Kolfers Oīns

Artēmijs Fauls un zudusī kolonija

Oīns Kolfers

Artēmijs Fauls UN ZUDUSĪ KOLONIJA.

.

.

PIRMĀ NODAĻA BRĀZIENS PAGĀTNĒ

BARSELONA Spānija

Par "priecīgu" Artēmija Faula miesassargu bieži vis dēvēt nevarēja. Arī "līksms" un "apmierināts" nebija tie vārdi, ar kādiem būtu ierasti raksturojams viņš pats vai kāds, kas atradās turpat tuvumā. Par vienu no bīstamākajiem cilvēkiem pasaulē Sulainis nebija kļuvis, pļāpādams ar kuru katru nejaušu garāmgājēju, ja vien saruna akurāt nesaistījās ar avārijas izejām vai nobēdzinātiem ieročiem.

Šajā konkrētajā pēcpusdienā Sulainis un Artēmijs atradās Spānijā un miesassarga eirāzieša vaibsti bija savilkušies vēl cietāki nekā parasti. Gados jaunais aizbilstamais, kā allaž, Sulaiņa pienākumus vērta nevajadzīgi smagus. Artēmijs tika uzstājis, ka abiem vairāk nekā stundu jāstāv uz Barselonas Passeig de Grāda ietves pēcpusdienas svelmē, kur pavēni un aizsegu pret iespējamiem uzbrucējiem nodrošināja tikai daži kusli kociņi.

Pēdējo mēnešu laikā šis bija ceturtais mīklainais aizrobežu ceļojums. Vispirms Edinburga, tad Nāves ieleja Amerikas rietumdaļā, pēc tam — ārkārtīgi smagais ceļš dziļi iekšzemē uz Uzbekistānu. Un tagad Barselona. Tikai tādēļ, lai gaidītu noslēpumainu viesi, kas līdz šim vēl nebija uzradies.

Uz ļaužu pilnās ietves abi izskatījās diezgan dīvaini. Milzīgs muskuļu kalns: četrdesmitgadnieks Hugo Boss uzvalkā, skūtu

galvu. Un slaiks pusaudzis: bāls, ogļu melniem matiem, caururbjošām tumšzilām acīm.

—    Sulaini, vai tu tiešām nevari palikt uz vietas? — sabozies noprasīja Artēmijs. Atbilde uz jautājumu viņam jau bija skaidra, bet saskaņā ar aplēsēm Barselonas viesis jau aptuveni minūti kavējās, tāpēc sapīkumu atļāvās izgāzt uz miesassargu.

—    Jūs lieliski zināt, kāpēc tā, Artēmij, — Sulainis spēra pretim. — Ja nu uz jumta kur snaiperis vai kāds, kas noklausās. Metu lokus, lai nodrošinātu maksimālu aizsegu.

Artēmijs bija īstajā omā, lai labpatiktos apliecināt savu ģenialitāti. Tāds viņš bija itin bieži. Un, lai cik patīkami šādi izlēcieni bija četrpadsmitgadīgam īru puikam, citam, kam viss nāca pār galvu, varēja stipri vien krist uz nerviem.

—    Pirmkārt, maz ticams, ka es būtu kādam snaiperim uz grauda, — Artēmijs teica. — Astoņdesmit procentus savu nelegālo darījumu esmu likvidizējis un izkliedējis kapitālu ārkārtīgi ienesīgā portfelī. Otrkārt, kurš katrs audiotehniķis, kas lūkotu mūs noklausīties, varētu tikpat labi sakravāt pekeles un doties mājās, jo tavas žaketes trešā poga raida solīnija impulsu, kas iznīcina visus — gan cilvēku, gan elfu — noklausīšanās ierakstus.

Sulainis pašķielēja uz jauniešu pāri, ko bija apreibinājusi gan Spānija, gan mīlestība. Puisim ap kaklu vijās kameras kabelis. Sulainis vainīgi pačamdīja žaketes trešo pogu.

—    Būsim samaitājuši vienu otru medusmēneša video, — viņš aizrādīja.

Artēmijs paraustīja plecus. — Nieks vien, ja uz kārts likta mana drošība.

—    Un treškārt? — Sulainis vientiesīgi apvaicājās.

—    Jā, — Artēmijs mazliet saīdzis novilka. No gaidītā indivīda vēl aizvien nebija ne miņas. — Gribēju teikt, ka gadījumā, ja vispār kādā no namiem tupētu snaiperis, tas būtu, rau, tajā, aiz muguras. Tāpēc labāk turies aiz manis.

Labāks miesassargs par Sulaini nebūtu ar uguni sameklējams, un pat viņš nevarēja simtprocentīgi galvot, tieši uz kura jumta varētu sēdēt potenciālais šāvējs.

—    Turpiniet. Izstāstiet, kā jums tas zināms. Skaidrs, ka jums mēle niez.

—     Ļoti labi — ja reiz prasi. Uz Casa Mild jumta, pretim pāri ielai, snaiperis neiekārtotos, jo tur var uzbraukt jebkurš, tāpēc viņa ierašanos un promiešanu droši vien fiksētu videoierakstā.

—    Viņa vai viņas, — Sulainis palaboja. — Mūsdienās algotie slepkavas lielākoties ir slepkavnieces.

—    Viņa vai viņas, — Artēmijs piekrita. — Abas ēkas pa labi daļēji aizklāj lapotne, tātad — kam gan vajadzīgs šāds traucēklis?

—    Ļoti labi. Turpiniet.

—    Ēkās aiz muguras pa kreisi iekārtojušies finansisti, uz rūtīm vīd privātās apsardzes uzlīmes. Jebkurš profesionālis vairīsies no papildu konfrontācijas, par ko nesaņem atalgojumu.

Sulainis pamāja. Taisnība.

—    Līdz ar to es nonāku pie loģiska secinājuma, ka tavs iedomātais snaiperis izraudzītos četrstāvu ēku, kas mums aiz muguras. Tas ir dzīvojamais nams, tātad iekļūt tur viegli. No jumta viņam vai viņai ir iespēja šaut tiešā tēmējumā, turklāt apsardze tur droši vien šāda tāda vai, visticamāk, vispār nekāda.

Sulainis ierāva gaisu nāsīs. Artēmijam droši vien bija taisnība. Tomēr aizsardzības spēlītē droši vien nebija ne tuvu tik liels mierinājums kā kevlara bruņuveste.

—    Jums droši vien taisnība, — miesassargs atzina. — Bet tikai ar nosacījumu, ka snaiperis ir tikpat apķērīgs kā jūs pats.

—    Tas gan, — Artēmijs piekrita.

—    Un pieļauju, ka tikpat pārliecinoši jūs varētu argumentēt par labu ikvienai no apkaimes ēkām. Šo jūs izraudzījātics tikai tāpēc, lai es neaizsegtu skatu, kas liek domāt, ka tas, kuru gaidāt, parādīsies pie Casa Mild.

Artēmijs pasmaidīja. — Malacis, vecais draugs.

Casa Mild bija ēka, ko divdesmitā gadsimta sākumā projektējis spāņu modernisma arhitekts Antonio Gaudi. Fasādi veidoja izliektas sienas un kaltām režģu mežģīnēm rotāti balkoni. Uz ietves Casa Mild priekšā bariem vien drūzmējās tūristi, kārtodamies rindās uz pēcpusdienas ekskursiju pa iespaidīgo namu.

—    Vai mēs tādā pūlī viesi maz pamanīsim? Droši zināt, ka viņš vēl nav klāt? Varbūt jau vēro mūs?

Artēmijs pasmaidīja, un viņam iezibējās acis. — Tici man, viņa te nav. Ja būtu, kņada būtu daudz skaļāka.

Sulainis sarauca pieri. Kaut vienreiz viņš būtu gribējis zināt visu, kas jāzina, iekams operācija iet vaļā. Taču tas nebija Artēmija garā. Jaunā īru ģēnija intrigās pats slepenākais bija izskaidrojums.

—    Vismaz pasakiet, vai kontaktpersonai būs kāds ierocis.

—    Šaubos, — Artēmijs atteica. — Un pat ja tā, te viņš uzturēsies labi ja sekundi.

—    Sekundi? Vai tad šausies cauri kosmosa telpai?

—    Ne jau telpai, vecais draugs, — Artēmijs palaboja, ieskatīdamies rokaspulkstenī, — bet — laikam. — Zēns nopūtās. — Lai nu kā, tas brīdis ir garām. Šķiet, ka velti esam šurp kūlušies. Mūsu viesis nav materializējies. Izredzes bija vājas. Plaisas otrā galā acīmredzot neviena nav.

Sulainim nebija ne jausmas, par kādu plaisu ir runa, viņš vienkārši jutās atvieglots, ka nevajadzēs vairs ilgāk palikt tik nedrošā vietā. Jo drīzāk abi tiks līdz Barselonas lidostai, jo labāk.

Izvilcis no kabatas mobilo tālruni, miesassargs nospieda ātrā savienojuma taustiņu. Atbilde sekoja pēc pirmā signāla.

—    Marija, — Sulainis teica, — savāc mūs, pronto.

—    Si, — lakoniski atsaucās Marija. Viņa strādāja ekskluzīvā Spānijas limuzīnu firmā, bija ārkārtīgi glīta un ar pieri spēja pārsist ķieģeli.

—    Marija? — Artēmijs ievaicājās, it kā gluži nejauši.

Sulaini nebija iespējams piekrāpt. Artēmijs Fauls reti ko

vaicāja nejauši.

—    Jā, Marija. Tas taču skaidrs, jo es viņu minēju vārdā. Parasti par limuzīna šoferiem tik daudz jautājumu vis neuzdodat. Proti, pēdējās piecpadsmit minūtēs — četrus. Vai Marija mūs savāks? Diez kur tagad Marijai Diez cik Marijai gadu?

Artēmijs paberzēja deniņus. — Pie vainas, Sulaini, tā sasodītā pubertāte. Kā pamanu glītu meiteni, izšķiežu veselu lēveni nenovērtējama domu spēka, par viņu prātodams. Piemēram, par to tur — restorānā. Pēdējās piecās minūtēs uz viņas pusi esmu paskatījies vai desmitiem reižu.

Sulainis konkrētajai smukulītei uzmeta ietrenētu miesassarga skatu. Divpadsmit trīspadsmit gadu veca, bruņota nebija, toties ar sīksprogainu, gaišu matu kodaļu. Meitene cītīgi sukāja iekšā uzkodas no paplātes, kamēr viņas pavadonis, varbūt tēvs, lasīja laikrakstu. Pie galdiņa sēdēja vēl viens vīrs, kas centās zem krēsla pagrūst divus kruķus. Sulainis lēsa, ka Artēmija drošību meitene tieši neapdraud, kaut netieši tomēr varēja sagādāt nepatikšanas — ja aizbilstamais nespēs koncentrēties uz to, kas darāms.

Viņš paplikšķināja zēnam pa plecu. — Ir tikai normāli, ja meitenes novērš uzmanību. Dabiski. Nebūtu jūs pēdējos piecos gados tik aizņemts ar pasaules glābšanu, tā būtu noticis agrāk.

—    Un tomēr — man ar to jācīnās, Sulaini. Darba pilnas rokas.

—    Jācīnās? Ar pubertāti? — Miesassargs nosprauslojās. — Ja pieveiksit, tāds būsit pirmais.

—    Tāds esmu paradis būt, — Artēmijs atteica.

Un tiesa vien bija. Nebija neviena cita pusaudža, kas līdz nieka četrpadsmit gadu vecumam būtu nolaupījis elfu, izpestījis tēvu no krievu mafijas nagiem un palīdzējis apspiest goblinu revolūciju.

Divreiz noaurējās signāltaure. Krustojuma viņā pusē kāda jauna dāma māja šurp pa atvērtu limuzīna logu.

—    Marija, — Artēmijs noelsās, tad apķērās. — Tas ir — braucam! Varbūt cituviet mums veiksies labāk.

Sulainis devās pirmais, ar masīvās rokas mājienu apturēdams satiksmi. — Varbūt der paņemt līdzi Mariju. Šoferis uz pilnu slodzi manu darbu krietni vien atvieglotu.

To, ka tiek vilkts uz zoba, Artēmijs atskārta tikai pēc brīža. — Nenosmicties, Sulaini. Tu taču jokoji, vai ne?

—    Jā.

—   Tā jau man likās, taču humora lietās es neesmu diez ko pieredzējis. Ja neņem vērā Mulču Rakumu.

Mulčs bija ar kleptomāniju sirgstošs punduris, kas ne reizi vien bija apzadzis gan pašu Artēmiju, gan citus — ar Artēmija ziņu. Rakumam labpatika sevi iedomāties par ļoti asprātīgu elfu, un vielu jokiem viņš galvenokārt smēlās paša fizioloģiskajās funkcijās.

—   Ja to var saukt par humoru. — Sulainis neviļus pasmaidīja, atminēdamies pundura pikantērijas.

Un piepeši Artēmijs sastinga. Pieblīvētā krustojuma pašā vidū.

Sulainis paglūnēja uz trim lielpilsētas satiksmes joslām — vai simt nepacietīgu autovadītāju spaidīja signāltaures.

—    Jūtu, — Artēmijs izdvesa, — elektrību.

—   Vai jūs nevarētu ar to jušanu nodarboties ielas viņā pusē? — Sulainis apvaicājās.

Artēmijs izstiepa rokas, samanīdams kņudam plaukstas.

—   Tomēr nāk, taču ar vairāku metru nobīdi. Kaut kur ir konstante, kas nav īsti konstante.

Gaisā parādījās apveids. Tukšums izvirda dzirksteļu šalti un sēra smaku. Dzirksteļu kūļa vidū arvien skaidrāks iezīmējās zaļpelēks stāvs — ar zeltainām acīm, prāvām zvīņām, varenām, dzelkšņotām ausīm. Izkāpis no zila gaisa, tas nostājās tieši uz ielas. Tur nu viņš stāvēja — uz divām kājām, pusotru metru liels humanoīds, ko tomēr nebija iespējams sajaukt ar cilvēku. Ierāvis gaisu caur nāsu spraugām, tas pavēra rāpuļa muti un ierunājās.

—   Jel suminājums lēdijai Hcdrington-Smitai, — radījums bilda šņirkstoši žņerkstošā balsī, ar četrpirkstu ķetnu sakampdams Artēmija izstiepto roku.

—    īpatnēji, — īru zēns noteica.

Sulainim par to, cik kas īpatnčji, nebija ne silts, ne auksts. Viņu interesēja tikai viens — aizvākt Artēmiju patālāk no tā radījuma. Jo drīzāk, jo labāk.

—   Ejam, — viņš strupi izgrūda, uzlikdams roku Artēmijam uz pleca.

Bet Artēmija vairs nebija. Radījums bija pagaisis tikpat drīz, cik parādījies, un pusaudzi aizrāvis līdzi. Šis incidents būtu kļuvis par dienas sensāciju, taču dīvainā kārtā, neraugoties uz simtiem ar foto un videokamerām bruņoto tūristu, nebija ne bilžu, ne ierakstu.

Radījums bija bezmiesīgs un šajā pasaulē it kā īsti neiekļāvās. Tvēriens, ko juta Artēmija roka, bija mīksts, bet ar cietu serdeni — kā putugumijas ieskauts kauls. Artēmijs pat necentās izrauties, viņš bija aizgrābtības varā.

— Lēdija Hedrington-Smita? — radījums atkārtoja, un viņa balsī Artēmijs samanīja bailes. — Vaj še būtum viņai muiža?

Noteikti ne mūslaiku sintakse, Artēmijs iedomājās. Tomēr angļu valoda. Paga, kā gan uz Pekles priekštelpu izraidīts dēmons apguvis angļu valodul

Visapkārt zumēja elektrība, radījumam visapkārt sprakšķēja baltas strāvas šautras, tukšumā izraudamas caurumus.

Laika plaisa. Caurums laikā.

Pilnīgi šoka varā Artēmijs nebija — galu galā, viņš bija pieredzējis, kā Faulu muižas aplenkuma laikā Rūķi tika laiku apturējuši. Rūpēja tikai viens — ka radījums var viņu aizraut līdzi, un šādā gadījumā Artēmija izredzes atgriezties pašam savā dimensijā bija mazas. Izredzes atgriezties pašam savā laikā bija pavisam niecīgas.

Viņš raudzīja sasaukt Sulaini, bet bija par vēlu. Ja vārds včlu maz bija lietojams vietā, kur laika nemaz nebija. Plaisa bija pavērusies platāka, ieskaudama viņu līdz ar dēmonu. Barselonas arhitektūra un ļaudis lēnām bālēja kā rēgi, vispirms pagaisdami purpura miglā, tad — zvaigžņu plejādē. Artēmijs samanīja drudža karstumu, pēc tam — ledainu aukstumu. Bija skaidrs, ka, materializējoties pilnībā, viņš sadegs pelnos, kas tūdaļ sasals ragā un tiks izsēti kosmosa telpā.

Apkārt viss mainījās acumirklī vai varbūt gadu gaitā — to nebija iespējams noteikt. Zvaigznes pārvērtās par okeānu, un viņi atradās dziļi dzelmē. Dzīlēs vīdēja svešādi dziļūdens kustoņi, kas ar spīdošiem taustekļiem kulstīja ūdeni. Tad parādījās leduslauks, pēc tam sarkana zeme, kur gaiss bija pilns sīku putekļu. Beidzot acu priekšā atkal bija Barselona. Taču citāda. Pilsēta bija jaunāka.

Dēmons iekaucās un sāka griezt asos zobus, metis pie malas centienus runāt angliski. Par laimi, Artēmijs no visiem cilvēkiem, lai kurā dimensijā tie atrastos, bija viens no tiem diviem, kas runāja gnomītā, elfu mēlē.

—    Paliec rāms, draugs, — viņš teica. — Mūsu gaita ir nenovēršama. Baudi brīnišķīgos skatus.

Dēmons acumirklī rimās kaukt un palaida vaļā Artēmija roku.

—   Tev elfu mēle?

—    Gnomīts, — Artēmijs aizrādīja. — Un jāpiebilst, es to protu labāk nekā tu.

Dēmons apklusa, uzlūkodams Artēmiju kā nez kādu fantastisku būtni. Kaut zēns, protams, tāds arī bija. Savukārt Artēmijs, iespējams, pēdējos brīžus savā mūžā pavadīja, vērodams ainu, kas atklājās acu priekšā. Viņi abi materializējās būvlaukumā. Tā bija Casa Mild, bet puscelta. Pa ēkas fasādes sastatnēm skraidelēja strādnieki, un pie projekta lapas ar sarauktu pieri stāvēja kāds tumsnējs bārdainis.

Artēmijs pasmaidīja. Pats Gaudi! Apbrīnojami.

Aina sabiezēja, krāsas tapa košākas. Artēmijam iesitās nāsīs Spānijas sausais gaiss, sviedru un pervju kodīgā dvaka.

—    Atvainojiet, — Artēmijs ierunājās spāniski.

Gaudi pacēla galvu, un vēl tikko raižpilnajā sejā atspoguļojās pilnīga neizpratne. No zila gaisa parādījās puika. Un viņam blakus tupēja dēmons.

Izcilais arhitekts ar acīm iezīda ik dzīvās gleznas detaļu, uz mūžu iekaldams atmiņā.

—    S'? — viņš vilcinādamies atsaucās.

Artēmijs norādīja uz ēkas augšpusi. — Jumtam esat paredzējis šādas tādas mozaīkas. Varbūt pārdomāsit. Pārāk cpigoniskas.

Puika un dēmons izgaisa.

Kad no laikcauruma izkāpa dēmons, Sulainis nekrita panikā. No otras puses, viņš bija sūri grūti vingrinājies neļauties panikai, lai cik ekstrēmi būtu apstākļi. Diemžēl Passeig de Gracia krustojumā viņš izrādījās vienīgais, kas bija mācījies Ko madāmas Personālās aizsardzības akadēmijā, tā ka visi citi krita panikā, cik vien skaļi un drīz jaudāja. Visi, izņemot sprogaino meiteni un abus viņas pavadoņus.

Kad dēmons parādījās, visi sastinga. Kolīdz tas pagaisa — ar lielu blīkšķi atdzīvojās. Gaisu satricināja kliedzieni un bļāvieni. Autovadītāji glābdamies metās laukā no mašīnām vai vienkārši iestūrēja skatlogos. Pūlis, it kā neredzama spēka trenkts, vilnīja projām no materializācijas punkta. Tikmēr meitene ar abiem pavadoņiem rīkojās gluži otrādi — visi trīs gandrīz skriešus metās turp, kur dēmons bija uzradies. Vīrs ar kruķiem joza tik veikli, ka no traumēta cilvēka ko tādu bija grūti sagaidīt.

Sulainis par ļembastu nelikās zinis un koncentrējās uz savu labo roku. Drīzāk — uz vietu, kur vēl pirms sekundes tā bija atradusies. Iekams Artēmijs aizčūkstēja citā dimensijā, Sulainis pašā pēdējā mirklī bija paguvis sakampt viņa plecu. Tagad izgaisināšanas vīruss bija aplipinājis paša miesassarga roku. Viņš devās Artēmijam pa pēdām. Pirkstos joprojām bija sajūtams jauniņā aizbilstamā kalsnais plecs.

Sulainis bija rēķinājies, ka pagaisis visa roka, tomēr ne — tikai plauksta. Un to joprojām varēja just dzeldīgi kņudam. Un tā turēja Artēmiju.

— Nekā nebija, — viņš ieņurdējās, ciešāk sakļaudams neredzamos pirkstus. — Pa šiem gadiem esmu pārcietis pietiekami daudz, lai jūs man tagad tā vienkārši pagaistu.

Tā nu Sulainis, iesniedzies desmitiem gadu senā pagātnē, raušus izrāva savu jauniņo aizbilstamo.

Viegli nevedās. Artēmijs bija jāstīvē laukā kā smags laukakmens no dubļu jūras, taču Sulainis vis nebija no tiem, kas lēti padotos. Kārtīgi atspēries, viņš saņēma visus spēkus. Izsprādzis no divdesmitā gadsimta, Artēmijs ievēlās divdesmit pirmajā un palika garšļaukus.

—    Esmu mājās, — īru zēns pieteicās, it kā vienkārši būtu pārradies no ikdienas gaitām. — Cik necerēti.

Pieslējis principālu kājās, Sulainis uz ātru roku viņu izmeklēja.

—    Viss vietā. Nekas nav lauzts. Tā, Artēmij, tagad sakiet, cik būs divdesmit septiņi reiz astoņpadsmit komats pieci?

Artēmijs sakārtoja žaketi. — Ak tā, saprotu — tu pārbaudi manas prāta spējas. Ļoti labi. Domāju, ticami, ka ceļojums laikā spēj iedragāt psihi.

—    Vienkārši atbildiet! — Sulainis neatlaidās.

—    Četri simti deviņdesmit deviņi komats pieci, ja visādā ziņā gribi dzirdēt.

—   Ticēšu uz vārda.

Milzīgais miesassargs piešķieba galvu. — Sirēnas. Mums jātiek prom no šejienes, Artēmij, iekams esmu spiests izraisīt starptautiska mēroga incidentu.

Viņš aizbīdīja Artēmiju pāri ielai, viena automašīna joprojām stāvēja kur stāvējusi. Marija gan bija pabāla no vaiga, taču klientus nebija atstājusi likteņa varā.

—    Malacis, — Sulainis noteica, atraudams aizmugures durvis. — Uz lidostu. Cik iespējams, turies nostāk no lielajiem ceļiem.

Sulainis un Artēmijs tik tikko paguva piesprādzēties, kad Marija ar joni piedeva gāzi, nelikdamās ne zinis par luksoforiem. Gaišmatainā meitene ar saviem pavadoņiem palika turpat, ielas malā.

Marija spogulītī pašķielēja uz Artēmiju. — Kas tur bija?

—    Nekādu jautājumu, — Sulainis viņu strupi apsauca. — Skaties uz ceļu. Brauc.

Viņam pašam pietika prāta neko nejautāt. Gan Artēmijs izstāstīs visu par dīvaino radījumu un spožo plaisu — kad būs nobriedis.

Artēmijs cieta klusu, kamēr limuzīns šāvās uz Las Ramblas pusi un pēc tam līkumoja pa Barselonas centra sānieliņu labirintu.

—    Kā es tiku šurp? — viņš pēdīgi ierunājās. Skaļi domādams. — Vai drīzāk — kāpēc mēs neesam tur? Vai — kāpēc mēs neesam

tad? Kas mūs iesakņoja šajā laikā? — Viņš uzlūkoja Sulaini.

—   Vai tev ir kaut kas no sudraba?

Sulainis mulsi saviebās. — Zināt, parasti es rotas nevalkāju, bet ir šis te. — Viņš atpogāja piedurkni. Delnas locītavu ieskāva ādas aproce ar tajā iestrādātu sudraba tīrradni. — To man atsūtīja Džuljeta. No Meksikas. Atbaidot ļaunos garus. Viņa piespieda mani apsolīties, ka valkāšu.

Artēmijs plati pasmaidīja. — Tātad Džuljeta. Viņa mūs iesakņoja. — Zēns uzsita pa Sulaiņa aproces sudraba tīrradni.

—   Būtu labi, ja tu piezvanītu māsai. Viņa izglābusi mums dzīvību.

Klauvēdams pa miesassarga aproci, Artēmijs nejauši paskatījās pats uz saviem pirkstiem. Sveši tie nebija, tas skaidrs. Tomēr kaut kādā ziņā citādi. Pagāja vēl brīdis, līdz viņš aptvēra, kas noticis.

Starpdimensiju ceļojuma hipotētisko iznākumu viņš, protams, bija apsvēris un secinājis, ka varētu gadīties zināmas atkāpes no oriģināla, kādas piedzīvo, piemēram, pārlieku bieži pavairota datorprogramma. Kādas informācijas plūsmas varēja aizklīst ēterā.

Ciktāl Artēmijs varēja spriest, aizklīdis nekas nebija, vienīgi viņa kreisās rokas rādītājpirksts bija garāks par vidējo. Vai, precīzāk, rādītājpirksts ar vidējo pirkstu bija apmainījušies vietām.

Izmēģinādams viņš izstaipīja pirkstus.

— Hmm, — Artēmijs Fauls noteica. — Es esmu ūnikums.

Sulainis nokremšķinājās. — Lieki piebilst, — viņš noburkšķēja.

OTRĀ NODAĻA DŪDIEVIŅŠ

GLĀBIŅA ŪNIJA

ollijas Kniepas karjera elfu privātizmeklēšanas biznesā neizrādījās tik spoža kā cerēts. Galvenokārt tāpēc, ka Reglamenta Ūnijas populārākajā ziņu kanālā pēdējo pāris mēnešu laikā viņai bija veltīta ne viena vien speciālreportāža. Kāda tur vairs slepenība, ja atkārtojumos ģīmis vienā laidā rēgojas ekrānos!

—    Varbūt plastikas ķirurģiju? — ieteica balss viņai galvā.

Tā nebija pirmā ārprāta pazīme. Balss skanēja ķiveres austiņās, un pie vainas bija pārinieks Mulčs Rakums, kas runāja mikrofonā.

—    Ko? — viņa pārvaicāja pati savā mikrofonā, sīciņā miesaskrāsas mikroshēmā, kas bija pielīmēta pie rīkles.

—    Es raugos uz plakātu ar tavu slaveno ģīmi un prātoju, ka derētu kāda kosmētiska operācija, ja gribam noturēties uz strīpas. Un ar to es domāju kārtīgu biznesu, nevis muļķa dzenāšanu. Atlīdzības pelnītāji — zemāk jau vairs nav kur krist!

Hollija nopūtās. Pundurim bija taisnība. Pat kriminālnoziedznieki skaitījās cienījamāki par atlīdzības medniekiem.

—    Pāris implantu, cits deguns, un tevi nepazīs pat labākais draugs, — Mulčs Rakums nerimās. — Tik un tā neesi nekāda skaistuma karaliene.

—   Liecies mierā, — Hollija izmeta. Viņa pati sev tīri labi patika. Līdzīga mātei.

—   Varbūt pārkrāsosies? Tu varētu nokrāsoties zaļa — nomaskēties par feju.

—    Mulč! Vai tu esi postenī? — Hollija cirta pretim.

—    Aha! — atskanēja pundura atbilde. — Laumu redzam?

—   Nē, vēl nav ne cēlies, ne vēlies, bet gan drīz būs klāt. Tā ka beidz tarkšķēt un esi kaujas gatavībā.

—   Eu, mēs taču esam pārinieki. Nevis karātavu putns un ķerstakļu virsniece. Kas tā par tādu izrīkošanu?

—    Kaujas gatavībā, lūdzu.

—   Vienā mierā. Te Mulčs Rakums, pagrimušais atlīdzības mednieks. Beidzu!

Hollija nopūtās. Dažkārt uzmācās ilgas pēc Reglamenta Ūnijas ķerstakļu glābējvienības disciplīnas. Kolīdz pavēle dota, tā arī izpildīta. Lai gan, vaļsirdīgi runājot, Hollija labi apzinājās, ka pati ne reizi vien iekūlusies ķezā tieši tāpēc, ka nebija klausījusi nepārprotamai pavēlei. RŪĶu glābējos viņa tik ilgi bija noturējusies tikai pāris ievērības cienīgu arestu dēļ. Un pateicoties savam darbaudzinātājam, komandierim Jūliusam Saknēm.

Vai tūkstošo reizi sirdī asi iedzēla atskārta, ka Jūliuss ir miris. Aizritēja stundas, par to pat neiedomājoties, un tad — atkal. Ikreiz kā iepriekš.

No RŪĶiem Hollija bija aizgājusi, jo Jūliusa aizvietotājs viņu pa īstam apsūdzēja komandiera slepkavībā, un tāpēc viņa lēsa, ka ar tādu priekšniecību Tautai varēs darīt vairāk laba, ja strādās ārpus sistēmas. Nupat bija jāsāk domāt, ka tāds pieņēmums izrādījies galīgi aplams. Būdama RŪĶu glābēju kapteine, viņa piedalījās goblinu revolūcijas apspiešanā, nepieļāva, lai ziņa par pazemes elfu civilizāciju nonāktu pie cilvēkiem, un atguva elfu aparatūru, ko bija nozadzis kāds Čikāgas zaņķeris. Tagad viņa dzina pēdas sīkam, no apcietinājuma izbēgušam zivju kontrabandistam, par kura aizturēšanu bija izsludināta atlīdzība. Ne gluži valsts drošības jautājums.

—    Pagarināsim stilbus? — Mulčs ierunājās, ielauzdamies viņas pārdomās. — Nepaies ne pāris stundu, un jau būsi pastiepusies.

Hollija pasmaidīja. Lai cik labi pārinieks mācēja krist uz nerviem, viņš allaž prata kā nebūt uzmundrināt. Turklāt, būdams punduris, Mulčs bija no dabas īpaši apdāvināts, un šīs dāvanas abu jaunajā biznesā bija gaužām noderīgas. Vēl nesen viņš savas prasmes bija licis lietā, ielaužoties mitekļos un izlauzoties no apcietinājuma, bet nu bija tīrs un balts kā eņģelis — vismaz pats tā dievojās. Diemžēl visiem elfiem bija zināms, ka par pundura solījumu citas sugas pārstāvjiem nav vērts pat paspiest viņa noslienāto roku.

—   Varbūt tev derētu pastiept lielākas smadzenes, — Hollija izmeta.

Mulčs noķiķinājās. — Ai, kur spoži. Noteikti ierakstīšu savā asprātīgo piezīmju grāmatiņā.

Hollijai jau bija padomā patiešām āķīga piezīme, kad moteļa durvīs parādījās objekts. Viņš bija no gluži nekaitīga paskata laumiņām, augumā tikko pusmetrīgs, bet, lai stūrētu zivju furgonu, augums nemaz nebija no svara. Kontrabandas bosi mēdza nolīgt laumas par šoferiem un kurjeriem tieši tāpēc, ka tie izskatījās tik bezvainīgi un bērnišķīgi. Hollija šim te redzēja cauri un labi zināja, ka lai nu kāds, bez vainas viņš noteikti nebija.

Dūda Dūdieviņš jau vairāk nekā gadsimtu nodarbojās ar nelegālas zivju produkcijas piegādi pagrīdes restorāniem. Kontrabandistu aprindās viņš bija kļuvis par tādu kā leģendu. Kā jau izbijis noziedznieks, Mulčs labi pārzināja kriminālistu folkloru un spēja Hollijai piegādāt visādas noderīgas ziņas, kas RŪĶu protokolos nemaz nevarēja būt iemūžinātas. Piemēram, Dūda reiz blīvi patrulēto ceļu no Atlantīdas līdz Glābiņai bija mērojis nepilnās sešās stundās, turklāt no cisternas nebija izsprukusi neviena pati zivtiņa.

Rūķu ūdensfeju vienība Dūdu bija arestējusi Atlantīdas dziļvagā. Ceļā no iepriekšējās izmeklēšanas kameras uz tiesas zāli aizturētais bija izmucis, un tagad Hollija bēgli bija sadzinusi rokā. Par Dūdu Dūdieviņu piesolītā atlīdzība bija gana liela, lai ar to varētu nomaksāt biroja Iri par sešiem mēnešiem. Uz durvīm bija plāksnīte: Kniepa un Rakums. Privātizmeklēšana.

Dūda Dūdieviņš iznāca no istabas, viebdamies par pasauli kā tādu. Aizvilcis jakas rāvējslēdzi, viņš devās uz veikalu kvartāla pusi. Hollija turējās soļus divdesmit aiz muguras, slēpdama seju zem kapuces. Šai ielai izsenis bija visai nejauka slava, bet Padome nupat ieguldīja miljoniem zelta stieņu pilsētas infrastruktūras uzlabošanā. Vēl gadi pieci, un no goblinu geto vairs nebūs ne miņas. Milzīgi dzelteni multikombaini grauza nost veco ietves segumu, aiz muguras izplādami jaunu, gludu klājumu. Virs galvas komunāldienesta fejas no tuneļgriestiem kabināja nost izdegušās sauljoslas un nomainīja tās ar jauniem molekulārajiem gaismekļiem.

Dūda mēroja to pašu ceļu, kuru bija iestaigājis trīs pēdējās dienas. Aizsoļojis līdz tuvākajam laukumam, viņš kioskā paņēma kartona kārbu ar strupastes kariju, tad nopirka biļeti uz diennakts kinoseansu. Ja viņš paliks sev uzticīgs, kinoteātrī noteikti pavadīs vismaz astoņas stundas.

Tikai pār manu līķi, Hollija nosprieda. Līdz dienas beigām viņa bija apņēmusies šai lietai beidzot pielikt punktu. Nekāds vieglais darbs nebija paredzams. Dūda, lai arī sīciņš, tomēr bija žigls. Bez ieročiem vai spēka lietošanas viņu diez vai varēja sagūstīt. Gandrīz neiespējami, bet viens ceļš bija gan.

Nopirkusi biļeti no gnomu izcelsmes uzrauga, viņa iekārtojās divas rindas objektam aiz muguras. Šajā stundā kinoteātris bija patukšs. Bez viņiem tur bija labi ja piecdesmit pastāvīgo apmeklētāju. Vairākumam pat nebija kinobriļļu. Te bija vien vieta, kur nosist laiku starp ēdienreizēm.

Rādīja visu "Taltiu kalna" triloģiju — no viena gala līdz otram. Tas bija ekranizēts stāsts par Taltiu kaujas notikumiem, kad cilvēkiem beidzot izdevās notriekt elfus pazemē. Triloģijas pēdējā daļa pirms pāris gadiem bija izpelnījusies prestižo AMP balvu. Efekti bija lieliski, un izlaida pat īpašu interaktīvu versiju, kur spēlētājam bija iespēja kļūt par kādu no trešā vai ceturtā plāna personām.

Patlaban, skatoties filmu, Hollija atkal samanīja uzvilnījam mūžsenās zaudējuma sāpes. Elfu tautai pienācās dzīvot virszemē, nevis vadīt savas dienas šajās tehnoloģiski tik augstu attīstītajās alās.

Minūtes četrdesmit noraudzījusies no putna lidojuma filmētos panorāmskatos un palēninātās kaujas ainās, viņa izslīdēja ejā un atsvieda kapuci. Vecajās RŪĶu dienās atliktu tikai pielavīties Dūdām klāt no mugurpuses un iegrūst mugurā Neitrīno 3000 stobru, bet civilistiem bija aizliegts lietot jebkādus ieročus, tā ka nācās likt lietā izsmalcinātāku stratēģiju.

Turpat ejā stāvēdama, viņa iesaucās: — Ei, tu tur! Dūdicviņ?

Tas pielēca no vietas, augumā gan tālab nekļūdams daudz lielāks. Savilcis ģīmi, cik negantu vien spēdams, viņš pablenza uz Hollijas pusi. — Kam tur kāda daļa?

—   RŪĶiem, — Hollija spēra pretim. Formāli viņa par RŪĶi neuzdevās — tā būtu krāpšana.

Dūda piemiedza acis. — Es tevi pazīstu. Tu esi tā elfiene. Kas nogrāba goblinus. Es redzēju ciparnickā. Tu jau vairs neesi RŪĶos.

Hollija juta sirdi iepukstamies straujāk. Bija tik jauki atkal atgriezties pie darba. Kaut vai pie tāda.

—   Varbūt ne, Dūda, tomēr esmu šeit, lai tevi saņemtu ciet. Vai nāksi ar labu?

—   Lai pārsimt gadu notupētu Atlantīdas ķurķī? Ko tu iedomājies! — Dūda Dūdieviņš atcirta, nomezdamies kņūpus.

Aizšāvies kā lingas sviests akmens, laumu sīkaliņš aizdieba uz visām četrām, zem krēsliem mezdams cilpas pa labi un pa kreisi.

Hollija, uzgrūdusi galvā kapuci, skriešus metās uz avārijas izeju. Tieši turp vajadzēja šmaukt arī Dūdām. Līdz šim viņš tā bija darījis ik dienu. Kurš katrs krietns noziedznieks iestaigā glābšanās ceļus ik ēkā, kur ieklīst.

Līdz durvīm Dūda tika pirmais un izbrāzās tām cauri kā suns pa lūciņu. Hollija tik paguva samanīt zili nozibsnījam viņa sporta tērpu.

—   Objekts pārvietojas, — viņa ierunājās, labi zinādama, ka rīkles mikrofons pārraidīs ikkatru vārdu. — Uz tavu pusi.

Cerams, Hollija nodomāja, tomēr noklusēja.

Teorētiski Dūdām vajadzēja jozt uz savu slēpni, mazu kravas noliktavu Kristāla ielā, aprīkotu ar lāviņu un gaisa kondicionētāju. Tieši tur viņu jau gaidīja Mulčs. Tā bija klasiska, cilvēku piekopta medību metode. Čabini zāli un gaidi, kad putns pacelsies spārnos. Protams, cilvēks putnu nošauj, tad to aprij. Mulča metode nebija gluži tik ekstrēma, tomēr vienlīdz baisa.

Hollija centās neatpalikt, tomēr turējās pa gabalu. Bija dzirdams, kā Dūdas sīkās pēdiņas dip pa kinoteātra paklāju, taču sīkaliņš nebija saredzams. Un labi vien bija. Tagad bija no svara, lai Dūda nospriestu, ka ir laimīgi izsprucis, citādi diez vai viņš joztu uz slēpni. RŪĶu laikos tāda pakaļdzīšanās būtu bijusi lieka. Vienā mierā varētu izmantot visas Glābiņā izliktās piectūkstoš novērošanas kameras, nemaz nerunājot par simt visādiem citādiem RŪĶu aprīkojumā iekļautiem aparātiem un ierīcēm. Tagad bija jāiztiek ar pašas un Mulča spēkiem. Divi pāri acu un daži īpaši punduru talanti.

Kad Hollija tika līdz galvenajām durvīm, tās vēl viegli šūpojās virās. Pie durvīm, notriekts uz pēcpuses un nošķiedies ar skuju biezsulu, sēdēja pārskaities gnoms.

—   Bērnelis, — viņš sūdzējās vietu ierādītājam. — Vai lauma. Ar lielu galvu — tik daudz paguvu saskatīt. Ieskrēja man tieši pakrūtē.

Hollija paspraucās abiem garām un izskrēja uz laukuma, ārā — nosacīti runājot. Kad tu dzīvo zem zemes, visur ir iekšā. Sauljoslas virs galvas spīdēja priekšpusdienas režīmā. Dūdas maršruts bija skaidri nolasāms pēc jezgas, ko viņš bēgdams bija sacēlis. Strupastu kiosks gulēja ar kājām gaisā. Uz ietves recēja zaļpelēki karija pikuči. Un zaļpelēkas, ķēpīgas pēdas veda uz laukuma ziemeļstūri. Tiktāl Dūda rīkojās gluži prognozējami.

Paturēdama acīs bēgļa pēdas, Hollija izspraucās cauri pajukušajai karija tīkotāju rindai.

—    Divas minūtes, — viņa noteica. Mulča dēļ.

Atbildes nebija, taču arī nevarēja būt, ja punduris tiešām bija kaujas gatavībā.

Dūdām vajadzēja iegriezties nākamajā sānieliņā un pa taisno šaut tieši uz Kristālu. Nākamreiz jāķer gnoms. Laumas bija par daudz žiglas. Elfu padome atlīdzības medniekus neturēja diez cik lielā cieņā un apgrūtināja viņu dzīvi, kā vien prata. Šaujamieročus bija ļauts lietot tikai RŪĶiem. Katrs, kam bija ierocis, bet trūka žetona, devās pa taisno uz cietumu.

Hollija iešāvās šķērsieliņā, domādama tālumā ieraudzīt aizzibsnījam Dūdas dibcngalu. Tā vietā viņa ieraudzīja pretim triecamies desmittonnīgu dzeltenu multikombainu. Acīmredzot Dūdām Dūdieviņam bija apnicis būt prognozējamam.

— D'Arvit! — Hollija nolamājās, sprukdama malā. Multikombains ar priekšgala rotoru grauzās laukuma segumā, ko pakaļgalā pats spļāva laukā, sastrādātu sablīvētās, līdz centimetra precizitātei vienādās plātnēs.

Pieplakusi pie zemes, viņa sniedzās pēc Neitrīno lāzerpistoles, kas vēl nesen bija piejozta pie sāniem. Roka sagrābstīja vien tukšu gaisu.

Multikombains apsviedās, lai uzbrukumā nāktu otrreiz, dīžājās un šņāca kā mehānisks juras laikmeta plēsoņa. Dunēja gigantiski virzuļi, rotora asmeņi kā sirpji ēdās visā, kas pagadījās apakšā. Atlūzas tika iešķūrētas mašīnas iekšās, pārstrādātas un sakausētas plātnēs.

Izskatās drusku tā kā pēc Mulča, Hollija nodomāja. Jocīgi, kas viss neiešaujas prātā, kad dzīvība karājas mata galā.

Viņa kāpās atpakaļ. Jā, kombains bija milzonīgs, tomēr gauss un grūti valdāms. Pašķielējusi augšup, uz kabīni, Hollija ieraudzīja Dūdu izmanīgi darbojamies pie pults. Viņa rokas zibēja pār pogām un svirām, un metāla nīlzirgs rāpās Hollijai arvien tuvāk.

Visapkārt gāja vaļā īsta elle. Brēca pircēji, visās malās kauca avārijas signalizācija. Bet Hollijai par to raizēties acumirklī nebija vaļas. Prioritāte bija: kā palikt dzīvai. Lai cik briesmīga šī situācija varēja šķist vidusmēra elfam, Hollijai aiz muguras bija RŪĶa ādā pavadīti apmācību un pieredzes gadi. Savureiz bija izdevies izlocīties no pretiniekiem, kas par šo multikombainu bija nesalīdzināmi veiklāki.

Kā izrādījās, tie bija maldi. Multikombains kā tāds varbūt arī bija gauss, taču viena otra detaļa gan kustējās zibens ātrumā. Piemēram, lāpstas — divu trīs metrus augstas tērauda sienas, kas izbīdījās abpus priekšgalam, lai uztvertu atlūzas, ko rotora asmeņi lidināja uz visām pusēm.

Dūda Dūdieviņš, būdams apveltīts ar itin visu pasaules satiksmes līdzekļu šofera instinktu, šo izdevību aptvēra un izmantoja. Nelikdamies zinis par drošības apsvērumiem, viņš izbīdīja lāpstas. Četri pneimatiski sūkņi acumirklī hermetizēja un burtiski ietrieca lāpstas sienā abpus Hollijai. Tās iecirtās pamatīgi, iegrimdamas mūrī piecpadsmit centimetrus dziļi.

Hollijai dūša sašļuka papēžos. Viņa bija sprostā kopā ar simt līkiem asmeņiem, kas grauzās zemē turpat zem kājām.

— Spārnus, — Hollija izgrūda, bet ar spārniem bija aprīkots tikai RŪĶu kombinezons, un no tiesībām tādu valkāt viņa bija atsacījusies.

Lāpstas aizturēja asmeņu sakulto gaisu, un tas sagriezās viesulī. Vibrācija nebija izturama. Hollijai sāka trīcēt zobi smaganās. Viss rādījās desmitkāršots. Visa pasaule lēkāja kā traucējumu izkropļots attēls. Asmeņi zem kājām alkatīgi rija ietves segumu. Hollija palēcās, lai saķertu kreiso lāpstu, bet tā bija kārtīgi saeļļota, tā ka neizdevās nekur pieķerties. Ar otru lāpstu neveicās ne par matu labāk. Vienīgā izeja rēgojās tieši priekšā, un par izeju to bija grūti nosaukt — tieši tur griezās nāvējošais rotors.

Hollija uzkliedza Dūdām, varbūt pār lūpām pat izvēlās vārdi. Droši to zināt nevarēja — ar visu to rīboņu un drebēšanu. Asmeņi kampdami cirtās šurp. Ar katru kampienu tie izplēsa zemes joslas zem kājām. Necik daudz tur vairs nebija palicis. Drīz viņa tiks izbarota multikombainam. Sarauta driskās, izlaista caur mašīnas iekšām un visbeidzot iestampāta ietves plātnē. Hollija Kniepa vārda tiešā nozīmē būs kļuvusi par pilsētas daļu.

Te nekas nebija iesākams. It nekas. Mulčs bija par daudz tālu, lai varētu jelko līdzēt, un diez vai kāds civilists censtos ierāpties nelietīgajā kombainā, pat ja zinātu, ka viņa ir te, iesprostota starp lāpstām.

Asmeņiem zibsnījot arvien tuvāk, Hollija pavērās uz datora uzburtajām debesīm. Būtu bijis jauki mirt virszemē. Kur piere siltu īstās saules staros. Būtu bijis jauki.

Tad rotors apstājās. Holliju apbēra kombaina pussagremoto šķembu krusa. Pāris atlūzu noskrāpējās gar ādu, tomēr smagāki savainojumi izpalika.

Apslaucījusi seju, viņa pavērās augšup. Ausīs dunēja zvani, un no putekļiem, kas sijājās lejup kā melns sniegs, asaroja acis.

Dūda, sēdēdams kabīnē, paglūnēja lejup, no vaiga bāls, tomēr nikns.

—   Liec mani mierā! — viņš iekliedzās. Hollijas apdullušajās ausīs balstiņa iesitās vārga un metāliska.

—    Vienkārši atšujies!

Un projām viņš bija — metās lejup pa kāpnītēm, varbūt uz savu slēpni.

Atslējusies pret lāpstu, viņa veltīja mirklīti, lai atgūtos. Skrambās lēkāja maģijas dzirkstelītes, lāpīdamas pušumus. Maģijai dziedējot bungādiņas, ausīs kaut kas nopaukšķēja, nosvilpās un nostiepās. Pēc pāris sekundēm ar dzirdi viss bija kārtībā.

Vajadzēja tikt projām. Un ceļš bija tikai viens. Pāri rotoram. Garām asmeņiem. Vienam viņa piesardzīgi piedūra pirkstu. No pušuma izspiedās asins lāse, ko zila maģijas dzirksts tūdaļ iesūca atpakaļ. Pietiktu paslīdēt, lai asmeņi sašķērētu miesu skrandās, un vienā gabalā tās nesadi egtu pat visa pasaules maģija, kopā ņemta. Tomēr laukā izkļūt bija iespējams tikai caur rotoru, vai arī atlika tupēt tepat, līdz ierodas RŪĶu patruļa. Ņemot vērā nodarītos postījumus, ar visu RŪĶa apdrošināšanas licenci kabatā skaidroties jau būtu gana nelāgi, bet tagad kā pašnodarbinātajai viņai, visticamāk, draudēja pāris mēneši cietumā, iekams tiesa noskaidros, cik smagu apsūdzību uzrādīt.

Ielocījusi pirkstus starp asmeņiem, Hollija satvēra pirmo ass stieni. Iznāks kāpt gluži kā pa kāpnēm. Ļoti asām, nāvīgi bīstamām kāpnēm. Uzkāpusi uz apakšējās ass, viņa pievilkās. Rotors iečīkstējies pagriezās par centimetriem piecpadsmit. Hollija turējās — tā bija drošāk nekā laisties vaļā. Asmeņi trīsēja divu centimetru attālumā. Lēnām un prātīgi. Kļūdīties nedrīkstēja.

Kāpdama no viena ass stieņa uz nākamo, Hollija uzrāpās līdz rotora augšgalam. Divreiz asmens iešķēlās miesā, bet vaina nebija dziļa, un zilās dzirksteles visu ātri vien aizdziedēja. Vienu bezgala ilgu mirkli sakopojusi dūšu un spēkus, Hollija uzvilkās uz motora pārsega plāksnes. Lai gan apķepusi un karsta, tā vismaz nebija asāka par kentaura mēli.

—    Viņš aizskrēja uz to pusi, — no lejas atskanēja balss.

Tur, saraucis pieri, stāvēja prāvs, komunāldienesta formastērpā ieģērbies gnoms un rādīja uz Kristālas pusi.

—    Aizskrēja uz to pusi, — gnoms atkārtoja. — Tas laumu vīrelis, kas izgrūda mani no kombaina.

Hollija vērīgi uzlūkoja drukno komunāldienesta puisi. — Tas sīkaliņš? Izgrūda?

Gnoms gandrīz piesarka. — Es jau tā kā grasījos kāpt laukā,

viņš man aizlika kāju priekšā. — Piepeši viņam aizmirsās visa tā

kauna lieta. — Eu, vai jūs neesat tā Pollija? Pollija Knīpa? Nu ja!

Tā RŪKu varone.

Hollija pakāpās zemāk pa kabīnes kāpnēm. — Pollija Knīpa. Kā tad.

Viņa veikli nokāpa lejup, sadragātās ietves atlūzas nošņirkstēja zem zābaku pazolēm.

—   Mulč! — viņa iesaucās. — Dūda tuvojas. Uzmanies! Viņš ir daudz bīstamāks, nekā esam iedomājušies.

Bīstams! Varbūt jā, varbūt ne. Nenogalināja taču, kad radās izdevība. Varētu domāt, ka viņam nav dūšas izšķirties par slepkavību.

Dūdas triks ar multikombainu laukumā bija viesis haosu. Satiksmes ķerstakļi, tā dēvētie ripuļi, bariem vien gāzās šurp, bet civilisti laidās projām. Klāt jau bija savi seši satiksmes RŪĶu magnacikli un divas patruļmašīnas. Hollija ierāva galvu plecos, tomēr viens ripuļu virsnieks, nolēcis no magnacikla, sagrāba viņu aiz pleca.

—    Vai redzējāt, kas te notika, kundzīt?

Kundzīti Uzmācās kārdinājums to roku uz pleca izgriezt no locītavas un virsnieku ielidināt tuvīnajā atkritumu pārstrādātājā. Taču nebija īstais brīdis ļaut vaļu dusmām — vajadzēja novērst uzmanību.

—   Vai, cik labi, ka esat klāt, — viņa iečivinājās vismaz oktāvu augstāk nekā parasti. — Tur, pie tā multikombaina… Viss vienās asinīs.

—    Asinis! — ripulis ar prieku izsaucās. — Viss?

—    Galīgi viss!

Satiksmes ķerstaklis palaida Holliju vaļā. — Paldies, kundzīt. Es visu nokārtošu.

Viņš apņēmīgi devās uz multikombaina pusi, tad atskatījās.

—   Atvainojiet, kundzīt, — viņš ieprasījās, gandrīz jau atskārtas ķerts. — Vai mēs esam pazīstami?

Bet no kundzītes kapucē vairs nebija ne vēsts.

Ek, ko tur, ripulis nosprieda, laikam der iet paskatīties uz tām asinīm.

Hollija dieba uz Kristāla ielas pusi, kaut skaidri apjauta, ka steigties nav nekādas jēgas. Viens no diviem: vai nu Dūda bija nospriedis, ka gaiss ir par daudz biezs, tāpēc slēpni atklāt nedrīkst, vai ari jau bija kritis Mulčam nagos. Un vienādi vai otrādi, viņa tur tik un tā neko nevarēja grozīt. Jau kuro reizi nācās nožēlot, ka zudušas visas RŪĶa priekšrocības. Būtu viņa glābējos, atliktu tikai ierunāt pāris vārdu ķiveres mikrofonā, un ķerstakļu kordons norobežotu ik ielu visā kvartālā.

Apmetuši loku ap sētniekrobotu, viņa izskrēja uz Kristālas. Šaurajā ieliņā, kas stiepās līdz pašam laukumam, lielākoties virknējās kravas piegādes garāžas. Pārējās ēkas bija izīrējamas noliktavas. Manāmi pārsteigta, Hollija turpat acu priekšā ieraudzīja Dūdu — tas rakņājās pa kabatām, laikam meklēdams sava būceņa atslēgas mikroshēmu. Acīmredzot bija iznācis kādu minūti kur aizķerties. Varbūt bija uz brīdi pamucis no ripuļiem zem kādas grabažas. Nu, vienalga. Hollijai tagad bija vēl viena izdevība.

Dūda pacēla galvu, un Hollija viņam pamāja — ko citu?

—    Sveiki, labrīt! — viņa teica.

Dūda pakratīja dūrīti. — Vai tev nav nekā jēdzīgāka ko darīt? Es taču tikai drusku šmugulējos ar zivīm.

Vārdi iedzēla pa īstam. Tiešām — vai šis bija tas labākais ceļš, kā palīdzēt Tautai? Komandieris Sakne no viņas noteikti cerēja sagaidīt ko vairāk. Vēl pirms pāris mēnešiem viņa piedalījās sevišķi svarīgās virszemes operācijās, un nu klusā šķērsieliņā tvarstīja zivju kontrabandistus. Pamatīgs kritiens.

Viņa paplēta rokas. — Es negribu, lai ar tevi kas notiek, tāpēc nekusties ne no vietas!

Dūda ieķiķinājās. — Lai ar mani kas notiek? Tu par sevi? Ļoti šaubos.

—   Nē, — Hollija atteica. — Es nedomāju sevi. Es domāju to tur. — Viņa norādīja uz zemes pleķīti Dūdām zem kājām.

—    To? — Dūda, nojautis ko nelāgu, paskatījās lejup. Un nojauta viņu nevīla itin nemaz. Pamatam zem kājām sadrebot un nocilājoties, zeme mazliet pabruka uz leju.

—    Kas te!? — Dūda piepacēla kāju. Skaidrs, ka būtu pakāpies nostāk, ja vien pietiktu laika. Taču tas, kas tūdaļ notika, notika ļoti strauji.

Pamats Dūdām zem kājām ne tikvien iebruka, bet pazuda, ar šķebīgu švūkstienu iesūkts pazemē. No zemes iznira divas zobu rindas, kam sekoja milzīga rīkle. Rīklei otrā galā bija punduris, kas izšāvās no zemes ar delfīna cienīgu lēcienu, acīmredzot — pēcgala izvirstās gāzes dzīts. Zobu aploks ieskāva Dūdu, kas tika ierauts mutē tiktāl, ka laukā palika tikai galva.

Mulčs Rakums — jo tas, protams, bija viņš — atkal iekārpījās savā tunelī, nabaga laumiņu vilkdams līdzi. Jāpiebilst, ka Dūda vairs nebūt neizskatījās tik šefīgs kā vēl pirms sekundes.

—    P-punduris, — viņš izstomīja. — Man likās, ka tavējie ar likumu nav gluži uz "tu".

—    Vispār nav. Bet Mulčs ir izņēmums. Neņem ļaunā, ka atbildu viņa vietā, citādi viņš netīšām nokodīs tev galvu.

Dūda piepeši neomulīgi sarosījās. — Ko viņš dara?

—    Ciktāl varu iedomāties, aplaiza tevi. Punduru siekalas sacietē, saskaroties ar gaisu. Kolīdz viņš pavērs muti, būsi mums iemūrēts kā cālis olā.

Mulčs Hollijai piemiedza ar aci, acumirkli nespēdams nekā citādi paust savu triumfu, taču Hollija zināja, ka ar savām spējām viņš plātīsies vēl vairākas dienas no vietas.

Punduri spēj izrakties cauri zemes kilometriem. Punduriem ir reaktīvi pakaļgali. Punduri stundā spēj saražot divus litrus akmens spļaudekļu. Un kas ir tevi Tikai slavens ģīmis, kas rēgojas uz katra stūra.

Hollija ieskatījās alā, ar zābaka purngalu pabakstīdama cauruma malu. — Labs ir, pārinick. Malacis. Tagad, lūdzams, spļauj gūstekni laukā.

Mulčs ar prieku paklausīja. Izspļāvis Dūdu virszemē, viņš izrāpās laukā arī pats un iekabināja žokli vietā.

—    Fui, — Dūda iekunkstējās, stīgrajām slienām cietējot ap miesu. — To smirdoņu…

—    Eu! — Mulčs aizskarts iesaucās. — Tā smaka nav manējā! Būtu tu noīrējis noliktavu tīrākā ieliņā…

—    Ak tā, smerdcli? Še tev! — Dūda jau grasījās savilkt pirkstus laumiņu aprindas šokējošā žestā, bet akmens spļaudekļi, par laimi, sacietēja, iekams tas izdevās.

—    Labs ir, jūs — abi divi. Rimstieties, — Hollija norīkoja. — Mums ir trīsdesmit minūtes, lai sīkuci aizgādātu līdz RŪĶiem, tad spļaudekļi atlaidīsies.

Mulčs atskatījās — uz laukuma pusi. Ar visu miklās zemes kārtu viņa vaigs piepeši nobālēja, un bārdas mati saslējās stāvus gaisā.

—   Zini ko, pāriniec? — viņš ieteicās. — Diez vai mums būs tās trīsdesmit minūtes.

Arī Hollija atskatījās. Ielas galu bloķēja seši elfi. RŪĶi vai kaut kas tamlīdzīgs. Visi bija tērpušies neuzkrītoši, bez jelkādam zīmotnēm. Tomēr no militārajiem. Par to liecināja smagais ekipējums, kādā visi bija iejozušies. Ar zināmu atvieglojumu Hollija konstatēja, ka neviens no šaujamieročiem nebija nomērķēts nedz uz viņas, nedz Mulča pusi.

Viens no elfiem paspēra soli uz priekšu, atšaudams vaļā ķiveres sejsegu.

—    Sveiki, Hollij, — atskanēja balss. — Meklējam tevi visu ritu. Kā klājas?

Hollija apvaldīja priekpilnu nopūtu. Tā bija Gaisa spēku komandiere Viņaja, ilggadējā Hollijas un komandiera Saknes sabiedrotā. Viņaja bija sieviešu celmlauzc bruņotajos spēkos. Piecsimt gadu ilgajā karjerā viņa bija piedzīvojusi visu, sākot no glābējkomandas vadīšanas līdz ekspedīcijai uz Mēness tumšo pusi un pirmajām liberālajām Padomes vēlēšanām. Turklāt tieši viņa bija Hollijas lidkursa instruktore Akadēmijas laikos.

—    Nav ne vainas, komandiere, — Hollija atsaucās.

Viņaja pašķielēja uz cietējošo akmens spļaudekļu masu.

—    Darba pilnas rokas?

—    Nūjā. Tas ir Dūda Dūdieviņš. Šmugulē zivis. Labs ķēriens.

Komandiere sarauca pieri. — Hollij, tev nāksies viņu laist vaļā. Mums padomā lielākas zivis.

Hollija uzlika kāju Dūdām uz vēdera. Pēc RŪĶu stabules negribējās dancot pat gaisa spēku komandieres paspārnē.

—    Kas tās par zivīm?

Viņajas piere saraucās vēl jo vairāk, starp uzacīm iegūla dziļa vaga.

—    Kapteine, vai varam aprunāties mašīnā? Drošībnieki ir jau ceļā.

Kapteine? Viņaja viņu uzrunāja pa vecam! Kas te notiek! Ja drošībnieki bija RŪĶi, kas šie te tādi!

—    Es neuzticos drošībniekiem kā senāk, komandiere. Pirms kurp dodamies, jums vajadzēs man šo to paskaidrot.

Viņaja nopūtās. — Vispirms, kapteine, mēs neesam drošībnieki. Vismaz ne tie, kuri tev prātā. Otrkārt, tu gribi paskaidrojumus? Teikšu divus vārdus. Riskēsi minēt — tieši kādus?

Hollija to zināja acumirklī. Sajuta.

—   Artēmijs Fauls, — viņa nočukstēja.

—   Tieši tā, — Viņaja apstiprināja. — Artēmijs Fauls. Tā, vai jūs ar pārinieku esat gatavi doties mums līdzi?

—    Kur mašīna? — Hollija noprasīja.

Viņajai ar noslēpumaino vienību neapšaubāmi bija atvēlēti iespaidīgi līdzekļi. Viņu bruņojums bija īsts brīnums, turklāt tādus transporta līdzekļus RŪĶi droši vien vēl nebija redzējuši ne pa gabalu. Dūdu Dūdieviņu atsvabināja vienā rāvienā, viņam zābakā ieslidināja raidītāju, un tikām Hollija ar Mulču jau piesprādzēti sēdēja gara, ar bruņām klāta automobiļa aizmugures sēdeklī. Nevarētu teikt, ka abi bija gūstekņi, tomēr Hollija nespēja atvairīt sajūtu, ka pati vairs nav noteicēja pār savu likteni.

Viņaja novilka ķiveri un izpurināja garos, sudrabainos matus. Hollija jutās pārsteigta.

Komandiere pasmaidīja. — Izskatās labi? Man apnika ņemties ar krāsošanu.

—   Jā. Jums piestāv.

Mulčs paslēja pirkstu. — Atvainojiet, ka ielaužos salonpļāpās, bet kas jūs vispār tādi esat? RŪĶi ne — par to varu dot ķīlā savu bikšu pēcpuses klapi.

Viņaja apcirtās pret punduri. — Vai jūs ko zināt par dēmoniem?

Mulčs, izpetijis mašīnas ledusskapi, tur iepriecināts uzgāja viltotu cāli un skuju alu un izvilka laukā gan vienu, gan otru.

—    Par dēmoniem? Neko daudz. Nevienu neesmu redzējis.

—    Un tu, Hollij? No skolas laikiem ko nebūt atceries?

Hollija jutās ieinteresēta. Kurp saruna tika vedināta? Vai tas

bija kāds pārbaudījums? Viņa atsauca atmiņā ķerstakļu akadēmijas vēstures kursu.

—    Dēmoni. Elfu tautas astotā cilts. Pirms desmittūkstoš gadiem, pēc Taltiu kaujas, viņi atteicās doties pazemē un izlēma izcelt savu salu no laika, lai dzīvotu nošķirtībā.

Viņaja pamāja. — Ļoti labi. Tātad viņi sapulcēja zintniekus lokā un Hibras salu nobūra ar laikavārdiem.

—    Un nozuda no zemes virsas, — Mulčs piebalsoja. — Un kopš tā laika dēmoni nav redzēti.

—    Tā īsti nav. Gadsimtu gaitā viens otrs parādījies. Taisnību sakot, viens — pavisam nesen. Un uzminiet, kurš bija sagaidītājos?

—    Artēmijs, — Hollija un Mulčs izdvesa vienā balsī.

—   Tieši tā. Viņš sazin kā pamanījās izskaitļot to, kas mums nebija pa spēkam. Tieši kad — to mēs zinājām, bet kur — šajā ziņā kļūdījāmies par vairākiem metriem.

Hollija saspringa. Ieintriģēta. Atkal formā.

—    Vai Artēmijs ierakstīts?

—   Ne gluži, — Viņaja mīklaini atteica. — Ja neiebilsti, skaidrojumu atstāšu smalkāka eksperta ziņā. Viņš ir bāzē. — Un ar to šim jautājumam tika pielikts punkts. Kaut kas traks!

Mulčs nebija no pacietīgajiem. — Kā!? Jūs tagad ko — liksities uz auss? Nu taču, Viņaja, stāstiet laukā, kas mazajam Ārtijam aiz ādas.

Viņaja bija nelokāma. — Nomierinieties, Rakuma kungs. Iedzeriet vēl skuju alu vai avotūdeni. — Izvilkusi no ledusskapja divas pudeles, komandiere vienu pastiepa Mulčam.

Mulčs izpētīja etiķeti. — Derrierī Nu nē, paldies. Vai zināt, kā vini tur dabū iekšā burbuļus?

r

Viņajas lūpas savilkās tikko jaušamā smaidiņā. — Manuprāt, tas ir dabiski karbonizēts.

—   Jā, kā tad. Es arī tā domāju, pirms aresta laikā tiku norīkots darbā Derrier fabrikā. Tur Dzīles pundurus nodarbina visus kā vienu. Mums bija jāparakstās, ka neko neizpaudīsim.

Viņaja saausījās. — Nu? Pastāstiet taču! Kā tur dabū burbuļus?

