār vaigiem aizplūda asaru straumes. Kājas noraustījās, saplaisāja aceņu stikli.

—  Mīlīt, — Kronskis izdvesa, savaldījis locekļus. — Kaut kas nav kā līdz šim. Kaut kas mainījies.

Tad nāsīs iesitās smaka.

—   Vēēēē, — Kronskis izgrūda un iespiedzās. Dzīslas saspringa, kāju pirksti nostiepās taisni, roku pirksti gaisā zīmēja rimbuļus.

—  Oho! — Hollija noelsās, masējot rīkli. Reakcija bija spēcīgāka, nekā cerēts.

Smaka bija briesmīga, taču Kronskis izturējās tā, it kā būtu novests kapa malā. Doktora atmodinātās ožas spēku Hollija bija novērtējusi par zemu. Iedomājieties — kad pirmoreiz sākat redzēt, vai to eiforiju, ko sniedz pirmais paša spēkiem spertais solis. Tad iztēlojieties šīs izjūtas kvadrātā, turklāt kā negatīvu pārdzīvojumu. Teiksim, jums degunā tiek iestūķēta dzelkšņos un mēslos apvārtīta indes bumba, kas, ievīstīta sautējošā pūžņu kompresē, apvārīta katlā, kur sagāzti neizsakāmi pretīgi izdalījumi.

Tieši to Kronskis patlaban izbaudīja, un smaka viņu bija nogāzusi no kājām.

Viņš gulēja uz muguras raustīdamies un kampdams ar rokām pret debesīm.

—   Fui, — viņš atkārtoja atkal un atkal. — Fui. Fui. Fauls! Fauls.

Hollija paslējās četrrāpus, piekāsēdama un piespļaudama sauso smilšu klājienu. Gan miesa, gan gars bija viscaur zilumos un brūcēs. Pavērusies uz Kronski, viņa saprata, ka neko jautāt nav vērts. Acumirklī mērdnieku prezidents nebija spējīgs iesaistīties loģiskā domu apmaiņā.

Varbūt labi vien ir, viņa nosprieda. Nevaru iedomāties viņu tuvākajā nākotnē vadām kādu starptautiski nozīmīgu organizāciju.

Tad kaut kas piesaistīja skatu. Viens Kronska briļļu stikls bija izbiris pavisam, atklājot aci. Varavīksnene bija neparasti violeta, teju tāda pati kā izbirušais saulesbriļļu stikls, bet nejau tā lika aizdomāties. Tīklenes malas bija robainas, it kā sīkas zivteles izskrubinātas.

Šis cilvēks ir mesmerizēts, Hollija atskārta. Viņu vada kāds elfs.

Pietraususies kājās, viņa — ar kurpi tikai vienā kājā — klunkurēja uz tuvāko ieliņu, nopakaļ arvien attālāks vilnīja ķildīgu un alkatīgu balsu koris.

Ja te iejaukts elfs, viss ir pavisam citādi, nekā izskatās, Un, ja reiz nekas te nav tāds, pēc kā izskatās, Artēmijs Fauls varbūt ir vēl dzīvajos.

ZEM MĒRDNIEKU KOMPLEKSA

Spoguļodamies morga saldētavas hromētajās durvīs, Mervals Brils pats sev piemiedza ar aci.

Esmu smukulis, viņš atzina, un laboranta virsvalks visai labi maskē vēderiņu.

— Bril! — no kabineta pakliedza Opāla. — Kas ar to smadzeņu šķidrumu?

Mervals salēcās. —Jau pumpēju, Opālas jaunkundz.

Laumu puisis piepūlējies iestūma platformu ar cilvēkveida kravu, lai pa īsu gaitenīti to aizripinātu līdz laboratorijai. Sadzīvot ar Opālu Koboji tik šaurās telpās — tā nebija nekāda izprieca. Trīs vien, nedēļām ilgi, un vienīgais darbs — izpumpēt šķidrumu no apdraudētu sugu dzīvniekiem. Opāla varēja atļauties algot vai tūkstoš laborantu, taču bija apsēsta ar vajāšanas māniju. Opālas paranoja bija sasniegusi tādus apmērus, ka aizdomās par spiegošanu viņa turēja pat augus un nedzīvus priekšmetus.

—   Es protu izaudzēt kameras! — kādā sanāksmē viņa sabrēca'uz brāļiem Briliem. — Tad kurš gan var galvot, ka tam zemiskajam kentauram Foalam nav izdevies novērošanas iekārtas ieaudzēt augos? Tāpēc tieciet vaļā no visām puķēm. No akmeņiem tāpat. Ari tiem es neuzticos. Drūmi, mazi pļurkstekļi.

Tā nu Brilu dvīņi augu pēcpusdienu likvidēja visu, kur varētu būt iestatlta novērošanas kamera. Atvadīties vajadzēja pat no atsvaidzināšanas blokiem, ar ko bija apgādāta ekoloģiskā tualete, jo Opāla iedomājās, ka tie fotografē, kad viņa apmeklē labierīcības.

Lai kā, tomēr Koboji jaunkundzei ir visas tiesības uzparanoju, Mervals nosprieda, stumdams platformu caur laboratorijas durvīm./« RŪĶi atklās, ar ko viņa te nodarbojas, viņu acumirkli iespundēs uz termiņu, ko sauc — mūžība un vēl viena diena.

Viņpus divviru durvīm bija iegarena laboratorija trīskārt augstiem griestiem. Bēdu leja. Līdz griestiem piekrauta krātiņiem, katrā kāds sagūstīts dzīvnieks. Visi vaidēja un kunkstēja, grabināja restes, žvadzināja durvis. Gar sienu dūkdams brauca robots, kas mācēja izsniegt barības porcijas un ik krātiņā iespļāva pelēkas tabletes.

Pašā vidū grēdojās operāciju galdi. Uz tiem, sazāļoti un cieši sajozti ar astoņgrīstēm — tāpat kā Artēmijs —, gulēja desmitiem dzīvnieku. Artēmijs redzēja Sibīrijas tīģeri ar ķepām gaisā un uz galvas izskūtiem pleķiem. Pie katra kailā pleķa bija piesūkusies tāda kā aknu šķēlīte. Garāmbraucot viņš manīja vienu šķēlīti tā kā nožļurkstam, un tai piestiprināta sīciņas diodes spuldzīte iedegās sarkana.

Mervals piestāja, lai šķēlīti noplēstu, un Artēmijs ar šausmām pamanīja, ka apakšpuse tai vienos pilošos dzelkšņos.

—   Pilns līdz malām, ak tu superģenētiski modificētais dēles moskītkungs! Riebīgs preteklis, ko? Jā, jā! Bet smadzeņu šķidrumu proti nosūkt, ka nu. Es teiktu, esi gatavs vienam izspiedienam!

Ar kāju vairākkārt piespiedis pedāli, lai atvērtu tuvīno ledusskapi, Mervals pagramstījās, līdz atrada īsto menzūru.

—    Nu re. SibTigBF.

Nolicis mērglāzi uz hromētās virsmas, viņš saspieda dēli kā sūkli, līdz tā izlaida no sevis lielumu smadzeņu šķidruma. Tad dēle aizlidoja atkritumu tvertnē.

—   Visi mīļi, — bilda Mervals, atgriezies pie Artēmija platformas. — Par visiem skumšu.

Artēmijs visu vēroja caur puspievērtiem plakstiem. Šī vieta bija baisa, šausmīga, vajadzēja tikt projām.

Hollija nāks un mani glābs, viņš iedomājās, bet tad: nē, nenāks, Viņa taču domās, ka esmu pagalam.

Acumirklī asinis sastinga dzīslās.

Es iekritu liesmās.

Tātad atlika paļauties tikai pašam uz sevi. Neba pirmo reizi. Turi acis vaļā, gan nāks izdevība, un pieraugi, lai esi gatavs to izmantot.

Uzgājis brīvu vietiņu, Mervals tur iebrauca Artēmija platformu.

—     Un viņš to novieto vietā, kur vietas nav. Runā — tas nav iespējams. Un tie izrādās maldi. Mervals Brils šajā ziņā ir ģēnijs. — Laumu puisis atraugājās. — Kaut gan jaunības dienās es sevi iedomājos pavisam citā kapacitātē.

Tad viņš visnotaļ apcerīgi ar caurduri iesāka smalstītics pa dziļu akvāriju, līdz piesmēla to pilnu ar kustīgām superdēlēm.

Tikai ne to, Artēmijs nodomāja. Lūdzu — nē.

Un tūliņ bija spiests aizmiegt acis, jo Mervals jau bija klāt.

Vai tad viņš neredz, kā man krūtis cilājas? Tūliņ sazāļos un viss būs

galā.

Bet Mervals neko tādu nemanīja.

—   Ūūū, riebekļi tādi, pretekļi. Zini ko, cilvēk, es tev kaut ko pateikšu — varbūt zemapziņā dzirdi —: priecājies, ka guli, jo skaidrā prātā tu ko tādu vis negribētu piedzīvot.

To dzirdot, Artēmijs gandrīz padevās. Bet tad viņš iedomājās par māti, kam dzīvot atlicis nepilnu dienu, un saknieba lūpas.

Kreiso roku kāds satvēra un pastiepa, un viņš dzirdēja Mervu noburkšķam: — Sūcies klāt. Viens mazs dzēliens.

Tvēriens atslāba, un Artēmijs lika lietā ausis un degunu, lai saprastu, kur Mervals tagad. Gar elkoni noberzās mīksts vēders. Ausī iesitās dvaša. Mervals snaikstīdamies stāvēja aiz muguras, aiz kreisā pleca.

Pavēris labo aci, Artēmijs iegrozīja spraugā zīlīti. Tieši virs galvas gaismojās teātra starmetis biezas, plakanas hromētas kājas galā, aizlocīts virs operāciju galda.

Hromējums. Darbojas kā spogulis. »

Artēmijs hromētās kājas atspulgā vēroja Mervalu darbojamies. Pēc uzsitiena pa astoņgrīstes skārienjutīgo kontrolpulti izbīdījās tastatūra ar gnomīta zīmēm. Zem deguna dungodams populāru laumu dziesmiņu, Mervals tur ieklikšķināja savu paroli. Ik cipars ik piedziedājuma takti.

—.Laumas bliež roku! — viņš dziedāja. — Skarbais laumu smagais roks, jēē.

Artēmijam tas neizklausījās diez ko ticami, tomēr dziesma viņam patika —jo tā deva iespēju fiksēt Mervala paroli.

Atslēdzis vienu kabeļgrīsti, Mervals izstiepa Artēmija roku. Pat ja cilvēks piepeši atmostos, varētu to labi ja pakulstīt.

—   Un nu, mana mazā dēlīte, dari savus nedarbus tantei Opālai par prieku, un es tevi atalgošu — iesviedīšu spainī ar izspiestām iekšiņām. — Viņš nopūtās. — Kāpēc jel savu talantu izniekoju posmtārpiem?

Izcēlis no burkas dēli, viņš tai ieknieba, lai kustonis izlaiž dzeloņus, un pielika pie Artēmija plaukstas locītavas.

Artēmijs neko tādu nesajuta — vienkārši uzreiz palika labi.

Sedatīvs, viņš atskārta. Vecais labais troļļu triks. Pirms mirsti, sapriecājies. Gudrs gājiens, un —galu galā, vai tad mirt ir tik slikti? Mana dzīve bijusi tikai smagu pārbaudījumu virkne.

Mervals skatījās hronometrā. Brālis pārstrādes būrī aiz kambīzes tupēja jau šausmīgi ilgi. Ja nu Rietumāfrikas upes kuilis tikmēr sadomā nobaudīt laumiņas gaļu?

—  Tikai paskatīšos, — viņš sprieda. — Būšu atpakaļ, pirms dēle būs pieēdusies. Vispirms asinis, tad — smadzenes. Kaut tu, brālīt, būtu iedomājies paslavēt Opālas jaunkundzes zābakus!

Un viņš aiztipināja pa vidus eju, garāmejot nograbinādams ik krātiņa režģi tā, ka ieslodzītie dzīvnieki no bailēm vai juka prātā.

—   Laumas bliež roku! — viņš dziedāja. — Skarbais laumu smagais roks, jēē.

Artēmijs konstatēja, ka itin neko negribas pasākt. Bija tik viegli gulēt uz platformas un ļaut, lai visas rūpes un raizes aizplūst projām caur brūci rokā.

Kad esi nolēmis mirt, viņš laiski domāja, ir gluži vienalga, cik daudz ir tādu, kas grib tevi nogalināt.

Kaut gan gribējās, lai zvēri apklust. Tā tarkšķēšana un čiepstēšana lieki satrauca prātu.

Kaut kur pat klaigāja papagailis.

— Kas ir tava mammīte? — tas sauca atkal un atkal. — Kas ir tava mammīte?

Mana mammīte ir Endželīna. Viņa mirst.

Artēmija acis atsprāga vaļā.

Mammīte. Māte.

Pacēlis brīvo roku, viņš trieca nepatīkamo dēli pret vienu no kabeļgrlstēm. Dēle pašķīda asiņainu gļotu žļurgā, Artēmijam rokā kā sīku kareivīšu šķēpus atstājusi rēgojamies pusduci dzelkšņu.

Tomēr sāpēs.

Rīkle bija izkaltusi, sprands smeldza, acu priekšā viss rādījās divkāršots, bet ar visu to jau pēc nepilnas minūtes Mervala kods bija ievadīts un kabeļgrīstes — vaļā.

Ja tās pieslēgtas pie signalizācijas, esmu ķezā.

Bet sirēnas nebija. Laumas nesaskrēja.

Man ir laiks. Taču ne daudz.

Viņš izrāva no ādas dzelkšņus, pie katra saviebdamies — nevis no sāpēm, bet tāpēc, ka ādā palika apsarkuši caurumi. No tiem izšļācās pa asins urdziņai, taču tās drīz apsīka un bija gaišas, ūdeņainas. Noasiņošana nedraudēja.

Dzelkšņos ir koagulants. Protams.

Kā zombijs Artēmijs aizsteberēja pa laboratoriju, pamazām rimdamies streipuļot. Viņu vēroja simtiem acu. Dzīvnieki, tagad noklusuši, degunus, knābjus un šņukurus bija piespieduši krātiņu režģiem un vēroja, kas nu būs. Klusumā bija dzirdams tikai barības izdales robots, kas dūkdams turpināja darbu.

Man tikai jātiek projām. Nekādas konfrontācijas, nekādas pasaules glābšanas. Lai Opāla paliek, kur bijusi, — bēdz!

Bet, protams, Artēmija Faula pasaulē kaut kas tik vienkārši mēdz notikt tikai retu reizi. No pazema vadža noāķējis tikla aizsargbrilles, viņš tās uzlika uz deguna, aktivizēja virtuālo tastatūru un, ievadījis

Mervala paroli, pieslēdzās tiklam. Vajadzēja izdibināt, kas tā par vietu un kā lai tiek laukā.

Vienā failā turpat uz darbvirsmas glabājās visas būves plāni. Nekāda drošības aprīkojuma, nekādu kodu. Un kam gan tādi vajadzīgi? Cilvēki no virszemes te ieklīst nevarēja un, pat ja ieklīstu, gnomītā lasīt taču neprata.

Plānus Artēmijs izpētīja rūpīgi un ar augošu satraukumu. Laboratorija bija būvēta no moduļiem, kas salikti pēc lego klucīšu principa, un iebūvēta senlaiku tuneļos zem mērdnieku kompleksa, bet izejas tikai divas. Viena — ceļš, pa kuru Artēmijs te bija iekļuvis, taču tas nebija no ideālajiem, jo taisnā ceļā veda atpakaļ pie Kronska. Vai arī — varēja doties uz zemāko līmeni, uz ģeoplānu ostu, kas nozīmēja, ka vajadzētu nozagt un vadīt ģeoplānu. Izredzes uzlauzt pret zagļiem ierīkoto drošības signalizāciju, pirms Opāla viņu pārvērstu putekļos, bija minimālas. Gribi negribi, vajadzēja mēģināt doties augšup.

—   Tev patīk mana mazā laboratorija? — kāds ierunājās.

Artēmijs pašķielēja gar briļļu displeju. Turpat priekšā, rokas

iespraudusi sānos, stāvēja Opāla.

—   Vietiņa labu labā, vai ne? — viņa turpināja jau angliski. — Tuneļi jau ierīkoti kur tas laiks, it kā mūs vien gaidīdami. Ideāli. Kolīdz uzgāju, sapratu, ka man tie jādabū, tāpēc jau pierunāju doktoru Kronski te iekārtoties.

Zināšanas ir spēks, Artēmijs nodomāja. Neizpaud viņai neko.

—    Kas tu esi? — viņš jautāja.

—    Es esmu tā, kas drīz valdīs pār pasauli — vismaz pār šo te, ja ne vairāk. Tu drīksti mani saukt par Koboji jaunkundzi — mrpmākajās piecās minūtēs. Pēc tam varēsi mani uzrunāt ar "āāāāāāā", sakampt rīkli, kliegdams mirt nost un tā tālāk.

Tā pati uzpūtība, kas man iespiedusies atmiņā.

—    Es, Koboji jaunkundz, pārjums būtu tā kā lielāks augumā. Un, ciktāl varu spriest, jūs neesat bruņota.

Opāla nosmējās. — Es neesot bruņota? — viņa iesaucās, noplātīdama rokas.— Šie kustoņi mani apgādājuši ar visiem nepieciešamajiem ieročiem. — Viņa noglāstīja iemidzināto tīģeri. — Šis lielais mincis vairo manu prāta kontroli. Tie jūras gliemji fokusē manus enerģijas starus. Drusciņa sašķidrinātas delfīna spuras, sajaukta ar pareizi dozētu kobras indes devu, kā ar slotu aizslauka pēdējos simt gadus.

—   Ieroču rūpnīca, — Artēmijs noelsās.

—   Tieši tā, — Opāla atsaucās gandarījumā, ka vismaz kāds beidzot sapratis. — Pateicoties šiem dzīvniekiem un viņu sulām, esmu kļuvusi par varenāko burvi kopš dēmonu zintnieku laikiem. Mērdnieki pagādā visus zvērus, kas man vajadzīgi. Nelgas. Noticējuši tik lētam trikam kā hologrāfiskas liesmas. Es taču neiešu nomaitāt šos brīnišķīgos kustoņus, pirms neesmu ievākuši suliņas. Jūs, cilvēki, esat tik stulbi. Jūsu valdības izgāž milzu naudu, lai tiktu pie varas, kamēr tā vienā mierā lēkā pa džungļiem.

—    Varena runa, — sacīja Artēmijs, viegli kustinot pirkstus

—   viņš spaidīja pašam vien saredzamās virtuālās tastatūras taustiņus.

—    Drīz es būšu…

—    Ļaujiet, minēšu: drīz jūs būsiet neuzvarama.

—   Vispār nē, — Opāla atteica apbrīnojamā pacietībā. — Drīz es būšu spējīga manipulēt ar laiku! Trūkst tikai…

Un Artēmijs piepeši visu saprata. Pilnīgi viss tagad bija skaidrs. Un viņš zināja, ka izglābsies.

—    Lemurs. Trūkst tikai lemura.

Opāla sasita plaukstiņas. — Tieši tā — ak, tu viens apķērīgs zaņķerēns. Brīnišķais lemura smadzeņu šķidrums ir mana maģiskā stimulatora pēdējā trūkstošā sastāvdaļa.

Artēmijs nopūtās. — Maģiskais stimulators? Vai jūs pati maz dzirdat, kā tas izklausās?

Izsmējīgo toni Opāla palaida gar ausīm — varbūt tāpēc, ka necik bieži neko tādu nebija dzirdējusi. — Man jau bija vesels lēvenis lemuru, bet RŪĶi tos konfiscēja, lai dakterētu kaut kādu sērgu, un pārējie sadega ugunsgrēkā. Palicis viens vienīgs, un man viņš jādabū. Es viņu klonēšu. Kad lemurs man būs rokā, es būšu noteicēja pār laiku.

—    Uz mirkli apklususi, Opāla piesita pirkstiņu pie lūpām.— Paga, cilvēk. Kā tu zini par manu lemuru? — Atrāvusi pirkstiņu no lūpām, viņa tā galā iesvēla pulsējošu uguns lodi, kas izkausēja nagu laku.— Es prasu, kā tev zināms par manu lemuru?

—   Skaisti zābaki, — Artēmijs teica un, nokustinājis pirkstu, aktivizēja opciju izvēlnē uz briļļu monitora.

Vai tiešām gribat atvērt visus krātiņus? — dators pārvaicāja.

Mērdnieki lavījās atpakaļ uz kompleksu, visiem priekšgalā bija bezbailīgais Tomijs Kirkenhazards, kas ar uzspēlētu bravūru vicināja izšauto pistoli, kaut gan pašam dūša bija teju papēžos.

—   Man tur palikušas mantas, — viņš jau kuro reizi klāstīja tiem, kas spiedās barā turpat aiz muguras. — Tādas, kas maksā lielu naudu. Neies tak pamest.

Arī lielai daļai pārējo bija tādas mantas, kas maksā lielu naudu, un pašreiz, kad Kronskis miecētavā bija iekritis katalepsijā un apsargi, pēc visa spriežot, ar salasītajiem vizuļiem aizlaidušies lapās, bija īstais brīdis savākt pekeles un mukt uz lidostu.

Kirkenhazardam par krietnu atvieglojumu komplekss izrādījās pilnīgi tukšs un pamests, lai gan mērdnieki, trīcēdami kā receklis, vairākas reizes salēcās, sabijušies no nakts ēnām, kas kustēja Marokas vējā.

Nekad ar neesmu nekam šāvis virsū ar tukšu pistoli, viņš sprieda. Man ar' rādās, ka no tā nebūtu lielas jēgas.

Klāt bija lielās zāles durvis, kas karājās vienā pašā eņģē.

—   Tagad tā, jūs visi,— Kirkenhazards ierunājās. — Nav te vairs it neviena, kas nes koferus, tā ka vajadzēs vien pašiem stiept, kas stiepjams.

—   Mīļais Dievs! — noelsās grāfiene Irina Kostoviča un ģībdama iekrita kāda skotu naftas barona skavās.

—    Savāciet visu, ko varat, tiekamies tepat pēc piecpadsmit minūtēm.

Grāfiene kaut ko murmulēja.

—    Ko tādu? — Kirkenhazards pārvaicāja.

—    Saka — uz rītrītu esot pieteikusies uz pedikīru.

Kirkenhazards pacirta roku gaisā un ieklausījās. — Nē.Tik ne to.

Vai arī dzirdat rīboņu?

Pa vaļā atsprāgušajām krātiņu durvīm dzīvnieki metās laukā mežonīgā līksmē — lēca lēkšus, šāvās, laidās un līda līšus. Lauvām, leopardiem, visvisādiem mērkaķiem, papagaiļiem, gazelēm — simtiem visādu kustoņu prātā bija viena vienīga doma: jāmūk.

Opāla par to nebūt nepriecājās.

— Nespēju noticēt, ka tu, zaņķeri, šādi izrīkojies. Es tev smadzenes izspiedīšu kā sūkli.

Artēmijs zemu nolieca galvu, smadzeņu/sūkļa metaforu laizdams gar ausīm. Tagad bija svarīgi izvairīties no Opālas karaliskā skatiena, lai viņa nespēj likt lietā hipnozi. Atlika cerēt, ka viņas jauniegūtais spēks neļauj piekļūt prātam bez redzes nerva starpniecības.

Pat ja viņš nebūtu galvu pieliecis, kā vairogs būtu nostrādājis izbēgušo kustoņu bars, kas blāķī spiedās visapkārt, kampdami zobiem, grūzdamies cits citam virsū un sperdami pakaļkājām.