Mulčs piegrūda pirkstu pie lūpām. — Nedrīkstu teikt. Esmu parakstījies. Varu izstāstīt tikai to, ka te darīšana ar milzīgti ūdens tvertni un vairākiem punduriem, kas liek lietā savas… hmm, — Mulčs norādīja uz savu pēcpusi, — …dabas dāvanas.

Viņaja ar steigu iestūma pudeli atpakaļ skapī.

Kad Hollija atlaidās ērtajā žclcjsēdeklī, klausīdamās Mulča kārtējā blēņu stāstā, prātā ieskrēja urdīga doma. Viņa atskārta, ka komandiere Viņaja tā arī nebija atbildējusi uz pundura pirmo jautājumu. Kas šie tādi vispār bija?

Atbilde nāca pēc desmit minūtēm.

—    Laipni lūgti astotā sektora štābā, — Viņaja pavēstīja. — Piedodiet par tādu pompozitāti, bet reti gadās izrādīt, cik mums te viss satriecoši.

Hollija nemaz nejutās īsti satriekta. Patlaban viņi bija iebraukuši daudzstāvu autostāvvietā, kas atradās pāris kvartālu attālumā no ķerstakļu pārvaldes. Garā bruņumašīna pa spirālveida estakādi uzbrauca sestajā stāvā. Virs galvas vīdēja zemi, nelīdzeni alas griesti. Iestūrējis visneērtākajā, tumšākajā kaktā, vadītājs izslēdza motoru.

Labu brīdi visi klusēdami sēdēja miklajā tumsā. No alas griestu stalaktītiem uz jumta pakšķēja ūdens lāses.

—   Satriecoši, — noburkšķēja Mulčs. — Kaut kas tāds vēl nav pieredzēts. Laikam visu naudiņu būsit iztērējuši par to bruņumobili.

Viņaja pasmaidīja. — Gan jau, gan.

Uz vadības pults ieslēdzis apkaimes pārmeklēšanas skeneri, vadītājs pārliecinājās, ka tuvumā neviena nav. Tad, no paneļa nocēlis infrasarkanās tālvadības pulti, noklikšķināja pret alas griestiem, kas vīdēja caur plastikāta jumtu.

—   Tālvadāmas klintis, — Mulčs nīgri novilka, ar prieku izmantodams izdevību izvingrināt savu sarkasma muskulatūru.

Viņaja nepagodināja ar atbildi — nebija nekādas vajadzības. Tas, kas notika nākamajā acumirklī, Mulčam lika aizvērties uz līdzenas vietas. Zem autostāvvietas grīdas iedarbojās hidraulisks pacēlājs, un automobilis šāvās augšup, it kā katapultas sviests. Klints griesti stāvēja kur stāvējuši. Hollijai prātā uzzibēja apjausma, ka, metālam triecoties pret klinti, tā paliks uzvarētājos. Protams, bija stulbi iedomāties, ka Viņaja viņus šurp vedinājusi tikai tāpēc, lai visi ietu bojā. Bet šādiem apsvērumiem pietrūka laika — garais bruņumobilis ceļu līdz nepielūdzami necaursitamajai klintij nomēroja nieka pussekundē.

Īstenībā klints nebija nedz tik nepielūdzama, nedz necaursitama. Jo bija digitāla. Izšāvušies tai cauri, viņi nonāca nelielā, akmenī izcirstā piestātnē.

—    Hologramma, — Hollija noelsās.

Viņaja piemiedza Mulčam ar aci. — Tālvadāmas klintis, — viņa noteica. Atgrūdusi aizmugures durvis, viņa izkāpa kondicionēta gaisa piestrāvotā gaitenī.

—    Štābs ir izcirsts klintī. Kaut ala te jau bija pirms tam. Atlika tikai vienu otru kaktu pielīdzināt ar lāzeru. Atvainojiet par visu to noslēpumainību, taču ir būtiski nepieciešams, lai nekas no tā, kas notiek astotajā sektorā, nenonāk svešās ausīs.

Priekšā bija virkne automātisku durvju un spodrs gaitenis, Hollija soļoja nopakaļ komandierei. Ik pēc pāris soļiem vīdēja sensori un kameras, un bija skaidrs, ka brīdī, kad viņi nonāca pie tērauda durvīm gaiteņa galā, viesu identitāte bija apstiprināta vismaz desmitkārt.

Viņaja iegremdēja plaukstu šķidra metāla plāksnē, kas rotājās durvīm pašā viducī.

—    Plūdmetāls, — viņa paskaidroja, plaukstu izvilkusi laukā. — Metāls, kas piesātināts ar nanosensoriem. Svešinieks te nekādi nevar tikt cauri. Nanosensori nolasa visu, sākot ar plaukstas nospiedumu un beidzot ar DNS. Pat ja kāds man nocirstu roku un to te iebāztu, sensori konstatētu, ka trūkst pulsa.

Hollija sakrustoja rokas uz krūtīm. — Paranojas koncentrāts. Manuprāt, jau esmu uzminējusi, kurš jums te ir tehniskais konsultants.

Durvis ar švūkstienu atvērās, un viņā pusē stāvēja tieši tas, ko Hollija bija domājusi tur ieraudzīt.

—    Foal! — viņa sirsnīgi teica, kāpdama pār slieksni, lai kristu kentaura skavās.

Un Foals viņu apkampa, priekā dipinādams pakaļkāju pakavus.

—    Hollij, — viņš atsaucās un mazliet atkāpās, lai uzmestu viņai skatu. — Kā tad iet?

—    Vienos darbos, — Hollija izmeta.

Foals sarauca pieri. — Izskaties drusku noskrējusies.

—    Taisni brīnums — tu tāpat, — Hollija atsmēja.

Kopš pēdējās tikšanās reizes Foals bija drusku izkrities miesās. Un izsukātā spalva spīdēja un laistījās.

Hollija noglāstīja viņa sānu. — Hmm, — viņa lēsa. — Tu lieto kondicionētāju, un kur alvotā ķivere, kas sargā no smadzeņu zondēm? Tikai nesaki, ka tevi kaut kur gaida kāda kentauru dāmiņa.

Foals pa īstam pietvīka. — Vēl jau neko nevar zināt, bet esmu cerību pārpilns.

Telpa no augšas līdz apakšai bija pietūcīta ar sazin cik smalku elektroniku. Taisnību sakot, viena daļa bija iebūvēta grīdā un griestos, ieskaitot gāzes ekrānus visas sienas platumā un pārsteidzoši reālistisku debesklaja simulāciju virs galvas.

Foals nepārprotami lepojās ar visu, ko te bija savācis kopā. — Astotajam sektoram ir budžetiņš. Es varu dabūt pašu labāko.

—    Un kas tad ar veco vietu?

Kentaurs saviebās. — Mēģināju strādāt pie Suļķa, bet negāja cauri. Viņš laiž postā visu, ko sarūpējis komandieris Sakne. Astotais sektors mani paslepšus samedīja vienā nedēļas nogalē, kad biju sarunājis randiņu. Izteica piedāvājumu, un es piekritu. Man te visi pielien kā mācēdami, un algas pielikums vispār tāds, ka vai mati ceļas stāvus.

Mulčs, uz ātru roku visu izokšķerējis, aizvainots atklāja, ka no ēdamā istabā nav ne drupačiņas.

—    Strupastes karijam laikam tomēr nepietiek, ko?

Foals, tikko jaušami pārsteigts, pavērās uz punduri, ko joprojām klāja zemes kārta.

—   Nē. Bet mums ir duša. Tu taču noproti, kas tā tāda — duša, vai ne, Rakum?

Mulčam bārdas mati saslējās stāvus. — Jā, noprotu gan. Un tikpat labi noprotu, kad man acis rāda ēzeli degungalā.

Hollija paspēra soli un nostājās abiem pa vidu. — Labs ir, jūs abi. Nesāciet nu atkal. Ierastos aizvainojumus pietaupīsim, līdz noskaidrosim, kur un kādēļ esam nonākuši.

Mulčs ar ļaunu prieku atlaidās krēmkrāsas dīvānā, labi apjauzdams, ka šis tas no dubļu kārtas ieberzīsics apvalkā. Hollija nosēdās viņam līdzās, tomēr ne gluži cieši blakus.

Foals, aktivizējis sienas ekrānu, tam viegli piedūra pirkstu, lai aktivizētu vēlamo programmu.

—    Kā man patīk tie jaunie gāzes ekrāni, — viņš nogrudzināja. — Elektriskie impulsi uzkarsē daļiņas līdz atšķirīgai temperatūrai, līdz ar to gāze top daudzkrāsaina un veidojas attēls. Protams, viss ir daudz sarežģītāk, bet es pielāgoju analfabētiem — lai notiesātais var saprast.

—    Esmu pilnībā attaisnots! — Mulčs iebilda. — It kā tu nezinātu.

—    Apsūdzības anulēja, — Foals aizrādīja. — Attaisnots tu vis netiki. Tā ir pavisam cita lieta. Te ir zināma nianse.

—    Kā tad, tāpat kā kentaurs nav uzskatāms par ēzeli. Te ir zināma nianse.

Hollija nopūtās. Nupat jau gāja vaļā kā vecos laikos. Foals bija RŪĶu tehniskais konsultants, neaizvietojams atspaids sazin cik kaujas operācijās, savukārt Mulčs bija izrādījies palīgs pret paša gribu. Nezinātājs nemūžam neticētu, ka īstenībā punduris un kentaurs bija labi draugi. Viņa nosprieda, ka tā rīvēšanās acīmredzot ir ierasta metode, kas visu sugu tēviņiem ļauj izrādīt savstarpējas simpātijas.

Ekrānā uznira dēmons dabiskā lielumā. Redzokļi šaurās spraugās, ausis dzelkšņotas.

Mulčs salēcās. — D'Arvit\

—    Nomierinies, — Foals teica. — Tas ir datorattēls. Tomēr galvoju, ka kvalitāte ir vienkārši apskaužama. — Kentaurs palielināja dēmona seju, līdz tuvplāns izpletās pa visu ekrānu.

—    Pieaudzis dēmonu tēviņš. Sariesies.

—    Sariesies?

—    Jā, Hollij. Dēmoni pieaug citādi nekā elfi. Līdz pubertātei viņi ir visai mīlīgi, bet tad piedzīvo izteiktas un sāpīgas spazmas jeb riešanos. Astoņās līdz desmit stundās viņi no barojošu gļotu kūniņas izrāpjas kā dēmoni. Bet pirms tam ir vienkārši velli. Tomēr zintnieki neriešas. Tie necieš ne no pūtēm, ne svaidīga garastāvokļa. Pubertāti sasniegušam dēmonu zintniekam no pirkstiem šaujas zibeņi. Ja laimējas.

—    Un kur tad liekas tie neveiksminieki? Un kāpēc mums vispār par to vajadzētu satraukties? — atgādinājumam noprasīja Mulčs.

—    Vajag gan, jo nupat Eiropā uzradās dēmons, un mēs nebijām tic, kuri tika klāt.

—    Dzirdējām, dzirdējām. Vai tad tagad dēmoni no Hibras šaujas šurp?

—    Varbūt, Hollij. — Foals piesita pie ekrāna, un attēls sadalījās sīkākos logos. Katrā vīdēja pa dēmonam. — Šie ir dēmoni, kas uz mirkli materializējušies pēdējos piecsimt gados. Laimīgā kārtā neviens te nav uzkavējies tik ilgi, lai kristu zaņķeru gūstā. — Foals iezīmēja ceturto attēlu. — Mans priekšgājējs pamanījās šo te aizkavēt uz divpadsmit stundām. Viņam kaklā bija sudraba medaljons, un tobrīd bija pilnmēness.

—    Brīdis, varu iedomāties, bija neaizmirstams, — Mulčs iestarpināja.

Foals nopūtās. — Vai tu skolā ne nieka neesi iemācījies? Dēmoni ir unikāla suga. Viņu sala Hibra īstenībā ir Mēness atlūza, kas, meteorīta atrauta, uz Zemes nokritusi triasa periodā. Ciktāl nolasāms no elfu alu zīmējumiem un virtuālajiem modeļiem, atlūza ievēlusies magmas plūsmā un vairāk vai mazāk iekususi Zemes virsmā. Dēmoni cēlušies no lunārajiem mikroorganismiem, kas mita atlūzas dzīlēs. Gan viņu miesu, gan garu ļoti spēcīgi iespaido Mēness cikli — pilnmēness laikā viņi spēj pat lidināties. Un tieši šī piesaiste viņus velk atpakaļ uz mūsu dimensiju. Lai atvairītu Mēness pievilkšanas spēku, viņiem jāvalkā sudrabs. Dimensijā nekas nevar iesakņoties tik labi kā sudrabs. Zeltam arī nav ne vainas, taču dažkārt gadās pazaudēt pa miesas gabalam.

—    Labi, vienojamies, ka ņemam par pilnu visus tos starpdimensiju Mēness pievilkšanas spēka pekstiņus, — Mulčs turpināja, no visas sirds pūlēdamies Foalu izvest no pacietības. — Un kāda mums tur daļa?

—    Mums tur liela daļa, — Foals atcirta. — Ja dēmons krīt cilvēkiem nagos — ko, kā tev šķiet, viņi uzies tūdaļ pēc tam?

Viņaja steidza palīdzēt. — Tieši tādēļ pirms piecsimt gadiem Padomes priekšsēdētāja Ncria Burde nodibināja astoto sektoru — tam vajadzēja novērot, ko dara dēmoni. Par laimi, Burde bija miljardiere un astotajam sektoram novēlēja visu savu kapitālu. Līdz ar to mūsu stāvoklis ir visai iespaidīgs. Skaitliski esam nelieli, tikai RŪĶu slepenā Padomes apakšnodaļa, bet dabūjam pašu labāko. Gadu gaitā esam pārņēmuši ari vienu otru slepenu misiju, ko RŪĶiem īsti nevar uzticēt. Tomēr mūsu prioritāte joprojām ir dēmonoloģija. Jau piecsimt gadus mūsu spožākie prāti ir studējuši senos dēmonu tekstus, cenzdamies paredzēt, kad uzradīsies nākamais dēmons. Parasti aplēses izrādās pareizas, un draudus izdodas novērst. Taču pirms divpadsmit stundām mēs pieredzējām incidentu Barselonā.

—    Ko tādu? — Mulčs beidzot pavaicāja kaut ko sakarīgu.

Foals ekrānā izplāja vēl vienu logu. Tur pa lielākai daļai

vīdēja kaut kāds baltums. — Lūk, ko.

Mulčs blenza ekrānā. — Mazītiņu sniegavētru?

Foals pakratīja pirkstu. — Zvēru, nebūtu es pats tāds joku plēsējs, izspertu tevi laukā ar visu tavu ugunsnedrošo pakaļu!

Mulčs pateicībā par komplimentu graciozi paklanījās.

—    Nē, tā ir nevis mazītiņa sniegavētra, bet traucējumi. Kāds bloķējis skatīkļus.

Hollija saprotoši pamāja. Par skatīkļiem sauca maskētos detektorus, kas bija uztupināti uz cilvēku palaistajiem komunikācijas satelītiem.

—    Skaidrs ir viens: lai kas būtu noticis mazītiņās sniega vētras laikā, tas bijis kas neparasts, jo zaņķeri no turienes laižas projām, ko kājas nes.

Cilvēki ārpus baltā plankuma ekrānā joza no tā projām kā aptrakuši, citi, pie stūres būdami, brauca virsū māju sienām.

—    Cilvēku ziņu kanāli vēsta, ka tur no zila gaisa uz pāris sekundēm iznirusi tāda kā ķirzaka. Fotouzņēmumu, protams, nav. Biju aplēsis, ka parādīšanās bija iespējama, tomēr metrus trīs pa kreisi, un līdz ar to tieši turp bijām nomērķējuši Gabi, piedodiet, gaismas aberācijas projektoru. Diemžēl, lai arī laiks bija īstais, ar vietu misējās. Tomēr tas, kurš atradās traucējumu reģiona centrā, vietu bija noteicis pilnīgi precīzi.

—    Tātad Artēmijs mūs izglābis, — Hollija iestarpināja.

Viņaja apjuka. — Izglābis? Kā tā?

—    Nu, nebūtu to traucējumu, mūsu draugs dēmons tagad rēgotos viscaur internetā. Un jūs uzskatāt, ka traucējumu reģiona centrā bija Artēmijs.

Foals pasmīnēja — nepārprotami jūsmodams par paša atjautību. — Mazais Artijs iedomājās, ka var mani apvest ap stūri. Lai arī lieliski zina, ka RŪĶi viņu nemitīgi novēro.

—    Kaut solījās nekā tāda nedarīt, — Hollija piebilda.

Ignorēdams šo formalitāti, Foals turpināja: — Tātad Artēmijs izsūtīja mānekļus arī uz Brazīliju un Somiju, bet mēs caur satelītu novērojām visus trīs. Atklāšu, ka tas manā budžetā izrāva krietnu robu.

Mulčs nokunkstējās. — Vai nu laidīšu pār lūpu, vai aizmigšu. Varbūt visu reizē.

Viņaja ietrieca dūri plaukstā. — Tā. Ar to punduri man reiz pietiek. Iebāzīsim viņu iepriekšējās izmeklēšanas kamerā — uz pāris dienām.

—    Tā nevarēs! — Mulčs iebilda.

Viņaja veltīja viņam nejauku smaidiņu. — Varēs gan! Jums ne prātā nenāk, ko var astotais sektors! Tāpēc aizverieties vai arī dabūsit noklausīties, kā paša vārdi atbalsojas no kameras sienām.

Mulčs saknieba lūpas.

—   Tātad zināms, ka Artēmijs bijis Barselonā, — Foals turpināja. — Un zināms, ka tur parādījās dēmons. Artēmijs bija novērojams arī citās iespējamās materializācijas vietās, bet tur nekādi dēmoni neparādījās. Viņam ar to ir kāds sakars.

—    Kā lai mēs to zinām? — Hollija noprasīja.

—    Lūk, kā, — Foals atsaucās. Piesitis pie ekrāna, viņš pievilkta tuvplānā daļu Casa Mild jumta.

Hollija kādu brīdi vērās ekrānā, meklēdama tur to, ko bija iedomājusies ieraudzīt.

Foals nāca talkā. — Tā ir Gaudi celtne. Tev patīk Gaudi? Viņš projektējis visai jaukas možaīkas.

Hollija paskatījās kārtīgāk. — Dcbcstiņ, — viņa piepeši izdvesa. — Nevar būt!

—    Var gan! — Foals iesmējās, palielinādams vienu no jumta mozaīkām tiktāl, ka tā izpletās pa visu ekrānu. Tur bija divas figūras, it kā izkāpušas no zila gaisa. Viens nepārprotami bija dēmons, otrs — tikpat nepārprotami — Artēmijs Fauls.

—    Bet tas nav iespējams. Ēka ir vismaz simt gadu veca.

—    Laiks — lūk, kas te no svara, — Foals sacīja. — Hibra ir izrauta no laika. Dēmons, kas aizkūlies prom no salas, klīst cauri gadsimtiem kā tāds nomads. Šis dēmons, saķēris Artēmiju, acīmredzot parāvis viņu līdzi. Abi, jādomā, materializējušies Gaudi amatnieku, varbūt pat viņa paša acu priekšā.

Hollija nobālēja. — Tu gribi teikt, ka Artēmijs…

—    Nē, nē. Artēmijs ir mājās, savā gultā. Izrāvām satelītu no orbītas, lai nodrošinātu pastāvīgu novērošanu.

—    Kā tad tas iespējams?

Foals cieta klusu, tāpēc ierunājās Viņaja. — Es atbildēšu, ja reiz Foalam netīk. Mums, Hollij, tas nav zināms. Te ir daudz svarīgu jautājumu, kas paliek bez atbildes. Tāpēc jau tu esi šeit.

—    Ko? Es taču par dēmoniem neko nezinu!

Viņaja viltīgi pamāja. — Jā gan, toties tu daudz zini par Artēmiju Faulu. Ceru, ka uzturat sakarus.

Hollija paraustīja plecus. — Nūūū, es neteiktu, ka mēs…

Foals nokremšķinājies ieslēdza audioieraksta atskaņotāju.

—    Sveiks, Artēmij, — atskanēja Hollijas balss. — Man te ir problēmiņa, varbūt vari ko līdzēt?

—    Ar prieku, Hollij, — atsaucās Artēmija balss. — Ceru, kaut kas sarežģīts?

—    Nūū, runa ir par laumu vīreli, kam dzenu pēdas, bet viņš ir no mudīgajiem.

Foals izslēdza ierakstu. — Manuprāt, varam secināt, ka sazināties.

Hollija mulsi pasmaidīja cerībā, ka neviens neiedomāsies apvaicāties, kur Artēmijs ņēmis elfu rāciju.

—    Nūjā, mēs laiku pa laikam sazvanāmies. Viņu taču der paturēt acīs. Tā ir labāk.

—    Lai kādi būtu apsvērumi, — Viņaja teica, — tev nāksies ar vinu atkal sazināties. Tu dosies uz virszemi un noskaidrosi, kā viņš var tik precīzi noteikt dēmonu parādīšanos. Spriežot pēc Foala aplēsēm, nākamā parādīšanās gaidāma labi ja pēc sešām nedēļām, bet mums gribētos zināt, tieši kur.

Hollija kādu brīdi apdomājās.

—    Ja es tikšos ar Artēmiju — kāds būs mans statuss?

—    Kapteine, kā senāk. Protams, tagad tu būsi astotā sektora pakļautībā. Lai ko tu darīsi, viss notiks slepeni.

—    Es būšu spiedze?

—    Spiedze, taču ar lielisku atlīdzību par virsstundām un ārstniecības izdevumu apdrošināšanu.

Hollija ar īkšķi pabakstīja uz Mulča pusi. — Un kā ar manu pārinieku?

Punduris pielēca kājās. — Es negribu būt nekāds spiegs! Tas ir pārāk bīstami! — Viņš izgudrēm norādīja uz Foalu. — Toties es varētu būs konsultants. Labi atalgots.

Viņaja saviebās. — Mēs neesam gatavi Rakumam izsniegt virszemes vīzu.

Mulčs paraustīja plecus. — Labi. Virszeme man nemaz nepatīk. Tur saule ir par daudz tuvu, un man ir jutīga āda.

—    Bet mēs esam gatavi atlīdzināt viņam peļņas zaudējumus.

—    Nezinu, vai esmu gatava atkal vilkt mugurā formastērpu, — Hollija teica. — Man patīk strādāt kopā ar Mulču.

—    Sauksim šo misiju par pārbaudi. Mēs jūs algojam. Paskatieties, vai jums iet pie sirds tas, ar ko nodarbojamies.

Hollija ieslīga pārdomās. — Kādā krāsā ir tas jūsu formastērps?

Viņaja pasmaidīja. — Melni matēts.

—    Lai iet, — Hollija piekrita. — Piedalos.

Foals apskāva viņu vēlreiz. — Es jau zināju, ka piekritīsi. Zināju. Hollija Kniepa taču neatteiksies no dēkas! Es jau teicu.

Viņaja oficiāli salutēja. — Laipni lūdzu uz klāja, kapteine Kniepa! Foals tev izstāstīs, kas stāstāms, un izsniegs aprīkojumu. Ceru, ka ar objektu tu sazināsies, cik drīz vien iespējams.

Hollija salutēja pretim. — Jā, komandiere. Pateicos, komandiere.

—   Tagad, atvaino, man jāiet iztaujāt laumu, ko izdevās iefiltrēt goblinu triādēs. Viņš jau pusgadu staigā zvīņās un iedzīvojies tādā kā identitātes krīzē.

Sudrabainajiem matiem vilnījot nopakaļ, Viņaja aizsteidzās. Automātiskās durvis aizvērās gandrīz nedzirdami.

Foals pierāva Holliju no krēsla.

—    Ko visu gribu tev izrādīt! — viņš satraukts vervelēja. — Elfiem te nav ne vainas, bet visi tādi kā apdauzīti. Pūš un elš, bet neviens nejēdz visu novērtēt tik labi kā tu. Zini, mums ir pašiem sava ģeoplānu piestātne. Un lauka ekipējums! Ieraudzīsi, neticēsi savām acīm. Un kad redzēsi jauno kūsājamo kombinezonu! Un ķiveri! Hollij, tā manta pati prot pārrasties mājās! Es tieši ādā esmu iebūvējis minidzinekļus. Lidot īsti nevar, bet var atsperties pret visu, kas ienāk prātā. Vairāk nekā ģeniāli.

Mulčs saausījās. — Vecais labais Foals. To kautrību un pieticību!

Foals jau grasījās spert, bet pēdējā brīdī novaldījās.

—   Turi muti, Rakum! Ka nenoraujos. Neaizmirsti, ka esmu pa pusei lops.

Mulčs pakavu degungalā pastūma nostāk. — Es tur neko nevaru līdzēt, — viņš iečinkstējās. — Tāda melodrāma. Kādam taču jārūpējas, lai ietu jautri.

Foals vēlreiz pievērsās iemīļotajam sienas ekrānam. Izvēlējies Hibras salas panorāmskatu, viņš ieslēdza tuvplānu.

—   Zinu, ka viss šķiet ļoti noslēpumaini, un saprotu, ka iedomājaties mani no smirduļtārpa izpūšam anakondu. Bet ticiet man — uz tās salas ir kāds naivs dēmons, kas grasās ierasties uz Zemes un iegrūst mūs nepatikšanās.

Hollija pievirzījās tuvāk ekrānam. Kur tad bija tas naivais dēmons? Un vai viņš maz nojauta, ka tiks izrauts no paša dimensijas un iegrūsts citā?

Kā izrādījās, Hollijas jautājumi nebija formulēti īsti pareizi. Pirmkārt, konkrētais dēmons nebija nekāds dēmons, bet tikai velis. Un otrkārt, konkrētais velis nebūt nebija naivs. Taisnību sakot, Zemes apmeklējums bija tas, pēc kā viņš alka par visu vairāk.

TREŠĀ NODAĻA PIRMAIS IESPAIDS

Vienunakt velis nr. 1 sapņoja, ka ir dēmons. Ka ragi viņam ir izliekti un smaili. Ada bija raupja un zviņām klāta, un nagi bija gana asi, lai varētu pārplēst mežakuilim kumbru. Sapni citi dēmoni lieca muguru viņa priekšā un tad steigšus pajuka uz visām pusēm, lai viņš, nonācis kaujas spazmu varā, tiem nenodarītu pāri.

Noredzējis šo lielisko sapni, viņš pamodās un atklāja, ka aizvien vēl ir velis. Protams, formāli sapņošana nemaz nenotika naktī. Hibras debesis vienmēr tinās sārtcnā mijkrēslī. Tomēr nr. 1 miega laiku dēvēja par nakti, kaut tādu nekad nebija pieredzējis.

Žigli saģērbies, velis nr. 1 izsteidzās gaitenī, lai ielūkotos spogulī. Katram gadījumam — ja nu tomēr pa nakti būtu sariesies. Taču viss bija pa vecam. Tas pats pelēkais stāvs. Simtprocentīgs velis.

— Ghrrr, — viņš uzrūca atspulgam. Un pat nr. 1 spogulī palika nesatricināms. Un, ja reiz viņš nespēja iebiedēt pats sevi, nebija ko cerēt kļūt par biedēkli. Atlika jaundzimušajiem velliem mainīt autiņus.

Kaut kāds potenciāls 'spogulī tomēr bija vērojams. Vellam nr. 1 bija kārtīga dēmona miesasbuve. Augumā viņš bija apmēram tikpat liels kā uz pakaļkājām attupusics aita. Ada bija pelēka kā Mēness putekļi un vietumis klāta bruņuplāksnēm. Krūtis rotāja sarkana rūnu rakstu vija, kas pāri kaklam aizstiepās līdz galvvidum. Acu zīlītes bija brīnum oranžas, un apakšžokļa līnija iezīmējās cildena — vismaz tā viņam pašam labpatika iedomāties, kaut citi teica, ka zods par daudz izbīdījies uz priekšu. Viņam bija divas rokas, mazliet garākas nekā desmitgadīgam cilvēkbērnam, un divas kājas, attiecīgi īsākas. Roku un kāju pirksti — kopskaitā sešpadsmit. Tātad viss kā parasti. Aste drīzāk bija ne vairāk kā tāds stumbenis, bet lieliski piemērota rakšanai, kad meklējama ēdmaņa. Visumā — gluži tipisks velis. Tomēr četrpadsmit gadu vecs, tātad vecākais visā Hibrā. Tas ir, tikko četrpadsmit gadu vecs. Diez vai iespējams pieprasīt precīzas ziņas vietā, kur vienmēr valda mijkrēslis. Zintnieki, pirms tika aizrauti saltumā, to mēdza dēvēt par spēka stundu. Spēka stunda. To nebija grūti iegaumēt.

Hedlijs Šrivelingtons Basets — dēmons, pusgadu jaunāks par nr. 1, taču jau pilnībā apspalvojies, — pa flīzēto gaiteni klumzāja uz dušas telpu. Ragi savērpušies iespaidīgās spirālēs, un ausis rotāja, mazākais, četri dzelkšņi. Hedlijam patika izrādīties vellicm. Parasti dēmoni nebāzās vellu galā, bet Basets it kā nemaz nesteidzās aizvakties.

—    Ak, tu velis, — viņš izspēra, ar dvieli iešaudams nr. 1 pa pēcpusi. Noplīkšķēja, ka vai nu. — Vai ta beidzot nerieslsies, ko? Varbūt sanāks, ja aizdošu tev dusmas?

Sāpēja gan, bet no dusmām nebija ne miņas. Hedlijs tikai krita uz nerviem. Viss krita uz nerviem. Tur bija tā vaina.

Atlika mainīt tēmu. — Labs rīts, Baset! Tik smukas ausis!

—    Zinu, — Hedlijs atteica, citu pēc cita aptaustīdams dzelkšņus. — Jau četri, un man rādās, ka piektais jau pumpurā. Pašam Abotam ir seši.

Leonam Abotam, Hibras varonim. Pašpasludinātajam dēmonu pestītajam.

Hedlijs vēlreiz iešāva ar dvieli nr. 1 pa dibengalu.

—    Vai tev, velis, ģīmis nesavelkas skābs, kad skaties spogulī? Jo man savelkas gan, kad tu gadies acīs.

Iespraudis rokas sānos, viņš atgāza galvu un smējās. Viss bija tik samāksloti. It kā masu skatu aktieris rādītu etīdes.

—    Paklau, Baset! Tev nav nekā no sudraba.

Smiekli aprāvās, atskanēja tāds kā kurkstiens. Šrivelingtons Basets dieba projām pa gaiteni, visu terorizēšanu izmetis no galvas. Nr. 1 zināja, ka, citus pārbiedējot teju līdz nāvei, pašam ap sirdi labāk nepaliek, un parasti tā nerīkojās. Bet Basets bija izņēmums. Ja dēmonam vai vellam nav klāt sudraba, tas ir kas vairāk par modes neievērošanu. Kas tāds var izrādīties liktenīgs vai vēl ļaunāk. Draudēja izredzes piedzīvot mūžīgas mokas. Parasti gan tas attiecās tikai uz tiem, kuri tuvojās vulkāna krāterim, bet Basets, par laimi, par daudz pārbijās, lai to iedomātos.

Cerēdams, ka pārējie vēl guļ, nr. 1 iespruka atpakaļ vecāko vellu guļamtelpā. Kur nu! Visi berzēja miegu laukā no acīm un jau lūkoja, kam uzklupt. Protams, viņam. Viņš no vecākajiem velliem bija pats vecākais — nebija neviena, kas nebūtu sariesies līdz četrpadsmit gadu vecumam. Nupat jau izskatījās, ka nāksies te palikt uz mūžu. Lai ari kājas jau kārās pāri gultas malai un sega tik tikko apklāja mēnesszīmes, kas vijās uz krūtīm.

—    Eu, Sīkais, — atskanēja sauciens. — Kā tu domā — šodien sariesīsies? Vai drīzāk man padusēs saplauks rozā puķītes?

—    Rīt es tev tās paduses apraudzīšu, — otrs nosmīkņāja.

Vienas vienīgas nievas. Šoreiz pie vainas bija divi divpadsmitgadīgi vclli, tiktāl sašūmējušies, ka, visticamāk, sariesīsies pirms laika. Tomēr viņiem bija taisnība. Ari viņš pats drīzāk saderētu uz tām rozā puķītēm.

Sīkais — tā viņš bija iesaukts. Velliem, kamēr tie nebija sariesušies, nebija vārda. Tāds tika dots tikai pēc tam — no svētajiem rakstiem. Līdz tam brīdim viņš bija nr. 1. Vai Sīkais.

Viņš labsirdīgi pasmaidīja. Ar istabas biedriem neatmaksājās ķīvēties. Pat ja šodien tie bija augumā mazāki, jau rit varēja būt daudz, daudz prāvāki.

—    Esmu sašūmējies, — viņš noteica, izstaipīdams bicepsus. — Šodien būs īstā diena. v

Guļamtelpā visi kā viens bija sanervozējušies. Rītdien jau ikkatrs varētu būt projām — uz visiem laikiem. Visi, kas sariesušies, varēja cerēt uz jēdzīgiem sadzīves apstākļiem, un Hibrā tādam neviens vairs neko nevarēja liegt.

—    Kādus ienīstam? — atskanēja sauciens.

—    Cilvēkus! — atvilnīja atbilde.

Un labu brīdi visi kauca pret griestiem. Nr. 1 piebalsoja, bet ne jau no laba prāta.

Ne jau "kādus", viņš klusībā prātoja, bet "ko".

Taču diez vai bija īstais brīdis uz ko tādu norādīt.

VELLU SKOLA.

Dažkārt nr. 1 nožēloja, ka nepazīst savu māti. Tāda vēlme dēmoniem nebija raksturīga, tāpēc viņš to nevienam neizpauda. Visi dēmoni nāca pasaulē vienlīdzīgi un visu, ko sasniedza, sasniedza paši ar saviem nagiem un zobiem. Kolīdz mātīte izdēja olu, tā tika ietūcīta ar minerālvielām bagātinātas augsnes spainī un tur arī palika perējamies. Velli nekādi nevarēja zināt, kas ir viņu vecāki, tāpēc visi visiem bija it kā radagabali.

Tomēr reizumis, kad pašapziņa piedzīvoja krīzi, nr. 1, mērodams ceļu uz skolu, neviļus ilgpilni vērās uz mātīšu aploku un prātoja, diez kura no visām varētu būt viņa māte.

Tur bija viena dēmoniete ar tādām pašām sarkanām zīmēm un laipna no vaiga. Nereti viņa smaidīja, pāri mūrim vērdamās šurp. Meklē dēlu — nr. 1 piepeši atskārta. Un kopš tās dienas smaidīja pretim. Abi varēja izlikties, ka atraduši viens otru.

Nr. 1 ne reizi mūžā nebija juties kaut kam piederīgs. Viņš līdz sāpēm ilgojās piedzīvot brīdi, kad no rīta vari pamosties ar prieku par visu, kas todien sagaidāms. Tāds brīdis vēl nebija pienācis un, visticamāk, nepienāks. Pekles priekštelpā jau nu noteikti ne. Te uz pārmaiņām nebija ko cerēt. Te nekas nevarēja mainīties. Lai gan — taisnību sakot, varēja gan. Uz slikto pusi.

Vellu skola bija iekārtota zemā mūra ēkā ar ļoti sliktu ventilāciju un vāju apgaismojumu. Vairākums vellu par to tikai priecājās. Smirdoņa un dūmojošas kurtuves viņus norūdīja un vairoja kaujas sparu.

Nr. 1 alka pēc gaismas un svaiga gaisa. Viņš bija tik ļoti atšķirīgs — it kā piederētu pie gluži jaunas sugas. Bet varbūt pie ļoti senas. Nr. 1 bieži prātoja, ka varētu būt zintnieks. Tiesa, dēmonu ciltī kopš izraušanās no laika pasaulē nebija nācis neviens pats zintnieks, tomēr varbūt viņš bija pirmais un tieši tāpēc visur un vienmēr jutās tik loti citāds. Savu teoriju nr. 1 bija paudis skolotājam Rolijam, bet tas tikai iegāza skolniekam pa ausi un lika iet sarakt kūniņas, ko pārējiem velliem likt uz kārā zoba.

Jā, arī tas. Kāpēc kaut reizi pa reizei ēdamo nevarēja kaut kā pagatavot? Vai tad sautējums, varbūt pat aizdarīts ar kādām garšvielām, būtu kāds nāves grēks? Kāpēc velli ar labpatiku rija lejā kumosu, pirms tur nekas vēl nebija stājies kustēt un locīties?

Kā allaž, nr. 1 skolā ieradās pats pēdējais. Pārējie velli, skaitā vairāk nekā desmit, jau bija priekšā, gara acīm tīksmīgi skatīdami kārtējo dienu, kas solīja medības, dīrāšanu, slaktiņu un varbūt pat sariešanos. Nr. 1 šajā ziņā īpašas cerības nololoja. Varēja jau gadīties, ka šodiena būs tā īstā, taču diez vai. Riešanās spazmas bija tieši saistītas ar asinskāri, un nr. 1 savu mūžu nebija izjutis kaut mazāko vēlmi kādam nodarīt pāri. Pat trusīšus viņš ēda ar netīru sirdsapziņu, un dažkārt viņam sapņos rādījās mazo dzīvnieciņu gari, kas nāca atriebties.

Skolotājs Rolijs, atsēdies savā vietā, trina līku zobenu. Ik pa brīdim viņš izmēģinādams iecirta solā kādu robu, tūdaļ gandarīti norūkdamies. Uz galda plājās visādi tēšamie, zāģējamie un cērtamie. Bet, protams, turpat gulēja arī grāmata. "Lēdijas Hcdrington-Smitas dzīvžoga" eksemplārs. Grāmata, ko Leons Abots bija atvedis no vecās pasaules. Grāmata, kas glābs viņus visus. Tā apgalvoja pats Abots.

Uztrinis asmens sudraba pusmēnesi, Rolijs ar zobena spalu uzblieza pa solu.

— Vietās! — viņš nobaurojās. — Un veicīgāk, jūs, zaķu spiras! Man te ir svaigi trīts asmens, taisni vai rokas niez, kā gribas nomēģināt.

Velli steigšus metās' sasēsties solos. Cirst jau Rolijs necirstu, bet plakaniski pa muguru iebelzt varēja gan. Un varbūt tomēr iecirstu arī.

Nr. 1 iespiedās ceturtās rindas galā. Savelc skarbu ģīmi, viņš pats sev piekodināja. Tādu drusku ņirdzīgu. Tu taču esi velis!

Rolijs ar sparu iecirta zobenu solā, kur tas palika viegli trīsam. Klasi pārskrēja bijīga murdoņa. Savukārt nr. 1 savā galvā nodomāja tikai vienu: plātīzeris. Un: sols sagandēts.

—   Tā, cūkpuņķi, — Rolijs ierunājās. — Gribat, lai no jums iznāk dēmoni?

—    Jā, skolotāj Rolij! — velli korī atbrēca pretim.

—    Domājat, jums pietiek dukas?

—    Jā, skolotāj Rolij!

Rolijs plati izpleta muskuļotās rokas un, atgāzis zaļo galvu, ieaurojās: — Nu tad gribu dzirdēt!

Velli kliegdami brēkdami dipināja kājas, blīkšķināja ieročus pret galdu un triecās kopā ar pleciem. Nr. 1 cik spēdams lūkoja palikt malā, vienlaikus visiem spēkiem cenzdamies ncizcelties. Uzdevums nebija no vieglajiem.

Beidzot Rolijs visus apsauca. — Nu, redzēsim. Dažam labam no jums šī būs lielā diena, pārējie to pavadīs kaunā un negodā, kopā ar sievišķiem lasot kūniņas. — Viņš zīmīgi pašķielēja uz nr. 1. — Bet, pirms ņemam kājas pār pleciem, drusku pamežģīsim smadzenes.

Velli novaidējās.

—   Tieši tā, skuķīši. Vēsture. Nekādas galēšanas, nekādas rīšanas, tikai plikas zināšanas. — Rolijs paraustīja masīvos, mezglainos plecus. — Veltīga laika tērēšana, ja gribat zināt manas domas. Bet man ir dota instrukcija.

—   Jā gan, skolotāj Rolij, — atskanēja balss no durvju puses. — Klausiet instrukcijai.

Runātājs bija pats Leons Abots, kārtējo reizi ieradies skolā negaidītā vizītē. Ar troksni un klaigām viņu uz līdzenas vietas apstāja sajūsminātie velli, lai dabūtu draudzīgu pļauku pa ausi vai apčamdītu slavenības zobenu.

Brītiņu cieties, Abots aizmēza pielūdzējus nost no ceļa. Pastūmis Roliju sāņus, viņš nostājās klases priekšā un pagaidīja, līdz visi apklust. Ilgi gaidīt nenācās. Pat bez visa, kas bija zināms par viņa biogrāfiju, Abots nudien bija iespaidīgs eksemplārs. Augumā teju pusotrmetrlgs, un pierē līki āža ragi. Cietās zvīņas zvēroja tumšsarkanas un klāja gan visu rumpi, gan pieri. Ļoti iespaidīgas un, protams, gandrīz necaursitamas. Varēja vai augu dienu ar cirvi šķilt Abotam pa krūtežu, un tam no tā nebija ne silts, ne auksts. Taisnību sakot, viņš bija slavens ar to, ka saviesīgos pasākumos reizumis mēdza izaicināt publiku — sak, vai te ir kāds, kas man ko spēj nodarīt.

Atsitis vaļā jēlādas apmetni, viņš iebelza sev pa krūtīm.

—    Tā. Kurš grib pamēģināt?

Vairāki velli gandrīz sariesās uz līdzenas vietas.

—    Stājieties rindā, dāmas, — piebalsoja Rolijs, it kā joprojām būtu kāds noteicējs.

Velli gāzās uz klases priekšu un bruka virsū Abotam, viņu dunkādami, spārdīdami un badīdami. Tad padevās — visi līdz pēdējam. Abotam par uzjautrinājumu.

Stulbeņi, nodomāja nr. 1. It kā būtu sagaidāms kas cits.

Vispār nr. 1 par bruņuzvīņām bija šo to izprātojis. Pirms pāris gadiem, spēlēdamies ar kādu izkritušu mazuļa zvīņu, viņš bija pamanījis, ka tā ir daudzslāņaina, tātad ar frontālu triecienu praktiski neievainojama. Kurpretim zināmā leņķī, ar kaut ko karstu!

—    Un tu, Sīkais?

Pārdomās ielauzās klasesbiedru ķērkstošie smiekli. Nr. 1 sarāvās — atskārtis, ka Leons Abots viņu uzrunājis, turklāt piesaucis guļamtelpas palamu.

—   Tieši tā. Atvainojiet? Ko?

Abots iebelza sev pa krūtežu. — Nu, vai vari pārsist biezākās bruņas visā Hibrā?

—    Diez vai ir pašas biezākās, — nr. 1 izvēla pār lūpām, iekams vēl smadzenes bija paguvušas pieslēgties.

—    Raahrr! — Abots ierēcās. Vai kaut kā tamlīdzīgi. — Tu, vellēn, brūķēsi lielu muti"?

Vellēns\ Tas bija vēl ļaunāk nekā "Sīkais". Ar šo terminu parasti apzīmēja tos, kuri nupat izšķīlušies.

—    Nē, nē, skolotāj Abot, nekādā ziņā. Es tikai iedomājos,

ka vienam otram gados vecākam dēmonam zvīņu slāņu, dabiski,

ir vairāk. Toties jūsējās noteikti ir izturīgākas, jo iekšā nav

atmirušu slānu.

Abots ieurbās nr. 1 ar šaurajiem redzokļiem. — Izklausās, ka par zvīņām tu zini visai daudz. Nu, tad nāc šurp un izmēģini roku!

Nr. 1 cerēja visu pārvērst par joku. — Hahaha, vai, es gan tiešām ne…

Bet Abots pat nepasmaidīja. — Es gan tiešām jā, Sīkais. Tā ka velc vien šurp savu astes stumbeni, pirms esmu devis atļauju skolotājam Rolijam likt lietā to, pēc kā viņš tīko jau kur tas laiks.

Izrāvis zobenu no sola, Rolijs piemiedza nr. 1 ar aci. Ne jau tā draudzīgi, sak mēs nevienam citam neteiksim. Drīzāk — nu, paskatīsimies, kādā krāsā tev iekšas.

Nr. 1 pret savu gribu slāja uz klases priekšu — garām vēl kūpošām vakarvakara oglēm. Pelnos rēgojās koka cepamie iesmi. Uz mirkli apstājies, viņš vērās uz asajiem iesmiem. Aizdomājās — būtu dūša, ar vienu tādu varētu izdoties.

Arī Abots paskatījās uz oglēm. — Ko? Domā, ka cepamais iesms te ko līdzēs? — Dēmons nicīgi nospurcās. — Vienreiz, Sīkais, mani apraka izkususi lava, un te nu es esmu. Grāb tik ciet! Ļauj vaļu dusmām.

—    Ļauj vaļu dusmām, — atkārtoja vairāki klasesbiedri, nepārprotami Abota atbalstītāji.

Nr. 1 negribīgi izvilka no oglēm vienu iesmu. Resnais gals bija gana izturīgs, bet tievais — apdedzis un plēkšņains. Viņš piesita iesmu pie stilba, lai nokratītu pelnus.

Izķēris cepamo iesmu nr. 1 no rokas, Abots to pacēla augstu gaisā.

—    Lūk, tavs ierocis, — viņš izsmējīgi nosaucās. — Sīkais domā iet uz zaķiem.

Dzēlību un ūjināšanas vilnis pāršalca nr. 1 saraukto pieri. Viņš juta, ka tūdaļ būs klāt kārtējā galvassāpju lēkme. Ar tādu varēja rēķināties ikreiz, kad brīdis ne tuvu nebija piemērots.

—   Doma noteikti nav no labajām, — viņš piekrita. — Droši vien būtu pareizāk, ja es drusku padunkātu jūs pa bruņuplātnēm tāpat kā tie pārējie kretīni… Tas ir, mani klasesbiedri.

—   Nē, nē, — Abots atteica, atdodams iesmu. — Uz priekšu, bitīt! Dzel, dzel!

Dzel, dzel, nr. 1 ļoti kodīgi izmēdīja barvedi. Skaidrs, ka ne jau balsī. Lēcās viņš lielākoties klusībā.

Balsī viņš teica: — Darīšu, ko varēšu, skolotāj Abot.

—   Darīšu, ko varēšu, skolotāj Abot, — Abots ļoti kodīgi izmēdīja vellu nr. 1, cik skaļi vien spēdams.

Pa nr. 1 astes stumbeni lejup noritēja sviedru lāsīte. Ar godu izkulties no šīm sprukām nebija iespējams. Ja neizdosies, pār viņa galvu kā likts velsies nākamā ņirgu un viegli aizskarošu personisku piezīmju lavīna. Savukārt, izrādījies vinnētājos, viņš būs zaudējis pa īstam.

Abots viņam uzsita pa pakausi. — Sīkais, labrīt! Kusties. Mums te viens otrs velis grasās sariesties.

Pablenzis uz iesma smaili, nr. 1 nosprieda — lai notiek, kas notikdams. Viņš piespieda labo plaukstu Abotam pie krūtīm. Tad, cieši satvēris iesmu aiz kāta, ieslīpi uz augšu ieurba smaili vienā no bruņuzvīņām.

Urbās viņš lēnām, koncentrēdamies uz saskares vietu. Zvīņa pārklājās ar. pelnu kārtiņu, bet nepadevās. Iesms ietinās sīvu dūmu vērpetē.

Abots līksmi ieķiķinājās. — Pūlies uzšķilt uguni, Sīkais? Gribi, pasaukšu ugunsdzēsējus?

Viens velis uz nr. 1 pusi laida savu launagu. Tas viņam noslīdēja lejup pa pakausi. Tauku, kaulu un skrimšļu pikucis.

Nr. 1 neatlaidīgi turpināja virpināt iesmu. Tagad — jau straujāk, un viņš juta, ka gals aizķēries, izsvilinājis mazu iedobīti.

Pakrūti sāka kņudināt uztraukums. Viņš raudzīja saņemties, padomāt par sekām, tomēr nespēja valdīties. Izskatījās, ka varētu izdoties! Tūliņ viņš, licis lietā prātu, paveiks to, ko tie citi stulbeņi nevarēja panākt ar spēku. Skaidrs, ka pēcāk viņš no pārējiem dabūs pa mizu un Abots kaut ko sagudros, lai mazinātu viņa nopelnus, tomēr nr. 1 zinās, kā bija īstenībā. Un Abots arī.

Iesms ieurbās zvīņā — mazdrusciņ. Nr. 1 samanīja, ka plātne ir pušu, lai arī pušu bija labi ja viens vienīgs slānītis. Mazais velis sajuta ko tādu, ko nebija izjutis ne reizi mūžā. Uzvaras prieku. Tas kāpa kaklā nevaldāms un neapslāpējams. Nupat jau bija sabriedis par ko vairāk nekā parasta līksme. Tas pārauga spēkā, kas, plūzdams pa sazin kādiem novārtā pamestiem nervu kanāliem, nr. 1 miesās transformējās aizlaiku enerģijā.

Kas notiekf nr. 1 izbrīnījās. Varbūt mest mieru! Vai es to maz spēju?

Uz šo jautājumu varēja atbildēt ar jā un nē. Jā, derēja mest mieru, bet — nē, to viņš nespēja. Spēks caurstrāvoja miesu, kāpa temperatūra. Ausīs iezvanījās, tur balsis skandēja kaut kādus vārdus. Nr. 1 attapās, ka dziedoši skaita līdzi. Ko tieši? Par to viņam nebija ne jausmas, bet vārdi bija prātā.

Savādais spēks pulsēja nr. 1 pirkstos vienā taktī ar sirdspukstiem, līdz izšāvās laukā — iesmā. Tā smaile vērtās akmenī. Koks acu priekšā pārveidojās par granītu. Pārakmeņošanās vīruss ar virmoņu šāvās augšup pa iesmu. Vienā acumirklī koks jau bija viscaur pārvērties akmenī. Un akmens adata iedzēla Abota krūšu bruņuplātnē.

Plātnē iešķēlās pāris centimetru plata sprauga. Abots dzirdēja krakšķi, visi pārējie tāpat. Pablcnzis lejup, dēmonu barvedis tūdaļ apjauta, kas te par lietu.

—    Maģija, — viņš izdvesa, pirms paguva apdomāties. Sparīgi atvēzējies, viņš aizlidināja iesmu projām — tieši kamīnā.

Nr. 1 vērās uz savu trīsošo roku. Spēks joprojām mirgoja ap pirkstu galiem kā vāra, kaistoša dūmaka.

—    Maģija? — viņš pārvaicāja. — Tātad es laikam esmu…

—    Aizveries, glupiķi! — Abots izgrūda, ieplēstajai zvīņai priekšā aizgrūzdams apmetņa stērbeli. — Skaidrs, ka es nemaz nedomāju īsto maģiju. Es gribēju teikt — triks! Tu virpināji, virpināji to iesmu, līdz tas nokrakšķēja, un tad izlikies, ka tiešām kas izdevies.

Nr. 1 paraustīja Abotu aiz apmetņa. — Bet zvīņa?

Abots sarāva stērbeles cieši kopā. — Ko — zvīņa? Tur nav ne skrambiņas. Ne švīkas. Tici, ko?

Nr. 1 nopūtās. Kad bija runa par Leonu Abotu, patiesība nebija ne graša vērta. — Jā, skolotāj Abot. Ticu.

—   Tu runā tik nekaunīgi, ka redzu — netici vis. Nu labi — skaties! — Abots atsvieda apmetņa stērbeles, skatam atklādams pilnīgi gludu zvīņu. Uz brīdi nr. 1 norēgojās, ka ap vietu, kur pirmīt noteikti bija iešķēlusies plaisa, nosprikst zila dzirkstelīte, bet tad tā pagaisa. Zilas sprikstis. Maģija?

Abots iebakstīja vellam krūtīs ar cietu pirkstu. — Mēs, nr. 1, par to jau esam runājuši. Es zinu, ka tu iedomājies sevi esam par zintnieku. Bet zintnieku nav — nav bijis neviena, kopš esam izcēlušies no laika. Tu neesi nekāds zintnieks. Izmet no galvas tās stulbās iedomas un koncentrējies uz riešanos. Tu esi savas cilts kauna traips.

Nr. 1 jau bija gatavs iebilst, kad piepeši tika rupji sagrābts aiz rokas.

—   Tu, glumais un sīkais gliemi, — ieaurojās Rolijs, šļakstinot slienas nr. 1 tieši sejā. — Domāji apmuļķot barvedi? Gan es tev rādīšu.

Neatlika nekas cits, kā atgriezties solā un paciest klasesbiedru nievas. Un tādu netrūka, turklāt parasti viņi pie viena ar kaut ko meta vai sita. Bet sazin kā nr. 1 par šīm svaigākajām pārestībām pamanījās nelikties zinis. Toties viņš vērās uz savu roku. Uz to, kas koku bija vertusi akmenī. Vai tiešām? Vai viņš tiešām būtu zintnieks? Un ja tiešām — vai tas solīja ko labu vai ļaunu?

Atlēcis no pieres, uz sola nokrita zobu bakstīklis. Pašā galā bija pielipusi pelēcīga gaļas ķeska. Nr. 1 pacēla galvu — Rolijs viņam smīnēja tieši sejā.

—    Jau sazin cik nedēļu par to sapņoju. Manuprāt, mežakuilis. Tā, tagad acis uz kātiņiem, Sīkais! Skolotājs Abots tevi grib apgaismot.

Ak tā, vēstures stunda. Taisni jābrīnās, cik dziļi Leons Abots bija pamanījies iefiltrēties dēmonu vēsturē. Klausītājam varēja šķist, ka viņš vienpersoniski izglābis astoto cilti, neraugoties uz muļķa zintnieku pretsparu.

Abots pētīja savus līkos nagus. Ar katru bija iespējams uzšķērst pieaugušu cūku. Ja Abota stāstiem varēja ticēt, sariesies viņš bija astoņu gadu vecumā, cīkstēdamies ar vienu no salas savvaļas suņiem. Nagi esot vienā rāvienā izauguši cīņas laikā '— bridi, kad viņš pārplēsis sunim sānus.

Nr. 1 šo stāstu uzskatīja par galīgi neticamu. Lai sariestos, bija vajadzīgas vairākas stundas vai pat dienas, bet Abots mēģināja iestāstīt, ka pats sariesies acumirklī. Blēņas. Tomēr pārējie velli tādus pašslavinošus pekstiņus ņēma par pilnu.

—   No visiem dēmoniem, kas cīnījušies Taltiu kalnā, — Abots taurēja balsī, kas varbūt arī bija piemērota vēstures stundām, tomēr, pēc nr. 1 ieskatiem, varēja likt saskābt visam, kas skābst, — es, Leons Abots, esmu pats pēdējais.

Cik parocīgi, sprieda nr. 1. Nav neviena cita, kas varētu to apšaubīt. Tāpat viņš domāja: Esi tāds kā savecējis, Leon. Par daudz cūkutauku mucu!

Nr. 1 bija nežēlīgs velis, kad ietrāpījās nelāgā omā.

Ārpuslaika burvestību specifika ir tāda, ka novecošanās procesu izteikti gausina. Brīdī, kad zintnieki Hibru tika izcēluši no laika, Abots bija tēviņš, kas tikko sasniedzis pilnbriedu, līdz ar to burvestība komplektā ar labu ģenētisko potenciālu līdz šim bija gan balstījusi viņu pašu, gan barojusi viņa apskaužamo egocentrismu. Savus tūkstoš gadus. Protams, mūsu izpratnē. Hibrā tūkstoš gadu tāds nieks vien bija. Tur pārsimt gadu varēja aizskriet teju nemanīti. Velis vienā jaukā rītā varēja pamosties sariesies. Pirms laba laika ik dēmons un velis Hibrā vienurīt attapās skaistās, garās astes vietā valkājam strupu stumbeni. Vēl ilgi pēc tam uz salas ik dienas varēja dzirdēt dēmonus klūpam, krītam un lādamies, kad tie atkal slējās kājās.

—   Pēc diženās cīņas, kurā dēmonu bataljoni izrādījās tie paši dūšīgākie un negantākie elfu tautas karaspēkā, — Abots turpināja, vellu ūjināšanas uzkurināts, — mūs sakāva. Jo starp mums bija nodevēji un gļēvuļi. Elfi no cīņas atteicās, un punduri liedzās rakt lamatas. Mums nebija citas izejas, kā ķerties pie burvestības un pārgrupēties līdz brīdim, kad varēsim atgriezties.

Gaviles, suminājumi un dipoņa.

Ikreiz viens un tas pats, domāja nr. 1. Vai tiešām jau kuro reizi vajag atkārtot vienu un to pašu! Velli izturas tā, it kā to visu dzirdētu pirmo reizi. Vai tiešām neviens nejēdz piecelties, lai pateiktu: "Piedodiet, man jau piegriezies. Viss jau dzirdēts. Nu un "

— Un tā mēs dzīvojam. Vairojamies un pieņemamies spēkā. Pašlaik mūsu armijā ir vairāk nekā piectūkstoš kaujinieku — cilvēkus mēs noteikti varam satriekt. To es labi zinu, jo es, Leons Abots, esmu bijis pasaulē un Hibrā atgriezies dzīvs.

Tā nu bija Abota zelta dzīsla. Šajā ziņā visi pretinieki nobālēja un padevās. Abots Pekles priekštelpā nebija ieradies reizē ar visiem hibriešicm. Sazin kāpēc viņš bija aizkūlies uz cilvēku nākamību un tikai tad aizrauts uz Hibru. Viņš bija redzējis cilvēku apmetnes un ziņas par tām pārvedis mājup. Kā tas bija nācies — velis viņu zina. Pats Abots klāstīja, ka bijusi dižena kauja, viņš nokāvis kādus piecdesmit cilvēkus, un tad noslēpumains zintnieks viņu izrāvis no laika. Tomēr viņš paspējis šo to paķert līdzi, pirms atgriezies.

Kopš zintnieki ar blīkšķi bija pagaisuši no astotās cilts, neviens par maģiju neko daudz vairs nejēdza. Vidusmēra dēmonam maģijas trūka. Valdīja uzskats, ka brīdī, kad Hibra no Zemes tika aizrauta uz Pekles priekštelpu, arī visi zintnieki esot aizrauti projām, taču, ja varēja ticēt Abotam, viens tomēr palicis. Tas, noslēdzis savienību ar cilvēkiem, dēmonu barvedim palīdzējis tikai tāpēc, ka baidījies nopietni ciest.

Nr. 1 šādu notikumu izklāstu uztvēra visai skeptiski. Vispirms tāpēc, ka ar to nāca klajā Abots, un, otrkārt — zintnieki jau kuro reizi tikai tēloti nelabvēlīgā gaismā. Dēmoni it kā bija aizmirsuši — nebūtu zintnieku, Hibra būtu kritusi cilvēku nagos.

Šodien bija diena, kad nr. 1 sevišķi jutās esam zintnieku puse, un viņam riebās klausīties, kā tas plātīzeris noniecina viņu piemiņu. Neaizritēja ne diena, kad nr. 1 nebūtu klusībā lūdzies, kaut reiz uzrastos mīklainais zintnieks, Abota palīgs. Un tagad, kad bija skaidrs, ka pašam dzīslās strāvo maģija, nr. 1 pēc tā ilgojās vēl jo sirsnīgāk.

—    Lielā ceļojuma laikā Mēness mani nošķīra no salas, — Abots turpināja puspievērtām acīm, it kā ļāvies atmiņām. — Tā varai es nespēju turēties pretim. Un es klīdu laikā un telpā, līdz nonācu jaunajā pasaulē. Tagad es zinu, ka tā bija cilvēku pasaule. Cilvēki man ap potītēm apjoza sudrabu, lūkoja pakļaut, bet es neļāvos. — Sasprindzinājis masīvos plecus, viņš atgāza galvu pret griestiem un ierēcās. — Jo esmu no dēmonu cilts! Un mēs nemūžam nepakļausimies!

Lieki piebilst, ka velli iesvēlās līdzi. Telpā uzbangoja gaviles. Pēc nr. 1 domām, priekšnesums bija visai kokains, lai neteiktu vairāk. Mēs nemūžam nepakļausimies! To Abots mala jau kuro reizi. Nr. 1 paberzēja deniņus, raudzīdams remdēt galvassāpes. Jo tālāk, jo trakāk — to viņš paredzēja. Sācis ar grāmatu, Abots sāks vervelēt par arbaletu, ja nebūs izdomājis ko citu. Un kamdēļ lai viņš piepūlētos? Katrā ziņā — tā nebija noticis ne reizi, kopš barvedis pārradies no jaunās pasaules.

—    Un es cīnījos! — Abots noaurojās. — Aizspēru važas pa gaisu, un Hibra mani sauca, bet, pirms atvadījos no nīstajiem cilvēkiem, es izlauzos līdz viņu altārim un nozagu divas no viņu svētlietām.

—    Grāmatu un arbaletu, — nr. 1 nomurmināja, novalbīdams oranžos redzokļus.

—    Sakiet, ko tādu nozagāt! — pārējie atsaucās, it kā nezinātu.

—    Grāmatu un arbaletu! — pavēstīja Leons Abots, it kā pēc burvja mājiena izvilkdams tos abus no azotes.

Burvis atradies, nodomāja nr. 1. Kas tā par burvestību! Maģija tā nevar būt, jo tad Abots būtu zintnieks, bet zintnieks viņš nevar būt, jo ir sariesies, bet zintnieki neriešas.

—    Tagad mēs zinām, kas cilvēkiem padomā, — Abots pavēstīja, vēcinādams grāmatu. — Un kā viņi cīnās, — viņš piebilda, pavēcinādams arbaletu.

Neticu nevienam vārdam, domāja nr. 1. Ne uz bridi ne noticēšu, pat ja Pekles priekštelpā būtu kas tāds, kas būtu dēvējams par "brīdi". Ai, kaut es varētu tikt uz Zemi, kur ir tas pēdējais zintnieks! Tad mēs būtu divi un es dabūtu zināt, kas notika, kad uzradās Leons Abots.

—   Un, bruņojušies ar šīm zināšanām, mēs varam atgriezties, kad laikavārdi iznīks, un atgūt savu dzimteni.

—    Kad? — velli noaurojās. — Kad?

—    Drīz, — Abots atsaucās. — Drīz. Un cilvēku tur pietiks mums visiem. Mēs viņus sabradāsim kā zāles stiebrus. Mēs viņiem norausim galvas kā pienenēm.

Lūdzu, nr. 1 klusībā novaidējās. Botāniskās līdzības! Cik var!

Bija visnotaļ ticams, ka bez nr. 1 cilvēku vārdu "līdzība" Hibrā neviens cits nebija dzirdējis. Būtu viņš to izteicis balsī, dabūtu pērienu. Ja citi velli zinātu, ka viņa vārdu krājumā ir arīdzan "smalkmanība" un "apdarinājums", no cilpas kaklā izbēgt būtu grūti. Ironiskā kārtā šos vārdus viņš bija atradis "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžogā", kas bija iekļauts obligātās mācību literatūras sarakstā.

—    Galvu nost! — nobrēcās viens velis, un to kori tūdaļ ņēmās skandēt arī visi pārējie.

—   Jā gan, galvu šiem nost! — raudzīja piebalsot arī nr. 1, tomēr no pārliecības viņa balsī nebija ne smakas.

Kāpēc es tā saku! viņš pats sev vaicāja. Es taču nevienu cilvēku neesmu ne acīs redzējis.

Velli sarāpās uz soliem, kā mežoņi dimdinādami ritmā: — Galvu nost! Galvu nost!

Abots un Rolijs visus tikai kūdīja, snaikstīdami nagus un kaukdami. Klasi piestrāvoja šķebīga dvaka. Riešanās izdalījumi. Kāds bija gatavs riesties. Satraukums veicināja pārtapšanu.

Nr. 1 nejuta itin neko. Ne drusciņas. Viņš sasprindzinājās, samiedza acis, lai galvā vairotu spiedienu, domāja plēsonīgas domas. Taču patiesās izjūtas neitralizēja visas viltus asinskārās vīzijas.

Bezjēdzīgi, viņš nodomāja. Es neesmu no tādiem dēmoniem.

Stājies brēkāt, viņš apsēdās, galvu saķēris rokās. Ko tur izlikties — kārtējais pārtapšanas cikls viņam bija gājis garām.

Par citiem velliem tā gluži nevarēja teikt. Abota izrāde, rosinot asinskāri un fizioloģisko šķidrumu plūsmu, bija iedarbinājusi testosterona fabrikas. Velli cits pēc cita ļāvās riešanās spazmām. No porām izspiedās zaļa žļurga — vispirms pa lāsei, tad ar šalti. Riesās visi līdz pēdējam. Izskatījās pēc tāda kā rekorda — diez vai jelkad tik daudz vellu bija riesušies vienlaikus. Skaidrs, ka visus nopelnus sev pierakstīs Abots.

Pamanījuši žļurgu, velli iekaucās ar jaunu sparu. Un jo lielāka kaukoņa, jo stiprākas kļuva žļurgas šaltis. Nr. 1 bija dzirdējis, ka cilvēkbērns līdz pieaugušā stadijai attīstās vairākos gados. Velliem pietika ar pāris stundām. Un tik strauja transformācija nevarēja nebūt sāpīga.

Gaviļu kaucieni pārvērtās sāpju kunkstos — kauli stiepās, ragi vērpās spirālēs, brieda žļurgas klātā miesa. Dvaka, kas virmoja gaisā, bija tik šķebīga, ka nr. 1 juta kuņģi vai pa muti kāpjam laukā.

Velli sabruka uz grīdas. Kādu brīdi svaidījušies, viņi aprima, pašu žļurgas sastindzināti, un palika vārtāmies kā milzīgas, zaļas, cietējošas kūniņas. Klasē piepeši iestājās klusums, kurā ielauzās tikai kalstošās žļurgas krakšķi un kamīna liesmu

rūkoņa.

Abots pasmaidīja tik plati, ka zobu pilnā mutes sprauga šķita galvu pāršķeļam uz pusēm.

—    Šorīt krietni pastrādāts, ko, Rolij? Saricsās visi kā viens.

Rolijs izgrūda atzinīgu ņurdienu, bet tad pamanīja nr. 1. —

Izņemot Sīko.

—    Kā gan citādi, — Abotam izspruka, taču viņš tūliņ apķērās. — Jā. Pilnīgi visi, izņemot Sīko.

Rolija un Abota ciešais skatiens teju izsvilināja caurumu nr. 1 pierē.

—    Es gribu sariesties, — viņš nomurmināja, blenzdams pats sev uz pirkstiem. — Tiešām. Taisni riebjas. Es nevaru. Un visas tās gļotas. Pietiek tikai iedomāties, un jau sametas šķērmi.

—    Sametas — kā? — Rolijas aizdomu pilns pārvaicāja.

Nr. 1 attapās, ka skolotājs tik smalkus vārdus nesaprot.

—   Nelabi. Uznāk tāds kā nelabums.

—    Ak tā. — Rolijs riebumā nogrozīja galvu. — No gļotām tev nelabums? Kas tu par vellu? Visiem citiem gļotas ir pa prātam.

Kārtīgi ievilcis elpu, nr. 1 izteica to, ko bija apjautis jau sen:

—     Es neesmu tāds kā tic citi. — Balss viņam trīsēja, kaklā sprūda asaru kamols.

—    Tu ko — domā raudāt? — Rolijs izbrīnā izbolīja acis.

—   Tas nu ir par daudz, Leon. Tagad viņš bimbos kā sievišķis. Es padodos.

Abots paieskāja zodu. — Paga — pamēģināšu.

Iebāzis roku apmetņa kabatā, viņš tur kaut ko sačamdīja.

Tikai ne to, nr. 1 atskārta. Lūdzu — nē. Tikai ne Bezsirdi.

Pacēlis roku, Abots dilbam pārsvieda pāri apmetņa stērbeli. Iznāca tāda kā leļļu teātra skatuvīte. Ādas priekškaram pāri pabāzās cilvēka lellis. Tā ķēmlgā galva bija salipināta no māla, piere — zema, vaibsti — pavirši uzķēpāti. Nr. 1 sprieda, ka īstie cilvēki diez vai ir tādi ērmi, taču dēmoni nevarēja lepoties ar mākslinieka talantu. Abots nereti izmantoja Bezsirdi kā uzskates līdzekli, kad kādam vellam radās problēmas ar riešanos. Lieki piebilst, ka nr. 1 ar lelli jau bija pazīstams.

—    Grrr, — ierūcās lellis vai, pareizāk sakot, Abots, kas to kustināja. — Grrr, mani sauc Bezsirdis, un es esmu zaņķeris.

—    Sveiks, Bezsirdi, — nr. 1 slābani novilka. — Kā iet?

Lellim rokā bija mazītiņš koka zobentiņš.

—    Neprasi, kā man iet. Man vienalga, kā iet tev, jo es ienīstu visus elfus, — Abots nopīkstēja. — Es viņus patriecu no mājām. Lai tikai mēģina atgriezties, tūdaļ visus nobeigšu.

Abots nolaida lelli. — Nu, kāda tagad sajūta, ko?

Sajūta tāda, ka par barvedi mums ir nepareizais dēmons, nr. 1 nodomāja, bet balsī atsaucās: — Hmm, dusmas?

Abots sablisinājās. — Dusmas? Tiešām?

—    Nē, — nr. 1 atzinās, lauzīdams rokas. — Nav nekādas sajūtas. Tas taču ir lellis. Jums pirksti rēgojas drēbei cauri.

Abots iestūķēja Bezsirdi kabatā.

—    Nu, tā. Man reiz pietiek, nr. 1. Tu savu mūžu netiksi pie vārda no grāmatas.

Kolīdz dēmons bija sariesies, viņš dabūja cilvēku vārdu no "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžoga". Doma bija tāda, ka, apguvuši cilvēku valodu un valkādami cilvēku vārdu, dēmoni ies karā, domādami cilvēku garā, un tāpēc viņus sakaus. Abots varbūt arī nīda zaņķerus, tomēr nevarētu teikt, ka nemaz neapbrīnoja. Arī no politikas viedokļa nemaz nebija slikti, ka visi Hibras dēmoni cits citu dēvēja vārdos, ko viņiem bija sarūpējis Leons Abots.

Rolijs sagrāba nr. 1 aiz auss, izvilka no sola un aizgrūda uz klases aizmuguri. Tur grīdā melnēja sekla, smakojoša mēslu bedre, nosegta ar metāla režģi.

— Ķeries pie darba, Sīkais, — viņš īgni pavēlēja. — Tu jau zini, kas darāms.

Nr. 1 nopūtās. Nebija neviena, kas to zinātu labāk. Šo smirdīgo darbu viņam nācās veikt ne jau pirmo un pat ne otro reizi. Nokabinājis no sienas āķa garu ķeksi, viņš vilka sāņus smago režģi. Smirdēja atbaidoši, tomēr ciešami, jo mēsli no virspuses jau bija apkaltuši. Pa sacietējušo virskārtu, skrapstinādamas kājas, skraidelēja vaboles.

Kad bedres caurums atklājās visā godībā, nr. 1 devās pie tuvākā klasesbiedra. Kurš tas bija, ej nu sazini, jo vella vietā tagad bija tikai gluma kūniņa, pavisam nekustīga, ja neskaita sīkus gaisa burbulīšus, kas plīsa ap muti un degunu. Atlika cerēt, ka tiešām ap muti un degunu.

Saliecies deviņos līkumos, nr. 1 aizvēla kūniņu līdz bedrei un iegrūda to iekšā. Sariesies velis izbruka cauri garozai un, paraudams līdzi pārdesmit vaboles, iegāzās zampas dzīlēs. Mēslu dvakas vilnis aizcirta elpu — nr. 1 labi zināja, ka āda, ar to pievilkusies, smirdēs vēl dienām ilgi. Citi staigās apkārt, ar bedres smaku lepodamies, bet nr. 1 gadījumā tā būs tikai kārtējā kauna zīme.

Darbs bija smags. Ne visi velli riesās klusu un mierīgi. Dažs labs pa kūniņu ārdījās kā traks, un divreiz, izcirtušies cauri zaļajai plēvei, nr. 1 gandrīz ķēra dēmona nagi.

Cerībā, ka Rolijs vai Leons Abots nāks talkā, viņš strādāja, skaļi stenēdams. Velti cerēts. Abi dēmoni, sagrūduši kopā galvas, klases priekšā urbās "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžogā".

Beidzot mēslu bedrē ievēlās pēdējais klasesbiedrs. Tagad visi tur gulēja satūcīti kā gaļas gabali sautējumā. Ar barības vielām bagātie mēsli paātrināja riešanos un nodrošināja dēmona pilnvērtīgu attīstību. Nosēdies uz akmens grīdas, nr. 1 atelsās.

Laimīgie, viņš klusībā noteica. Samērkti mēslos.

Viņš lūkoja sevī atmodināt skaudību. Bet šķērmi metās jau bedrei līdzās. Iedomājies sevi tur, iekšā, kad visapkārt iekūņojušies velli, viņš sajuta iekšas savelkamies čokurā.

Uz akmens flīzēm izplājās ēna, ko kamīna liesmas vērta trīsuļojošu un šaudīgu.

—    Ai, ai, nr. 1, — ierunājās Abots. — Mūžīgais velis, kas nekad nekļūs par dēmonu, jā? Ko man ar tevi iesākt?

Nr. 1 blenza uz saviem kāju pirkstiem, klikstinādams pret grīdu mazuļa nagus.

—    Lūdzu, skolotāj Abot, vai tad nevarētu būt? Vai tiešām nevarētu būt kaut mazākā iespēja? — Dziļi ievilcis elpu, viņš pacēla galvu, lai paskatītos Abotam tieši acīs. — Vai es nevarētu izrādīties zintnieks? Jūs redzējāt, kas notika ar iesmu. Es nekādā ziņā negribu jūs aizvainot, bet redzējāt taču.

Abota vaibsti acumirklī pārvērtās. Vēl tikko tēlojis ģeniālu skolotāju, viņš parādīja savu īsto seju.

—    Neko es neredzēju, — viņš iešņācās, uzraudams nr. 1 kājās. — Nekas tur nenotika, tu, smirdīgais izdzimteni. Iesms pārklājās ar pelniem, un viss. Nebija nekādas pārvērtības. Nekādas maģijas.

Viņš pierāva nr. 1 tik cieši klāt, ka tas varēja saskatīt gaļas ļerpatas dēmona sadzeltējušo zobu starpās. Un tad Abots ierunājās jau tādā kā citā balsī. Daudzbalsīgā. It kā saskanīgi dziedātu vesels koris. Tādā balsī nebija iespējams neklausīties. Maģija?

—    Ja reiz tu esi zintnieks, tev taču derētu būt viņpusē, kur tas otrais. Vai tā nebūtu vislabāk? Tikai viens mudīgs lēciens, un viss. Vai saproti, ko es tev saku, Sīkais?

Nr. 1 apdullis pamāja. Cik skaista balss! No kurienes tāda nāk? Protams, no viņpuses, kurp viņam jādodas. Mazs solītis vienam vellam.

—    Tieši tā, saprotu.

—   Labi. Jautājums izsmelts. Kā teiktu lēdija HedringtonSmita, "kājo tik uz priekšu, kundziņ, pasaule tev plaši vajā".

Nr. 1 atkal pamāja, jo zināja — Abots grib, lai viņš tā dara, bet nu jau žņaudzējs bija ieperinājies ne vien pakrūtē, bet ari galvā. Vai tiešām šāda dzīve gaidāma lidz kapa malai? Mūžam apņirgts, mūžam atšķirīgs. Ne gaismas, ne cerības stariņa. Ja viņš paliks šeit.

Abota priekšlikums solīja vienīgo cerību. Dodies projām. Nr. 1 savu mūžu nebija ilgojies lekt krāterī, bet nu šī doma šķita gandrīz vai neatvairāma. Viņš bija zintnieks, par to nebija ne mazāko šaubu. Un kaut kur tur, cilvēku pasaulē, bija vēl viens tāds pats kā viņš. Aizlaiku brālis, no kā tik daudz varētu iemācīties.

Nr. 1 nolūkojās Abotam pakaļ. Tas devās izbaudīt savu varu atkal kādā citā salas vietā, varbūt uz mātīšu aploku — pazākāties. Arī tas bija Abota iecienīts vaļasprieks. Lai gan — vai viņš tiešām bija caurcaurēm ļauns? Tieši Abots taču nr. 1 bija tikko piespēlējis šo brīnišķīgo domu.

Te es nevaru palikt, nr. 1 attapās. Man jādodas uz vulkānu.

Doma neparko neatkāpās. Un, necik ilgi, bija pārmākusi visas citas.

Dodies uz vulkānu.

Vārdi bangoja galvā kā viļņi, kas sitas pret krastu.

Klausi Abotam. Dodies uz vulkānu.

Nr. 1 notrauca putekļus no ceļgaliem.

—   Zini ko, — viņš pats sev teica pavisam klusiņām, lai Rolijs nedzird, — es laikam došos uz vulkānu.

CETURTĀ NODAĻA NEIESPĒJAMĀ MISIJA

LIELAIS BELLĪNI TEĀTRIS.

KATĀNIJA, austrUMSICĪLIJA

Artēmijs Fauls un viņa miesassargs Sulainis vienā mierā _Z \ sēdēja pasaulslavenajā Lielajā Bellīni operteātrī — privātā ložā, pa kreisi no skatuves. Varbūt tomēr, par Sulaini runājot, izteikums "vienā mierā" nebija īsti vietā. Drīzāk viņš izlikās mierīgs — kā tīģeris izliekas dziļi vienaldzīgs mirkli pirms uzbrukuma.

Šeit Sulainis jutās vēl jo nelaimīgāks nekā Barselonā. Par ceļojumu uz Spāniju viņš vismaz bija dabūjis zināt pāris dienu iepriekš, bet pirms šā izbraukuma zaļumos tik tikko pietika laika izvingrināt locekļus.

Kolīdz Faulu bentlijs tika piebraucis pie Faulu muižas, Artēmijs ieslēdzās savā kabinetā un ierūcināja visus datorus. Sulainis tikmēr izmantoja iespēju pavingrināties, nomazgāties un pagatavot vakariņas: sīpolu marmelādes maizītes, jēra ribiņas ar ķiploku sacepumu un desertam — jāņogu pankūkas.

Ar jauno ziņu Artēmijs nāca klajā, malkodams kafiju.

— Mums jābrauc uz Sicīliju, — viņš paziņoja, stumdīdams pa šķīvi sālsstandziņu. — Esmu šo to atklājis laikavārdu aplēsēs.

—    Kad? — Sulainis noprasīja, prātā pārcilādams kontaktpersonas šajā Vidusjūras salā.

Artēmijs ieskatījās savā Rado rokaspulkstcnī, un Sulainis novaidējās.

—    Neskatieties pulkstenī, Artēmij. Skatieties kalendārā.

—   Piedod, vecais draugs. Taču zini, ka laika mums maz. Es nevaru riskēt, citādi palaidīšu garām materializēšanos.

—   Bet lidmašīnā jūs teicāt, ka nākamā materializēšanās gaidāma labi ja pēc sešām nedēļām.

—   Es kļūdījos. Pareizāk sakot, kļūdījās Foals. Netika ņēmis vērā pāris jaunu faktoru laika vienādojumā.

Kamēr lidmašīna laidās pāri Lamanšam, Artēmijs bija sīki izklāstījis Sulainim visu, ko zināja par astoto cilti.

—   Skaties, parādīšu, — Artēmijs teica, uz savas paplātes nolikdams sudraba sālsdozīti. — Pieņemsim, ka sālsdoze ir Hibra. Paplāte ir un paliek tepat — tā ir mūsu dimensija. Savukārt tava paplāte ir vieta, kurp Hibra grib nokļūt, — Pekles priekštelpa. Tiktāl skaidrs?

Sulainis stīvi pamāja. Viņš labi zināja — jo vairāk sapratīs, jo vairāk Artēmijs pastāstīs, un miesassarga prātā nebija necik daudz kvantu fizikai atvēlētas vietas.

—   Tātad dēmonu zintnieki gribēja salu pārvietot no paplātes A uz paplāti B, tikai laikā, nevis telpā.

—    Kā jūs to visu zināt?

—   Tā rakstīts elfu Grāmatā, — attrauca īru pusaudzis. — Tur viss izklāstīts visnotaļ detalizēti, kaut drusku par daudz tēlaini.

Grāmata bija elfu Bībele — vēstures un bauslības apkopojums. Pirms vairākiem gadiem Artēmijam Hošiminā bija izdevies vienu eksemplāru izmānīt no kādas feju cilts alkoholiķes. Šķita, ka Grāmata ir nenovērtējams ziņu avots.

—   Diez vai Grāmatā ir daudz grafiku un tabulu, — Sulainis ieminējās.

Artēmijs pasmaidīja. — Nē, tehnisko informāciju man piegādā Foals, kaut viņam pašam par to nav ne jausmas.

Sulainis paberzēja deniņus. — Artēmij? Es jūs jau brīdināju — ar Foalu nav nekādi joki. Ar mānekļiem vien jau būsim viņam gana sariebuši.

Artēmijs skaidri zināja, ka Foals neizlaiž no acīm ne viņu pašu, ne visus mānekļus. Taisnību sakot, mānekļus viņš izsūtīja pa pasauli tikai tādēļ, lai Foals patukšotu savu kasi. Tā sakot — joka pēc.

—    Novērošana nebija mana iniciatīva, — Artēmijs iebilda. — Foals to ieviesa pats uz savu galvu. Datoros vien uzgāju gandrīz divdesmit aparātiņu. Tad nu vienkārši pagriezu tos uz otru pusi, lai ielūkotos dažās no viņa koplietojamām datnēm. Nekā nobruņota. Nu, varbūt dažas parolītes. Kopš aiziešanas no RŪĶiem Foals čakli strādājis.

—    Un kas tāds Foala datnēs bija atrodams? — Sulainis rezignēti noprasīja.

—    Uzzināju, kas ir maģija. Pamatā — enerģija un spēja ar enerģiju manipulēt. Lai pārvietotu Hibru no punkta A uz punktu B, dēmonu zintnieki izmantoja sava vulkāna spēku, līdz ar to izraujot laikā plaisu jeb paverot tuneli. — Satinis salveti caurulītē, viņš ieslidināja sālsdozi vienā galā, un tā aizbrauca līdz Sulaiņa paplātei.

—   Tik vienkārši? — Sulainis neticīgi novilka.

—    Ne gluži, — Artēmijs atsaucās. — Jāatzīst, ka zintnieki pastrādājuši godam, ja ņemam vērā tolaik pieejamo tehnisko nodrošinājumu. Aprēķinos vajadzēja iekļaut vulkāna jaudu, salas izmērus, ikkatra salas dēmona individuālo enerģiju, nemaz nerunājot par Mēness pievilkšanas spēku. Tīri jābrīnās, ka burvestība kaut pa daļai nostrādāja.

—    Kaut kas nogāja greizi?

—    Jā. Grāmatā teikts, ka zintnieki gan izraisījuši vulkāna izvirdumu, taču pārlieku jaudīgu. Tādu spēku viņi nav spējuši novaldīt, un maģiskais loks pārrauts. Hibra un dēmoni pārcēlušies, bet zintnieki aizrauti kosmosā.

Sulainis nosvilpās. — Misējās krietni.

—    Vairāk nekā misējās. Visi dēmonu zintnieki aizgāja bojā, un parējais bars tagad tup iesprostots Pekles priekštelpā. Un sprosts ir laikavārdi, kas fiemaz nebija domāti mūžībai. Un nav neviena zintnieka, kas varētu viņus pārcelt atpakaļ.

—   Vai tad Foals to nevarētu dabūt cauri?

—    Nē. Vajadzētu no jauna radīt identiskus apstākļus, un tā būtu neiespējama misija. Iedomājies smilšu vētru, kurā ierauta spalviņa, kas jāaizvada pa noteiktu trajektoriju un jānosēdina uz noteikta smilšu graudiņa. Turklāt smilšu graudiņa atrašanās vieta nav īsti nosakāma. Un pat ja būtu, dēmonu maģiju spēj vadīt tikai dēmons. Viņu zintnieki ir paši varenākie no visiem.

—    Ķēpīga padarīšana, — Sulainis atzina. — Tādā gadījumā — kāpēc tie dēmoni laiku pa laikam uzrodas šeit un tagad?

Artēmijs pagrozīja pirkstu. — Nē, ne jau vienkārši šeit un ne īsti tagad. Dēmonus dzimtā pasaule allaž pievilkusi — te vienlīdz pie vainas gan Mēness, gan Zemes pievilkšanas spēks. Bet šurp dēmons ir atraujams tikai ar noteikumu, ka atrodas pie ieejas laika tunelī, pie krātera, turklāt nav iesakņots savā dimensijā.

Sulainis pagrozīja savu aproci. — Bez sudraba.

—    Tieši tā. Patlaban, kad pie mums tik lielā mērā palielinājusies starojuma intensitāte, dēmoni šurp tiek vilkti daudz spēcīgāk un šis spēks arvien biežāk sasniedz kritisko robežu.

Sulainis ļoti centās nepazaudēt domas pavedienu. Reizumis nebūt nenācās viegli būt ģēnijam par miesassargu.

—   Artēmij, man likās, ka detaļās neiedziļināsimies.

Zēns necēla ne ausu. Lai viņš tagad apklustu pusvārdā —

lekcijas vidū? Lika pagaidīt!

—    Saņemies nu, vecais draugs. Tūdaļ būšu galā. Tātad šobrīd enerģijas ķīļi ir novērojami biežāk, nekā Foals iedomājas.

Sulainis paslēja pirkstu. — Labi, bet dēmoniem nekas nedraud, ja vien viņi turas no krātera pa gabalu.

Artēmijs uzvaroši paslēja pirkstu pretim. — Jā gan! — viņš iesaucās. — Tā varētu domāt. Tā iedomājas Foals. Bet, kad mūsu pēdējais dēmons izrādījās novirzījies no kursa, es izrisināju vienādojumu no viena gala līdz otram. Un secināju, ka laikavārdi sāk gaist. Tunelis paplašinās.

Pavēris pirkstus, viņš ļāva salvetes ritulim atritināties vaļīgākam. — Tagad riska areāls viņā galā ir lielāks, tāpat kā materializēšanās laukums šeit, pie mums. Necik ilgi, uz Hibras neviens vairs ne peles alā nebūs drošībā.

Sulainis uzdeva likumsakarīgu jautājumu: — Kas notiks, kad tunelis izirs pavisam?

—   Brīdi pirms tam Hibras dēmoni visi kā viens, ar sudrabu vai bešā, tiks aizrauti projām no salas. Kad tunelis sabruks, kāds nonāks uz Zemes, daži — uz Mēness, bet pārējos izkaisīs laikā un telpā. Skaidrs ir viens — izdzīvos retais, un tos, kam tas izdosies, iespundēs laboratorijās un zvēru dārzos.

Sulainis sarauca pieri. — Noteikti jāsazinās ar Holliju.

—   Jā, — Artēmijs piekrita. — Bet acumirklī vēl ne. Man vajag vēl vienu dienu, lai pārbaudītu aplēses. Es netaisos doties pie Foala ar pliku teoriju vien.

—    Ko jūs neteiksit, — Sulainis noteica. — Tātad Sicīlija, jā?

Tā nu tagad abi sēdēja Lielajā Bellīni teātrī, un Sulainis tikai pa pusei apjauta — kādēļ. Ja dēmons materializēsies uz skatuves, Artēmija apsvērumi izrādīsies pareizi un Elfu tautai tiešām draudēja nopietna ķezā, Artēmijs bija tas, kurš te ko varēja līdzēt. Taisnību sakot, Sulainis jutās lepns, ka viņa jauniņais aizbilstamais pārmaiņas pēc centās kaut ko darīt citu labā. Tomēr, lai visu paveiktu, viņu rīcībā bija tikai nedēļa. Pēc septiņām dienām Artēmija vecāki būs atpakaļ no Rodailendas, kur Artēmijs Fauls vecākais bija aizbraucis, lai beidzot tiktu pie biohibrīdprotēzes kājai, ko viņš bija zaudējis toreiz, kad krievu mafija uzspridzināja viņa kuģi.

Pāri ložas apmalei Sulainis pavērās uz zeltīto arku simtiem un vairāk nekā tūkstoti savādnieku, kas baudīja Bellīni "Normas" vakara izrādi.

—   Vispirms tā Gaudi māja, tagad — teātris, — miesassargs bilda. To sadzirdēja tikai Artēmijs, jo ložai bija laba skaņas izolācija un opermūzika dārdēja pilnā sparā. — Vai tic dēmoni kādreiz mēdz materializēties kādā klusākā vietā?

Artēmijs atbildēja pusčukstus: — Ļaujies taču pārpasaulīgās mūzikas baudījumam! Vai tad nezini, cik grūti dabūt ložu uz Vinčenco Bellīni? Jo sevišķi — uz "Normu". Te soprānam vajadzīga gan koloratūra, gan dramatisms. Un soprāns ir lielisks — gandrīz kā pati Kallasa.

Sulainis nogremzās. Var jau būt, ka parastam cilvēkam ložu te dabūt bija grūti, bet Artēmijs vienkārši piezvanīja savam draugam, vides aktīvistam un miljardierim Džovanni Cito. Sicīlietis viņam ar prieku atvēlēja savu personisko ložu — apmaiņā pret divām kastēm paša smalkākā Bordo vīna. Kāds tur brīnums — pēdējā laikā Artēmijs Cito ūdens attīrīšanas izpētes projektā bija ieguldījis vairāk nekā desmit miljonus eiro.

Sicīlietis un dzer Bordo? Artēmijs bija nosmējies, aizklājis tālruņa mikrofonu. Būtu kaunējies!

— Pieraugi, lai rokaspulkstenis ir pavērsts uz skatuves pusi, — Artēmijs piekodināja pārdomās ieslīgušajam Sulainim. — Iespēja, ka dēmons, pat ja atrauts netīšām, būs atkūlies šurp bez sudraba, ir pavisam niecīga. Tomēr, ja viņš tiešām parādās, es gribu to iemūžināt ierakstā, lai pierādītu Foalam, ka mana teorija ir pareiza. Ja mums nebūs neapgāžamu pierādījumu, Elfu padome nemūžam neko nepasāks.

Sulainis pārbaudīja, vai rokaspulksteņa kristāls, kas vienlaikus pildīja videokameras objektīva funkcijas, ir pavērsts pret skatuvi. — Ar kameru viss kārtībā, bet, ja neiebilstat, pārpasaulīgās mūzikas baudījumam es vis neļaušos, jo man pietiek, ar ko noņemties, lai pieraudzītu, ka esat drošībā.

Bellīni teātris bija miesassarga ļaunākais murgs. Sazin cik ieeju un izeju, vairāk nekā tūkstoš apmeklētāju, ko tik viegli vis nepārmeklēsi, simtiem zeltītu arku, kur slēpties snaiperiem, un neskaitāmi kaktiņi, šķirbas un gaiteņi, kas diez vai bija iezīmēti teātra plānā. Tomēr Sulainis ļāvās pamatotai pārliecībai, ka darījis visu, lai Artēmijs būtu drošībā.

Protams, bija šis tas, pret ko cīnīties nebija miesassarga spēkos — kā Sulainis drīz vien atskārta. Pret to, kas nav acīm saredzams.

Viegli ievibrējās Artēmija tālrunis. Parasti Artēmijs viebās par tālruņiem, kas netika izslēgti izrādes laikā, taču šis tālrunis bija īpašs, un viņš to nemēdza izslēgt. Tā bija Hollijas Kniepas dotā elfu rācija. Turklāt aparāts bija mazliet pārveidots un Artēmija pašrocīgi papildināts.

Tālrunis izskatījās pēc divu eiro monētas, kam pašā viducī pulsēja sarkans kristāls. Tas bija elfu omnisensors, savietojams ar jebkuru komunikācijas sistēmu, ieskaitot cilvēka ķermeni. Tālrunis bija nomaskēts par visai smalku gredzenu, ko Artēmijs valkāja uz vidējā pirksta. Pagriezis gredzenu tā, lai tālrunis būtu pavērsts pret plaukstas iekšpusi, Artēmijs to satvēra saujā, īkšķi un mazo pirkstiņu atstādams izstieptus. Sensors prata caur mazo pirkstiņu pārkodēt vibrāciju balss modulācijās. Tāpat, izmantojot plaukstas kaulus, tas zvanītāja balsi pārraidīja uz īkšķa galu.

Kurš katrs nejaušs novērotājs nospriestu, ka Artēmijs aušojas, runādams pa iedomātu tālruni.

—   Hollij? — viņš atsaucās.

Sulainis noskatījās, kā Artēmijs, brītiņu klausījies, beidz sarunu, tālruņa gredzenu pagriezdams sākotnējā stāvoklī.

Viņš cieši uzlūkoja Sulaini. — Nevelc laukā šaujamo, — viņš teica.

Skaidrs, ka Sulainis acumirklī ķēra pie vietas, kur izspīlējās kolts.

—    Ir jau labi, — Artēmijs mierinoši bilda. — Te kāds ir. Draugs.

Sulaiņa roka noslīga gar sāniem. Viņš zināja, par ko ir runa.

Ar samtu apvilktajā krēslā Artēmijam līdzās materializējās Hollija Kniepa — sarāvusies embrija pozā. Smailās ausis slēpās zem melnas ķiveres. Kolīdz viņa ņirbēdama parādījās saredzama, platais sejsegs, vidū pavēries, ieslīdēja ķiveres gropēs. Zāles pustumsā viņas piepešā uzrašanās cilvēku vidū palika nemanāma.

—    Labs vakars, zaņķerēni, — viņa ierunājās, atplaukusi smaidā. Kastaņbrūnās acis draiski iedzirkstījās — kā vellam. Precīzāk — elfam.

—    Paldies, ka pieteicies, — Sulainis sarkastiski izspļāva. — Būtu piebaidījusi trieku. Kur tad mirga?

Parasti, kad elfi izmantoja maģijas vairogu, viņi tomēr bija saredzami — lai arī tikai kā mirga, līdzīga tai, kādu rada sasilis gaiss. Taču par Hollijas klātbūtni nebija liecinājis itin nekas.

Hollija paplikšķināja sev pa plecu. — Jauns kombinezons. Viscaur no viedmctāla režģiem. Tas vibrē līdz ar mani.

Papētījis ciešāk, Artēmijs pamanīja mikrošķiedras, kas caurauda pārklājumu. — Foala darbs? Astotā sektora ražojums.

Nespēdama valdīt pārsteigumu, Hollija rotaļīgi iedunkāja Artēmijam pa plecu. — Kā tu zini par astoto sektoru? Vai tad itin neko vairs nedrīkst noslēpt?

—    Lai tad Foals beidz mani izspiegot, — Artēmijs norādīja. — Kas darbojas vienā virzienā, darbojas arī otrādi. Šķiet, ka der apsveikt tevi ar jauno amatu. Un Foalu arīdzan. — Viņš ar pirkstu norādīja uz sīciņo lēcu Hollijas labajā acī. — Viņš mūs redz?

—   Acumirklī ne. Cenšas izskaitļot, kā tu zini to, kas nav zināms viņam pašam. Bet mēs visu ierakstām.

—    Jādomā, runa ir par dēmoniem.

—    Iespējams.

Sulainis iespraucās abiem pa vidu, lai novērstu briestošo kīvinu.

—   Pirms jūs abi sākat sarunas, vai nevaram tā pa īstam apsveicināties?

Hollija milzīgajam miesassargam mīļi uzsmaidīja. Iedarbinājusi jostā iebūvētos elektroniskos spārnus, viņa pacēlās Sulaiņa acu augstumā, uzspieda viņam uz vaiga buču un apvija rokas ap galvu. Kārtīgi apķert nemaz nebija iespējams.

Sulainis piesita pirkstu pie melnās ķiveres. — Smalks aprīkojums. RŪĶu sērijveida ekipējumam nestāv ne tuvu.

—   Nūja! — Hollija apstiprināja, ķiveri novilkdama. — Tas astotais sektors RŪĶu standartmantām ir sazin cik gadus priekšā. Laikam jau — kas maksā, tas pasūta mūziku.

Sulainis izķēra ķiveri viņai no rokām. — Vai te ir kaut kas, par ko vecam zaldātam prieks?

Hollija piespieda rokas datora taustiņu. — Paskaties, kāds infrasarkanais! Ar tādu naktī var redzēt tikpat skaidri kā… nu… dienā. Un triks ir tāds, ka filtrs reaģē uz gaismu, kas iet cauri, līdz ar to zibspuldzes vairs nežilbina.

Sulainis atzinīgi nošūpoja galvu. Naktsredzes brillēm jau kur tas laiks bija tāds trūkums, ka piepeši gaismas zibšņi kareivi darīja aklu. Uz mirkli varēja apžilbināt pat aizdegta svece.

Artēmijs klusu noklepojās. — Atvainojiet, kapteine. Vai jūs abi plānojat sāļām jūsmas asarām slacīt ķiveri visu vakaru? Vai arī mums ir šis tas apspriežams?

Hollija piemiedza Sulainim ar aci. — Saimnieks sauc. Labāk paprasīšu, ko vajag.

Izslēgusi spārnus, viņa piezemējās krēslā, sakrustoja rokas uz krūtīm un ieskatījās Artēmijam tieši acīs.

—    Labs ir, zaņķerēn. Esmu tavā rīcībā.

—    Dēmoni. Mums jāaprunājas par dēmoniem.

Rotaļīgā dzirksts Hollijas acīs apdzisa. — Un kāpēc, Artēmij, tevi tik ļoti interesē dēmoni?

Atpogājis divas krekla pogas, Artēmijs izvilka siksniņā iekārtu zelta monētu. Tai pašā vidū rēgojās apaļš caurums. Hollijas raidītā lāzerstara izsvilināts.

—    Šo te tu man iedevi, kad izglābi dzīvību manam tēvam. Es esmu tavs parādnieks. Elfu tautas parādnieks. Tāpēc tagad es cenšos parādu kaut cik nolīdzināt.

Nešķita, ka Hollija tam būtu gatava no sirds noticēt. — Parasti tu, pirms kaut ko pasāc Tautas labā, mēdz vienoties par samaksu.

Šo pārmetumu Artēmijs uzklausīja, viegli paklanīdamies. — Taisnība. Bija taisnība, taču esmu mainījies.

Hollija no jauna sakrustoja rokas. — Un?

—    Un nemaz nav slikti, ja izdodas atklāt, ka Foalam šis tas paslīdējis garām. Pat ja atklājums ir gluži nejaušs.

—    Un?

Artēmijs nopūtās. — Nu labi. Ir vēl kas.

—   Tā jau man likās. Ko tu gribi? Zeltu? Tehnoloģijas?

—    Nē. Ne uz to pusi.

Artēmijs paliecās uz priekšu. — Vai tu maz vari iedomāties, cik tas smagi — piedalīties visās tais RŪĶu dēkās, kad pēc tam pēkšņi izrādās, ka tu vairs neesi nekas?

—    Jā, — Hollija atsaucās. — Taisnību sakot, varu gan.

—    Pirmdien es glābu pasauli, un tās pašas nedēļas beigās jau risināju ģeometrijas uzdevumus. Man ir garlaicīgi, Hollij. Intelekts cieš no kairinājumu trūkuma, tāpēc, uzgājis Grāmatā dēmonu evaņģēliju, es sapratu, ka te nu ir kaut kas, ar ko es varētu noņemties, jūsu darīšanās nejaukdamies. Proti, es varētu būt tikai nomaļus vērotājs, kas, iespējams, prastu ieviest korekcijas Foala aplēsēs.

—    Grāmatā nekādu aplēšu nav, — Hollija aizrādīja. — Tad nu gan atradies nomaļus vērotājs!

Artēmijs atmeta ar roku. — Mazliet gluži nekaitīgas ielaušanās. Tas kentaurs sāka pirmais. Tātad — es pasāku braukt uz materializēšanās vietām, bet līdz pat Barselonai neko tā arī nepieredzēju. Barselonā dēmons uzradās, tomēr citā vietā un vēlāk. Es viņam vienkārši uzskrēju virsū. Un, nebūtu Sulainis mani iesakņojis šajā dimensijā ar sudrabu, es šobrīd lidinātos kaut kur aizvēsturiskā kosmosā.

Hollija apvaldīja smiekliņu. — Paveicās? Dižais Artēmijs Fauls pārtrumpojis Foalu tikai tāpēc, ka viņam uzsmaidījusi

mulka laime?

Artēmijs sabozās. — Es gan to drīzāk sauktu par eksperta laimi. Lai nu paliek, nav svarīgi. Esmu veicis aplēses, izmantojot jauniegūtos datus, un secinājumi, ja es ar tādiem nāktu klajā, Elfu tautai var izrādīties postoši.

—    Nu taču — stāsti laukā! Tikai īsi. Tu nevari ne iedomāties, cik daudz lekciju šodien jau esmu dabūjusi noklausīties.

—    Hollij, lieta ir nopietna, — Artēmijs atcirta, un publikā tūdaļ atskanēja pikta kušināšana.

—    Lieta ir nopietna, — viņš pusčukstus atkārtoja.

—    Kāpēc? — Hollija noprasīja. — Vai tad nepietiktu ar to, ka tu izstāstītu, kas tie par datiem? Tad visu pārējo nokārtos Foals ar saviem fotonovirzes projektoriem.

—    Diez vai, — Artēmijs atteica, atgāzdamies krēslā. — Ja nākamo četru minūšu laikā uz skatuves uzradīsies dēmons, projektoru drīz vien izrādīsies daudz par maz. Ja man ir taisnība un laikavārdi gaist, Hibra un visi, kas tur atrodas, drīz vien tiks rauti šurp, uz mūsu dimensiju. Vairākums dēmonu aizies bojā, bet atlikušie vienkārši uzradīsies jebkur un jebkad.

Hollija pavērās uz skatuvi. Sieviete ar ogļu melniem matiem laida treļļus — smieklīgi augstus un smieklīgi garus. Bija jādomā, vai soliste maz manītu dēmonu, kas turpat acu priekšā uz sekundi vai divām iznirtu no zila gaisa. Šodien matcrializēšanās nebija paredzēta. Ja tāda notiks, Artēmijs runāja no tiesas — kā parasti —, un dēmoni uzradīsies atkal. Lielā skaitā. Un tādā gadījumā Artēmijs Fauls un Hollija Kniepa būs kārtējo reizi iepinušies elfu rases glābšanas operācijā.

Hollija iesāņus pašķielēja uz Artēmiju, kas cieši raudzījās uz skatuvi caur teātra binokli. Balsī viņa to neparko neteiktu, bet, ja reiz elfu glābšanā katrā ziņā bija iesaistāmi cilvēki, tostarp mazgadīgi, labāks kandidāts par Artēmiju nebija ar uguni sameklējams.

HIBRAS SALA PEKLES PRIEKŠTELPA.

Nr. 1 kārpījās augšup pa vulkāna krātera klinšaino krauju. Ceļā bija trāpījušies daži dēmoni, taču neviens pat necentās viņu pierunāt griezties atpakaļ. Taisnību sakot, viņš bija saskrējies ar Hedliju Šrivelingtonu Basctu — tas piedāvājās uz mizas gabala uzskrīpāt palīdzīgu karti. Nr. 1 aizdomājās. Ja nu viņš tiešām aizlēks citā dimensijā, citi par viņa pazušanu skums ne vairāk kā reizēs, kad kaut kur pazūd ierasts mērķis, kur ietriekt arbaleta šautru. Varbūt bija viens izņēmums — smaidīgā dēmoniete ar sarkanajām zīmēm. Tā — aplokā. Viņa varbūt mazdrusciņ skums. Nr. 1 uz mirkli apstājās, atskārzdams, ka ar vienīgo dēmonu, kas par viņa pazušanu liktos zinis, ne reizi nav pārmīts ne vārds.

Viņš balsī ievaidējās. Bija tik nepanesami smagi!

Nr. 1 aizbrida garām pēdējai brīdinājuma zīmei, kas, darināta dēmonu izsmalcinātajā garā, bija ne vairāk kā mieta galā uzsprausts un asinīm nošķiests vilka galvaskauss.

— Ko tas vispār nozīmē? — nr. 1 nomurmināja, uzmetis zīmei skatu. — Vilka galva'uz mieta. Šovakar — svētki ar ceptu vilka gaļu. Vilku cepetim ņemt līdzi.

Cepetis. Vēl viens vārds no "Lēdijas Hedrington-Smitas".

Attupics uz kraujas malas, nr. 1 iegrozīja dziļāk dibengalu, lai nav akurāt jāsēž virsū astes strupulim. Kāpēc gan neiekārtoties ērtāk, ja tūdaļ jālec vai simt metru dziļā un kūpošā vulkāna rīklē? Protams, pat ja viņš nemaz netiks aizrauts uz veco pasauli, arī verdošajā lavā uzreiz būs grūti ietrāpīt. Nē, pirms tam droši vien kritienā būs jātriecas pret klintīm. Cik uzmundrinoši!

Tā viņš kluknēja uz kraujas malas, kur skatam atklājās vulkāna zobainā rīkle, kas lāgiem izvirda dūmu vērpetes. Tās cēlās pret debesīm kā aizmiguša milža elpa. Laikavārdu dēļ uz Hibras viss notika tā, it kā sala joprojām būtu vecās pasaules daļa, tikai temps cits. Līdz ar to vulkāns joprojām burbuļoja un reizumis izpūta pa kārnam liesmu stabam, kaut zemes dzīļu apakšā nemaz nebija.

Godīgi sakot, nr. 1 apņēmība sāka grīļoties. Kad tu iekūņojušos klasesbiedrus vel ar apkaltušu garozu klātā mēslu bedrē, nav nemaz grūti iztēloties lēcienu starpdimensiju krāterī. Tobrīd, kad lejup vēl lidinājās pelnu plēksnes, bija šķitis, ka ļaunāk vairs nevar būt. Un Abota balsī bija ieskanējies kaut kas tāds, kas šo domu vērta neatvairāmi pievilcīgu. Taču tagad uz klintskraujas malas, kur spirgts vējiņš glāstīja krūšubruņas, aina vairs nešķita tik gaužām bezcerīga. Acumirklī viņš vismaz bija dzīvs, un nebija taču nekādas garantijas, ka krāteris ved kur citur, nevis vienkārši vulkāna dzīlēs. Neviens no tiem citiem dēmoniem nebija pārradies dzīvs. Nē, vispār jau atgriezās — dažs, iesalis ledus bluķī, cits — iecepies kraukšķīgā garozā, bet neviens — sveiks un vesels kā barvedis. Lai gan sazin kāpēc, līdzko prātā ienāca Abots, atmiņas par pārciestajiem pāridarijumiem barveža dēļ šķita gluži miglainas un neskaidras. Prātā bija palikusi tikai brīnumskaistā, pārliecinošā balss, kas lika doties projām.

Mēness trakums. Tur visa tā sāls. Dēmoni bija Mēness pievilkšanas spēka varā. Tas valdīja pār viņiem, saviļņodams asinis dzīslās. Pēc Mēness viņi, zobus griezdami, kaisa ilgās ik nakti. Un ik mīļu dienu, ja te, uz Hibras, tā par tādu maz bija dēvējama, kurš katrs dēmons, ik pa brīdim piemirsis savas gaitas, apstājies vērās debesīs uz vietu, kur reiz bija vidējis

Mēness. Dēmoni un Mēness bija viens dzīvs, organisks veselums, vienkopus saistīti atomu līmenī.

Krāterī joprojām staipījās laikavārdu šķieznas. Ap vulkāna virsotni vērpās maģijas strūkliņas, lūkodamas sagūstīt ik dulburi, kas šurp atvilcies bez sudraba. Un maģijas dzīlēs bija ieslēgts Mēness aicinājums, kas sauca dēmonus atpakaļ, vilinādams ar baltas gaismas un bezsvara vīzijām. Kolīdz šie bālie taustekļi ietiecās prātā, dēmons bija gatavs uz visu, lai vilinājuma avotam tiktu pēc iespējas tuvāk. Maģija kopā ar Mēness trakumu lēja spēku dēmona atomos, satracinātie elektroni ielēca jaunās orbītās, pārvēršot organisma molekulāro struktūru, un dēmons aiztriecās cauri laikam un telpai.

Tomēr tam, ka ceļojumam katrā ziņā jābeidzas uz Zemes, nebija cita apliecinājuma, izņemot Abota godavārdu. Tikpat labi ceļotājs varētu nonākt uz Mēness — un, lai cik karsti dēmoni mīlēja Mēnesi, bija labi zināms, ka izdzīvot turienes pamestībā nav iespējams. Vecajie stāstīja, lca fejas, tuvojoties Mēnesim, esot nosalušas līdz nāvei un pēcāk slaidos lokos kritušas lejup ar ragā sasalušiem spārniem un no vaiga sazilējušas.

Sazin kāpēc nr. 1 alka doties projām šodien. Gribējās, lai Mēness ievelk krāterī un izgrūž laukā kaut kur citur — kur ir tas otrs zintnieks. Kāds, kas viņu varētu iemācīt valdīt pār savādajām spējām. Tomēr ar nožēlu bija jāatzīst, ka trūkst dūšas. Viņš nespēja tā vienkārši mesties vulkāna akmens rīklē. Krātera dibenu klāja pārogļoti līķi — tie bija dēmoni, krituši par upuri iedomai, ka Mēness viņus sauktin sauc. Kā gan lai Mēness īsto aicinājumu atšķir no iedomām, kas iztēlotas par īstenību?

Nr. 1 paslēpa seju rokās. Ko tur daudz — būs jāatgriežas skolā. Vcllus bedrē laiku pa laikam vajadzēja apgriezt uz otriem sāniem, citādi mēsli ādā izkodināja neglītus plankumus.

Viņš nopūtās. Ncba pirmoreiz, izmisuma dzīts, bija vilcies šurp. Taču šoreiz viņš no tiesas domāja — kas darāms, padarāms. Prātā stāvēja Abots — skubinādams un mudinādams. Iztēles uzburtā aina ar klintīm, kas triecas pretim, jau šķita teju pieņemama. Gandrīz.

Nr. 1 pagrozīja savu sudraba aproci. Būtu tik viegli to noslidināt no rokas un vienkārši pazust.

Tad slidini vien nost, mazulīt, prātā atskanēja balss. Rauj nost un nāc šurp, pie manis.

Balss nebija nekāds pārsteigums. Īstenībā tā drīzāk bija sajūta, nevis balss. Vārdus viņš klāt lika pats. Prātā kāds runāja bieži — tad nr. 1 atsaucās. Neviena cita sarunbiedra tik un tā nebija. Bet viņam bija kurpnieks Flambards, neprecētā lēdija Bonija un viņas favorīte — šļupstošā tenku vācele Bukija.

Šoreiz gan runātājs bija cits. Nedzirdēts.

Tikai viens mirklis bez sudraba, un tev pavērsies jauna pasaule.

Nr. 1 to apsvēra, un viņam noraustījās apakšlūpa. Pieņemsim, viņš novilks aproci — uz brītiņu. Vai no tā celtos kāda nelaime? Krāteris nemaz nebija tik tuvu, un maģija virs vulkāna tik tikko strūkloja.

Nekāda nelaime. Kāda tur nelaime! Tikai drusku pavelc…

Prātā piepeši iešāvās kaut kas smieklīgs. Novilkt aproci? Tas būtu itin kā vingrinājums dienai, kad viņš beidzot sadūšotos ļauties Mēness trakumam. Pirksti pārslīdēja pār aproces rūnām. Tieši tādas pašas zīmes rotājās viņam uz krūtīm. Dubultburvestība, kas atvairīja Mēness maģiju. Atsakoties no vienas tās puses, viņš stiprinātu paša zīmes, kas rautu taisnā ceļā uz Mēnesi.

Velc nost. Apvērs spēku!

Nr. 1 pirksti sažņaudzās ap aproci. Viss tinās miglā, ausīs dārdēja kaut kāda fūga. Jaunā balss bija ietinusi viņa prātu dūmakā un uzmetusies par noteicēju.

Mēs būsim kopā — tu un es. Tu plunčāsies manā gaismā.

Plunčāsies manā gaismā! izbrīnījās nr. 1, likdams lietā pēdējās prāta paliekas. Jaunā balss šķita piedienam kādai dzimtļaužu aktrisei. Bukijai tāda diez vai ietu pie sirds.

Velc nost, mazulīt.

Nr. 1 noskatījās, kā paša roka noslidina aproci pār pirkstiem. Nebija spēka pašam sevi valdīt. Un arī negribējās.

Mēness trakums, viņš ar joni attapās. Te! Kā tas iespējams!

Kaut dziļi sirdī viņš zināja. Varbūt tāpēc, ka bija zintnieks.

Laikavārdi gaist. Neviens nav pasargāts.

Nr. 1 noskatījās, kā aproce, kas viņu iesakņoja dimensijā, noslīd no rokas un virpuļodama krīt lejup. Izskatījās kā palēnināts ieraksts — sudrabs mirgoja un virmoja kā saulesgaismas atspīdums ūdens virsmā.

Uzbangoja tirpas: ik miesas atoms, uzņēmis enerģiju, viesa izmaiņas organisma agregātstāvoklī — tas vērtās gāzē. Taisnību sakot, visam vajadzēja izraisīt šausmīgas sāpes, taču miesa īsti nezināja, kā reaģēt uz šāda tipa šūnu bojājumiem, tāpēc aprobežojās ar nožēlojamu kņudoņu.

Kliedzienam nepietika laika, nr. 1 atlika tikai pagaist gaismas zibšņu miriādēs, kas aši vien savērpās ciešā šķeterē — un tā aizstiepās uz citu dimensiju. Pēc pāris sekundēm par vietu, kur tupējis nr. 1, liecināja tikai joprojām uz akmeņiem virpuļojoša sudraba aproce.

Nosacīti runājot, aizritēja diezgan ilgs laiks, iekams kāds pēc viņa sailgojās. Un neviens jau arī nenāca viņu meklēt.

Lielais Bellīni teātris, Sicīlija

Tas, kurš būtu īpaši pievērsis uzmanību Artēmijam Faulam, visādā ziņā nospriestu, ka šis cilvēks te atrodas tikai operas uzveduma dēļ. Ar vienu roku zēns turēja operas binokli, pavērstu uz skatuves pusi, ar otru zinoši diriģēja, cieši sekodams līdzi partitūrai.

—   Marija Kal lasa skaitās nepārspējama Norma, — viņš vēstīja Hollijai, kas pieklājīgi pamāja un tūdaļ novaikstījās tā, ka to redzēja tikai Sulainis. — Lai gan jāatzīst — man labāk patīk Montserata Kavaljē. Viņa lomu iestudēja septiņdesmitajos. Man, protams, ir tikai ieraksti, tomēr manā izpratnē Kavaljē priekšnesums ir robustāks.

—   Tiešām? — Hollija atsaucās. — Es nudien cenšos just līdzi, Artēmij. Man tikai šķita, ka visam jābūt galā, kad dzied resnā dāma. Nli re — dzied, bet gala kā nav, tā nav.

Artēmijs pasmaidīja, atklādams ilkņus. — Tu esi iedomājusies Vāgneru.

Sulainis operpļāpās neiesaistījās. No viņa viedokļa, tās tikai novērsa uzmanību un bija slāpējamas. Tikmēr viņš nosprieda, ka ir vērts ieslēgt Hollijas jaunās ķiveres infrasarkano detektoru. Ja tas, kā apgalvoja Hollija, patiesi spēja neitralizēt zibšņus, derēja palūgt, lai Artēmijs pagādā tādu aprīkojumu.

Lieki piebilst — Hollijas ķivere Sulainim galvā nelīda. Taisnību sakot, tā tik tikko bija uzmaucama uz rokas, tā ka miesassargs, atliecis filtra kreiso segmentu, labi ja varēja palūrēt tam cauri, ķiveri piespiedis pie vaiga.

Skats izrādījās iespaidīgs. Filtrs sekmīgi izlīdzināja visu telpas apgaismojumu. Dažviet to pastiprinājis, dažviet pavājinājis, tas visus klātesošos ļāva saskatīt vienlīdz labi. Visus, kas ņēmās uz skatuves, klāja bieza grima kārta, un ložās nebija ne miņas no ēnas, kur paslēpties.

Pārlaidis skatu ložām, Sulainis ar prieku konstatēja, ka no šās puses nekas nedraud. Sazin cik ļaužu urbināja degunu un turēja kādu aiz rociņas. Viens otrs pamanījās paveikt visu reizē. Bet par tūlītējiem draudiem nekas neliecināja. Lai gan otrā stāva ložā, turpat pie skatuves, sēdēja sīksprogaina, gaišmataina meitene — vakartērpā.

Sulainis tūdaļ pazina, ka meitene ir tā pati, kas toreiz — materializēšanās vietā Barselonā. Un arī tagad tepat? Sakritība? Tādas vispār nebija. Spriežot pēc miesassarga pieredzes, ja nepazīstamu cilvēku redzi jau otro reizi, viņš vai nu tevi izseko, vai arī jūs abi izsekojat vienu un to pašu.

Viņš paskatījās, kas vēl sēž ložā. Divi vīrieši — meitenei aiz muguras. Viens — piecdesmitgadnieks, tuklītis dārgā smokingā, pret skatuvi bija pavērsis mobilā tālruņa kameru. Tas bija pirmais, jau Barselonā redzētais tips. Arī otrais bija tepat — it kā ķīnietis, ar saru slotai līdzīgiem matiem. Tas, laikam vēl īsti neatlabis, joprojām gramstījās gar kruķi. Apsviedis to otrādi un norāvis gumijas uzbāzni, viņš piegrūda kruķi pie pleca kā šauteni.

Sulainis instinktīvi iegrūdās vidū starp Artēmiju un kruķainā iespējamo mērķi. Kruķis gan bija pavērsts nevis pret aizbilstamo, bet tieši pret skatuvi. Kādu metru sāņus no soprāna. Tieši turp, kur, pēc Artēmija aplēsēm, vajadzēja parādīties dēmonam.

—    Hollij? — viņš klusiņām un rimti bilda. — Manuprāt, tev der ieslēgt vairogu.

Artēmijs nolaida operas binokli. — Problēmas?

—    Var gadīties, — Sulainis atteica. — Lai gan ne jau mums. Manuprāt, jaunie materializēšanās dati ir zināmi vēl kādam, un viņi grasās pasākt ko vairāk — ne tikai būt vērotājos.

Ar diviem pirkstiem pabungojis pa zodu, Artēmijs žigli apdomājās. — Kur?

—    Otrais stāvs. Pie skatuves. Redzu ieroci, kas pavērsts pret skatuvi. Nestandarta. Iespējams, modificēts šautriņmetējs.

Artēmijs paliecās uz priekšu, sakampdams misiņa margu apmali. —Viņi cer dēmonu, ja tāds parādās, sagrābt dzīvu. Šādā gadījumā vajadzēs novērst uzmanību.

Hollija pietrūkās kājās. — Ko iesāksim?

—    Apturēt viņus nepagūsim, — Artēmijs noteica, un pierē viņam iegūla dziļa rieva. — Ja iejauksimies, varam pievērst publikas uzmanību un dēmonu pamanīs. Ja šie ļaudis bijuši gana gudri, lai te uzrastos, plāns viņiem labs — par to varam būt droši.

Pakampusi ķiveri, Hollija to uzvilka galvā. Tā tūdaļ hermētiski noslēdzās. — Es taču nevaru tā vienkārši pieļaut, ka viņi savāc elfu.

—    Nav izvēles, — Artēmijs atcirta, riskēdams izraisīt publikas tūlītējus kū, kū! — Visticamāk, ka īstenosies scenārijs, kas no visiem iespējamākais. Ka materializēšanās nemaz nenotiks.

Hollija saviebās. — Tu, tāpat kā es, labi zini, ka parasti iespējamākais no scenārijiem nav tas īstais. Tev ir par daudz slikta karma.

Artēmijs nenovaldīja smiekliņu. — Nūja, tev, protams, taisnība. Pats ļaunākais scenārijs: dēmons parādās, tiek iesakņots ar šautriņu, mēs iejautamies, izceļas tracis, dēmonu savāc vietējā policija, un mūs visus apcietina.

—    Labi nebūs. Tāpēc paliekam, kur esam, un vērojam.

—   Mēs ar Sulaini paliekam, kur esam, un vērojam. Tu laidies uz skatuves un ieraksti visu, ko vari. Un, kad tie tur kustēsies, dodies viņiem pa pēdām.

Hollija iedarbināja spārnus. Izslīdējuši no mugursomas, tic nosprakšķēja zilās ugunīs, reaģēdami uz borta datora sūtīto ielādi.

—   Cik man daudz laika? — Hollija noprasīja, pagaisdama no skata.

Artēmijs ieskatījās rokaspulksteņa hronometrā.

—    Ja pasteigsies, — viņš atteica, — necik.

Hollija pacēlās gaisā virs publikas, lidojuma virzienu kontrolēdama ar cimda īkšķī iebūvētu vadības sviru un neredzama planēdama zem zāles griestiem. Pateicoties ķiveres sejsega filtriem, loža līdzās skatuvei bija labi pārskatāma.

Artēmijam bija misējies. Visu vēl varēja novērst. Atlika tikai maķenīt novirzīt sāņus snaipera tēmēkli. Dēmons netiktu icsakņots, un astotais sektors, ja izgadītos brīvs brītiņš, varētu sadzīt šiem zaņķeriem pēdas. Vajadzēja tikai piegrūst snaiperim pie elkoņa, lai tas uz pāris sekundēm zaudētu orientāciju. Tikmēr dēmons pagūtu ne vien parādīties, bet arī pazust.

Tūdaļ Hollija saoda ozona smaku un sajuta, ka roka svilst. Artēmijs tomēr nebija kļūdījies. Laika nebija necik. Kāds posās šurp.

Uz skatuves nr. 1 iznira vairāk vai mazāk neskarts. Par ceļojumu viņš bija samaksājis ar labās rokas rādītājpirksta galu un aptuveni diviem gigabaitiem atmiņas. Tomēr zudušās atmiņas bija lielākoties no nepatīkamajām, un kā meistars ar zelta rokām viņš arī līdz šim nebija pazīstams.

Dcmatcrializēšanās nav īpaši sāpīga, toties materializēšanās — dīvainā kārtā — ir izteikti patīkama. Smadzenes tik ļoti nopriecājas, reģistrējot rādītājus, kas liecina par ķermeņa dzīvotspēju, ka ņemas šaltīm vien šaut laukā endorfīnus.

Nr. 1 vērās uz stumbenīti, pie kā vēl tikko bija piestiprināts rādītājpirksta gals.

—    Re, — viņš ieķiķinājās. — Pirksta nav.

Tad viņš pamanīja cilvēkus. Desmitiem — sasēdušies lokos, no kuriem katrs nākamais slējās arvien augstāk. Nr. 1 instinktīvi apjauta, kas par lietu.

—    Teātris. Esmu teātrī. Ar nieka septiņarpus pirkstiem. Man ir septiņarpus pirksti — ne jau teātrim. — Šis atzinums izraisīja nākamo smieklu lēkmi, un nr. 1 piedzīvojumam līdz ar to būtu bijis pieliekams punkts. Viņš tūdaļ būtu devies ceļā uz nākamo starpdimensiju ceļojuma pieturvietu. Ja vien cilvēks līdzās skatuvei nebūtu pret viņu pavērsis kaut kādu caurulīti.

—    Caurule, — nr. 1 bilda, turp norādījis ar pirkstu, kas tobrīd tur atradās tikai pa daļai.

Pēc tam viss norisinājās ļoti strauji. Notikumi aizņirbēja ķēpīgās svītrās kā košā eļļas gleznā. Caurulīte nozibsnīja, virs galvas kaut kas uzsprāga. Kājā iedzēla itin kā bite, spalgi iekliedzās kāda sieviete. Tieši zem kājām aizdipināja bars lopu — jādomā, ziloņi. Tad, lai cik nepatīkami, zem kājām pazuda zeme un viss satumsa. Pret tumsu viņš stipri satrieca plaukstas un seju.

Pirms viss iegrima pavisam intīmā tumsībā, nr. 1 sadzirdēja balsi. Runātājs nebija dēmons — balss bija smalkāka. Ne gluži lācis, ne mežakuilis.

—    Laipni lūgtum, dēmon, — balss teica. Un tad nosmējās.

Viņi zina, nr. 1 atskārta un būtu kritis panikā, ja vien hlo-

rālhidrāts, ieplūzdams asinīs caur brūci kājā, ko tādu pieļautu. Viņi par mums visu zina.

Tad miegazāles ieplūda smadzenēs, un viņš iegāzās piķa melnas tumsas pilnā bedrē.

Artēmijs visā noraudzījās no savas ložas. Kad bija skaidrs, ka viss risinās tikpat gludi, cik skaisti atritinās dārgākie tunisiešu paklāji, viņa mutes kaktiņi savilkās apbrīnas pilnā smaidiņā. Lai kas to bija sarīkojis — malacis. Vairāk nekā malacis. Jādomā — gara radinieks.

—    Pieraugi, lai kameras ir pavērstas pret skatuvi, — Artēmijs piekodināja Sulainim. — Ar ložu tiks galā Hollija.

Sulainim tīri vai rokas niezēja piesegt Holliju, taču viņa vieta bija līdzās Artēmijam. Un, galu galā, gan jau kapteine Kniepa pratīs pati par sevi parūpēties. Sulainis lieku reizi pārliecinājās, ka rokaspulksteņa kristāls pagriezts pret skatuvi. Ja viņa vainas dēļ pazustu kaut nanosekundc, Artēmijs to pieminētu līdz kapa malai.

Tuvojās izrādes fināls. Norma veda Pollionu uz sārtu, kur abiem bija lemta nāve. Visi vērās uz viņu vien. Izņemot elfu drāmas personāžus.

Mūzika bija krāšņa un dramatiska, tā ka lieti derēja par fonu reālistiskajai drāmai, kas risinājās turpat, teātrī.

Sākās ar elektrības izlādi — sprakšķi skatuves labajā stūrī. Tā gan bija grūti pamanāma jebkuram, kas tur nekā tāda necerēja ieraudzīt. Un pat ja vienam otram zibsnis iekrita acīs, kas tur liels? Tas varēja būt kāds sauleszaķis vai gaismas specefekts, ko mūsdienu režisori tik ļoti iecienījuši.

Re nu, Artēmijs sprieda, manīdams pirkstgalus kņudam. Būs. Spēlīte sākas.

Nācējs materializējās zili sprakšķošā ietvarā. Neskaidrs, tomēr cilvēkveida stāvs. Mazāks nekā iepriekšējais, tomēr visādā ziņā dēmons un noteikti ne sauleszaķis. Vispirms tas bija caurredzams kā rēgs, bet pēc mirkļa sabiezēja un vīdēja jau pasaulīgi miesīgāks.

Tā, Artēmijs nodomāja. Tagad iesakņot un trankvilizēt.

Skatītāju zāles viņā galā no pustumsas izbāzās slaika, sudrabaina caurulīte. Atskanēja kluss paukšķis, un no caurulītes izšāvās šautriņa. Bija skaidrs, ka tai jāieurbjas dēmonam kājā. Kur citur? Labs šāviens — diez vai domāts kā nāvējošs. Sudraba uzgalis, apmērcēts kādā trankvilizatorā.

Radījums centās sazināties, izmisīgi žestikulēdams. Publikā viens otrs noclsās, pamanījis gaismas ieskauto apveidu.

Lieliski! Iesakņots. Tagad der novērst uzmanību. Vajag uguņus un troksni, tomēr nekā īpaši bīstama. Ja būs cietušie, būs arī izmeklēšana.

Artēmijs palūkojās uz dēmonu. Nupat tas puskrēslā bija sabiezējis līdz maksimumam. Visapkārt bangoja opermūzika. Ceturtā cēliena crescendo. Teju visi klausītāji vērās uz soprānu, kas visu sirdi izlika histēriskās žēlabās. Gandrīz visi kā viens.

Tomēr auditorijā allaž atradās pa kādam, kam viss piegriezies, jo sevišķi ceturtajā cēlienā. Tieši tie izklaidīgi blenza visriņķī, meklēdami kaut ko interesantu. Un tieši tie varēja pamanīt mazo dēmonu skatuves labajā stūrī. Ja vien uzmanība netika novērsta uz ko citu.

It kā pēc pavēles no skavām izšļuka skatuves griestu lampa un, joprojām karājoties vadā, iešūpojās kulisēs. Še tev i uguns, i troksnis. Spuldze eksplodēja, skatuvi un orķestra bedri piebirdinādama ar lauskām. Kvēldiegs iezibsnījās kā zibspuldze, uz mirkli apžilbinādams visus, kas lūkojās uz to pusi. Proti, gandrīz visus bez izņēmuma.

Kad stikla lausku lietus nolija pār orķestri, mūziķi krita panikā un barā gāzās uz aizkulisēm, instrumentus vilkdami līdzi. Bellīni šedevra atbalsis noslāpa stīgu čērkstoņā un apgāztu bungu

dārdoņā.

Smalki, Artēmijs atzina. Skava un kvēldiegs bija iepriekš izmaitāti. Orķestrantu masu evakuācijas skrējiens — papildu veiksme.

To visu viņš fiksēja ar acu kaktiņiem. Jo galvenais mēķis bija sīciņais dēmons, kas slēpās kulišu ēnā.

Tā, prātoja īru pusaudzis, es tagad liktu Sulainim tam mazulim uzmest maisu uz galvas un pa dienesta izeju aizvilkt līdz džipam. Pirms teātra strādnieki būtu nomainījuši to spuldzi, mēs jau būtu uz Ravennas prāmja.

Īstenībā viss notika mazliet citādi. Dēmonam zem kājām pavērās lūka, un viņš pazuda, hidrauliskas platformas nests.

Artēmijs apbrīnā nogrozīja galvu. Vienreizēji. Noslēpumainie pretinieki acīmredzot bija ielauzušies teātra datorsistēmā. Un, kolīdz dēmons parādījās, bija nosūtījuši komandu, lai atvērtu tieši to lūku. Turklāt lejā noteikti bija kāds, kam aizmidzināto dēmonu vajadzēja nogādāt uz automašīnu, kas gaidīja laukā.

Pārliecies pār ložas apmali, Artēmijs nopētīja auditoriju. Skatītāju zālē iedegās gaisma, apmeklētāji berzēja apžilbušās acis, pēc pārciestā šoka apmainīdamies ar nesakarīgām frāzēm.

Dēmonus neviens pat nepieminēja. Ar pirkstiem nerādīja un nespiedza. Viņa acu priekšā nupat bija nevainojami īstenots ideāls plāns.

Viņš pavērās uz ložu pie skatuves. Tie trīs bija pavisam mierīgi. Vienkārši devās projām. Izrāde bija galā — jāiet mājās. Artēmijs atminējās jau Barselonā redzējis gan piemīlīgo meiteni, gan abus pavadoņus. Kārnais bija itin kā atkopies, kāja laikam atkal vesela, kruķi pasisti padusē.

Meitenes seju rotāja pašapmierināts smīniņš — tieši tāds kā Artēmijam, kad misija bija izdevusies.