Tīri jāsmejas, Artēmijs nodomāja, kad mērkaķa elkonis izsita gaisu no plaušām./« mani nepiebeigs Opāla, to izdarīs zvēri. Vajag to baru kaut kā valdīt.

Pasprucis zem kāda operāciju galda, Artēmijs pa ceļam izrāva tīģera anestēzijas caurulīti un, ieblenzis kustīgo kāju jūklī, noskatīja piemērotu zvēru.

Opāla uzbrēca dzīvniekiem valodā, kurā juku jukām jaucās viņu pašu mēles. Brēciens vai ausis plēsa pušu un dzīvnieku falangā izrāva plaisu, tā ka bars viņai apkārt pašķīrās. Kolīdz tas bija garām, viņa ņēmās uz labu laimi bliezt pulsējošas enerģijas lādiņus, kas šāvās laukā no pirkstiem un ķēra zvērus blāķiem vien — tic nesamaņā vēlās uz grīdas. Krātiņi gāzās kā ēku paneļi, ledusskapji spļāva saturu uz flīzēm.

Uzmanības novēršanas manevrs tūliņ būs neitralizēts, Artēmijs atskārta. Laiks doties uz izeju.

Tuvojās dipoši pakavi, un viņš saspringa lēcienam.

Kvaga, viņš konstatēja. Puszirgs, puszebra, jau gadus simt nav ne manīta, ne notverta. Nav gluži tīrasiņu ērzelis, bet gan jau derēs.

Jāšana izrādījās mazliet skarbāka nekā tā, pie kādas Artēmijs bija radis izjādēs ar Faulu Arābijas rikšotājiem. Ne palīdzīgu kāpšļu, ne čīkstošu seglu, ne raustāmu iemauktu. Nemaz nerunājot par faktu, ka kvaga bija neiejāta un pārbijusies līdz nāvei.

Artēmijs paplikšķināja viņai pa kaklu.

Smieklīgi, viņš nosprieda. Caurcaurēm. Beigts jauneklis glābjas jāšus uz izmiruša dzīvnieka.

Iekampies kvagas krēpēs, Artēmijs centās dzīvnieku virzīt uz vaļējām durvīm. Tas rāvās pakaļkājās un spārdījās, svītraino galvu sviezdams atpakaļ un lūkodams iekampt jātniekam ar stiprajiem, stūrainajiem zobiem. Artēmijs tikai iecirta papēžus kvagai sānos un turējās, cik spēka.

Opālai patlaban vajadzēja atvairīt zvēru atriebes vilni. Starp lielajiem plēsējiem dažs labs nebūt nebija tik ļoti pārbijies un nosprieda, ka draudus, ko iemiesoja Opāla Koboji, vislabāk varētu novērst, viņu aprijot.

Sīkā laumiņa virpuļoja kā velnišķīga balerīna — maģijas enerģija krājās ap pleciem, tad saplūda virmojošās lodēs ap elkoņiem un pulsējošās šļakatās šāvās laukā no pirkstiem.

Artēmijs ko tādu redzēja pirmoreiz mūžā. Lādiņu ķertie zvēri vienkārši sastinga lēcienā un, pilnīgi iztrūkstot jebkādai inercei, krita kā statujas, viscaur paralizēti — tikai acis panikā valbījās.

Spēka viņai tiešām daudz. Tādu nav gadījies redzēt. Nemūžam nedrīkst pieļaut, lai Opāla dabū rokā Jē-jē.

Bet maģija Opālai gāja uz beigām. Enerģijas strūklas izčūkstēja, cita pa spirāli aizvirpuļoja sāņus, projām no mērķa, kā kļūmīgi izšauta petarde. Metusi mieru, viņa izrāva divas jostā noslēptas pistoles. Vienu no rokas tūliņ izsita tīģeris, kas nupat bija saposies iesaistīties cīņā, bet Opāla nedomāja krist histērijā. Otru pistoli žigli iestatījusi platjoslas režīmā, viņa atklāja uguni, vēzējot stobru, tā ka zalve aizšķīda kā sudrabainas enerģijas vēdeklis.

Pirmais krita tīģeris — vaigā tam bija lasāms "tikai ne atkal". Viņa paraugam sekoja citi, sašauti pusklicdzienā, puskaucienā vai pusšņācienā.

Pavilcis kvagu aiz asajām krēpēm, Artēmijs piespieda dzīvnieku uzlēkt uz viena no operāciju galdiem. Kvaga gan sprauslāja un iebilda, tomēr klausīja un, aizrikšojusi līdz galda galam, pārlēca uz nākamo.

Opāla šāva uz to pusi, bet ceļā patrāpījās kondoru pāris.

Durvis bija tieši priekšā, un Artēmijs bažījās, ka kvaga saminstināsies, bet nē — tā taisnā ceļā metās iekšā gaitenī, kas veda uz hologrāfisko liesmu kameru.

Nočieptajās tīkla brillēs žigli atvēris kontrolpaneli, Artēmijs uzmeklēja pacēlāja iestatījumus.

Platforma laidās lejup neizturami lēnām, un Artēmijs tikmēr kvagai lika rikšot apļiem vien, lai tai neiešautos prātā nokratīt no muguras nelūgto jātnieku un lai abiem būtu grūtāk trāpīt, ja Opāla piepeši parādītos gaitenī.

Garām pašāvās ērglis, asajām spalvām noskrāpējoties Artēmijam gar vaigu. Uz muguras uzrāpās bizamžurka, saposusies līdzi ceļojumā.

Augstu virs galvas iespīdējās gaisma — šķebīgi trīsošas, blāvas strēles. Tomēr gaisma.

—   Aiziet, meitiņ, — Artēmijs uzsauca, visnotaļ iejuties kovboja ādā. —Jīī-ho!

Mērdnieki saspiedās barā ap Tomija Kirkcnhazarda paslieto pirkstu un vērīgi ieklausījās, it kā troksnis nāktu no paša pirksta.

—   E, neko nedzird, — Tomijs atzina. — Būšu sasapņojies. Galu galā, cilvēkmīļiem šī bijusi stresa pilna naksniņa.

Tad durvis atsprāga vaļā un mērdniekus aprija zvēru jūra.

Kirkenhazardu, kas velti spaidīja savas tukšās pistoles mēlīti un neatņemdamies auroja: — Bet mēs tak jūs nobeidzām, velns ar ārā! Mēs jūs nobeidzām! —, nogāza gar zemi divi lāču paviāni.

Bojāgājušo kompleksā tonakt gan nebija, tomēr astoņpadsmit cilvēki nonāca slimnīcā sakosti, apdeguši, lauztiem kauliem un apkrituši visādiem parazītiem. Kirkenhazardam liktenis izrādījās visnelabvēlīgākais: paviāni, aprijuši viņa šaujamo un nokoduši roku, kas to turēja, nabaga vīru nodeva grīļīgam tīģerim, kas bija atmodies gaužām nelāgā omā.

Neviens mērdnieks nepamanīja aiz kādas kotedžas gaisā klusu paceļamies nelielu, melnu lidaparātu. Pārlaidies pār lielo parku, tas savāca kādu garmatainu jaunekli, kas sēdēja mugurā tādam kā pasīkam, svītrainam ēzelim. Izmetis loku — tikpat šauru kā linga ar tajā ievietotu akmeni —, lidaparāts aizšāvās naksnīgajās debesīs, it kā sazin kurp gaužām steigtos.

Nākamajā dienā bija atceltas gan pedikīra procedūras, gan visas veselības uzlabošanas kūres.

Opāla ar smagu sirdi konstatēja, ka pie visiem pārējiem zaudējumiem pieskaitāmi arī sapostīti zābaki.

—    Kas tas par pleķi? — viņa bargi prasīja Mervalam un viņa nesen atbrīvotajam dvīņubrālim Deskantam.

—    Nez… — nobubināja Deskants, kas pēc būrī pavadītā laika joprojām bija nedaudz īgns.

—   Kaut kādi mēsli, — Mervals žigli pieteicās. — Spriežot pēc izmēriem un tekstūras, es teiktu, ka mazliet sanervozējies kāds no lielajiem kaķiem.

Nosēdusies uz sola, Opāla pastiepa kāju. — Velc nost, Merval.

Atspiedusi zoli Mervalam pret pieri, viņa vilka kāju laukā, līdz tas atkrita augšpēdus ar noķēzīto apavu rokās.

—  Tas zaņķerēns. Viņš zina par manu lemuru. Mums viņam jāseko. Pieņemu, ka viņš ir marķēts.

—  Jā, jā, — atsaucās Mervals. — Visi jaunpienācēji tiek apsmidzināti tūliņ pēc nolaišanās. Nu jau viņam iezīmēta radiācija ik porā. Nekaitīga gan, toties tagad viņš uz šās planētas no mums nevar nobēgt ne peles alā.

—    Labi. Vispār — lieliski. Es taču itin neko nepalaižu garām, vai ne?

—   Itin neko, Koboji jaunkundz, — nobubināja Deskants. — Jūs esat spīdoša. Jūsu pasakainība ir apbrīnojama.

—   Vai — paldies, Deskant,— atsaucās Opāla, kas sarkasmu, kā vienmēr, laida gar ausīm. — Un es iedomājos, ka pēc cūkkūts būsi sabēdājies. Starp citu, tāda vārda kā "pasakainība" nemaz nav. Lai tu zini, ja nu kādudien to, cik esmu brīnišķīga, sadomāsi aprakstīt savā dienasgrāmatā.

—    Skaidrs, — Deskants nopietni atsaucās.

Opāla pastiepa Mervalam otru kāju. — Tā. Tagad izlieciet te visur pašiznīcināšanos un posīsimies uz ģeoplānu. Es gribu to cilvēku atrast un nekavējoties nogalināt. Pirmīt rīkojāmies par daudz maigi — ar tām dēlēm. Šoreiz — acumirklīga nāve.

Mervals saviebās. Rokās bija divi ar tīģera mēsliem noķēzīti ādas zābaki, bet viņš bija drīzāk gatavs staigāt tādos nekā būt tā cilvēka ādā.

Artēmijs gulēja uz muguras kravas nodalījumā un prātoja, vai pēdējās minūtes gadījumā nav nosapņojis. Superdēles, iemidzināti tīģeri un kašķīga kvaga.

Grīda vibrēja, un viņš zināja, ka ģeoplāns patlaban traucas vairākas reizes ātrāk par skaņu. Piepeši vibrācija mitējās un tās vietā atskanēja rimtāka dūkoņa. Ģeoplāns bremzēja!

Artēmijs steidzās uz pilota kabīni, kur Hollija tik pikti blenza uz vienu skalu, it kā no skatīšanās vien kaut kas varētu mainīties. Otrā pilota krēslā sēdēja Jē-jē un rīkojās ar stūri.

Norādījis uz lemuru, Artēmijs ievaicājās: — Varbūt jautājums izklausīsies muļķīgs, bet vai Jē-jē…

—   Nē. Autopilots. Un, starp citu, priecājos, ka esi dzīvs. Apsveicu ar to, ka tevi izglābu.

Artēmijs pieskārās viņai pie pleca. —Jau kuro reizi — esmu tev dzīvību parādā. Bet nu, lai kā negribas no pateikšanās uzreiz pāriet pie īgņošanās, taču — kāpēc bremzējam? Laika vairs nav daudz. Neaizmirsti, ka mums bija tikai trīs dienas. Atlikušas burtiski stundas.

Hollija piesita pie skalas. — Mūs kāds nopeilējis — no kompleksa. Kāds savā datorā nokopējis informāciju, kas glabājas mūsu borta datorā. Vai zini par to kaut ko pastāstīt sīkāk?

—   Opāla Koboji, — Artēmijs sacīja. — Viņa sarīkojusi itin visu. Ievāc dzīvnieku ķermeņa šķidrumus, lai spēcinātu savu maģiju. Ja dabūs rokā Jē-jē, būs neuzvarama.

Hollijai nebija laika ļauties skepsei. — Brīnišķīgi. Opāla Koboji. Es jau jutu, ka mūsu mazajam ceļojumam trūkst psihiatriska piesitiena. Ja mūs nopeilējusi Opāla, viņa tūliņ mums būs astē ar kaut ko, kas kariņam daudz piemērotāks par šito grabažu.

—   Vairogi?

—   Neko daudz nelīdzēs. Varbūt varam piemānīt cilvēku radarus, bet ne jau elfu skenerus.

—   Tad ko varam?

—   Vajadzēs palikt tepat, augšā, ar visu cilvēku gaisa satiksmi. Skaņas ātrumu nepārsniegsim un nepiesaistīsim lieku uzmanību. Tad pēdējā brīdī šausimies uz Faulu muižu. Pat ja Opāla mūs tad ieraudzīs, tas nekas, jo, pirms dabūs rokā, mēs jau būsim atpakaļ laikstraumē.

No pasta sūtījumu kambara galvu pabāza Mulčs Rakums.

—    Nekā daudz te nav. Pāris zelta monētu. Paturēšu, ja? Un vai es dzirdēju kādu pieminam Opālu Koboji?

—    Par to neuztraucies. Viss tiek kontrolēts.

Mulčs skaļi iesmējās. — Kontrolēts? Tāpat kā Retdaunas parkā? Tapat kā ādu miecētavā?

—   Nebijām labākajā formā, — Artēmijs piekrita. — Bet gan tu ar laiku mūs ar kapteini Kniepu sāksi cienīt.

Mulča sejā bija lasāmas šaubas. — Labāk iešu un uzmeklēšu "cienīšanu" vārdnīcā, jo tas vārds acīmredzot nenozīmē to, ko esmu iedomājies, vai ne,Jē-jē?

Lemurs saplaukšķināja smalkās rociņas un ietarkšķējās tā, ka likās

—   viņš smej.

—    Rādās, Mulč, ka būsi atradis sev intelekta ziņā atbilstošu draugu, — noteica Hollija, atkal pievērsdamās mērinstrumentiem.

—    Žēl, ka viņš nav meitene — tad tu varētu viņu apņemt par sievu.

Mulčs izlikās šokēts. — Romantiskas attiecības ar citas sugas pārstāvi! Nu, kas gan var būt vēl derdzīgāks! Tur taču jābūt jukušam, lai bučotos ar kādu, kas pat nepieder pie tavas sugas.

Artēmijs ņēmās berzēt piepeši iepukstējušos deniņus. Tālu dzīvo mana mīlā, viņš nodomāja, un līdz Dublinai arī garš ceļš.

—   Ģeoplāns? — Opāla pārvaicāja. — Elfu ģcoplāns?

Koboji lidaparāts karājās piecdesmit kilometru augstumā, uz pašas stratosfēras robežas. Melni matētajā gaisakuģa korpusā spoguļojās zvaigznes, un Zeme vīdēja lejā, ietinusies mākoņu šallē.

—   Ta saka sensori, — teica Mervals. — Vecs raktuvju modelis. Aprīkojuma gandrīz nekāda, ugunsjauda — nulle. Domāju, spēsim pārtvert.

—   "Domāju"? — Opāla atkārtoja, pastiepdama potīti, lai apbrīnotu vienu no abiem jaunajiem sarkanajiem zābakiem. — Kas tur ko

domāt?

—   Nu, vienubrīd viņi bija mums rokā. Tad ģeoplāns piebremzēja, lai nepārsniegtu skaņas ātrumu. Es teiktu, ka pilots turēsies cilvēku aviotrasēs, līdz nospriedīs, ka briesmas nedraud.

Opāla velnišķīgi pasmīnēja. Viņai patika grūti uzdevumi.

—   Labs ir, izmantosim visas savas priekšrocības. Mēs esam ātri, un mums ir ieroči. Atliek tikai šaut uz pareizo pusi.

—    Cik neiedomājamiski burvestīga doma! — novīpsnāja Deskants.

Opāla jutās sāpināta. — Deskant, lūdzu. Lieto īsus vārdus. Neliec man tevi pārvērst putekļos.

Tie nu bija tukši draudi, jo mērdnieku kompleksā Opāla bija izšķiedusi visu maģiju līdz pēdējai dzirkstelītei. Pamatiemaņas gan bija palikušas — apziņas kontrole, levitācija un tamlīdzīgi —, bet, lai uzšķiltu zibens šautru, vispirms bija nepieciešama nopietna atpūta un miegs. Tomēr Briliem ko tādu zināt bija pilnīgi lieki.

—    Klausieties, kāds man plāniņš. Izlaidu laboratorijas ierakstus caur balss noteicēju un fiksēju reģionālo atbilstību. Lai kas tas par zaņķerēnu, viņš dzīvo Īrijas vidienē. Iespējams, Dublinā. Tagad, Deskant, gribu, lai tiekam turp, cik drīz vien iespējams, un, kad tas raktuvju ģeoplāns izlīdīs no gaisa satiksmes ceļiem… — Opāla sakļāva sīkos pirkstiņus ap iedomātu skudru, ko izspieda sausu. — …mēs jau būsim priekšā.

—    Pasakulīgi, — noteica Deskants.

FAULU MUIŽA

Kad Hollija sprauslājošo ģeoplānu pārstūrēja pāri Faulu muižas mūrim, saule bija uzaususi un jau atkal slīdēja uz leju.

—   Mūsu laiks tūliņ būs galā, un tūliņ gals būs klāt arī šim lūznim,— viņa pavēstīja Artēmijam un piespieda roku pie sirds.—Jūtu, ka nr. 1 dzirksts dziest, bet laiks vēl ir.

Artēmijs pamāja. Tagad, kad muiža bija acu priekšā, mātes nelaime sazin kāpēc šķita vēl smagāka.

Man jātiek mājās.

—   Malacis, Hollij. Labi pastrādāts. Nosēdini mūs sētpagalmā. Varam tikt mājā pa virtuves durvīm.

Hollija piespieda dažas pogas. — Tatad aiz mājas. Skeneris meklē drošības signalizācijas ierīces. Atrod divas un vēl vienu slepenu. Ja nekļūdos, kustības sensori. Viena signālierīce darbināma ar tālvadību, abas pārējās ar noslēgtu ķēdi. Atslēgt to, kas ar tālvadību?

—   Jā, Hollij, lūdzu — to signalizāciju atslēdz. Vai kāds ir mājās?

Hollija pārbaudīja termālā skenera rādījumus.— Silts ķermenis

viens. Augšstāvā.

Artēmijs nopūtās. Atvieglots. — Labi. Tikai māte. Nu jau būs iedzērusi savas miegazāles. Es pats vēl nevarētu būt atgriezies.

Ģeoplānu Hollija nosēdināja, cik saudzīgi vien spēja, bet vītnes bija nodilušas un gaisa spilveni tukši. Stabilizatori iebuktēti, žiroskops griezās kā vilciņš. Šasija pagalma bruģī izrāva grāvi, bruģakmeņus izmētājot uz visām pusēm kā arkls velēnas.

Artēmijs paņēma Jē-jē rokās.

—   Vai esi gatavs jauniem piedzīvojumiem, mazo vīriņ?

Lemura apaļajās acīs iesvēlās satraukums, un viņš, mierinājumu

meklējot, uzlūkoja Mulču.

—   Vienmēr turi prātā, — Mulčs teica, pakutinādams zvēriņa pazodi, — ka gudrītis esi tu.

Uzgājis vecu mantu maisu, punduris ņēmās stūķēt tur visu, kas vēl bija atrodams ledusskapī.

—  Tas lieki, — ieteicās Hollija. — Ģeoplāns ir tavējais. Ņem ciet, laupījumu noroc un laidies tālu projām. Grabažu nogremdē jūrā un pāris gadu dzīvo bez bažām par iztiku. Tikai apsoli, ka neko nepārdosi cilvēkiem.

—   Vienīgi drazas, — Mulčs atsaucās. — Un vai tu teici, ka ģeoplānu varu paturēt?

—   Vispār es lūdzu, lai tu to pārvērt metāllūžņos. Būšu tev pateicību parādā.

Mulčs pasmīnēja. — Esmu no dāsnajiem. Varu arī tev izdarīt pakalpojumu.

Hollija pasmīnēja pretim. — Lai tā būtu. Un ielāgo — kad atkal tiksimies, nekas tamlīdzīgs nebūs noticis, bet varbūt nebūs ar'.

—    Būšu mēms kā zivs.

Artēmijs paspraucās viņam garām. — Nu, lai pieredzētu ko tādu, es būtu gatavs maksāt bargu naudu. Mulčs Rakums, kas tur muti.

—  Jā, es arī priecājos satikt tevi, zaņķerēn. Nevaru vien sagaidīt to brīdi, kad tevi aplaupīšu.

Artēmijs paspieda viņam roku. — Tici vai netici, arī es to gaidu ar nepacietību. Mums priekšā labi laiki.

Arī Jē-jē pastiepa rociņu atvadu rokasspiedienam.

—  Tu izskaties pēc tā cilvēka, Jē-jē, — Mulčs bilda visā nopietnībā. — Viņš gan ir drusku aprobežots, tomēr ar labu sirdi.

—   Visu labu, Rakuma kungs.

—    Uz tikšanos, Faula jaunkungs.

Opāla trešoreiz skandēja Golas Švēma meditācijas ciklu, kad Mervals iebrāzās viņas privātajā kambarī.

—    Esam atraduši ģeoplānu, Koboji jaunkundz, — viņš elsa, spiezdams pie krūtīm salokāmo ekrānu. — Virs Vidusjūras aizgāja virsskaņā uz nepilnu minūti. Bet ar to pietika.

—   Humma humma hāā. Rāmumm humma hāāā, — dūca Opāla, noslēgdama dziedājumu. — Lai miers manī, iecietība man visapkārt un piedošana manā ceļā. Tā, Merval, tagad rādi, kur ir tas draņķa cilvēks, lai varu izbarot viņam paša orgānus.

Mervals pastiepa pretim ekrānu. — Sarkanais punkts. Austrumkrasts.

—   Militārs objekts?

—    Nē, kā par brīnumu — rezidence. Aizsardzības vispār nekādas.

Opāla izrāpās no sava komfortkrēsla. — Labi. Pastrādā ar skeneriem. Iesildi lielgabalus un dabū mani turp, lejā.

—  Jā, Koboji jaunkundz.

—   Un — Merval?

—    Klausos, Koboji jaunkundz.

—   Manuprāt, mazais Deskants ir manī ieķēries. Viņš man pirmīt teica, ka es esot ļoti fotoģenētiska. Nabaga vientiesītis. Vai vari viņam pateikt, ka es neesmu dabūjama? Ja nepateiksi, man vajadzēs viņu nogalināt.

Mcrvs nopūtās. — Es pateikšu, Koboji jaunkundz. Esmu pārliecināts, ka viņš būs suspersatricināts.

Jau muižas mājā Artēmijs konstatēja, ka iedams bužina Jē-jē pakausi.

—   Esi nu rāms, draudziņ. Tagad neviens tev vairs pāri nedarīs. Esam drošībā.

Hollija pa kāpnēm kāpa nopakaļ, uzmanīdama aizmuguri, divus pirkstus izstiepusi taisnus. Pirksti gan nebija gluži tas pats, kas pielādēts ierocis, bet spējā triecienā varēja pārlauzt kaulus.

—   Ātrāk, Artēmij. Nr. 1 sāk zust, mums tūliņ jālec projām.

Artēmijs apmeta līkumu divpadsmitajā pakāpienā iebūvētajam

spiediensensoram. — Tūlīt būsim klāt. Burtiski pēc dažām sekundēm.

Kabinets bija tieši tāds, kāds atstāts: drēbju skapis joprojām vaļā, no augšējā plaukta kā bēgoša čūska nokārusies šalle.

—   Labi, — Artēmijs noteica, pašpārliecībai augot augumā. — Te ir tā vieta. Tieši tā pati.

Hollija bija aizelsusies. — Ir jau arī pēdējais brīdis. Man signāls sāk aizklīst. Apmēram tāpat ir tad, kad mēģini kaut ko sadzīt rokā pēc smakas.

Artēmijs aplika viņai roku ap pleciem. Te nu bija visi trīs — piekusuši, izsalkuši, bet satraukti.

Hollijas pleci trīsēja pārgurumā un stresā, kas beidzot lika sevi manīt.

—    Es domāju, ka esi pagalam, — viņa teica.

—   Es pats arī, — Artēmijs atsaucās. — Tad sapratu, ka nomirt nemaz nevaru. Vismaz ne šoreiz.

—   Uzdrošinos cerēt, ka to tu man izskaidrosi.

—   Vēlāk. Pie vakariņu galda. Vai tagad, draudziņ, varam vērt vaļā laikstraumi?

Piepeši šalkdams sāņus aizslīdēja erkera loga aizkars. Tur stāvēja mazais Artēmijs un Sulainis — abi ieģērbušies folijtērpos. Atrāvis vaļā rāvējslēdzēju, Sulainis skatam atklāja pie krūtīm piesprādzētu pamatīgu šaujamo.

—   Kas tā par laikstraumi? — apvaicājās desmitgadīgais Artēmijs.

Mulčs Rakums patlaban raka zemē zelta monētu — kā ziedojumu punduru veiksmes dievam Zamsim, kad pamats zem kājām uzsprāga un viņš attapās jāteniski sēžam uzģeoplāna priekšgala ledlauža asmens.

Pat nedzirdēju, ka tuvojas, viņš nodomāja un tad: še tev Zamsis.

Viņš vēl nebija atjēdzies tiktāl, lai atšķirtu augšu no apakšas, kad konstatēja, ka piespiests pie oša stumbra un ādamābola kustības ierobežo neitrīno pistoles stobrs. Bārdas mati instinktīvi apjauta, ka pistoli netur drauga roka, un aptinās ap stobru.

—    Labs ģeoplāniņš, — Mulčs bilda, pūlēdamies novilcināt laiku un sagaidīt, līdz acu priekšā beidz griezties zvaigznītes. — Minēšu — ar kluso dzinēju.

Iepretim stāvēja trīs laumas. Divi puiši un meitene. Vispār no laumām nebija ko bīties, taču puiši bija bruņoti un meitene skatījās tā, ka uzmetās zosāda.

—   Deru, — Mulčs teica, — ka tu pielaistu pasaulei uguni tikai tāpēc, lai paskatītos, kā tā deg.

Opāla šo priekšlikumu iemūžināja kabatas datora elektroniskajā piezīmju grāmatiņā.

—    Par to paldies. Tagad stāsti visu laukā.

Kādu brītiņu paspirināšos un tad iebarošu viņai kādu dezinformāciju, Mulčs nosprieda.

—   Es tev neteikšu itin neko, tu mazā laumu vellata, — viņš pasludināja, ādamābolam nervozi sitoties pret pistoles stobru.

—   Uūū, — Opāla vīlusies novilka, piecirzdama kāju. — Vai nevienam no manis nav bail?

Norāvusi cimdu, viņa piespieda īkšķi Mulčam pie deniņiem.

—    Nu, tad rādi.

Un ar pāris atlikušajām negodīgā ceļā iegūtās maģijas sprikstīm viņa izvilka no Mulča galvas atmiņas par dažām pēdējām dienām. Sajūta bija izteikti nepatīkama pat tādam radījumam, kas bija radis visu izgrūst no organisma lielos daudzumos. Pēdējām dienām sūknējoties laukā no atmiņas, Mulčs buldurēja un spirinājās. Kad Opāla bija dabūjusi, ko gribēja, punduris palika guļam bezsamaņā.

Pēc stundas viņš atģidās ar RŪĶu ģeoplāna aizdedzes čipu kabatā, nekādi nespēdams saprast, kā tur nokļuvis.

Aizmiegusi acis, Opāla izbrauca cauri jauniegūtajām atmiņām.

—   Ak tā, — viņa smaidīdama noteica. — Laikstraume.

—   Nav laika skaidroties, — Artēmijs noskaldīja.

—    Es uzskatu, ka ir gan, — iebilda desmitgadīgais Artēmijs. — Ja reiz atkal esat ielauzušies manā mājā, vismaz piezīmi par laikstraumi jau nu gan varētu izskaidrot. Nemaz nerunājot taktu, ka esat dzīvi.

Artēmijs vecākais atsvieda matus no sejas.

—   Tagad tev vajadzētu mani pazīt. Droši.

—   Te nav nekāda šampūnu reklāma. Beidz spēlēties ar matiem.

Hollija bija saliekusies deviņos līkumos, roku piespiedusi pie sirds.

—    Pasteidzies, — viņa novaidējās. — Citādi došos projām bez tevis.

—    Lūdzu, — Artēmijs izsaucās. — Mums jāiet. Tas ir dzīvības un nāves jautājums.

Mazais Artēmijs nebija iežēlināms. — Man bija sajūta, ka atgriezīsieties. Te viss sākās, tieši šajā vietā. Izgāju cauri drošības kameru ierakstiem, un jūs abi te vienkārši uzradāties no zila gaisa. Tad sekojāt man uz Āfriku, tāpēc es nospriedu —ja aiztaupīšu lemura nāvi, jūs varētu atkal uzrasties te ar visu dzīvnieku. Vienkārši bloķējām savu siltumstarojumu un gaidījām. Un te nu jūs esat.

—    Domu gaita visai nepārliecinoša, — aizrādīja Artēmijs vecākais. — Skaidrs, ka mums bija vajadzīgs lemurs. Ja reiz lemuru sadabūjām, kāpēc mums būtu jāatgriežas šurp?

—   Es apzinos, ka loģika klibojusi, bet man nebija ko zaudēt. Toties, kā redzam, vinnests liels.

Hollijai pietrūka pacietības klausīties Faula pašapmierinātības izvirdumos.

—    Artēmij, es zinu, ka tev ir sirds krūtīs. Tu esi labs cilvēks, pat ja pagaidām to nezini. Tu ziedoji savus dimantus, lai glābtu man dzīvību. Vai tev gabals nokritīs, ja ļausi mums doties projām?

Mazais Artēmijs ieslīga neciešami ilgos apsvērumos — domāja veselu pusotru minūti.

—    Es gribu taisnību, — viņš beidzot sacīja. — Man jāzina visa taisnība par to, kas te noticis. Kas tu tāda esi? Kāpēc viņš izskatās tik pazīstams? Kas šo lemuru dara tik īpašu? Gribu zināt visu.

Artēmijs vecākais piespieda Jē-jē pie krūtīm. — Sadabū man šķēres. — viņš teica.

Opāla ieskrēja muižas mājā, gluži ikdienišķi apvaldīdama maģisko nelabumu, kas uzmācās tam, kurš bez atļaujas iekļuvis cilvēka mājoklī.

Laikstraume, viņa domāja, satraukumā gandrīz vai ķiķinādama. Beidzot varu pārbaudīt savas teorijas.

Valdīšana pār laiku jau sen bija Opālas lielais mērķis. Spēt kontrolēt savu eksistenci laikā — tas bija varens spēks. Bet bez lemura viņas maģija bija par vāju. Lai pagausinātu laika ritējumu uz pāris stundām, vajadzēja veselu RŪĶu zintnieku brigādi, un, ja gribēji atvērt laika tuneļa vārtus, vajadzēja rēķināties ar milzum lielu maģijas porciju. Tad jau vieglāk noraut mēnesi no debesīm.

Opāla to ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā.

Lai neaizmirstas: noraut mēnesi no debesīm. Izdarāms?

Bet Opāla bija pārliecināta —ja vien izdotos iemācīties atvērt tuneli, ar to saistītās teorijas viņa izdibinātu ātri vien.

Tas visdrīzāk ir tāds kā intuitīvs organisms, un es galu galā esmu ģeniāla.

Viņa joza augšup pa kāpnēm, pat nevērodama, ka augstie cilvēku pakāpieni uz jaunajiem zābakiem atstāj skrāpējumu švīkas. Mervals un Deskants, sekodami viņai pa pēdām, nevarēja vien nobrīnīties par tādu neapdomību apavu jautājumā.

—    Mani viņa zābaku dēļ iespundēja cūkkūtī, — Deskants nomurmināja. — Tagad viņa šitos ņem un sašvīkā, rāpdamās pa kāpnēm. Tipiska Koboji nekonsekvence. Manuprāt, es iedzīvošos kuņģa čūlā.

Tikusi līdz kāpņu augšgalam, Opāla nevilcinādamās metās vaļējās durvīs.

—    Kā viņa zina, ka tā ir īstā istaba? — Deskants brīnījās.

—   Ai, nezinu, — Mervals atteica, ar plaukstām atspiedies pret ceļgaliem. Laumām kāpiens pa cilvēku kāpnēm nav no vieglajiem. Liela galva, īsas kājiņas, mazas plaušiņas. — Varbūt tāpēc, ka no turienes nāk maģijas sarkanā gaisma, bet varbūt uz īsto istabu norāda laika vēji, kas tur auro tā, ka ausis plīst pušu.

Deskants pamāja. — Ta varētu būt, brāl. Un nedomā, ka es nesaprotu, kas ir sarkasms, kad man tāds nāk ausīs.

Opāla laiskā solī iznāca no istabas visai saskābusi.

— Jau projām, — viņa pavēstīja. — Un tunelis veras ciet. Un zābaki ari pagalam. Līdz ar to, puikas, es meklēju kādu, uz ko novelt vainu.

Brāļi Brili saskatījās, tad apcirtušies ņēma pār pleciem mazās kājeles.

Būtu derējis skriet ātrāk.

ČETRPADSMITA nodaļa caurums DŪZĪ

Hollija sajuta atvieglojumu, kolīdz visi bija iekļuvuši laikstraumē.

Acumirklī drošībā.

Jē-jē bija glābts. Artēmija māte drīz atlabs, un, kad viss būs padarīts, viņa izbijušajam draudziņam iekraus pa to uzpūtīgo ģīmi.

Es darīju, kas bija darāms, Artčmijs tika teicis. Un nākamreiz es rīkotos tāpat.

Un viņa Artēmiju bija noskūpstījusi. Noskūpstījusi!

Artēmija motivācija bija skaidra, taču ļoti sāpēja, ka viņš uzskatījis par nepieciešamu Holliju šantažēt.

Es taču būtu palīdzējusi tāpat. Noteikti!

Tiešām? Būtu ignorējusi rīkojumus? Varbūt Artēmijs tomēr rīkojies pareizi?

Hollija apzinājās, ka šie jautājumi viņu vajās vēl gadiem. Ja kādi gadi maz bija priekšā.

Ceļojums bija tik smags kā vēl nekad. Laikstraume saēda patības izjūtu, un virsū mācās sīrupsalds vilinājums nedomāt pilnīgi neko. Kūsājošos viļņos ieskautā pašas pasaule nemaz nešķita tik nozīmīga. Būm jauki kļūt par mūžības upes daļu. Un, pat ja elfu rases aizslaucīs kaut kāds mēris — kas par to?

Apziņā iedzēla nr. 1 enerģētiskā klātbūtne, un izlēmība tūliņ vairojās. Mazā dēmona spēks jautās viscaur laikstraumē, kā vizuļojošs sarkans pavediens tas vilka viņus cauri mutuļojošajai zampai. Tumsā kaut kas kustēja. Kaut kas šaudīgs un ass. Hollija samanīja zobus un līkus pirkstus.

Vai nr. 1 neminēja kaut ko par kvantu zombijiem? Droši vien jokoja. Lūdzu, kaut būtu jokojis vien.

Koncentrējies! Hollija pati sev piekodināja. Citādi izškidīsi.

Līdzās bija samanāma arī citu ceļabiedru klātbūtne. Ņemot vērā apstākļus, kādos iesviests, Jē-jē bija brīnum rāms. Kaut kur perifērijā jautās Artēmijs, kas tiecās uz mērķi tik nelokāmi kā izšauta bulta.

Nr. 1 būs šokā, Hollijai iešāvās prātā, kad izsprāgsim laukā.

Kad visi kūļu vāļu izvēlās no straumes un materializējušies sakrita kaudzē uz Artēmija kabineta grīdas, nr. 1 it nemaz neizskatījās šokēts.

—   Zombijus redzējāt? — viņš apvaicājās, spokaini notirinādams pirkstus.

—   Lai slavēti dievi, — televizoru ekrānos izsaucās Foals un skaļi izpūta dvašu caur platajām nāsīm. — Ilgākās desmit sekundes manā mūžā. Lemuru sadabūjāt?

Atbilde bija lieka, jo Jē-jē, nospriedis, ka viņam patīk Koala balss, nolaizīja tuvāko ekrānu. Mazā primāta mēlīte nosprakšķēja, un viņš atspruka atpakaļ, nikni zibinādams acis uz Foala pusi.

—    Viens lemurs, — kentaurs noteica. — Mātītes nav?

Hollija izmirkšķināja zvaigznītes no acīm un izpurināja miglu no galvas. Laikstraume vēl kavējās apziņā līdzīgi pēdējiem miega brīžiem.

—   Nē. Mātītes nav. Tev vajadzēs viņu klonēt.

Foals pāri Ilollijas plecam pašķielēja uz trīsošo, uz grīdas guļošo apveidu.

Kentaurs piepacēla uzaci.

—    Skatos, ka mums te…

—   Par to parunāsim vēlāk, — Hollija skarbi pārtrauca kentauru pusvārdā, — jo patlaban mums darba pilnas rokas.

Foals domīgi pamāja. — Pēc visa spriežot, Artēmijam ir šāds tāds plāns. Vai mums tas nozīmē problēmas?

—   Tikai ja centīsimies stāties ceļā.

Paņēmis Jē-jē rokās, Artēmijs glāstīja mazo lemuru mohikāni un, viņu mierinādams, ritmiski klakšķināja mēli.

Arī Hollija sailgojās pēc mierinājuma, taču tādu viņai sniedza nevis Artēmija klakšķināšana, bet viens skats spogulī. Viss atkal bija pa vecam, peldkostīms derēja kā uzliets. Pieaugusi. Vairs ne miņas no pusaudzes mulsuma. Būs vēl labāk, kad rokā būs ierastais aprīkojums un mugurā kombinezons. Nekas tik ļoti nevairoja pašapziņu kā pie sāniem piejozts neitrīno.

—   Laiks apraudzīt māti, — Artēmijs apņēmīgi noteica, drēbju skapī izraudzīdamies uzvalku. — Cik liela šķidruma deva nepieciešama?

—   Manta ir stipra,— atsaucās Foals, tastatūrā ieklikšķinādams skaitļus. — Divus mililitrus, ne vairāk. ITollijas aptieciņā ir šaujamšļirce. Smadzeņu šķidrumu velc laukā ļoti uzmanīgi. Aptieciņā atradīsi arī anestezējošu tamponu. Pārvelc to Jē-jē pār ādu, un viņš nejutīs itin neko.

—     Ļoti labi, — Artēmijs sacīja, aptieciņu bāzdams kabatā. — Iekšā iešu viens. Kaut nu māte mani pazītu.

—   Es arī ceru, — Hollija piebalsoja. — Citādi diez vai pieļaus, ka pilnīgi svešs cilvēks nāk un grib viņai vēnā ielaist lemura smadzeņu šķidrumu.

Pasniegusies pēc vecāku guļamistabas durvju kristāla roktura, Artēmija roka uz brīdi sastinga. Roktura skaldnēs atspoguļojās viņa paša seja, pavairota vairāk nekā desmit atspulgos. Visas kā viena raudzījās pretim izvārgušas un raižpilnas.

Pēdējā iespēja. Mana pēdējā iespēja viņu glābt.

Vai man mūžam lemts censties kādu glābt? ienāca prātā. Es taču skaitos noziedznieks. Kurā bridi viss aizgājis greizi?

Apcerē gremdēties nebija laika. Uz kārts bija likts kas vairāk par zeltu un skandalozu slavu. Māte gulēja uz nāves gultas, un viņas glābiņš tupēja Artēmijam uz pleca un ieskāja pakausi, meklēdams ērces.

Pirksti sakļāvās ap rokturi. Prātošanai vairs nevarēja veltīt ne mirkli, tagad bija laiks rīkoties.

Istabā šķita aukstāks nekā pirmīt, bet tās noteikti bija iedomas.

Prāts mēdz vilt. Pat mani. Šķietamais aukstums ir tikai mana garastāvokļa projekcija, ne vairāk.

Vecāku guļamistabai bija taisnstūra forma, tā atradās rietumspārna galā. Vispār — drīzāk dzīvoklis, nevis istaba vien: netrūka ne atpūtas zonas, ne darbistabas stūrīša. Lielā gulta ar baldahīnu bija novietota tādā leņķī, lai vasarās gaisma caur apaļā augšloga viduslaiku vitrāžu kristu uz greznā gultas galvgaļa.

Artēmijs soļus pa paklāju spēra piesardzīgi kā baletdejotājs, vairīdamies kāpt virsū ieaustajam vīnogulāju rakstam.

Skaties, āpsi, kur tu kāpsi.

Piesaukt vēl kādu nelaimi nebija ne mazākās vajadzības.

Endželīna Faula gulēja gultā iešķērsām, it kā tur nosviesta. Galva bija atgāzta atpakaļ tik platā leņķī, ka zods un kakls veidoja gandrīz taisnu līniju, un āda vizmoja tik bāla, ka šķita caurspīdīga.

Neelpo, Artēmijam iešāvās prātā, un sirds krūtīs panikā sāka sisties kā putns krātiņā. Kļūdījos. Nāku par vēlu.

Tobrīd dūša saskrēja papēžos. Kājas piepeši bija kā no gumijas, un piere dega kā ugunīs.

Tā ir mana māte. Kā lai izdaru to, kas darāms?

Bet viņam tas bija jādara. Neviens cits to nespētu.

Piegājis pie gultas, Artēmijs viņai no sejas saudzīgi atglauda matu šķipsnas.

—   Tas esmu es, māt. Viss būs labi. Es atradu zāles.

Kā par brīnumu, Endželīna Faula dēlu sadzirdēja, plakstiņi notrīsēja, un acis atvērās. Pat varavīksnenes bija zaudējušas krāsu un izbalējušas gaiši zilas kā aizsaluša ezera ledus.

—    Zāles, — viņa izdvesa. — Mans mazais Artijs atradis zāles.

—   Tieši tā, — Artēmijs apstiprināja. — Mazais Artijs atradis zāles. Bija vajadzīgs lemurs. Atceries Madagaskaras lemuru no Retdaunas parka?

Endželīna paslēja izdēdējušu pirkstu un pakustināja Jē-jē pie paša deguntiņa. — Lemuriņš. Zāles.

Jē-jē, ko ģindenim līdzīgā sieviete darīja nervozu, paslēpās aiz Artēmija galvas.

—   Labs lemurs, — Endželīna teica, un viņas lūpas savilkās vārā smaidā.

Tagad es esmu vecāku ādā, Artēmijs nodomāja. Viņa ir bērns.

—   Vai varu viņu paturēt?

Artēmijs paspēra pussoli atpakaļ. — Nē, māt. Vēl ne. Jē-jē ir ļoti svarīgs lemurs. Šis mazulītis var izglābt pasauli.

—   Iedod paturēt. Tikai uz mirklīti, — Endželīna izgrūda caur sakostiem zobiem.

It kā lūgumu būtu sapratis un negribētu, lai viņu dod paturēt, Jējē rāpās lejāk pa Artēmija muguru.

—   Lūdzu, Artij. Ja viņu paturēšu, man uzreiz kļūs vieglāk.

Artēmijs jau gandrīz bija gatavs lemuru iedot. Gandrīz.

—   Paturēšana tevi, māt, neizdziedēs. Man vajag tev vēnā iešļircināt dziedinošu šķidrumu.

Endželīna it kā atguva spēkus. Pastūmusies atpakaļ, viņa atspieda pakausi pret gultas galvgali. — Vai tu, Artij, negribi man sagādāt prieku?

—   Acumirklī man labāk patiktu, ja tu būtu vesela, nevis priecīga, — Artēmijs atteica, lemuru pat negrasīdamies laist laukā no rokām.

—   Vai tu, dēls, mani nemīli? — Endželīna nodungoja. — Vai tad tu nemīli savu mammīti?

Ar joni sakustējies, Artēmijs atrāva aptieciņu un sakļāva pirkstus ap šaujamšļirci. Pār bālo vaigu noritēja viena vienīga asara.

—   Es tevi mīlu, māt. Mīlu vairāk par dzīvību. Ja vien tu zinātu, kam esmu gājis cauri, lai atrastu mazo Jē-jē. Vienkārši paliec mierā uz piecām sekundēm, un viss šis murgs būs galā.

Endželīna viltīgi piemiedza acis šaurās spraudziņās. — Es negribu, lai tu man kaut ko injicē, Artēmij.Tev nav mediķa izglītības. Vai tad te nebija ārsts? Būšu to nosapņojusi?

Artēmijs, iedarbinājis šļirci, nogaidīja, līdz uzlādēs uguntiņa iegaismojās zaļa. — Zāles es injicēju neba pirmo reizi, māt. Arī tev pašai ne reizi vien tajā pēdējā reizē, kad biji… slima.

—    Artēmij! — Endželīna uzkliedza, ar delnu uzbliezdama pa palagu. — Es pieprasu, lai tu man tūliņ dod šurp to lemuru! Nekavējoties! Un pasauc ārstu.

Artēmijs izcēla no aptieciņas zāļu pudelīti. — Tev ir histērija, māt. Tas slimības dēļ. Domāju, pirms injicēju pretlīdzekli, tev derētu viena deva nomierinoša līdzekļa. — Ieslidinājis pudelīti šļircē, viņš pasniedzās, lai satvertu mātes roku.

—    Nē! — Endželīna burtiski iekaucās un ar apbrīnojamu spēku aizgrūda dēlu projām. — Nelien man klāt ar tām RŪĶu zālēm, tu stulbais zeņķi.

Artēmijs sastinga. — RŪĶu, māt? Kas tev zināms par RŪĶiem?

Endželīna iekoda lūpā kā nogrēkojies bērns. — Ko? Vai es kaut ko teicu par rūķiem? Tas jau tikai tāds vārds. Nezinu, kāpēc ieskrēja prātā.

* Artēmijs atkāpās no gultas vēl soli tālāk un kā sargādams piespieda Jē-jē sev klāt.

—    Saki taisnību, māt. Kas te notiek?

Visu tēlošanu metusi pie malas, Endželīna ņēmās velēt pa matraci ar nespēcīgajām dūrēm un bezpalīdzīgā niknumā iespiedzās: — Tu esi nicināms, Artēmij Faul! Tu — cilvēku pamesls. Kā es tevi ienīstu!

Tādus vārdus no paša mātes kāds diez vai iedomātos sagaidīt.

Endželīna gulēja garšļaukus, dusmās kūsājot. Garaiņi no viņas cēlās pa īstam. Acis dobumos sāka valbīties, dzīslas uz rokām un kakla nostiepās kā tērauda kabeļi. Un tikmēr viņa nemitējās klaigāt.

—     Kad tikšu pie lemura, jūs visi man samaksāsiet! RUĶi, Foals, Jūliuss Sakne. Visi. Iesūtīšu lāzersuņus visos Zemes garozas tuneļos, kamēr sadzīšu rokā to derdzīgo punduri. Un, kas attiecas uz kapteiniti, izskalošu viņai smadzenes un pataisīšu par savu verdzeni. — Viņa pameta naidpilnu skatu uz Artēmiju. — Pelnīta atmaksa. Vai piekriti, dēliņ?— Pēdējo vārdu viņa izspļāva pār lūpām kā kobra indi.

Artēmijs cieši turēja Jē-jē piespiestu pie krūtīm. Viņš juta mazo zvēriņu trīcam. Bet varbūt drebēja viņš pats.

—    Opāla, — viņš ierunājās. — Tu atceļoji līdz ar mums.