Re, tā meitene, Artēmijs atskārta, pašam sev par zināmu pārsteigumu. Re, kur smadzeņu centrs.

Meitenes smīniņš gluži kā pašam Artēmijam kremta. Viņš nebija radis palikt iepakaļ. Skaidrs, ka viņa iedomājās sevi esam par uzvarētāju. Var jau būt, ka šo kauju viņa tiešām bija vinnējusi, bet karš vēl ne tuvu nebija galā.

Nupat, viņš sprieda, der atklāt kārtis.

Viņš gausi sasita plaukstas, tad atkal un atkal.

— Brava! — Artēmijs iesaucās. — Brava, ragazza!

Šie vārdi pārvilnīja pāri skatītāju zālei. Meitenei smaids sasala uz lūpām, acis meklēja to, kas izteicis komplimentu. Nepagāja ne mirklis, un viņa to ieraudzīja. Abi saskatījās.

Ja Artēmijs. bija cerējis, ka, ieraugot viņu ar miesassargu, meitene notrīsēs un sabīsies, viņu gaidīja vilšanās. Tiesa, pierē uz mirkli iegūla izbrīna rieva, bet par aplausiem viņa pateicās, ar cieņu paklanīdamās un karaliski pakniksēdama. Pirms aiziešanas viņa bilda divus vārdus. Attālums bija pārāk liels, lai Artēmijs ko varētu saklausīt, bet nebija grūti uzminēt, lai arī sen nebija gadījies lasīt no lūpām.

Artēmijs Fauls, viņa teica. Un viss. Spēle bija sākusies. Par to nebija ne mazāko šaubu. Cik intriģējoši!

Tad notika kaut kas jocīgs. Artēmija aplausiem pievienojās citi skatītāji — kur nu kurais tobrīd atradās. No šķidriem, neizlēmīgiem plaukšķieniem tie pārauga aplausu vētrā. Necik ilgi, apmeklētāji jau stāvēja kājās, un samulsušajiem dziedoņiem vajadzēja vairākkārt nākt laukā no kulisēm.

Pēc brītiņa, promceļā pa vestibilu, Artēmijs gaužām uzjautrināts noklausījās publikas pļāpās par operas neparasto fināla risinājumu. Sprāgstošā lampa, kā lēsa kāds entuziasts, noteikti bijusi metafora — pati Norma taču bijusi krītoša zvaigzne. Tomēr ne, iebilda otrs, lampa nepārprotami modernisma garā simbolizējusi sārtu, uz kura Normai lemts sadegt.

Vai arī, Artēmijs klusībā piebilda, spraukdamies cauri pūlim un juzdams Sicīlijas miglu rasojam uz pieres, sprāgstošā lampa bija ne vairāk kā sprāgstoša lampa.

PIEKTĀ NODAĻA CIETUMNIEKS

Astotā sektora kapteine Hollija Kniepa sekoja nolaupītājiem, kas, iesēdušies lendroverā, aizbrauca līdz Ravennas prāmim. Gūstekni, izvilktu no audekla maisa, pārvietoja izturīgā golfa piederumu somā, kurā drošības dēļ vēl ietūcīja vairākas golfa nūjas. Operācija bija veikli organizēta. Trīs pieauguši vīrieši un viena pusaudze. Hollija gan neko daudz nebrīnījās, ka te iesaistīta tik mazgadīga meitene. Galu galā, arī Artēmijs Fauls bija vēl gluži bērns, un viņš bija pamanījies iepīties vēl jo sarežģītākās intrigās.

Kad lendrovers bija nogādāts atpakaļ itāļu automašīnu nomas firmai Hertz, visi pasažieri iesēdās rietumkrasta pirmās klases nakts ātrvilcienā. Vilciens — tas bija prātīgi. Līdz ar to golfa piederumu somu nevajadzēja laist cauri rentgenstarotājam.

Hollija nesatraucās nedz par rentgenstarotājiem, nedz citām cilvēku drošības ierīcēm. Astotā sektora kūsājošajā kombinezonā viņa bija un palika neredzama itin visiem robežsargu staru aparātiem. Maskētam elfam var uzdurties tikai tad, ja netīšām trāpa ar akmeni, un pat šādā gadījumā par to vari labi ja dabūt pa ausi — sazin no kā.

Ielavījusies guļamvagonā, Hollija iekārtojās uz tukša bagāžas plaukta — meitenei tieši virs galvas. Lejāk trīs cilvēki, atslējuši golfa piederumu somu pret galdu, blenza uz to ar tādām acīm, it kā… it kā tur iekšā tupētu dēmons.

Trīs vīri un meitene. Kas tādus ko nepievārēt? Varētu acumirklī atslēgt ar Neitrīno un sazināties ar Foalu, lai atsūta atmiņas tīrītājus. Hollijai vai nagi niezēja atsvabināt nabaga dēmonu. Tas bija tikai dažu sekunžu jautājums. Vilcināties lika tikai balsis, kas skanēja ausīs.

Viens runātājs bija Foals, otrs — Artēmijs.

—    Paliec, kur esi, kapteine Kniepa, — ieteica kentaurs Foals. — Mums jāredz, pie kā tas novedīs.

Kopš dēmona nolaupīšanas astotais sektors bija stipri ieinteresējies par Hollijas misiju. Foals bija iedibinājis tiešo sakaru

kanālu uz viņas ķiveri.

Ķiverei bija skaņas izolācija, tomēr viņa nervozēja, kad vajadzēja runāt turpat līdzās mēķim. Galvenais, lai šādā situācijā ictrcnējics runāt nevilcinādamies. Un tas nebūt nav tik viegli kā šķiet.

—   Tas nabaga velis pārbīsies līdz nāvei, — Hollija teica, stinga kā akmens. — Man viņš jāizpestī.

—    Nē, — Artēmijs skarbi atcirta. — Tev, Hollij, jādabū zināt, kas te slēpjas. Mums nav ne jausmas, cik liela ir tā organizācija un kas viņiem zināms par elfiem.

—    Mazāk nekā tev. Dēmoniem nav Elfu grāmatas. Un par likumiem viņi daudz neliekas zinis.

—   Vismaz jums ir šis tas kopīgs, — iestarpināja Sulainis.

—    Es viņus varētu mesmeiizēt, — Hollija piedāvājās. Hipnozi prata likt lietā kurš katrs elfs. Tā bija sirēnas dziesma, kam cilvēki ar prieku pakļāvās visi kā viens. — Tad viņi izstāstītu, ko zina.

—    Un tikai to, ko zina, — Artēmijs aizrādīja. — Ja es būtu organizācijas galvgalī, manējie zinātu tikai to, kas katram jāzina. Neviens nezinātu pilnīgi visu. Protams, izņemot mani pašu.

Hollija savaldījās, lai necirstu kāju pret plauktu. Skaidrs, ka Artēmijam bija taisnība. Vajadzēja nogaidīt un novērot, kas un kā notiek. Tīklu derēja izmest iespējami lielu — lai noķertu visus.

—    Man vajag papildspēkus, — Hollija nočukstēja. — Cik aģentu astotais sektors var atvēlēt?

Foals nokremšķinājās, bet neatbildēja.

—    Kas ir, Foal? Kas tev tur notiek?

—    Arks Suļķis dabūjis zināt par nolaupīšanu.

Padzirdusi gnoma vārdu, Hollija manīja, ka asinsspiediens

salec uz augšu. Tieši komandiera Arka Suļķa dēļ viņa bija aizgājusi no RŪĶi cm.

—    Suļķis? Kā tad viņš to dabūjis zināt?

—   Viņam astotajā sektorā esot droši avoti. Izsauca Viņaju. Viņa — ko citu? — izklāstījusi visus faktus.

Hollija novaidējās. Suļķis bija visu bremžu karalis. Punduru vārdiem runājot, viņš nezinātu ko iesākt pat tad, ja rokā turētu ūdens krūzi un pašam bikšu pēcpuses klape degtu gaišās liesmās.

—      Ko viņš saka?

—   Suļķis grib ierobežot zaudējumus. Uzslējis triecienizturīgos mūrus un atcēlis visas virszemes operācijas. Līdz Padomes sēdei — nekādu akciju. Pat ja mēslu pika ietrāpīs ventilatorā, Suļķis vainu neuzņemsies. Ciktāl tas atkarīgs no viņa.

—    Politiķi, — Hollija izspēra. — Suļķim rūp tikai paša smalkā karjera. Tātad palīgos tu man nevienu nesūtīsi?

Foals rūpīgi apdomāja, tieši kā atbildēt. — Oficiāli ne. Un nevienu RŪĶi. Redzi, neviens, tā sakot, konsultants netiktu cauri triecienmūriem ar to, kas tev varētu noderēt, ja saproti, ko es ar to gribu teikt.

Hollija tūdaļ atskārta, kas Foalam padomā.

—    Skaidrs, Foal. Varu paļauties tikai pati uz sevi. Oficiāli.

—   Tieši tā. Ciktāl zināms komandierim Suļķim, tu tikai izseko aizdomās turētos. Rīkoties tev ļauts tikai gadījumā, ja draud ziņu publiskošana. Tad tev, citēju Suļķi, "jārīkojas iespējami mazāk komplicēti un ar iespējami paliekošām sekām".

—    Ko — jāiznīcina dēmons?

—    Tā Suļķis neteica, bet tieši to viņš grib.

Ar katru mirkli Hollija nicināja Suļķi arvien vairāk. — Tādu pavēli viņš man nevar dot! Nogalināt elfu? To aizliedz visi Grāmatas likumi. Es to nedarīšu.

—    Suļķis zina, ka oficiāli nevar tev pavēlēt iznīcināt elfu. Viņš to tikai neoficiāli iesaka. Un šis ieteikums būtiski iespaidos tavu karjeru. Traki, Hollij. Labākajā gadījumā viss kaut kā tiks noklusēts.

Ierunājās Artēmijs, pauzdams to, kas visiem bija prātā: — Tā vis nenotiks. Te nav runas par oportūnistisku nolaupīšanu. Mums ir darīšana ar organizētu grupējumu, kas zina, ko nomedījis. Šie paši cilvēki bija Barselonā, tagad — šeit. Dēmons viņiem bijis ieplānots, un, ja vien viņi nav militāristi, es deru, ka runa ir par plašu publicitāti un lielām summām. Sensācija būs lielāka nekā Lohnesa briesmonis un sniega cilvēks, kopā ņemti.

Foals nopūtās. — Hollij, tu esi sprukās. Būtu es tavā vietā, es izvēlētos jauku, ar dzīvību savietojamu traumu, kas ļautu izstāties no spēles.

Hollijai prātā atausa vecā darbaudzinātāja vārdi. Nav jau runas par to, kā vislabāk mums, Jūliuss Sakne reiz bija teicis. Runa ir par to, kā būtu vislabāk Tautai.

—    Dažkārt nav runa par mums, Foal. Gan jau kaut kā izgrozīšos. Tātad palīgos man kāds būs, jā?

—    Tieši tā, — kentaurs apstiprināja. — Neba pirmo reizi esam elfu pasaules pestītāji.

Apņēmība, kas jautās Foala balsī, Holliju uzmudrināja. Lai arī mundrinātājs atradās simtiem kilometru zem zemes.

Artēmijs iejaucās pa vidu: — Jūs abi varoņstāstus varēsit pārmīt arī vēlāk. Patlaban mēs nevaram atļauties palaist gar ausīm nevienu pašu vārdu. Ja izlobīsim, kurp viņi dodas, būsim vinnētājos.

Artēmijam bija taisnība. Pļāpām nebija īstais mirklis. Žigli pārbaudījusi ķiveres sistēmas, viņa pavērsa sejsegu pret cilvēkiem, kas sēdēja lejā.

—    Vai kaut ko redzi, Foal? — viņa noprasīja.

—    Skaidri kā dienā. Vai es tev esmu stāstījis par jaunajiem gāzes ekrāniem?

Skaļrunī nočērkstēja Artēmija skalā nopūta.

—    Jā taču. Tagad, kentaur, paliec klusu. Neaizmirsti, ka mums te darbs darāms.

—   Kā teiksi, zaņķerēn! Ei, paskat! Tava draudzenīte ierunājusies.

Artēmijam rezervē bija uzkrāts sazin cik dzēlīgu atbilžu uz aizskarošiem izteikumiem, bet neviena no tām nebija savietojama ar draudzenītēm. Viņš pat īsti nezināja, vai šis izteikums būtu klasificējams kā aizskarošs. Un ja tiešām — kuru tas īsti aizskāra? Viņu pašu vai meiteni? Meitene runāja franciski. Pēc visa spriežot, tā bija viņas dzimtā valoda.

—   Formāli, — viņa teica, — mūs var vainot tikai par bagāžas pārvadāšanu par zaķi, un pat par to man ir zināmas šaubas. No likuma viedokļa — vai maz iespējams nolaupīt kādu, kas nemaz neeksistē? Diez vai kāds ņemtos izvirzīt apsūdzību Marijam Gellam-Mennam, ka tas nolaupījis kvarku, lai arī skaidri zināms, ka viņš tādus kabatā līdzi nēsājis miljardiem. — Meitene klusu nosmējās, tā ka acenes kārtējo reizi noslīdēja no deguna.

Pārējie pat nepasmaidīja — izņemot īru zēnu, kas visā noklausījās, atrazdamies Fontanarosas starptautiskajā lidostā, kur grasījās iekāpt Alitalia tās dienas pēdējā lidmašīnā uz Romu. Artēmijs lēsa, ka Roma ir daudz centrālāka par Sicīliju. Lai kurp dēmonu transportēja, turp drīzāk varēja tikt no Romas.

—   Neslikti, — Artēmijs piezīmēja, tad asprātību atstāstīja Sulainim. — Scenāriji, protams, atšķiras, bet šoreiz taču runa ir par joku, nevis lekciju kvantu fizikā.

Sulaiņa uzacs paslējusies izliecās slaidā lokā. — Scenāriji atšķiras. Tieši uz to es grasījos norādīt.

Cilvēku ātrvilcienā viens pasažieris varēja līksmot — brīnumainā kārtā bija atlabusi kāja, ieslēpta mākslīgās ādas futrālī.

—    Cikos būsim Nicā, Minerva? — viņš apvaicājās.

Šis nieka teikums Artēmijam piegādāja lēveni informācijas. Vispirms, meitenei vārdā bija Minerva — laikam jau par godu romiešu gudrības dievietei. Tiktāl — vārds vietā. Otrām kārtām, meitene, kā šķita, te bija noteicēja. Apbrīnojami.

Meitene, joprojām smaidīdama par pašas kvarku joku, pārslēdzās uz piktuma režīmu.

—   Vārdā nevienu nepiesaukt! Visur ir dzirdīgas ausis. Ja kaut viens mūsu plānā atklās vien detaļu, viss, pie kā esam strādājuši, tiks aizlaists postā.

Par vēlu, zaņķerīt, nodomāja kapteine Hollija Kniepa, tupēdama bagāžas plauktā. Artēmijam Faulam jau par tevi zināms daudz par daudz. Nemaz nerunājot par manu sargeņģelīti — Foalu.

Hollija pievilka meitenes seju tuvplānā.

—    Mums ir foto un vārds. Foal? Pietiks?

—    Pietiks, — kentaurs atsaucās. — Ir arī to vīru bildes. Izbraukšu cauri datubāzei.

Ātrvilciena kupejā otrais barselonietis atvilka golfa somas viltus nodalījuma rāvējslēdzi.

—   Jāpaskatās, kas ir ar nūjām, — viņš teica. — Vai viss ir, kā nākas. Ja sāks kustēties, būs kaut kas jāizdomā, lai paliek mierā.

Izklausītos pēc visnotaļ jēdzīga šifra, ja vien tieši turp nebūtu pavērsta kamera.

Iegrābies somā un tur brītiņu pačamdījics, vīrs pavilka laukā mazu roķcli un pataustīja pulsu.

—    Tā neko. Viss kārtībā.

—   Labi, — Minerva noteica. — Tā, tagad nosnaudieties. Priekšā garš ceļš. Es palikšu nomodā — gribas drusku palasīt. Nākamais lasīs pēc četrām stundām.

Visi trīs saprotoši pamāja, bet neviens nelikās garšļaukus. Visi palika sēžam, blenzdami uz golfa somu — itin kā tur tupētu dēmons.

Artēmijam un Sulainim palaimējās noķert Air France lidmašīnu uz Nicu, tā ka pulksten desmitos abi jau bija piereģistrējušies Negresco viesnīcā un Angļu promenādē iebaudīja rīta kafiju ar kruasāniem.

Hollijai liktenis nebija tik vēlīgs. Viņa joprojām kluknēja vilcienā — uz bagāžas plaukta. Ne gluži uz tā paša. Šis bija jau trešais. Vispirms vajadzēja pārsēsties Romā, tad — Montekarlo, un tikai tagad vilciens beidzot brauca uz Nicu.

Artēmijs uzrunāja savu mazo pirkstiņu, kas vibrācijas pārraidīja uz delnā ieslēpto elfu tālruni.

—    Vai ir kāda nojausma par galamērķi?

—   Acumirklī vēl ne, — Hollija attrauca, pārguruši un pikta. — Tas skuķis lielos tur īsā pavadā. Šie bīstas kaut vārdiņu bilst. Man pieriebies tupēt uz plaukta. Nupat jau šķiet, ka plauktos esmu gulējusi sazin cik gadu no vietas. Ko jūs abi?

Artēmijs piesardzīgi nolika uz paplātes bezkofeīna kapučīno tasi — lai nesaceltu troksni. — Kvernam Nicas bibliotēkā, meklējam ziņas par to Minervu. Varbūt viņai kaut kur tepat ir kāda villa.

—   Prieks dzirdēt, — Hollija noteica. — Citādi iedomājos, ka jūs, kamēr es te ciešu, pludmalē malkojat tējiņu.

Metrus sešus no vietas, kur sēdēja Artēmijs, pret krastu sijājās smaragdzaļi vilnīši — itin kā tur kāds pludmali no spaiņa cītīgi apšļakstītu ar krāsu.

—   Tējiņu? Pludmalē? Tādām izklaidēm, Hollij, nav īstais brīdis. Mums ir svarīgāki darbi. — Viņš piemiedza Sulainim ar aci.

—   Tiešām tupat bibliotēkā? Izklausās, ka ūdens skalojas.

Artēmijs pasmaidīja, izbaudīdams sarunu. — Ūdens? Nekādā

ziņā. Te urdz tikai informācijas plūsma.

—   Tu smaidi, Artēmij? Man nez kāpēc ir sajūta, ka tev ģīmis atkal savilcies pašapmierinātā smīniņā.

Sarunā iejaucās Foals. — Zemojies, Hollij! Nācās drusku pacīnīties, bet mūsu noslēpumainajam skuķim esam sadzinūši pēdas.

Artēmijam smīniņš sasala uz lūpām. Pie darba! — Kas viņa tāda, Foal? Taisnību sakot, brīnos, ka man par viņu nekas nav zināms.

—   Viņu sauc Minerva Paradīzo, divpadsmit gadus veca, dzimusi Dienvidfrancijā. Briļļainis ir viņas tēvs. Gaspārs Paradīzo. Piecdesmit divi gadi. Brazīliešu izcelsmes plastikas ķirurgs. Ir vēl viens bērns — puika, vārdā Bo. Pieci gadi. Māte viņus atstājusi pirms gada. Pati dzīvo Marseļā — ar izbijušo dārznieku.

Artēmijs aizdomājās. — Gaspārs Paradīzo ir plastikas ķirurgs? Kāpēc tad viņus abus bija tik grūti identificēt? Jābūt taču ierakstiem, bildēm.

—    Tur jau tā sāls. Internetā nekādu bilžu nebija. Pat ne momentuzņēmuma vietējā laikrakstā. Man tā vien šķiet, ka viens otrs papūlējies, lai izdzēstu vispēdējās elektroniskās liecības par šo ģimenīti.

—   Tomēr no tevis nav iespējams noslēpt itin neko, vai ne, Foal?

—    Tieši tā. Pazondēju dziļāk un uzdūros noslāpētai bildei viena Francijas TV kanāla arhīvos. Četru gadu vecumā Minerva Paradīzo uzvarējusi valsts mēroga burtošanas sacensībās. Kolīdz vārds bija zināms, atjaunot pārējos izdzēstos ierakstus bija nieka lieta. Artēmij, tava draudzenīte nav ar pliku roku ņemama. Jau absolvējusi koledžu un patlaban studē tālmācībā — divās programmās uzreiz. Kvantu fizikā un psiholoģijā. Man ir aizdomas, ka ar citu vārdu viņa tikusi arī pie doktora grāda ķīmijā.

—   Un kas ir tic abi pārējie? — Hollija noprasīja, iekams Foals paguva izspert nākamo dzēlību draudzenītes sakarā.

—    Latīņamerikānis ir Huans Soto. Soto apsardzes dienesta priekšnieks. Izskatās pēc nolīgta apsarga. Kā eksperts ne sevišķi kvalificēts, diez vai īpaši apmācīts. Nieks vien.

—    Un snaiperis?

—    Tas ar kruķiem? Bilijs Kongs. Rafinēts tips. Aizsūtīšu datus tev uz ķiveri. — Pēc brītiņa Hollijai ausī nošķindēja signāls, ka sūtījums ir klāt, un viņa atvēra datni ķiveres sejsega ekrānā. Loga augšējā stūrī pa kreisi lēni griezās Konga trīsdimensiju attēls, tikmēr slejā līdzās aizņirbēja viņa kriminālās pagātnes reģistrs.

Artēmijs noklepojās. — Man, Foal, ķiveres nav.

—    Ak tā, mums taču te ir arī viens atpalicis kundziņš, — Foals visžēlīgi novilka. — Nolasīt priekšā?

—   Ja vien tavs jaudīgais prāts spēj tikt galā ar vienkāršu verbalizāciju.

—    Labs ir. Bilijs Kongs. Uzaudzis cirkā, aci zaudējis divcīņā ar tīģeri!

Artēmijs nopūtās. — Foal, lūdzu, mums nav laika jokiem.

—    Kā tad! — kentaurs atcirta. — Un tu tupi bibliotēkā, vai ne? Labi jau, labi, tagad nopietni. Kā Džonass Lī dzimis septiņdesmito gadu sākumā Malibu. Ģimene nākusi no Taivānas. Māte — Annija. Viens vecāks brālis — Ēriks, nogalināts bandu sadursmē. Tad kopā ar māti pārcēlies atpakaļ uz Sindžu pilsētu dienvidos no Taipejas. Kongs pārbraucis uz pilsētu un pelnījies kā kabatzaglis. Deviņdesmitajos sastrīdējies ar pārinieku un apsūdzēts slepkavībā, tāpēc aizbēdzis. Draugu viņš nodūris ar maizes nazi. Tur viņu joprojām meklē — kā Džonasu Lī.

Hollija jutās pārsteigta. No skata Kongs nudien šķita pavisam nekaitīgs. Kalsns vīriņš ar spurainiem, sabužinātiem matiem. Drīzāk izskatījās pēc pusaudžu bandas dalībnieka, nevis recidīvista.

—    Aizmucis uz Parīzi, mainījis vārdu, — Foals turpināja. — Apguvis cīņas mākslu. Sejai veikta plastikas operācija, tomēr mans dators viņu pazina.

Nolaidis roku ar tālruni, Artēmijs uzrunāja Sulaini.

—    Bilijs Kongs?

Miesassargam aizrāvās elpa. — Bīstams tips. Viņam ir neliela, labi apmācīta komanda. Piedāvājas par miesassargiem tādiem, kam labpatīk riskēt. Dzirdēts, ka esot pametis noziedznieka karjeru un strādājot pie kāda Eiropas daktera.

—    Kongs ir vilcienā, — Artēmijs pavēstīja. — Tas ar viltus

krukiem.

Sulainis domīgi pamāja. Kriminālajās aprindās Kongam bija skaļa slava. Tam cilvēkam nebija nekādas morāles, par labu samaksu viņš mīļuprāt bija gatavs uz jebko, lai cik atbaidošs būtu uzdevums. Kongs vadījās tikai pēc viena likuma — darbu nepamest pusratā.

—    Ja te iesaistīts Bilijs Kongs, situācija ir daudz bīstamāka. Dēmons jāatbrīvo, cik drīz vien iespējams.

—    Piekrītu, — Artēmijs atsaucās, paceldams tālruni pie auss. — Foal? Vai adrese ir zināma?

—    Gaspāram Paradīzo pieder pils — Turētā pie Lū, Vansas pusē, divdesmit minūšu braucienā no Nicas.

Vienā malkā iztukšojis kapučino tasi, Artēmijs sacīja: — Ļoti labi. Hollij? Tiksimies tur.

Piecēlies viņš sakārtoja žaketi. — Sulaini, vecais draugs, mums vajadzēs kaut kādu novērošanas aparatūru. Vai Nicā pazīsti kādu, kas varētu izlīdzēt?

Sulainis atvāza plāniņo mobilo tālruni. — Un kā jums šķiet?

Turēta pie LŪ Dtenvideuancija

Turēta pie Lū ir mazs amatnieku ciematiņš, kas iekārtojies Piejūras Alpu pakājē. Paradīzo pils atradās augstāk — lēzenā kalnā, zem sniegiem klātās virsotnes.

Pils bija celta deviņpadsmitajā gadsimtā, taču pamatīgi pārbūvēta. Vienlaidu akmens sienas, logiem rūtis no spoguļstikla un droši vien necauršaujamas, visur satupinātas kameras. Ceļš, kas veda uz pili, bija tāds pats kā cituvict šajā apkaimē: šaurs un līkumots. Celtnes dienvidu stūrī slējās sargtornis, no kura apvidus bija pārskatāms 360° leņķī. Vairāki apsargi patrulēja gar pašu pili, dārzā gan vīdēja ar zāli apauguši ciņi, tomēr vispār tur nebija itin nekā, kas ļautu nolīst aizsegā.

Artēmijs un Sulainis tupēja aiz krūmāju joslas blakus nogāzē. Sulainis vēroja pili caur jaudīgu binokli.

—    Tos tur noteikti varētu novākt pa vienam, — Sulainis noteica. — Man šķiet, ka esmu šo pašu vietu redzējis vienā Bonda filmā.

—   Tātad vari?

Sulainis saviebās. — Es, Artēmij, esmu miesassargs. Bruņuveste cilvēka izskatā. Ielaušanās nocietinātās pilīs nav mana specialitāte.

—   Tu taču esi mani pestījis no daudz drūmākām vietām.

—    Tiesa gan, — miesassargs piekrita. — Taču tad man palīgos bija iefiltrēts kāds savējais. Vai nebija citas izejas. Ja man tagad vajadzētu ņemt kājas pār pleciem, es pārāk nesatrauktos. Ar noteikumu, ka nākat līdzi.

Artēmijs paplikšķināja viņam pa roku. — Vecais draugs, mēs nevaram ņemt kājas pār pleciem.

Sulainis nopūtās. — Nūja, laikam jau nevaram vis. — Viņš pasniedza Artēmijam binokli. — Tā. Sāciet ar rietumstūri un tad uz austrumpusi.

Pacēlis binokli pie acīm, Artēmijs noregulēja fokusu.

—    Redzu patruļas. Apgaitā iet pa divi.

—   Soto privātās apsardzes firma. Ieročus neredz, bet frenči izspīlējas. Droši vien izgājuši pamatapmācību. Bet, ņemot vērā, ka tādu te un vēl iekšā ir pāri par divdesmit, diez vai varēsim visus novākt pie malas. Un pat ja izdodas, pēc pāris minūtēm būs klāt vietējā policija.

Artēmijs pavērsa binokli mazliet sāņus. — Redzu puišeli. Galvā kovboja cepure, brauc ar spēļu mašīnu.

—    Acīmredzot Paradīzo dēls — Bo. Par vinu neviens it kā

neliekas zinis. Tālāk?

—    Sensori zem dzegām?

—   Taisnību sakot, šo modeli esmu kārtīgi izpētījis. Visjaunākās paaudzes apsardzes signalizācija, viss hermētiski noslēgtos apvalkos, saslēgts tīklā, ir infrasarkanais detektors, kustību sensors. Viss, kā nākas. Gribu modernizēt Faulu muižu.

Visgarām pils jumtam vīdēja mazi metāla stienīši ar galā piestiprinātiem raidītājiem.

—    Skaņu iekārta?

Sulainis novīpsnāja. — Kur nu! Tie ir "zāģi" — slāpētāji. Raida traucējumus. Ar mūsu peileriem te nav ko iesākt. Es šaubos, vai pat Foals var uztvert jelko, kas notiek iekšpus sienām.

Līdzās noņirbēdama parādījās Hollija. — Tev taisnība. Viņš izgrūdis no orbītas vienu no mūsu nomaskētajiem satelītiem, bet tas pili sāks ķert tikai, pēc vairākām stundām.

Sulainis atrāva roku no kolta maksts. — Hollij, vai tu reiz nebeigsi uzrasties tik pēkšņi? Es taču esmu miesassargs. Tu man sabeigsi nervus.

Hollija pasmaidījusi iedunkāja viņam pa kāju. — Zinu, lamzak. Tieši tāpēc jau es tā izdaros. Pieņemsim, ka cs tev dodu iespēju patrenēties.

Artēmijs, raudzīdamies binokli, tik tikko pameta skatu sāņus. — Mums jānoskaidro, kas tur notiek. Kaut varētu tur kādu iefiltrēt!

Hollija sarauca pieri. — Es cilvēku mītnē bez atļaujas iet nevaru. Tu likumu zini. Ja elfs nelūgts ieiet cilvēku mītnē, viņš zaudē maģiju un pēc tam vairākas stundas no vietas vemj un raustās krampjos.

Pēc Taltiu kalna kaujas Elfu tautas ķēniņš Paparde iedibināja burvju gēzas jeb elfu likumus, tādējādi mēģinot cīnīties ar zaglīgu elfu paradumu ielauzties cilvēku mītnēs. Pēc viņa pavēles zintnieki šim nolūkam sagudroja jaudīgu lāstu. Ikviens, kas centās likumu apiet, sasirga tik smagi, ka drīz nomira un zaudēja maģiju. Lāsts laika gaitā gan tapis vājāks, tomēr vēl aizvien gana stiprs, lai pārkāpējam samestos slikti ap dūšu un viņa maģijas dzirkstis jaušami apslāptu.

—    Un Sulainis? Tu viņam varētu aizdot gabalu Foala maskēšanās folijas. Tad viņš būtu gandrīz neredzams.

Hollija noraidoši papurināja galvu. — Visā apkaimē krustu šķērsu lāzeri. Ar foliju vai bešā, Sulainis tik un tā aizķers starus.

—    Bet Mulčs? Viņš ir noziedznieks, no alerģiskās reakcijas necieš jau kur tas laiks. Ne vems, ne raustīsies krampjos.

Hollija pārskatīja apvidu caur ķiveres sejsega rentgenfiltru.

—   Pamatos te vienlaidu klints, sienas — metru biezas. Nemanīts viņš tur nemūžam neieraksies. — Tad viņas skats krita uz maza puisīša skeletu, kas ekrānā vizinājās bērnu automašīnā. Pacēlusi sejsegu, viņa ieraudzīja Bo Paradīzo netraucēti braukājamies starp apsargiem.

—    Mulčs tur iekšā netiks, — viņa pasmaidījusi turpināja.

—   Bet man šķiet, es zinu gan, kurš varētu tikt.

SESTĀ NODAĻA PUNDURIS BĀRĀ

REGLAMENTA ŪNIJA.

Mulčs Rakums soļoja cauri Glābiņas Tirgus kvartālam, ar katru soli juzdamies arvien omulīgāk. Tirgus kvartāls bija bīstams rajons, ja vien par tādu varēja saukt vietu, kur ik ielu greznoja divsimt apsardzes kameru un ik uz stūra vīdēja RŪĶu dežūrbūda. Tomēr ar visu to te uz katru civilistu bija savi astoņi noziedznieki.

Manējie, Mulčs nodomāja. Vismaz — tādi tie bija, pirms sapinos ar Holliju.

Nebija gluži pareizi apgalvot, ka Mulčs nožēlotu sadarbību ar Holliju, taču dažkārt uzmācās ilgas pēc vecajiem labajiem laikiem. Zagšanā bija kas tāds, kas sirdī lēja saldas tirpas. Kārotā loma valdzinājums, viegli nākušas naudas reibonis.

Neaizmirsti cietumnieka izmisumu, ierunājās veselais saprāts. Un bēguļotāja vientulību.

Tiesa. Noziedznieks nevarēja savas dienas vadīt vienos priekos. Šādai dzīvei bija arī viens otrs sīks mīnusiņš — piemēram, bailes, sāpes un nāve. Bet Mulčs to visu bija iemācījies ignorēt jau kur tas laiks. Līdz brīdim, kad komandieris Sakne krita no noziedzīgas rokas. Pirms tam dzīve šķita tāda spēlīte vien. Jūliuss bija runcis, un viņš pats — veikla pelīte. Bet tagad, kad Jūliusa vairs nebija, atgriezties uz noziedzības takas nozīmētu iecirst pļauku komandiera piemiņas godīgajā sejā.

Un tāpēc man tik ļoti patīk jaunais darbs, Mulčs līksmi secināja. Skraidu apkārt RŪĶu aizsegā un saejos ar slaveniem noziedzniekiem.

Viņš skatījās sarunu šovus, kad astotā sektora atpūtas telpā rikšiem vien iesteidzās Foals. Taisnību sakot, Mulčam Foals patika. Satikušies abi ikreiz sprēgāja tā, ka dzirksteles šķīda uz visām pusēm, taču tieši tas abiem ļāva nezaudēt formu un pamatu zem kājām. Vai pakaviem. Kā nu kuram.

Šoreiz aušoties nebija vaļas, un Foals īsi pastāstīja, kā sokas virszemniekiem. Plāns bija sagudrots, tikai tā sekmīgs iznākums bija atkarīgs no tā, vai Mulčs spēs uzmeklēt un atgādāt uz astoto sektoru laumu kontrabandistu Dūdu Dūdieviņu.

—    Nebūs tik vienkārši, — Mulčs novilka. — Kad Dūdu redzēju pēdējoreiz, viņš no zābakiem skrāpēja nost punduru spļaudekļus. Es viņam diez ko nepatīku. Būs vajadzīgi papildu argumenti.

—     Saki tā — ja viņš mums palīdzēs, paliks uz brīvām kājām. Es pats ielauzīšos sistēmā un izdzēsīšu viņa lietu.

Mulčs sarāva uz augšu uzacu kumšķus. — Vai tiešām tik nopietni?

—    Tieši tik.

—    Es izglābu šo pilsētu, — punduris sapīcis nogremzās. — Vispār — veselas divas reizes! Manu lietu neviens savu mūžu nav izdzēsis. Bet te tāds laumu vīrelis nostrādā nieka darbiņu, un — lūgtum, ej un staigā! Un kas man par to? Ja reiz svaidāmies ar solījumiem!

Foals nepacietīgi piecirta pakavu. — Tev par to tiks tavs dāsnais konsultanta atalgojums. Vai vienalga kas. Tikai kusties! Vai tev ir kāda nojausma, kur tas Dūdu kundziņš meklējams?

Mulčs nosvilpās. — Būs grūti pēc vella. Pēc šārīta ļembasta viņš būs nolīdis dziļā pagrīdē. Bet man ir zināmas spējas. Gan jau.

Foals pablenza uz viņu ar niknu aci. — Par to jau tev maksā baltu naudu.

Taisnību sakot, apgalvodams, ka Dūdu uzmeklēt būs grūti pēc vella, Mulčs drusku samelojās. Sirsnīgi atsveicinādamies no Dūdas Dūdieviņa, punduris viņam zābakā bija ieslidinājis nodevēju.

Tādus bija iedāvinājis Foals. Kentaurs labprāt šad un tad piespēlēja Hollijai kādu lieku mantiņu, lai palīdzētu aģentūrai turēties virs ūdens. Nodevējam bija sacietējušas želejlīmes apvalks, kas, izvilkts no folijas kārbiņas, acumirklī sāka kust. Želeja tūdaļ pielipa, kur patapdama, un mainīja krāsu, saplūzdama ar fonu. Pikucim vidū bija ievietots sīks aparātiņš, piecus gadus spējīgs raidīt nekaitīgu starojumu. Izsekošanas sistēma bija diezgan vienkārša. Katrs nodevējs uz savas kārbiņas atstāja unikālu "parakstu", un kārbiņa iespīdējās, uztvērusi sava nodevēja signālu. Jo nodevējs tuvāk, jo kārbiņa spīdēja spožāk.

Muļķim skaidrs, Hollija tika izspērusi, izsniedzot nodevējus.

Un nekādu lielo gudrību te tiešām nevajadzēja. Nepilnas desmit minūtes pēc tam, kad Mulčs bija izgājis no astotā sektora, viņš jau zināja, ka Dūda Dūdieviņš meklējams Tirgus kvartālā. Punduris lēsa, ka upuris atrodas divdesmit metru rādiusā. Visticamāk, zivju bārā ielas viņā pusē. Laumu cilts uz jūras veltēm bija kā uzburta. Jo sevišķi — uz mīkstmiešiem. Vēl jo sevišķāk — uz aizsargājamiem vēžveidīgajiem, piemēram, omāriem. Tieši tāpēc tik augstu pieprasījumu baudīja Dūdas kontrabandista talants.

Šķērsojis ielu, Mulčs savilka bezbailīgu ģīmi un bārā "Jautrais gliemis" gāzās iekšā tik droši, it kā pats tur būtu kungs un noteicējs.

Ēstuve bija nepārprotami panīkusi. Grīdu klāja pliki dēļi, un telpā dvakoja pēc skumbrijas, kas nostāvējusies, mazākais, nedēļu. Ēdienkarte uz sienas bija uzķēpāta itin kā ar zivs asinīm, un vienīgais apmeklētājs izskatījās aizsnaudies pie zupas bļodas.

Laumu viesmīlis pikti pablenza pāri zemajai letītci.

—    Punduru bārs ir gabalu tālāk, — viņš norādīja.

Mulčs atklāja zobus žilbinošā smaidā. — Kur palikusi viesmīlība? Varbūt esmu klients.

—    Diez vai, — viesmīlis atteica. — Savu mūžu neesmu redzējis punduri, kas būtu samaksājis par to, ko apēdis.

Taisnība. Punduriem čiepšana bija asinīs.

—Esmu atmaskots, — Mulčs atzina. — Klients no manis neiznāks. Es te kādu meklēju.

Viesmīlis pameta ar roku uz gandrīz tukšo istabu. — Ja te nav, tad nav.

Mulčs tūdaļ nozibināja Foala izsniegto un ļoti spožo RŪĶa pienākumu izpildītāja žetonu. — Domāju, es varētu paskatīties tā kārtīgāk.

Viesmīlis apskrēja apkārt letei. — Savukārt es domāju, ka tev, kruķi, vajadzīgs orderis, lai spertu kaut soli tālāk.

Mulčs viņu pagrūda malā. — Es, mazulīt, neesmu no tiem

krukiem.

Sekodams raidsignālam, viņš izgāja cauri restorānam un pa nolaistu gaiteni aizsoļoja līdz vēl jo nolaistākām tualetēm. Pat Mulčam nācās saviebties, un viņš taču vadīja savas dienas, rakdamics sazin kur!

Vienai kabīnei durvis rotāja uzraksts "Nedarbojas!". Iespraucies laumiņām domātajā šaurībā, punduris veikli uzmeklēja slepenās durtiņas. Izspiedies tām cauri, viņš attapās nonācis nesalīdzināmi higiēniskākā telpā par to, kas bija palikusi aiz muguras. Tur atradās ar samtu apvilkta garderobes lete, aiz kuras stāvēja visai pārsteigta laumiņa sārtā kleitā.

—    Vai esat rezervējis galdiņu? — viņa bailīgi noprasīja.

—   Un ne vienu vien, — Mulčs atsaucās. — Iesākumam, kas tā par iedomu — slepenu ieeju nelegālā restorānā ierīkot mazmājiņā! Mani šādi ap stūri vis neapvedīsi, un vispār — ēstgriba taču pagalam.

Atbildi negaidīdams, viņš ierāva galvu plecos un pa zemām durvīm ielīda krāšņā restorāna zālē. Tur desmitiem laumu, sēžot pie kūpošām paplātēm, sukāja iekšā jūras veltes. Dūda Dūdieviņš viens pats bija aizņēmis divvietīgu galdiņu un šķaidīja omāra čaulu ar veseri tik sparīgi, it kā tas būtu viņa niknākais ienaidnieks.

Mulčs taisnā ceļā devās viņam klāt, par pārējo pusdienotāju izbrīnītajiem skatieniem nelikdamies zinis.

—   Kurš tad tev prātā? — viņš noprasīja, iespīlēdamies laumām domātajā krēsliņā.

Dūda pacēla galvu. Varbūt arī jutās pārsteigts, tomēr to nevarēja manīt.

—   Tu, punduri. Iztēlojos, ka spīle ir tavs treknais pauris. — Viņš trieca veseri lejup, nošķiezdams Mulču ar balto omāra gaļu.

—    Ei, uzmanīgāk! Tā smako!

Dūda dusmās nobālēja. — Smako? Šis te — smako? Es trīsreiz beržos dušā. Trīs reizes! Tu domā, ka tavas rīkles smaku var noberzt? Tā man velkas pakaļ kā personiskā samazgu bedre. Redzi, ka es ēdu viens pats? Parasti pie manis čomi sasēžas čupām, šodien — neviens. Jo šodien es smirdu kā tāds punduris.

Mulča sejā nepakustējās ne vaibsts. — Ūja, puisīt, rāmāk! Ka neņemu pie sirds!

Dūda savēcināja veseri. — Vai tu te redzi kaut vienu, kam nebūtu nospļauties par to, kā tu jūties? Atradies smalkais kundziņš.

Mulčs dziļi ievilka elpu. Vajadzēs krietni piestrādāt.

—   Nūja, labs ir, Dūda. Skaidrs. Tu mums esi gudrītis. Gudrītis, kas pārskaities kā nelabais. Bet es gribu tev šo to likt priekšā.

Dūda iesmējās. — Tu man gribi kaut ko likt priekšā? Es arī gribu tev šo to likt priekšā. Kāpēc gan tu ar visu savu pundura smaku nevarētu lasīties projām, iekams neesmu tev, re, ar veseri zobus izdauzījis?

—    Sapratu, — Mulčs īgni novilka. — Tev, puisīt, ir aknas. Un necik labsirdīgs tu arī neesi. Un traks būtu tas punduris, kas ar tevi krāmētos. Vispār es jau te labprāt notupētu vēl pāris stundu un palamātos pretī. Taču šodien man nav vaļas. Man, redzi, vienam draugam ķeza.

Dūda pasmaidīja vēl jo platāk un zobgalīgi pacēla vīna glāzi. — Nu tad, pundurīt, iedzersim uz to, lai runa būtu par to glumo elfu — Holliju Knicpu. Jo nav neviena, ko es ar lielāku prieku redzētu dikti bīstamā ķezā iekūlušos līdz ar visām spicajām ausīm.

Mulčs atieza zobus — ne jau smaidā.

—   Vispār man tieši bija prātā ar tevi par to apspriesties. Tu viņai uzbruki — ar multikombainu. Gandrīz iegrūdi nāvē.

—    Gandrīz! — Dūda paslēja pirkstu. — Pabaidīju — un viss. Nevajadzēja vazāties man pakaļ. Es tikai šmugulējos ar dažām garneļu kastītēm. Es neesmu nekāds slepkavnieks.

—    Tu tikai stūrē.

—    Tieši tā. Tikai stūrēju.

Mulčs atgāzās pret atzveltni. — Nu, Dūda, liktenis tev ir vēlīgs. Jo tikai tāpēc, ka tu tik labi stūrē, es nupat valdos, lai neatkabinātu apakšžokli un nenokrimstu tevi kā, re, šādu te garneļu pikuci. Un šoreiz — ej nu sazini, pa kuru galu tiksi laukā.

Visa bravūra no Dūdas vaiga pazuda kā ar slotu aizslaucīta.

—    Es klausos, — viņš izvēla pār lūpām.

Mulčs apspieda vēlmi iecirst Dūdā zobus.

—    Labi. Tātad tu proti stūrēt visu ko, jā?

—    Pilnīgi visu. Pado' šurp kaut marsiešu taisītu verķi, Dūda Dūdieviņš brauks kā malacis.

—    Jauki, jo es gribu tev šo to likt priekšā. Es pats par šo piedāvājumu gan neesmu sajūsmā, bet man likts to iesniegt tev izskatīšanai.

—    Pūt vaļā, smerdeli!

Mulčs klusībā novaidējās. Vēl viens asprātis viņu nelielajā dēkaiņu bariņā bija tikpat lieks kā desmit bada gadi.

—    Darbs vienai dienai, jāstūrē viens braucamais, viens reiss. Ja tiksi galā, dabūsi amnestiju.

Dūda noelsās. Piedāvājums bija iespaidīgs.

—    Tātad man tikai jāpastūrē — un būsim kviti?

—    Tā izskatās.

Dūda piesita pie pieres ar omāra spīli. — Izklausās par daudz viegli. Te būs kāds āķis.

Mulčs paraustīja plecus. — Nu, jāstrādā virszemē, un tev pakaļ dzīsies vesels bars bruņotu zaņķeru.

—    Jā, jā, — Dūda pasmīnēja, pilnām mutēm ēzdams omāra

mērci. — Bet kur tad ir tas āķis?

SEPTĪTĀ NODAĻA BOBO skrĒjiens

paRadizo pils,DIENVIDFRANCIJA

ad Mulčs un Dūda beidzot nonāca līdz Turētai pie Lū, pundurim nervi bija galīgi čupā.

—    Viņš ir traks, — Mulčs vcrvelēja, spraukdamies laukā pa niecīgās titāna kapsuliņas lūku. Kapsula bija izmanīgi nosēdināta uz līdzena laukumiņa, ne lielāka par pastmarku. — Tam murmulim nav visi mājās! Hollij, padod šurp pistoli! Es viņu nošaušu uz līdzenas vietas.

Pabāzies laukā no lūkas cauruma, Dūda Dūdieviņš veikli nolēca zemē. — Fantastisks braucamais, — viņš izsaucās gnomītā. — Kur tādu var dabūt?

Tad viņa žilbinošais smaids ar joni nobālēja, jo izrādījās, ka ainavas daļa, kas, viņaprāt, bija koks, prata kustēties un runāt kādā no zaņķeru primitīvajām valodām.

—   Tas laikam būs Dūda Dūdieviņš. Visai skaļš eksemplārs, ne?

—    Ghrrr, — Dūda izstomīja. — Lamzaku zaņķeris.

—    Nūjā, — ierunājās otrs zaņķeris — vai zaņķerēns. Šis bija mazāks, tomēr sazin kāpēc izskatījās vēl bīstamāks.

—    Jūs runājat gnomītā? — Dūda pārbijies ievaicājās — katram gadījumam, ja nu lielais viņu sadomā norīt, sodīdams par nepieklājību.

—   Jā, — Artēmijs apliecināja. — Es — jā, Sulainis gan ne tik labi. Tāpēc pāriesim uz angļu valodu, ja tev nav iebildumu.

—   Droši. Vienā mierā, — Dūda piekrita, dziļi sirdī tencinādams likteni, ka smadzenēs vēl atlicis nieciņš maģijas, kas ļāva iedarbināt spēju runāt svešās mēlēs.

Dūda un Mulčs pār Piejūras Alpu zemākajām grēdām šurp bija atlaidušies kapsulā, ar kādām elfi parasti brauca pa Zemes garozas dabiskajām alām, dzīļu izvirsto magmas strūklu nesti. Šahtas bija primitīvi nomaskētas, tomēr neveda gluži līdz pašai virszemei. Dūdām bija vēlēts izgudrēm aizlavierēt līdz nelielai piestātnei netālu no Šveices galvaspilsētas Bernes, tad iesprādzēties spārnos un atlikušo ceļu mērot zemā lidojumā. Taču Dūda, ticis pie stūres, acumirklī nosprieda, ka ar to pašu kapsulu ies daudz ātrāk.

Hollija neslēpa apbrīnu. — Nieka kontrabandists — bet stūrē tu gluži labi. Šīs kapsulas taču zvārojas kā trīskājainas cūkas.

Dūda mīļi uzplāja pa titāna spārnu. — Laba meitiņa. Vajag tikai zināt, kā ar tādu apieties.

Mulčam vēl nebija pārskrējis drebulis. — Vēl šitik mazs gabaliņš — šitik mazs gabaliņš, un no mums labi ja oglīte paliktu pāri! Pēc pirmajām desmit tādām reizēm man nojuka skaits.

Dūda nosmējās. — Vēl jau šis tas nojuka, ne? Kurš tagad berzīs grīdu, ko?

Hollija ieskatījās Dūdām cieši acīs. Labi, lai pļāpas, kur pļāpas, bet viņiem abiem bija šis tas kārtojams.

—   Tu būtu varējis mani nobeigt, — Hollija skaidri un gaiši bilda, lai sīciņajam kontrabandistam dotu iespēju attaisnoties.

—   Zinu. Vēl drusku — un būtu izdevies. Tāpēc ir īstais brīdis paiet malā. Visu pārdomāt. Pamatīgi pārvērtēt prioritātes.

—   Tukša muldēšana, — Hollija aizrādīja. — Neticu nevienam pašam vārdam.

—   Es jau arī ne, — Dūda atzinās. — To penteri es vienmēr skaitu. No galvas. Ieplēšu acis, patrīcinu apakšlūpu, nostrādā kā likts. Bet, ja nopietni, piedod par to multikombainu. Nezināju, kur dēties. Un tev jau nekas tāds nemaz nedraudēja. Re, kur manas rociņas! Pie stūres tādas strādā brīnumus.

Hollija nosprieda likties mierā. Ko tur daudz gremzties! Tādā gadījumā jau tāpat sarežģītā misija kļūtu gandrīz vai neiespējama. Un, lai būtu kā būdams, Dūdām tagad bija iespēja pāridarījumu nolīdzināt.

Sulainis pieslēja Mulču kājās.

—    Kā ir ap dūšu, Mulč?

Punduris paglūnēja uz Dūdu. — Būs tā nekas, kad galva pārstās griezties. Zini, kapsula ir vienvietīga. Pēdējās pāris stundas tas mērkaķis tupēja man klēpī. Kolīdz sakratījāmies, viņš iebuksnījās man pazodē.

Sulainis piemiedza pundurim ar aci. — Nu ko, paskaties uz visu no citas puses. Tev vajadzēja pabraukāties viņa teritorijā, tagad viņam, kur liksies, būs jāpadzīvojas tavējā.

Dūda padzirdēja pēdējos vārdus. — Padzīvoties? Kā — padzīvoties? Kam te kur jādzīvojas?

Mulčs saberzēja plaukstas. — Būs smuki!

Viņi gulēja paseklā grāvī — ar skatu uz pili. Grāvis bija nogāzē, un tā bija apaugusi ar retiem, veciem olīvkokiem. Augsnes virskārta bija sausa un irdena, bet, ja varēja ticēt Mulčam, visai garšīga.

—   Alpu ūdens ir diezgan labs, — viņš paskaidroja, izspļaudams oļu šalti. — Un olīvas zemei piešķir smalku piegaršu.

—   Ļoti jauki, — Artēmijs pacietīgi atsaucās. — Tomēr man, taisnību sakot, gribas zināt tikai to, vai tu vari aizrakties līdz kanalizācijas tvertnei.

—   Kanalizācijas tvertnei? — Dūda nervozi pārvaicāja. — Kas tās par runām? Kanalizācijas tvertne? Es neko nezinu ne par kādu kanalizācijas tvertni. Nekas tāds netika runāts.

—    Ne jau tieši tur iekšā, — Artēmijs pārlaboja. — Garām. Tikai pa to ceļu var ierakties pilī.

Hollija pārskatīja apkaimi caur caur ķiveres sejsegu. — Kanalizācijas tvertne ir ierakta tieši blakus ēkai. Tālāk — vienlaidu klints. Bet tiktāl stiepjas jauka, blīva melnzemes dzīsla. Atliek puiku kovbojcepurē aizvilināt aiz tvertnes — pietiks ar šokolādes batoniņu —, tad lai Dūda par viņu izliekas.

—    Un pēc tam? Kur tu aizbrauksi ar tādu bērnu automobillti?

—    Nekur tālu, un nemaz nevajag, Dūda. Tev tikai jāiebrauc mājā un jāaptin šis te ap kuru katru videokabeli, kas gadās ceļā.

Hollija pasniedza Dūdām dzelkšņotu kabelīti. — Tā ir uzlādēta optiskā šķiedra. Pievieno — un varēsim visu novērot.

—    Vai varam attīt filmu atpakaļ — līdz šokolādes batoniņam? — ieprasījās Mulčs. — Vai kādam tāds maz ir?

—    Lūdzu, — atsaucās Artēmijs, pasniegdams zaļā papīrā ietītu šokolādīti. — Sulainis to nopirka ciema veikalā. Kvalitāte apšaubāma — kakao saturs pat ne septiņdesmit procentu. Ja kas, ir pamats sūdzēties par negodīgu tirdzniecību, bet gan jau derēs.

—    Un kas notiks, kad bērnelis būs apēdis šokolādi? — Mulčs jautāja. — Ko man ar viņu iesākt?

—    Nedomā viņam ko nodarīt, — Hollija nobrīdināja. — Izklaidē! Dažas minūtes.

—   Izklaidēt? Kā!?

—    Liec lietā savas dabas dāvanas, — Artēmijs ierosināja. — Mazi bērni ir zinātkāri. Nograuz dažus akmeņus. Palaid vējiņu. Mazais Bo no tevis nevarēs ne acu atraut.

—   Vai es viņu nevarētu vienkārši nobliezt?

—    Mulč! — Hollija šausmās iekliedzās.

—    Ne jau galīgi. Tikai atslēgt uz kādu brīdi. Mazuļiem patīk nosnausties. Es, taisnību sakot, viņam nāktu talkā!

—    Atslēgt? Būtu ideāli, — Hollija piekrita. — Bet man nav zināma neviena nekaitīga metode, tā ka tev nāksies ar viņu padzīvoties — minūtes piecas, ne vairāk.

—    Laikam jau skaitos neatvairāms, — Mulčs sacīja. — Un, ja viss jūk un brūk, allaž taču varu viņu aprīt. — Viņš atiezās smaidā — par atbildi uz Hollijas pārbiedēto ģīmi. — Joks. Nopietni. Zaņķcrēnus es nemūžam neēstu. Tādus kaulu kambarus…!

Hollija iegrūda Artēmijam dunku sānos. — Visu esi labi pārdomājis?

—    Tu taču to visu ierosināji, — Artēmijs atsaucās. — Bet — jā, esmu pārdomājis. Ir arī citas iespējas, taču tām nepietiek laika. Mulčs allaž izcēlies ar personisko iniciatīvu. Man ir sajūta, ka viņš mūs nepievils. Kas attiecas uz Dūdieviņa kungu, viņa brīvība ir likta uz kārts. Spēcīgs stimuls.

—    Pietiek pļāpāt, — Mulčs norādīja. — Man jau āda svilst. Vai tad nezināt, cik punduriem jutīga āda? — Pieslējies kājās, viņš atpogāja bikšu pēcpuses klapi. Vai tad pēcpuses klape maz varēja būt ierīkota kur citur? Protams — pēcpusē. — Labs ir, laumeli, lec iekšā!

Dūda Dūdieviņš izskatījās no tiesas sabijies. — Tiešām?

Mulčs nopūtās. — Skaidrs, ka tiešām. Ko baidies? Nieka pēcpuse.

—    Jā, varbūt. Bet tā ņirdz pretim.

—   Varbūt priecājas tevi redzēt. Labi, ka tā. Ja šī sapiktosies, es vis negribētu būt tavā vietā.

Hollija iegrūda dunku Mulčam plecā.

—    Kas tas par nelāgu ieradumu? — Mulčs šķendējās, berzēdams augšdelmu. — Vai tev nederētu aiziet pie ārsta? Aprunāties par to agresiju!

—    Vai tu, lūdzams, nevarētu rimties apspriest pēcpuses padarīšanas? Mums te laiks reglamentēts.

—    Labs ir. Aiziet, Dūda! Nekodīs — apsolu.

Sulainis mazo laumu vīreli pacēla līdz Mulča bikšdibenam.

—   Tikai neskaties uz leju, — miesassargs ieteica. — Gan jau būs labi.

—    Tev jau viegli teikt, — Dūda nogremzās. — Ne jau tev jālaižas uz viesuļa spārniem. Restorānā, Rakum, par to netika bilsts ne vārds.

Artēmijs norādīja uz ekipējumu, kas Dūdām bija sabāzts mugursomā. — Vai tas tiešām vajadzīgs, Dūdieviņa kungs? Nevarētu teikt, ka mugursoma iekļaujas plūdlīnijās.

Dūda sagrāba siksnu. — Tur ir mani darbarīki, zaņķerēn. Bez tiem es nekur neiešu.

—    Labi, labi, — Artēmijs atsaucās. — Tikai mazs padoms. Nekur lieki nekavējies.

Dūda novalbījās. — Ūūū, cik lielisks padoms! Vai neesi domājis rakstīt grāmatu?

Mulčs ieķiķinājās. — Labais!

—   Un centies netrāpīties acīs piederīgajiem, — Artēmijs nesatricināmi turpināja. — Jo sevišķi meitenei, vārdā Minerva.

—   Piederīgajiem. Minervai. Skaidrs. Tā, nu tad laižamies, ja kur jālaižas, iekams man pacietības mērs pilns.

Punduris ar šķebīgu šņirkstu atkabināja apakšžokli un ar galvu pa priekšu ieurbās zemē. Tur bija ko redzēt — zobu rindas kā sirpji kampās zemē, rakdamas eju gan pašam pundurim, gan viņa pasažierim. Dūdām acis bija cieši aizžmiegtas un seja — savilkta krampjos.

—    Debestiņ, — viņš izvēla pār lūpām. — Laidiet! Laidiet vaļā!

Tad abi pazuda trīsošajā augsnē. Hollija aizrāpās līdz grāvja

malai, lai sejsega ekrānā sekotu abu gaitai.

—   Ātrs gan, — viņa atzina. — Tīri jābrīnās, ka mums izdevies viņu notvert.

Artēmijs pierāpoja līdzās. — Ceru, ka viņš tiešām ir gana ātrs. Vēl tikai trūka, lai Minerva Paradīzo savai kolekcijai piepulcētu arī punduri un laumu.

Mulčs zem zemes jutās labi. Te bija pundura dzimtene. Pirkstos mierinoša un remdējoša pulsēja zeme. Raupjie bārdas mati, kas īstenībā kalpoja kā sensori, urbās zemē, ietiecās sīkākajās plaisiņās, sūtīja signālus Mulča smadzenēm. Viņš zināja, ka pusotru kilometru pa kreisi alas rok truši. Varbūt atpakaļceļā kādu varēja nokampt — uz kārā zoba.

Dūda turējās, cik spēka. Viņa sejā jautās bezcerība un izmisums. Būtu kliedzis, bet tamdēļ vajadzētu pavērt muti. Un par to nevarēja būt ne runas.

Tieši zem Dūdas kāju pirkstgaliem Mulča pēcpuse stūma laukā ar gaisa burbuļiem bagātinātu zemi, ar katru grūdienu abus iestumdama dziļāk zemzemes ejā. No sakarsētajiem izmešiem sila kājas. Ik pa brīdim, kad laumu aģenta zābaki trāpījās par tuvu pundura reaktīvajam pakaļgalam, viņš dabūja kājas saraut uz augšu — citādi purngals būtu nost kā likts.

Nepagāja ne minūte, kad Mulčs jau bija ticis līdz kanalizācijas tvertnei. Nopurinājies viņš izkratīja zemes pikučus no biezajām spirālveida skropstām.

—   Laidies! — viņš neskaidri izvēla pār lūpām, izspļaudams mundri dzīvīgu slieku.

Līdz pundura galvai Dūda aizrāpās, aizspiedis muti ar plaukstu, lai neizlauztos kliedziens. Pāris reižu dziļi ievilcis elpu, viņš, daudzmaz nomierinājies, izdvesa: — Izpriecājies, ko?

Iekabinājis žokli vietā, Mulčs ar blīkšķi palaida tuneļgāzi — un reaktīvais spēks izsvieda viņu virszemē.

—   Tāds nu es esmu. Vienosimies, ka par braucienu kapsulā esam norēķinājušies.

Dūda nosmīnēja. — Sarunājam tā — vienu aprīšanu tu man tik un tā esi parādā.

Par spīti neatliekamajam uzdevumam vārdu apmaiņa visādā ziņā būtu turpinājusies, taču tobrīd, apbraucis ap pils stūri, parādījās bērnu automobilis, kurā sēdēja mazs puisēns.

—   Čau! Es esmu Bo Paradīzo, — šoferītis uzsauca. — Vai jūs esat briesmoņi?

Dūda un Mulčs uz mirkli sastinga, tad atcerējās, kas darāms.

—   Nē, puisīt, — atteica Mulčs, klusībā pateikdamies providencei par atlikušo maģijas kripatiņu, kas ļāva ko nebūt pateikt franciski. Viņš lūkoja savilkt seju pievilcīgā smaidā, kaut neko tādu nebija praktizējis jau kur tas laiks. — Mēs esam šokoRŪĶīši. Un esam tev atveduši īpašu dāvaniņu. — Mulčs pavēcināja šokolādes batoniņu — cerībā, ka uzspēlētais priekšnesums lēto produktu darīs pievilcīgāku.

—   ŠokoRŪĶīši? — Puisītis izkāpa no automobiļa. — Cerams, ka tur nav cukura. Jo no cukura es sašūmējos, un tētis saka — es, Dieva dēļ, jau tāpat esot sašūmējies, tomēr viņš mani mīlot tik un tā.

Mulčs pašķielēja uz etiķeti. Cukurs — 18%.

—    Aha. Bez cukura. Gribi gabaliņu?

Paķēris visu batoniņu, Bo to iznīcināja nepilnās desmit sekundēs.

—   RŪĶīši ļoti smird. Jo sevišķi tu — kam daudz spalvu. Tu smirdi vēl briesmīgāk nekā toreiz, kad pie tantes Morganas bija aizspundējusies mazmājiņa. Smirdulis.

Dūda iesmējās. — Ko lai piebilst? Ar bērna muti, Mulč, runā patiesība.

—   Vai tu, resnais šokoRŪĶīša kungs, dzīvo aizspundētā mazmājiņā?

—   Ei! — Mulčs mundri izsaucās. — Varbūt nosnaudīsimies? Puisīt, vai negribi nosnausties?

Bo Paradīzo iegrūda Mulčam dunku vēderā. — Dumjais, es jau pagulēju! Dod vēl šokolādi! Dod šurp!

—    Beidz! Man vairs nav šokolādes.

Bo viņam vēlreiz iebakstīja vēderā. — Es teicu — dod šurp! Citādi pasaukšu sargus. Un Pjērs iegrūdis roku tev rīklē un izraus laukā zarnas. Tā viņš izdarās. Tā viņš saka.

Mulčs nosmīkņāja. — Viņš grūdīsies man rīklē? To gan es gribētu redzēt.

—   Tiešām? — Bo atplauka. — Es viņu pasaukšu! — Puisēns šāvās projām. Viņš kustējās brīnum ātri, un Mulčs samanīja, ka instinkts piepeši ņem virsroku pār veselo saprātu. Punduris metās zēnam pakaļ, pa ceļam atkabinādams žokli.

—   Pjēr! — puisēns nokliedzās vienu vienīgu reizi, bet otrreiz vairs muti nepavēra, jo atradās jau Mulčam aiz vaigiem. Laukā palika rēgojamies tikai kovboja cepure.

—    Nerij zemē! — Dūda nošņācās.

Kādu brīdi paviļājis puiku pa muti, Mulčs viņu izspļāva. Bo, viscaur slapjš, tūdaļ iemiga. Mulčs noslaucīja bērnam seju, iekams spļaudekļi paguva sacietēt.

—   Siekalās ir trankvilizators, — viņš paskaidroja, kolīdz bija iekabinājis apakšžokli vietā. — Plēsoņām tā ir. Vakar tu neaizmigi, jo es tev galvu neapsūkāju. Atmodīsies viņš, saldi izgulējies. Kad spļaudekļi sacietēs, es tos noplēsīšu.

Dūda paraustīja plecus. — Ko tu man te stāsti? Ne viņš man kāds mīlulītis, ne kā!

Pāri tvertnei atskanēja sauciens: — Bo? Kur tu esi?

—    Droši vien Pjērs. Nu, kusties! Aizvedini viņu projām.

Dūda pabāza galvu pāri uzbēruma malai. Šurp soļoja dūšīgs

vīrs. Tiesa, ne gluži tik masīvs kā Sulainis, bet gana liels, lai nobradātu vidusmēra laumiņu. Vīrs bija ģērbies melnā apsarga formastērpā, un galvā viņam bija apsarga cepure. No azotes laukā rēgojās pistoles stobrs. Vīrs cieši skatījās uz tvertnes pusi.

—    Bo? Vai tas esi tu? — viņš franciski noprasīja.

—    Oui. C'est moi, — skanīgā falsetā atvīteroja Dūda.

Pjērs nenoticēja. Runātājs drīzāk izklausījās pēc sivēna,

nevis bērna. Apsargs turpināja tuvoties tādā pašā solī, tikmēr taustīdamies pēc pistoles.

Dūda metās uz elektromobili. Pa ceļam norāvis Bo kovbojcepuri, viņš uzspīlēja to galvā. Pjērs nupat bija tikai pārdesmit soļu atstatu un steidzās šurp arvien naskāk.

—    Bo? Nāc šurp. Minerva saka — tev jāiet iekšā.

Dūda veikli iemetās automobilī. Pietika tam uzmest aci, lai būtu skaidrs, ka gājēju tādā apdzīt nav iespējams, tātad briesmu gadījumā aizbēgt nav ko cerēt. Izrāvis no somas melnu plāksni, viņš uzklāja to uz bērnu automobilīša vadības paneļa. Tas bija mongolādis, bez kāda no mājas neizgāja neviens kaut cik ar pašcieņu apveltīts kontrabandists. Mongolādī bija iebūvēts jaudīgs dators, omnisensors un kodolbateriju komplekts. Omnisensors, ielauzies spēļmašīnas sīciņajā mikroshēmā, pārņēma tās funkcijas. No mongolāža izvilcis pagarināmo kabeli, Dūda tā galu iesprauda automobiļa kontaktligzdā. Tagad bērnu automobilīti darbināja kodolenerģija.

Dūda izmēģinādams nospieda gāzes pedāli.

—    Re, nu jau ir labāk, — viņš apmierināts noteica.

Tvertnes labajā pusē ap stūri parādījās Pjērs. Tas bija labi, jo

tādējādi viņš neuzskrēja virsū Mulčam un aizmidzinātajam Bo. No otras puses, viņš nonāca aci pret aci ar Dūdu.

—    Bo? — Pjērs uzsauca. — Vai kaut kas lēcies? — Pistole viņam bija rokā, stobrs raudzījās zemē.

Dūda uzlika kāju uz gāzes pedāļa, tomēr vilcinājās. Acumirklī viņš jutās paralizēts — tas lempis blenza tieši virsū.

—    Nekas nav lēcies… mm… Pjēr, — viņš notrallināja, slēpdams seju zem kovbojcepures apmales.

—    Tu kaut kā jocīgi runā, Bo. Būsi apslimis?

Dūda uzmina uz pedāļa, kādu sprīdi pabraukdams uz priekšu.

—   Ne-e. Man nekas nekaiš. Es tikai izmēģinu visādas balsis — kā cilvēku mazuļi.

Pjērs iesvēlās vēl lielākās aizdomās. — Cilvēku mazuļi?

Dūda izmantoja izdevību. — Nūja. Cilvēku mazuļi. Es šodien esmu citplanētietis, kas izliekas par cilvēku, tāpēc ej projām, citādi iegrūdīšu roku tev rīklē un izraušu laukā zarnas.

Pjērs apstājās kā iemiets, bridi apdomājās un tad attapās.

—   Bo, žuļiks tu tāds. Skaties, lai Mincrvai nenāk ausīs, ka tu šādi izrunājies. Citādi nebūs vairs nekādas šokolādes.

—   Kaut tu bez zarnām paliktu! — Dūda drošības labad piemetināja, no grantētā laukuma slaidi uzbraukdams uz celiņa.

No somas izvilcis izliektu atpakaļskata spogulīti, laumu vīriņš tā pamatnes lipekli piespieda pie vējstikla. Kāds atvieglojums — Pjērs, šaujamo iebāzis makstī, kātoja atpakaļ uz savu posteni.

Par spīti visiem kontrabandista instinktiem viņš uz celiņa piebremzēja. Zobiem klabot, viņš kratījās pa nelīdzenajām granīta plātnēm. Digitālā skala vēstīja, ka patlaban tiek izmantota procenta simtdaļa no dzinēja pašreizējās jaudas. Pēdējā brīdī Dūda apķērās un atslēdza mongolādim balss funkciju. Vēl tikai trūka, lai dators sāktu gausties, ka šādi braukt ir grēka lieta.

Pie parādes durvīm stāvēja divi apsargi. Dūda abiem aizkratījās garām gandrīz neievērots.

—    Sveiks, šerif, — viens nosmīnēja.

—   Šokolādi, — Dūda nopīkstēja. Spriežot pēc tā mazumiņa, kas viņam bija zināms par Bo, puišelis varētu bilst kaut ko uz to pusi.

Uzspiedis uz gāzes pedāļa, lai tiktu pāri slieksnim, viņš lēnām aizstūrēja pa daudzkrāsaino marmora grīdu. Riepas, kam uz gludā akmens nebija kur aizķerties, slīdēja, un Dūda sarauca pieri — tā varēja zaudēt dārgās sekundes, ja nu vajadzēs mudīgi laisties projām. Vismaz labi, ka gaitenis bija gana plašs, lai te nepieciešamības gadījumā varētu apgriezties par simt astoņdesmit grādiem.

Dūda stūrēja uz gaiteņa viņu galu, pa ceļam pabraukdams garām podos sadēstītu kuplu palmu ierindām un vairākām košām abstraktām gleznām. Gaiteņa galā arkas vidū vidēja kamera, pavērsta pret parādes durvīm. No tās lejup stiepās kabelis, ieslēpdamies cauruļvadā, kas bija novilkts gar grīdas apmali.

Nobremzējis pie cauruļvada, Dūda izlēca no automobiļa. Tiktāl bija sekmējies. Neviens nebija uzklupis. Tās cilvēku drošības sistēmas bija nožēlojamas. Kurā katrā elfu mītnē lāzeri viņu šobrīd jau būtu pārslaucījuši vai divdesmit reižu. Atknibinājis gabalu izolācijas, Dūda sačamdīja videokabeli. Burtiski pāris sekundēs viņš ap to aptina uzlādēto optisko šķiedru. Beigta balle. Ar smaidu uz lūpām Dūda ierāpās zagtajā automobilī. Štrunts vien! Amnestija par piecu minūšu darbu. Laiks doties mājās un izgaršot saldo brīvību — līdz brīdim, kad atkal iznāks pārkāpt kādu likumu.

—    Bo Paradīzo! Tu, knēveli! Tūdaļ šurp — uz līdzenas vietas!

Dūda uz acumirkli sastinga, tad pablenza spogulītī. Aiz

muguras stāvēja meitene, kas nikni vērās šurp, rokas iespraudusi sānos. Laikam Minerva — viņš atskārta. Ja atmiņa nevīla, no Minervas bija pieteikts turēties iespējami tālu.

—    Bo! Tev laiks iedzert antibiotikas. Tu ko — ar to plaušu infekciju gribi dzīvot līdz kapa malai?

Dūda ierūcināja dzinēju, stūrēdams uz arkas pusi — tālāk no zaņķeru meitenes acīm. Ja izdotos nogriezties ap stūri, varētu gāzes pedāli spiest grīdā.

—    Pat nedomā laisties projām, Bobo!

BobolKāds tur brīnums, ka laižos, Dūda nosprieda. Kurš gan kā sasvilis skrietu klāt pie tāda, kas tevi apsaukā par Bobo?

—    Ēē! Šokolādi? — laumu vīriņš cerīgi nomurmināja.

Un tas izrādījās aplam. Šī meitene gan pazina sava brāļa balsi, un runātājam tās nebija.

—    Bobo? Kas tev ar balsi?

Dūda paklusām nosodījās.

—    Plaus-infeksī? — viņš izvēla pār lūpām.

Bet Minerva neuzķērās. Izrāvusi no kabatas rāciju, viņa lieliem soļiem nesās uz automobiļa pusi.

—    Lūdzu, Pjēr, ienāc, jā? Paķer līdzi Andrē un Luisu. — Un tad Dūdām: — Stāvi uz vietas, Bobo. Dabūsi lielu šokolādes tāfeli.

Kā tad, Dūda domās atsaucās. Šokolādi un izbetonētu kameru.

Bridi apsvēris izredzes, viņš izšķīrās. Un lēmums bija šāds: labāk mudīgi laisties lapās, nekā krist gūstā un tikt nomocītam līdz nāvei.

Visu gaišu! Dūda nosprieda un spieda pedāli grīdā, automobiļa vārīgo dzinēju piespiezdams ierūcināties ar jaudu, kas lēšama vairākos simtos zirgspēku. Bija skaidrs, ka pēc minūtes tas izjuks gabalos, bet tikmēr varēja tikt gana tālu projām no šā zaņķeru skuķa un viņas tukšajiem šokolādes apsolījumiem.

Automobilis aizšāvās ar tādu joni, ka vēl brīdi bija it kā saredzams vietā, kur stāvējis.

Minerva apstulba. — Ko?

Pagrieziens tuvojās strauji. Dūda sagrieza stūri, cik tālu vien iespējams, bet mašīnas riteņu aploce tik un tā izrādījās par lielu.

—    Būs blieziens, — Dūda izgrūda caur sakostiem zobiem.

Strauji saliecies pa kreisi, viņš atlaida gāzes pedāli un ar

sāniem triecās pret sienu. Sadursmes brīdī viņš pārvietoja smaguma centru un piespieda gāzi. Automobilis, lai arī bez durvīm, aizšāvās ap stūri kā lingas izsviests akmens.

Smuki, Dūda nodomāja, kolīdz ausīs mitējās dimdēt zvani.

Tagad viņa rīcībā bija dažas sekundes, iekams automobilim atkal bija lemts nonākt skuķa redzeslokā, un piķis vien zināja, cik apsargu viņu šķira no brīvības.

Priekšā bija garš, taisns gaitenis, kas veda uz viesistabu. Bija saredzams sienas televizors un sarkana samta dīvāna atzveltnes augšdaļa. Istaba atradās zemāk, no gaiteņa to droši vien šķīra daži pakāpieni. Slikti gan. Otru sadursmi automobilis diez vai pārcietīs.

—   Kur ir Bobo? — skuķis kliedza. — Ko tu viņam esi nodarījis?

Acumirkli klīrēties nebija vērts. Bija īstā reize pārbaudīt, ko tāda grabaža var turēt. Iegrūdis pedāli grīdā, Dūda notēmēja uz logu viņpus samta dīvānam un paplikšķināja pa vadības paneli.

—   Varēsi, varēsi, grabažiņ. Vienu vienīgu lēcienu. Rādi nu, ka esi labi audzināta!

Automobilis cieta klusu. Kā allaž līdzīgās reizēs. Kaut dažkārt galēja stresa un skābekļa trūkuma apstākļos Dūda mēdza iedomāties, ka braucamie ar viņu vienojas trakulīgā dziesmā.

Gaiteņa galā iznira Minerva. Viņa skrēja, cik spēka, pa ceļam kaut ko kliegdama rācijā. Dūda saklausīja vārdus "aizturēt", "attaisnojama vardarbība" un "nopratināšana". Neviens no tiem nekā laba nevēstīja.

Spēļu automobilīša riteņi nospolējās uz garā paklāja, tad tomēr aizķērās. Paklājs aizvilnīja atpakaļ kā konfekšu mašīnas izsviesta īrisa lente. Minerva nogāzās garšļaukus, bet rāciju no rokas neizlaida.

—   Viņš dodas uz bibliotēku. Notriekt! Ja nepieciešams, šaujiet!

Dūda nesatricināmi turēja stūri, lai nenovirzītos no kursa. Jātiek laukā pa to logu — vienalga, vai tas vaļā vai ciet. Istabā viņš iebrāzās ar ātrumu simt divdesmit kilometru stundā un no augšējā pakāpiena aizšāvās lidojumā. Bērnu automobilītim ātrums nebija no sliktajiem. Viesistabā bija divi apsargi, kas nupat rāva laukā šaujamos. Tomēr diez vai bija gatavi šaut. Galu galā, joprojām izskatījās, ka pie stūres sēž bērns.

Mufļas, Dūda nosprieda, un tieši tobrīd šasijā ietriecās pirmā lode. Labs ir, varbūt šaus pa automobili.

Slaidā lokā viņš laidās uz loga pusi. Vēl divas lodes izrāva robus plastmasas korpusā, bet automobilītim tas nebija nekāds kavēklis. Aizķēris palodzi un šķīries no spārna, tas iztriecās cauri atvērtajam logam.

To nu gan derēja nofilmēt, Dūda iedomājās, trieciena gaidās sakozdams zobus.

Piezemējoties viņš juta kaulus sakratāmies no kāju pirkstgaliem līdz pat pakausim. Uz bridi acu priekšā sagriezās zvaigžņots melnums, bet viņš tūdaļ atguvās un brāzās uz kanalizācijas tvertnes pusi.

Mulčs jau gaidīja, mežonīgajam matu ērkulim nepacietībā trīsot.

—    Kur tu biji? Man jau saules aizsargkrēms beidzies!

Dūda nešķieda laiku atbildei, bet izspraucās no automobilīša

vraka, pa ceļam izmanīgi paķerdams līdzi mongolādi un spogulīti.

Mulčs pret viņu paslēja mezglainu pirkstu. — Man ir vēl daži jautājumi.

No vaļējā loga izšāvās lode, kas, atlēkusi no kanalizācijas tvertnes, visapkārt izsvaidīja betona šķembas.

—    Bet tos varētu atlikt uz vēlāku laiku. Lec iekšā!

Mulčs vēlīgi pagrieza pēcpusi visā tās krāšņumā. Dūda

uzlēca viņam mugurā, iekampdamics biezajās pundura bārdas šķeterēs.

—    Aiziet! — viņš nokliedzās. — Šie jau uz pēdām!

Atkabinājis žokli, Mulčs ienira zemē kā mataina torpēda.

Taču ar visu to viņi diez vai būtu paspējuši aizlaisties. No

bruņotajiem apsargiem viņus šķīra labi ja divi soļi. Tie divi, ieraudzījuši maigā miegā dusošo Bo, kustīgajā zemes pleķītī sacēla neaprakstāmu ļembastu.

Kolīdz Dūda bija optisko šķiedru aptinis ap videokabeli, tā gumijas apvalkā ieurbās simtiem sīku dzelksnīšu, kas iedibināja desmitiem noturīgu kontaktu ar vadu vijumiem.

Pēc dažām sekundēm Foala terminālam astotā sektora štābā pieplūda vesela gūzma informācijas. Tur bija gan videosignāli, gan drošības signalizācija, gan "zāģi", gan sakaru sistēmas — katra savā ekrāna logā.

Foals nogrudzinājās, izstaipīdams pirkstus kā koncertējošs pianists. Vecās labās optiskās šķiedras viņam no tiesas gāja pie sirds. Nebija jau tik smalkas kā jaunās organiskās "mušiņas", toties divkārt efektīvākas.

—   Labs ir, — viņš ierunājās uz statīva uztupinātā pults mikrofonā. — Kontrole ir. Kādus murgus piedāvāsim?

No Dicnvidfrancijas caur savu ķiveres mikrofoniņu atsaucās kapteine Hollija Kniepa: — Kādus gribi. Triecienvienības uzlidojumu, helikopterus". Pārslogo sakarus, izsper "zāģus". Iedarbini signalizāciju. Es gribu, lai viņi iedomājas, ka sācies uzbrukums.

Foals datorā uzmeklēja pāris rēgfailu. Rēgus viņš pats bija izdomājis un izauklējis. Viņam patika savākt gabaliņus no tādām cilvēku kinofilmām, kur papilnam kara ainu, sprādzienu un tamlīdzīgi, un sakombinēt tos pēc sava prāta. Šoreiz viņš Paradīzo iekšējo sakaru sistēmā iesūtīja Francijas armijas specvienību — Commandement des Operations Speciales jeb COS. Uzkodām tam vajadzēja derēt itin labi.

Tikmēr pilī Paradīzo apsardzes dienesta priekšnieks Huans Soto konstatēja, ka radusies neliela problēma. Proti, iekštelpās bija atskanējuši uz labu laimi raidīti šāvieni. Par nelielu šo problēmu varēja uzskatīt salīdzinājumā ar lielo problēmu, ko Foals viņam nupat grasījās sagādāt.

Soto turēja pie auss rāciju.

—    Jā, Paradīzo jaunkundz, — viņš teica, saglabādams rāmu garu. — Es saprotu, ka jūsu brālis, iespējams, pazudis. Es saku "iespējams", jo iespējams, ka tieši viņš ir pie stūres. Pēc manām domām, tā izskatās. Labi, labi, saprotu. Tiešām maz ticams, ka bērnu automobilītis var aizšauties tik tālu. Varbūt dzinējs samaitājies.

Soto nosprieda pārmīt dažu labu stingru vārdu ar tiem diviem idiotiem, kas, klausot Minervas pavēlei, no tiesas bija šāvuši uz spēļu inašīnīti. Lai cik viņa gudra, tik un tā nebija pieļaujams, ka viņa maiņā bērns uzmetas par rīkotāju.

Lai arī Minervas jaunkundze nebija ne tuvu apsardzes štābam un viņa sejas izteiksmi nevarēja redzēt, priekšnieks Soto bargi sarauca pieri, grasīdamies lasīt pamācošu lekciju.

—   Tagad paklausieties, Paradīzo jaunkundz, — viņš iesāka un tūdaļ pārvērtās ģīmī, jo ar joni iedarbojās signalizācija.

—    Jā, priekšniek, klausos.

Vienā rokā joprojām turēdams rāciju, ar otru apsardzes priekšnieks zibenīgi pārslēdza visādus pults slēdžus, cerēdams uz vienkāršu sistēmas kļūmi. — Izskatās, ka pilij uzbrūk vesela COS vienība. Jēziņ, viens otrs jau ticis iekšā. Helikopteri! Jumta kameras rāda helikopterus… — Piepeši ierunājās joslas monitors. — Un ir ziņa. Viņi atnākuši pakaļ jums, Paradīzo jaunkundz, un gūsteknim. Jēziņ, viņi ielauzušies signalizācijas sistēmā. Visos sektoros. Mēs esam aplenkti! Tūdaļ vajag evakuēties. Redzu, ka viņi jau mežmalā. Ar tanku! Kā viņi dabūjuši šurp tanku!?

Artēmijs un Sulainis no malas noskatījās Foala radītajā haosā. Spalgās signalizācijas taures tricināja Alpu gaisu, apsargi šāvās uz norādītajiem posteņiem.

Ielidinājis pils teritorijā pāris dūmu granātu, Sulainis vairoja efektu.

—   Tanku? — Artēmijs nīgri noprasīja elfu tālrunī. — Tu piesūtīji viņiem tanku?

—    Un tu esi ielauzies audiosakaros? — Foals skarbi atsaucās. — Uz ko tad vēl tas tavs tālrunis ir spējīgs?

—   Varu uzspēlēt pasjansu un mīnu meklētāju, — Artēmijs vientiesīgi atteica.

Foals neticīgi noņurdējās. — Par to, zaņķerēn, parunāsim vēlāk. Patlaban koncentrēsimies uz to, kas darāms.

—    Lielisks ierosinājums. Vai starp taviem rēgiem ir kāda vadāmā raķete?

Apsardzes priekšnieks juta tuvojamies ģīboni. Radars vēstīja, ka no helikoptera pavēderes šurp stiepjas divas spirālveida izmešu vītnes.

—   Mon Dieu! Raķetes. Viņi šauj šurp pašvadāmās raķetes. Nepieciešama tūlītēja evakuācija.

Atvāzis organiskā stikla paneli, viņš sniedzās pēc oranža slēdža un, tikai mirkli vilcinājies, to nospieda. Signalizācijas taures tūdaļ apklusa un aurēšanas vietā ausīs iecirtās vienlaidu kaukoņa. Evakuācijas trauksme.

Nākamajā brīdī apsargi metās, kur tādai reizei norīkoti, — cits uz mašīnu, cits pie principāla, savukārt pils civiliedzīvotāji ar joni sāka vākt informāciju vai ko citu, ko nu kurš uzskatīja par dārgāko mantību.

Ēkas austrumspārnā cita pēc citas atvērās garāžu durvis, un pagalmā kā kuguāri izlēca seši melni BMW džipi. Vienam bija necaurredzami stikli.

Artēmijs visu vēroja binoklī.

—   Pieskati meiteni, — viņš teica plaukstā ieslēptajā tālrunītī. — Meitene ir galvenā. Man tā vien liekas, ka viņai būs tā mašīna ar noēnotajiem logiem.

Minerva parādījās iekšpagalma durvīs, rimti runādama rācijā. Viņas tēvs klumzāja nopakaļ, aiz rokas vilkdams saspītējušos Bo Paradīzo. Pēdējais iznāca Bilijs Kongs, mazliet salīcis zem lielas golfa somas svara.

—    Ahā, Hollij. Gatava?

—   Artēmij! Es te vadu kaujas operāciju! — atskanēja saērcināta atbilde. — Nelien manos sakaros, ja nav nekā jēdzīga ko teikt.

—    Es tikai iedomājos!

—   Savukārt es iedomājos, ka tev derētu mainīt vārdu un saukties par šefīgo ākstu.

Artēmijs pašķielēja uz Sulaini, kas gulēja turpat līdzās un sarunu nevarēja nedzirdēt.

—    Šefīgais āksts. Vari iedomāties?

—   Vienam otram uzdod nervi, — miesassargs atteica, neizlaizdams pili no acīm.

Pa kreisi ietrīsējās zemes gabaliņš. Līdz ar augsnes pikučiem, zāles kumšķiem un kukaiņiem no trīsošās vietas ar joni izsprāga arī divas galvas. Viena bija identificējama kā punduris, otra — kā vīrieškārtas lauma.

Pārrāpies Mulčam pāri, Dūda sabruka zālē.

—   Jūs, veči, esat jukuši, — viņš elsa, izķeksēdams vaboli no krūšu kabatas. — Ar amnestiju te būs par maz. Par šito es būtu pelnījis pensiju.

—   Stāvi nu klusu, maziņais, — Sulainis rāmi ierunājās. — Tūdaļ sāksies operācijas otrā fāze, un man negribētos to tevis dēļ palaist garām.

Dūda nobālēja. — Man ari. Tas ir, ka tu kaut ko palaistu garām. Manis dēļ.

Pils pagalmā pie garāžām Bilijs Kongs ielādēja BMW bagāžniekā golfa somu. Tas bija BMW ar tumšajiem stikliem.

Artēmijs pavēra muti, lai nāktu klajā ar pavēli, tad to aizvēra. Gan jau Hollija zināja, kas darāms.

Viņa zināja gan. Šofera durvis it kā pašas no sevis pavērās mazā spraudziņā, tad aizcirtās. Minerva un Bilijs Kongs tikai noblisinājās mēmā pārsteigumā, kad BMW ierūcinājies aizšāvās uz pils vārtu pusi, aiz muguras atstādams sešus metrus garas riepu sviluma pēdas.

—    Ideāli, — Artēmijs zem deguna noelsās. — Tagad, Minerva Paradīzo, jaunkundzīt, topošā noziedzīgās pasaules valdniece, rādiet nu, cik spožs jums prāts. Es pats zinu, ko būtu iesācis šādā situācijā.

Minervas Paradīzo reakcija bija mazdrusciņ rāmāka, nekā varētu sagaidīt no bērna, kam nupat nozagts lielākais dārgums. Nedz viņa ļāva vaļu dusmām, nedz spārdījās. Arī Bilijs Kongs pievīla visas cerības — pat šaujamo neizvilka no maksts. Toties viņš attupies saglauda melnos, sarainos matus un aizkūpināja cigareti, ko Minerva tūdaļ izrāva viņam no mutes un samina.

Tikmēr BMW traucās uz vārtiem ar pilnu jaudu. Varbūt Minerva iedomājās, ka automašīna tik un tā būs spiesta apstāties pie rūdītā tērauda vārtiem. Tur nu viņa kļūdījās. Hollija jau bija izkausējusi kniedes ar Ncitrīno lādiņiem. Atlika tikai piedurties režģim ar BMW priekšgalu, lai vārti izgāztos no eņģēm. Ja viss tiktāl nonāktu. Bet nenonāca.

Nodzēsusi Konga cigareti, Minerva izvilka no kabatas tālvadības pulti, uzbakstīja kodu un piespieda taustiņu, lai ievadītu komandu. BMW ventilācijas sistēmā eksplodēja neliels lādiņš, vadītāja nodalījumā izpūzdams sevoflurāna mākoni — iedarbīgu iemidzinošu gāzi. Pēc pāris sekundēm mašīna sagrīļojās un, vienubrīd ietriekusies ceļmalas krūmājā, tūdaļ aizstreipuļoja uz otru pusi, izraudama vagas rūpīgi koptajā zālienā.

—    Problēmas, — Sulainis konstatēja.

—    Hmm, — Artēmijs novilka. — Es teiktu — gāze. Ar tūlītēju iedarbību. Varētu būt ciklopropāns. Vai scvoflurāns.

Sulainis paslējās uz ceļgaliem un izvilka koltu. — Iet un viņus dabūt laukā?

—    Nē. Nedrīkst.

BMW nupat gāja meimuru mcimuriem, pa kalniem un lejām, kurp nu pagadījās. Sapostījis minigolfa laukumu, tas pīšļos un putekļos sagrāva lapeni un norāva galvu kentaura statujai.

Simtiem kilometru zemzemē Foals sāpēs saviebās.

Visbeidzot mašīna apstājās lavandu dobē, ar purnu iedzinusies zemē. Pakaļgala riteņi vēl griezās, kā šāviņus uz visām pusēm šķiezdami zemes pikučus un ar visām saknēm izrautas garkātainas mēļas puķes.

Labs darbiņš, nosprieda Mulčs, taču šo atziņu izlēma paturēt pie sevis, jo diez vai bija īstais brīdis pārbaudīt Sulaiņa pacietību.

Sulainis nespēja valdīties. Kolts viņam bija rokā un dzīslas uz kakla nostiepušās kā tauvas, bet Artēmijs viņu aizturēja, piebikstījis pie pleca.

—   Nē, — viņš teica. — Ne tagad. Es zinu, ka tev rokas niez skriet palīgos, bet nav īstais brīdis.

Miesassargs saviebies iegrūda Sig Sauer koltu makstī. — Droši zināt, Artēmij?

—    Paļaujies uz mani, vecais draugs.

Un Sulainis, protams, paklausīja, kaut instinkts varbūt vēstīja pavisam ko citu.

Iekšpus pils mūriem savi desmit apsargi — ar Biliju Kongu priekšgalā — piesardzīgi tuvojās automašīnai. Kongs lavījās kā kaķis uz pēdu spilventiņiem. Pat no vaiga viņš bija līdzīgs kaķim — pašapmierināts smīniņš, ieslīpi redzokļi.

Viņš deva zīmi, pārējie metās klāt automašīnai, izvilka no bagāžnieka golfa somu un no vadītāja sēdekļa — bezsamaņā iekritušo Holliju. Rokas viņai saslēdza plastikāta rokudzelžos, un RŪĶu kapteini aizvilka līdz vietai, kur gaidīdama stāvēja Minerva Paradīzo ar tēvu.

Novilkusi Hollijai ķiveri, Minerva nometās ceļos, lai nopētītu viņas smailās ausis. Binoklī Artēmijs skaidri redzēja smaidu rotājamies meitenes sejā.

Viss bija iecerēts kā slazds. Slazds.

Pasitusi ķiveri padusē, Minerva mundrā solī kātoja uz pili. Tikusi pusceļā, viņa apstājās un palūkojās atpakaļ. Pielikusi plaukstu pie pieres, lai saule nespīd acīs, viņa pārlūkoja apkaimes kalnus un lejas.

—    Ko viņa meklē? — Sulainis pabrīnījās.

Artēmijs gan nenieka nebrīnījās. Viņš skaidri zināja, ko meklē šī apbrīnojamā meitene.

—    Mūs, vecais draugs. Ja pils būtu tavējā, varbūt arī tu iedomātos, diez kur slēpjas spiegs.

—    Protams. Tāpēc jau es izraudzījos šo vietu. Ideāls slēpnis būtu drusku augstāk kalnā — tajā klinšu grēdā, taču tieši tur arī kurš katrs drošībnieks būtu izlicis lamatas. Šo vietu es būtu fiksējis kā otro labāko, tātad — mūsu gadījumā — pašu labāko.

Pārslīdējis pāri klinšu grēdai, Minervas skatiens apstājās pie krūmāja, kur viņi slēpās. Saredzami viņi noteikti nebija, bet ar prātu meitene saprata, ka tieši šī vieta ir īstā.

Artēmijs cieši ieskatījās meitenes glītajā sejā. Pats sev par pārsteigumu viņš konstatēja, ka spēj novērtēt Minervas pievilcību par spīti tam, ka Hollija kritusi gūstā. Pubertātei bija varens spēks.

Minerva smaidīja. Spoži mirdzošo acu skatiens dzēla pa gabalu. Tad viņa ierunājās angliski. Artēmijs un Sulainis, kas abi prata lasīt no lūpām, īso teikumu saprata bez liekām grūtībām.

—    Skaidrs, Artēmij? —Sulainis ievaicājās.

—    Skaidrs. Viņa mūs pieķērusi.

"Tavs gājiens, Artēmij Faul," Minerva tika teikusi.

Atzvēlies grāvī, Sulainis notrausa zemi no piedurknēm.

—    Man jau likās, ka esat no viena kaula, bet tā meitene ir no apķērīgajām.

—    Jā, — Artēmijs domīgi attrauca. — Parasta pusaudze — ar krimināla ģēnija dotībām.

Zemzemē, astotā sektora štābā, Foals mikrofonā novaidējās.

—    Lieliski, — viņš teica. — Nu jau veseli divi.

ASTOTĀ NODAĻA NEGAIDĪTA SADURSME

PARADISO PILS, DlīNVlDFRAancIJa

rādījās skaists sapnis. Sapnī māte par godu viņam r. 1 — zintnieku skolas absolventam — bija sarīkojusi negaidītu ballīti. Cienasts bija burvīgs. Ēdiens bija kārtīgi sacepts un izsutināts, un lielākā daļa gaļas vairs nekustējās.

Roka jau sniedzās pēc vītu zāļu grozā smalki servēta, savā sulā cepta fazāna — tieši tāds bija aprakstīts "Lēdijas HedringtonSmitas dzīvžoga" trešajā nodaļā —, kad tas piepeši atkāpās, jo viss, kas apkārt, it kā sāka plesties plašumā.

Nr. 1 centās mielastu panākt, bet tas arvien attālinājās, turklāt arī kājas atsacījās klausīt — kāpēc, tas nekādi nebija saprotams. Pavēries lejup, viņš ar šausmām ieraudzīja, ka no padusēm uz leju ir pārvērties akmenī. Pārakmcņošanās vīruss, izplatīdamies uz augšu, lavījās pāri krūtīm un jau stindzināja kaklu. Sagribējās kliegt. Pēkšņi viņš sabijās, ka mute pārakmeņosies, iekams izdosies iekliegties. Cik šausmīgi būtu mūžam palikt pārakmeņotam — ar neizkliegto kliedzienu uz lūpām.

Nr. 1 pavēra muti un laida vaļā kliedzienu.

Bilijs Kongs, kas zvilnēja krēslā, uzmanīdams gūstekni, uzsita knipi pret griestu kameru.

—   Kverplis pamodies, — viņš paziņoja. — Un, man liekas, grib pie mammas.

Nr. 1 mitējās kliegt tikai tad, kad gaisa plaušās vairs nebija ne drusciņas. Īstenībā neizdevās diez ko dramatiski — labi iesāktās asinskārās gaudas beigu galā izsīka smalkā, šņerkstošā smilkstā.

Nu labi, domāja nr. 1. Esmu dzīvs un cilvēku zemē. Laiks atvērt acis un noskaidrot, tieši cik dziļi vircas bedrē esmu iekūlies.

Viņš piesardzīgi pavēra plakstus šaurā spraudziņā, it kā bītos ieraudzīt kaut ko prāvu un cietu lielā ātrumā triecamies tieši sejā. Taču acu priekšā bija maza, tukša istabiņa. Pie griestiem karājās četrstūraini gaismekļi, kas dega tik spoži kā tūkstoš sveču reizē, un vienu sienu pa lielākai daļai klāja spogulis. Bija arī cilvēki. Viens — iespējams, bērns, varēja būt sieviešu kārtas, uz galvas tam bija spocīgs gaišu sprogu ērkulis, katrai plaukstai — pa liekam pirkstam. Mugurā tas bija uzvilcis jocīgu, galīgi nepraktisku togai līdzīgu kleitu un apāvis kurpes ar porainām zolēm, kam abās pusēs bija iekaltas zibens šautras. Istabā bija vēl viens. Uzkumpis, smīnīgs kaulu kambaris, kas ar pirkstu galiem bungoja pa kāju. Nr. 1 skatienu piesaistīja otrā cilvēka mati. Tie vizuļoja vai visās varavīksnes krāsās. Tas vīrs bija pāvs.

Nr. 1 nosprieda, ka varbūt der pacelt rokas, lai cilvēki redz, ka viņš nav bruņots. Tomēr ko tādu paveikt nav viegli, ja esi piesiets pie krēsla.

—   Es esmu piesiets pie krēsla, — viņš bilda kā atvainodamies — it kā pats būtu piesējies. Diemžēl to viņš teica gnomītā, turklāt dēmonu dialektā. Cilvēka ausij tas izklausījās pēc mēģinājuma no rīkles izklepot īpaši nepatīkamu krēpu.

Nr. 1 nosprieda turēt mēli aiz zobiem. Citādi noteikti iznāks kaut kā nepareizi izrunāties un cilvēkiem vajadzēs viņu ceremoniāli upurēt. Tomēr mātīte, par laimi, it kā pati vēlējās patērzēt.

—   Sveiks, es esmu Minerva Paradīzo, un šis te ir Konga kungs, — viņa ierunājās. — Vai tu saproti, ko es saku?

Nr. 1 dzirdēja tikai tādu vāvuļošanu. Nebija atpazīstams ne vārds no tiem, kas bija lasīti "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžoga" lappusēs.

Viņš uzmundrinoši pasmaidīja, lai paustu, ka šos pūliņus novērtē atzinīgi.

—   Vai tu runā franciski? — gaišmatainā meitene noprasīja, tad pārslēdzās uz citu valodu. — Varbūt angliski?

Nr. 1 saausījās. Pēdējā frāze izklausījās pazīstama. Izruna gan svešāda, bet vārdi bija no grāmatas.

—    Angliski? — viņš atkārtoja.

Tā bija lēdijas Hedrington-Smitas valoda. To viņa bija apguvusi kopš bērna kājas. Izmantojusi Oksfordas auditorijās. Likusi lietā, lai paustu nevīstošo mīlu uz profesoru Rupertu Smitu. Nr. 1 šis stāsts ļoti patika. Dažkārt viņš iedomājās, ka vienīgais spēj to novērtēt. Pēc visa spriežot, pat Abotu romantiskās ainas atstāja gluži vienaldzīgu.

—   Jā, — Minerva atsaucās. — Angliski. Pēdējais angliski runāja diezgan labi. Franciski arī.

Jādomā, ka labas manieres tiek novērtētas arī kur citur, ne grāmatā vien. Tā nr. 1 bija allaž domājis un nupat grasījās savas zināšanas un prasmes likt lietā.

Viņš izgrūda ņurdienu — pieklājīgs dēmons tā vienmēr rīkojās, ja vēlējās lūgt vārdu, atrazdamies augstākstāvošu personu sabiedrībā. Pie cilvēkiem tā acīmredzot nebija pieņemts, jo kaulainais tūdaļ pietrūkās kājās un izrāva dunci.

—    Nē, laipno ser, — nr. 1 steigšus ierunājās, pūlēdamies atmiņā sagrābstīt kaut pāris teikumu no "Hedrington-Smitas". — Gaužām glīšs tevim dūcis. Jel nesu labas vēstis.

Kaulainais apmulsa. Viņš pats angliski runāja ne sliktāk par kuru katru amerikāni, bet šis kverplis pūta vaļā sazin kādus viduslaiku pekstiņus.

Picsoļojis gūsteknim klāt, viņš piegrūda tam dunci pie rīkles.

—   Runā, kā nākas, kverpli, — Kongs pavēlēja, nospriedis likt lietā taivāniešu mēli.

—    Kaut es varētu saprast, — nr. 1 nomurmināja, trīcēdams pie visām miesām. Diemžēl šie vārdi izlauzās gnomītā. — Es… ēē… man prātā bij sacīt…

Viss velti. Citāti no "Hedrington-Smitas", kas citkārt būtu

paši gūlušies uz mēles, tik spiedīgos apstākļos nekādi negribēja

ataust atmiņā.

—    Runā, kā nākas, vai samaksāsi ar dzīvību! — cilvēks iebrēca viņam sejā.

Nr. 1 brēca atpakaļ: — Kā lai es runāju, kā nākas, tu, trīskāju suņa dēls? Es taču neprotu taivāniešu mēli!

Tas viss izlauzās pār lūpām skaidrā taivāniešu valodā. Nr. 1 apstulba. Dēmoni nebija apveltīti ar spēju runāt mēlēs. Zintnieki gan. Vēl viens pierādījums.

Gribējās kādu brīdi aprast ar jaunparādījušos spēju, jo sevišķi tāpēc, ka cilvēks ar dunci nupat bija atsprādzis atpakaļ, bet tad prātu ar joni piestrāvoja valodas daile. Pat dzimtā valoda — gnomīts — izrādījās dēmonu krietni apšķibīta. Bija tūkstošiem vārdu, kas bija izkrituši no ikdienas aprites tikai tāpēc, ka neapzīmēja neko, kam būtu sakars ar nomaitāšanu un aprīšanu, turklāt ne vienmēr tieši šādā secībā.

—    Kapučīno! —nr. 1 iesaucās par pārsteigumu visiem klātesošajiem.

—    Kā, lūdzu? — Minerva ievaicājās.

—   Tik jauks vārds! Un manevrs! Un balons!

Kaulainais iebāza dunci kabatā. — Re, ierunājās. Ja šis ir

tāds pats kā tas tur ierakstos, ko man rādījāt, muti viņam nemūžam neaizbāzīsim.

—    Sārtens! — nr. 1 līksmi izkliedza. — Dēmonu sarunvalodā tādai krāsai apzīmējuma nav. Skaitās, ka sārtens dēmoniem nepiedien, tāpēc mēs to ignorējam. Ak, kāds atvieglojums, ka varu izteikt — sārtensl

—    Sārtens, — Minerva atkārtoja. — Pasakaini.

—    Sakiet, — nr. 1 nerimās, — kas tā tāda — cukurvatc? Vārdus es zinu, un šis izklausās… burvīgs… taču ainas, kas man prātā uznirst, varbūt nav gluži īstās…

Izskatījās — meitenei bija prieks, ka nr. 1 ierunājies, tomēr viņa šķita saīgusi, ka pats galvenais atstāts novārtā.

—   Par cukurvati, mazo dēmon, parunāsim vēlāk. Mums jāapspriež šis tas svarīgāks.

—   Kā tad, — piebalsoja Kongs. — Piemēram, dēmonu iebrukums.

Nr. 1 izgaršoja teikumu. — Atvainojiet, mans talants laikam nav īsti atplaucis. Ar "iebrukumu" es saprotu tikai naidīgi noskaņota bruņota karaspēka ielaušanos svešā teritorijā.

—    Tieši to es domāju, tu, sīkais krupi.

—   Jau atkal jūtos apmulsis. Mans jaunais vārdu krājums vēsta, ka krupis ir varžveidīgais! — Nr. 1 sapīka. — Ak tā, saprotu — jūs gribat mani aizvainot.

Kongs saviebies pievērsās Minervai. — Manuprāt, bija labāk, kad viņš runāja kā aizlaiku kinovaronis.

—    Es citēju rakstus! — nr. 1 ņēmās skaidrot, izbaudīdams jaunatklāto vārdu garšu. — No svētās grāmatas — "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžoga".

Minerva sarauca pieri un piekala skatienu griestiem, it kā cenzdamās kaut ko atminēties. — Lēdija Hcdrington-Smita. Kur es to esmu dzirdējusi?

—    "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžogs" ir vienīgais avots, kur smeļamies zināšanas par cilvēkiem. Pavēlnieks Abots mums tās piegādājis. — Nr. 1 iekoda lūpā, pats savu pļāpību apvaldīdams. Šie cilvēki bija ienaidnieki, un nupat viņš bija izpaudis Abota plānus. Plānus. Tik skaists vārds.

Minerva skaņi sasita plaukstas. Meklētais bija atausis atmiņā.

—   Lēdija Hcdrington-Smita. Debestiņ, tas smieklīgais mīlas romāns! Atceries, Kong?

Kongs paraustīja plecus. — Romānus nelasu. Lielākoties instrukcijas.

—    Nē taču. Atceries videoierakstu, kur bija safilmēts tas iepriekšējais dēmons? Kolīdz iedevām viņam grāmatu, viņš to piespieda sev klāt kā drošības vairogu!

—    Ak tā, nūjā. Atceros. Dumjais kazlēns. Visur to dumjo grāmatu vazāja līdzi.

—   Vai zināt, jūs atkārtojaties, — nr. 1 satraukti iečalojās. — Vārdam "dumjais" ir sinonīmi. Stulbs, truls, glups, muļķīgs. Ir vēl citi. Ja gribat, pārslēgšos uz taivāniešu mēli.

It kā no zila gaisa Kongam rokā parādījās duncis.

—   Uhū, — atzinīgi nostenējās nr. 1. — īsts talants. Taisnību sakot, bravūra1 .

Palaidis komplimentu gar ausīm, Kongs pārtvēra dunci tā, ka sakampa asmeni.

—   Aizveries, kverpli. Citādi šis te tev ieurbsies tieši starp acīm. Man nospļauties, kādā vērtē tevi tur Paradīzo jaunkundze. Man tu un tava suga ir ne vairāk kā samazgas, kas noskalojamas no zemes virsas.

Minerva sakrustoja rokas uz krūtīm.

—    Es būšu pateicīga, Konga kungs, ja maniem viesiem nedraudēsit. Jūsu darba devējs ir mans tēvs, un jums jādara viss, ko mans tēvs liek. Un es gluži droši varu apgalvot, ka tēvs jums ir vēlējis turēties pieklājības robežās.

Var jau būt, ka dāvanas, ar ko Minervu Paradīzo bija apveltījusi daba, daudzās jomās bija pāragri attīstījušās, taču mazgadības dēļ viņas pieredze bija visai ierobežota. Viņa bija mazliet studējusi ķermeņa valodu, tomēr nevarēja zināt, ka rūdīts kaujas mākslas adepts var iemācīties pārvaldīt savu miesu tiktāl, ka īstenās emocijas nemaz nav manāmas. īsts šās mācības skolnieks būtu pamanījis, ka Bilija Konga kakla dzīslas tikko manāmi nostiepjas. Tas vīrs pūlējās valdīties.

Vēl ne, pauda viņa poza. Vēl ne.

Minerva pievērsās nr. 1.

—    Tu saki, "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžogs"?

Nr. 1 apstiprinoši pamāja. Runāt viņš baidījās, jo mēle, pasprukusi brīvsolī, bija gatava izmuldēt vairāk, nekā bija ko teikt.

Tad Minerva uzrunāja lielo spoguli. — Atceries, papiņ? To šausmīgi jocīgo mīlas romānu, no kā tu bijies kā no mēra? Sešu gadu vecumā man tas ļoti patika. Par deviņpadsmitā gadsimta angļu aristokrātiem. Ko? Autors? Kārtera Kūpera Barbisonc. Kanādiešu meitene. Šo te sacerējusi astoņpadsmit gadu vecumā. No galvas. Deviņpadsmitā gadsimta tēli viņai tur runā kā sešpadsmitajā gadsimtā. Totāla putra, tieši tāpēc pasaules mēroga hits. Nu, izskatās, ka mūsu vecais draugs Abots savu darbu paveicis godam. Tas žuļiks savējiem visu iebarojis kā vēsti no augšas. Rādās, ka dēmoni citē Kūperu Barbisoni kā evaņģēliju.

Nr. 1 lauza klusēšanas zvērestu. — Abots? Abots te bija?

—   Mais oui, — Minerva apliecināja. — Kā gan citādi mēs tevi būtu atraduši? Abots mums izstāstīja visu līdz pēdējam.

Sienas skaļrunī iedimdējās balss: — Ne jau visu līdz pēdējam. Aplēses bija koriģējamas. Bet mana mazā Minerva visu izskaitļoja. Par to, mīļā, dabūsi poniju. Kādā krāsā gribi?

Minerva pavēcināja uz spoguļa pusi. — Paldies, papiņ. Vai nu pa visu šo laiku nebūsi sapratis, ka man poniji nepatīk? Balets arī ne.

Runātājs iesmējās. — Reku, mana mazā meitiņa! Un kā ar ceļojumu uz Parīzes Disnejlendu? Tu varētu saģērbties kā princesīte.

—    Varbūt pēc atlases komitejas sēdes, — Minerva nosmaidīja. Smaids gan bija mazliet samākslots. Patlaban kavēties sapņos par Disnejlendu nebija vaļas. — Nogaidīsim — līdz Nobela komitejas lēmumam. Mums ir labi ja nedēļa, lai nopratinātu aizturētos un noorganizētu lidojumu uz Stokholmas Karalisko akadēmiju.

Nr. 1 gribēja noskaidrot vēl vienu svarīgu jautājumu. — Kā ar "Lēdijas Hedrington-Smitas dzīvžogu"? Tas neatbilst patiesībai?

Minerva gardi nosmējās. — Patiesībai? Dārgais draugs! Grūti iedomāties jelko, kas no patiesības būtu vēl tālāk! Tā grāmata ir pusaudzes hormonu vētras nodeva literatūrai!

Nr. 1 apstulba. — Bet es to grāmatu esmu pētījis. Stundām ilgi. Izspēlēju ainas. Sašuvu tērpus. Vai tu gribi teikt, ka Hedringtonu zāles nemaz nav?

—   Tādas Hedringtonu zāles nemaz nav.

—    Un nav nekāda ļaunā prinča Karlosa?

—    Viss izzīsts no pirksta.

Nr. 1 kaut ko atminējās. — Bet Abots taču pārradās ar arbaletu — kā grāmatā. Tas ir pierādījums.

Diskusijā iesaistījās Kongs — galu galā, jautājums bija viņa kompetencē. — Arbalets? Aizlaiku vēsture, krupīt. Šodien mēs rīkojamies ar šādiem te. — No padusē icsprādzētas maksts viņš izrāva melnu keramikas pistoli. — Re, kur smukumiņš, kas spļauj uguni un nāvi. Ir ari prāvāki. Mēs aplidojam pasauli metāla putnos un sējam sprāgstošas olas pār saviem ienaidniekiem.

Nr. 1 nospurcās. — Tas nieciņš spļauj uguni un nāvi? Lidojoši metāla putni? Tad jau jūs noteikti protat arī rīt svinu un pūst zelta burbuļus?

Kongs ne sevišķi labi reaģēja uz cinismu, jo sevišķi — ja ar tādu nāca klajā sīks rāpulis. Viņš ar plūdeņu kustību noklikšķināja pistoles drošinātāju un trīsreiz izšāva, sadragādams nr. 1 krēsla atzveltni. Vcllam sejā iešķīda dzirksteles un atlūzas, un šāvienu troksnis, atbalsodamies no mazās istabiņas sienām, nodimdēja kā pērkons.

Minerva no dusmām nezināja, kur dēties. Pirms kāds to vispār varēja saklausīt, viņa iebrēcās: — Vācies projām, Kong! Ārā!

Un tā viņa turpināja kliegt kaut ko tamlīdzīgu, līdz visiem pārstāja ausīs zvanīt. Kad Minerva attapās, ka Kongs par pavēli neliekas zinis, viņa pārslēdzās uz taivāniešu mēli.

—    Es jau teicu tēvam, ka nav vērts tevi nolīgt. Tu esi impulsīvs un ar vardarbīgām tieksmēm. Mums te ir zinātnisks eksperiments. No beigta dēmona man nav nekādas jēgas — vai to tu saproti, stulbeni tāds? Man ar viesi jāaprunājas, tāpēc lasies projām, jo tu viņu nepārprotami biedē. Vācies — brīdinu, citādi līgums būs lauzts.

Kongs paberzēja virsdeguni. Pacietības mērs jau bija teju pilns, viņš visiem spēkiem valdījās, lai uz līdzenas vietas ncnoblieztu šo mazgadīgo činkstuli, nospļaudamies par viņas drošību. Bet itin visu likt uz kārts nebija prātīgi, jo diez vai kas tamlīdzīgs bija ciešams vēl stundām ilgi. Pagaidām vajadzēja aprobežoties ar lieku reizi izspļautu nekaunīgu piezīmi.

No bikšu kabatas izvilcis mazu spogulīti, Kongs paplūkāja ar želeju pieziestās matu'šķipsnas.

—   Es nu tagad iešu, mcitiņ, bet ar mutīti, mīļā, tā prātīgāk. Ka neiznāk nožēlot.

Minerva pacēla divus pirkstus — "V".

—    Vienalga, — viņa atteica.

Iegrūdis spogulīti kabatā un piemiedzis ar aci nr. 1, Kongs aiztinās. Nr. 1, kam viņš bija pamirkšķinājis, satrūkās. Dēmonu pasaulē pretinieks izšķirīgā cīņā sāncensim miedza ar aci, lai darītu zināmu, ka tam tūdaļ būs gals klāt. Nr. 1 nekādi nespēja atvairīt sajūtu, ka cilvēkam ar matu dzelkšņiem prātā stāv tieši tas pats.

Nopūtusies un veltījusi brītiņu tam, lai saņemtos, Minerva atsāka pratināt gūstekni.

—    Sāksim no gala. Kā tevi sauc?

Nr. 1 nosprieda, ka šoreiz var atbildēt droši. — Man nav īsta vārda, jo neesmu sariesies. Vispār tas mani darījis bažīgu, bet nu saprotu, ka ir daudz kas cits, par ko no tiesas der bažīties.

Minerva atskārta, ka būs jāvaicā konkrētāk.

—    Kā tavējie tevi sauc?

—    Manējie? Tu domā — dēmoni?

—    Dēmoni.

—    Ak tā… nūjā. Viņi mani sauc par nr. 1.

—    Nr. 1?

—   Tieši tā. Nav jau nekāds jēdzīgais vārds, bet cita man nav. Vienīgais mierinājums, ka nr. 1 tomēr ir labāk nekā nr. 2.

—   Skaidrs. Nu tad tā, nr. 1, tu droši vien gribēsi zināt, kas te notiek.

Nr. 1 acis iepletās platas un lūdzošas. — Jā, lūdzu.

—    Labi, tātad, — Minerva iesāka, nosēzdamās gūsteknim iepretim. — Pirms diviem gadiem šeit materializējās viens no tavējiem. Parādījās pašā nakts vidū, uztupis uz D'Artanjana statujas pagalmā. Taisnību sakot, viņam laimējās — palika dzīvs, lai arī uzdūrās uz D'Artanjana zobena. Tas viņam caururba roku. Un šķemba palika miesā.

—    Vai zobens bija kalts no sudraba? — nr. 1 apvaicājās.

—   Jā. Jā, bija gan. Skaidrs, ka pēcāk mēs atskārtām — tieši sudrabs viņu iesakņoja šajā dimensijā, citādi dēmons būtu aizrauts projām — uz savu telplaiku. Un dēmons, par ko te runa, ir Abots. Mani vecāki gribēja izsaukt žandarmus, bet es viņus pierunāju nabaga pusdzīvo kustoni ienest zem jumta. Papam te ir neliels kabinets, kur parasti gan aprūpē ar paranoju sirgstošus pacientus. Apdeguma brūces viņš apkopa, bet sudraba šķembu atklājām tikai pēc pāris nedēļām, kad vaina iekaisa un paps lika lietā rentgenizmeklēšanu. Abots bija aizraujošs izpētes objekts. Vispirms — sazin cik dienu — viņš ļāvās agresīvai psihozei, kolīdz kāds mēģināja tuvoties. Centās mūs visus nogalināt un zvērēja, ka dēmonu karaspēks jau nākot šurp, lai noslaucītu cilvēci no Zemes virsas. Stundām ilgi pats ar sevi strīdējās. Te jau bija runa ne tikai par personības šķelšanos. Patiešām radās iespaids, ka vienā miesā mājo divi. Karotājs un zinātnieks. Karotājs ārdījās un plosījās, bet zinātnieks aprakstīja sienas ar vienādojumiem un formulām. Es apjautu, ka esmu tikusi uz pēdām svarīgam atklājumam. Kaut kam revolucionāram. Biju atklājusi jaunu sugu vai, pareizāk sakot, no jauna atklājusi kaut ko ļoti senu. Un, ja Abots patiesi grasījās šurp vest dēmonu karaspēku, man vajadzēja glābt, kas glābjams. Cilvēks pret dēmonu. Bet es, protams, esmu tikai bērns, tā ka to, kas man sakāms, kāds diez vai ņemtu par pilnu. Tomēr, ja izdotos to visu ierakstīt un parādīt Nobela komitejai Stokholmā, es varētu dabūt prēmiju fizikā un dēmonus fiksēt reģistros kā aizsargājamu sugu. Glābt veselu sugu — tas ir zināms gandarījums, un Nobela prēmija nemūžam nav piešķirta nevienam bērnam, pat ne dižajam Artēmijam Faulam.

Nr. 1 jutās mazliet apmulsis. — Vai tu neesi par mazu, lai pētītu citas sugas? Turklāt tu esi meitene. Burvju balss kaste tev piedāvāja poniju — tas, manuprāt, izklausījās itin pieņemami.

Bija skaidrs, ka Minerva ko tādu nedzird pirmo reizi.

— Laiki mainās, dēmon, — viņa atcirta. — Mūsdienās bērni ir daudz gudrāki nekā senāk. Mēs rakstām grāmatas, apgūstam datortehnoloģijas, revidējam zinātnes mītus. Vai tev ir zināms, ka lielākā daļa zinātnieku nav gatava atzīt maģijas eksistenci? Kaut arī atliek tikai iekļaut maģiju Einšteina enerģijas vienādojumā, lai atklātos, ka teju visi mūsdienu fizikas likumi ir nepilnīgi.

—    Saprotu, — nr. 1 nepārliecinoši nomurmināja.

—   Ciktāl runājam par šo projektu, esmu tieši īstajā vecumā, — Minerva turpināja. — Esmu gana jauna, lai ticētu maģijai, un pietiekami pieaugusi, lai saprastu, kā tā darbojas. Kad eksponēšu tevi Stokholmā un mēs nāksim klajā ar tēzi par ceļojumiem laikā un maģiju kā enerģijas pamatveidu, bridis būs tiešām vēsturisks. Pasaulei vajadzēs par maģiju sākt domāt nopietni un sagatavoties iebrukumam.

—    Nekāda iebrukuma nebūs! — nr. 1 protestēja.

Minerva pasmaidīja kā bērnudārza audzinātāja, kas klausās

mazgadīgā melšā. — Man par to viss ir zināms. Brīžos, kad virsroku ņēma Abota kareivīgās tieksmes, viņš mums izpauda visu par Taltiu kauju — kā dēmoni atgriezīsies, lai sāktu baigu karu pret zaņķeriem, kā viņš mūs dēvēja. Asinis līšot straumēm, un visi tikšot sacirsti gabalos.

Nr. 1 piekrītoši pamāja. Nudien izklausījās pēc Abota. — Jā, tā viņš iedomājās, bet šis tas ir mainījies.

—   To es viņam skaidroju. Izstāstīju, ka viņš cauri laikam un telpai šāvies desmittūkstoš gadu un ka pie mums tagad viss ir citādi. Teicu, ka mūsu tagad ir daudz vairāk, un arī arbaletus mēs vairs neizmantojam.

—    Ak tā? Neizmantojat?

—   Tu taču redzēji Konga kunga pistoli. Un tā ir tikai maza daļa no tā bruņojuma, ar kādu esam apgādājušies. Pat ja dēmoni visi kā viens uzrastos te, bruņojušies līdz zobiem, mēs iespundētu jūs desmit minūtēs.

—    Ak to jūs gribat? Mūs iespundēt?

—    Nūjā, bija tāda doma, — Minerva atzinās. — Bet, kolīdz Abots apjēdza, ka dēmoni nemūžam nespēs gūt virsroku, viņš mainīja taktiku. Pats, no brīvas gribas, viņš man izklāstīja laika tuneļa darbības principus, bet es viņam par to iedevu palasīties grāmatas un izpētīt senlaiku ieročus. Pāris dienu palasījies, viņš pasludināja, ka turpmāk saukšoties par Abotu — par godu ģenerālim Leonam Abotam, kas grāmatā. Es sapratu, ka atliek demonstrēt Leonu Abotu Stokholmā, — tad es vienā mierā varētu dabūt finansējumu starptautiskai speckomisijai. Kolīdz

uzrastos kāds dēmons, mēs viņu tūdaļ iesakņotu ar sudrabu un ievietotu īpaši izveidotā dēmonu rezervātā — izpētes laboratorijā. Biju iedomājusies, ka šim nolūkam vislabāk derētu Centrālais zoodārzs.

Nr. 1 jaunatklātajā vārdu krājumā uzmeklēja vārdu "zoodārzs". — Vai tad zoodārzi nav domāti zvēriem?

Minerva nodūra skatienu. — Ir gan. Par to esmu domājusi — jo sevišķi tagad, kad esmu iepazinusies ar tevi. Tu, manuprāt, esi visai civilizēts — salīdzinājumā ar to Abotu. Viņš patiesi bija zvērs. Uzradās, mēs apkopām viņa brūces, auklējāmies, līdz viņš atspirga, un vienīgā pateicība, ko sagaidījām, bija tikai tāda, ka viņš centās mūs aprīt. Nebija citas izejas — nācās turēt viņu aiz atslēgas.

—   Tātad tagad tu vairs negribi mūs iespundēt zoodārzos?

—    Taisnību sakot, man nav izvēles. Spriežot pēc aplēsēm, laika tunelis irst gan abos galos, gan visā garumā. Necik ilgi, uz aplēsēm vairs nevarēs paļauties, tā ka nekādi nebūs paredzams, kur un kad dēmoni materializēsies. Es bīstos, nr. 1, ka tavs bars drīz vien pieredzēs savu galu.

Nr. 1 apstulba. Tāds lērums jaunas informācijas vienā dienā nemaz nebija sagremojams. Sazin kāpēc prātā atausa dēmoniete ar sarkanajām zīmēm. — Vai tad tur neko nevar līdzēt? Zini, mēs taču esam saprātīgas būtnes. Nevis zvēri.

Pietrūkusies kājās, Minerva ņēmās ar soļiem mērīt istabu, tikām stiepdama taisnu vienu no matu kodaļas sprogām.

—    Par to es esmu domājusi. Bez maģijas te neiztiksim, un Abots stāstīja, ka visi zintnieki aizcelšanās laikā esot gājuši bojā.

—    Taisnība, — nr. 1 piekrita, noklusēdams, ka pats varētu būt zintnieks. Nojauta vēstīja, ka šī ir vērtīga informācija, un diez vai bija prātīgi izpaust vērtīgu informāciju tam, kas tevi piesējis pie krēsla. Jau tā bija pateikts pārāk daudz.

—    Varbūt… būtu Abots zinājis par laikavārdiem, viņš nemaz tā nerautos atpakaļ uz Hibru, — Minerva prātoja. — Paps viņam pateica, ka dilbā iesprūdusi sudraba šķemba, un tajā pašā naktī viņš pazuda, izplēsis to ar nagiem. Mums viss ierakstīts. Katru mīļu dienu man jādomā, vai viņš maz tika mājās.

—   Tika, — nr. 1 sacīja. — Laikavārdi viņu aizrāva taisnā ccļā atpakaļ. Par šo vietu viņš gan nav minējis ne vārda. Tikai uzradās ar grāmatu un arbaletu, sevi slavinādams kā pestītāju. Skaidri meli.

—   Nu labi, — Minerva nopūtās, no tiesas izskatīdamās apbēdināta. — Man nav ne jausmas, kā dēmonus paglābt. Varbūt tava draudzenīte var ko līdzēt? Tā — blakusistabā. Kad atjēgsies.

—    Kāda draudzenīte? — nr. 1 apjuka.

—   Tā, kas apdullināja manu brālīti — Bobo. Tā mazā radībiņa, kas gribēja tevi izpestīt un ko mēs sagūstījām, — Minerva skaidroja. — Vai, pareizāk sakot, kas gribēja izpestīt to tukšo golfa somu. Izskatās pēc burvju radības. Varbūt viņa zina, kā līdzēt.

Kam gan varētu ienākt prātā pestīt golfa somu? nr. 1 brīnījās.

Durvis pavērās, un šķirbā pabāzās Huana Soto galva.

—    Minerva?

—    Vēlāk! — Minerva atcirta, atmezdama ar roku.

—    Jums zvana.

—    Nevaru runāt. Lai atstāj numuru — pārzvanīšu.

Apsargs tomēr minstinādamies spēra soli pār slieksni, ar plaukstu aizklājis bezvadu tālruņa klausules mikrofonu.

—   Man likās, jūs gribētu atbildēt. Zvana kāds, kas uzdodas par Artēmiju Faulu.

Minerva pacirtās pret Soto kā dzelta.

—    Dod šurp, — viņa teica, sniegdamās pēc tālruņa.

Ja runājam par RŪĶu kaujas ekipējumu, ķivere bija tiešām apbrīnojama. Savukārt astotā sektora ķivere bija mūsdienu zinātnes brīnums. Abas salīdzināt nebija jēgas — tikpat labi kramenīcu varēja salīdzināt ar snaipera šauteni, kas apgādāta ar lāzera tēmēkli.

Izmantodams gandrīz neierobežoto finansējumu, Foals bija pamanījies īstenot visas savas inženiertehniskās fantāzijas un ķiverē ietūcījis visu, kam tur pietika vietas — gan diagnosticējošo, gan novērošanas, gan aizsardzības aparatūru un citstarp arī tādu, kas bija vienkārši superīga.

Tamdēļ kentaurs no lepnuma plīsa vai pušu. Bet, ja apstākļi spiestu plātīties tikai ar vienu vienīgu ekstru, viņš noteikti piesauktu elastīgos polsterus.

Pati ideja nebija jauna. Pat civilistu ķiveres bija izoderētas ar želejas polsteriem, kas daļēji absorbēja triecienvilni sadursmes gadījumā. Bet Foals ķiveres ārējo čaulu bija aizvietojis ar plastisku polimērslāni un elektrojutīgās želejas vietā sabēris elektrojutīgās lodītes. Saņēmušas elektrisku impulsu, tās izpletās, sarāvās, ripoja vai sagrupējās, līdz ar to ķiveri padarīdamas par vienkāršu, bet jaudīgu dzinēju.

Gluži lidot šis brinumiņš nevar, toties var aizlekt, kur gribi, Foals tika teicis, kad Hollijai izsniedza ekipējumu. Lidu ķiveres ir tikai komandieriem. Tomēr es vis nenosliecos tām par labu, jo dzinēja darbībai, kā stāsta, ir blakusefekts — iziet ilgviļņi. Ar to es negribu teikt, ka tev būtu ko uztraukties par ilgviļņiem. Starp citu, tev tādus arī nevajag.

Kamēr Minerva pratināja nr. 1, Foals ņirbināja pirkstus, spaidīdams Hollijas ķiveres tālvadības pults pogas. Acumirklī ķivere bija ieslēgta metāla stiepļu būrī, kas atradās apsardzes štāba skapī.

Būdams pie darba, Foals labprāt uzdungoja kādu dziesmiņu. Šajā reizē gabaliņš nāca no "Upeslīču" klasikas: "No skata īsts pundur's un ož kā īsts pundur's, tad, jādomā, pundur's vien būs (vai arīdzan sūdbedre dungriņosļ." Tā salīdzinoši konspektīvi varēja nosaukt dziesmu, ko pasaulei bija devuši "Upeslīči", kuru devuma līdzinieki zemes virsū bija kantrī un vesterns.

— Kad kniešas man tur, kurp aizsniegties grūti, Kad strupastes karijā slieka lokās, Kad saule spiež tā, ka der meklēt būti, Man prāts nesas mocīties mīlas mokās!

Būdams tālredzīgs, Foals bija izslēdzis mikrofonu, lai Artēmijam nedotu iemeslu protestēt pret viņa vokalizāciju. Taisnību sakot, viņš signāla nosūtīšanai izmantoja īpaši senlaicīgu stieples antenu — cerēdams, ka ziņu nepārtvers ķerstakļu pārvalde. Glābiņa bija bloķēta, kas nozīmēja, ka nav pieļaujami nekādi sakari ar virszemi. Foals apzināti pārkāpa komandiera Arka Suļķa rīkojumu un darīja to ar prieku.

Uzlicis aizsargbrilles, kentaurs varēja redzēt visu, kas atradās ķiveres redzeslokā. Turklāt brilles rādīja arī to, kas atradās ķiverei aiz muguras un sānos. Pils drošības sistēmās kentaurs jau bija kungs un pavēlnieks, tagad viņš kāroja ieskatīties šo cilvēku datubāzē — tupot astotā sektora štābā, kas tāds nebija iespējams, jo sevišķi, ja uz astes sēž RŪĶi, kas nevar vien sagaidīt, lai fiksētu kādu no pilsētas raidītu signālu.

Ķivere, dabiski, bija apgādāta ar bezvadu omnisensoru, bet, jo tuvāk izdotos piekļūt cietajam diskam, jo drīzāk un labāk viss būtu paveicams.

Foals, noklikšķinājis savas tastatūras taustiņus, ievadīja komandu. Nomaļus vērotājs būtu nospriedis, ka kentaurs spēlē neredzamas klavieres, taču īstenībā brilles reaģēja ik uz nospiesto taustiņu. Hollijas ķiverē no labās auss polstera izlēca lāzerzīmulītis.

Foals tēmēklī iestatīja stiepļu būra slēdzeni.

—    Viens otrās pakāpes lādiņš. Uguni! — Nekā. Foals nosodījies ieslēdza mikrofonu un mēģināja otrreiz.

—    Viens otrās pakāpes lādiņš. Uguni!

Šoreiz no zīmulīša izšāvās sarkans stars, un slēdzene sakusa metāla putrā.