—    Beidzot! — Artēmija māte izsaucās Opālas balsī. — Ģeniālais puisītis atskārtis patiesību. — Endželīnas miesas pārakmeņojās un, virmojoša garaiņu mākoņa ieskautas, pacēlās gaisā. Bāli zilās acis urbās cauri miglai, durstīdamas Artēmiju ar neprātīgu skatu.

—    Tu iedomājies, ka vari paturēt virsroku? Noticēji, ka cīņa ir galā? Tik apburoši maldi. Tev pat nav ne drusciņas maģijas. Savukārt man tās ir tik daudz, kādas kopš dēmonu zintnieku laikiem nav bijis nevienam elfam. Un, kolīdz man būs lemurs, būšu nemirstīga.

Artēmijs novaikstījās. — Un neuzvarama — to neaizmirsti.

—   Es tevi ienīiīstu,— iespiedzās Opāla/Endželīna. — Kad man būs lemurs, es… es…

—   Nogalināsi mani kādā šausmīgā veidā, — Artēmijs palīdzīgi ierosināja.

—   Tieši tā. Paldies.

Endželīnas stingais augums slējās stāvus, līdz elektrizēto matu oreols jau skāra griestus.

—   Un nu, — viņa paslēja izdēdējušu pirkstu pret Jē-jē, kas no bailēm rāvās čokurā, — dod šurp to kustoni.

Artēmijs ieslēpa lemuru azotē.

—    Nāc un paņem, — viņš atteica.

Kabinetā Hollija klāstīja Artēmija teoriju.

—    Un viss? — noprasīja nr. 1, kad Hollija ar skaidrošanu bija galā. — Neesi piemirsusi kādu būtisku detaļu? Piemēram, kaut ko, kas visam piešķirtu jēgu?

—   Smieklīgi no viena gala līdz otram! — iestarpināja Foals ekrānos. — Paklau, elfi. Mēs savu darbu esam padarījuši. Laiks doties uz apakšzemi.

—   Drīz,— Hollija atsaucās. — Dosim Artēmijam piecas minūtes — lai pārliecinās. Mēs tikmēr nedrīkstam zaudēt modrību — tas arī viss.

Skaļruņos nosprakšķēja Foala nopūta. — Nu, tad vismaz ļauj man sagatavot ģeoplānu.Tarā stāv papildspēki un gaida, kad trauksme tiks atcelta.

Hollija apdomājās. — Tas labi. Dari tā. Lai kas notiek, mums jābūt gataviem laisties. Un, kad esi galā, izskenē muižu — paskaties, kur ir tā medmāsa.

Foala attēls aizslīdēja pa kreisi — kentaurs sazinājās ar Taru.

Hollija norādīja uz nr. 1. — Tu vienkārši pieskati, lai tā individualizētā maģija tev danco pirkstu galos, ja nu mums pēc tās rodas vajadzība. Pilnīgi droša būšu tikai tad, kad Endželīna būs atlabusi un mēs malkosim viltoto kafiju kādā Glābiņas bārā.

Nr. 1 pacēla rokas, un tās, necik ilgi, ietinās sarkanas enerģijas vērpetēs. — Vienā mierā, Hollij. Esmu gatavs itin visam.

Šajā pasludinājumā trūka viena vārda — "gandrīz".

Tajā pašā sekundes simtdaļā monitori apdzisa melni un durvis atsprāga vaļā ar tādu spēku, ka rokturis iedzinās sienā. Jomā spriedās Sulaiņa milzīgais stāvs.

Kolīdz Hollija pamanīja miesassarga dūrē iekampto pistoli un spoguļbrilles viņam uz deguna, viņas smaids izbalēja.

Bruņots un negrib pieļaut, lai viņu mesmerizē.

Hollija bija žigla, bet Sulainis — vēl žiglāks, turklāt viņa priekšrocība bija pārsteigumam moments: galu galā, viņam šobrīd vajadzēja būt ceļā uz Ķīnu. Hollija ķēra pēc ieroča, bet Sulainis pasteidzās pirmais un norāva neitrīno viņai no jostas.

Mums ir citas priekšrocības, Hollija nodomāja. Mums ir maģija. Nr. 1 tevi izspers no biksēm.

Sulainis ievilka istabā ratiņus. Uz tiem stāvēja tērauda muca ar metālā iegravētām rūnām.

Kas tas? Ko viņš dara?

Nr. 1 paguva izšaut vienu vienīgu šalti. Istabas zibens, apsvilinājis Sulaiņa kreklu, piespieda viņu soli atkāpties, taču, atpakaļ kāpdamies, miesassargs pagrūda uz priekšu ratiņus, ielingodams tos plāna vidū. Pāri mucas malai pāršļakstījās bieza ķēpa, kas apšļāca nr. 1 kājas. Ripodami tālāk, ratiņi Holliju un nr. 1 pasita sāņus kā ķegļus.

Nr. 1 blenza uz saviem pirkstiem, kuru galos maģija dzisa kā sveces liesma vējā.

— Nejūtos visai labi, — viņš novaidējās un nogāzās vēkšpēdus — plakstiņi plivinājās, un lūpas murmināja aizlaiku burvju vārdus, no kuriem labuma gan nebija ne tik, cik melns aiz naga.

Kas ir tajā mucā? Hollija izbrīnījās, izšaudama spārnus. Sulainis, paguvis jau lidojošo Holliju saķert aiz potītes, viņu bez ceremonijām iegrūda mucā. Biezā zampa sakļāvās visapkārt kā cieša dūre, salīda degunā, salija rīklē.

Smaka bija atbaidoša.

Dzīvnieku tauki, viņa atskārta, šausmu krampjos noraustīdamās no galvas līdz kājām. Tīri kausēti tauki, kuros iemaisīts pāris lāstu.

Dzīvnieku tauki jau tūkstošiem gadu bija lietoti kā līdzeklis, kas slāpē maģiju. Iegremdēts kausētos taukos, bezspēcīgs kļuva pat varenākais zintnieks. Iegrūd zintnieku tauku mucā, aizvāko ar pītu vītolmizas vāku, ieroc iesvētītā cilvēku kapsētas zemē, un zintnieks būs vēl bezpalīdzīgāks par maisā iebāztu kaķēnu. Pārdzīvojumu vēl jo baismīgāku darīja tas, ka vairums elfu bija pārliecināti veģetārieši un lieliski zināja, cik dzīvniekiem vajadzējis mirt, lai būtu iespējams ar taukiem pietecināt veselu mucu.

Kas to Sulainim izpaudis? Hollija prātoja. Kurš viņu vada?

Tad blakus iespriedās nr. 1, un līmenis mucā pacēlās tiktāl, ka tauki sakļāvās abiem pāri galvai. Hollija cīnījās augšup un, izberzējusi acis, ieraudzīja mucas caurumam virsū bīdāmies vāku, kas pamazām aptumšoja gaišo griestu apli.

Ķiveres nav, viņa nosūrojās. Kaut man būtu ķivere.

Tad vāks bija virsū un ciet. Uzgājuši tērpa kakla caurumu, tauki līda pie miesas, kļāvās pie sejas un spiedās ausīs. Kā ļaunīgas čūskas šaudījās lāsti, maģiju aizslaukot kā ar slotu.

Pagalam, Hollija atskārta. Ļaunāku nāvi nevar pat iedomāties. Iesprostota šaurā bezizejā. Tāpat kā māte.

Nr. 1 līdzās raustījās konvulsijās. Mazais zintnieks droši vien jutās tā, it kā dvēsele tiktu sūkta laukā no miesas.

Uzmācās panika. Hollija spēra un cīnījās, nobrāzdama elkoņus, noraudama ādu no ceļgaliem. Kur vien maģija steidzās aizdziedēt brūces, tūliņ saskrēja lāstu čūskas un aprija dzirkstelītes visas līdz pēdējai.

Viņa gandrīz jau pavēra muti kliedzienam. Labi, ka ieskanējās vāra saprāta balss. Tad kaut kas noskrāpējās gar seju. Gofrēta caurulīte. Pavisam divas.

Gaisa caurulītes…

Ar drudžainiem pirkstiem Hollija sataustīja caurulītes galu un apslāpēja dabisko instinktu caurulīti iegrūst mutē nr. 1.

Kritiskā situācijā vienmēr parūpējies pats par sevi, iekams dodies palīgā civilistiem.

Tāpēc pašu pēdējo gaisu plaušās Hollija izmantoja, lai izpūstu caurulīti tukšu — kā nirējs rīkojas ar akvalangu. Viņa iztēlojās istabā ieškīstam tauku šļakatas.

Ceru, ka trāpīts Sulaiņa uzvalkam, iešāvās prātā.

Neatlika nekas cits, kā ieelpot. Gaiss svelpdams pieplūda juku jukām ar glumiem tauku kunkuļiem. Viņa pūta vēlreiz, iztīrot no caurulītes pēdējās zampas paliekas.

Tagad bija kārta nr. 1. Spēkiem zūdot, viņš spirinājās arvien vārgāk. Tik varenam zintniekam šāda pelde droši vien bija teju neizturama. Savu caurulīti aizspiedusi ar īkšķi, Hollija izpūta tukšu otro un iedabūja tās galu starp nr. 1 atslābušajām lūpām. Kādu brīdi nebija nekādas reakcijas, un Hollija jau sāka domāt, ka ir par vēlu, bet tad nr. 1 noraustījās, nosprauslājās un atdzīvojās kā saltā ziemas rītā iedarbināts vecs motors.

Dzīvs, Hollija saprata. Mēs abi esam dzīvi. Ja Sulainis būtu gribējis mūs nobeigt, mēs jau būtu pagalam.

Stingri nostājusies uz mucas dibena, viņa cieši apskāva nr. 1. Tagad tikai mieru.

Tikai mieru, viņa domās sauca, lai gan zināja, ka nr. 1 apziņa apmiglojusies. Mieru, draudziņ. Gan Artēmijs mūs izglābs.

Ja ir dzīvs, viņa nodomāja, bet šo ziņu neraidīja.

Artēmijs atkāpās no ļaunā murga mātes izskatā, kas lidinājās acu priekšā. Jē-jē spalgi kliedza un spirinājās, bet Artēmijs viņu turēja ciešā tvērienā, instinktīvi bužinādams matu kumšķīti uz zvēriņa pakauša.

—    Dod to kustoni šurp, — Opāla pavēlēja. — Tev nav izvēles.

Artēmijs ar īkšķi un rādītājpirkstu apķēra Jē-jē kakliņu.

—   Ak tā? Manuprāt, izvēle man ir gan.

Opāla pārbijās. — Tu taču nenogalināsi nevainīgu kustonīti.

—   Nebūs jau pirmā reize.

Opāla pētoši ielūkojās viņam acīs. — Diez vai tu tā izrīkosies vēlreiz, Artēmij Faul. Mana elfu intuīcija man saka priekšā, ka nemaz neesi tik cietsirdīgs, kāds izliecies.

Taisnība. Artēmijs apzinājās, ka nespēs nodarīt Jē-jē pāri, pat ja tas līdzētu sagraut Opālas plānus. Tomēr to izpaust bija pilnīgi lieki.

—   Mana sirds, laumiņ, ir salta kā ledus. Tici man. Liec taču lietā maģiju — iztausti, kas man padomā.

Tonis bija tāds, ka Opāla aprāvās. Balsī jautās tērauds, un viņu izzondēt nebija viegli. Varbūt tik pārgalvīgi spēlēties labāk nevajag.

—    Lai tā būtu, cilvēk. Atdod man kustoni, un es pasaudzēšu tavus draugus.

—    Man nav draugu, — Artēmijs cirta pretim, pats apzinādamies, ka nekaunīgi blefo. Opāla te bija uzradusies vismaz pirms dienām divām. Skaidrs, ka pieslēgusies gan muižas novērošanas kamerām, gan drošības signalizācijai.

Endželīna Opāla paieskāja zodu. — Hmm, neviena drauga. Izņemot RŪĶeni, kas devās tev līdzi uz pagātni, un, protams, dēmonu zintnieku, kas atsūtīja jūs atpakaļ. Nemaz neminēsim mūsu milzu miesassargu.

Aliterācija, Artēmijs nodomāja. Viņa ar mani spēlējas.

—  Tomēr, — Opāla/Endželīna apcerīgi piebilda,— Sulainis jau tev vairs nav nekāds draugs. Viņš draudzējas ar mani.

Tas viesa bažas un varbūt ari bija taisnība. Parasti Artēmijs lieliski prata tulkot ķermeņa valodu un nolasīt visu, par ko liecināja nodevīgi noraustījies muskulītis, bet paša mātes vājprātīgā versija bija pārlieku mulsinoša.

—   Sulainis nemūžam ar tevi nedraudzētos no laba prāta!

Opāla paraustīja plecus. Vārds vietā. — Vai tad kāds te ko runājis

par to, kas no laba prāta?

Artēmijs nobālēja.

Ak vai.

—    Ļauj man izskaidrot, kas noticis, — Opāla mīļi piedāvājās. — Es saviem mazajiem palīgiem sajaucu galvu, lai viņi nevar par mani ziņot, un liku, lai abi stūrē ģeoplānu atpakaļ uz Glābiņu. Tad ielēcu jūsu laikstraumē, iekams tunelis aizvērās. Ai, tādam, kurš ir tik talantīgs kā es, tas paveicams gaužām vienkārši. Jūs pat neatstājāt lāstu tuneļa galā.

Artēmijs uzsita knipi. — Man jau likās, ka šis tas piemirsies.

Opāla skopi pasmaidīja. — Amizanti. Lai kā, man kļuva skaidrs, es esmu vai būšu atbildīga par visu šo pasākumu, tāpēc izlecu no laikstraumes pāris dienu agrāk un lēnā garā iepazinos ar jums visiem. Ar māti, tēvu, Sulaini.

—   Kur ir mana māte? — Artēmijs iekliedzās — dusmas izlauzās cauri šķietami nesatricināmajam mieram kā veseris cauri ledus kārtai.

—    Nu, nu, es esmu tepat, mīļais, — Opāla atsaucās Endželīnas balsi. — Esmu tik slima, tev noteikti jādodas pagātnē un jāsadabū man viens burvju mērkaķītis. — Viņa ņirdzīgi iesmējās. — Cilvēki ir tik stulbi.

—   Tātad tu neesi vienkārši pārbūrusies svešā izskatā?

—   Nē, muļķi. Es lieliski apzinājos, ka Endžellnu izmeklēs. Pārburties vari tikai izskata pēc, un pat tāds eksperts kā es svešu veidolu var saglabāt tikai uz neilgu laiku.

—   Tas nozīmē, ka mana māte nemirst? — atbildi Artēmijs jau zināja, tomēr gribēja pārliecināties.

Opāla nošņirkstināja zobus, nespēdama izšķirties — zaudēt pacietību vai izmantot iespēju izklāstīt, cik spožs bijis viņas plāns.

—   Vēl ne. Lai gan, necik ilgi, viņas organisms būs sapostīts neatgriezeniski. Iemiesojos viņā pa gabalu. Ekstrēma hipnozes forma. Esmu tik varena, ka spēju ietekmēt viņas orgānu darbību. Imitēt burli

—    tā bija bērnu spēlīte. Un, kolīdz es sadabūšu rokā mazo Jē-jē, varēšu laikā atvērt pati savu tuneli.

—   Tad tu pati esi kaut kur tepat? īstā tu?

Opālai jautājumi jau bija līdz kaklam. —Jā, nē. Kas par to? Man virsroka, tu zaudē. Samierinies, citādi visi mirs.

Artēmijs bīdījās uz durvju pusi. — Spēlīte vēl nav galā. Laukā atskanēja soļi un dīvaina ritmiska čīkstoņa. Izklausījās pēc ķerras, lai gan Artēmijam nebija iznācis cieši iepazīties ar dārzniecības aprīkojumu.

—   Nu, manuprāt, tagad ir gan, — Opāla attrauca.

Smagās durvis vairākkārt norībēja, it kā no ārpuses kāds tajās triektos ar tarānu. Sulainis istabā iestūma ratiņus, klunkurēdams nopakaļ uzkumpušu muguru un viscaur trīcēdams.

—     Šis gan ir no stiprajiem, — Opāla noteica teju apbrīnā.

—    Mesmerizēju, bet viņš tik un tā liedzās tavus draugus nobendēt. Tam muļķa cilvēkam gandrīz pārsprāga sirds. Adika vienīgi piespiest viņu uzbūvēt mucu un pieliet to pilnu ar taukiem.

—   Lai apslāpētu elfu maģiju, — Artēmijs minēja.

—   Pats par sevi saprotams, stulbais. Tā, nu spēlīte ir pavisam galā. Cauri. Sulainis ir mans dūzis caurumā, kā teiktu jūs, cilvēki. Man rokā visi dūži. Tu esi viens. Dod šurp lemuru, un es atgriezīšos savā laikā. Neviens necietīs.

Ja Opāla dabūs lemuru, cietīs visa planēta, nodomāja Artēmijs.

Opāla uzsita knipi. — Sulaini, ņem ciet to kustoni.

Sulainis uz Artēmija pusi paspēra vienu vienīgu soli, tad apstājās.

Platā mugura raustījās drebuļos, savilktie pirksti žņaudza ciet rīkli neredzamam pretiniekam.

—    Es teicu — ņem ciet to kustoni, tu stulbais cilvēk.

Miesassargs saļima uz ceļiem un velēja pa grīdu, pūloties patriekt

balsi, kas skanēja galvā.

—   Tūliņ pat ņem ciet lemuru! — Opāla kliedza.

Sulainim pietika spēka diviem vārdiem: — Ej… ellē.

Tad viņš sabruka, saķēris augšdelmu.

—    Ui, — Opāla novilka. — Sirdstrieka. Būšu viņu salauzusi.

Nezaudē modrību, Artēmijs pats sev piekodināja. Pat ja Opālai

tiešām rokā visi dūži, kādā var gadīties caurums.

Artēmijs pabužināja Jē-jē pazodi.

—    Slēpies, draudziņ. Slēpies.

Un, to teicis, viņš pasvieda lemuru uz lielās griestu lustras pusi. Vicinādams ķepiņas un asti, Jē-jē pieķērās pie stikla šķērsīša un izmanīgi ierāpās lustras vidū, noslēpdamies aiz šķindošu kristāla piekariņu aizkariem.

Opāla acumirklī zaudēja interesi par Artēmiju un koncentrējās, lai gaisā pakārto Endželīnu aizvadītu līdz lustrai. Apjēguši, ka tāda ar tālvadību kontrolējama lidināšanās pat pašai nav pa spēkam, viņa vīlusies iespiedzās.

—   Doktor Salke! — viņa sauca, un kaut kur to pašu kliedza arī viņas īstā mute. — Salke! Uz guļamistabu!

Artēmijs to visu lika aiz auss un tad, izšāvies Opālai pa apakšu, metās pie mātes gultas. Ap to rindojās medicīniskas ierīces, starp kurām bija arī ar ritentiņiem aprīkots mobils defibrilators. To žigli ieslēdzis, Artēmijs aparātu aizstūma līdz vietai, kur gulēja Sulainis, — vads izstiepās visā garumā.

Sulainis gulēja uz muguras, atmetis rokas, it kā krūtis spiestu neredzams akmens bluķis. Seja bija saviebta veltās pūlēs bluķi novelt nost. Acis ciet, piere pārklājusies sviedriem, zobi sakosti.

Viņš atpogāja Sulaiņa kreklu, atklājot masīvās, cieti muskuļotās, rētām klātās un sasprindzinājumā savilktās krūtis. Pavirša izmeklēšana liecināja, ka sirds nepukst. Sulaiņa miesa bija mirusi, dzīvas vēl bija tikai smadzenes.

—   Turies, draugs, — Artēmijs nomurmināja, pūloties sakopot domas.

Izvilcis no makstīm defibrilatora lāpstiņas, viņš noplēsa no tām vienreiz lietojamos pārsegus, tā ka uz kontaktvirsmām palika tikai plāna elektrību vadošas želejas kārtiņa. Kamēr aparāts lādējās, lāpstiņas it kā pieņēmās svarā, un, kad iedegās zaļā lampiņa, tās gūlās rokās smagas kā akmeņi.

—   Izlādi! — viņš uzsauca nezin kam, cieši piespieda lāpstiņas Sulainim pie krūtīm un ar īkšķiem nospieda elektrošoka pogas, uz sava miesassarga sirdi aizraidīdams 360 džoulus elektroenerģijas. Sulaiņa augums izliecās lokā, un Artēmijam nāsis iesitās kodīga svilstošu matu un ādas smaka. Želeja gruzdēja un dzirksteļoja, vietā, kur lāpstiņas saskārās ar miesu, iededzinot divus apļus. Sulaiņa acis atsprāga vaļā, un viņa masīvās rokas iekampās Artēmijam plecos.

Vai viņš vēl aizvien ir Opālas vergs ?

—   Artēmij, — Sulainis izdvesa, bet tad apjucis sarauca pieri. — Artēmij? Kā?!

—   Vēlāk, draugs, — īru zēns steigšus attrauca, prātā jau pārslēgdamies uz nākamo problēmu. — Pagaidām atpūties.

Pavēle nebija no tādām, ko vajadzētu atkārtot. Sulainis gandrīz tūliņ ieslīga pārguruma izraisītā nesamaņā, taču sirds krūtīs sitās spēcīgi. Un viņš bija gulējis miris par daudz neilgu laiku, lai smadzenes būtu cietušas paliekošus bojājumus.

Artēmija nākamā problēma bija Opāla vai, konkrētāk, nepieciešamība viņu izdabūt laukā no mātes ķermeņa. Ja Opāla tuvākajā laikā neizvāksies, māte no visa, kas pārciests, noteikti neatgūsies.

Ar vairākām dziļām ieelpām nomierinājis nervus, Artēmijs pilnā mērā pievērsās mātes gaisā pakārtajam augumam. Viņa griezās zem lustras, it kā būtu pie tās piekārta, un nesekmīgi kampa pēc Jē-jē, kas, pēc visa spriežot, ļāva vaļu izsmieklam un uz ķērājas pusi grozīja dibenu.

Vai sirreālāka situācija maz iedomājama?

Tieši tobrīd istabā ienāca doktors Salke, vicinādams pistoli, kas smalkajā plaukstā izskatījās pārlieku liela.

—    Esmu klāt, ak, būtne. Lai gan jāatzīst, ka man nepatīk tavs tonis. Pat ja esmu noburts, neesmu taču nekāds lops.

—   Esi tik labs un aizveries, Salke. Kā noprotu, vajadzēs tev nosvilināt vēl kādas smadzeņu šūnas. Tagad — lūdzu. Dabū man to lemuru!

Salke brīvās rokas četrus pirkstus pastiepa uz lustras pusi. — Lemurs ir visai augstu, ja? Kā tad lai es, tavuprāt, viņu dabūju rokā? Varbūt nošaut?

Opāla pašāvās lejup, tirinādama rokas un kājas kā harpija. — Nē! — viņa iespiedzās, belzdama viņam pa galvu un sprandu. — Es tevi pašu nošaušu simt un tūkstoš reižu, iekams pieļaušu, ka tevis dēļ tam kustonim kaut spalviņa izkrīt no kažoka. No viņa atkarīga mana nākotne. Mana nākotne! Pasaules nākotne!

—    Nu gan, — doktors noteica. — Nebūtu es hipnotizēts, laikam jau žāvātos.

—   Nošauj tos cilvēkus, — Opāla pavēlēja. — Puiku pirmo, viņš ir pats bīstamākais.

—   Droši zini? Tas milzu muskuļu kalns man izskatās bīstamāks.

—   Nošauj puiku! — Opāla ieaurojās. Pār vaigiem noritēja bezspēcīgu dusmu asaras. — Tad Sulaini — un tad nošaujies pats.