Allaž labāk, ja viss ieslēgts, Foals nodomāja — nopriecādamies, ka kļūmi neviens cits nav manījis. Jo sevišķi — Artēmijs Fauls.

Kentaurs iestatīja tēmēklī datoru, kas stāvēja uz galda pie apsardzes štāba pretējās sienas.

—    Izskaitļot trajektoriju! — viņš pavēlēja ķiverei, un gandrīz tūdaļ ekrānā parādījās kustīga bultiņa, kas iezīmēja trajektoriju — vispirms uz grīdas, tad tālāk, pie datora.

—    Lēkt! — Foals uzsauca un pasmaidīja, vērodams savu lolojumu atdzīvojamies. Ķivere kā basketbola bumba noripoja uz grīdas un tad aizlēca tieši pie datora.

—    Ideāli! Ģeniāli! — Foals sumināja pats sevi. Dažkārt no tik spožiem panākumiem vai asaras saskrēja acīs.

Kaut Kabalīna to redzētu, viņam iešāvās prātā. Un tūliņ — ui, man laikam attiecībā uz viņu ir nopietni nodomi!

Kabalīna bija kentauru dāmiņa, ar ko viņš nejauši bija iepazinies kādā Glābiņas centra mākslas galerijā. Pa dienu viņa strādāja PPTV — kā pētniece, vakaros nodarbojās ar tēlniecību. Kabalīna bija īsta gudriniece un par Foalu jau visu zināja. Viņa no sirds jūsmoja par garastāvokļa segām, multiscnsormasāžu un homeopātiskajiem kostīmiem, ko Foals bija izstrādājis saviem sugasbrāļiem un māsām. Par to viņi tika pļāpājuši labu pusstundu. Vārds pēc vārda, un tagad viņš jau kopā ar Kabalīnu ik vakaru skrēja riksi. Ja vien negadījās kas ārkārtējs.

Un tagad ir gadījies! Foals sev lika pie sirds, atkal pievērsdamies darba lietām.

Ķivere bija aptupusics līdzās cilvēku datora tastatūrai, omnisensoru pavērsusi tieši pret cieto disku.

Uzlūkojis cieto disku, Foals trīsreiz nomirkšķināja plakstus, likdams tam uznirt sava datora ekrānā.

— Nopumpē visus failus no šā te un pārējiem datoriem, kas saslēgti tīklā, — kentaurs pavēlēja, un ķivere tūdaļ ņēmās sūknēt informāciju no norādītājiem makintošiem.

Pēc dažām sekundēm pudelītes ikona briļļu ekrānā bija pilna līdz malām un izpūta gāzes mākonīti. Datu pārsūknēšana bija galā. Tagad bija iespējams noskaidrot, tieši cik daudz šiem cilvēkiem bija zināms un kā viņi tikuši pie šādām ziņām. Tomēr joprojām palika atklāts jautājums par rezerves failiem. Iespējams, ka informācija noslēpta datordiskos, noglabāta e-pastā vai kur citur internetā.

Likdams lietā virtuālo tastatūru, Foals ekrānā atvēra datu kontroles mapi un cilvēku datorā iesūtīja vīrusu. Tas tīklā saslēgtos datorus izslaucīja tukšus, bet pirms tam uzrādīja visus cilvēku izmantotos sakarus ar internetu un izdzēsa vietnes, ar ko viņi bija saistījušies. Visu jau varēja izdarīt smalkāk, proti, izdzēst tikai failus, kur minēti elfi, bet, tā kā runa bija par šo tik noslēpumaino grupējumu, kentaurs nevarēja atļauties riskēt. Jau pats fakts, ka viņi tik ilgi bija pamanījušies darboties slepenībā, lika domāt, ka šoreiz nav nekāda joka lieta.

Vīruss, kas iesūtīts cilvēku datortīklā, bija visai negants. Tas varēja sapostīt tūkstošiem vietņu, ieskaitot Google un Vahoo, bet Foals neredzēja citu izeju.

Foala ekrānā vīruss parādījās kā rijīga liesmiņa, kas, draiski uzplaiksnīdama, ieēdās omnisensora piegādātajā datu strāvā. Piecās minūtēs Paradīzo cietie diski bija pagalam. Turklāt vīruss ķēra arī visas datu uzglabāšanas ierīces, kas atradās omnisensora darbības laukā un bija identificējamas kā no datora nākušas informācijas glabātājas. Līdz ar to zudībai lemti arī dati, kas bija ierakstīti datordiskos vai flcšos — kolīdz kāds tiem mēģinātu piekļūt. Vareni — bez vārda runas. Un nebija it nevienas pretvīrusu programmas, kas spētu Foalam stāties ceļā.

Piepeši no diviem želejskaļruņiem, kas stāvēja uz galda, atskanēja balss. Artēmijs.

—   Birojā ir sienā ieslēpts seifs. Tur Minerva glabā savas piezīmes. Tās vajag sadedzināt.

—    Sienas seifs, — Foals atkārtoja. — Paskatīsimies.

Nopētījis istabu caur rentgenfiltru, Foals konstatēja, ka aiz

grāmatplauktiem tiešām noslēpts seifs. Būtu laiks, varētu izpētīt, kas tur salikts, bet laika nebija daudz — vajadzēja paspēt uz randiņu. Iesūtījis seifā koncentrētu lāzerstaru makšķerauklas resnumā, viņš tā saturu pārvērta pelnos, cerēdams, ka sasvilinājis ko vairāk par dzimtas dārglietām.

Neko citu interesantu rentgenfiltrs neuzrādīja, tāpēc Foals, iedarbinājis ķiveres elektrojutīgās lodītes, lika tai nolēkt no galda. Izmēģinādams tastatūras piedāvātās iespējas, kentaurs lika lietā lāzeru un, kamēr ķivere vēl leca pa gaisu, štāba durvīs izcirta caurumu. Divos daiļos lēcienos ķivere izspriņģoja gaitenī.

Foals apmierināti pasmaidīja.

—    Droši kā bankā, — viņš noteica.

Ekrānā atvēris Paradīzo pils plānu, viņš to savietoja pats ar savējo. Režģī pulsēja divi punktiņi. Viens — ķivere, otrs — Hollija. Nupat bija īstais brīdis tos abus dabūt kopā.

Tā darbodamies, Foals pusbalsī dungoja sērīgu "Upeslīču" meldiņu.

— Kad veiksme izrādās pametusi, Kad kāja man galīgi aizklupusi, Kad šuneli mašīna pārbraukusi, Man prātā tu — mīlīgi sasarkusi.

Virszemē Artēmijs saviebās, jo šis vārsmas caur sīciņo tālrunlti aizstrāvoja tieši viņam ausīs.

—   Lūdzu, Foal, — viņš žēli iesaucās. — Es te cenšos kaut ko sarunāt pa citu kanālu!

Foals satrūcies nogrudzinājās. Artēmiju viņš jau bija piemirsis.

—   Vienam otram "Upeslīči" neiet pie sirds, — viņš nobubināja, izslēgdams mikrofonu.

Bilijs Kongs nosprieda, ka der drusku aprunāties ar gūstekni. Ar to mātīti. Ja tā patiešām bija mātīte. Kā gan varēja zināt, kas tas par kustoni? Izskatījās pēc meitenes, bet kas zina — varbūt dēmonu meitenes bija pavisam citādas? Tādējādi Bilijs Kongs iedomājās, ka varētu noskaidrot, kas tas tāds ir. Ja tas ciestu klusu — nu, nekas. Runātāju piespiest runāt varēja visvisādi. Vispirms — pieklājīgi palūgt. Vai — piedāvāt konfekti. Bet vislabāk Bilijam Kongam patika spīdzināšana.

Astoņdesmito gadu sākumā, kad Bilijs Kongs vēl bija Džonass Lī, viņš dzīvoja Kalifornijas piekrastes pilsētā Malibu — kopā ar māti Anniju un vecāko brāli Ēriku.

Annija strādāja divos darbos, lai puikām būtu ko ēst un vilkt mugurā. Un Džonass vakaros vilkās līdzi Ērikam. Ne vainas. Ērikam bija sešpadsmit gadu, un viņš bija gana pieaudzis, lai pieskatītu savu mazo brāli. Bet, kā jau sešpadsmitgadniekam, viņam bija daudz citu, svarīgāku darīšanu. Taisnību sakot, Džonasa pieskatīšana nopietni maitāja viņa sabiedrisko dzīvi.

No Ērika viedokļa problēma bija tāda, ka Džonass bija dzimis ielas puika. Kolīdz Ēriks saposās patusēt ar saviem draugiem, Džonass, par brāļa norādījumiem nelikdamies zinis, aizklīda Kalifornijas ārēs. Un āres, jo īpaši pilsētas āres, nebūt nebija īstā vieta astoņgadīgam puikam. Līdz ar to Ērikam vajadzēja izstrādāt stratēģiju, lai panāktu, ka Džonass paliek mājās, bet viņš pats var ļauties brīviem vējiem.

Vienuvakar, pārradies mājās pēc kašķa ar draudzenes draugu un viņa brāļiem, Ēriks pilnīgi nejauši uztaustīja ideālu metodi.

Vispirms Džonasu mājās notupināja pie televizora, kur viņš skatījās no zagta kabeļa nopumpētas šausmenes. Ēriks, pēc dabas būdams impulsīvs un pārgalvīgs, bija ieņēmies vazāties apkārt ar vietējās bandas vadoņa draudzeni. Kolīdz visi par to sāka runāt, banda viņu sāka vajāt. Vienvakar Ēriks dabūja pa mizu, bet kaut kā pamuka. Kaut asiņains un vārgs, viņš tomēr šķita visai priecīgs.

—   Aizslēdz durvis, — Ēriks uzsauca mazajam brālim, izraudams viņu no TV hipnotiskās varas.

Džonass pietrūkās kājās un ieplēta acis, ieraudzījis Ērika asinīm noplūdušo degunu un muti.

—    Kas bija?

Ēriks pasmīnēja. Tāds nu viņš bija — nokausēts, sasists, bet pilns ar sprikstošu adrenalīnu.

—    Nu, bija! Tas bars!

Un tad viņš apklusa, jo prātā uzplaiksnīja kāda doma. Viņš pats droši vien izskatījās diezgan sadunkāts. Varbūt tas varēja noderēt — sak, lai mazais Džonass nelien laukā, kamēr mamma darbā.

—    Nedrīkstu teikt, — Ēriks novilka, ar piedurkni pāri sejai aizziezdams asiņainu svītru. — Esmu devis zvērestu. Vienkārši — aizšauj durvis un nolaid žalūzijas.

Citudien Džonass nebūtu uzķēries, bet todien acu priekšā bija asinis un TV šausmas, un laukā, uz ceļa, tuvodamies dipēja soļi.

—   Johaidī, tomēr izsekojuši! — Ēriks nosodījās, palūrējis laukā pa žalūziju spraudziņu.

Mazais Džonass sagrāba brāļa piedurkni.

—    Kas izsekojis? Saki!

Ēriks apdomājās.

—    Labi, — viņš pēdīgi noteica. — Es esmu… mmm… iestājies slepenā brālībā. Mēs cīnāmies pret slepenu naidnieku.

—    Ko? Tā ir kāda banda?

—    Nē, — Ēriks atteica. — Mēs cīnāmies pret dēmoniem.

—   Dēmoniem? — mazais Džonass pārvaicāja, īsti nezinādams — ticēt vai pārbīties līdz nāvei.

—   Jā. Kalifornijā viņi čum un mudž. Pa dienu — parasti cilvēki. Grāmatveži, basketbolisti — tamlīdzīgi. Bet naktīs nomet ādu un ķer ciet bērnus. Tādus — līdz desmit gadu vecumam.

—    Līdz desmit gadu vecumam? Tādus kā es?

—   Tādus kā tu. Tieši tādus kā tu. Pieķēru dēmonus rijam dvīņu meitenes. Savus astoņus gadus vecas. Gandrīz visus piebeidzu, bet atlikušie laikam izsekojuši, kur es dzīvoju. Tagad paliec klusu — gan jau aiztīsies.

Džonass metās pie tālruņa. — Piezvanīsim mammai.

—   Nē! — Ēriks uzsauca, izķerdams klausuli brālim no rokas. — Tu gribi, lai viņi nobendē mammu? To tu gribi?

Iedomājies mammu mirstam, Džonass apraudājās. — Nē! Mamma nedrīkst mirt.

—   Nu re, — Ēriks klusi teica. — Lai dēmonu slaktēšana paliek manā un manu draugu ziņā. Kad tev apritēs piecpadsmit gadu, mēs tevi nozvērināsim. Bet tikmēr — tas ir mūsu abu noslēpums. Tu sēdi istabā, es darīšu, kas darāms, Apsoli?

Džonass pamāja, raustīdamies elsās un tāpēc nespēdams izteikt ne vārda.

Un tā abi brāļi apskāvušies kluknēja uz dīvāna, līdz pie loga sāka dauzīties Ērika draudzenes drauga brāļi — sak, lai šis nākot laukā.

Cietsirdīgs triks, Ēriks prātoja. Bet varbūt lai tā paliek — uz pāris mēnešiem. Puika neiekulsies nepatikšanās, un gan jau viss nokārtosies.

Krāpniecība nostrādāja. Nedēļām ilgi Džonass, krēslai iestājoties, laukā nespēra ne soli. Kājas sarāvis uz augšu, viņš tupēja uz dīvāna, gaidīdams pārrodamies Ēriku, kas allaž izklāstīja, cik un kādus dēmonus noslaktējis. Ik vakaru viņš baiļojās, ka lielais brālis nepārradīsies— ka dēmoni būs viņu nobendējuši.

Vienvakar tā tiešām notika. Kruķi stāstīja, ka Ēriku novākusi banda, kas viņam jau sen dzinusi pēdas. Sakarā ar kaut kādu meiču. Bet Džonass zināja, kas tur par lietu. Zināja, ka pie vainas ir dēmoni. Norāvuši ādu un nobendējuši viņa brāli.

Tā nu Džonass Lī, šobrīd pazīstams kā Bilijs Kongs, devās pie Hollijas, kam bija patvaļīgi uzkrāvis savas bērnudienu atmiņas. Lai saglabātu veselo saprātu, viņš gadiem ilgi bija sev iegalvojis, ka nekādu dēmonu vispār nav un ka mīļotais brālis mānījies. Šī nodevība viņam bija maitājusi dzīvi, liegusi iedibināt noturīgas attiecības un kalpojusi par attaisnojumu vienmēr, kad nācās citiem kā nebūt darīt pāri. Un tagad šī trakā Minerva viņam maksāja par to, lai viņš palīdzētu sagūstīt īstus dēmonus, proti, izrādījās, ka dēmoni tiešām pastāv! Bilijs Kongs to bija redzējis pats savām acīm.

Nupat viņam nenācās viegli īstenību atšķirt no izdomas. No vienas puses, viņš varēja iedomāties, ka cietis smagā negadījumā, kritis bezsamaņā un viss, kas rādās, ir halucinācijas. Droši viņš zināja tikai vienu — ka šie dēmoni varētu būt tic paši, kas nogalējuši Ēriku. Un par to viņi tagad dabūs — pēc pilnas programmas.

Hollijai diez ko nepatika būt par upuri. Tas viņai bija piegriezies jau ķerstakļu akadēmijas laikos. Kolīdz bija paredzētas lomu spēles, tieši Hollijai — vienīgajai meitenei visā grupā — vajadzēja tēlot gūstekni vai elfu, kas mēro vientulīgu ceļu mājup, vai kasieri, kurai jāsarunājas ar bankas aplaupītāju. Viņa bija centusies norādīt uz stereotipiem, bet instruktors, atteicis, ka stereotipi nerodas tukšā vietā, kārtējo reizi lika viņai galvā uzmaukt blondu parūku. Tieši tāpēc Hollija kādu brīdi stīvējās pretim, kad Artēmijs ierosināja, ka viņai derētu krist gūstā. Nu viņa sēdēja tumšā, pievilgušā pagrabā, piesieta pie koka krēsla un gaidīdama, kad kāds cilvēks nāks un ķersies pie spīdzināšanas. Nākamreiz, kad Artēmijam ienāks prātā plāns, kur kādam jākrīt gūstā, lai gūstekni tēlo viņš pats. Tiešām jāsmejas. Viņa bija kapteine labākajos gados — pāri astoņdesmit, savukārt Artēmijs bija četrpadsmitgadīgs civilists, tomēr tieši viņš bija uzmeties par izrīkotāju.

Jo Artēmijs ir ģeniāls taktiķis, aizrādīja veselais saprāts.

Jā, jā, aizveries, daiļrunīgi atcirta personības emocionālā puse.

Un tad istabā iespērās Bilijs Kongs, nokaitinādams Holliju vēl vairāk. Pirms bilst kaut vārdu, viņš labu brīdi šļūca apkārt kā bāls rēgs, kam mati pieziesti ar želeju, mēmi mezdams lokus ap Hollijas krēslu.

—    Saki man, dēmon. Vai tu vari noraut ādu no sejas? Hollija ieskatījās viņam acīs. — Ar ko? Ar zobiem? Man

rokas sasietas, kretīn.

Bilijs Kongs nopūtās. Pēdējā laikā visi, kas vēl nebija pamanījušies izaugt ne pusotru metru gari, sazin kāpēc iedomājās, ka var viņu visādi apsaukāt.

—   Tu droši vien zini, ka nogalināt tevi es nedrīkstu, — Bilijs sacīja, taustīdamies gar matu šķipsnu dzelkšņiem. — Bet es ne vienmēr daru tikai to, ko drīkst.

Hollija nosprieda maķenīt iedragāt šā cilvēka pašpārliecību.

—   To es zinu gan, Bilij. Vai, pareizāk sakot, Džonas. Pa šiem gadiem tu esi sastrādājis velns zina ko.

Kongs atsprāga atpakaļ. — Tu mani pazīsti?

—    Mēs, Bilij, par tevi zinām visu. Jau gadiem tevi vērojam. Tā, protams, īsti nebija tiesa. Hollijai par Kongu bija zināms

tikai tas, ko bija izstāstījis Foals. Būtu viņa zinājusi, ar ko Konga atmiņās saistās dēmoni, droši vien nebūtu viņu kacinājusi.

Bilijs Kongs šo vienkāršo teikumu iztulkoja kā apstiprinājumu visam, ko viņam bija stāstījis Ēriks. Viņa līdzšinējā uzskatu sistēma piepeši sagruva pīšļos un putekļos.

Viss bija taisnība. Ēriks nemānījās. Dēmoni staigā pa Zemes virsu. Brālis bija atdevis dzīvību, lai viņu no dēmoniem pasargātu.

—    Vai atminies manu brāli? — Kongs trīsošā balsī vaicāja. Hollija iedomājās, ka tiek pārbaudīta. Un Foals tiešām bija

pieminējis kaut kādu brāli.

—    Jā, atminos. DerckU, jā?

No krūšu kabatas izrāvis dunčeli, Kongs to sagrāba tik cieši, ka pirkstu kauliņi vērtās gluži balti.

—   Ēriku! — viņš iekliedzās, slienām aizšļakstoties uz visām pusēm. — Ēriku! Vai atceries, kas ar viņu notika?

Hollija pēkšņi sanervozējās. Šis zaņķeris bija neprognozējams. Vajadzēja nieka sekundi, lai atsvabinātos no saitēm, bet ar sekundi varēja izrādīties par maz. Artēmijs tika uzstājis, lai viņa paliek gūstā, cik ilgi vien iespējams, bet atlika palūkoties uz Biliju Kongu, lai taptu skaidrs, ka turpināt tēlot gūstekni būtu liktenīga kļūda.

—   Vai atceries, kas notika ar manu brāli? — Kongs nerimās, vicinādams dunčeli kā diriģenta zizli.

—   Atceros gan, — Hollija teica. — Viņš gāja bojā. No varmākas rokas.

Kongs sastinga kā zibens ķerts. Galvā viņam viss sagriezās. Labu brīdi viņš riņķoja pa istabu, kaut ko murminādams zem deguna, kas Hollijai nekādi neuzlaboja omu.

—   Taisnība. Ēriks mani netika nodevis! Brālis mani mīlēja. Viņš mani mīlēja, un tie tur man viņu atņēma!

Izmantodama šo apstulbuma brīdi, Hollija atbrīvojās no līmlentēm, kas viņas rokas saistīja pie krēsla. Lai to paveiktu, viņa lika lietā mūžveco paņēmienu, ko jau Akadēmijas laikos bija iemācījusi komandiere Viņaja. Vajadzēja tikai parīvēt delnas pret kādu asu šķautni, līdz ieskrambājās āda. Tūdaļ no pirkstgaliem izlēca maģijas dzirkstis, lai aizdziedētu pušumus, un atlika vienu daļu novadīt uz līmlenti, kas sakususi drīz vien padevās.

Kad Kongs no jauna uzlūkoja Holliju, rokas viņai jau bija brīvas, taču Kongs to nenojauta. Noslīdzis uz ceļiem, Kongs viņai ieskatījās tieši acīs. Pašam acis blisinājās, un deniņos pulsēja dzīsliņa. Viņš ierunājās lēnā balsī, kas trīsēja aizturētā neprātā un niknumā. Tagad viņš pārslēdzās uz taivāniešu mēli — dzimto valodu.

—    Rauj nost seju! Uz līdzenas vietas!

Tas, kā Kongs sprieda, būtu izšķirīgais pierādījums. Ja šis dēmons būtu spējīgs noraut ādu no sejas, viņš ietriektu tam sirdī dunci. Pēc tam — vienalga.

—   Nevaru, — Hollija atbildēja. — Man rokas sasietas. Varbūt norauj pats? Mums tagad jaunas maskas. Vienreiz lietojamas. Viegli noplēšamas.

Kongs pārsteigumā aizrijās un salīgojās. Atguvis līdzsvaru, viņš pastiepa trīcošas rokas. Tās trīcēja nevis bailēs, bet dusmās un nožēlā — viņš bija apkaunojis brāļa piemiņu, par viņu nelabi domādams.

—   Tur, pie pašiem matiem, — Hollija pamācīja. — Sakamp un velc. Ja ieplīst, tas nekas.

Kongs pacēla galvu, abi saskatījās. Ar to pietika, lai Hollija varētu likt lietā elfu hipnozi.

—   Vai rokas nepaliek smagas? — viņa ievaicājās daudzbalsīgi un neatvairāmi valdzinoši.

Kongam pierē piepeši iegūla rievas, tās pieplūda ar sviedriem.

—    Rokas. Ko? Kā svins. Kā divas svina caurules. Nevaru…

Hollija mazliet piepūlējās. — Varbūt liec nost… Tikai mieru.

Apsēdies uz grīdas.

Kongs apsēdās uz betona klona. — Pasēdēšu. Mazu mirklīti. Mums vēl jārauj nost tā seja. Bet pēc brītiņa. Esmu piekusis.

—    Varbūt gribi parunāties?

—   Zini ko, dēmon? Man gribas parunāties. Par ko lai mēs runājamies?

—   Par to, ar ko esi sapinies, Bilij. Par Paradīzo. Pastāsti man par viņiem.

Kongs nicīgi nospurcās. — Paradīzo? No īstiem Paradīzo te ir tikai viens — tas skukis, Minerva. Tētuks ir tikai naudasmaiss. Gaspārs samaksās par visu, ko Minerva sagribēs. Viņš ar savu ģeniālo meitiņu tā lepojas, ka danco pēc viņas stabules. Vari iedomāties — viņa taču panākusi, ka visi tur mēli aiz zobiem un par dēmoniem cietīs klusu līdz brīdim, kad visu cels priekšā Nobela komitejai.

Izklausījās cerīgi. — Tu gribi teikt, ka par dēmoniem kaut ko zina tikai mājinieki?

—    Ne jau visi. Minerva trīc un dreb, kaut neviens cits gudrītis viņai neaizsteigtos priekšā. Kalpotāji domā, ka mēs apsargājam kādu politieslodzīto, kam vajadzīga sejas pārveidošanas operācija. Patiesību zinu tikai es, un vēl Huans Soto, pils apsardzes dienesta priekšnieks.

—    Vai Minerva kaut ko pieraksta?

—    Pieraksta? Viņa pieraksta visu līdz pēdējam — vispēdējo sīkumu. Par dēmoniem mums pierakstīts pilnīgi viss, tostarp — cik bieži tāds iet uz poda. Viss ir nofilmēts. Šeit kameras nav tikai tāpēc, ka nevienu negaidījām.

—    Kur viņa glabā savas piezīmes?

—    Mazā sienas seifā apsardzes štābā. Minerva domā, ka es šifra kombināciju nezinu. Bet es zinu gan. Bobo dzimšanas diena.

Hollija pieskārās ādas krāsas mikrofonplāksterim, kas bija pielīmēts pie rīkles. — Sienas seifs apsardzes štābā, — viņa skaidri atkārtoja. — Ceru, ka dzirdi.

Atbildes nebija. Austiņu ņemt līdzi būtu bijis par daudz riskanti, un Hollijai vajadzēja iztikt ar mikrofonplāksteri un iridokameru, kas bija ielikta labajā acī kā kontaktlēca.

Kongam joprojām gribējās pļāpāt. — Zini, es jūs noslaktēšu. Visus dēmonus līdz pēdējam. Man ir plāns. Tiešām labs. Minervas jaunkundze iedomājusies, ka brauks uz Stokholmu, bet nekas tāds nenotiks. Es tikai nogaidu — īsto bridi. Es zinu, ka tevi te tur tikai sudrabs. Tāpēc aizlaidīšu tevi atpakaļ un līdzi iedošu mazu dāvaniņu.

Tikai pār manu līķi, Hollija nodomāja.

Kongs viņai uzsmaidīja. — Rausim nost seju, ko? Tiešām vari?

—    Protama lieta, — Hollija attrauca. — Droši zini, ka gribi to redzēt?

Kongs pamāja, atkāris žokli.

—   Nu, labi. Skaties uzmanīgi!

Hollija aizklāja seju ar rokām, un, kad tās nolaida, galva izrādījās pagaisusi. Tūdaļ pazuda ari rumpis, rokas un kājas.

—    Es protu noraut ne tikai seju vien, — no tukšuma atskanēja Hollijas balss. — Es protu viscaur izmaukties no ādas.

—   Taisnība, — Kongs nogārdza. — Viss ir taisnība.

Tad no zila gaisa izšāvās neredzama dūrīte, un Bilijs Kongs nogāzās vēkšpēdus, zaudējis samaņu. Viņš gulēja uz betonētās grīdas un sapņoja, ka atkal ir Džonass Lī un blakus stāv brālis, kas saka: es taču tev teicu, bračka. Es taču teicu, ka dēmoni pastāv. Viņi mani noslaktēja toreiz Malibu. Nu, ko tu tagad iesāksif

Un mazais Džonass atbildēja: es pie tā strādāju, Ērik.

Minerva paņēma apsarga sniegto tālruni.

—    Minerva Paradīzo klausās.

—   Minerva, te Artēmijs Fauls, — zvanītājs ierunājās nevainojamā franču valodā. — Mēs reiz tikāmies Sicīlijā, kur ļaužu bija ka biezs.

—   Es zinu, kas tu esi, mēs gandrīz tikāmies arī Barselonā. Un es zinu, ka tas tiešām esi tu. Balss toni un modulācijas iegaumēju pirms diviem gadiem Trinitijas koledžā, kad tu tur lasīji lekciju par Balkānu politiku.

—   Ļoti labi. Man tīri jābrīnās, ka par tevi gan nekas nav dzirdēts.

Minerva pasmaidīja. — Es, Artēmij, esmu apdomīgāka. Man labpatīk palikt anonīmai, pirms varu izcelties ar kaut ko patiešām sevišķu.

—   Piemēram, ar atklājumu, ka eksistē dēmoni? — Artēmijs iestarpināja. — Tas nu tiešām būtu kas sevišķs.

Minervas pirksti sažņaudzās ap tālruņa korpusu. — Jā, Faula jaunkungs. Tas tiešām būtu kas sevišķs. Tas ir kaut kas sevišķs. Tāpēc nedomā bāzt savu īru degunu manās darīšanās. Tā tikai vēl trūka, lai pēdējā brīdī tāds pusaugu plātīzeris salaistu dēlī visu, ko esmu paveikusi. Tev bija pašam savs dēmons, bet ar to jau nebija gana — tu sagribēji nolaupīt arī manējo. Kolīdz es tevi sazīmēju Barselonā, man jau bija skaidrs, ka tu medīsi rokā manu objektu. Un es zināju, ka tu centīsies mūs izsvēpēt, kaut ko ielicis mašīnā. Gluži loģiski, vai nc? Tāpēc es mašīnu izmantoju kā lamatas. Un manu mazo brālīti tu arī apdullināji. Kā tu varēji!?

—   Taisnību sakot, es izdarīju tev pakalpojumu, — Artēmijs attrauca. — Mazais Bobo ir īsts preteklis.

—   Vai tāpēc tu man zvani? Lai apvainotu manus tuviniekus?

—   Nē, — Artēmijs atzina. — Es no sirds atvainojos — tas nudien bija bērnišķīgi. Zvanu tāpēc, lai mēģinātu vest tevi pie prāta. Uz kārts likts kas daudz vairāk par Nobela prēmiju — kaut prēmijai, protams, visu cieņu!

Minerva viszinīgi pasmīnēja. — Artēmij Faul! Lai ko tu tagad melstu, zvani tu man tāpēc, ka tavs plāns ir izgāzies. Pie manis ir tava dēmoniete, un tu viņu gribi dabūt atpakaļ. Bet, ja reiz tu tā jūties labāk, lūdzu — lasi vien tālāk to lekciju par cilvēces morālo stāju.

Artēmijs saviebās, stāvēdams uz kraujas malas, no kurienes pavērās skats uz Paradīzo pili. Tā meitene tik ļoti atgādināja viņu pašu pirms astoņpadsmit mēnešiem, kad nebija nekā svarīgāka par panākumiem un balvām un tuvinieki ar draugiem allaž palika otrajā vietā. Šajā gadījumā derēja runāt skaidri un gaiši.

—   Paradīzo jaunkundz! — viņš klusu teica. — Minerva, paklausies tikai mazu brītiņu — gan tu sapratīsi, ka es runāju no sirds.

Minerva noklakšķināja mēli. — Kā tad tas nākas? Jo esam taisīti no vienas mīklas?

—   Taisnību sakot, esam arī. Mēs esam līdzīgi. Allaž paši gudrākie, lai kādā sabiedrībā gadās nonākt. Abi — allaž novērtēti par zemu. Mums abiem lemts gūt spožus panākumus ik jomā, kam sadomājam veltīt savus spēkus. Mēs abi tiekam pastāvīgi nievāti un savas dienas vadām vientulībā.

—    Jāsmejas, — Minerva izspēra, bet iebilde izskanēja vāri. — Es it nemaz neesmu vientuļa. Man ir mans darbs.

Artēmijs nerimās. — Es zinu, kā tas ir, Minerva. Un klausies, ko es tev teikšu: lai cik tev būs balvu un prēmiju, lai cik daudz teorēmu tu pierādīsi, ar to ne tuvu nepietiks, lai tu cilvēkiem iepatiktos.

—    Ai; aiztaupīsim tās amatierlekcijas psiholoģijā! Tu taču par mani neesi ne trīs gadus vecāks!

Artēmijs jutās aizskarts. — Par amatieri mani diez vai var saukt. Turklāt, tavai zināšanai, gadi prāta spējām nereti nāk par ļaunu. Par šo tēmu esmu publicējis rakstu "Mūsdienu Psiholoģijā" — ar pseidonīmu V. Tsuma Planpracs.

Minerva nosmējās. — Skaidrs. Vecuma plānprāts. Ļoti labi.

Arī Artēmijs pasmaidīja. — Tu esi pirmā, kas to pamana.

—    Es vienmēr tāda esmu.

—    Es arī.

—    Vai tev tas neliekas apnicīgi?

—    Briesmīgi apnicīgi. Proti, kas tiem cilvēkiem kaiš? Vispirms visi sūkstās, ka man trūkstot humora izjūtas, tad es uzdarinu gluži labskanīgu kalambūru, apspēlēdams plaši pazīstamu psihes saslimšanu, un neviens par to neliekas zinis. Kaut būtu vajadzējis vai plīst no smiekliem.

—    Tieši tā, — Minerva piebalsoja. — Ar mani tā notiek vienā laidā.

—    Zinu. Man patika tas joks vilcienā — par Mariju GelluMennu, kas nolaupījis kvarku. Ļoti asprātīga analoģija.

Nupat jau gluži sirsnīgā saruna piepeši pārtrūka, un iestājās ledains klusums.

—    Kā tad tu to dzirdēji? Kopš kura brīža tu mani izspiego?

Artēmijs apjucis klusēja. To viņš nebija domājis izpaust.

Un viņam nemaz nebija raksturīga tāda pļāpāšana par šo un to, kad tik daudzas dzīvības bija liktas uz kārts. Bet Minerva viņam patika. Tik līdzīga pašam.

—    Gaitenī bija novērošanas kamera — vilcienā. Sadabūju ierakstu, palielināju līdz tuvplānam un nolasīju no lūpām.

—    Hmm, — Minerva novilka. — Nekādu kameru neatminos.

—    Bija. Sarkanā plastmasas abažūrā. Platleņķa objektīvs. Es atvainojos, ka ielauzos tavā privātajā dzīvē, bet bija avārijas situācija.

Minerva brīdi apdomājās. — Artēmij? Mums būtu daudz ko pārrunāt. Ne ar vienu zēnu es tik daudz neesmu runājusi kopš…

nu, nekad. Bet man jāpabeidz šis projekts. Vai vari man piezvanīt pēc sešām nedēļām?

—    Pēc sešām nedēļām viss būs nokavēts. Pasaule būs pavisam citāda un, visticamāk, labāka noteikti ne.

—   Artēmij! Beidz! Tu man jau sāki iepatikties un nu mal atkal to pašu.

—    Dod man vēl vienu minūti, — Artēmijs neatlaidās. — Ja nevarēšu tevi pārliecināt minūtes laikā, sarunu pārtraukšu un tevi vairs netraucēšu.

—    Piecdesmit deviņi, — Minerva teica. — Piecdesmit astoņi…

Artēmijs aizdomājās, vai visas meitenes, diez, ir tik emocionālas. Ari Hollija tāda mēdza būt. Vienubrīd sirsnīga un tūdaļ jau kā ledus klucis.

—    Pie tevis ir divi gūstekņi. Abi ir saprātīgas būtnes, bet nav cilvēki. Ja kādu no viņiem parādīsi plašākām zinātnieku aprindām, sāksies medības, kas apdraudēs visu sugu. Tu būsi atbildīga par to, ka, mazākais, viena suga ies bojā. Vai to tu gribi?

—    To grib viņi paši, — Minerva atcirta. — Pirmais, ko mēs izglābām, draudēja mūs visus nobeigt un, iespējams, arī aprīt. Viņš apgalvoja, ka dēmoni atgriezīšoties un noslaucīšot draņķa cilvēkus no zemes virsas.

—    Par Abotu man viss ir zināms, — Artēmijs sacīja, likdams lietā zināšanas, ko bija smēlies no pašas Minervas novērošanas kamerām. — Viņš bija īsts dinozaurs. Patlaban dēmoni cilvēkiem nevar būt necik vērā ņemami pretinieki. Spriežot pēc manām laika aplēsēm, Abotu aizrāva desmittūkstoš gadu tālā nākotnē — savējā, un tad atkal aizlidināja atpakaļ. Karot ar dēmoniem? Tikpat labi mēs varētu pieteikt karu mērkaķiem. Vispār mērkaķi pat varētu būt bīstamāki pretinieki. Jo tādu ir vairāk. Turklāt dēmoni pat nespēj pa īstam materializēties, ja vien nesašaujam viņus ar sudraba lodēm.

—    Gan jau izdomās — kā. Piemēram, viens šurp varētu atkļūt nejauši — kā Abots, un tad atvērt vārtus pārējiem.

—    Maz ticams. Tiešām, Minerva, vai te vispār ir vērts apspriest kādas izredzes?

—    Tātad Artēmijs Fauls grib, lai es izmetu no galvas savu Nobela projektu un gūstekņus palaižu vaļā?

—    Projektu katrā ziņā der izmest no galvas, — Artēmijs atsaucās, ieskatīdamies rokaspulkstenī. — Bet gūstekņus laist vaļā nav nekādas vajadzības.

—    Ā, tiešām? Un kāpēc tad tā?

—    Jo, manuprāt, tie abi jau tik un tā ir projām.

Minerva apcirtās pret nr. 1. Sagūstītais dēmons bija pazudis — kopā ar visu krēslu. Pārlaidusi istabai skatu, viņa konstatēja, ka telpā atrodas viena pati.

—    Kur viņš ir, Artēmij? — Minerva iekliedza tālrunī. — Kur mana balva?

—    Izmet to visu no galvas, — Artēmijs klusu sacīja. — Nav vērts. Tici man — esmu pieļāvis tieši tās pašas kļūdas. Drīz piezvanīšu.

Minerva sažņaudza tālruni tik cieši, it kā tā būtu Artēmija rīkle.

—    Tu mani aptini ap pirkstu! — viņa izdvesa, pēkšņi atskārtusi patiesību. — Tu man ļāvi sagūstīt savu dēmonu!

Bet Artēmijs neatbildēja. Negribīgi sakļāvis plaukstu, viņš pārtrauca sarunu. Parasti, kādu pārtrumpojot, viņš jutās silti un omulīgi, bet, apvedis ap stūri Minervu Paradīzo, viņš pats sev šķita tāds sīks zaglēns. Kāda ironija — tieši tad, kad Artēmijs Fauls jau gandrīz bija pārtapis par labo, viņš pats sajutās kā sliktais.

Pāri sava paugura korei galvu pabāza Sulainis.

—    Kā veicās? — viņš apvaicājās. — Galu galā, pirmā garākā saruna ar sieviešu kārtas vienaudzi…

—    Pasakaini, — Artēmijs uzsvērti sarkastiski attrauca. — Kāzas gribam rīkot jūnijā.

DEVĪTĀ NODAĻA PAVISAM CITA BILDE

Paradīzo pus

Kad Hollija Kniepa atvēra savas pagraba kameras durvis, aiz tām lēkāja viņas ķivere, uz kuras vīdēja Foala sejas tuvplāna trīsdimensiju projekcija.

—    Tā jau var piebaidīt trieku, — viņa nopukojās. — Vai tad nevar sazināties ar uzrakstiem?

Foals Hollijas ķiveres datorā bija instalējis trīsdimensiju palīgprogrammu. Pats par sevi saprotams, ka izpalīga vizualizāciju kentaurs bija modelējis pēc sava ģīmja un līdzības.

—    Kopš šis te konstruēts, esmu novājējis, — Foala attēls paziņoja. — Es skrienu. Pa vakariem izmetu riksi.

—    Fokusējies! — Hollija norīkoja, pieliekdama galvu, un Foals lika ķiverei uzlēkt vietā. Hollija to tūdaļ hermetizēja.

—    Kur ir dēmons?

—    Augšā pa kāpnēm. Otrās durvis pa kreisi, — Foals atsaucās.

—    Labi. Mūsu attēli no novērošanas sistēmas izdzēsti?

—    Protams. Dēmons ir neredzams, un tevi nevar fiksēt ne ar kādiem objektīviem.

Hollija lēca augšup pa cilvēka augumam domātajiem pakāpieniem. Laisties būtu vieglāk, bet spārni bija palikuši laukā — kopā ar kombinezona datoru. Nebija prātīgi riskēt ar to, ka aprīkojums var nonākt rokās vēl kādam cilvēkam, izņemot Artēmiju. Un pat Artēmija gadījumā risks bija gana liels.

Viņa dieba pa gaiteni, pašāvās garām pirmajām durvīm pa kreisi un ielavījās pa otrajām, kas bija pavērtas. Žigli pārskatījusi telpu, viņa novērtēja situāciju.

Dēmons sēdēja, piesiets pie krēsla, un cilvēku meitene runāja pa tālruni, durvīm pagriezusi muguru. Pie sienas vīdēja spogulis, no otras puses caurredzams. Ieslēgusi termālo skeneri, Hollija noskaidroja, ka blakus istabā ir viena persona — liela auguma vīrietis. Tas arī runāja pa mobilo tālruni un šurp neskatījās.

—    Varbūt to meiteni apdullināsim? — cerīgi ieprasījās Foals.

—   Viņa taču tev uzlaida virsū miega gāzi… — Kentaurs nepārprotami priecājās par savu jauno darinājumu. Gandrīz kā datorspēlē.

—    Es jau nemaz pa īstam nezaudēju samaņu, — Hollija aizrādīja. Ārpus skaņu necaurlaidīgās ķiveres vārdi nebija saklausāmi. — Tikai aizturēju elpu. Artēmijs man pateica, ka tūdaļ būs gāze. Acumirklī ieslēdzu ventilāciju.

—    Un ko iesāksim ar zaņķeri blakusistabā? — Foals neatlaidās. — Es varētu izbliezt lāzerstaru cauri stiklam. Tiešām ļoti atjautīga tehnoloģija.

—    Aizveries vai dabūsi pa mici, kad tikšu mājās, — Hollija piedraudēja. — Šausim tikai tad, ja nebūs citas izejas.

Hollija aplavījās Minervai apkārt, ļoti uzmanīdamās, lai viņai nepieskartos vai neuzmītu vaļīgam grīdas dēlim. Viens vienīgs krakšķis tagad varēja izgāzt visu plānu. Viņa notupās pie mazā dēmona, kas par savu sūro likteni it kā nemaz nebēdāja un īstenībā nodarbojās ar to, ka prātā pārcilāja visādus vārdus, ik pēc katra palaizdams mazu smiekliņu.

—    Pārpilnība. Ak, ļoti labs, — viņš murmināja. Un tad:

—   Sanitārs. Tas man patīk. Hihihi!

Brīnišķīgi, Hollija nodomāja. Šis dēmons laikam pārccldamies bija pazaudējis pāris neironu. Viņa ierunājās, likdama tiem pašiem vārdiem parādīties liz ķiveres sejsega ekrāna.

"Ja vari šo te izlasīt, pamāj ar galvu," tur bija rakstīts. Dēmons ieraudzīja teikumu acu priekšā iznirstam no zila gaisa.

—   Ja vari… pamāj… — Viņš lasīdams nokustināja lūpas un tūdaļ ņēmās sparīgi klanīt galvu.

"Rimsties!" Hollija turpināja. "Es esmu elfs. No pirmās dzimtas. Nāku tevi atbrīvot. Saproti?"

Nekādas reakcijas, tāpēc Hollija uzbūra nākamo uzrakstu: "Vienreiz pamāj, ja saproti."

Dēmons noklanīja galvu.

"Labi. Tagad tikai nekusties un necel troksni."

Vēl viens mājiens. Mazajam dēmonam bija gaiša galva.

Foals savu attēlu bija pārcēlis ķiveres sejsega iekšpusē.

—    Gatavi? — kentaurs noprasīja.

—   Aha. Tu varētu paturēt acīs to zaņķeri blakusistabā. Ja griežas šurp, drīksti viņu apdullināt.

Ieslidinājusi kreiso plaukstu labajā piedurknē, viņa ar pašiem pirkstu galiņiem aizķēra folijas gabalu. Tas bija grūtāk nekā izklausās — vairogs bija iedarbināts, un Hollija vibrēja tik augstā frekvencē, ka cilvēka acs viņai nespēja izsekot līdzi. Visu mazliet atviegloja astotā sektora kombinezons, kas optimizēja vibrācijas frekvenci. Izvilktais un izplātais maskēšanās folijas palags tūliņ saplūda ar fonu. Ik folijas krellīte īstenībā bija elfu darināts daudzšķautņains dimants, kas atspoguļoja it visu neatkarīgi no redzes leņķa.

Aizstājusies priekšā nr. 1, Hollija līdz ar dēmonu aizslēpās aiz folijas palaga. Folijā bija iestrādāti multisensori, tā ka Foals vienā mierā izdzēsa no projekcijas nr. 1 apveidu. No Minervas viedokļa sagūstītais dēmons būs vienkārši pagaisis. Pašam nr. 1 gan nešķita, ka jelkas vispār mainījies — viņaprāt, šī bija visu laiku tizlākā glābšanas operācija.

Pēc dažām sekundēm Minerva apcirtās uz papēža un vērās šurp.

Nr. 1 viņai pamāja un pārsteigts atskārta, ka meitene viņu neredz.

—   Kur viņš ir, Artēmij? — Minerva iekliedza tālrunī. — Kur mana balva?

Nr. 1 jau tā kā grasījās atsaukties: "Tepat! Tepat!", bet pārdomāja.

—   Tu mani aptini ap pirkstu! — Minerva izdvesa. — Tu man ļāvi sagūstīt savu dēmonu!

Beidzot pielēca, Hollija klusībā noteica. Tagad esi nu laba meitiņa un laidies pārmeklēt pili.

Minerva paklausīgi spērās laukā pa durvīm, saukdama tēvu. Blakusistabā Paradīzo paps, padzirdējis meitu kliedzam, aizcirta savu tālruni un sakustējās!

Aktivizējis ķiveres lāzeru, Foals ietrieca viņam staru krūtīs. Cilvēks kņūpus sabruka uz grīdas, elpu vilkdams pavisam rimti un lēnām, kā jau bez samaņas.

—    Smalki, — kentaurs noelsās. — Redzēji? Stiklā ne rieviņas!

—    Viņš taču griezās uz durvju pusi! — Hollija protestēja, nosviezdama maskēšanās foliju.

—    Nē, uz spoguļa pusi. Man nācās viņu nobliezt.

—   Par to mēs vēl parunāsim, Foal. Man nepatīk tavs jaunais "bliezēja" ampluā.

—    Kabalīnai patīk, ka esmu izdarīgs. Viņa mani sauc par savu ērzclīti.

—    Kā? Paklau, beidz tarkšķēt! — Hollija nošņācās, ar diviem precīziem lāzeršāvieniem izkausēdama līmlentes, kas nr. 1 saistīja pie krēsla.

—    Brīvs! — velis iesaucās, pietrūkdamics kājās. — Atsvabināts. Nesavažots. Nesaistīts.

Hollija izslēdza vairogu, lai nr. 1 viņu varētu saredzēt.

—    Ceru, tā ir kaut kāda ķivere, — nr. 1 izdvesa.

Piespiedusi podziņu, Hollija atvēra sejsegu. — Jā. Es arī

esmu elfs — tāpat kā tu. Tikai no citas dzimtas.

—    Elfs! — nr. 1 iepriecināts izsaucās. — īsts elfs. Esmu dzirdējis, ka jūs ēdienu mēdzat cept un vārīt un jums patīk mūzika. Vai tas tiesa?

—    Reizumis — jā. Kad akurāt nenākas bēgt no slepkavnieciski noskanotiem cilvēkiem.

—    Vai, viņi taču nav nedz slepkavnieciski, nedz kauslīgi, nedz asinskāri — pat kareivīgi ne.

—    Tas eksemplārs, ar ko esi iepazinies, varbūt ari ne. Bet pagrabā ir viens ar jocīgiem matiem. Un tici man — tas, kad atjēgsies, būs gan slepkavniecisks, gan… viss pēc kārtas, ko tikko piesauci.

Nr. 1 prātā atausa Bilijs Kongs. Ar to nu gan neparko negribējās tikties.

—    Ļoti labi, elf. Ko nu?

—    Sauc mani par Holliju.

—    Es esmu nr. 1. Tātad — ko nu, Hollij?

—    Tagad muksim. Mūs, … mmm… nr. 1, gaida draugi.

—    Draugi? —nr. 1 pārvaicāja. Vārds, protams, bija pazīstams, taču viņš savu mūžu nebija iedomājies, ka to kādreiz iznāks lietot. Tas skanēja silti un mīlīgi — pat šajā briesmu brīdī.

—    Kas man jādara?

Hollija viņu ar visu galvu ievīstīja maskēšanās folijā.

—    Ietinies kārtīgi. Tā tu būsi gandrīz neredzams.

—   Apbrīnojami, — nr. 1 noteica. — Apmetnis, kas dara neredzamu.

Hollijai ausī atskanēja Foala kunksts. — Apmetnis, kas dara neredzamu? Tas ir ārkārtīgi jutīgs kaujas ekipējums! Ko gan viņš iedomājas? Ka tas kādam zintniekam izvilkts no azotes?

Hollija par kentauru nelikās zinis — pēdējā laikā tā gadījās arvien biežāk.

—   Ar vienu roku cieši turi foliju ciet uz krūtīm. Ar otru ķeries man pie jostas. Mums mudīgi jātiek no šejienes laukā. Man vairogam maģijas atlicis labi ja pāris minūtēm. Gatavs?

No tukšuma iznira nr. 1 satrauktais vaigs.

—   Turēt foliju. Ķerties pie jostas. Skaidrs.

—   Labi. Foal, piesedz! Aiziet!

Iedarbinājusi vairogu, Hollija izsteidzās pa vaļā atstātajām durvīm, nr. 1 vilkdama līdzi. Gaitenī rindojās krāšņi, podos sastādīti telpaugi, pie sienām — košas gleznas, tostarp viens Matiss. Kaut kur tepat aiz sienas klaigāja cilvēki. Valdīja kņada, un kuru katru brīdi gaitenī varēja parādīties kāds zaņķeris.

Nr. 1 visiem spēkiem kustināja mazās kājeles, cenzdamies neatpalikt no rūdītās un brīnum spēcīgās elfu kapteincs. Izkļūt no šejienes likās neiespējami. No visām pusēm tuvojās dipoši soļi. Nr. 1, sazin par ko aizdomājies, netīšām uzkāpa uz maskēšanās palaga stūra, un tas ieplīsa. Folija nosprakšķējusi izslēdzās. Dēmons tagad bija saskatāms tikpat skaidri kā asins lāma sniegā.

—   Folija pagalam, — konstatēja Foals.

Hollija, sažņaugusi dūres, sailgojās pēc savas lāzerpistoles.

—    Labs ir. Neko darīt — ņemsim kājas pār pleciem. Foal, tev tiek dota brīva vaļa. Tā sakot, atlaižam grožus, ja drīkst atsaukties uz zirglietām.

—    Beidzot! — kentaurs iezviedzās. — Es te slēdžiem esmu piejūdzis spēļu pults kontrolsviru. Risinājums gan maķenīt ekscentrisks, bet labs. Pretinieks tuvojas no visām pusēm. Es ieteiktu taisnāko trajektoriju. Laidieties līdz gaiteņa galam un tad, tāpat kā mūsu draugs Dūda, laukā pa logu. Kolīdz būsit ārā, Sulainis piesegs.

—    Labs ir. Turies cieši, nr. 1, un nekādā gadījumā nelaidics vaļā.

Pirmie pretinieki iznira tieši priekšā. Ap stūri gaitenī izlēca divi apsargi ar pistolēm rokā.

Izbijuši policisti, Hollija nosprieda. Ugunslīnijas pa diagonāli.

Ieraudzījuši nr. 1, tie abi apstulba — acīmredzot nebija iekļauti informēto personu lokā.

—    Kas, ellē, tas!? — viens izdvesa.

Otram bija stiprāki nervi. — Ne no vietas!

Foals apsargiem ietrieca krūtīs pamatīgus lāzerstarus. Lādiņš tūdaļ caur apģērbu iesūcās miesā, un abi, nošļūkuši gar sienu, saļima uz grīdas.

—    Bez samaņas. Komā, katalcpsijā, izsisti no ierindas, — nr. 1 penterēja, atskārtis, ka jaunā vārdu krājuma revīzija itin labi palīdz mazināt stresu.

—    Stress. Spriedze, frustrācija un satraukums.

Hollija rāva nr. 1 uz'priekšu — uz logu, ko neviens tā arī nebija iedomājies aizvērt. No sānu gaiteņiem iznira vēl daži apsargi, arī tos Foals sekmīgi neitralizēja.

—   Es par to būtu pelnījis kādus papildpunktus, — kentaurs noteica. — Vai, mazākais, vienu dzīvību.

Viesistabā bija vēl divi apsargi, kas paslepšus strēba kafiju. Foals abus noblieza gar zemi uz līdzenas vietas. Un tūdaļ ar izvērstu lāzerstaru lika iztvaikot kafijai, pirms tā paguva nošķiest paklāju.

—   Tunisiešu tepiķis, — viņš paskaidroja. — Kafijas traipus no tāda gandrīz nav iespējams dabūt laukā. Tagad tikai atliks ar putekļu sūcēju savākt biezumus.

Hollija ieskrēja istabā.

—   Dažkārt man rodas iespaids, ka tu īsti neizproti visu kaujas operācijas nopietnību, — viņa uzsauca, jozdama garām masīvajam samta dīvānam.

Nr. 1 savai glābējai nopakaļ klumburēja lejup pa augstajiem pakāpieniem. Par spīti jaunajam un tik bagātīgajam vārdu krājumam, velis īsti nezināja teikt, kā patlaban jūtas.

Pārbijies — jā, protams. Ar visiem tiem lielajiem zaņķeriem un ieročiem, kas spļauj uguni… Satraukts — ari. Kā citādi, ja tevi glābj kaut kāda elfu supervarone, turklāt — neredzama! Kājā dzēla sāpe — to ielāgosim. Dusmīgais cilvēks viņam bija iešāvis kājā — laikam taču sudraba lodi. Taču kaut kas šķita pagaisis… Kaut kas, bez kā nr. 1 līdz šim neatminējās aizvadījis ne dienu. Nedrošība. Lai arī te viss apkārt griezās kā neprātīgā dancī, uz šās planētas viņš jutās kā mājās — daudz labāk, nekā jebkad bija juties uz Hibras.

Gar ausi aizsvilpa lode.

No otras puses, varbūt uz Hibras nemaz neklājās tik ļauni.

—    Foal, neguli! — Hollija aizrādīja. — Skaties, kas aiz muguras! Piesedz taču!

—   Piedod, — kentaurs atsaucās, pacirzdams lāzeru pret durvīm un aiztriekdams turp spožus zibšņus. Sieviete — apsardze — plati pasmaidīja, tad sabruka. Saļimusi uz grīdas, viņa ņēmās dungot kaut kādu bērnu dziesmiņu par sunīšiem un kauliņiem.

—    Cik neparasti, — Foals novilka. — Dzied!

—   Tā gadās visai bieži, — Hollija norādīja, nostenēdamās uzrāpusies uz palodzes. — Lāzers vienas funkcijas atslēdz, bet citas reizumis atmodina.

Interesanti, kentaurs nosprieda. Laimes pistole. Ir vērts papētīt tuvāk.

Pasnicgusies lejup, Hollija satvēra nr. 1 aiz rokas, lai uzvilktu dēmonu uz palodzes, un ar šausmām ieraudzīja, ka viņas pašas rokas vairs ne tuvu nav tik neredzamas, kā pieklātos. Maģija jau bija teju izsīkusi. Vairogs to patērēja kā zvērs. Necik ilgi, viņai bija lemts tapt saredzamai — vienalga, drošībā vai ne.

—    Vēl drusciņ, — viņa izdvesa.

—   Pāri visam tam zaļajam klajumam, jā? — nr. 1 izmeta, demonstrēdams lielisku ironizētāja talantu.

—    Man viņš patīk, — Foals atzinīgi noteica.

Pārmetušies pāri palodzei, abi aizcilpoja projām pa zālienu.

Nupat trauksme jau bija sacelta visās malās un apsargi gāzās laukā pa visām durvīm kā pupas no pārplīsuša maisa.

—   Laid vaļā visus vellus, Foal, — Hollija norīkoja. — Un braucamos arī izsit no ierindas!

—    Tieši tā, kundzīt, — Foals atsaucās un atklāja uguni.

Hollija joza, cik jaudas, vellu raudama nopakaļ. Par viņa

spēkiem domāt nebija vaļas: ja tika līdzi pats — labi. Ja ne, Hollija viņu vilka ar vilkšanu. Ķiveres lāzerzīmulis šķieda ugunis vienā laidā un plašā lokā, jo apsargi mācās virsū no visām pusēm. Galva jau karsa, un Hollija nosprieda Foalam izteikt dažu labu dzēlīgu piezīmi par viņa revolucionāro ķiveres dzesēšanas sistēmu. Ja vien vispār iznāks vēl redzēties.

Kentauram patlaban pļāpāt nebija laika — darba pilnas rokas. Ķiveres austiņās tikai ik pa brīdim atskanēja stenēšana un zviedzieni. Centienus izlikties par nez kādu snaiperi Foals bija metis pie malas, mērķu nupat bija lērums. Pārslaucīdams apkaimi ar lāzerstaru vēdekļiem, viņš ar vienu šāvienu gāza no kājām pa pusducim apsargu. Bija paredzams, ka pēc pusstundas visi atkal būs sveiki un veseli, lai gan vienam otram vēl pāris dienu varētu iznākt ciest no šādiem tādiem blakusefcktiem: galvassāpēm, matu izkrišanas, vieglas aizkaitināmības, zarnu darbības traucējumiem un tamlīdzīgi.

Kā nākamos Foals neitralizēja džipus — katram ietrieca vairākus lādiņus tieši benzīnbākā. Visi BMW pēc kārtas uzsprāga, mezdami iespaidīgus, liesmainus kūleņus. Triecienvilnis kā milzu roka aizsniedzās līdz Hollijai un nr. 1, pagrūzdams abus uz priekšu un maķenīt paātrinādams viņu gaitu. Hollijai bungādiņas no blīkšķiem pasargāja ķivere, bet nabaga nr. 1 gan vēl labu laiku dzirdēja ausīs dimdam zvanus.

No apvidus automašīnu vrakiem gaisā pacēlās biezi, melni dūmi, kas aizvēlās pāri koptajam dārzam, nodrošinot vēl labāku aizsegu nekā kura katra dūmu granāta. Hollija un nr. 1 joza dūmu valnim tieši pa priekšu — uz lielajiem vārtiem.

—    Vārti, — Hollija noelsās mikrofonā.

—    Redzu, — Foals atsaucās, tūdaļ izkausēdams dzelzī kaltās viras. Skaļi nošķindēdami, vārti triecās pret zemi.

Aiz vārtu stabiem strauji nobremzēja īrēts MPV, pavērās aizmugures durvis, un laukā pastiepās Artēmija roka.

—    Nāc šurp, — viņš ar skubu uzsauca nr. 1. — Kāp iekšā!

—    Āāāā! — nr. 1 izsaucās. — Cilvēks!

Hollija, ielēkusi mašīnā, ierāva nr. 1 līdzi.

—    Tas nekas, — viņa noteica, izslēgusi vairogu, lai sataupītu pēdējās maģijas paliekas. — Šis ir draugs.

Nr. 1 krampjaini turējās pie Hollijas, cīnīdamies ar nelabumu. Viņš pašķielēja uz vadītāja vietu, kur sēdēja Sulainis.

—    Un tas? Lūdzu, saki, ka arī tas ir draugs.

Hollija pasmīnējusi uzrāpās uz sēdekļa. — Jā, draugs. Pats labākais.

Sulainis pagrūda ātruma pārslēgu. — Nu, puikas un meitenes, piesprādzējieties. Tūdaļ būs autosacīkstes.

Saule jau laidās uz rietu, kad Sulainis izmanīgi līkumoja pa Vansas šoseju. Ceļš bija izcirsts klints kraujā, vienā pusē virs galvas vīdēja mūra villas, bet otrā dziļi lejā — Lū aiza. Kurš katrs stūrmanis tādus līkumus bez bremzēšanas vis neizbrauktu, bet Sulainis reiz AI Fahd bruņumašīnu bija izlavierējis cauri ļaužu pilnam Kairas tirguslaukumam, tā ka Alpu ceļi viņam bija tīrā sviestmaize. •

Izrādījās, ka pakaļ neviens nedzinās. Paradīzo autoparkā uz pils picbrauktuves liesmoja tikai šķībi greizi sametušies lūžņi. Nebija pat nieka mopēda, ar ko bēgļiem čunčināt nopakaļ.

Sulainis gan ik pa brīdim ielūkojās atpakaļskata spogulīti un pašapmierināti pasmaidīt atļāvās tikai tad, kad aiz muguras palika ceļa maksas postenis pie Kaņsirmēras.

—    Gaiss tīrs, — viņš pavēstīja, izstūrēdams lielceļa ātrgaitas joslā. — Viņiem jau nav neviena braucamā, kas turētos vienā gabalā. Ieskaitot mazā Bo spēļu automobilīti.

Artēmijs pasmaidīja. Uzvara reibināja. — Varbūt derēja viņiem atstāt Dūdieviņa kunga brīnumaino paātrinātāju?

Hollija pamanīja, ka nr. 1 ar laimīgu smaidu sejā pēta savas drošības jostas sprādzi.

—    Piesprādzējies! — viņa pamācīja, ieslidinādama sprādzi ligzdā.

—    Sprādze, — nr. 1 sacīja. — Slēdzis, saspraude, aizdare. Kāpēc tu esi kopā ar šiem cilvēkiem?

—    Viņi tev palīdzēs, — Hollija klusu paskaidroja.

Nr. 1 uz lūpām bija vai miljons jautājumu, un viņš skaidri zināja, kā ikviens no tiem būtu formulējams. Tomēr patlaban vārdi atkāpās otrajā plānā — jo bija tik daudz ko redzēt! Nr. 1 cauri tonētajam stiklam vērās modernā autoceļa brīnumos, un viņa stūrainais vella apakšžoklis atkārās arvien vairāk.

Hollija izmantoja izdevību, lai noskaidrotu, kas un kā.

—    Dūda un Mulčs aizlaidās mierīgi?

—    Jā, — Artēmijs apstiprināja. — Foals pēc iespējas drīzāk gribēja dabūt atpakaļ ģeoplānu, jo bija iedevis to pats uz savu galvu. Galā viņi būs labi ja pāris stundu agrāk. Kad tiksi līdz ģeoplānu ostai, blokādei vajadzētu būt atceltai. Es, Hollij, nebrīnīšos, ja būsi nopelnījusi medaļu. Darbs paveikts izcili labi.

—    Bet nav nostrādāts līdz galam.

—   Tiesa gan. Tomēr Yiav nekā tāda, ko nevarētu nokārtot RŪĶu atmiņas šķīstīšanas vienība. Nav nekā, kas liktu domāt, ka postījumus nav nodarījusi cilvēka roka.

Hollija atslīga sēdeklī. — Kaut ko esmu piemirsusi.

—   Tu esi piemirsusi dēmonus. Viņu laikavārdi irst. Sala aizklīdis laikā. Aizklīdis vai arī jau ir aizklīdusi. Viņi laikā uznirs un atkal pazudīs — ielēkdami te kā gumijas bumba.

Padzirdis vienu vārdu, nr. 1 saausījās. — Irst?

—   Hibra ir lemta bojāejai, — Artēmijs skaidri un gaiši pavēstīja. — Necik ilgi, tava sala tiks ierauta laika tunelī ar visu, kas uz tās atrodas. Un to necik ilgi es domāju mūsu laika izpratnē. Jūsu galā tas varbūt ir jau noticis vai notiks pēc miljons gadiem. — Viņš pastiepa roku. — Un, starp citu, mans vārds ir Artēmijs Fauls.

Saņēmis sniegto roku, nr. 1 pakodīja Artēmija rādītājpirkstu, kā pie dēmoniem ierasts.

—   Es esmu nr. 1. Velis. Vai mēs varam ko nebūt iesākt, lai Hibru glābtu?

—   Diez vai, — Artēmijs novilka, izpestīdams savu pirkstu un aplūkodams uz tā atstātās zobu pēdas. — Izeja ir tikai viena — vadāmos apstākļos atgādāt salu atpakaļ uz Zemes. Diemžēl ko tādu spētu paveikt tikai zintnieki, un tie visi ir pagalam.

Nr. 1 iekoda lūpā. — Ēē… Nu, droši gan nezinu, bet es pats varētu būt zintnieks. Es protu runāt mēlēs.

Artēmijs ar joni paliecās uz priekšu, nostiepdams drošības jostu. — Runāt mēlēs? Varbūt tev vienkārši ir viegla galva. Ko vēl tu proti?

—   Nu re, arī par to es īsti nevaru galvot, bet iespējams, ka esmu… pārvērtis koku akmenī.

—    Gargujas roka. Tas jau izklausās interesantāk. Zini, nr. 1, kaut kas tevī ir. Tās zīmes… Man ir sajūta, ka es tevi jau kaut kur esmu redzējis. — Artēmijs pikti sarauca pieri, nespēdams atminēties. — Tikušies mēs neesam — to es noteikti atcerētos. Tomēr kaut kas…

—    Šis zīmju raksts ir visai izplatīts, jo sevišķi tas nobrūnējums uz pieres. Dēmoni bieži iedomājas, ka esam pazīstami. Tātad — par to Hibras glābšanu?

Artēmijs pamāja. — Protams. Vislabāk būtu rīkoties šādi. Aizgādāsim tevi zemzemē. Es paniekošos ar maģijas teoriju,

Foalam tur ir eksperti, kas nevar vien sagaidīt, kad varēs tevi izpētīt. Man ir tāda sajūta, ka gan jau RŪĶi izgudros, kā izglābt tavu salu.

—    Tiešām?

Pie stūres ierunājās Sulainis, atbrīvodams Artēmiju no vajadzības sniegt atbildi.

—    Mums ir tāda kā problēma, — viņš pavēstīja, ar pirkstu piesizdams pie vadības panelim piestiprināta portatīvā datora ekrāna. — Paradīzo pilī. Varbūt uzmetiet aci.

Miesassargs pasniedza datoru pār plecu. Ekrānā vīdēja savi divpadsmit logi — datus piegādāja Paradīzo pils novērošanas kameras, kam joprojām bija pieslēdzies Foals.

Ielicis datoru klēpī, Artēmijs ar zibīgām acīm nopētīja videobildes.