Artēmijs norīstījās. Nupat jau viss bija aizgājis par tālu; kaut nu līdzdalībnieks pasteigtos.

—    Lai būtu, — atteica Salke, gramstīdamies gar Sulaiņa Sig Sauer drošinātāju. — Vienalga ko, ja vien man tiek aiztaupīts šis lētais teātris.

Man atlikušas skaitītas sekundes, līdz viņš izskaitļos, kas te par āķi, domāja Artēmijs. Dažas sekundes, lai novērstu Opālas uzmanību. Neatliks nekas cits, kā atklāt, kur viņai dūzī caurums.

—   Nu, beidz, Opāla, — Artēmijs teica dziļi mierīgs, kāds īstenībā nemaz nebija. — Tu taču neliksi nošaut desmitgadīgu puišeli, ko?

—   Likšu gan, — Opāla atcirta, ne mirkli nevilcinājusies. — Man padomā tevi klonēt, lai varu tevi nogalināt atkal un atkal. Paradīze.

Un tad viņai pielēca viss, ko Artēmijs pateicis.

—    Desmit? Tu teici, ka tev ir desmit gadu?

Artēmijam aizmirsās visas briesmas, kas apkārt, un viņš aizgūtnēm izbaudīja tik saldo triumfa mirkli. Uzvaras prieks reibināja.

—  Jā, tā es teicu gan. Man ir desmit gadu. Mana īstā māte tūliņ būtu ievērojusi.

Opāla sāka kodīt Endžellnas kreisās plaukstas pirkstu kauliņus. Domāja.

—   Tu esi Artēmijs Fauls no mana laika? Viņi tevi atveduši līdzi!

—   Acīmredzot.

Opāla atsprāga atpakaļ kā vēja nesta lapa.

—   Ir vēl otrs. Kaut kur tepat — vēl viens Artēmijs Fauls.

—   Beidzot! — Artēmijs pavīpsnāja. — Ģeniālā laumiņa atskārtusi patiesību.

—   Atrast! — Opāla iebrēcās. — Atrast uz karstām pēdām. Nekavējoties.

Salkc sakārtoja brilles. — Uz karstām pēdām un nekavējoties. Laikam kaut kas ļoti svarīgs.

Opāla viņu uzlūkoja ar neviltotā naidā liesmojošām acīm. — Kad viss būs galā, es visu šo muižu noslaucīšu no zemes virsas — vienkārši tādēļ, lai jums visiem ieriebtu. Un tad, kad atgriezīšos pagātnē, es…

—    Ļauj, minēšu, — ierunājās desmitgadīgais Artēmijs Fauls. — Noslaucīsi to no zemes virsas vēlreiz.

PIRMS NEPILNIEM ASTOŅIEM GADIEM

Kad vienubrīd, kaut kad starp rāpšanos stabos un izrēķināšanos ar slepkavnieciskajiem mērdniekiem, četrpadsmitgadlgajam Artēmijam bija gadījies brīvs mirklis, lai visu kārtīgi pārdomātu, viņš saprata, ka mātes sasirgšanas lietā ir daudz neatbildētu jautājumu. Ar burli māti it kā bija aplipinājis viņš, bet kurš bija inficējis viņu pašu? Hollijas maģija viņa organismā bija nonākusi jau vairākkārt, bet viņa bija spirgta un vesela. Kāpēc viņa nebija slima? Vai arī — kā no infekcijas izvairījies Sulainis? Viņš bija dziedēts jau tik daudz reižu, ka nu jau pats droši vien bija pa pusei elfs.

Un no visiem tiem tūkstošiem cilvēku, kas ik gadu tika izdziedēti, hipnotizēti vai pakļauti atmiņas tīrīšanai, slimībai par upuri bija kritusi tieši viņa māte. Māte bija vienīgais cilvēks uz zemeslodes, kam bija izredzes ar to kaut kā cīnīties. Neparasta sakritība. Par daudz neparasta.

Tātad. Vai nu kāds māti inficējis tīšuprāt, vai arī simptomi simulēti ar maģijas palīdzību. Abos gadījumos iznākums viens un tas pats: Artēmijam jāaizceļo atpakaļ laikā, lai sadabūtu predldzekli. Lemuru. Jē-jē.

Un kurš vēl pēc lemura kāroja tikpat stipri kā Artēmijs? Atbilde uz šo jautājumu bija meklējama pagātnē. Protams — Opāla Koboji. Mazais primāts bija viņas maģiskā kokteiļa pēdējā trūkstošā sastāvdaļa. Ielaidusi asinīs viņa smadzeņu šķidrumu, Opāla vārda tiešā nozīmē kļūtu par planētas vareno. Un, ja nebūtu izdevies lemuru nogrābt pašai savā laikā, viņa to sadabūtu rokā nākotnē. Lai ko tas maksātu. Viņa noteikti būs atgriezusies līdz ar viņiem, no laikstraumes izlēkusi agrāk un visu šo lietu sarīkojusi. Jādomā, tikusi pie Jē-jē smadzeņu šķidruma, atgriezties varēs itin viegli.

To nebija viegli aptvert pat Artēmijam. Opālas pat nebūtu viņa tagadnē, ja viņš nebūtu aizceļojis atpakaļ laikā. Un viņš uz pagātni devās tikai tāpēc, lai tiktu galā ar Opālas sabrūvētajām nepatikšanām. Tieši Artēmija centieni māti izdziedēt bija noveduši pie tā, ka Opāla viņu padarīja slimu.

Bet viens gan beidzot bija skaidrs — visu bija sarīkojusi Opāla. Viņa bija gan aiz muguras, gan priekšā.Trenca viņus pati savos apskāvienos. Laika paradokss.

Šajā vienādojumā ir divas Opālas, Artēmijs sprieda. Manuprāt, te der ieviest arī divus Artēmijus Faulus.

Un prātā jau bija nobriedis plāns.

Kolīdz mazais Artēmijs bija iepazīstināts ar visām detaļām un jutās pārliecināts, ka plāns ir pārdomāts, viņš, par spīti Sulaiņa daiļrunīgajiem iebildumiem, tūliņ piekrita doties līdzi uz nākotni.

—     Runa ir par manu māti, Sulaini, — viņš vienkārši atteica. — Man viņa jāglābj. Tagad es tev uzdodu palikt pie viņas, līdz atgriežos. Jebkurā gadījumā — bez manis viņiem uz izdošanos nav ko cerēt.

—     Kur nu,— Hollija Knicpa novilka, tūliņ ar teju nepieklājīgu prieku noskatīdamās, kā augstprātība no zēna vaiga pagaist kā nebijusi, kad priekšā kā datorprogrammas uzburtas milzu čūskas iekšas pavērās laikstraumes tunelis.

—   Galvu augšā, zaņķerēn, — viņa uzsauca, kad Artēmijs jaunākais jau blenza uz savu izgaistošo roku. — Un uzmanies no kvantu zombijiem.

Artēmijam vecākajam laikstraumē neklājās viegli. Vidusmēra cilvēks, tik bieži pakļauts specifiskajam starojumam, jau būtu sarauts putekļos, bet Artēmijs turējās kopā ar gribasspēku vien. Viņš koncentrējās uz intelekta augstākajiem plauktiem, risināja nepierādāmas teorēmas un vienādojumus ar lieliem skaitļiem, tāpat sacerēja Sūbcrta nepabeigtās Astotās simfonijas noslēgumu.

Iegrimis darbā, Artēmijs samanīja izsmējīgu piezīmi, kas nāca no viņa paša mazā līdzinieka.

Atkal si minors? Droši zini?

Vai viņš vienmēr bijis tik nejauks? Tik apnicīgs. Nebija ko brīnīties, ka cilvēkiem viņš parasti nepatika.

FAULU MUIŽA, TAGADNE

Atgriezies savā laikā un savās mājās, Artēmijs vecākais tur uzkavējās vienīgi tik ilgi, lai no drēbju skapja savāktu kaut ko mugurā velkamu, un tad steigšus devās laukā no kabineta, Foalu un nr. 1 nobrīdinājis ar "kuš", ne vairāk. Pa gaiteņiem viņš žiglā solī aizsoļoja līdz ēdienu liftam, kas bija piebūvēts līdzās otrā stāva tējas salonam. Tas nebija gluži taisnākais ceļš uz apsardzes centru, jo, taisnību sakot, veda apkārt ar līkumu un nebija diez ko ērts, toties vienīgais, kas ļāva pa māju pārvietoties nemanītam.

Sulainis iedomājās, ka viņa skatam pakļauts ik muižas kvadrātcentimetrs, izņemot Faula privātos apartamentus, bet Artēmijs jau sen bija iepraties apceļot namu, netrāpoties nevienas kameras redzeslaukā. Tas nozīmēja slēpties kaktos, kāpaļāt pa mēbelēm, rāpties cauri ēdienu lifta šahtai un pa kādam lielizmēra spogulim nošķiebt īstajā leņķi.

Protams, nevarēja izslēgt iespēju, ka tās pašas takas, koordinātas un trajektorijas spētu izskaitļot arī kāds ienaidnieks, kas tāpēc prastu pa māju pārvietoties nemanīts. Tāda iespēja bija, taču ļoti mazticama — jo sevišķi tāpēc, ka tādam nelūgtam viesim vajadzētu pārzināt visus nevienā plānā neiezīmētos muižas stūrīšus un aizkaktiņus.

Gaitenim izlavījies cauri pa zigzaga trajektoriju, par sekundi atpalikdams no drošības kameras vēzieniem, viņš veicīgi iespruka ēdienu lifta šahtā. Par laimi, kamera bija šajā stāvā, citādi vajadzētu rāpties lejā pa kabeli, un rāpšanās nebija viņa stiprā puse. Pasniedzies laukā, Artēmijs piespieda apakšstāva pogu, roku steigšus ieraudams atpakaļ, lai lejupbraucošā kamera nenorauj plaukstu. Drošības sistēmas prata fiksēt ēdiena lifta kustību, tomēr nekādas sarkanās lampiņas tāpēc vien neieslēdza.

Nobraucis virtuves stāvā, Artēmijs izvēlās uz grīdas, atraudams vaļā ledusskapja durvis, lai to aizsegā iemuktu pieliekamajā. Ieslēpies tumsā, viņš nogaidīja, lai kamera pavēršas projām no durvīm, tad varēja uzrāpties uz galda un izlekt laukā.

Un ar visu to — vienā domāšanā. Plānošanā.

Pieļausim, ka notiek pats ļaunākais. Mazais Artēmijs ir bezspēcīgs, Hollija un nr. 1 jau neitralizēti. Visai iespējams, kāds — teiksim, Sulainis —jau mesmerizēts un par neitralizēšanu parūpējies. Opāla ir kaut kur netālu no vadības centra, manipulē ar māti. Tieši Opāla manī samanīja maģiju. Nevis māte. Viņa nokratīja burvestību, ko biju uzlicis vecākiem.

Un: protams, ka si minors. Ja esi si minorā sācis, ar si minoru arī jābeidz. To zina katrs muļķis.

Lielajā vestibilā stāvēja viduslaiku bruņutērps. Tas pats, kurā Sulainis bija ieģērbies, kad pirms pieciem gadiem Faulu muižas aplenkuma laikā cīnījās ar trolli. Artēmijs tam tuvojās lēnām, ar muguru spiezdamies pie gobelēna ar abstraktu, pelēkmelnu rakstu, ar ko gandrīz pilnībā saplūda. Ieslēpies nišā aiz bruņutērpa, viņš blakus spoguļa apakšmalu pabīdīja tā, lai vestibila kameras objektīvā ictrāpa kāda iedegta prožektora atspulgs.

Tagad ceļš uz apsardzes centru bija brīvs. Artēmijs apņēmīgi soļoja uz kabīni. Tieši tur jābūt Opālai — par to viņš nešaubījās. No turienes viņa varēja paturēt acīs visu māju, turklāt tieši virs galvas atradās Endželīnas guļamistaba. Ja Opāla tiešām spēja pār māti valdīt

—   jo tuvāk, jo labāk.

Līdz kabīnei vēl bija mērojami vairāki metri, kad tapa skaidrs

—    viņam taisnība. Jau pa gabalu varēja dzirdēt Opālu bļaustāmies.

— Ir vēl otrs. Kaut kur tepat — vēl viens Artēmijs Fauls.

Vai nu pati aizdomājusies, vai arī mazais Artēmijs bijis spiests atklāt kārtis. — Atrast! — Opāla iebrēcās. — Atrast uz karstām pēdām. Nekavējoties.

Artēmijs nedzirdamiem soļiem iegāja apsardzes vadības kabīnē

—   lielā vestibila sienā iebūvētā skapi, kas savulaik bija kalpojis gan par garderobi, gan ieroču kambari, gan gūstekņu ieslodzījuma vietu. Tagad tur atradās datorgalds — līdzīgs tiem, kādi mēdz atrasties montāžas telpās, un monitori grēdām vien, katrā videosignāls no namā un apkaimē izvietotajām novērošanas kamerām.

Pie monitoriem kvernēja Opāla, ieģērbusies Hollijas RŪĶu kombinezonā. To viņa bija nozagusi, laiku velti nešķiežot. Artēmijs bija kombinezonu ieslēdzis seifā burtiski pirms dažām minūtēm.

Sīkajai laumiņai bija darba pilnas rokas — viņa gan uzmanīja visu, ko rādija monitori, gan pa gabalu kontrolēja Artēmija māti. Melnie mati bija piemirkuši sviedriem, un bērnišķīgie locekļi trīsēja piepūlē.

Ielavījies kabīnē, Artēmijs žigli iebakstīja kodu ieroču skapja slēdzenē.

—    Kad viss būs galā, es visu šo muižu noslaucīšu no zemes virsas

—    vienkārši tādēļ, lai jums visiem ieriebtu. Un tad, kad atgriezīšos pagātnē, es…

Opāla sastinga. Kaut kas noklikšķēja. Apcirtusies viņa ieraudzīja Artēmiju, kas uz viņu tēmēja ar kaut kādu ieroci. Visu citu buršanos nekavējoties metusi pie malas, viņa sakopoja visus spēkus hipnozes seansam.

—    Met nost to ieroci, — viņa iedziedājās. — Tu esi mans vergs.

Artēmijam prāts tūliņ apmiglojās, bet mēlīte jau bija nospiesta,

un šautriņa, uzpildīta ar Sulaiņa speciālo brūvējumu, kas vienlīdz atslābināja muskuļus un nomierinoši iedarbojās uz nervu sistēmu, iegremdēja garo adatu Opālas kaklā, ko kombinezons nesedza. Šāviens bija ievērības cienīgs, jo Artēmijs ar šaujamieročiem bija uz "jūs". Kā mēdza teikt Sulainis: Artēmij, lai kāds jūs ģēnijs, bet šaušanu gan atstājiet manā ziņā, jo jūs nespētu trāpīt pat stāvošam zilonim pēcpusē.

Opāla pārskaitusies koncentrējās uz dūriena vietu un pārklāja to ar maģijas dzirkstīm, bet bija jau par vēlu. Zāles jau bija tikušas līdz smadzenēm un slāpēja viņas spēju valdīt pār maģiju.

Viņa sagrīļojās un ieņirbējās, pārmaiņus norēgojoties te kā lauma, te kā Buka jaunkundze.

Buka jaunkundze, Artēmijs nodomāja. Manas aizdomas apstiprinājušās. Vienādojumā vienīgā svešiniece.

Dažbrīd Opāla pagaisa pavisam — vairogs te ieslēdzās, te izslēdzās. No pirkstiņiem izšāvās maģijas šaltis, izsitot no ierindas monitorus, iekams Artēmijs paguva paraudzīties, kas notiek augšstāvā.

—   Tagad es pa īstam protu šaut bultas, — Opāla šļupstēja. — rāju maģiju augu nedēļu.

Maģija šaudījās un griezās vērpetēs, pēdīgi gaisā uzburdama tādu kā zīmējumu, kurā ar zināmām grūtībām varēja pazīt Foalu, un kentaurs smējās.

—   Es ienīstu tevi, kentaur! — Opāla brēca, gāzdamās uz priekšu un cauri bezmiesīgajam tēlam. Tad acis aizvalbījās aiz plakstiņiem un viņa krākdama saļima uz grīdas.

Artēmijs pa kāpnēm steidzās augšup, uz vecāku guļamistabu. Paklājs mirka kunkuļainu tauku peļķē. Divu elfu atstātas pēdas no uzblīdušās perlamutra plančkas veda uz mazgājamo istabu turpat blakus. Tur pret flīzēm šņākdamas sitās ūdens strūklas.

Opāla izmantojusi dzīvnieku taukus, lai apslāpētu nr. 1 maģiju. Cik zemiski. Cik baismīgi.

Tekošo zampas masu vēroja mazais Artēmijs.

—    Paskat tik, — viņš ierunājās pamanījis savu vecāko dubultnieku. — Opāla izmantojusi dzīvnieku taukus, lai apslāpētu nr. 1 maģiju. Ģeniāli.

Ūdens šļakstus pārskanēja rīstīšanās troksnis un žēlabas. Sulainis Holliju un nr. 1 skaloja ar šļūteni, un neviens no tiem abiem nebija ne spirgts, ne vesels.

Bet dzīvi. Abi dzīvi.

Endželīna gulēja gultā ietīta zosu dūnu segā. No vaiga viņa bija bāla un kā aizsapņojusies, bet Artēmijs gandrīz bija gatavs noticēt, ka sejā atkal iezadzies sārtums. Māte viegli ieklepojās, un abi Artēmiji kā dzelti metās viņai klāt.

Artēmijs vecākais uzlūkoja jaunāko un brīdinoši sarāva uz augšu uzaci.

—   Tu taču apzinies, cik situācija var izrādīties neērta? — viņš zīmīgi teica.

—   Visādā ziņā, — desmitgadnieks piekāpās. — Varbūt tikmēr ieskatīšos tavā… manā kabinetā. Paskatīšos, ko esmu sagudrojis.

Problēma, Artēmijs atskārta. Tā mana zinātkāre. Varbūt nevajadzēja solīties, ka mazais Artēmijs tiks sveikā bez atmiņas tīrīšanas. Kaut kas jāizdomā.

Endželīna atvēra acis. Zilas un mierpilnas tās vērās pretim no iekritušajiem un tumšajiem dobuļiem.

—   Artēmij, — viņa izdvesa balsi, kas bija ne vairāk kā skaņa, ar kādu pirksti noskrāpējas gar koka mizu. — Es sapņoju, ka lidoju. Un tur bija mērkaķis…

Artēmijs atvieglots notrīsēja. Viņa bija glābta — viņš māti bija izglābis.

—   Tas bija lemurs, māt. Mammu.

Endželīna vāri pasmaidīja un pastiepa roku, lai noglāstītu dēlam vaigu. — Mamma. Es tik ilgi esmu gaidījusi, lai dzirdētu, ka tu tā saki. Tik ilgi.

Un ar to pašu smaidu uz lūpām Endželīna atlaidās spilvenos un ieslīga dziļā, dabiskā miegā.

Un labi vien ir, Artēmijs atskārta. Citādi būtu pamanījusi elfus vannasistabā vai uz paklāja izgāzto tauku mucas saturu. Vai otro Artēmiju, kas slapstās aiz grāmatplaukta.

Slapjš no galvas līdz kājām, bez krekla un ar apdeguma zīmēm uz krūtīm no mazgājamās istabas iznira Sulainis. Viņš bija bālāks nekā parasti un stāvot bija spiests atbalstīties pret stenderi.

—    Apsveicu ar atgriešanos, — viņš teica Artēmijam vecākajam.

—   Tas mazais no ābeles tālu nekrīt. Piešķīla mani tā, ka tik turies.

—    Viņš pats ir tā ābele, — Artēmijs skāņi atteica.

Sulainis pameta ar īkšķi pār plecu. — Tie abi, izpeldējušies mucā, nebūt nav sajūsmā.

—    Dzīvnieku tauki elfiem ir tīrā inde, — Artēmijs paskaidroja.

—    Bloķē maģijas plūsmu. Sagandē viņu pašu enerģiju.

Pār Sulaiņa pieri pārlaidās ēna. — Opāla mani piespieda. Viņa… Buka jaunkundze man pienāca klāt pie lielajiem vārtiem, kad grasījos braukt uz lidostu. Attapos ieslodzīts pats savā galvā.

Artēmijs saudzīgi uzlika plaukstu miesassargam uz rokas.

—    Zinu. Atvainoties ir lieki.

Sulainis apķērās, ka pazudis viņa šaujamais, un atcerējās, kur tas palicis. — Ko jūs izdarījāt ar Salki? Sašāvāt ar šautriņu?

—    Nē. Mūsu ceļi nekrustojās.

Sulainis grīļīgiem soļiem devās uz guļamistabas durvīm, Artēmijs mina viņam uz papēžiem. — Viņu kontrolē Opāla, lai gan ne bez cīņas. Tūliņ abi jāiesloga.

Līdz drošības vadības kabīnei viņi nonāca tikai pēc vairākām minūtēm, jo Sulainis mēroja ceļu, turēdamies pie sienām, un tikmēr Opālas kabīnē vairs nebija. Pieskrējis pie loga, Artēmijs vēl samanīja piebraucamā ceļa līkumā pazūdam antīka mersedesa stūraino pakaļgalu. Uz aizmugures sēdekļa palēkdamies kratījās sīks stāvs. No diviem palēcieniem pirmajā tā izrādījās Opāla, otrajā — Imedžina Buka jaunkundze.

Spēks jau atgriežas, Artēmijs noprata.

Sulainis aizelsies pieliecās blakus.

—   Vēl viss nav galā, — viņš teica.

Artēmijs cieta klusu — Sulainis vienkārši nepārprotami konstatēja to, kas pašsaprotams.

Tad motora troksnis sāka pieņemties spēkā un kļuva arvien spalgāks.

—   Pārslēguši ātrumu, — Sulainis bilda. — Viņa atgriežas.

Artēmijam sirdi it kā sagrāba salta roka, lai gan viņš ko tādu jau

bija gaidījis.

Protams, ka viņa atgriežas, viņš domāja. Tātad iespējas viņai vairs nebūs. Sulainis tikko velk kājas. Hollija un nr. 1 būs bez spēka vēl stundām ilgi, un es esmu nieka cilvēks. Ja viņa tagad atkāpsies, Jē-jē būs brīvs līdz laika galam. Drīz no Taras būs klāt Foala brigāde un mazo lemuru aizraus pazemē. Vēl minūtes piecas Opālai būs virsroka.

Artēmijs visu steigšus pārlika prātā. —Jādabū Jē-jē projām no šejienes. Kamēr viņš ir muižā, briesmās ir visi. Lai slēptu pēdas, Opāla mūs nogalēs.

Sulainis pamāja, sviedri straumēm vien plūda pa sejas rievām. — Jā. Varam viņu aizdabūt līdz mazajai lidmašīnai.

—   Es varu viņu aizdabūt līdz lidmašīnai, draudziņ, — Artēmijs pārlaboja. — Tev jāpaliek un jāgādā par manas mātes un draugu drošību, nemaz nerunājot par to, ka mans mazais dubultnieks nedrīkst tikt klāt internetam. Viņš ir ne mazāk bīstams par Opālu.

Tā bija saprātīga taktika, un Sulainis jau nojauta, kas gaidāms, iekams Artēmijs vēl bija vēris vaļā muti. Viņš bija tik sliktā formā, ka Artēmijam būtu tikai par nastu. Turklāt muiža tad paliktu plaši vaļā kuram katram Opālas vergam, kas sadomātu te iekļūt un atriebties viņas vārdā.

—   Lai būtu. Augstāk par trim tūkstošiem metru neceliet un pieskatiet vārstus — tie dažkārt negrib klausīt.

Artēmijs pamāja — it kā pats nezinātu. Dalot instrukcijas, Sulainis guva zināmu mierinājumu.

—   Trīs tūkstoši. Vārsti. Klausos.

—   Vai negribat šaujamo? Man ir krietna Beretta.

Artēmijs papurināja galvu. — Nekādu šaujamo. Es šauju tik slikti, ka, pat ņemot palīgā Hollijas aci, diez vai spēšu ko vairāk kā atšaut vienu vai divus kājas pirkstus. Nē, man vajag tikai ēsmu. — Viņš apklusa. — Un saulesbrilles.

PIECPADSMITA NODAĻA SLEPKAVĪBA FAULA GARĀ

Faulu ģimenei patlaban piederēja trīs lidaparāti. Reaktīvā lidmašina Learjet un Sikorska helikopters stāvēja tuvinās lidostas angārā, bet mazā Cessna mājoja nelielā mehāniskās darbnīcas garāžā līdzās plašai pļavai pie Faulu īpašuma ziemeļu robežas. Cessna bija vairākus gadus veca un pirms Līda laika jau būtu nodota metāllūžņos, ja Artēmijs nebūtu sadomājis to uzlabot izpētes nolūkos. Viņš bija iecerējis to padarīt nekaitīgu oglekļa izmešu ziņā un vēl efektīvu izmaksu ziņā — šādu mērķi tēvs no sirds atbalstīja.

— Man četrdesmit zinātnieku strādā pie tādas pašas problēmas, bet es savu naudu lieku uz tevi,— tēvs bija dēlam atzinies.

Un tā Artēmijs lidaparāta korpusu noklāja ar vieglām, superjaudlgām saules baterijām, tāpat kā Hēliju, NASA izstrādāto bczpilota lidaparātu. Prestatā Hēlijam Artēmija Cessna joprojām lidoja ar ierasto ātrumu un pārvadāja pasažierus. Tas tāpēc, ka Artēmijs bija izvācis vienīgo dzinēju un tā vietā iebūvējis mazākus, kas grieza lielo propelleru, četrus mazos spārnu propellerus un darbināja šasiju. Lielāko daļu karkasa metāla tagad aizstāja viegls polimērs. Kur iepriekš bija degvielas tvertne, tagad čurnēja maza baterija.

Vēl jau bija ko pārbūvēt, bet Artēmijs uzskatīja, ka viņa gaisakuģis ir gatavs lidojumam. Cerēja, ka tā ir. Mazajai lidmašīnītei bija veicams garš ceļš. Izskrējis pa virtuves durvīm, viņš pāri pagalmam skrēja uz pļavu. Ja laimēsies, Opāla par viņa bēgšanu atskārtis tikai tad, kad ieraudzīs lidmašīnu paceļamies. Skaidrs, ka tad vajadzēs, lai viņa redz gan. Cerams, izdosies viņu aizkavēt līdz brīdim, kad ieradīsies RUĶu papildspēki.

Vēl nebija noskrieti ne simt metri, kad kājas jau sāka gurt. Nekāds sportists viņš nekad nebija bijis, un pēdējā laika izpriecu braucieni pa laikstraumēm te neko nebija līdzējuši, lai gan ceļojumu laikā viņš pie muskulatūras tika cieši piedomājis. Gribēdams paaugstināt tonusu/Neliels eksperiments ar psihes un ķermeņa attiecībām, kas diemžēl nebija vainagojies nekādām sekmēm.

Vecie fermas vārti uz pļavu bija ciet, tāpēc Artēmijs nosprieda tiem labāk rāpties pāri, nevis noclnīties ar smago aizbīdni. Azotē sila mazā lemura augumiņš, un sīkās rociņas bija cieši apķērušās ap kaklu.

Jē-jē jānogādā drošībā, viņš domās atkārtoja. Viņš jāizglābj.

Garāžas durvis bija pamatīgākas, nekā izskatījās, un apgādātas ar vairākām kodu slēdzenēm. Ievadījis kodu, Artēmijs atrāva durvis plaši vaļā, telpā ielaizdams novakara saules tumši sarkandzeltenos starus. Iekšā, no trim pusēm apkrauta ar darbgaldiem un instrumentu ratiņiem, dusēja modificētā Cessna, pieslēgta pie rezerves strāvas kabeļa. Izrāvis kabeļa galu no fizelāžā iebūvētās kontaktligzdas, Artēmijs ietrausās kabīnē un iesprādzējās pilota krēslā, uz brīdi atcerēdamies savu pirmo klaviersolo.

Deviņos gados. Uz klaviersoliņa man vajadzēja paliktni zem dibena.

Dzinēji iedarbojās acumirklī un tikpat kā bez skaņas. Vienīgo troksni sacēla zumošie propelleri un Artēmijs, kas klikšķināja slēdžus, pārbaudīdams, vai viss darbojas, kā nākas.

Vispār ziņas bija labas. Enerģijas rezerve — astoņdesmit procentu. Ar tādu lidmašlnīte varēja nomērot savus piecsimt kilometrus. Nebūs grūti aizvilināt Opālu līksmā dejā gar Īrijas piekrasti. Vārsti gan bija nepaklausīgi, un blīves vecas.

Necel augstāk par trim tūkstošiem metru.

— Būs labi, — viņš teica pasažierim azotē. — Viss būs pilnīgā kārtībā.

Vai taisnība? To viņš nezināja droši teikt.

Pļava bija plata, gara un uz muižas mūra pusi lēzeni laidās uz augšu. Izbraucis lidmašīnu no angāra, viņš priekšgalu iegrozīja tā, lai skrejceļš priekšā būtu iespējami garš. Ideālos pacelšanās apstākļos ar zāliena joslas piecsimt metriem bija vairāk nekā gana. Bet pūta astes vējš, un zāle bija par pāris centimetriem garāka, nekā vajadzētu.

Par spīti šiem apsvērumiem, gan būs labi. Esmu lidojis arī sliktākos apstākļos.

Pacelšanās bija ābece. Stūri Artēmijs parāva atpakaļ pie trīssimt metru atzīmes un vienā mierā pārlaidās pāri muižas ziemeļmūrim. Pat no tik neliela augstuma rietumos varēja saredzēt Īrijas jūru — melnu, ar saulstaru zobeniem, kas šķēla viļņu galotnes.

Uz pavisam īsu acumirkli uzmācās vilinājums vienkārši bēgt, taču to viņš nedarīja.

Vai esmu mainījies carcaurēm? Artēmijs vaicāja pats sev. Viņš apzinājās, ka pieņemamu noziegumu viņa pūrā atlicis pavisam maz. Vēl ne tik sen pieņemami bija gandrīz visi.

Nē, viņš nosprieda. Vēl taču ir cilvēki, kas pelnījuši, lai viņus apzog, atmasko vai pamet džungļu biezoknī ar gumijas sandalēm kājās un karoti rokā. Vienkārši vajag cītīgāk papūlēties, lai tādus sameklētu.

Artēmijs ieslēdza spārnu kameras. Viena tāda nupat bija pagalmā. Ar lielummāniju apsēsta, cietsirdīga laumiņa. Opāla Koboji. Artēmijs redzēja viņu soļojam uz muižas mājas durvīm un ciešāk pār ausīm novelkam Hollijas ķiveri.

No tā jau es baidījos. Viņa iedomājusies savākt ķiveri. Pašu vērtīgāko ieroci.

Taču citas izejas nebija — vajadzēja piesaistīt viņas uzmanību. Uz spēles bija likta viņa ģimenes locekļu un draugu dzīvība. Nolaidies trīsdesmit metru zemāk, Artēmijs iegriezās Opālai virs galvas. Motora troksni viņa varbūt arī nedzirdēja, taču Hollijas ķiveres sensori noteikti iemirdzinās vismaz desmit sarkanu lampiņu.

Opāla kā saukta apstājās un atgāza galvu, fokusējot lidmašīnīti sejsega ekrānā.

Nu taču, Opāla, Artēmijs domās skubināja. Ierij āki. Ieslēdz termālo skeneri.

Opāla mērķtiecīgi soļoja uz muižas māju, līdz paklupa, jo viena RUĶu zābaka purngals aizķērās aiz otra papēža.

Stulbie lielie elfi, viņa pārskaitās, pūloties atgūt līdzsvaru. Kad būšu karaliene… nē, kad būšu imperatore, visiem garajiem elfiem likšu pārtaisīt kājas. Vai, vēl labāk, likšu, lai man smadzenēs iestāda cilvēku hipofīzi, tad es būšu tā garā. Elfu gigante — tiklab fiziskā, kā garīgā ziņā.

Netrūka vēl citu plānu: Opālas kosmētiskais sejas šablons, kas jebkuram no kvēlajiem pielūdzējiem ļautu dažās sekundēs iemantot viņas izskatu; homeopātisks lidkrēsls, no vienas vietas klāts ar masāžas stieņiem un garastāvokļa sensoriem, kas spētu nolasīt, kādā viņa omā, un izsmidzinātu tieši tās smaržas, kas vajadzīgas, lai omu uzlabotu.

Bet tādas lietas lai pagaida, līdz viņa būs kļuvusi par imperatori. Patlaban prioritāte bija lemurs. Bez viņa smadzeņu šķidruma pie plāniem vajadzētu strādāt vēl gadiem ilgi. Turklāt rīkoties ar maģiju bija daudz vieglāk nekā nodarboties ar zinātni.

Opāla uzvilka galvā Hollijas ķiveri. Polsteri ķiverē automātiski piepūtās, pielāgojoties galvaskausa apveidam. Netrūka kodētas aizsardzības, bet, mirkšķinot acis un kustinot rokas, to varēja uzlauzt vienā rāvienā. RŪĶu ķiveres nebija ne uz pusi tik progresīvas kā modeļi, kas izstrādāti viņas pašas izpētes un attīstības departamentā.

Kolīdz ķiveres funkcijas kļuva pieejamas, viziera ekrāna kristāli iečūkstēdamies nosarka. Trauksme! Kaut kas tuvojās. Trīsdimensiju radars uzrādīja nelielu lidaparātu turpat virs galvas, un atpazīšanas programmatūra ātri vien fiksēja to kā cilvēku būvētu lidmašīnu Cessna.

Komandu izvēlnē viņa steigšus aktivizēja termālo skeneri, un ķiveres infrasarkanā starojuma detektors veica lidaparāta elektromagnētiskā starojuma analīzi. Šo to uzrādīja saules baterijas, bet būtiskākais bija sarkandzeltenais pleķis pilota krēslā. Viens pats pasažieris. Ķiveres biometriskais lasītājs pilotu palīdzīgi identificēja kā Artēmiju Faulu un izplūdušo plankumu pārsedza ar viņa trīsdimensiju attēlu.

—   Viens pasažieris, — Opāla nomurmināja. — Vai tu, Artēmij Faul, domā mani aizmānīt projām no mājas? Vai tāpēc tu lido tik zemu?

Bet Artēmijs tehnoloģijas pārzināja, tātad ar termālo skenēšanu būs rēķinājies.

—    Kas tev aiz ādas? — laumiņa aizdomājās. — Vai varbūt aiz krekla.

Pievilkusi tuvplānā Artēmija sirdi, viņa konstatēja, ka pirmajam siltuma avotam pāri klājas vēl otrs, atšķirams tikai tāpēc, ka bija nedaudz gaišāk sarkans.

Pat tik bezcerīgā brīdī Opāla bija spiesta neviļus apbrīnot šo jauno cilvēku, kas bija centies lemura termālo signālu nomaskēt ar savējo.

—   Atjautīgi. Bet ne ģeniāli.

Un, ja neesi ģēnijs, nemaz neceri sakaut Opālu Koboji. Atgādāt šurp otro Artēmiju — tas bija veikls triks, taču izskaitļojams.

Mani iegāza pašas iedomība, viņa saprata. Tas vairs neatkārtosies.

Ķivere automātiski sameklēja lidmašīnas radio frekvenci, un Opāla aizlaida Artēmijam īsu vēsti.

—   Es nāku savākt lemuru, puisīt, — viņa noteica, kad, pulsējošas maģijas aktivizēti, ietrīsējās kombinezona spārni. — Un šoreiz tu pats sevi vis nepaglābsi.

Daudzo un dažādo skeneru viļņus, kas pārslaucīja lidmašīnīti, Artēmijs nevarēja ne sajust, ne saredzēt, taču viņš nojauta, ka Opāla būs izmantojusi termālo zondi, lai noskaidrotu, cik pasažieru uz borta. Varbūt iedomājusies arī par rentgenstariem. Izskatīsies, ka viņš Jē-jē siltumsignālu domā nomaskēt pats ar savējo, bet šāds triks bija viegli atkožams un Opālu neaizkavēs ne uz mirkli. Kolīdz laumiņa sapratīs, ka balva slīd laukā no rokām, vai maz spēs nemesties tai pakaļ?

Artēmijs sasvēra lidmašīnu uz labo pusi, lai paturētu Opālu kameras redzeslaukā, un gandarīts noskatījās, kā no Opālas kombinezona gropēm izslīd spārni.

Pakaļdzīšanās bija sākusies.

Laiks ēsmai izlikties, ka tā grib aizbēgt.

Muižu atstājis aiz muguras, Artēmijs pilnā gaitā šāvās uz tumši violeto jūru, pats priecādamies, cik viegli lidmašīna uzņem ātrumu. Enerģijas plūsma no baterijām vienmērīgi pieplūda dzinējiem, un atmosfērā neizspruka ne grams oglekļa dioksīda.

Pārbaudījis, ko rāda astes kamera, viņš bez īpaša pārsteiguma monitorā ieraudzīja lidojošo laumiņu.

Viņa ir sazāļota, tāpēc maģiju kontrolēt grūtāk, viņš sprieda. Jādomā, Opālai tik tikko pietika spēka iedarbināt kombinezonu. Bet šautriņas iedarbība drīz beigsies, un tad šurp var traukties zibens šautras.

Artēmijs pagrieza lidmašīnu uz dienvidiem, sekodams robotajai krasta līnijai. Dublinu ar tās troksni, kņadu, daudzstāvu dzīvojamo namu kvartāliem, kūpošajiem skursteņiem un zumošu helikopteru spietiem drīz nomainīja gari pelēku klinšu vaļņi, kam līdzi stiepās ziemeļu-dienvidu dzelzceļš. Jūra sitās pret krastu, ar neskaitāmajiem pirkstiem kampdama smiltis, krūmiņus un slānekļa šķembas.

No vienas bojas uz nākamo pukšķināja zvejas kuģīši, nopakaļ atstājot baltas jūras putu čūskas, zvejnieki ar gariem ķekšiem no ūdens makarēja laukā omāru sprostus. Četru tūkstošu metru augstumā tūka smagi mākoņi, vēderos briedējot lietu.

Tik mierpilns vakars. Ar noteikumu, ka neviens neskatās augšup.

Lai gan šādā augstumā lidojošā Opāla no zemes bija tiklab noturama par ērgli.

Artēmija plāns ritēja gludi pat ilgāk, nekā cerēts. Bija nomērots jau simt kilometru, un no Opālas uzbrukuma vēl ne miņas. Viņš atļāvās iedomāties, ka varbūt tomēr vērts lolot kādu cerību.

Drīz, viņš domāja. RŪĶu papildspēki jau drīz būs klāt.

Tad iesprakšķējies atdzīvojās radio.

—   Artēmij? Vai jūs tur esat, Artēmij?

Sulainis. Viņš izklausījās neparasti mierīgs, kāds bija vienmēr, pirms grasījās pastāstīt, cik stāvoklis nopietns.

—   Sulaini, draugs. Esmu šeit. Stāsti labās ziņas.

Sulainis mikrofonā nopūtās — tas izklausījās pēc sprakšķoša devītā vilna.

—   Viņi nedosies lidmašīnai pakaļ. Jūs neesot prioritāte.

—   Prioritāte ir nr. 1, — Artēmijs teica. — Viņš jādabū zem zemes. Saprotu.

—   Jā. Viņš un…

—   Pietiek, draugs, — Artēmijs viņu skarbi apsauca. — Opāla klausās.

—   RŪĶi ir klāt, Artēmij. Es gribu, lai griežaties apkārt un lidojat mājup.

—   Nē, — Artēmijs noskaldīja. — Neparko neiešu māti vēlreiz pakļaut riskam.

Skaļrunī atskanēja savāds čiksts — Artēmijs pieļāva, ka Sulainis žņaudz mikrofona vadu.

—   Labi. Tad uz kādu citu vietu. Kur varam nocietināties.

—    Lai būtu, es tik un tā laižos uz dienvidiem, tad kā būtu ar…

Aizplīvuroto ierosinājumu Artēmijam tā ari neizdevās izteikt līdz galam, jo lidmašīnas frekvences joslu nobloķēja apdullinoši skaļš baltais troksnis. Spalgā šņākoņa vēl labu bridi lika ausīm dūkt, un uz mirkli viņš ļāva lidmašīnai brīvu vaļu.

Tikko atguvis kontroli pār vadību, viņš to pazaudēja vēlreiz, jo fizelāžu satricināja dobjš trieciens.

Displejā pie saules bateriju ikonas iedegās vairākas sarkanas gaismiņas. Triecienā bija sadragātas vismaz desmit baterijas.

Artēmijs uz pussekundi apraudzīja, ko rāda pakaļgala kamera. Opālas aiz muguras vairs nebija. Tur gan nebija ko brīnīties.

Skarba, īgna un ļaunīga radio skaļruņos atskanēja laumiņas balss.

—  Tagad man spēka daudz, zaņķerēn, — tā vēstīja. — Tava inde ir beigusies, izskalojusies no asinīm. Mani spēki vairojas, un es gribu vēl.

Artēmijs neielaidās sarunās. Visa izmaņa un atjautība bija taupāma tam, lai nodrošinātu kontroli pār lidmašīnu.

Opāla uzbruka atkal, šoreiz — kreisajam spārnam, viņa ar rokām šķaidīja saules baterijas, kā bērns šķaidītu ledus kārtu nule aizsalušā dīķī, līksmi vicināja rokas kā vējdzirnavu spārnus, pašas spārni tikmēr dūšīgi dūca, lai saglabātu ātrumu. Cessna sagrīļojusies novirzījās no kursa, un Artēmijs sūri grūti nopūlējās, lai izlīdzinātu gaitu.

Viņa ir jukusi, viņam ienāca prātā. Pilnīgi traka. Un.

Šīs baterijas ir unikālas. Atradusies zinātniece!

Opāla pāršāvās pāri spārnam un bruņām klāto dūrīti ietrieca lidmašīnas korpusā. Sašķīda vēl kādas baterijas, un līdzās Artēmija galvai polimērā no vienas vietas izspiedās daudzas izcilnas sīkas dūrītes. No trieciena vietām uz visām pusēm aizskrēja plaisiņas, ko vējš plēsa platākas.

Opāla skaļruņos pacēla balsi. — Laidies lejā, Faul. Laidies lejā, un, kad būšu tikusi galā ar tevi, varbūt muižā nemaz vairs neatgriezīšos. Lejā! Lejā!

Katrai pavēlei laisties lejā papildsvaru piešķīra blieziens pa kabīni.

Priekšējais stikls sprāga pušu uz iekšpusi, nosējot Artēmiju ar nelīdzenām organiskā stikla šķembām.

— Laidies lejā! Laidies lejā!

Prece ir pie tevis, Artēmijs pats sev lika pie sirds. Tātad tu esi noteicējs. Opāla nevar pieļaut, ka Jē-jē iet bojā.

Vējš kauca Artēmijam sejā, un mēraparāti uz lidojuma vadības paneļa rādīja kaut ko pavisam neiedomājamu, taču varbūt Opālas kombinezona spēka lauku radīto traucējumu dēļ. Bet viss vēl nebija zaudēts. Sis Fauls bija gatavs vēl vienai cīņai.

Nosvēris priekšgalu lejup, viņš lidaparātu strauji sasvēra pa kreisi. Opāla bez pūlēm turējās līdzi, pa ceļam sloksnēm vien dīrājot nost korpusa apšuvumu. Dziestošajā vakara gaismā viņa izskatījās pēc iznīcības gara.

Nāsīs iesitās jūras smarža.

Par daudz zemu. Par daudz ātri.

Uz vadības paneļa iedegās vēl citas gaismiņas. Dzinējiem vairs nepieplūda enerģija. Baterijas — vienos caurumos. Altimetrs dūca un pīkstēja.

Opāla bija turpat pie sānloga. Artēmijs redzēja sīkos, platā smaidā atieztos zobiņus. Viņa kaut ko teica. Kliedza. Bet radio vairs nedarbojās. Varbūt labi vien bija.

Viņa pirmoreiz mūžā dabū tā izpriecāties, Artēmijs atskārta.^, to līksmību!

Viņš cīnījās, pūlēdamies lidmašīnu novaldīt. Par nepaklausīgajiem vārstiem galva šobrīd sāpēja vismazāk. Ja Opālai ienāks prātā pārraut dažus kabeļus, viņš būs zaudējis jebkādu kontroli pār lidaparāta vadību. Lai gan par daudz agri, Artēmijs izlaida trīsriteņu šasiju. Ja Opāla tagad sapostīs arī šo mehānismu, riteņi jau būs laukā.

Viņi šāvās lejup kā viens vesels. Zvirbulis jāšus uz ērgļa. Opāla iztrieca bruņoto dūri caur durvju loga organiskā stikla rūti, joprojām sazin ko aurodama tā, ka sejsegs bija aizšķīdis siekalām. Izkliedza pavēles, ko Artēmijs nespēja sadzirdēt, un nodarboties ar lasīšanu no lūpām viņam nebija laika. Acis aiz ķiveres sejsega dega sarkanas maģijas pilnas, un, spriežot pēc neprātā sašķobītās sejas, nupat jau bija pušu visi pavedieni, kas laumiņu jelkad saistījuši ar veselo saprātu.

Bļaustīšanās nemitējās. Ārpus ķiveres izlauzās tikai nesaprotami, apslāpēti auri. Artēmijs pameta zīmīgu un izsmējīgu skatienu uz radio, kas savā gropē kluknēja kluss un satumsis.

Mājienu sapratusi, Opāla atrāva vaļā sejsegu un lūkoja pārkliegt vēju — krāmēties vēl ar ķiveres skaļruni viņai trūka pacietības.

—   Atdod man lemuru, un es tevi izglābšu, — viņa kliedza, balsij piešķīrusi hipnotiskus toņus. — Dodu tev savu…

Novērsis skatu, Artēmijs no krēsla apakšas izrāva avārijas gadījumiem paredzēto signālraķešu pistoli un stobru iegrūda viņai sejā.

—   Tu man liedz jebkādu izvēli — neatliek nekas cits, kā tevi nošaut, — viņš dzedri noskaldīja. Tie nebija nekādi draudi — drīzāk fakta konstatācija.

Opāla prata atšķirt taisnību no blefošanas un uz mirkli saminstinājās. Viņa steigšus rāvās atpakaļ, tomēr Artēmijs paspēja nospiest mēlīti, iešaut raķeti viņas ķiverē un žigli aizcirst ciet sejsegu.

Laumiņa šāvās projām no lidmašīnas, izvirzdama melnus dūmus, ap galvu kā saniknotu lapseņu spiets virpuļoja sarkanas dzirksteles. Viens spārns ķēra lidmašīnas spārnu, un sadursmē cieta abi. Saules bateriju šķembas pašķīda vizēdamas kā zvaigžņu putekļi, un lejup, griezdamās kā helikoptera propellers, lēni laidās Opālas spārna astes spalvas. Cessna sagāzās uz kreisā sāna, kaukdama kā ievainots zvērs.

Jālaižas lejā. Nekavējoties.

Artēmijs nejuta ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Būtni, kas apveltīta ar tik spēcīgām reģenerācijas spējām kā Opāla, signālraķetes eksplozija nevarēja uz ilgu laiku izsist no ierindas. Jau šobrīd maģija noteikti lāpīja ciet ādas bojājumus. Sarūpēta bija, lielākais, atelpa uz pāris minūtēm.