—    Ak vai, — viņš domīgi novilka. — Nav labi.

Hollija pārsēdās, lai varētu ielūkoties ekrānā.

—    Nepavisam nav labi, — viņa piebalsoja.

Nr. 1 gan nemaz nesatraucās. Viņa skatījumā dators bija tikai parasta, maza kastīte.

—    Nav labi, — velis atkārtoja, dzirdēto savietodams ar savu jauno vārdu krājumu. — Sinonīms vārdam slikti.

Artēmijs cieši vērās ekrānā. — Gluži pareizi, nr. 1. Ir slikti. Ļoti slikti.

DESMITĀ NODAĻA KARALIS KONGS

Paradīzo pils

Minerva Paradīzo no dusmām sprāga vai pušu. Tas pretīgais Faulēns sazin kā bija pamanījies nočiept izpētes objektu — viņai pašā degungalā! Ar visu to naudu, ko paps bija notērējis apsardzei! Ar visu to, ka bija nolīgts tas krupis — Konga kungs! Dažkārt bija jādomā, ka vīrieši ir rupekļi visi kā viens. Protams, izņemot papu.

Viss bija saārdīts. Faula jaunkungs par piemiņu bija atstājis postažu un gruvešus. Automašīnas bija labi ja nododamas metāllūžņos. Izbraukātajos, uzartajos zālienos varēja stādīt kartupeļus. No dūmu un degvielas smārda nebija iespējams pamukt ne peles alā. Policija neatbrauca tikai tāpēc, ka viņi, laikus sazvanījuši Vansas iecirkni, sastāstīja kaut kādus pekstiņus par ģeneratora avāriju.

Kolīdz bija lokalizēti ugunsgrēki, Minerva iekšpagalmā sasauca personāla sapulci. Klātesošo vidū bija apsardzes šefs Huans Soto, Minervas tēvs Gaspārs un, protams, Bilijs Kongs, kas izskatījās nervozāks nekā parasti.

— Dēmoni, — pie sevis murmināja Malibu iedzimtais. — Taisnība. Viss — tiesa. Man ir pienākums pret brāli. Jānoved lidz galam, ko viņš iesācis.

Būtu Minerva ieklausījusies Konga vārdos, varbūt būtu nojautusi kādas briesmas, bet acumirklī viņai jau pašai savu problēmu bija līdz kaklam. Turklāt Minervai savas problēmas allaž bija daudz svarīgākas nekā tās, ar kurām nokāvās kāds cits.

—   Vai varam saņemties, ko? Nu? Varbūt būsit pamanījuši, ka manam projektam draud krīze?

Gaspāram Paradīzo meitas projekts jau gandrīz vai bija pie vienas vietas. Tiktāl viņš bija gājis mīļotā bērna pavadā un tālab šķīries no pusotra miljona eiro, bet nupat visa pils bija pārvērsta postažā. Tas nu bija par traku.

—   Minerva, cherie, — viņš ierunājās, atglauzdams sirmos matus. — Manuprāt, mums derētu ieturēt pauzi. Varbūt izstāsimies no spēles, iekams neesam palikuši par daudz tālu astē.

—   Izstāties, papu? Izstāties? Kad Artēmijam Faulam tāds pats projekts? Nedomāju vis.

Gaspārs ierunājās no jauna — šoreiz mazliet dzelžaināk. — Tiešām, Minerva?

Minerva pietvīka. — Piedod, papu, esmu briesmīgi dusmīga — tas arī viss. Tas īru puišelis te iebrūk ar saviem spēkiem un — čūš! Mans darbs pagalam! Vai tad tas ir ciešams, ko?

Gaspārs, tāpat kā pārējie, bija nosēdināts pie dzelzī kalta galda — ar skatu uz baseinu. Atgrūdis krēslu, viņš apgāja galdam apkārt, pie krēsla, kurā sēdēja meita. No viņas sēdekļa pavērās brīnišķīgs skats uz kokiem apaugušo aizu un Antibām. Kaut gan šovakar par ainavu neviens diez ko nelikās zinis.

—    Manuprāt, Minerva, — viņš iesāka, notupdamies meitai līdzās, — mēs esam aizgājuši par tālu. Te iesaistīti vēl citi spēki. Šiem radījumiem uz pēdām min briesmas, un es vairs nedrīkstu pieļaut, ka tu pakļauj briesmām sevi un vēl citus. Mēs cīnījāmies kā lauvas, un par tevi es esmu tik lepns, ka vai sirds plīst pušu, bet nupat mums jāvēršas pie valdības.

—    Tā nevar, papu, — Minerva neiecietīgi attrauca. — Ierakstu

♦

mums nav. Nav uz ko atsaukties. Nav itin nekā. Visi datorfaili un diski ir sapostīti. Viņi pat ielauzušies seifā un tur visu nosvilinājuši. Man tā vien liekas, ka Artēmijs Fauls ir sagrāvis Google un Yahoo. Bezcerīgi. Pēc kā tas tagad izskatīsies — mazgadīga meitiņa ies uz Aizsardzības ministriju un čiepstēs, ka pagrabā bijuši briesmoņi? Man vajag pierādījumus.

Ceļgaliem nošņirkstot, Gaspārs piecēlās kājās. — Pierādījumus, dūdiņ? Nav taču runas par kriminālnoziegumu. Es skatījos, kā tu sarunājies ar viesi. Viņš bija možs, saprātīgs, nevienam nav nodarījis nekā ļauna. Labi, es pieņemu, ka var Nobela komitejai celt priekšā pierādījumus, ka gaidāms iebrukums no cita laika, bet vajāt nevainīgas saprātīgas būtnes — tas ir pavisam kas cits!

—   Bet, papu! — Minerva iečinkstējās. — Tikai vēl vienu rcizīti. Man vajag tikai mēnesi, lai es varētu restaurēt savu laika tuneļa modeli un prognozēt materializēšanos.

Gaspārs noskūpstīja meitu uz pieres. — Padomā labi, manu ģeniālo meitiņ. Ko tev pašai sirds saka priekšā?

Minerva saviebās. — Sirds? Papu, goda vārds, es taču neesmu nekāds teletūbijs.

—    Lūdzu, cherie, — tēvs neatlaidās. — Tu labi zini, ka es tevi mīlu un cienu tevi kā ģēniju, bet, paklau — vai tomēr nederētu pārslēgties uz to poniju? Varbūt… gribi, es piedabūšu to Džastinu Timber-kā-tur-bija, lai viņš atbrauc padziedāt tavā dzimšanas dienas ballītē?

Minerva labu brīdi elsa un pūta, gluži tumšsarkana no vaiga, bet klusībā pati saprata, ka papam taisnība. Viņai nebija tiesību aizturēt saprātīgas būtnes. Tā bija cietsirdība — ne vairāk, ne mazāk. Jo sevišķi, ja nevienam no viņiem nebija padomā nekā ļauna. Taču viņa nespēja tik vienkārši padoties. Minerva pie sevis stingri apņēmās, ka viņas nākamais projekts būs Artēmijs Fauls. Ka viņa par to īru puiku izdibinās pilnīgi visu, ieskaitot to, kas viņam zināms par dēmoniem.

—    Labi jau, labi, papu. — Viņa nopūtās. — Tevis dēļ esmu gatava atteikties no Nobela prēmijas. Vismaz šogad.

Nākamgad viss būs citādi, viņa sprieda. Tad man būs zināms viss, kas zināms Artēmijam Faulam. Atliek tikai pastiept roku, un manā varā būs ne viena vien pasaule.

Gaspārs sirsnīgi apskāva meitu. — Jauki gan. Tas uz labu.

Apgājis galdam apkārt, ķirurgs apsēdās savā krēslā.

—    Tā. Soto kungs, ziņojiet par postījumiem.

Spāņu izcelsmes apsardzes dienesta priekšnieks ieskatījās sava datora reģistros.

—    Atskaite vēl tikai top, mesjē Paradīzo. Man ir aizdomas, ka zaudējumus vajadzēs aplēst vēl nedēļām ilgi. Automašīnas ir pilnībā sadragātas. Laimīgā kārtā mums ir karadarbības zonas apdrošināšana, tā ka piecu darbadienu laikā dabūsim jaunas. Baseinā sprādzis šrapnelis. Šķemba saplosījusi filtru un caursitusi sienu, tā ka ūdens noplūst un netiek filtrēts. Turētā pie Lū pazīstu vienu vīru. Sakarīgs, turklāt prot turēt mēli aiz zobiem.

—    Kā ar dzīvā spēka zaudējumiem?

Soto nogrozīja galvu. — Velns viņu zina, ar ko šauts. Ar kaut kādiem stariem. Izskatās pēc marsiešiem. Lai nu kā, vairākums vīru ir kājās. Vienam otram sāp galva. Citu blakusefcktu nav, ja neskaita Teriju, kas pēdējo pusstundu tup uz poda. Kaut ko bauro!

Piepeši atdzīvojās Bilijs Kongs, kas līdz šim bija kaut ko pusnemaņā buldurējis zem deguna, un ar plaukstu blieza pret galda stikla virsmu.

—    Nē. Tā vis neies cauri. Nekādā ziņā. Padodiet man šurp vēl vienu dēmonu!

Gaspārs saviebās. — Šis neveiksmīgais eksperiments ir galā. Kaut es nebūtu to pieļāvis. Lepnība un ambīcijas mani darīja aklu. Šajā namā neviens dēmons vairs ne kāju nespers.

—    Iebilstu! — Kongs izsaucās, it kā te būtu kāds noteicējs, nevis apakšnieks. — Ērika darbs ir novedams līdz galam. Tik daudz es viņam esmu parādā.

—    Paklau, kundziņ, — Soto bargi noskaldīja. — Iebilsti vai neiebilsti, par to pašlaik nav runas. Tu un visi tavējie — jūs esat nolīgti ar zināmiem noteikumiem, un līgumā nav ne vārda par to, ka tu varētu nākt klajā ar kaut kādiem iebildumiem.

Klausīdamies Soto tirādē, Kongs izvilka mazo spogulīti, ko allaž nēsāja līdzi, un piekārtoja sasuku.

—    Jums, Paradīzo kungs, pienāktos šo to saprast. Vispirms, ne jau jūs te esat noteicējs. Galīgi ne. Vismaz ne kopš brīža, kad es ar savējiem jums piebiedrojos. Otrkārt, parasti es par likumiem neliekos zinis. Man ir zināma specializācija — panākt, ko gribu, liekot lietā visus vajadzīgos līdzekļus. Par mazbērnu aukli es pieteicos tikai tāpēc, ka man kārtojams viens rēķins ar dēmoniem. Pareizāk sakot, rēķins ir visai iespaidīgs. Zinu, ka mazā Minerva savus ciemiņus tikai gribēja safotografēt un uzdot visādus psihiskus jautājumus, bet man padomā ir šis tas pašam savs. Šis tas sāpīgāks.

Gaspārs zīmīgi uzlūkoja Soto.

—    Soto kungs? Vai jums ir ko atbildēt uz tik nedzirdētu nekaunību?

—    Ir gan, — Huans Soto noskaldīja. — Kā tu iedrošinies tā runāt ar mesjē Paradīzo? Tu te esi līgumdarbinieks un ne vairāk. Taisnību sakot, arī tāds tu vairs neesi. Līgums tiek lauzts. Esi tik laipns — pēc stundas lai no tevis te vairs nebūtu ne smakas!

Bilijs Kongs pasmīnēja tik auksti kā haizivs. — Vai arī?

—    Vai arī mani apsargi tevi izliks aiz vārtiem. Varbūt neatminies, bet tavējo ir tikai četri, kamēr manējo — piecreiz vairāk.

Kongs viņam piemiedza ar aci. — Var jau būt. Bet labākus par manējiem četriem sameklēt grūti.

Atsviedis jakas atloku, viņš skatam atklāja mazu mikrofoninu.

—    Viss notiek pēc plāna, — viņš ierunāja mikrofonā. — Ver vaļā zirgu.

Soto apmulsa.

Ko tas idiots melš? Kas par zirgiem

—    Kur tu ņēmi to mikrofonu? No seifa? Nedrīkst piesārņot frekvences — tās vajadzīgas oficiālajām pārraidēm.

Bet Minerva pamanīja atsauci uz "Iliādu". Vērt vaļā zirgu — pirmā doma bija atsauce uz Trojas koka zirgu. Kongam te bija iefiltrēti sabiedrotie.

—    Papu, — viņa steigšus bilda, — mums jāmūk.

—    Mukt? Te ir manas mājas. Pēc tava lūguma esmu darījis teju visu, cherie, bet nu jau… tiešām, jāsmejas!

Atgrūdusi krēslu, Minerva apskrēja apkārt galdam.

—    Lūdzu, papu. Te mums draud briesmas.

Soto noklakšķināja mēli. — Madmuazelei nekādas briesmas nedraud. Mani vīri jūs pasargās. Varbūt stress jūs darījis nervozu. Varbūt jums der drusku nosnausties.

Minerva pikti sarauca pieri. — Vai tad jūs nesaprotat, kas te notiek? Konga kungs deva zīmi savējiem. Jādomā, viņi jau pārņēmuši visu savā ziņā. Viņš pie mums iefiltrējies kā vilks jēra ādā!

Gaspārs Paradīzo augstu vērtēja savas meitas intelektu.

—    Soto? Vai tā varētu būt?

—   Nekādā ziņā! — Soto nodimdināja, bet cauri dusmu sārtumam vaigos izspiedās pārbīļa bālums. Konga nesatricināmais smīniņš no tiesas deva vielu bažām. Un, taisnību sakot, Soto nemaz nebija tik rūdīts kareivis, par kādu uzdevās savā CV. Nūjā, gadu viņš bija nodienējis spāņu miera uzturēšanas spēkos Namībijā, bet, visu to laiku novazājies līdzi kaut kādam žurnālistam, nevienu kauju ne acīs nebija redzējis. Šajā vietā viņš bija iekārtojies, pateicoties tukšai plātībai un primitīvām zināšanām par ieročiem un taktiku. Taču atlika ierasties kādam, kas tiešām saprastu, par ko te runa!

Sataustījis jostu, Soto pagrāba rāciju.

—    Nekādā ziņā! — viņš atkārtoja. — Bet — klausiet, ko saku, — es dubultošu apsardzi un savējiem izsludināšu trauksmi. — Picklikšķinājis podziņu runāt, viņš norīkoja: — Ziņojiet pa pāriem. Sākot no vadības.

Soto atlaida podziņu, atskanēja statikas sprakšķi. Tie sēca un ņurkstēja daudz draudīgāk par rēgu kaucieniem. Tā pagāja labs brīdis. Soto varonīgi raudzīja nezaudēt pašpārliecību un bezrūpību, bet viņu nodeva sviedru lāsīte, kas bezkaunīgi ritēja lejup pār pieri. — Kaut kāda tehniska kļūme, — viņš izstomīja.

Bilijs Kongs nogrozīja galvu.

—   Divus bliezienus, — viņš ierunāja pie atloka piespraustajā mikrofonā.

Gandrīz tūliņ laukā nosprakšķēja divi šāvieni.

Kongs pasmaidīja. — Nu re, — viņš noteica. — Tagad skaidrs, kurš te ir noteicējs.

Soto šad un tad tika iedomājies, diez ko iesāks, kad tiešām nonāks bīstamā situācijā. Pirms brīža, kad izskatījās, ka pils aplenkta, uzmācās tāda kā panika, bet reglamentu viņš tika ievērojis. Tagad bija pavisam kas cits.

Soto pasniedzās pēc pistoles. Labi trenēts karavīrs pistoli mācēja izraut neskatīdamies. Soto nebija diez ko labi trenēts. Vēl īsti nepaguvis pablenzt uz pistoles maksti, viņš jau gulēja bezsamaņā. Kongs, uzlēcis uz galda, viņam ieblieza pa pauri.

Vāri nopūties, apsardzes priekšnieks ar visu krēslu apvēlās vēkšpēdus.

Nosēdies uz galda, Kongs atstutēja elkoņus pret ceļgaliem.

—   Man vajag to dēmonu, — viņš pavēstīja, it kā nejauši no slepenas jakas piedurknes kabatas izraudams dunčeli. — Kā lai viņu dabū rokā?

Gaspārs Paradīzo ieslēdza meitu savās skaujās. Sargādams viņas vispēdējo kvadrātmilimetru.

—    Ja tu, Kong, viņai jclko nodarīsi!

Bilijs Kongs novalbījās. — Pļāpām, dakter, nav laika.

Savirpinājis asmeni pirkstos, viņš aizlidināja dunci Gaspāra virzienā. Spals atsitās doktoram pret pieri, un vīrs saļima kā vecs mētelis.

Minerva sabruka uz ceļiem, klēpī auklēdama tēva galvu.

—   Papu? Papu, mosties! — Uz brīdi viņa bija tikai maza meitene, tad ierunājās saprāta balss. Pārbaudījusi tēva pulsu, viņa ar diviem pirkstiem aptaustīja vainu.

—   Jūs gan esat laimīgs cilvēks, Konga kungs! Par slepkavību netiksit apsūdzēts.

Kongs paraustīja plecus. — Nebūtu pirmā reize. Taisni jābrīnās, cik viegli pamukt no varas iestādēm. Vajag ne vairāk, ne mazāk kā desmittūkstoš dolāru. Trīs — lai pārtaisītu ģīmi, divus — jauniem papīriem, un piecus — īsti labam hakerim, kas tev sataisa datorbiogrāfiju.

—   Tomēr — vēl pusapgrieziens, un tēvs būtu pagalam, nevis gulētu te bez samaņas.

Kongs no piedurknes kabatas izrāva otru duramo. — Nekas jau nav nokavēts. Tā, tagad stāsti laukā — kā lai uzmeklējam

mūsu mazo draudziņu?

Minerva izslējās, cieši sažņaugusi dūres.

—    Paklausies, tu, kretīn. Dēmons ir projām. Nešaubos, ka, iedabūjuši viņu mašīnā, tie labdari uz karstām pēdām izurķējuši sudraba lodi viņam no kājas. Viņš aizrauts atpakaļ — uz savu salu. Izmet to visu no galvas!

Kongs sarauca pieri. — Izklausās sakarīgi. Es pats arī rīkotos tieši tāpat. Nu, labi. Tātad — kad gaidāma nākamā materializēšanās?

Minervai būtu pieklājies krist panikā. Aizmirst visu un nodoties puņķiem un asarām. Galu galā, tēvs gulēja bezsamaņā, un cilvēks, kas viņu bija iegrūdis šādā stāvoklī, tupēja uz viņas iekšpagalma galda, vicinādams nazi. Bet Minerva Paradīzo nebija nekāda parastā divpadsmitgadniece. Saspringtās situācijās viņa allaž bija izcēlusies ar apbrīnojamu savaldibu.Tāpēc, kaut arī pārbijusies kā diegs, Minerva vairāk nekā lieliski spēja paust savu nicinājumu.

—    Kur tad tu biji pēdējās trīsdesmit minūtes, ko? — viņa apvaicājās un tad uzsita gaisā knipi. — Ak tā — gulēji, jā? Cik zinu, tavējie sacītu — biji neitralizēts. Kas tad to pastrādāja? Sīka, maza dēmonu meitiņa. Nu, tad klausies, kas tikmēr notika. Neitralizēta tika visa mūsu operācija. Visi dati pagalam, aprēķinu nav, objekts arī projām. Īstenībā būtu brīnišķīgi, ja palicis būtu kaut mazumiņš. Atsākt visu no mazumiņa — tas būtu mans mūža sapnis. Iepriekšējā reizē es laika tuneļa formulas dabūju gatavā veidā, tagad man aplēses jāveic pašai. Tikai nepārproti — tas man, protams, būtu pa spēkam. Galu galā, es taču esmu ģeniāla, tomēr viss prasīs, mazākais, septiņpadsmit mēnešus. Mazākais. Comprenez-vous, Monsieur Kong?

Bilijs Kongs saprata gan. Viņš labi apjēdza, ka sīkā suņanagla sadomājusi viņam aizmālēt acis.

—   Ak tad septiņpadsmit mēnešus? Un ja nu es tevi drusku paskubinātu?

—    Zinātnes likumi nav paskubināmi.

Nolēcis no galda, Kongs piezemējās klusi kā kaķis. — Man likās, ka tu tieši strādā šajā virzienā — lai grozītu zinātnes likumus. Vai tad tavs projekts nebija iecerēts tikai tamdēļ, lai tu varētu pierādīt, ka visi pasaules zinātnieki, izņemot tevi pašu, ir galīgie zaļknābji?

—    Nav tik vienkārši!

Kongs, nenovērsdamies no Minervas, ņēmās spēlēties ar nazi, to pasviezdams augšup un atkal saķerdams. Asmens kūleņodams gaisā ņirbinājās kā sudraba vēdeklis.

—    Jo vienkāršāk, jo labāk. Manuprāt, tu vari man sadabūt dēmonu, un, manuprāt, tas ir izdarāms drīzāk nekā septiņpadsmit mēnešos. Tā. Re, kā es rīkošos. — Pieliecies viņš pieslēja stāvus Huanu Soto ar visu krēslu. Apsardzes priekšnieka rumpja augšdaļa uzvēlās uz galda.

—    Es novākšu Soto kungu. Pavisam vienkārši. Novērst to nav tavos spēkos. Es to izdarīšu, lai tu redzi, ka man nav joki prātā. Tādējādi tu apjēgsi, par ko ir runa. Un tad sapratīsi, ka viss ir pa īstam. Līdz ar to sāksi runāt. Un, ja nesāksi runāt, mēs pievērsīsimies dalībniekam numur divi.

Minervai nebija ne mazāko šaubu, ka dalībnieks numur divi būs tēvs.

—    Lūdzu, Konga kungs, tas ir gluži lieki. Es saku taisnību.

—    Ak tad tagad jau — lūdzu? — Kongs izsmējīgi nobrīnījās. — Un Konga kungs\ Kur tad stulbenis un kretīns?

—    Nenogaliniet viņu. Tik jauks cilvēks. Viņam ir ģimene.

Sagrābis Soto aiz matiem, Kongs atgāza atpakaļ viņa galvu.

Apsardzes priekšnieka ādamābols izspiedās kā plūme.

—   Viņš neko nejēdz, — Kongs izspēra. — Paskat, tavs dēmons aizlaidās vienā mierā. Un re, cik viegli es viņu izsitu no ierindas!

—    Lai taču dzīvo, — Minerva lūdzoši teica. — Manam tēvam ir nauda.

Kongs nopūtās. — Nesaproti, jā? It kā gudriniece, bet pa lielākai daļai uzvedies kā galīgā tukšpaure. Naudu man nevajag. Man vajag dēmonu. Tagad beidz vervelēt un saspicē ausis. Nekādās sarunās ielaisties es netaisos.

Mincrvai dūša sašļuka papēžos — nupat viņa atskārta, cik niecīgi ir pašas spēki. Nepilnā stundā viņa bija pārcēlusies tumsas un cietsirdības pasaulē. Un tur viņu bija iegrūdusi pašas lepnība.

—    Lūdzu, — viņa atkārtoja, pūlēdamās saņemties. — Lūdzu.

Kongs pārtvēra ērtāk metamo nazi. — Skaties šurp, meitiņ.

Skaties man acīs un ielāgo, kurš te ir noteicējs.

Tomēr Minerva nekādi nespēja novērsties no baigās ainas acu priekšā. Izskatījās pēc šausmu filmas epizodes — ar visu

skanu.

Viņa sarauca pieri. Dzīvajām bildēm pavadījuma parasti nebija. Bet tagad kaut kur fonā skanēja mūzika.

Kaut kur — tas bija Konga bikšu kabatā. Tālruņa polifoniskais zvans — Toreadora ārija. No "Karmenas". Kongs izrāva tālruni no kabatas.

—    Kas tur? — viņš pikti noprasīja.

—    Nav svarīgi, kā mani sauc, — atsaucās zēnišķa balss. — No svara ir kas cits — man ir tas, kas tev vajadzīgs.

—    Kur tu dabūji šo numuru?

—    Man ir kāds draugs, — atteica noslēpumainais zvanītājs. — Viņš zina visus numurus. Tā, tagad pie lietas. Cik noprotu, tu gribētu iegādāties dēmonu?

Pirms dažām minūtēm Sulainis, pie lidostas vārtiem nobraucis šosejas malā, bija iespraucies aizmugures sēdeklī pie Artēmija un Hollijas. Dramatiskos notikumus, kas risinājās Paradīzo pilī, viņi vēroja mazā datoriņa ekrānā.

Artēmijs iekrampējās ceļgalos. — To es nevaru pieļaut. Nepieļaušu.

Hollija viņam uzlika plaukstu uz rokas. — Mums nav izvēles, Artēmij. Tagad esam izsprukuši. Mums izcīnāmas citas cīņas. Es nevaru riskēt — nr. 1 nedrīkst atklāties.

Artēmijam pierē iegūla gara, dziļa rieva, kas, sākusies virsdegunē, pazuda matos.

—    Zinu. Protams. Un tomēr — kā gan es varu par šo te nelikties zinis? — Viņš strauji uzlūkoja Sulaini. — Vai Kongs to cilvēku nogalinās?

—    Bez šaubām, — miesassargs atteica. — Manuprāt, viņš pats uzskata, ka tas jau ir noticis.

Artēmijs izberzēja acis — piepeši uzmācās bezspēks. — Kaut arī netieši, es par to esmu atbildīgs. Es nevaru pieļaut, ka manis dēļ kāds zaudē dzīvību. Mani mocīs sirdsapziņa. Hollij, tu dari, kas tev darāms, bet man šie cilvēki kaut kā jāizpestī.

—    Sirdsapziņa, — ierunājās nr. 1. — Cik mīlīgs vārds. Ar c pašā vidū.

Bija skaidrs, ka velis sarunā nemaz neklausās, tikai savā nodabā izķer no tās pa vārdam. Tik vientiesīgā piezīme izrāva Artēmiju no sastinguma. Viņš pašķielēja uz vclla pusi, un skatu no jauna piesaistīja zīmju raksts. Un pēkšņi viņš atcerējās, kur to redzējis. Kā zibens spēriens ķēra atskārta — tagad bija skaidrs, tieši kas darāms.

—    Hollij, vai tu uz mani paļaujies?

Hollija novaidējās. — Artēmij, neprasi tā. Skaidrs — tev atkal prātā kaut kas traks.

—   Tu paļaujies uz mani?

—    Jā, — Hollija nopūtās. — Paļaujos. Vairāk nekā uz jebkuru citu.

—    Nu tad tici — es panākšu, ka viss būs labi. Paskaidrošu vēlāk.

Hollija nezināja, ko domāt. Šis lēmums varēja būtiski iespaidot gan viņas pašas, gan arī vella turpmāko dzīvi. Tostarp — to jaušami saīsināt.

—    Labs ir, Artēmij. Bet es neizlaidīšu tevi no acīm.

Artēmijs ieslēdza gredzena tālruni. — Foal? Vai vari mani

savienot ar Konga kungu — caur viņa mobilo tālruni?

—    Vienā mierā, — no astotā sektora štāba atsaucās kentaurs. — Bet vairs gan neko neprasi. Suļķis uztaustījis manu sakaru kanālu. Pēc trīsdesmit sekundēm tas tiks nobloķēts, tā ka turpmāk iztieciet paši, kā nu protat.

—    Sapratu. Savieno.

Sulainis sažņaudza Artēmija plecu. — Ja zvanīsit jūs, Kongam būs priekšroka. Viņš noteiks satikšanās vietu.

—    Es zinu, kur tiksimies. Atliek tikai iestāstīt Konga kungam, ka to vietu iedomājies viņš pats. — Artēmijs savilka pirkstus dūrē, atslēgdams tālruni. — Klusu! Zvana.

—    Kas tur? — Kongs pikti noprasīja.

—   Nav svarīgi, kā mani sauc, — Artēmijs sacīja. — No svara ir kas cits — man ir tas, kas tev vajadzīgs.

—    Kur tu dabūji šo numuru?

—    Man ir kāds draugs, — atteica noslēpumainais zvanītājs. — Viņš zina visus numurus. Tā, tagad pie lietas. Cik noprotu, tu gribētu iegādāties dēmonu?

—    Tātad tu laikam būsi dižais Artēmijs Fauls. Minervas elks. Mazgadīgie gudrīši — pieriebušies, goda vārds. Labāk būtu vienkārši zaguši mašīnas vai ko nu tur — kā citi normāli bērni.

—    Mēs jau zogam ar'. Tikai šo to lielāku. Tātad — mans dēmons tevi interesē vai kā?

—    Varbūt, — Kongs novilka. — Ko tu gribi?

—    Godīgu apmaiņu. Es saku — kur, un apmaināmies. Es — dēmonu, tu — meiteni. Neitrālā teritorijā.

—    Tu, bērniņ, te neko nenoteiksi. Es teikšu — kur. Tu taču zvanīji man, ne? Un, starp citu, kam tev tas skuķis?

—    Lai viņa paliktu dzīva, — Artēmijs vaļsirdīgi atteica. — Man nepatīk ne slepkavības, ne slepkavas. Tu ar savējiem iznāc laukā ar vienu ķīlnieku, un mēs veicam apmaiņu. Pavisam vienkāršs darījums. Tikai nestāsti, ka vēl nemūžam neesi atsvabinājis ķīlnieku.

—    Es esmu vecs vilks, bērniņ. No izpirkuma maksām esmu pārticis gadiem.

—    Labi. Man prieks, ka varam vienoties. Tā, varbūt tagad tu varētu pateikt — kur? Tai peizāžai jābūt piemērotai. Man būs tumšsarkana kaklasaite. Esi piesardzīgs, ir simt un viens veids, kā viss var noiet greizi. Un tad poliči mūs savažos uz ilgu laiku.

Hollija bēgļu automašīnā mulsi pašķielēja uz Artēmiju. Tādās pļāpās viņš parasti vis neielaidās. Artēmijs, pavēries pretim, mierinoši novēcināja roku.

—   Labs ir, — Kongs teica. — Nupat iedomājos. Vai zini "Taipeju 101"?

—    Taivānā? — Artēmijs izbrīnījās. — To ēku, vienu no augstākajām visā pasaulē? Nopietni? Tas taču otrā pasaules malā!

—    Tik nopietni kā nekad. Taipeja ir manas otrās mājas. Apkaimi es labi pazīstu. Tev vajadzēs krietni pacensties, lai nokļūtu tur noliktajā brīdi, tāpēc neatliks laika visādiem pekstiņiem. Ķīlniekus apmainīsim uz skatu platformas pulksten divpadsmitos, parīt. Ja tu neuzradīsies, skuķis laidīsies lejā ar ekspresliftu. Saproti, ko es ar to domāju?

—    Jā. Būšu.

—    Labi. Un nenāc viens pats. Ņem līdzi vai nu kverpli, vai to mātīti. Vienalga — man vajag vienu, ne vairāk.

—    Mātīti jau atlaidām brīvībā.

—    Labi, tad to džeku. Redzi, cik viegli ar mani visu sarunāt? Es esmu saprātīgs cilvēks, kamēr neviens mani nekacina. Tāpēc nedomā mani kacināt!

—    Neuztraucies, — Artēmijs sacīja. — To es nedarīšu. Un to viņš teica ar tādu pārliecību, ka jebkurš, kas šo zēnu

nepazina, viņa vārdiem noticētu uz līdzenas vietas.

VIENPADSMITĀ NODAĻA TĀLU PTROJĀM

Taipeja. Taivana

Viens no pasaules augstākajiem debesskrāpjiem ir "Taipeja 101". Daži apgalvo, ka pieskaitāma ari sešdesmit metru augstā smaile un tad iznāk, ka ēka ir pati augstākā, bet citi iebilst, ka smaile neesot nekāda ēka, tā ka oficiāli "Taipeja 101" būtu dēvējama tikai par pasaules augstāko būvkonstrukciju. Lai nu kā, acumirklī celtniecības stadijā bija veselas četras ēkas — divas Āzijā, viena Āfrikā un ceturtā Saūda Arābijā —, kas pretendēja uz pasaules augstākās ēkas titulu. Līdz ar to Taipejas slavai šajā ziņā bija lemts visai neilgs mūžs.

Kad Artēmijs ar ceļabiedriem īrētā Lear reaktīvajā lidmašīnā piezemējās Čana Kaiši Starptautiskajā lidostā, līdz norunātajam tikšanās laikam bija atlikušas nieka trīs stundas. Un, lai arī Sulainis bija augstu kvalificēts pilots ar licenci, kas ļāva jebkuru lidaparātu vadīt gan dienā, gan naktī, lielāko daļu ceļa bija nobraucis Artēmijs.

Lidmašīnas vadīšana stimulē domāšanu — tā apgalvoja pats Artēmijs. Tāpat — tādējādi neviens netraucēja salikt pēdējos akcentus pārdrošajā plānā.Artēmijs labi apzinājās, cik riskants būs šis pasākums. Viss balstījās uz tīri teorētisku pieņēmumu, un arī atlikusī daļa šķita maz ticama.

Pārējos ar detaļām viņš iepazīstināja četrdesmit minūtēs, kamēr visi īrētā Lexus mēroja ceļu no lidostas līdz Taipejas centram. Kaut lidmašīnā iestiprinājušies un atpūtušies, viņi bija pārguruši. Mundrs un možs bija tikai nr. 1. Skaties, kurp gribi, visur jauni brīnumi, un velis nekādi nespēja iedomāties, ka tagad viņam, Sulaiņa pasargātam, kāds kaut ko varētu nodarīt.

—    Sliktā ziņa ir tāda, ka laika mums atlicis līdz ar nagiem, — Artēmijs klāstīja. — Tātad nekādus slazdus ierīkot nepagūsim.

—    Un kāda ir labā ziņa? — Hollija kašķīgi izgrūda. Nīgrajās viņa vairāku iemeslu dēļ. Vispirms, viņa bija pārģērbta par mazu meiteni, jo Artēmijs tika lūdzis pietaupīt maģiju līdz brīdim, kad tā būs nepieciešama. Maģiju bija izdevies kaut cik atjaunot, ierokot zemē konservētu zīli, ko Hollija nēsāja, iekārtu ap kaklu apmestā aukliņā, tomēr līdz pilnmēnesim bija tālu, tā ka rezerve nebija necik liela. Otrs — viņa bija absolūti izolēta no elfiem, turklāt jutās pilnīgi pārliecināta, ka Arks Suļķis viņai visādā ziņā uzkraus sazin kādas apsūdzības, ja vien kāds no viņiem pēc šās ķīlnieku apmaiņas tomēr paliks dzīvajos. Galu galā, viņa tiešām bija aizrāvusi nr. 1 uz otru pasaules malu, nevis droši aizgādājusi uz Glābiņu.

—    Labā ziņa ir tāda, ka Kongs šurp diez vai būs atkūlies ātrāk, līdz ar to maz ticams, ka arī viņam pietiks laika izlikt kādus slazdus.

Lexus ieripoja Siņji kvartālā, priekšā kā gigantisks bambusa dzinums pilsētas ainavā izslējās "Taipeja 101". Pārējās ēkas tam visriņķī it kā bijīgi ruka mazumā.

Atgāzis galvu, Sulainis lūkoja saskatīt vairāk nekā piecsimt metrus augstās ēkas jumtu. — Mūs mūžam velk uz kaut ko lielu. Vai tad vienreiz nevarētu norunāt tikšanos kādā lētā viesnīciņā?

—    Ne jau es izraudzījos šo ēku, — Artēmijs atteica. — Tā izraudzījās mūs. Šurp mūs atvedis liktenis.

Viņš paplikšķināja Sulainim pa plecu, un miesassargs iebrauca mašīnu pirmajā brīvajā stāvvietā. Tas prasīja veselu mūžību. Taipejas rīta satiksme bija blīva, gausa un spļāva dūmus kā saērcināts pūķis. Daudziem gājējiem un riteņbraucējiem tūkstošgalvainajā pūlī sejas klāja smoga maskas.

Kad mašīna apstājās, Artēmijs turpināja apspriedi.

—    "Taipeja 101" ir modernās inženierzinātnes brīnums. Arhitekti smēlušies iedvesmu no pieticīgā bambusa. Bet zemestrīces gadījumā vai pūšot stipram vējam, šāda apveida debesskrāpis zaudētu stabilitāti, tāpēc tas celts uz tērauda superkolonnām, kas pielietas ar betonu, un apgādāts ar septiņsimt tonnu smagu tērauda lodi, kura, kalpodama par masu amortizējošu svārstu, absorbē vēja spēku. Ģeniāli. Šūpojas svārsts, savukārt celtne paliek uz vietas. Svārsta dēļ ēku iecienījuši tūristi. Tālab pat ierīkota skatu platforma. īpašnieki amortizatoru pārklājuši ar piecpadsmit centimetrus biezu sudraba slāni, ko ar grebumiem rotājis slavenais taivāniešu mākslinieks Aleksandrs Džou.

—    Paldies par lekciju daiļajās mākslās, — Hollija iejaucās. — Bet tagad varbūt kaut ko pastāstīsi par savu plānu? Es tam visam gribu drīzāk pielikt punktu, lai beidzot varu tikt vaļā no šā te treniņtērpa. Tas tā vizuļo, ka mani, man šķiet, var saskatīt no satelīta.

—    Man arī šis tērps diez ko neiet pie sirds, — pasūrojās nr. 1, kam galvā bija sieviešu cepure, bet mugurā — garš, plats, oranži puķots paltraks. Velis bija sapratis, ka oranža krāsa viņam noteikti neder.

—    Tas nu ir mazākais, par ko tev derētu uztraukties, — Hollija norādīja. — Cik noprotu, mēs tevi tūdaļ iegrūdīsim nagos asinskāram slepkavam. Vai ne, Artēmij?

—    Jā, nudien, — Artēmijs apliecināja. — Bet tikai uz dažām sekundēm. Īstenībā tev gandrīz nekas nedraud. Un, ja vien apstiprināsies manas aizdomas, var gadīties, ka spēsim izglābt Hibru.

—    Atgriezīsimies pie tām dažām sekundēm, kad būšu briesmās, — nr. 1 sacīja, pieres biezo ādu savilcis krunkās. — Uz Hibras dažas sekundes var vilkties ļoti ilgi.

—    Šeit ne, — Artēmijs atteica, pašaprāt, uzmundrinošā tonī. — Šeit dažas sekundes ir laiks, kādā var paspēt atvērt plaukstu.

Nr. 1 vairākas reizes izmēģinādams izlocīja pirkstus. — Tomēr diezgan ilgi. Vai nevar ātrāk?

—   Vispār — ne. Citādi vajadzēs upurēt Minervu.

—   Nu, viņa taču mani piesēja pie krēsla. — Nr. 1 citu pēc citas noskatīja ceļabiedru pārsteigtās sejas. — Kas ir? Joks taču. Skaidrs, ka piedalos. Tikai vairs neko oranžu. Lūdzu!

Artēmijs pasmaidīja, tomēr ne īsti no sirds. — Ļoti labi, vairs neko oranžu. Tagad klausieties. Plānam ir divas daļas. Ja pirmā nenostrādās, otrā atkritīs pati no sevis.

—   Atkritīs, — nr. 1 gandrīz neapzināti atkārtoja. — Būs lieka, nevajadzīga.

—    Tieši tā. Tāpēc to es izskaidrošu, kad būs vajadzība.

—    Un kas ar pirmo?

—   Pirmajā daļā mēs tiekamies ar negantu slepkavnieku un viņa bandu. Slepkavnieks domās, ka mēs viņam izdosim nr. 1.

—    Un ko mēs darīsim?

—   Izdosim nr. 1, — Artēmijs atbildēja un uzlūkoja viegli satraukto vellu. — Ko tu tiktāl saki? Vai plāns labs?

—   Nu, sākums man nepatīk, un par beigām es neko nezinu. Tāpēc ļoti ceru, ka vidū ir gaidāms kaut kas sevišķs.

—    Nebīsties, — Artēmijs noteica. — Ir.

"Taipeja. īoi"

Milzīgajā vestibilā iekāpuši ātrgaitas lifta kabīnē, viņi uzbrauca līdz skatu platformas stāvam. Hollija un nr. 1 kā formālu atļauju ieiet šajā ēkā izmantoja uzrakstu, kas greznojās uz plāksnītes pie galvenās ieejas un mudināja apmeklētājus te nākt un iet pēc patikas. Un, tā kā liftā vemt nemaz negribējās, Hollija nosprieda, ka uzraksts patiešām darbojas kā ielūgums.

—    Toshiba lifts, — Artēmijs nolasīja no prospektiņa, ko bija paķēris informācijas birojā. — Toshiba ražo ātrākos liftus pasaulē. Braucam ar ātrumu astoņpadsmit metru sekundē, tā ka astoņdesmit devītajā stāvā būsim pēc kādas pusminūtes.

Kad durvis nošķindēdamas atvērās, Artēmijs ielūkojās pulkstenī.

—   Hmm. Tieši laikā. Iespaidīga mašīna. Varbūt vienu tādu derētu iegādāties. Mājām.

Skatu platformas viņā galā bija iekārtots restorāns. Apmeklētāji pa plašo klāju varēja apstaigāt visu stāvu, filmējot panorāmas skatus. Šādā augstumā bija saskatāma pat Ķīna Taivānas šauruma viņā krastā.

Uz mirkli piemirsās visas raizes — milzīgās, graciozās būves burvība lika sirdij pamirt bijībā. Turpat aiz loga bija debesis, kas tālē pie apvāršņa saplūda ar jūru. Visvairāk apstulbots jutās nr. 1. Velis griezās riņķī apkārt, tā ka paltraks šalktin šalca gar stilbiem.

—   Mierīgāk, mazais, — nobrīdināja Sulainis, pirmais atcerēdamies, kas te darāms. — Tev kājas rēgojas. Un novelc cepuri zemāk pār acīm.

Nr. 1 paklausīja, kaut cepure viņam diez ko nepatika. Tā bija bezveidīga un sašļukusi, tā ka galva izskatījās pēc veļas maisa.

—    Lai veicas, Hollij, — Artēmijs novēlēja tukšam gaisam.

—   Tiksimies divdesmit trešajā stāvā.

—    Laiku lieki netērē, — Hollija iečukstēja viņam ausī.

—   Maģijas vairogam man nav daudz. Jau tagad esmu tik tikko neredzama.

—   Skaidrs, — Artēmijs atteica, gandrīz nepakustinādams lūpas.

Viņi lēnām aizstaigāja līdz bāram un nosēdās pie galdiņa tieši zem milzīgās, septiņsiinttonnīgās amortizatora lodes, kas karājās metru virs astoņdesmit devītā stāva. Skats bija iespaidīgs — lode līdzinājās iekštelpās iekārtam mēnesim, kura virsmu rotāja grebumi tradicionālajā Taivānas iezemiešu stilā.

—   Leģenda par Njanu, — Artēmijs it kā starp citu paskaidroja, kamēr Sulainis nopētīja telpu. — Par asinskāru briesmoni, kas ik Vecgada vakaru mielojas ar cilvēka gaļu. Lai Njanu aizbiedētu, tika aizdegtas lāpas un šautas raķetes no visa, kas sarkans. Tālab tie sarkanie'krāsas traipi. Spriežot pēc zīmējumiem, Njans droši vien īstenībā bijis trollis. Džou būs izmantojis senlaiku hronikas.

Pie galdiņa pienāca viesmīle.

—   Li ho bo, — Artēmijs apsveicinājās. — Vai varat mums atnest kanniņu pusfermentētās tējas? Dabiskās, ja tāda jums atrastos.

Viesmīle samirkšķināja acis un tad, atgāzusi galvu, palūkojās uz Sulaini, kas joprojām stāvēja kājās.

—   Vai jūs būtu Faula kungs? — viņa noprasīja nevainojamā angļu valodā.

—   Es esmu Faula jaunkungs. — Artēmijs pieklauvēja pie galdiņa, lai pievērstu viņas uzmanību. — Vai jums man kas sakāms?

Viesmīle pasniedza viņam salveti.

—    No džentlmeņa pie bāra, — viņa sacīja.

Artēmijs paliecies paskatījās gar metāla margām un buferiem, kas neļāva klientiem piekļūt masas amortizatoram un, vēl jo svarīgāk, nodrošināja to, ka amortizators netiek klāt klientiem.

Bilijs Kongs sēdēja savus desmit galdiņus tālāk, skatījās šurp un zīmīgi cilāja uzacis. Viņš nebija viens. Uzacis gan neviens cits necilāja, bet pie galdiņa sēdēja vēl trīs vīri un vairāki citi bija izsēdušies plašā teritorijā. Kongam klēpī sēdēja Minerva, cieši sakampta aiz rokas. Pleci meitenei bija saspringti uzrauti, tomēr sejā jautās spītība.

—    Nu? — Artēmijs uzrunāja Sulaini.

—   Vismaz divpadsmit, — miesassargs atsaucās. — Bilijam laikam te, Taivānā, draugi.

—   Labi, ka nav neviena, kas neredzams, — Artēmijs piebilda, atlocīdams salveti.

"Sūti lopiņu uz rezervēto galdiņu," tur bija rakstīts. "Es sūtīšu meiteni. Bez jokiem, citādi būs cietušie."

Viņš pasniedza salveti Sulainim. — Ko teiksi?

Sulainis žigli noskatīja zīmīti. — Teikšu, ka šeit viņš diez vai kaut ko pasāks. Te pārāk daudz kameru. ]a nenofilmēs apsardze, gadīsies kāds tūrists. Tāpēc — ja Kongs nospriedis mūs apvest ap stūri, tas notiks laukā.

—    Un tad jau būs par vēlu.

—    Cerams.

Atgriezās viesmīle ar bambusa paplāti, māla tējkannu un trim krūzēm. Artēmijs, izmantodams izdevību, ielēja sev kūpošo dziru.

—      Kā jūties, nr. 1 ?

—    Kāja drusku sāp.

—   Pretsāpju līdzeklis būs izgājis. Vēlāk palūgšu, lai Sulainis tev iešļircina vēl vienu devu. Vai esi gatavs gājējs? Viss būs labi, tici man.

—    Man tikai jāatver plauksta?

—    Kolīdz būsim liftā.

—   Un viss? Gribi, es sliktajam cilvēkam sajaukšu galvu, paķircināšu viņu kā tu — Holliju?

—    Nē. Tas būs lieki. Vienkārši atver plaukstu.

—    Vai man jāizskatās pārbiedētam?

—    Derētu gan.

—    Labi. Nebūs grūti.

Sulainis bija pārslēdzies aktīvās darbības režīmā. Parasti viņš valdījās un pārvietojās, ierāvis galvu plecos, lai lieki nepiesaistītu uzmanību. Bet nu, stalti izslējies visā augumā, viņš bija kaujas gatavībā un spējīgs uz visu. Acīs dega neganta guns, kaklā spīlējās muskuļi. Notvēris Bilija Konga skatienu, Sulainis iezīdās viņā ar acīm. Pat raidīts pāri visai ļaužu pilnajai telpai, viņa naids bija teju sataustāms. Divi trīs psihiski nestabilāki nomaļus vērotāji piepeši neomulīgi sarosījās un sāka lūkoties pēc tuvākās tualetes.

Kārtīgi noskatījis Biliju Kongu, Sulainis nometās uz ceļgala, lai sniegtu pēdējās instrukcijas nr. 1.

—   Vienkārši aizej pie tā tur galdiņa, uz kura stāv uzraksts "Rezervēts". Nogaidi, līdz Minerva pienāk klāt, tad ej tālāk — pie Konga. Ja viņi tevi aizrauj projām uzreiz, noskaiti līdz divdesmit un tad atver plaukstu. Ja viņi gaida, līdz mēs esam projām, atver plaukstu, kad aizvērušās lifta durvis. Skaidrs?

—   Man viss ir skaidrs.'Lai kādā valodā tev to labpatiktu izstāstīt.

—    Gatavs?

Nr. 1 dziļi ievilka elpu. Aste no uztraukuma trīsēja. Kopš laika tuneļa galvā visu laiku griezās tāds kā reibonis. Vai tad kāds to visu maz spētu aptvert? Mīļo dieniņ — debesskrāpji! Mājas, kas tiešām skrāpējas gar debesīm.

—    Gatavs, — viņš apstiprināja.

—    Tad — aiziet! Lai veicas.

Nr. 1 sāka garo, vientulīgo gājienu atpakaļ uz nebrīvi. Visapkārt spiedās un drūzmējās dučiem satrauktu, sasvīdušu cilvēku, kaut ko gremodami un cits pret citu cilādami kaut kādas mašīnas.

Laikam kameras.

Pa logiem, kas bija sienas lielumā, spiedās pusdienas saule un, ķērusi amortizatora sudraboto lodi, to vērta līdzīgu diskozāles gaismeklim. Galdu virsas vīdēja pakauša augstumā. Garām ar piekrautām paplātēm steidzās viesmīļi un viesmīles. Plīsa glāzes, klaigāja bērni.

Par daudz cilvēku, nodomāja nr. 1. Man pietrūkst dēmonu. Es ilgojos pat pēc Abota. Nu labi, gluži pēc Abota varbūt ne.

Nr. 1 piegāja pie rezervētā galdiņa. Vajadzēja pastiepties uz pirkstgaliem, lai saskatītu vidū pārlocīto lapu ar uzdrukāto vārdu. Viņš piepacēla cepures malu, kas kārās acīm priekšā. Pamazām kļuva skaidrs, ka puķots paltraks un platmaļu cepure nav pats tipiskākais zaņķeru meiteņu apģērbs, kā Artēmijs viņam bija pūlējies iestāstīt.

Briesmīgs tērps. Es izskatos pēc ķēma. Kāds noteikti pamanīs, ka neesmu nekāds cilvēks. Kaut es mācētu noslēpties aiz vairoga — kā Hollija.

Nelaimīgā kārtā, pat ja nr. 1 mācētu vadīt savas briestošās maģiskās spējas, dēmonu zintnieku arsenālā vairoga nemaz nebija.

Paspēris soli pa labi, nr. 1 pablenza garām milzīgajam amortizatora vizulim. Minerva jau tuvojās rezervētajam galdiņam. Sīkiem, piesardzīgiem solīšiem. Atstājusi aiz muguras Kongu, kas, krēslā paliecies uz priekšu, cerīgi un nepacietīgi dipināja pret grīdu kurpju purngalus. Viņš izskatījās kā saitē piesiets suns, kas nupat saodis lapsu.

Minerva bija klāt. Piepacēlusi nr. 1 cepures malu, viņa pārliecinājās, ka zem tās slēpjas īstais.

—    Cepure nav mana, — nr. 1 taisnojās. — Un kleita jau nepavisam ne.

Minerva saņēma viņa roku. Pirms nolaupīšanas viņā bija astoņdesmit procentu ģenialitātes, kamēr visa, kas piederas divpadsmitgadīgai meitenei — procentu divdesmit. Tagad attiecība bija piecdesmit pret piecdesmit. — Piedod par visu. Ka tevi sasēju. Un par pārējo arī. Iedomājos, ka tu mēģināsi mani aprīt.

—   Ne visi mūsējie ir mežoņi, — nr. 1 aizrādīja. — Un rokas man tiešām sāpēja vēl ilgi. Bet laikam jau es tev piedodu. Ja vien to sasiešanas indevi esi metusi pie malas.

—   Jā. Apsolu. — Pāri nr. 1 pakausim viņa pavērās uz Artēmija galdiņa pusi. — Kāpēc viņš man palīdz? Varbūt zini?

Nr. 1 paraustīja plecus. — Neesmu drošs. Hollija, mūsu draudzene, pieminēja pubertāti. Tu acīmredzot esi skaista, lai gan, taisnību sakot, es tevī nekā tāda nesaskatu.

Sarunu pārtrauca svilpiens no bāra puses. Bilijam Kongam sāka zust pacietība. Izbijušais Paradīzo apsargs pameta nr. 1 ar pirkstu, lai tas nāk šurp.

—    Man jāiet. Jādodas projām. Jātin makšķeres.

Minerva pamāja. — Labs ir. Uzmanies. Drīz tiksimies. Kur

tad tā ir? Tev saujā?

—   Jā, — nr. 1 mehāniski atbildēja un tūdaļ apķērās: — Kā tu zini?

Minerva lēnām sakustējās uz iešanu. — Esmu ģeniāla. Tur nekas nav līdzams.

Te ģēniji čum un mudž, nr. 1 nodomāja. Atliek cerēt, ka tāds nav arī Konga kungs.

Viņš turpināja ceļu, rūpīgi piesargādamies, lai kājas un rokas nelien laukā no paltraka. Vēl tikai trūka, lai viņa pelēko, strupo pirkstu dēļ zālē izceltos panika! Kaut gan — varbūt cilvēki sāktu klanīties un viņu pielūgt. Galu galā, viņš tomēr bija tik neiedomājami pievilcīgs salīdzinājumā ar cilvēku izstīdzējušajiem tēviņiem.

Kad nr. 1 tika līdz galdiņam, Bilijs Kongs smaidīja kā saule. Viņa vaigā gan smaids izskatījās pēc zīmes, kas vēstīja par kādu ļaunu slimību. Matu šķipsnas slējās uz visām pusēm perfektā izkārtojumā. Pat ar visu nolaupīšanas drudzi viņš bija izbrīvējis brītiņu, lai sakārtotu frizūru. Ja cilvēks sevi kopj, tas kaut ko tomēr nozīmē.

—   Apsveicu ar atgriešanos, dēmon, — viņš sacīja, nogrābdams nr. 1 aiz paltraka. — Tik jauki, ka atkal redzamies. Ja vien tu esi tu!

—    Ja vien es esmu es? — Nr. 1 samulsa. — Vai tad es varu būt kāds cits?

—    Atvaino, ka neticu tev uz vārda, — Kongs izspēra, paraudams uz augšu cepures malu, lai drošības dēļ ielūkotos nr. 1 sejā. — Ja tas Faulēns ir kaut uz pusi tik gudrs, kā man nācies dzirdēt, viņš visādā ziņā būs kaut ko izperinājis.

Kongs nopētīja nr. 1 seju, iebakstīja viņam pieres bruņuplātnē, atvilka lūpas, lai redzētu košsārtās smaganas un baltos kvadrātveida zobus. Pēdējo viņš pārbaudīja nr. 1 pieres rūnu rakstu, paberzēdams to ar pirkstu, lai pārliecinātos, ka ornaments nav uzvilkts ar krāsu.

—    Kārtībā?

—    Apmēram. Mazajam Artēmijam būs pietrūcis laika sarūpēt dubultnieku. Vajadzēja dzīties šurp pa kaklu, pa galvu.

—    Tu nodzenāji mūs visus, — pažēlojās nr. 1. — Mums bija jālaižas šurp pa gaisu — ar mašīnu. Redzēju Mēnesi pavisam tuvu.

—    Ka tik neapraudos, dēmon. Pēc visa, ko nodarījāt manam brālim, vari būt laimīgs, ka vēl esi pie dzīvības. Kaut nākamajās pāris minūtēs ceru šo misēkli labot.

Nr. 1 pagrieza galvu, lai redzētu, kas ir ar liftu. Artēmijs, Sulainis un Minerva bija pāris soļu no durvīm.

—    Neskaties turp! Viņi tev vairs nelīdzēs. Neviens tev vairs neko nevar līdzēt.

Kongs pasita gaisā knipi, un pie galdiņa pienāca muskuļots tips, ar grūtībām stiepdams prāvu metāla koferi.

—    Ja gribi zināt, te ir bumba. Būsi taču par ko tādu dzirdējis, ne?

—    Bumba, — teica nr. 1. — Sprāgstviela. Spridzeklis. — Viņš iepleta acis. — Bet tā var kādam nodarīt pāri. Kādiem ļoti daudziem.

—    Tieši tā. Tomēr ne cilvēkiem. Dēmoniem. Es tev šo te piesprādzēšu klāt, iedarbināšu laika atskaiti un tad aizsūtīšu atpakaļ uz to tavu salu. Sprādziens, mazākais, ieraus krietnu robu dēmonu populācijā. Kādu laiciņu vairs netrieksieties šurp savās nakts medībās.

—   To es nedarīšu, — nr. 1 paziņoja, īstenībā — piecirzdams kāju.

Kongs iesmējās. — Droši zini, kā esi dēmons? Cik dzirdēts, tas iepriekšējais bija… dēmoniskāks.

—    Es esmu gan dēmons. Dēmonu zintnieks.

Kongs pieliecās tik tuvu, ka nr. 1 nāsīs iesitās viņa citrusu odekolona smārds. — Nu tad tā, zintnieka kundziņ, var jau būt, ka tu proti šo bumbu pārvērst par puķu pušķi, tomēr es par to šaubos.

—    Man tas arī nav jādara, jo tu nemaz nevari mani piespiest doties atpakaļ uz Hibru.

Kongs no kabatas izvilka rokudzelžus. — Gluži otrādi. Es zinu, kā rīkoties, — visos sīkumos. Pilī es šo to pamanījos noklausīties. Atliek izurķēt tev no kājas sudraba lodi, un Hibra tūdaļ aizraus tevi mājās.

Nr. 1 pašķielēja uz liftu. Durvis aiz nesen iepazītajiem draugiem jau vērās ciet.

—    Tu domā — šo te? — viņš ievaicājās, parādīdams Kongam to, ko tika slēpis saujā.

—    Izvilcis, — Bilijs Kongs noelsās. — Fauls izvilcis lodi.

—    Izvilcis, — nr. 1 apstiprināja. — Ekstrahējis. Izņēmis.

Tad viņš izlaida sudraba tīrradni no pirkstiem un pazuda.

Hollija visā noskatījās; tupēdama uz masas amortizatora. Tiktāl viss noritēja pēc plāna. Kolīdz Minerva bija sveika un vesela nonākusi līdz Artēmijam, Sulainis abus ņēmās bīdīt uz lifta pusi. Bāra otrā galā Bilijs Kongs smaidīja kā slims. Kad viss būs galā, tam zaņķerim būs iztīrāma atmiņa. Vispār jau vēl bija šis tas satīrāms. Ar to gan lai nodarbojas citi — viņa pati vairs nedienēja RŪĶos. Pēc visa šā ļembasta labi ja izdosies palikt kaut vai astotajā sektorā.

Piespiedusi rokas datora taustiņu, viņa uzslēdza nr. 1 tuvplānu. Velis pacēla kreiso roku. Signāls. Nu tā. Laiks pārbaudīt teorijas. Viens no diviem — vai nu sveikiņi, es atkal esmu klāt, vai arī uz neredzēšanos.

Artēmija plāns bija riskants, jo aplēses ne reizi nebija pārbaudītas praksē, tomēr tā bija vienīgā iespēja glābt dēmonu salu. Un tiktāl Artēmijs vēl ne reizi nebija kļūdījies. Ja reiz neatlika nekā cita, kā paļauties uz svešām teorijām, labāk lai būtu tādas, ar ko nācis klajā Artēmijs Fauls.

Noskatīdamās, kā nr. 1 nomet sudraba lodi un pagaist, Hollija nespēja novaldīties, ar ķiveres kameru neiemūžinājusi Konga ģīmi. Reaģēja viņš vienkārši neatvairāmi. Vēlāk būs par ko pasmieties.

Tad, iedarbinājusi spārnus, viņa pacēlās gaisā virs milzīgās sudrabotās lodes un vēroja, vai kas netaps manāms.

Pēc dažām sekundēm sudraba lodes augšpusē parādījās rotējošs, iezilgans elektrības zibšņu taisnstūris — tieši tajā vietā, ko Artēmijs bija norādījis. Nr. 1 atgriezās. Tieši kā Artēmijs tika paredzējis.

Tik lielai sudraba masai nieka triju metru atstatumā vajadzētu darboties kā šim, kas nr. 1 neļaus atgriezties mājās. Tā, jādomā, izraisīs acumirklīgu materializēšanos lodes augšpusē, kur amortizatora enerģijas lauka koncentrācija ir vislielākā. Tev, Hollij, jābūt jau priekšā, lai nodrošinātu acumirklīgās materializācijas pāriešanu noturīgākā formā.

Sprikstošajā taisnstūrī uz masas amortizatora parādījās nr. 1 apveids. Velis izskatījās nedaudz apdullis, it kā pa pusei aizmidzis. Viena roka pasitās šajā pasaulē, uz īstenības pusi. Hollijai ar to bija gana. Pašāvusics lejup, viņa nr. 1 pelēko rokas locītavu iespīlēja sudraba aprocē. Rēgainie pirksti notirinājās, tad sablīvējās par miesu. Blīvums traucās augšup pa dilbu kā pelēka krāsa, raudams nr. 1 laukā no Pekles priekštelpas. Pēc dažām sekundēm vietā, kur vēl tikko bija tukšums, kluknēja trīcoša būtne.

—    Aizceļoju? — mazais velis ievaicājās. — Esmu atpakaļ?

—    Jā un vēlreiz jā, — Hollija atsaucās. — Tagad paliec klusu un nekusties. Mums jādabū tevi projām no šejienes.

Masas amortizators viegli šūpojās, izkliedēdams vēja spēku, kas triecās pret "Taipcju 101". Sekodama svārsta trajektorijai, Hollija nolaidās lejāk, paķēra nr. 1 aiz rokas un šāvās taisni augšup, nastu tālredzīgi paturēdama septiņsimttonnīgās sudrabotās lodes aizsegā.

Stāvu augstāk atradās vēl viena skatu platforma, bet tā bija slēgta remonta dēļ. Kaktā darbojās vientuļš strādnieks, piegriezdams paklāju, un it nemaz nejutās pārsteigts, ieraudzījis pāri margām pārlidojam vellu plandošā paltrakā.

—    Eu! — viņš iesaucās. — Velis paltrakā. Zini ko?

Nr. 1 ar būkšķi piezemējās uz grīdas. — Nē, — viņš bailīgi atteica. — Kas ir?

—    Es nemaz nebrīnos, ka tevi satieku, — vīrs paziņoja. — Taisnību sakot, tu esi tik neuzkrītošs, ka es tevi izmetīšu no galvas, kolīdz būsi projām.

Nr. 1 pieslējās kājās un sakārtoja cepuri. — Redzu, tu ar viņu esi runājusies.

Hollija izslēdza vairogu un parādījās saredzama. — Ietriecu viņā drusciņu hipnozes. — Viņa pāri margām pavērās lejup, uz restorānu. — Panāc šurp, nr. 1. Tev patiks.

Nr. 1 atspiedās ar pirkstiem pret stiklu. Kongs un viņa sirdsdraugi trencās uz liftu, no dusmām vai zemes sperdami gaisā. Pats Kongs bija sevišķi sapsihojies, grūda tūristus nost no ceļa un gāza apkārt galdiņus.

—    Mums droši vien nav laika tā stāvēt un skatīties, — nr. 1 ierunājās.

—    Nav jau gan, — Hollija piekrita. Neviens no abiem pat nesakustējās.

—    Eu, paskat! — strādnieks teica. — Vēl viens elfs. Cik neizsakāmi ikdienišķi!

Hollija pagriezās uz iešanu tikai tad, kad aiz Bilija Konga un viņa brigādes aizvērās Toshiba lifta durvis.

—    Uz kurieni tagad? — apvaicājās nr. 1, no acs kaktiņa izslaucījis prieka asaru.

—   Tagad pārejam pie otrās daļas, — Hollija pavēstīja, piespiezdama lifta pogu. — Laiks glābt Hibru.

—    Ik bridis vienā trauksmē, — noteica nr. 1, iesteigdamies metāla kastē. — Ui, tā taču man pirmā nodrāztā frāze!

Artēmijs un Sulainis tika vērojuši Minervu tuvojamies pāri restorāna zālei. Ņemot vērā situāciju, viņa tiešām turējās dūšīgi. Galva augšā, acīs — apņēmība.

—    Sulaini, vai drīkstu ko vaicāt? — Artēmijs ierunājās.

Sulainis acumirklī centās paturēt acīs visus līdz pēdējam,

kas tobrīd atradās restorānā.

—    Šobrīd esmu mazliet aizņemts, Artēmij.

—    Nekā sarežģīta. Pasaki tikai jā vai nē. Vai ir normāli, ka pubertātes vecumā galējas spriedzes apstākļos piepeši uzbrūk tā sasodītā patikšanas sajūta? Piemēram, brīdī kad tiek atsvabināti ķīlnieki?

—    Viņa ir skaista, vai ne?

—   Ārkārtīgi. Un arī asprātīga — atceries to kvarku?

—    Atceros. Kādudien mums der aprunāties par asprātībām. Varbūt Minerva arī varētu piedalīties. Un, atbildot uz jūsu jautājumu, — jā, tas ir normāli. Jo lielāks stress, jo vairāk hormonu organisms saražo.

—    Labi. Tātad normāli. Atpakaļ pie darba!

Minerva nesteidzās. Nākdama šurp, viņa rūpīgi izraudzījās ceļu, mezdama lokus ap tūristiem un galdiņiem.

Kolīdz meitene bija klāt, Sulainis viņu tūdaļ sargājoši un gādīgi sāka bīdīt uz lifta pusi.

—    Jūs laikam tiekat nolaupīta jau sazin kuro reizi, jā? — miesassargs norūca.

Artēmijs sekoja, ik pa brīdim atskatīdamies, lai pārliecinātos, ka viņiem neviens neseko. Kongs, ticis pie kārotā guvuma, šurp pat aci nepameta.

Lifta durvis atvērās, un trijotne iegāja kabīnē. Pie kabīnes sienas rūkošā secībā strauji ieņirbējās stāvu numuri.

Artēmijs pastiepa roku pretim Minervai. — Artēmijs Fauls Otrais. Man prieks, ka beidzot tiekamies.

Minerva to silti paspieda. — Minerva Paradīzo. Man tāpat. Tu manis dēļ ziedoji savu dēmonu. Es to tiešām augstu vērtēju. — Viņa viegli pietvīka.