Kad Opāla atgriezīsies, no dusmām plīsīs vai pušu. Tiešām apsēsta. Varbūt pati vairs īsti nesapratīs, ko dara.

Artēmijs drūmi pasmīnēja un uz mirkli sajutās atkal kā senākais mahinators, kāds bija, pirms Hollija un māte bija sākušas uzmākties ar saviem morāles kodeksiem.

Labi. Aptumšots prāts varētu sniegt man tik nepieciešamās priekšrocības.

Cik iespējams, izlīdzinājis lidmašīnītes gaitu, Artēmijs palēnām bremzēja. Vējš cirtās sejā un pluinīja vaigus. Sargādams acis ar delnu, viņš cauri propellera lāpstiņu ņirboņai vērās lejup.

Tur kā liels, tumšpelēks bultas uzgalis jūras melnumā rēgojās Huka pussalas gals. Austrumpuses ielokā mirdzinājās uguntiņas. Tas bija Dankades ciemats, kur Sulainis tika gaidījis savu mazo aizbilstamo atgriežamies no Pekles priekštelpas. Burvju līcītis, kas bija kalpojis par patvērumu dēmonu salai Hibrai. Visa apkaime bija maģisks karstais punkts — RŪĶu spektrometri te sīkdami izietu no ierindas.

Strauji satumsa tumšzila nakts, un bija grūti noteikt, kur pamats cietāks, kur purvs. Artēmijs zināja, ka no Dankades līdz Huka pussalas bākai stiepjas pļavas strēle, taču saskatāma tā bija tikai reizi piecās sekundēs, kad smaragdzaļais paklājs pazibēja bākas starmeša gaismā.

Mans glābējceļšy viņam iešāvās prātā.

Iegrozījis lidmašīnīti iespējami pareizā virzienā, viņš laidās lejā ar tik nelīdzeniem rāvieniem, ka vēders kutēja vien. No priekšgala un spārniem atdalījās saules bateriju atlūzas, kas virtenē stiepās lidaparātam nopakaļ.

No Opālas joprojām nebija ne miņas.

Tuvojas. Par to nav divu domu.

Ar katru zaļo zibsni zeme šāvās pretim arvien straujāk.

Āhums pārāk liels, Artēmijs sprieda. Es piezemējos par daudz ātri. Ja tā turpināsies, nemūžam netikšu pie likumīgām pilota tiesībām.

Sakodis zobus, viņš cieši ieķērās stūrē. Satikšanās ar zemi solījās būt skarba.

Un bija arī, lai gan kauli gluži nesašķīda gabalos. Pirmajā reizē ne. Tikai otrajā reizē, kad Cessna palēkusies piezemējās vēlreiz, Artēmijs triecās uz priekšu, pret vadības paneli, un dzirdēja pārlūstam kreiso atslēgas kaulu. Troksnis bija tik baigs, ka žults saskrēja rīklē.

Vēl nesāp. Tikai salst. Tūlīt kritīšu šokā.

Lidmašīnas riteņi šļūca pa garo, jūras putām klāto zāli, kas bija vēl slidenāka par ledu. Artēmijs saviebās — tikai nevis sāpēs, bet tāpēc, ka viņa likteni tagad lēma nejaušība, viņš pats vairs nespēja neko. Opāla nāks, lai savāktu Jē-jē, un jādara viss, lai novērstu viņas uzmanību.

Ārpasaule turpināja gandrīz ar varu lauzties domās. Priekšējā riteņa ass nobrauca gar zobainu klinti un nolūza. Ritenis vēl kādu bridi ripoja lidmašīnai blakus, līdz aizģeņģerēja tumsā.

Vēl viens trieciens, un Cessna ripoja tālāk, novēlusies uz deguna, propelleriem izraujot zemē vagas. Gaisā līgojās zāles stiebri, un pa priekšlogā izsisto caurumu kabīnē ielidoja zemes pikas.

Artēmijs vienu pagaršoja un nosprieda: nesaprotu to Mulča jūsmu. Nevarētu teikt, ka garšo pēc omāru pastētes.

Tad, izrāpies no kabīnes, viņš grīļīgā solī devās uz klinšainā krasta pusi. Palīgā viņš nevienu nesauca un, pat ja būtu saucis, neviens nenāktu. Klintis bija melnas, nodevīgas un izmirušas. Jūra krāca, un apdullinoši auroja vējš. Pat ja kāds bākas starmeša gaismā būtu pamanījis krītam lidmašīnu, diez vai kāds no ciematniekiem bez ieročiem, nezinot, kas te un kā, tūliņ steigtos palīgā. Varbūt pēc kāda laika, un tad jau būs par vēlu.

Artēmijs steberēja uz priekšu, kreisā roka ļengani nokarājās. Veselā plauksta sargāja mīksti pūkaino galviņu, kas bija pabāzusies laukā no azotes.

— Nu jau gandrīz esam klāt, — viņš izdvesa.

Kā divi pēdējie tabakas košļātāja smaganās atlikuši zobi no ūdens laukā rēgojās divi stabi — trīsdesmit metru augstas akmens kolonnas, godam turējušās pretim vēja un viļņu varai. Vietējie tās dēvēja par "mūķenēm", jo abas izskatījās pēc māsām. No galvas līdz kājām mūķeņu tērpos.

"Mūķenes" bija vietējas nozīmes tūrisma objekts, no krasta pāri ūdeņiem viens pamatīgs tauvu tilts stiepās līdz Mazajai māsai, un no tās otrs — līdz Klostera priekšniecei. Sulainis reiz bija stāstījis, cik daudz vientulīgu nakšu ar infrasarkano binokli rokā pavadījis uz otrā staba, jūrā meklēdams kādas Hibras pēdas.

Artēmijs uzkāpa uz pirmā tilta. Tas zem kājām salīgojās un viegli iekrakšķējās, bet turējās stingri. Pa dēlīšu spraugām dziļi lejā varēja redzēt jūru; kā sēnes, kas spraucas laukā no trūdiem, ūdenī rēgojās apaļas, nogludinātas klintis. Uz vienas gulēja kāda nabaga suņa līķis — zīmīgs atgādinājums, kas var notikt, ja uz "mūķenes" paslīd kāja.

Es ar galvu pa priekšu skrienu bezizejā, viņš sev atgādināja. Kad tikšu līdz otrajam stabam, tālāk ceļš tikai viens — lejup.

Bet citas iespējas nebija. Žigli pašķielējis pār plecu, viņš pārliecinājās, ka Opāla tuvojas. Viņa bija saskatāma pat bez brillēm, kas apgādātas ar vairogfiltru. Laumiņa pat negrasījās šķiest maģiju tādām muļķībām kā vairogs. Kā zombijs viņa zvārojās pāri pļavai, seja aiz ķiveres sejsega maģijas gaismā zvēroja sarkana, dūres cieši sažņaugtas. Spārni gan bija izplesti, taču sadriskāti un salauzti. Ar tādiem vairs nebija ko domāt pacelties gaisā. Tagad Jē-jē spēks bija vienīgais Opālas glābiņš. Tikai lemurs viņai ļāva cerēt gūt virsroku. Ja viņa nepagūs sev injicēt Jē-jē smadzeņu šķidrumu, kā likts būs klāt RŪĶi, lai pasargātu apdraudēto lemuru.

Artēmijs gāja pa tiltu, vērīgi raudzīdamies, lai lauztā roka nejauši nepiesitas pie tauvu margām. Kā par brīnumu, tādu neciešamu, nerimstošu sāpju nebija, vienīgi ik solis plecā atbalsojās ar tik sāpīgu dzēlienu, ka dzirksteles nošķīda gar acīm.

Aizkavē viņu vēl mazliet. Tad taču kavalērija noteikti būs klāt. Spārnotā, neredzamā gaisa kavalērija. RŪĶi taču neatstās mani nelaimē, ko?

— Faul! — aiz muguras atskanēja uzkliedziens. Tuvāk, nekā varēja domāt. — Atdod mērkaķi!

Balsī jautās apsīkusi maģija. Acu kontakta nebija. Nekādas mesmerizācijas nebūs.

Mērkaķi, Artēmijs nodomāja un pasmīnēja. Ha-ha.

Vēl tālāk virs bezdibeņa. Tumsa melnēja gan virs galvas, gan zem kājām. Zvaigznes vizēja gan debesīs, gan jūrā. Viļņi rēca kā tīģeri. Badīgi.

Artēmijs steberēja uz pirmo "mūķeni". Uz Mazo māsu. Uzkāpa uz bīstami nodeldētas klints muguras. Kāja tūliņ paslīdēja, un viņš, kā balles deju zālē saķēries pārī ar neredzamu partneri, aizvirpuļoja līdz klints otrai malai.

Ausīs iecirtās Opālas kliedziens. Ja Jē-jē tagad ietu bojā, tā būtu katastrofa — viņa paliktu iesprūdusi svešā laikā, ar visiem RŪĶu spēkiem uz pēdām un bez absolūtas varas.

Lai kāds bija vilinājums, Artēmijs neatskatījās. Viņš dzirdēja Opālu pa dēlīšiem klabināmies uz priekšu un bez apstājas sodāmies. Izrunātas tik bērnišķīgajā laumiņas balsī, lamas izklausījās teju komiskas.

Tagad atpakaļceļa nebija. Uz otrā tauvu tilta Artēmijs gandrīz pakrita un līdz Klostera priekšniecei vilkās, cieši turoties pie nostieptās tauvas. Vietējie zināja teikt, ka tas, kurš saullēktā nostājas krastmalas īstajā vietā un mazliet piemiedz acis, varot izšķirt Klostera priekšnieces skarbos vaibstus.

Tagad klints tiešām likās skarba. Kaila un nepielūdzama. Te netiktu piedots neviens kļūmīgs solis.

Noslīdzis uz ceļiem apgāztai sēnes cepurītei līdzīgā klints iedobē, Artēmijs labajā plaukstā saņēma kreisās rokas elkoni.

Necik ilgi, mani pievārēs šoks un sāpes. Vēl ne, ģēnij. Koncentrējies.

Viņš ieskatījās azotē. Mīkstās galviņas tur vairs nebija.

Izkritis uz Mazās māsas. Tagad gaida Opālu.

Aizdomas tūliņ apstiprinājās — aiz muguras atskanēja priekpilns kliedziens. Artēmijs lēnām pagriezās un ar milzu piepūli uzlūkoja savu ienaidnieci. Uzmācās sajūta, ka cīņa ar viņu ilgusi veselu mūžību.

Nostājusies klints staba galā, laumiņa no prieka gandrīz lēca gaisā. Turpat gulēja mazs spalvainītis.

—   Rokā ir, — Opāla gavilēja. — Ģēnijs atradies! Ka tik smadzenes nepārplīst! Tu viņu izmeti! Vienkārši izmeti no rokām!

Sāpe plecā iepukstējās arvien stiprāka. Pēc minūtes būs vēl ļaunāk, tas bija skaidrs.

Opāla pastiepa rokas pēc savas balvas.

—   Viņš ir mans, — laumiņa godbijīgi bilda, un Artēmijs varēja zvērēt, ka pēc šiem vārdiem pamalē nogranda pērkons. — Absolūtā maģija ir mana. Man ir lemurs.

Artēmijs picraudzīja, lai vārdi skan skaļi un skaidri un ir sadzirdami otra staba galā.

—   Tas nav lemurs, — viņš teica. — Tas ir mērkaķis.

Sīko zobiņu pilnā mute smaidā sasala, un Opāla pagrāba iedomāto Jē-jē. Tas viņai rokās gulēja mīksts un nekustīgs.

—    Rotaļlieta! — viņa izdvesa. — Ta ir rotaļlieta.

Artēmija uzvaras prieku slāpēja sāpes un pārgurums. — Opāla, iepazīsties ar profesoru Primātu. Viņš pieder manam brālim.

—   Rotaļlieta, — Opāla truli atkārtoja. — Bet siltuma avoti bija divi. Es redzēju.

—    Putuplasta pildījumā iebāzta mikroviļņu želejas paciņa, — Artēmijs paskaidroja. — Viss ir galā, Opāla. Jē-jē šobrīd jau būs nogādāts Glābiņā. Viņu tu nevari dabūt. Padodies labprātīgi, lai man nav jālieto spēks.

Opālas seja sašķobījās nevaldāmā niknumā.

—   Kāds spēks? Pret mani? — Viņa trieca spēļu mērkaķlti pret klinti atkal un atkal, līdz tam no vēdera izbira salauztās iekšas. No skaļrunlša atskanēja metāliska balstiņa: — Šī diena ieies vēsturē… Sīi diena… Šī diena ieies vēsturē.

Opāla iekliedzās, un ap pirkstu galiem savērpās sarkanas dzirkstis.

—    Lidot es nevaru un zibeņus šaut arī ne, bet man pietiks maģijas, lai izcepinātu tev smadzenes.

Sapņi par absolūto varu bija aizmirsušies. Acumirklī viņa alka tikai pēc viena — nogalināt Artēmiju Faulu. Viņa uzkāpa uz otrā tilta, apņēmusies pastrādāt slepkavību.

Artēmijs piesardzīgi pieslējās kājās un iebāza roku kabatā.

—   Bruņās tu būsi drošībā, — viņš rāmi teica. — Būs briesmīgi, bet gan jau RŪĶi tevi izraks.

Opāla saviebās. — Atkal kaut kas sagudrots. Blefs, blefs un vēlreiz blefs. Šoreiz, Artēmij, neies cauri.

—   Neliec man to darīt, Opāla, — Artēmijs lūdzās. — Vienkārši apsēdies un gaidi RŪĶus. Vēl kādi miesas bojājumi ir pilnīgi lieki.

—    Nē, vienam noderētu gan, — Opāla atteica.

Izvilcis no kabatas modificētu lāzera rādāmkociņu, viņš ieslēdza smalko stariņu un notēmēja to uz Mazās māsas pakāji.

—   Ko tu ar to iedomājies panākt? Tai klintij neizurbsies cauri ne simt gados.

—    Es nemaz nemēģinu izurbties tai cauri, — Artēmijs atteica, stariņu notēmējis vienā punktā. — Un tā nav nekāda klints.

Opāla pacēla rokas, un dzirksteļu kūļi apvija pirkstus kā dzeloņstieples.

Pietiek muldēt.

Artēmija lāzerstars ieurbās dziļi Mazās māsas pakājē, līdz caururba ārčaulu un ietrāpīja lielajā metāna krātuvē.

Mazā māsa nebija nekāda klints. Tas bija septītais krakens, ko te atvilinājusi Hibras maģiskā vibrācija. Artēmijs to bija pētījis gadiem. Pat Foals nezināja, kas te ir.

Sprādziens bija milzum spēcīgs, uguns stabs uzšāvās piecpadsmit metru augstumā. Arčaula iebruka Opālai zem kājām, iegrūžot viņu šķembu viesuļvētrā.

Artēmijs dzirdēja apslāpēti tirkšķam RŪĶu bruņas — tās pastiepās, lai amortizētu triecienus.

Foala bruņās viņa būs dro'sibā.

Viņš nokrita uz mutes klints staba galā, muguru un kājas kapāja akmeņu, jūraszāļu un pat zivju lietus.

Tagad mani var glābt tikai laimīga nejaušība. Tikai laimīga nejaušība.

Un viņam tiešām laimējās. Pret klints staba virsu atsitās vairāki visai pamatīgi akmens bluķi, bet Artēmiju neviens neķēra. Virsū sakrita sīkāki akmeņi, tā ka savainojumu saraksts izrādījās papildināms ar milzum daudz nobrāzumiem un brūcēm, taču kauli palika veseli.

Kad pasaule it kā bija stājusies drebēt, Artēmijs pielīda pie staba malas un pavērās lejup, kur mutuļoja jūra. Vietā, kur pirmīt bija krakens, tagad slējās viegli kūpoša akmens atlūzu piramīda. Lielais zvērs pašlaik droši vien jau klusu manījās projām — uzmeklēt kādu citu maģisku karsto punktu. No Opālas nebija ne miņas.

Gan jau RŪĶi viņu atradīs.

Apgriezies uz muguras, Artēmijs paraudzījās zvaigznēs. To viņš darīja bieži, un šis skats allaž lika aizdomāties, kā varētu aizkļūt līdz planētām, kas riņķo ap gaismiņām, kuras izskatās tik sīkas kā kniepadatas galviņa, un ko tur varētu ieraudzīt. Šonakt zvaigznes lika sajusties sīkam un nenozīmīgam, tas ari viss. Daba bija tik milzīga un varena, un beigu beigās tā aprīs gan viņu, gan atmiņas, ko viņš būs par sevi atstājis. Nosalis un vientuļš viņš gulēja klints staba galā, gaidīdams nākam uzvaras prieku un labi zinādams, ka tāds nenāks, un klausīdamies tālīnās ciematnieku klaigās — tie nāca šurp pāri pļavai.

Hollija ieradās, pirms ciematnieki bija klāt, — atlidoja no ziemeļiem un bez skaņas piezemējās klints staba galā.

—   Tu lido, — Artēmijs teica, it kā ko tādu redzētu pirmoreiz mūžā.

—   Aizņēmos kombinezonu no nr. 1 miesassargiem. Jā, sauksim to par aizņemšanos…

—    Kā tu mani atradi? — Artēmijs vaicāja, lai gan būtu varējis uzminēt.

—    Nu kā — pamanīju milzīgu sprādzienu un iedomājos: nez kas tur?

—   Hmm, — Artēmijs novilka. — Drusku par skaļu.

—   Tad sekoju sava vecā kombinezona starojuma pēdām. Sekoju joprojām. — Hollija piedūra pirkstu pie sejsega, tajā nomainījās filtrs. — Nu gan esi Opālai sabēris virsū pamatīgu grēdu. Glābēju komandai būs ko noņemties, līdz izraks viņu laukā. Viņa tur, lejā, lamājas kā tuneļu punduris. Ko tu viņai nodarīji?

—    Septītais krakens, — Artēmijs paskaidroja. —Tas, ko Foals palaidis garām, jo šis, es teiktu, drīzāk līdzinās cilindram, nevis konusam. Atradu caur vienu meteoroloģisku satelītu.

Hollija piespieda pirkstu viņam pie pieres. — Tipisks Artēmijs Fauls. Sasists asiņainā putrā, bet tik un tā gatavs lasīt lekciju.

Maģijas dzirksteles izsprāga Hollijai no pirksta un ieskāva Artēmiju sprikstošā kūniņā. Ap sirdi kļuva tik labi un mierīgi — viņš sajutās kā zīdainis, kas ietīts segā. Sāpes pagaisa, un sadragātais atslēgas kauls sašķidrinājies atkal sacietēja vienā gabalā.

—   Veikls triks. — Viņš pasmaidīja aizmiglotām acīm.

—   Palikšu te līdz otrdienai. — Hollija atsmaidīja pretim. — Nr. 1 mani atkal uzpildīja.

Artēmijs pavērās uz draudzeni cauri sarkanai miglai. — Man žēl, ka es tev samelojos, Hollij. No sirds žēl. Tu tik daudz esi darījusi manā labā.

Hollija paskatījās tālumā. — Varbūt tu rīkojies nepareizi; varbūt es pati būtu rīkojusies tāpat. Mēs nākam no dažādām pasaulēm, Artēmij. Vienmēr turēsim viens otru aizdomās. Labāk dzīvosim vien tālāk: kas bijis — bijis un lai tur arī paliek.

Artēmijs pamāja. Izklausījās tik labi, ka labāk vairs nevarēja būt, un vairāk par to, ko viņš bija pelnījis.

Izvilkusi no jostas auklu, Hollija apmeta cilpu Artēmijam ap krūtīm. — Tā, tagad vedīsim tevi mājās, iekams ciematnieki sākuši celt karātavas.

—   Laba doma, — Artēmijs nomurmināja, pēc maģiskās izdziedēšanās gluži samiegojies.

—   Jā, tici vai ne, ir cilvēki, kas ar to šad un tad nodarbojas.

—   Šad un tad, — Artēmijs piebalsoja, tad galva atslīga atpakaļ, un viņš bija iemidzis.

Pārregulējusi spārnus papildsvara režīmā, viņa kopā ar Artēmiju laidās pāri klints staba malai, turēdamās visai zemu, lai izvairītos no kabatas lukturīšu stariem, ar ko vietējie iedzīvotāji kā ar starmešiem iztaustīja debesis.

Viņa vēl bija ceļā, kad ķiveres frekvencei pieslēdzās Foals.

—   Es teiktu — septītais krakens. Protams, ka man bija zināmas aizdomas… — Viņš aprāvās. — Šī būtu lieliska iespēja Artēmijam iztīrīt atmiņu,— kentaurs ieminējās. — Tā mēs sev aiztaupīsim daudz posta.

—   Foal! — Hollija šausmās izsaucās. — Draugiem mēs atmiņu neatņemam. Artēmijs mums atveda atpakaļ Jē-jē. Kas zina, cik daudz elfu tas lemurs vēl izglābs.

—   Joks. Joks. Un zini ko? Mums pat nevajadzēs lūgt, lai Jē-jē ziedo drusciņu smadzeņu šķidruma. Nr. 1 to sintezējis, kamēr garlaikojies ģeoplānā. Tas mazais ir ūnikums, otru tādu neatradīsi.

—   Es gan viņa sugasbrāļus, šķiet, esmu sastapusi lielā vairumā. Starp citu, jāsūta komanda, lai savāc Opālu.

—  Jau ceļā. Man rādās, tev priekšā vēl viena svētīšana — izlūkošanas daļa gaida tevi pārrodamies.

Hollija nicīgi nospurcās. — Tad ta jaunumi.

Foals apklusa, jo gaidīja, ka Hollija nupat piedzīvoto izklāstīs visos sīkumos. Beidzot viņš vairs nespēja nociesties.

—   Labi, tev virsroka. Es pajautāšu. Kas tad notika — pirms astoņiem gadiem? Augstie dievi, noteikti briesmīgs tracis.

Hollijai iekutējās lūpas — viņa tika noskūpstījusi Artēmiju.

—   Nekas. Nekas tāds nenotika. Aizceļojām, sadabūjām lemuru un laidāmies atpakaļ. Šis tas neparedzēts, bet vispār nekā tāda, ar ko nevarētu tikt galā.

Foals likās mierā. Gan jau I Iollija pastāstīs, kad pati būs visu sagremojusi.

—   Saki — tu gribētu dzīvot vienkārši tā: iet uz darbu un pēc tam atkal mājās? Bez dramatisma.

Hollija vēroja lejā garām šaujamies okeānu un juta Artēmija Faula svaru gulstamies uz rokām.

—    Nē, — viņa sacīja. — Kas tāds man nemūžam nav nācis prātā.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA FRIZIERU BRIGĀDE

Pēc nepilnas stundas viņi piezemējās Faulu muižā. Kolīdz I Iollijas papēži nošņirkstināja granti, Artēmijs pamodās un acumirklī bija spirgts un možs.

—    Maģija tomēr ir brīnišķīga padarīšana, — viņš sacīja, apļodams kreiso roku.

—   Būtu paglabājis pats savējo, — Hollija iedzēla.

—   Jocīgi, bet, nebūtu es centies izdziedēt māti, Opāla būtu ļāvusi viņai atlabt. Tieši mans ceļojums uz pagātni Opālu iedvesmoja izperināt visu plānu, ko viņa īstenoja, sekojot mums līdzi uz nākotni.

—   Tu man labāk patīc, kad guli, — Hollija atteica, savākdama savu auklu. — Tad man mazāk sāp galva.

—   Tas ir lielais laika paradokss. Nebūtu es neko darījis, neko arī nevajadzētu darīt.

Hollija pieķēra pie ķiveres.— Labāk pie reizes sazināšos ar Foalu. Lai jūs abi varat runāt vienlaikus.

Pagalma laternas pār grantēto ceļu lēja liegu gaismu, kas oļiem lika laistīties kā dārgakmeņiem. Augstie skujeņi šūpojās vieglajā vējā un dzīvīgi šalca. Kā izkāpuši no Tolkīna grāmatas.

Artēmijs vēroja Holliju soļojam uz parādes durvīm.

Ja vien, viņš domāja./« vien.

Uz lieveņa pakāpiena sēdēja nr. 1 un viņam abās pusēs — vesela vienība RŪĶu virsnieku, visi pilnā jaunākās paaudzes ekipējumā. Artēmijs zināja, ka šautenēs iekodēta viņa DNS un atliktu vien izvēlnē uzklikšķināt Artēmija Faula ikoniņu, lai uz glābiņu nebūtu ko cerēt. Dēmonam uz galvas kā kažokādas cepure bija iekārtojies Jē-jē, un

izskatījās, ka tur viņš jūtas tik labi kā nekad. Artēmiju ieraudzījis, viņš atmodās un ielēca zēnam rokās. Savi desmit RŪĶu šaujamie acumirklī nopīkstēja, un Artēmijs nojauta, ka viņa ikoniņa jau iestatīta.

—    Sveiks, mazulīt. Kā jūties tagadnē?

Nr. 1 atbildēja lemura vietā. — Viņam patīk tīri labi. Jo sevišķi tagad, kad neviens vairs viņam galvā nebakstīs nekādas adatas.

Artēmijs pamāja. — Tu pagatavoji šķidruma dublikātu. Es tādu iespēju apsvēru. Kur ir doktors Salke?

—   Saļima, kolīdz Opāla bija projām. Sulainis viņu ielika viesistabā.

—   Un Artēmijs juniors?

—    Formāli Artēmijs juniors esi tu, — nr. 1 atteica. — Bet es saprotu, ko tu man centies pajautāt. Tavs mazais dubultnieks ir aizgādāts atpakaļ pats uz savu laiku. Aizsūtīju līdzi vienu glābēju kapteini un pats paliku šeit kā marķieris. Iedomājos, ka gribēsi viņu dabūt projām, cik drīz vien iespējams, jo tavs tēvs ar dvīņiem jau ir ceļā uz mājām.

Artēmijs pabužināja Jē-jē pazodi. — Situācija varētu izvērsties visai neveikla.

I Iollija sanervozējās. — Es zinu, ka solījām viņu netīrīt, bet man ne sevišķi gribas dziedāt un gavilēt, ja iedomājos, ka viens mazs Fauls tur skraida apkārt, savu mahinatora galvu piebāzis pilnu ar citu gudrībām.

Artēmijs parāva uz augšu vienu uzaci. — Mahinatora galvu? Cik mīļi.

—   Paklau, ka tu nedabū pa ausi…

Nr. 1 bija drusku nobālis. Atspiedies pret asti, viņš piecēlies izslējās visā pazemajā augumā.

—   Par to solījumu atmiņu netīrīt… Lieta tāda, ka man to neviens netika pateicis.

Hollija blenza uz viņu platām acīm. — Tātad tu viņu iztīrīji?

Nr. 1 apstiprinoši pamāja galvu. — Un Salki tāpat. Un vēl atstāju pēcburvestību mazā Artēmija acu ābolos, lai arī Sulainim tiek. Nekā pārmērīga, vienkārši atmiņas zudums. Smadzenes tukšumus aizpildīs, izgudros ticamas atmiņas.

Hollija nodrebinājās. — Ierakstīji burvestību viņam acu ābolos? Cik pretīgi.

—   Pretīgi, toties ģeniāli, — Artēmijs iebilda.

Hollija jutās pārsteigta. — Neizskatās, ka tu būtu briesmīgi sašutis. Es cerēju uz runu. Uz acu valbīšanu, roku vicināšanu — uz Faula parasto priekšnesumu.

Artēmijs paraustīja plecus. — Es zināju, ka tā notiks. Es taču neko neatceros, tātad noteikti esmu tīrīts, un no šejienes izriet, ka mums noteikti viss būs izdevies.

—   Tu zināji no sākta gala.

—   Es nezināju, ko tas maksās.

Nr. 1 nopūtās. — Tātad mani neraus pie kāķa, kā jūs, cilvēki, sakāt?

—    Nekādā ziņā, — Hollija atsaucās, paplikšķinādama viņam pa plecu. — Tagad es jūtos daudz labāk.

—    Labā ziņa ir tāda, ka es nostiprināju tavu atomāro uzbūvi. Pēdējā laikstraumē tavi atomi bija drusku paļodzījušies. Tīri brīnos, ka vēl esi vienā gabalā. Varu tikai iedomāties, cik smagi biji spiests koncentrēties.

—   Nu, tu tiki stiprinājis manu atomāro uzbūvi, un man tev jālūdz vēl viens pakalpojums, — Artēmijs teica. — Man vajag aizsūtīt ziņu uz pagātni.

—    Esmu saņēmis rīkojumu laikstraumi vairs vaļā nevērt, bet varbūt varam izspiest cauri vēl kaut ko, — sacīja nr. 1.

Artēmijs pamāja. — Ta jau man likās.

—   Kad un kurp?

—   Hollija zina. Tu vari to sūtīt no Taras.

—    Vai vārdu "milzīga" mācēsi uzrakstīt? — Hollija smaidot noprasīja.

Artēmijs atkāpies atgāza galvu, lai saredzētu vecāku guļamistabas logu. Jē-jē viņam darīja pakaļ un, uzrāpies Artēmijam uz čupra, arī atgāza mazo galviņu.

—   Man nez kāpēc bail kāpt augšā.

Attapies, ka sācis lauzīt rokas, viņš iegrūda tās žaketes kabatās.

—    Ko visu viņa pārcietusi tikai tāpēc, ka es visur bāžu degunu! Ko visu viņai nav iznācis…

—    Neaizmirsti arī mūs, — iestarpināja nr. 1. — Mūs iegrūda dzīvnieku taukos. Tev nav ne jausmas, cik tas briesmīgi derdzīgi.

Salīdzinājumā ar dzīvnieku taukiem acu ābolos ierakstītas burvestības vēl ir smalkākās gaumes apliecinājums.

—   Es pārvērtos par pusaudzi, — Hollija piemiedza Artēmijam ar aci. — Lūk, tas nu gan bija briesmīgi derdzīgi.

Artēmijs izmocīja smaidu. — Savādi, bet no tā, ka jūtos arvien vainīgāks, man nemaz nepaliek labāk. Tie DNS lielgabali arī diez ko nepalīdz.

Hollija pamāja RŪĶu vienībai — "atlikt", tad piešķieba galvu, lasīdama pienākušu ziņojumu.

—   Tuvojas helikopters. Tavs tēvs. Mums jālaižas.

Nr. 1 novēcināja pirkstu. — Un tas nav domāts tikai pārnestā nozīmē vien. Mums tiešām jālido. Man ir zināms, ka cilvēki mēdz šo izteicienu lietot arī gadījumos, kad nemaz nedomā lidot pa gaisu, tāpēc — lai izvairītos no pārpratumiem…

—    Es sapratu, nr. 1, — Artēmijs klusu atsaucās.

Hollija piepacēla saliektu roku, un Jē-jē pārlēca pie viņas. — Pie mums viņš būs lielākā drošībā.

—   Zinu.

Viņš pagriezās pret Holliju, un abu skatieni sastapās. Zilas un kastaņbrūnas acis.

Viņa mirkli skatījās pretim, tad iedarbināja spārnus un pacēlās mazliet virs zemes.

—    Līdz citai reizei, — viņa sacīja un noskūpstīja Artēmiju uz vaiga.

Viņš bija jau pie parādes durvīm, kad Hollija uzsauca: — Zini ko, Faul? Te tu pastrādāji godam. Vienkārši labs darbs. Nenopelnīji ne pliku grasi.

Artēmijs novaikstījās. — Zinu. Pats esmu šausmās.

Viņš pavērās uz kurpju purngaliem, gudrodams kādu dzēlīgu piezīmi, bet, kad pacēla galvu, aleja bija tukša.

—    Visu labu, draugi, — viņš noteica. — Pieskatiet Jē-jē.

Kad Artēmijs bija ticis līdz mātes guļamistabai, pamalē jau varēja dzirdēt zumam helikopteru. Priekšā noteikti bija izskaidrošanās, tomēr viņš nojauta, ka Artēmijs seniors, ieraudzījis Endželīnu Faulu atspirgušu, diez vai gribēs no dēla tūliņ izpurināt visus sīkumus.

Saņemdams dūšu, Artēmijs izstaipīja pirkstus un tad devās iekšā guļamistabā. Gulta bija tukša. Māte sēdēja pie tualetes galdiņa neziņā par to, ko iesākt ar tādiem matiem.

—   Vai, mīļo Artij, — viņa iesaucās tēlotās šausmās, pamanījusi dēla atspulgu spogulī. — Tikai paskaties, pēc kā es izskatos. Man steidzami nepieciešama vesela frizieru brigāde — lai lido šurp no Londonas.

—   Tu izskaties labi, māt… mammu. Brīnišķīgi.

Paņēmusi suku ar pērlēm rotātu rokturi, Endželīna to ielaida garajos matos, un tie acu priekšā pamazām atguva mirdzumu. — Ņemot vērā visu, ko esmu pārcietusi.

—   Jā. Tu biji slima. Bet nu ir jau labāk.

Pagriezusi muguru spogulim, Endželīna pastiepa rokas.

—   Nāc nu šurp, mans varoni. Apskauj māti.

Artēmijs ar lielāko prieku paklausīja.

Prātā iešāvās doma. Varonis? Kāpēc māte viņu sauc par varoni?

Parasti mesmerizācijas upuri neko no piedzīvotā neatcerējās. Bet Sulainis atcerējās, ko Opāla viņam likusi darīt, viņš pat zināja izstāstīt, kā juties. Salkem tika iztīrīta atmiņa. Bet kas ar māti?

Endželīna viņu cieši piespieda sev klāt. — Tu tik daudz esi darījis, Artij. Riskējis ar visu.

Propelleri jau dārdēja pavisam tuvu, rībināja rūtis. Tēvs bija atgriezies.

—   Neko daudz jau es nedarīju, mammu. Tikai to, ko būtu darījis kurš katrs dēls.

Endžclīnas roka aijāja dēla galvu. Artēmijs samanīja asaras viņai uz vaiga. — Es visu zinu, Artij. Visu. Ta būtne man atstāja savas atmiņas. Es centos cīnīties, bet viņa bija par daudz stipra.

—   Kāda būtne, māt? Tev bija drudzis. Droši vien halucinācija, tas arī viss.

Endželīna saņēma viņa galvu plaukstās un ieskatījās acīs. — Es biju tās laumas slimās psihes ellē, Artēmij. Neiedrošinies man melot un teikt, ka tur neesmu bijusi. Es redzēju, kā tavi draugi gandrīz gāja bojā, cenzdamies tev palīdzēt. Es redzēju, kā apstājas Sulaiņa sirds. Es redzēju, kā tu izglābi mūs visus. Skaties man acīs un saki, ka nekā tāda nav bijis!

Artēmijam bija grūti ielūkoties mātei acis, bet, kad tas bija darīts, melot nebija dūšas.

—    Bija. Viss bija. Un ne tikai tas.

Endžellna sarauca pieri. — Tev viena acs brūna. Kāpēc es to senāk nebiju ievērojusi?

—   Es tevi nobūru, — Artēmijs skumji atsaucās.

—   Un tēvu?

—   Ari viņu.

Lejā atsprāga vaļā durvis. Vestibilā un tad uz kāpnēm iedunējās steidzīgi tēva soļi.

—   Tu mani izglābi, Artēmij, — māte nobēra. — Bet man nez kāpēc ir sajūta, ka šajā situācijā mūs tika iegrūdusi tā tava buršanās. Tāpēc es gribu zināt visu. Visu. Saproti?

Artēmijs pamāja. Nebija ne jausmas, kā lai tagad izkuļas. Nupat viņš bija iedzīts strupceļā, no kura vienīgā izeja bija pilnīga vaļsirdība.

—   Tagad dosim iespēju tavam tēvam un dvīņiem mani apskaut un sabučot, un tad mēs abi aprunāsimies. Tas būs mūsu noslēpums. Skaidrs?

—    Skaidrs.

Artēmijs apsēdās uz gultas. Viņš atkal jutās kā toreiz, kad sešu gadu vecumā bija ielauzies skolas datoros, lai kontroldarba jautājumus padarītu mazliet stimulējošākus.

Tēvs jau bija pie durvīm. Artēmijs apjauta, ka šodien viņa slepenajai dzīvei ir pielikts punkts. Kolīdz māte viņu notvers vienu pašu, būs skaidrošanās par visu. No paša sākuma. Nolaupīšanas, sacelšanās, kruīzi pa laikstraumēm, goblinu revolūcijas. Par visu.

Caurcaurēm godīgi, viņš nodomāja.

Artēmijs Pauls nodrebinājās.

Pēc dažām stundām jaunkungu guļamistabu līdz nepazīšanai bija pārvērtusi viesuļvētra vārdā Bekets Fauls. Uz naktsgaldiņa mētājās picas kastes, uz sienas rotājās ar pirkstiem veidots tomātu mērces gleznojums. Savas drēbes Bekets bija norāvis un ieģērbies vienā no tēva T-krekliem, bet ap vidu apjozis jostu. Seju viņš bija uzlabojis ar melnām skropstu tušas ūsām un lūpkrāsas brūcēm un patlaban kāvās ar neredzamu ienaidnieku, par zobenu izmantodams vienu no tēva vecajām kājas protēzēm.

Artēmijs nupat noslēdza skaidrojošu stāstu par Endžellnas brīnumaino atveseļošanos. — Un tad es sapratu, ka māte sazin kā saķērusi "zelta drudzi", kas parasti sastopams tikai Madagaskarā, tāpēc sintezēju dabisku pretlīdzekli, ko šādos gadījumos visbiežāk izmanto vietējie iedzīvotāji, un injicēju slimniecei. Uzlabošanās bija tūlītēja.

Pamanījis, ka Artēmijs apklusis, Bekets izgrūda dramatisku atvieglojuma nopūtu. Iedomāta zirga mugurā atauļojis pāri istabai, viņš pabakstīja Mailzu ar kājas protēzi.

—   Labs stāsts? — viņš apvaicājās dvīņubrālim.

Mailzs norāpās no gultas un pieliecās Beketam pie auss.

—   Artēmijs vien-tesis, — viņš pačukstēja.

EPILOGS HUKA PUSSALA ĪRIJĀ

Glābējvienību, kas bija norīkota izrakt Opālu Koboji, vadīja pats komandieris Ķeza Vaktiņš. Virs darba sektora viņi piepūta deformācijas pūsli, lai varētu netraucēti darbināt ģeoplāna lāzerus.

—    Pasteidzies, Slēp, — Ķeza pakliedza sakaru kanālā. — Līdz saullēktam stunda. To laumu, kas apsēsta ar lielummāniju, mums vēl vajag pagūt izrakt laukā un aizgādāt uz viņas laiku.

Par laimi, komandā bija viens punduris. Parasti punduri ar varas iestādēm sadarbojās ļoti nelabprāt, bet šis piekrita, gan ar noteikumu, ka nestrādās nevienā no punduru simt deviņdesmit svētku dienām un no RUĶiem saņems dāsnu atlīdzību kā konsultants.

Šādā situācijā punduri bija nenovērtējami. Darbā ar akmeņu grēdām neviena cita suga ar viņiem nespēja mēroties. Ja gribēji izrakt kādu, kurš aprakts dzīvs, atlika meklēt rokā pundurus. Tic tikai pastaigāja šurpu turpu, ieklausoties, ko saka bārdas mati, un par to, kas šajā vietā notiek zem zemes, zināja pateikt vairāk nekā jebkurš seismisks vai ģeoloģisks aparāts.

Patlaban Slēps Važa strādāja krakena atlūzu kaudzē, un to, kā viņam sokas, Ķeza vēroja caur pundura ķiveres kameras sūtīto signālu. Pundura locekļi bija par toni bālāki, nekā bija ierasts redzēt infrasarkanajā filtrā. Vienā rokā — sprausla, kas tuneli nedrošākajās vietās ļāva nostiprināt ar cietputām, otra ienira zem bārdas, lai iekabinātu vietā žokli.

—   Labs ir, komandier, — viņš atsaucās, komandieri pamanīdamies pataisīt par lamuvārdu. — Esmu pie objekta. Pats brīnos, ka esmu dzīvs. Te jau viss tik knaps kā kāršu namiņš viesuļvētrā.

—    Jā, lai nu paliek, Slep. Tu mums esi tīrais brīnums. Tagad velc viņu laukā un laidīsim uz pazemi. Man tur ir viena kapteine, kas jānoliek pie vietas.

—   No zīlēm nešķirsies, komandier. Signāls nāk skaļš un nepārprotams.

Ķeza klusībā vārījās dusmās. Varbūt pie vietas derēja nolikt ne tikai Holliju Kniepu vien.

Viņš vērīgi raudzījās ekrānā. Slēps pavēla sāņus akmens bluķi un notrausa jūraszāles un gliemežvāku lauskas, kas klāja Hollijas kombinezonu. Taču nekāda kombinezona tur nebija.Tikai ķivere, kas raidīja tik palīdzīgo signālu.

—   Es ko — tik ilgi rakos ķiveres dēļ? — sarūgtināts izsaucās Slēps. — Nava te nekādas laumas, tik smaka vien.

Ķeza saslējās. — Droši zini? Varbūt esi aizracies nepareizi?

Slēps nicīgi nosprauslājās. — Kā tad. Esmu aizracies pie citas apraktas RŪĶu ķiveres. Skaidrs, ka zinu droši.

Viņas tur nebija. Opāla bija pazudusi.

—   Nevar būt. Kā viņa būtu varējusi izbēgt?

—    Kas to lai zina, — Slēps atteica. — Kazi, izspraukusies pa kādu dabisku eju. Sitās laumas ir mazi, glumi mošķi. Atminos, vienreiz, kad biju tāds knēvelis, mēs ar Herbu, kas man brālēns, ielauzāmies vienā…

Ķeza pārtrauca savienojumu. Tas bija nopietni. Opāla Koboji uz brīvām kājām blandījās pa pasauli. Viņš pieteica videosarunu ar Ķcrstakļu pārvaldes Foalu.

—   Tikai ne to, — atsaucās kentaurs, ar roku pārbraukdams pār garo ģīmi.

—  Viņas tur nav. Atstājusi ķiveri, lai signāls mūs ievilina tur iekšā. Vai ir kāda informācija no kombinezona?

Foals pārbaudīja monitorā. — Nekā. Pirms piecām minūtēm vēl signāls nāca stiprs un nepārprotams. Tad apklusa. Es nospriedu, ka vainīgi bojājumi.

Ķeza ievilka elpu krūtīs. — Izsludini trauksmi. Pirmā pakāpe. Lai mūsu Koboji apsardze Atlantīdā tiek trīskāršota. Izpestīt pašai sevi — tas būtu īsti Opālas garā.

Foals ķērās pie darba. Vienai Opālai Koboji bija gandrīz izdevies pakļaut pasauli. Divas droši vien jau tēmētu uz visu galaktiku.

— Un izsauc Holliju, — komandieris Vaktiņš turpināja. — Informē kapteini, ka nedēļas nogales atvaļinājums ir atcelts.

FAULU MUIŽA, PIRMS NEPILNIEM ASTOŅIEM GADIEM

Artēmijs Fauls pamodās savā gultā, un uz brīdi acu priekšā griezās sarkanas dzirksteles. Tas sprikstīdamas hipnotiski griezās uz riņķi vien, līdz pagaisa.

Sarkanas dzirksteles, viņš nodomāja. Neparasti. Zvaigznes nošķīstam gar acīm redzēt ir iznācis, bet dzirksteles gan ne.

Desmitgadīgais puika izstaipījās, iegrābies pats savā dūnu segā. Sazin kāpēc viņš jutās daudz labāk nekā parasti.

Jūtos pasargāts un laimīgs.

Viņš ar joni pietrūkās sēdus.

Laimīgs? Es jūtos laimīgs?

īsti laimīgs viņš nebija juties kopš tēva pazušanas, bet šajā rītā garastāvoklis jau bija gandrīz lielisks.

Varbūt tam ir kāds sakars ar mērdniekiem. Pirmais lielais ķēriens.

Nē. Tas ne. Konkrētais darījums bija atstājis mieles, kas lika kuņģim sažņaugties nelabumā. Līdz tādai pakāpei, ka par to nebija iespējams pat domāt un pēdējās pāris dienas vispār izdzēstu no atmiņas.

Bet ar ko tad bija izskaidrojams šis optimisms? Kaut kas bija parādījies sapnī. Kāds plāns. Jauna mahinācija, kas ienestu tik daudz naudas, ka pietiktu vai simt Arktikas ekspedīcijām.

Tieši tā. Sapnis. Par ko tas bija?

Nekādi neizdevās atsaukt atmiņā. Tēli jau bālēja. Lūpu kaktiņi noraustījās viltīgā smīnā. Par elfiem. Kaut kas par elfiem.

BEIGAS

ŠIFRA ATSLĒGA

.

SATURS

Prologs 5

1.   nodala. Espreso un sīrups 7

2.   nodaļa. Lielākais pasaulē 21

3.   nodaļa. Maģijas atbalsis 39

4.   nodaļa. Mērkaķa onkulis 48

5.   nodaļa. Ar šo tiekat pasludināti 61

6.  nodaļa. Pats ar sevi 70

7.  nodaļa. Sarunas ar dzīvniekiem 85

8.   nodaļa. Purdulis 116

9.  nodaļa. Varžu princis 120

10.   nodaļa. Fauls neomā 130

11.   nodaļa. Baložu pamesli 140

12.   nodaļa. Ardievas uz mūžu 151

13.   nodaļa. Matainis pagalam 189

14.   nodaļa. Caurums dūzī 219

15.   nodaļa. Slepkavība Faula garā 243

16.  nodaļa. Frizieru brigāde 260

Epilogs 267

Content

Kolfers Oīns Artēmijs Fauls un laika paradokss

Prologs

PIRMĀ NODAĻA ESPRESO UN SĪRUPS

OTRĀ NODAĻA LIELĀKAIS PASAULĒ

TREŠĀ NODAĻA maĢijas atbalsis

CETURTĀ NODALA mĒrkaĶa onkulis

PIEKTĀ NODAĻA. AŠO TIEKAT PAZUDINĀTI

SESTĀ NODAĻA pats ar sevi

RETDAUNAS PARKS VILKLOVAS GRĀFISTĒ, ĪRIJĀ

SEPTITA NODALA SARUNAS AR dzĪvniekiem

ASTOTA NODAļA. PURDULIS

DEVITA NODAĻA VARŽU PRINCIS

TARAS ĢEOPLANU OSTA, ĪRIJA

DESMITA NODAĻA FAULS NEOMĀ FESA MAROKA

VIENPADSMITĀ NODAĻA baloŽu pamesli

DIVPADSMITĀ NODAĻA ARDIEVAS UZ MŪŽU

TRĪSPADSMITA NODAĻA. MATAINIS PAGALAm ĀDU MIECETAVA

Ādu MIECĒTAva

ZEM MĒRDNIEKU KOMPLEKSA

ČETRPADSMITA nodaļa caurums DŪZĪ

PIECPADSMITA NODAĻA SLEPKAVĪBA FAULA GARĀ

SEŠPADSMITĀ NODAĻA FRIZIERU BRIGĀDE

EPILOGS HUKA PUSSALA ĪRIJĀ

FAULU MUIŽA, PIRMS NEPILNIEM ASTOŅIEM GADIEM

ŠIFRA ATSLĒGA

SATURS