Lifts, līgani nobremzējis, apstājās. Tērauda durvis atslīdēja vaļā gandrīz bez skaņas.

Minerva pabāza laukā galvu. — Tas nav vestibils. Kāpēc mēs nedodamies projām?

Artēmijs spēra soli laukā. Četrdesmitais stāvs. — Mūsu darbs šeit vēl nav galā. Man jādabū atpakaļ dēmons, un arī tev ir laiks saprast, pret ko tu gandrīz vai tiki nostājusies.

DIVPADSMITĀ NODAĻA AKMENS SIRDS

"TAIPEJA 101", ČETRDESMITAIS STĀVS, KIMSIČIONGA GALERIJA

rtēmijs straujā solī kātoja cauri Kimsičioga galerijai. Pa kreisi līdzās turējās Sulainis, pa labi — Minerva.

—    Te ir mākslas galerija, — Minerva ierunājās. — Vai mēs acumirklī tiešām varam atļauties baudīt mākslu?

Artēmijs pārsteigts apstājās. — Mākslai brītiņu allaž var izbrīvēt, — viņš atteica. — Bet te mēs meklējam kādu īpašu mākslas darbu.

—    Proti?

Artēmijs norādīja uz apgleznotiem zīda vimpeļiem, kas, izkārtoti virknē, bija piekārti pie griestiem. Uz katra greznojās krāšņs rūnu raksts.

—    Es sekoju līdzi visam, kas notiek mākslas pasaulē. Šī izstāde mani īpaši ieinteresējusi. Objekts pašā vidū ir tas, kas palicis pāri no akmenī cirstas fantastiskas tēlu grupas. Svešādu dejotāju pusloks. Savus desmittūkstoš gadus sens. Pastāv uzskats, ka tas uziets pie Īrijas krastiem, tomēr tagad, re, ir šeit, Taivānā. Un izstādi sarīkojusi amerikāņu naftas ieguves kompānija.

—    Artēmij, ko mēs te meklējam? Man jātiek mājās — pie tēva.

—    Rūnu nepazīsti? Nav jau kaut kur redzēta?

Minerva tūdaļ attapās. — Mais oui! Certainement. Tā pati, kas dēmonam uz pieres. Tieši tāda pati.

Pasitis gaisā knipi, Artēmijs devās tālāk.

—    Precīzi. Līdzko ieraudzīju nr. 1, uzreiz sapratu, ka tās zīmes jau kaut kur esmu manījis. Pagāja brītiņš, iekams atskārtu, tieši kur, bet, kolīdz atcerējos, tūdaļ iedomājos, ka skulptūra, iespējams, nemaz nav nekāda skulptūra.

Mincrvai doma jau skrēja vārdiem pa priekšu. — Zintnieku loks. Laikavārdi.

—   Tieši tā. Ja nu viņi nemaz netika aizrauti projām? Ja nu viens no viņiem attapās likt lietā gargujas roku un paguva visus pārvērst akmenī?

—    Un, ja nr. 1 ir zintnieks, viņš ir vienīgais, kas zintniekus var atdzīvināt.

—    Ļoti labi, Minerva. Tu esi apķērīga. Jauna, attapīga un iedomīga. Tā vien šķiet, ka es pazīstu kādu, kas tev ļoti līdzinās. Diez — kurš tas varētu būt?

—   Traks var palikt, — Sulainis noburkšķēja.

—    Bet kā tu to panāci? — Francūziete aizdomājās. — Tikšanās vietu noteica Kongs. Es taču dzirdēju — tālruņa sarunā.

Artēmijs pasmaidīja, lepodamies pats ar savu gudrību. — Kamēr viņš par to prātoja, es teicu: "Tai peizāžai jābūt piemērotai. Man būs tumšsarkana kaklasaite. Esi piesardzīgs, ir simt un viens veids, kā viss var noiet greizi. Un tad poliči mūs savažos uz ilgu laiku." Skaidrs?

Minerva domīgi paplūkāja matu sprogu. — Mon Dieu! Tu to viņam iedvesi! Taipeja! Simt viens!

—    Un Kongs zemapziņā dzirdēja — "Taipeja 101".

—    Spoži, Artēmij! Lieliski. Un, ja es tā saku, tas tiešām ir kompliments.

—    Bija spoži, jā, — Artēmijs atsaucās, lieku reizi apliecinādams sev tik raksturīgo pieticības deficītu. — Ņemot vērā faktu, ka Taivāna Kongam ir tāda kā dzimtene, es ļāvos diezgan pamatotai pārliecībai, ka tas nostrādās.

Aiz galerijas kases letes sēdēja no skata raizīgs vīrs žilbīgi zilā uzvalkā un ar gandrīz kailajā paurī izskūtu nr. 1 rūnu rakstu. Taivānietis steigšus bēra vārdus tālruņa mikrofonā — austiņa bija uzkabināta viņam uz auss.

—    Nē, nē. Ar lasi nepietiks. Mēs pasūtinājām kalmāru un omāru. Piegāde — pulksten astoņos, citādi pats pie jums aiziešu, sašķērēšu jūs gabalos un ietaisīšu suši.

—    Problēmas ar ēdienu piegādi? — Artēmijs laipni apvaicājās taivāniešu mēlē, kad vīrs bija sarunu beidzis.

—    Nūja, — tas atsaucās. — Šovakar izstādes atklāšana un…

Vīrs apklusa, ieraudzījis, ar ko runā, un ar acu kaktiņu

pamanījis arī Sulaini.

—    Jā, ūūū. Baigais. Tas ir, sveicināti! Es esmu Lina kungs, izstādes kurators. Vai varu kā nebūt palīdzēt?

—    Cerējām, ka varēsim izstādi pirms atklāšanas aplūkot privātā kārtā, — Artēmijs sacīja. — Jo sevišķi — tās dejojošās figūras.

Lina kungs bija tik pārsteigts, ka spēja vien protestēt. — Ko? Ko tādu? Privātā kārtā? Nē, nē, nē. Nekādā ziņā, par to nevar būt ne runas. Šeit mums ir nozīmīgi mākslas darbi. Paskatieties uz manu galvu. Paskat! Kuras katras izstādes dēļ es vis tā neizrīkotos.

—    To es apzinos, bet re, mans draugs, tas lielais, būtu ļoti priecīgs, ja jūs mūs ielaistu tur iekšā uz mazu brītiņu.

Lina kungs pavēra muti, bet tad kaut kas piesaistīja viņa uzmanību.

—    Kas tur? Tajā paltrakā?

Artēmijs pat nepapūlējās pagriezt galvu.

—    A, nūja. Tādā esam ieģērbuši mūsu elfu draugu.

Lina kungs saviebās, spirālei uz galvas sakustoties. — Elfu draugu? Ak tā? Kas jūs tādi vispār esat? No kāda glancētā žurnāla? Kas te ir — kaut kāds postmodernistisks jociņš?

—    Nē taču. Tas tiešām ir elfs. Pareizāk sakot, dēmonu zintnieks. Tas, kas viņam laižas nopakaļ, ir elfs — vārda īstā nozīmē.

—   Laižas? Pasakiet sava žurnāla redakcijai, ka jums nav ne mazāko izredžu! — Tad viņš pamanīja Holliju, kas planēja nr. 1 virs galvas. — Ui…

—   Nūja — ui! — Artēmijs piebalsoja. — Tipiska reakcija uz elfiem. Tā — vai varam iet iekšā? Jautājums ir ļoti svarīgs.

—    Vai jūs sapostīsit ekspozīciju?

—    Var gadīties, — Artēmijs neliedzās.

Lina kungam notricēja lūpa. — Tad es nevaru jūs laist iekšā.

Pa ceļam nolaizdama ķiveres sejsegu, klāt piesteidzās Hollija.

—   Manuprāt, vari gan, — viņa ieteicās, ierunādamās valdzinošā daudzbalsībā. — Jo šie trīs cilvēki ir tavi mūžsenie draugi. Tu taču viņus ielūdzi — lai apskatās izstādi pirms atklāšanas.

—    Un kā ar jums diviem?

—   Par mums neuztraucies. Mūsu te nemaz nav. Mēs esam tikai tēli, kas tevi iedvesmo rīkot nākamās izstādes. Tāpēc laid vien iekšā mūs visus!

Lina kungs atmeta ar roku. — Kāpēc gan man vajadzētu par jums satraukties? Jūsu jau te nemaz nav. Man tikai galvā iesprukusi tāda muļķīga iedoma. Kas attiecas uz jums trim — man no tiesas prieks, ka esat atnākuši.

—    Filmēt mūs nav nekādas vajadzības, — Hollija neatlaidās.

—   Varbūt izslēgsi visas galerijas kameras?

—   Izslēgšu visas galerijas kameras, jā? Lai jūs varat padzīvoties savā nodabā.

—    Laba doma.

Kurators ņēmās pārskaitīt plakātus, kas kaudzē stāvēja uz letes. Tad aiz Artēmija un pārējiem aizvērās durvis.

Ekspozīcija bija ultramoderna — tumšas koka grīdas un līstīšu žalūzijas. Sienas bija klātin noklātas fotogrāfijām — milzīgi tuvplāni, kur rēgojās telpas vidū novietotie tēli. Paši tēli bija novietoti uz paaugstinājuma, lai būtu labāk apskatāmi. Turp bija pavērsts lērums starmešu, tā ka nebija saskatāms ne ēnas plankumiņš.

Nr. 1, tuvodamies tēlu grupai, pusnemaņā novilka cepuri, it kā Hollijas hipnozes varā būtu nonācis nevis kurators, bet viņš pats.

Uzkāpis uz paaugstinājuma, viņš pārlaida plaukstu pār pirmo tēlu, kas gadījās pie rokas.

—    Zintnieki, — viņš nočukstēja. — Brāļi.

Skulpturālā grupa no skata bija skaista, tomēr baisa. Tur bija četri tēli, izkārtojušies puslokā, viņi itin kā dejoja vai no kaut kā vairījās. Visi bija pamazi, drukni elfi, līdzīgi nr. 1: ar izciļņu zodu, izrieztu krūtežu un strupu asti. Rumpis, rokas, kājas un piere viņiem bija visgarām klāts krāšņiem rūnu rakstiem. Dēmoni bija sadevušies rokās, un ceturtais turējās pie nocirsta rokas stumbeņa.

—   Loks tika pārrauts, — nr. 1 ierunājās. — Kaut kas nogāja greizi.

Uz paaugstinājuma uzkāpa arī Artēmijs. — Vai tu vari viņus atsaukt atpakaļ?

—   Atsaukt atpakaļ? — Nr. 1 satrūkās.

—    Ciktāl man zināms par gargujas roku, tas, kam tāda ir, spēj pārvērst dzīvu miesu akmenī un ari otrādi. Tev taču ir gargujas roka. Vari?

Nr. 1 nervozi saberzēja rokas. — Var jau būt, ka man ir tāda gargujas roka. Zini, varbūt. Esmu koka iesmu pārvērtis akmenī — vismaz man tā šķiet. Varbūt kociņš tikai pārklājās pelniem. Kas viss man nav bijis jāpārdzīvo! Kad visi skatās. Vai tad nezini, kā tas ir? Nu, droši vien nezini! Vai tad kāds no jums maz ir bijis vellu skolā? Nav — vai ne?

Artēmijs sakampa viņu aiz pleca. — Nepļāpā, nr. 1. Koncentrējies.

—    Nūja. Protams. Koncentrēties. Fokusēties. Domāt.

—   Labi. Tā, tagad padomā, vai vari viņus atdzīvināt. Citādi Hibru neizglābsim.

Hollija nogrozīja galvu. — Ģeniāli! Tu ko, šādi domā mazināt stresu?

Minerva riņķoja pa izstādi — tādā pašā apdullumā kā viņas pirmītējie gūstekņi.

—   Tēli ir īsti dēmoni. Viņi visu laiku bijuši mūsu vidū. Es būtu to pamanījusi — tomēr Abots taču bija pavisam citāds!

Hollija piezemējās meitenei cieši blakus.

—    Tu jau neko nezini par visu sugu kā tādu. Teju palīdzēji vienu no viņiem iznicināt. Un laimīgā kārtā nepaguvi, jo tad pat ducis Artēmiju Faulu tevi nebūtu izpestījuši no RŪĶu nagiem.

—    Skaidrs. Es taču jau atvainojos. Kas tālāk?

Hollija saviebās. — Priecājos, ka esi sev piedevusi vienā rāvienā.

—    Plunčāšanās vainas apziņā iedragā garīgo veselību.

—    Atradušies mazgadīgie ģēniji, — Hollija nopurpināja.

—    Nepilngadīgie ģēniji, — Minerva pārlaboja.

Tikmēr nr. 1 uz paaugstinājuma aptaustīja vienu no pārakmeņotajiem dēmoniem.

—   Tātad — kā bija toreiz, Hibrā. Es tikai satvēru iesmu un satraucos, tad arī viss notika. Nebija ne domas to pārvērst akmenī.

—    Vai tagad tu varētu satraukties? — Artēmijs noprasīja.

—    Ko? Vienkārši tāpat? Nezinu. Taisnību sakot, man ir drusku nelabi ap dūšu. Sāp galva. Es teiktu, ka pie vainas ir tas paltraks. Par daudz košs.

—    Varbūt Sulainis tevi varētu sabiedēt?

—    Nē, tas ir kas cits. Man derētu īsts stress. Es taču zinu, ka Sulaiņa kungs man pa īstam nekluptu virsū!

—    Nu, nevar zināt.

—    Jā, jā. Hahaha! Nu gan jociņš, Artēmij Faul! Es skatos, man būs jātur acis uz kātiņiem.

Padzirdējis gaitenī troksni, Sulainis izrāva šaujamo, aizskrēja līdz durvīm un palūkojās laukā — caur mazo bruņustiklu.

—    Mums ir viesi, — viņš pavēstīja, uzklikšķinādams pistoli kaujas gatavībā. — Kongs mūs atradis.

Miesassargs ielaida lādiņu elektroniskajā slēdzenē. Mikroshēma sakusa, durvis aizslēdzās.

—    Durvis viņi atvērs diezgan drīz. Vajag atdzīvināt dēmonus un aizvākties, cik drīz vien iespējams. Tūdaļ!

Artēmijs sakampa nr. 1 plecu, pamādams uz durvju pusi.

—    Vai tas tev būtu gana liels stress?

Otrpus noslēgtajām durvīm Kongs ar savējiem sastinga, pamanījuši kūpam slēdzenes paneli.

—   Sūdu būšana, — Kongs nosodījās. — šis sasvilinājis slēdzeni. Būs jālaužas iekšā. Daudz gudrot nav laika. Don, koferis ir?

Dons pacēla koferi. — Ir.

—   Labi. Ja tur iekšā brīnumainā kārtā ir kāds dēmons, labi cieši pieviņķelē to viņam pie rokas. Otrreiz es izdevību garām vairs nelaidīšu.

—   Skaidrs. Mums, bos, ir granātas. Varam durvis saspridzināt.

—   Nē, — Kongs atcirta. — Man vajag Minervu — negribu, lai ar viņu kas notiek. Ja kāds viņai ko nodarīs, es sadošu pa mizu. Skaidrs?

Visiem bija skaidrs. Galu galā, tur jau nebija nekā sarežģīta.

Galerijā Artēmijs jau sāka bažīties. Viņš tika cerējis, ka Kongs no ēkas dosies projām, bet liftā izliktais izstādes plakāts slepkavnieku bija uzvedinājis uz tām pašām domām, kas bija iešāvušās prātā Artēmijam.

—   Nu? — viņš noprasīja nr. 1, kas izklaidīgi čamdīja tēla roku.

—    Pagaidām nekā. Cenšos.

Artēmijs paplikšķināja viņam pa plecu. — Pacenties drusku stiprāk. Kaut kā negribas sākt apšaudi daudzstāvu ēkā. Labākajā gadījumā visi nonāksim Taivānas cietumā.

Labs ir, domāja nr. 1. Koncentrējies. Iesniedzies akmenī.

Cieši satvēris zintnieka pirkstu, viņš ieklausījās savās izjūtās. Par zintniekiem viņš zināja pavisam maz, tomēr, spriežot pēc tā paša mazumiņa, šim vajadzēja būt Kvānam — zintnieku vecākajam. Akmens figūras galvu apjoza apsējs ar spirālrakstu uz pieres — tā bija barveža zīme.

Cik baisi, nr. 1 prātoja, kad redzi, ka dzimtene izgaist un pazūd bez miņas. Un apjaut, ka pie tā esi vainojams tikai tu pats.

Ne jau es biju vainīgs! nr. 1 galvā ieskanējās ķildīga balss. Pie visa vainojams tas stulbais dēmons N'zāls! Nu, kas te būs, kas nebūs! Pestīsi mani beidzot laukā vai ne!

Nr. 1 teju zaudēja samaņu. Elpa no krūtīm lauzās aprauta un sēcoša, sirds gandrīz izlēca pa muti laukā.

Nu taču, zintnieku zaļknābi! Atsvabini mani! Padomā, cik ilgi jau gaidīt gaidu!

Balss! Tā bija ieslodzīta skulptūrā. Kvāns.

Skaidrs, ka Kvāns! Tu taču turi manu roku. Kurš gan cits! Nebūsi taču kāds pajoliņš. Nūja, to jau varētu sagaidīt. Desmittūkstoš gadus te tupi, un tad uzrodas viens pajoliņš!

—    Es neesmu nekāds pajoliņš! — nr. 1 izspēra.

—   Skaidrs, ka neesi, — Artēmijs uzmundrinoši bilda. — Galvenais, dari ko vari. Es teikšu, lai Sulainis aiztur Kongu, cik ilgi vien iespējams.

Iekodis lūpā, nr. 1 pamāja. Teikt ko balsī nozīmētu ievārīt putru. Un putra jau tāpat bija ievārīta gana bieza.

Viņš iedomājās, ka varbūt izdosies sazināties ar domu spēku. Kvāns jau runāja viņam prātā. Varbūt izdotos arī atbildēt.

Skaidrs, ka izdosies! — vēstīja Kvāns. Un kas tās par muļķīgām iedomām, ka ēdiens ir sazin kā cepams un vārāms! Paklau, vienkārši izdabū mani laukā no sprosta!

Nr. 1 saviebās, ar varu pūlēdamies aizgainīt domas par smalku, ceptu un vārītu gardumu pilnu mielasta galdu.

Es taču nezinu, kā tevi atsvabināt, viņš domāja. Nezinu, vai spēju.

Skaidrs, ka spēj! Kvāns atsaucās. Tevī maģijas ir cik uziet — vari kaut trolli piespiest pūst stabulē. Laid spēku laukā — tas arī viss!

Bet — kā! Man nav ne jausmas — kā!

Brīdi paklusējis, Kvāns iemeta aci nr. 1 atmiņās.

Ak tā! Skaidrs. Galīgais iesācējs. Ne smakas no izglītības. Un labi vien ir. Bez skolotāja padoma tu būtu uzspridzinājis vai pusi Hibras! Ahā, labi. Tagad es tevi paskubināšu uz pareizo pusi. Pagaidām neko daudz nespēju, bet varbūt varu izbrīvēt ceļu tavai spēka plūsmai. Pēc tam ies vieglāk. Kolīdz esi sazinājies ar zintnieku, viena daļa zināšanu pārplūst pie tevis.

Nr. 1 būtu varējis zvērēt, ka akmens pirkstu tvēriens tapa mazliet ciešāks, tomēr kaut ko tādu jau ikviens varētu arī iztēloties. Tomēr jau grūtāk bija izgudrot, ka augšup pa roku aizvilni saltums. Sajūta bija tāda, ka no miesas tiek izsūkts dzīvības spēks.

Neraizējies, jaunais zintnieki Es tikai paņemu drusciņu maģijas, lai iekustinātu dzirkstis. Nav patīkami — bet tas tikai uz īsu brīdi.

Sajūta tiešām bija riebīga. Nr. 1 iedomājās, ka tieši tā būtu, ja būtu jāmirst gabalu pa gabaliņam, un tieši tas jau nupat arī notika! Un šādā reizē miesa centās no iebrucēja tikt vaļā. Maģija, kas vēl nesen pavisam mierīgi dusēja nr. 1 dzīlēs, piepeši eksplodēja ar milzu spēku un metās virsū tam, kas apdraudēja visu organismu.

Nr. 1 pēkšņi visu it kā ieraudzīja jaunā gaismā. Iepriekš bijis itin kā akls, tagad viņš redzēja cauri sienām. Skaidrs, ka tā nebija nekāda superredze. Pavisam vienkārši — tikai tagad viņš saprata, uz ko ir spējīgs. Maģija plūda pa dzīslām kā ugunīga dzira, sārņus izgrūzdama laukā pa porām. Garaiņi vēlās laukā pa visām atverēm, rūnas iekvēlojās un iekniesās.

Malacis puika, Kvāns nopriecājās. Tagad pūt laukā. Triec mani projām!

Nr. 1 atskārta, ka var — ka spēj vadīt maģijas plūsmu. Piegrūdis pirkstu Kvānam pie nāss, viņš to aizvadīja Kvāna miesās. Mironīgais stingums pagaisa, tā vietā iekņudējās ņirbīgs spēks. Nr. 1 ietrīsējās, un līdz ar viņu ievibrējās arī statuja, birdinādama akmens šķembas kā atmirušas čūskas zvīņas. Vecā zintnieka pirksti, nule vēl akmenī cirsti, tagad jau kustējās — dzīva miesa. Iekampušies nr. 1 rokā, tie nodrošināja tik nepieciešamo kontaktu.

Nu re, puika. Aiziet!

Iznāk, nr. 1 pārsteigts nodomāja. Tiešām — izdodas!

Artēmijs un Hollija pārsteigti vērās, kā maģija, šaudamās cauri Kvāna miesām, ar šāvieniem līdzīgiem sprakšķiem un oranžu liesmu izloba tās no akmens. Atdzīvojās Kvāna plauksta, tad — visa roka, tad — viņš pats. No zoda un lūpām nokrita akmens čaula, zintnieks pirmoreiz kopš desmittūkstoš gadiem pats ievilka elpu. Gaismā samiedzās spoži zili redzokļi.

Bet maģijas strūklas tikmēr nokratīja no Kvāna miesām ik pēdējo akmens garozas gabalu. Tad rimās. Nr. 1 spēka dzirkstis aizšāvās līdz nākamajam zintniekam, bet tās uzsprikstījušas apdzisa.

—    Kas ar pārējiem? — nr. 1 iejautājās. Arī tos taču varētu atsvabināt.

Kvāns, pirms atbildēja, kārtīgi izklepojās.

—    Pagalam, — viņš noteica un saļima atlūzu kaudzē.

Otrpus galerijas durvīm Kongs trieca slēdzenē jau trešo mašīnpistoles aptveri.

—    Durvis ilgi vairs neturēsies, — Sulainis piezīmēja. — Tūdaļ padosies.

—    Vai vari viņus kā nebūt aizkavēt? — Artēmijs noprasīja.

—    Vienā mierā. Tikai līķus, Artēmij, te neder atstāt. Man šķiet, policija jau ir ceļā.

—    Varbūt vari viņus drusku pabiedēt?

Sulainis nosmīnēja. — Ar prieku.

Šāvieni mitējās, un durvis salīgojās eņģēs. Veikli atrāvis durvis vaļā, Sulainis ierāva Kongu iekšā un durvis atkal aizcirta.

—    Sveiks, Bilij, — viņš noteica, kalsno vīreli piespiezdams pie sienas.

Kongs bija par daudz satrakojies, lai izjustu kaut mazākās bailes. Izplosījies un izgrūdis lamas, kas nogāztu no kājām kuru katru, viņš konstatēja, ka Sulainim kas tāds ir kā pīlei ūdens. Skaidrs, ka tā vis gluži nebija. Konga trenēto roku bliezieni svilināja kā nokaitēta dzelzs, taču Sulainis uz tiem reaģēja, labi ja viegli sašķobīdams lūpas.

—    Hollij? — viņš pasauca.

—   Aiziet! — Hollija notēmējusi teica.

Sulainis pasvieda Kongu augšup, un Hollija ietrieca viņā sava Neitrīno lādiņu. Novēlies uz gridas, Kongs labu brīdi turpināja krampjaini raustīties.

—    Čūskas galva neitralizēta, — Artēmijs noteica. — Cerēsim, ka no ierindas būs izsists arī rumpis.

Minerva, nospriedusi izmantot Bilija Konga bezsamaņu, lai kaut cik atspēlētos, piesoļoja viņam klāt.

—   Tu, Kong, esi pagalam štruntīgs bandīts, — viņa sacīja, Kongam iesperdama pa ribām.

—   Jaunkundzīt, — Sulainis skarbi norādīja, — viņš vēl varētu būt pie samaņas.

—   Ja nebūtu nevietā piesaukt manu tēvu, — Minerva turpināja, Sulaiņa brīdinājumu laizdama gar ausīm, — es personiski pieraudzītu, lai tu cietumā notupētu līdz mūža galam.

Kongs pavēra asarām pieplūdušu aci. — Ar darba ņēmējiem tā runāt nav labi, — viņš nogārdza, cieši apmezdams pirkstus ap Minervas potīti.

Minerva — sapratusi, ka pieļāvusi nelabojamu kļūdu, — nosprieda, ka labākais patlaban būtu brēkt visā galvā. Tieši tā viņa arī rīkojās.

Sulainis apjuka. Viņa pienākums bija sargāt Artēmiju, nevis Minervu, bet, gadiem strādādams ar Artēmiju un arī Holliju, viņš sazin kā bija sevi iedomājies par tādu kā visu dzīves pabērnu sargu. Kolīdz kādam draudēja briesmas, vajadzēja steigt palīgā. Un šis dumjais skuķis nupat noteikti bija iekūlies briesmās. Nāves briesmās.

Kas tas ir, Sulainis prātoja, ka tie gudrie allaž sevi iedomājas par neaizskaramiem (

Un tā Sulainis nosprieda rīkoties tā, ka šis lēmums vēl gadiem no viņa neatstājās ne murgos, ne nomodā. Būdams profesionāls miesassargs, viņš labi apjauta, cik nedroša ir paļaušanās uz paša pieļāvumiem, bet turpmāk, īpaši garos vakaros pie ugunskura, viņam, galvu rokās saķērušam, vēl ilgi bija lemts prātot, kā īsti toreiz bija un vai bija iespējams rīkoties kā citādi. Lai kas bija iesākams, iznākums bija paredzams traģisks, tomēr "traģisks" vismaz ne Artēmijam.

Tātad Sulainis rīkojās. Izgudrēm atkāpies četrus soļus no durvīm, viņš izpiņķēja Minervu no Konga tvēriena. Nebija grūti — jo Kongs bija gandrīz bez samaņas. Tā vien šķita, ka taivānieti darbina kāds psihopātisks spēks. Sulainis, cieši uzminis Kongam uz rokas locītavas, ietrieca viņam virsdegunē saliektu rādītājpirkstu. Kongam acis aizvalbījās aiz plakstiņiem, un viņa pirksti atslāba šļaugani kā mirstoša zirnekļa kājas.

Minerva mudīgi atkāpās.

—    Es izrīkojos tik dumji… Piedodiet… —viņa nomurmināja.

—    Drusku par vēlu, — Sulainis viņu nobāra. — Vai tagad, lūdzu, pamuksit malā?

Visa miniepizode ilga nieka četras sekundes, tomēr šajās pašās četrās sekundēs viņpus galerijas durvīm norisinājās kas visai nozīmīgs. Dons, kam koferī bija bumba, bija nospriedis iztapt Kongam, ielaužoties galerijā un uzbrūkot tam milzenim. Viņš ietriecās durvīs tieši tajā brīdī, kad Sulainis no tām atkāpās, un, pašam par pārsteigumu, iegāzās galerijā ar galvu pa priekšu. Tūdaļ telpā iebruka arī pārējie Konga vīri, vicinādami ieročus.

Durvis piesedza Hollija, kas lieki vis nesatraucās. Tomēr viņa no tiesas sāka satraukties, kad pret kāju atsitās iebrucēju mestā granāta. Pašai no sprādziena izbēgt bija viegli, taču to diez vai būtu paguvis Artēmijs. Un nr. 1.

Domā! Mudīgi!

Risinājums bija, tomēr dārgs — aprīkojums, galu galā, nebija kurā katrā izgāztuvē atrodams. Iegrūdusi lāzerpistoli makstī un norāvusi ķiveri, viņa uzmeta to virsū granātai, piespiezdama spridzekli pie zemes ar savu svaru. Kas tāds jau bija savureiz mēģināts. Atlika cerēt, ka tas nekļūs par ieradumu.

Tā nu viņa kluknēja — kā varde, uztupusi uz suņusēnes. It kā veselu mūžību, taču, pēc visa spriežot, viss ilga labi ja pāris sekunžu. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka vīrs ar sudrabaino koferi iebelž tam, kas bija pasviedis granātu. Varbūt bija vēlēts nāvējošus ieročus lietā nelikt.

Granāta uzsprāga, Hollija pacirtās gaisā. Ķivere, absorbējusi lielāko daļu triecienviļņa un aizturējusi šķembas, tomēr nebija nekāds dievpalīgs. Hollijai tika sadragāti liela kauli un pārlauzts augšstilbs. Viņa uzvēlās Artēmijam uz čupra kā miltu maiss.

—    Ui, — viņa izvēla pār lūpām un atslēdzās.

Tikmēr Artēmijs un nr. 1 pūlējās vest pie sajēgas Kvānu.

—   Viņš ir dzīvs, — Artēmijs konstatēja, pārbaudījis zintnieka pulsu. — Sirds ritms stabils. Necik ilgi, atgūsies. Runājies, citādi mēs viņu nesaglābsim!

Nr. 1 apskāva vecā dēmona galvu. — Viņš mani nosauca par zintnieku, — velis teica asaru aizžņaugtā balsi. — Es neesmu vientulis.

—   Priekšnesumus rīkosim vēlāk, — Artēmijs strupi norīkoja. — Patlaban mums jātiek projām no šejienes.

Konga vīri jau bija galerijā un šaudījās. Artēmijs jutās pārliecināts, ka Sulainis un Hollija ar viņiem tiks galā, bet tad noblīkšķēja sprādziens un Hollija piezemējās viņam uz kumbra. Elfu kapteines miesas ieskāva zilas gaismas loks. No tā, sprikstīdamas kā krītošas zvaigznes, smagākajos savainojumos šāvās spožas dzirkstis.

Artēmijs parāpās nostāk, Holliju atstādams guļam līdzās Kvānam.

Tikmēr Konga viri bruka virsū Sulainim, droši vien nožēlodami, ka izvēlējušies šādu profesiju. Sulainis viņu barā triecās kā bumba trīsošu ķegļu pulkā.

Viens Sulainim paspruka garām. Gara auguma vīrs ar tetovētu kaklu un alumīnija koferi. Artēmijs, nojautis, ka koferī diez vai saliktas Āzijas garšvielas, nosprieda rīkoties uz savu roku. Kamēr viņš prātoja, tieši ko tādu derētu pasākt, vīrs viņam iebelza pa pakrūti. Kad izdevās tikt līdz Hollijai, tai, grīļīgi sēdošai, pie rokas jau bija pieķēdēts koferis.

Vīrs, kas bija atstiepis koferi, no jauna metās cīniņā, un Sulainis viņu tūdaļ izsita no ierindas.

Artēmijs nometās tupus līdzās Hollijai.

—    Kā jūties?

Hollija pasmaidīja, taču ar piepūli. — Kaut cik. Lai paldies maģijai. Lai kā, cauri ir, vairs nav nc pilītes. Tāpēc es ieteiktu visiem nogaidīt, kamēr veikšu rituālu. — Pakratījusi roku, viņa pažvadzināja važu. — Kas tajā koferī?

Artēmijs no vaiga šķita bālāks nekā parasti. — Manuprāt, nekā patīkama. — Noklikšķinājis slēdžus, viņš atvāza vāku. — Nūja.

Bumba. Jaudīga un pamatīga. Kaut kā dabūjuši garām apsargiem. Laikam skaitās, ka vēl notiek celtniecības darbi.

Hollija vairākkārt cieši samiedza plakstus un sapurināja galvu, līdz pa īstam sajuta sāpes.

—    Labi. Bumba. Taimeris ir?

—    Astoņas minūtes. Jau tikšķ.

—    Vari atslēgt?

Artēmijs savilka lūpas. — Varbūt. Vajag atvērt koferi un paskatīties, kas tur un kā. Ej nu sazini — detonators vai kāds māneklis!

Ar pūlēm paslējies uz elkoņiem, Kvāns izklepoja putekļu un krēpu kunkuļus. — Ko? Pirmoreiz pēc desmittūkstoš gadiem atkal esmu no miesas un asins, un jūs man gribat iestāstīt, ka tūdaļ bumba mani saspridzinās miljons gabalos?

—    Iepazīstieties — Kvāns! — iejaucās nr. 1. — Maģijas loka stiprākais zintnieks.

—    Esmu vienīgais, — Kvāns tūliņ paskaidroja. — Pārējos es nespēju glābt. Tagad, puis, esam mēs divi vien.

—    Vai varat spridzekli pārvērst akmenī? — Hollija noprasīja.

—    Tam vajadzētu vairākas minūtes, un tikmēr mana maģija jau kur tas laiks būtu izsīkusi. Turklāt gargujas roka tik un tā iedarbojas tikai uz organiskas dabas vielu. Uz augiem un dzīvniekiem. Bet bumbā ir lērums cilvēka gatavotu sastāvdaļu.

Artēmijs izbrīnījās. — Tu zini, kas ir bumba?

—    Es taču biju pārakmeņots. Nevis beigts. Labi redzēju, kas notiek visapkārt. Ko visu es varētu pastāstīt! Jūs droši vien savu mūžu nevarētu iedomāties, kur visur tūristi mēdz lipināt košļeņu pikučus…

Sulainis no ierindas izsisto pretinieku miesas krāva kaudzē pie durvīm.

—    Labāk taisāmies, ka tiekam! — viņš uzsauca. — Policija jau vestibilā.

Artēmijs piecēlies pagājās nostāk no pārējiem un aizmiedza acis.

—    Artēmij! Nav īstais brīdis pastaigai! — Minerva sabārās, soli pa solim atkāpdamās no kofera. — Vajag kaut ko izdomāt!

—    Kuš, jaunkundz, — Sulainis viņu apsauca. — Viņš domā. Artēmijs gudroja divdesmit sekundes. Tas, ar ko viņš nāca

klajā, ne pēc kā neizklausījās.

—    Ļoti labi. Hollij? Tev būs jāiznes mūs laukā pa gaisu. Hollija žigli aplēsa galvā. — Nāksies laisties divreiz. Drīzāk — trīsreiz.

—   Tam nav laika. Bumba teju uzsprāgs. Ēkā cilvēku daudz. Es ņemšu līdzi bumbu, jo pastāv iespēja, ka izdosies to neitralizēt. Un līdzi jānāk arī elfiem — obligāti, citādi viņi varētu krist cilvēku gūstā. Un tad Hibru vairs nespētu glābt neviens.

—   To es nevaru pieļaut, — iebilda Sulainis. — Man ir pienākums pret jūsu vecākiem.

Artēmijs bija nepielūdzams.

—   Tev tagad ir cits pienākums, — viņš paziņoja. — Pieskati Minervu. Pieraugi, lai viņa ir drošībā, līdz varēsim tikties.

—   Lai Hollija aiznes bumbu līdz atklātai jūrai, — Sulainis ieteica. — Pēc tam gan jau kaut kā izglābsimies.

—   Nē, būs par vēlu. Ja nedabūsim elfus projām no šejienes, Taipeja nokļūs pasaules ziņu aģentūru uzmanības epicentrā. Un tuvākajās jūrās čum un mudž zvejas kuģi. Citas izejas nav. Es nepieļaušu, ka iet bojā kāds cilvēks vai elfs, ja vien varu te ko līdzēt.

Sulainis tik viegli vis nepiekāpās. — Ieklausieties savos vārdos! Jūs runājat kā… kā labaisl Tas jums galīgi nepiestāv!

Artēmijs negrasījās šķiest laiku emocijām. — Kā teicis H. P. Vudmcns, mans draugs, laiks rit, un arī mums jāaiziet. Hollij, pieāķē mūs pie jostas — visus, izņemot Sulaini un Minervu.

Hollija, vēl gluži neatguvusies no kontūzijas, piekrītoši pamāja un izritināja no jostas vairākas troses, klusībā nožēlodama, ka nav no Foala izprasījusi lunārsiksnu, kas ģenerēja pazeminātas gravitācijas lauku.

—   Apsvied ap krūtīm, zem rokām, — viņa instruēja nr. 1. — Tad pieāķē man pie jostas.

Sulainis palīdzēja pieāķēties Artēmijam. — Tagad tā, Artēmij! Man nu vienreiz pietiek, goda vārds. Kad tiksim mājās, es iešu pensijā. Esmu vecāks nekā izskatos, un jūtos vecāks nekā īstenībā. Tām sazvērestībām jāpieliek punkts. Apsolāt?

Artēmijs izmocīja smaidu. — Es taču tikai aizlaidīšos līdz blakus mājai. Ja neizdosies spridzekli neitralizēt, Hollija to aizgādās līdz atklātai jūrai un nosviedīs drošā vietā.

Viņi abi zināja, ka tie ir meli. Ja spridzekli neizdotos neitralizēt, aizgādāt to līdz drošai vietai vairs nebūtu laika.

—    Ņemiet šo te. — Sulainis pasniedza Artēmijam plānu ādas maku. — Labākais komplekts, kāds man ir. Ja nu kas — varbūt tomēr kur noder.

—    Paldies, vecais draugs!

Hollija bija apkrāvusies kā mūlis. Nr. 1 un Kvāns bija pieāķējušies viņai pie jostas, Artēmijs — piejūdzies priekšā.

—    Labs ir. Visi gatavi?

—    Kaut varētu uzpildīties ar maģiju, — Kvāns noburkšķēja. — Es tīri labprāt atkal pārvērstos akmens tēlā.

—    Bailīgi, — noteica nr. 1. — Traks var palikt. Galīgā bietē.

Ķezā.

—    Sarunvalodas leksika, — Artēmijs konstatēja. — Lieliski.

Sulainis aizvēra koferi. — Līdz nākamajai ēkai. Ar to pietiks. Noraujiet pulti un sameklējiet sprāgstvielas pikuci. Ja citādi nevar — izplēsiet detonatoru.

—    Skaidrs.

—    Labi. Neatvadīšos. Vienkārši — lai veicas! Tiksimies, kolīdz izdosies tikt projām no šejienes.

—   Teiksim — pēc minūtēm trīsdesmit.

Līdz šim brīdim Minerva bija turējusies nomaļus, savilkusi vainīgu ģīmi. Nupat viņa panācās tuvāk.

—   Atvaino, Artēmij. Man nevajadzēja pīties ar Konga kungu.

Sulainis ar spēku parāva viņu nostāk. — Nūja, ka nevajadzēja, bet tagad atvainoties nav vaļas. Vienkārši stāviet pie durvīm, it kā jums ne par ko nebūtu ne jausmas.

—   Bet es…

—    Stāviet! Kā aitiņa!'

Minerva paklausīja, ar prātu saprazdama, ka strīdiņam nav īstais brīdis.

—    Labs ir, Hollij, — Artēmijs uzsauca. — Laižam!

—    Tieši tā, — Hollija atteica, iedarbinādama lidmotoru. Spārni brīdi cīnījās ar pārlieku smago kravu, dzinējā kaut kas aizdomīgi ietarkšķējās, bet pamazām viss nolīdzsvarojās un visi četri atrāvās no grīdas.

—    Ir labi, — viņa paziņoja. — Manuprāt, izdosies.

Sulainis pagrūda četrotni uz loga pusi. Risks bija tik liels,

ka viņš pats nespēja noticēt tam, uz ko parakstījies. Bet pārdomāt vairs nebija laika. Vai nu tā, vai nekā.

Paslējies uz pirkstgaliem, miesassargs nostūma lejup loga rūti. Divmetrīgais logs atvāzies ielaida telpā spirgtu viesuli. Piepeši vēja kaukoņa noslāpēja itin visu. Neko vairs nevarēja ne sadzirdēt, ne saredzēt.

Hollija līdz ar pārējiem izlidoja laukā un būtu acumirklī pazudusi bez miņas, ja vien Sulainis viņus uz mirkli nebūtu aizturējis.

—   Turies pa vējam! — viņš uzsauca, palaizdams Holliju vaļā. — Piezemējies palēnām!

Hollija pamāja. Spārnu motors aizrijās, un viņi nobruka divus metrus lejāk.

Artēmijam iekņudējās pakrūte.

—    Sulaini! — viņš caur vēja auriem iekliedzās smalki un bērnišķīgi.

—    Jā, Artēmij! Kas ir?

—    Ja kaut kas noiet greizi, pagaidi mani. Lai kā izskatās, es atgriezīšos. Visus atvedīšu atpakaļ!

Sulainis gandrīz izlēca viņam pakaļ pa logu. — Artēmij, kas jums padomā? Kas būs?

Artēmijs kaut ko sauca, bet vārdus aizrāva vējš, un miesassargs palika stāvam stikla un tērauda ietvarā, sazin ko kliegdams viņam nopakaļ.

Hollija strauji zaudēja augstumu. Straujāk, nekā bija iedomājusies.

Spārniem pārslodze, viņa atskārta. Pārlieku liels svars un vēl tas vējš. Neizdosies!

Viņa piesita Artēmijam pie pakauša. — Artēmij!

— Zinu! — zēns atkliedza. — Mēs esam par smagu.

Ja tagad iznāktu krist, bumba uzsprāgtu Taipejas vidū. To nedrīkstēja pieļaut. Izeja bija tikai viena. Artēmijs par to Sulainim netika pat ieminējies, jo labi zināja, ka miesassargs šādu iespēju noraidītu par spīti visiem prāta apsvērumiem.

Pirms Artēmijs paguva īstenot savu plānu, Hollijas spārni saplivinājušies noraustījās un sastinga. Tagad viņi gāzās brīvā kritienā kā piņķerī sasieti enkuri — sizdamies cits pret citu, bīstami tuvu debesskrāpja sienai.

Artēmijam acis svilināja vējš, locekļus gaisa pretestība lauza vai pušu, vaigi purinājās piepūtušies kā klaunam, kaut smiekli nevienam nebija ne prātā, jo pēc pārsimt metru kritiena lejā gaidīja droša nāve.

Nē! Artēmijā ierunājās apņēmība. Tik vienkārši vis nebeigsies!

Ar laikam taču no Sulaiņa aizgūtu stingrību un dūšu Artēmijs pasniedzies pieķērās nr. 1 pie rokas. Mērķis it kā planēja turpat acu priekšā, tomēr šķita nesasniedzams.

Sasniedzams vai nesasniedzams — jāsaķer.

Šķita, ka jāizgrūžas cauri gigantiska balona ādai, bet Artēmijs centās, cik spēka.

Pretim triecās zeme, sīkākie debesskrāpji šāvās šurp kā šķēpi. Artēmijs neatlaidās.

Beidzot pirksti sakļāvās ap nr. 1 sudraba aproci.

Ardievu, pasaulīt, viņš nodomāja. Kā nu būs, tā būs.

Un viņš norāva aproci, pasviezdams to gaisā. Tagad dēmoni vairs nebija iesakņoti šajā dimensijā. Pirmajā brīdī it kā nebija nekādas reakcijas, bet tad, tieši tobrīd, kad visi krizdami sasniedza pirmo kaimiņu debesskrāpīti, debesīs atvērās rotējoša mēļa trapece un aprija viņus tik naski kā bērnelis, kas iegrūž mutē konfekti.

Sulainis grīļīgi atkāpās no loga, raudzīdams sagremot visu, ko redzējis. Spārni Holliju bija pievīluši — tik daudz skaidrs. Bet pēc tam? Kas notika pēc tam?

Piepeši viss kļuva skaidrs. Artēmijam padomā bija rezerves plāns — tam puikam tāds allaž bija pietaupīts. Viņš pat uz poda nemēdz iet, neapgādājies ar rezerves variantu. Tātad pagalam viņi nebija. Uz to varēja paļauties. Jādomā — vienkārši aiznesušies uz dēmonu dimensiju. Sulainis to labu brīdi atkārtoja, iekams pats saviem vārdiem jaudāja noticēt.

Tad viņš pamanīja, ka Minerva raud.

—    Viņi visi ir pagalam, jā? Manis dēļ!

Sulainis uzlika viņai roku uz pleca. — Ja viņi visi būtu pagalam, tas noteikti būtu noticis jūsu dēļ, jā, taču tā vis nav. Artēmijs par visu ir padomājis. Nu, nu, galvu augšā! Mums, meitiņ, vēl no šejienes kaut kā jāizmelojas laukā.

Minerva saviebās. — Meitiņ?

Sulainis sarauca pieri, kaut viņam nāca smiekli. — Nūja! Meitiņ!

Tūdaļ durvīs ielauzās Taivānas kārtībnieki, tā ka telpā piepeši čumēja un mudžēja zilpelēki policistu formastērpi. Sulainis pēkšņi attapās, ka raugās policijas pistoļu stobru caurumos. Lielākā daļa stobru jaušami trīcēja.

—    Nē taču, dulburi tādi! — iekviecās Lina kungs, spraukdamies cauri policistu baram un pļaukādams viņiem pa rokām. — Ne jau viņu! Šis man ir labs draugs! Re, taču tie tur — kas gar zemi! Tie te ielauzās un man sadeva pa galvu. Taisni jābrīnās, ka mans draugs un viņa…

—    Meita, — Sulainis piepalīdzēja.

—    … viņa meita nav cietusi.

Tad kurators pamanīja izpostīto ekspozīciju un izlēma krist ģīboni. Kad neviens nemetās palīgā, viņš atguvies iespruka kaktā un apraudājās.

Inspektors, kas sevi acīmredzot bija iedomājies par tādu kā kovboju, droši devās klāt Sulainim.

—    Jūs visu šo te sastrādājāt?

—    Nē. Es ne. Mēs pamukām aiz režģiem. Viņi uzspēra gaisā skulptūru un tad sāka apšaudi — savā starpā.

—    Kā jūs domājat — kāda joda pēc viņiem vajadzēja sapostīt skulptūru?

Sulainis paraustīja plecus. — Varbūt kaut kādi anarhisti. Ej nu sazini, kas viņi tādi.

—   Identifikācijas dokumentu viņiem nav, — inspektors turpināja. — Nevienam pašam. Manuprāt, tas ir mazliet dīvaini.

Sulainis greizi pasmīnēja. Pēc visa, ko Bilijs Kongs bija sastrādājis, viņam draudēja labi ja apsūdzība īpašuma bojāšanā. Skaidrs, ka derēja vēl pieminēt cilvēku nolaupīšanu, bet tas nozīmētu vēl nedēļām, varbūt pat mēnešiem ilgu izmeklēšanu, un tikmēr būtu jāpaliek Taivānā. Un Sulainis nepavisam negribēja, lai kāds kaut cik kārtīgi ielūkotos viņa paša biogrāfijā. Vēl jo mazāk — lai dienasgaismu ieraudzītu visas viltotās pases, kas dusēja viņa žaketes iekškabatā.

Tad viņam kaut kas iešāvās prātā. Kaut kas Konga sakarā, kas bija izskanējis jau Nicā.

Draugu viņš nodūris ar maizes nazi, Foals tika vēstījis. Tur viņu joprojām meklē — kā Džonasu Lī.

Kongs Taivānā izsludināts kā slepkava — to Sulainis atminējās, un šajā zemē slepkavībai noilguma nebija.

—    Es dzirdēju, ka citi to tur, — Sulainis norādīja uz dusošo Biliju Kongu, — uzrunā par Lī kungu. Džonasu. Viņš bija galvenais, pārējos izrīkoja.

Inspektors saausījās. — Ak tā? Tiešām? Vai dzirdējāt vēl kaut ko? Dažkārt svarīgs izrādās vispēdējais sīkums.

Sulainis sarauca pieri, it kā iegrimis dziļās pārdomās. — Viens teica kaut ko… es pat īsti nezinu, ko tas nozīmē!

—    Nu, nu? — inspektors mudināja.

—   Viņš teica… Paga… Teica — tu, Džonas, nemaz neesi tik krūts. Jau gadiem neesi klikšķinājis stobru. Ko tas nozīmē — klikšķināt stobru?

Inspektors izrāva no kabatas mobilo tālruni. — Tas nozīmē, ka cilvēks tiek turēts aizdomās par slepkavību. — Viņš nospieda ātrā savienojuma taustiņu "viens". — Bāze? Te Čans. Izlaidiet cauri reģistram Džonasu Lī. Divus trīs gadus. — Aizvāzis tālruni, viņš pateicās: *— Paldies jums, …

—   Arnots, — Sulainis pieteicās. — Franklins Arnots — no Ņujorkas pilsētas.

Arnota pasi viņš izmantoja jau vairākus gadus. Tā bija galīgi noskrandusi.

—    Paldies, Arnota kungs! Iespējams, būsit palīdzējis notvert slepkavu.

Sulainis sablisinājās. — Slepkavu?! Ūja! Tu dzirdi, Eloīze? Paps notvēris slepkavu!

—    Malacis, papu, — atsaucās Eloīze, sazin kāpēc rādīdama visnotaļ nelaimīgu ģīmi.

Inspektors, jau grasīdamies doties savās ikdienas gaitās, piepeši atskatījās.

—    Kurators saka — te esot bijis vēl viens. Tāds puika. Jūsu draugs?

—    Jā. Un nē. Tas ir mans dēls — Ārtijs.

—   Te nekur viņu neredzu.

—    Viņš uz mirklīti izgājis. Tūdaļ būs atpakaļ.

—    Droši zināt?

Sulaiņa skats apmiglojās. — Jā, kā tad. Droši. Tā viņš man teica.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA ĀRPUS LAIKA

Starpdimensiju ceļojums bija vētraināks par to, kādu Artē-

mijs atminējās no iepriekšējās reizes. Nebija laika tīksmināties par ainavām, kas ņirbēja gar acīm. Godīgi sakot — tās pat nebija laika pamanīt, jo gan skati, gan skaņas, gan karstums un aukstums mainījās par daudz strauji. Izkampti no savas dimensijas, viņi tika rauti caur laiktelpas tārpcaurumiem tā, ka tikai apziņa saglabājās neskarta. Materializējās viņi tikai vienreiz — uz acumirkli.

Apkārt viss bija pelēks, vienmuļš un it kā bakurētains, un pie apvāršņa vīdēja mākoņos tīta zila planēta.

Esmu uz Mēness, Artēmijs noprata, un tad viss atkal pagaisa — Hibras pievilkšanas spēka dēļ.

Sajūta bija nedabiska — bezķermenisks, pa pusei neapzināts ceļojums cauri laikam un telpai. Kā gan iespējams, ka es kaut ko joprojām apzinos! Artēmijs domāja. Kā gan tas iedomājams!

Un vēl jo dīvaināk, ka, labi ieklausīdamies, Artēmijs spēja sadzirdēt domas, kas bija prātā tiem, kuri atradās līdzās. Lielākoties bija samanāmas vispārīgas emocijas — bailes vai satraukums. Bet, brīdi parakājies prātā, Artēmijs tur uzgāja arī šo to konkrētāku.

Piemēram, Hollija raizējās, vai ieroči viņā galā nonāks neskarti. Tipiska kaujiniecc. Un nr. 1 nokāvās ar bažām — ne tik daudz par pašu ceļojumu, kā par to, kas sagaidāms tur, uz Hibras. Abots. Dēmons — vārdā Abots.

Pastiepis roku, Artēmijs pieskārās Kvānam, kas lidinājās ēterā. Viņa prāts viesa bailes un bijību — tur sarežģītas matemātiskas aplēses juku jukām jaucās ar filosofiskām mīklām.

Tu, jaunais cilvēkbērns, prātu uzturi rosīgu!

Artēmija apziņa signalizēja, ka šī vēsts raidīta viņam. Zintnieks bija samanījis viņa neveiklo zondēšanas mēģinājumu.

Bija sajūtams, ka psihes nav gluži saplūdušas vienkopus. Atšķirības bija un palika jaušamas. Palika spēkā sajūta, ka līdzās darbojas svešs spēks. Maņu nebija, tāpēc nebija viegli izskaidrot sajūtas, bet sazin kāpēc šķita, ka viss ir zilgans. Zila plazma — elektrizējoša un dzīvīga. Ļāvis šai dāsnajai plūsmai izskriet cauri prātam, Artēmijs konstatēja, ka tās enerģija ir spirgta un barojoša.

Maģija, viņš atskārta. Maģija caurstrāvo prātu. Nu re, to bija vērts dabūt zināt. Atkāpies pats savā prāta telpā, Artēmijs turp paķēra līdzi zilās plazmas gabaliņu. Ej nu sazini — varbūt pienāk brīdis, kad drusciņa maģijas var noderēt.

Viņi materializējās uz Hibras — krāteri. Līdz ar ierašanos gaisā uzplaiksnīja enerģijas pārpalikas. Tur nu viņi bija — aizelsušies un sakarsuši garšļaukus uz nomelnējušās, kvēpiem klātās vulkāna nogāzes. Zeme bija silta, nāsīs cirtās sēra smaka. Materializēšanās eiforija drīz vien pagaisa.

Artēmijs izmēģinādams ievilka gaisu krūtīs, izelpa sacēla putekļu vērpetes. Vulkāniskās gāzes lika acīm asarot, un pelnu plēksnes tūdaļ nosēdās uz ik atklātā ādas laukumiņa.

—    Tīrā elle, — viņš nomurmināja.

—   Hibras elle, — atsaucās nr. 1, piesliedamics kņūpus. — Tie pelni man jau tunikā ieēdušies ne reizi vien. Dari ko gribi, izmazgāt nav iespējams.

Ari Hollija jau bija pietrūkusies kājās un pārbaudīja aprīkojumu.

—   Neitrīno darbojas. Bet sakaru nekādu. Esam vieni paši. Un, manuprāt, bumba pazudusi.

Artēmijs paslējās rāpus. Ceļgaliem izbrūkot cauri pelnu garozai, gaisā pacēlās karstuma vilnis. Pavēries rokaspulkstenī, viņš stikliņā pamanīja pats savas sejas atspulgu. Matus klāja pelnu kārta, un uz brīdi šķita, ka viņš pārvērties pats savā tēvā.

Pēkšņi prātā iespēra kā zibens. Es izskatos pēc tēva! Pēc tēva, ko varbūt nekad vairs nesatikšu. Māti arī. Un Sulaini. Man palicis tikai viens vienīgs draugs!

—  Hollij? — viņš iesaucās. — Nāc šurp, es gribu tevi redzēt!

Hollija ne acu nepacēla no rokas datora.

—    Tagad nav īstais brīdis, Artēmij.

Artēmijs kātoja uz viņas pusi, kaut ik solis lika kājai brukt cauri trauslajai pelnu garozai.

—   Hollij? Es gribu uz tevi paskatīties, — viņš neatlaidās, sakampis elfu kapteini pie pleciem.

Artēmija balsī bija kaut kas tāds, ka Hollija tomēr aprāvās un paskatījās uz viņa pusi. Tādā tonī Artēmijs Fauls parasti vis nerunāja. Balsī jautās gandrīz vai maigums.

—   Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu esi tu. Ar tiem starpdimensiju ceļojumiem — ko var zināt? Pēdējoreiz man pirksti samainījās vietām.

Hollija pacēla plaukstu acu priekšā. — Jocīgi — zinu. Bet tev taču it kā nekas nekaiš. Te nu tu esi — visā godībā.

Kaut kas pavizēja — Artēmijs to samanīja ar acu kaktiņu. Metāla kaste, pa pusei iegrimusi pelnos gabaliņu augstāk krātera nogāzē.

—   Bumba, — Artēmijs nopūtās. — Man likās, ka būsim to pazaudējuši. Kad piezemējāmies, kaut kas noplaiksnīja.

Kvāns piesteidzās bumbai klāt. — Nekā. Noplaiksnīja enerģijas pārpalikas. Lielākoties manējās. Maģija ir gandrīz vai cita būtne. Plūst, kurp iepatīkas. Daļa no manējās neparko negribēja manī atgriezties un piezemēšanās brīdī uzliesmoja. Bet ar prieku paziņoju, ka spēks manī ir atgriezies un liekams lietā!

Artēmijs apstulba — aizvēsturiskais žargons tik ļoti sakrita ar NASA lietoto vārdnīcu! Nav ko brīnīties, ka salīdzinājumā ar elfiem esam mazbērnu līmenī, viņš sprieda. Elfi risinājuši starpdimensiju vienādojumus jau tad, kad mēs tikai klausījāmies, cik jauki klinkš kopā sasisti akmeņi.

Zēns palīdzēja zintniekam izvilkt bumbu no pelniem. Būtu viņa rīcībā pāris mēnešu, dažs labs dators un viens otrs lāzeršaujamais, spridzekli varētu neitralizēt. Ja nu nekā tāda nebija, izredzes neitralizēt bumbu līdzinājās vāveres izredzēm no papīra lapas salocīt lidmašīnīti.

—   Spridzeklim nekas nekaiš, — Artēmijs sacīja Kvānam. — Bojāts tikai taimeris.

Zintnieks noglāstīja bārdu. — Izklausās sakarīgi. Ja salīdzinām ar to, kā esam būvēti mēs paši, ierīce ir gaužām vienkārša. Dimensiju tunelis to salicis atpakaļ vienā mierā. Taimeris? Tas ir kas cits. To iespaido ik laika strāva, kas te šaujas cauri. Sprādziens tikpat labi var notikt kuru katru brīdi, kā nekad.

Nekad? Diez vai, Artēmijs sprieda savā prātā. Varbūt neitralizēt šo bumbu nespēšu, toties noteikti uzspridzināšu, kad pienāks īstais brīdis.

Hollija pašķielēja uz nāvīgo ieroci. — Vai tad nevaram no tā kaut kā tikt vaļā?

Kvāns nogrozīja galvu. — Nedzīvi priekšmeti vieni paši caur laika tuneli ceļot nevar. Savukārt mūs tunelis kuru katru brīdi var ieraut atpakaļ. Mums nekavējoties jāsadabū kaut drusku sudraba.

Hollija paskatījās uz Artēmiju. — Varbūt kāds no mums tieši gribētu aizceļot atpakaļ?

—   Var jau būt, — atsaucās Kvāns. — Tikai šo to der ņemt vērā. Ja dosities projām, ej nu sazini, kur nonāksit. Vai — kad. Dzimtā telpa un laiks jūs sauks, bet, ņemot vērā irstošos laikavārdus, jūs varētu nonākt gan dziļi Zemes pazemē, gan uz Mēness.

Vārds vietā. Uzmest tūrista skatu Mēnesim — tam nebija ne vainas. Pavisam cits jautājums — ko iesākt, ja iznākt tur iestrēgt uz sazin cik ilgu laiku? Kaut gan nevarētu teikt, ka tur nebūtu ko pētīt un darīt!

—   Tātad te nu mēs esam? — Hollija atgādināja. — Nu, Artēmij? Tev kaut kas ir padomā? Tev taču vienmēr kaut kas ir padomā.

Pārējie sapulcējās Artēmijam visriņķi. Zēnā jautās kaut kas tāds, ka šķita — viņš ir līderis. Varbūt tāpēc, ka viņš pats sevi par tādu iedomājās. Turklāt šoreiz viņš bija augumā pats lielākais.

Artēmijs skāņi pasmaidīja. Redz, kā Sulainis jūtas visu laiku!

—    Mēs visi to vai citu iemeslu dēļ gribam tikt atpakaļ, — viņš iesāka. — Mums ar Holliju tur palikuši cilvēki, kas mums tuvi un dārgi. Draugi un piederīgie, ar ko mēs no sirds vēlētos satikties. Nr. 1 un Kvān! Jūs gribat aizvest savu tautu no šās dimensijas. Laikavārdi irst, un drīz neviens un nekur uz Hibras vairs nebūs drošībā. Ja mani aprēķini ir pareizi — un esmu pārliecināts, ka tādi tie ir, — arī sudrabs jūs necik ilgi neglābs. Līdz ar to — viens no diviem: vai nu jūs ļausities visam, ko noteiks irstošie laikavārdi, vai arī mēs visi kopā izlemsim, tieši kad lēkt uz citu dimensiju.

Kvāns kaut ko skaitļoja galvā. — Neiespējami. Lai pārceltu salu šurp, bija vajadzīgi septiņi zintnieki un vulkāns. Lai mēs pārceltos atpakaļ, vajag septiņas ar maģiju apveltītas būtnes. Vēlams, zintniekus. Un, protams, darbīgu vulkānu, kāda mums nav.

—    Vai vulkāns ir obligāts? Vai to nevarētu aizvietot cits enerģijas avots?

—    Teorētiski — jā, — Kvāns piekrita. — Tu gribi teikt, ka mēs varētu izmantot to spridzekli?

—    Varbūt.

—    Maz ticams, bet — varbūt. Septiņu elfu tik un tā nav.

—    Tomēr laikavārdi jau darbojas, — Artēmijs atgādināja, — infrastruktūra jau sagatavota. Vai nevarētu iztikt ar mazāk nekā septiņiem?

Kvāns pavēcināja ar pirkstu uz Artēmija pusi. — Tu gan esi viens gudrs zaņķerēns! Jā, varbūt varētu! Saprotams — ar cik, to nevar zināt!

—    Mazākais, cik?

—    Nu, vajadzētu piecus.

Hollija nošņirkstināja'zobus. — Mūsu te tikai trīs, turklāt nr. 1 ir iesācējs. Tātad uz salas jāatrod vēl divi dēmoni, kam dzīslās plūst maģija.

—   Veltas cerības! — iebilda Kvāns. — Kolīdz velis sariešas, ar maģiju ir cauri! Neriešas tikai zintnieki — tādi kā es un nr. 1. Tāpēc arī saglabājam maģiju.

Artēmijs notrausa pelnus no žaketes.

—   Vispirmām kārtām mums jātiek laukā no krātera un jāatrod kaut drusciņa sudraba. Bumbu es iesaku atstāt tepat. Temperatūra nav tik augsta, lai tā aizdegtos, un, ja nu tā tomēr eksplodē, vulkāns absorbēs daļu triecienviļņa. Ja mums nepieciešams atrast vēl kādu ar maģiju apveltītu būtni, tādu mēs drīzāk atradīsim ne jau krāterī. Un vispār — man no sēra smakas jau apsāpējusies galva.

Piekrišanu Artēmijs pat negaidīja. Pagriezis ceļabiedriem muguru, viņš ņēmās kāpt uz krātera virsotni. Pēc brīža pārējie sekoja. Nebija viegli — kāja ik uz soļa bruka cauri plānajai lavas garozai. Artēmijam prātā atausa milzu smilšu kāpa, kurā viņš bija kāpis kopā ar tēvu. Kaut gan tc klupiens un kritiens draudēja ar daudz smagākām sekām.

Kāpiens bija grūts un bīstams. Zem pelnu kārtas slēpās dziļas klinšu plaisas, no kurām izvirda vulkāna izgarojumi. Šīs atveres bija apaugušas ar daudzkrāsainu sēņu puduriem, kas puskrēslā spīguļoja kā koraļļi.

Pa ceļam visi daudzmaz cieta klusu. Nr. 1, protams, paguva zem deguna izmurmināt veselus vārdnīcas šķirkļus, bet citi it labi saprata, ka tā vellam vieglāk tikt galā ar stresu.

Artēmijs ik pa brīdim pašķielēja debesīs. Tās bija vakarblāzmas sārtumā un gailēja virs galvas kā asins ezers.

Cik uzmundrinoša metafora, Artēmijs nodomāja. Varbūt fakts, ka "asins ezers" ir vienīgais salīdzinājums, kāds man nāk prātā, kaut ko liecina par mani pašu!

Nr. 1 micsasbūve bija pati piemērotākā stāvajam kāpienam. Rumpja smaguma centrs bija novietots gana zemu, un vajadzības gadījumā par atbalstu kalpoja strupais astes stumbenis. Droši sperdams druknās pēdas, viņš rāpās augšup, nebīdamies paklupt, jo krūšubruņu dēļ vellam nebija bīstama nc svelme, ne nobrāzumi.

Kvāns gan bija cietēja lomā. Pēdējos desmittūkstoš gadus viņš bija pavadījis akmens statujas ādā un joprojām nebija ielocījis kaulus. Maģija kaut cik līdzēja, tomēr sāpes pavisam nebija remdējamas. Ik solis, kad kāja iegrima sodrēju kārtā, vecajam zintniekam lika saviebties.

Beidzot visi bija uzrāpušies korē. Ja te vispār bija jēga runāt par laika ritējumu, neviens nezināja teikt, cik ilgs bijis ceļš. Debesis aizvien vēl bija tikpat sārtenas, un it visi pulksteņi it kā bija apstājušies.

Aizcīnījusies līdz virsotnei, Hollija pacirta gaisā dūri.

—   Tas nozīmē — stāt! — Artēmijs paskaidroja pārējiem. — Militāristu zīme. Cilvēku armijnieki izmanto tādu pašu.

Pabāzusi galvu pār kori, Hollija atlīda pie pārējiem.

—    Ko varētu nozīmēt tas, ka augšup kalnā rāpjas vesels bars dēmonu?

Kvāns pasmaidīja. — Tas nozīmē, ka brāļi dēmoni ieraudzījuši noplaiksnāmies zibsni, ar kādu uzradāmies, un nāk mūs sveikt.

—    Un ko nozīmē tas, ka viņi visi bruņojušies ar arbaletiem?

—    Hmm, — Kvāns aizdomājās. — Tas varbūt ir drusku nopietnāk.

—    Vai tad varētu būt tik ļauni? — ievaicājās Artēmijs. — Esam tikušies arī ar troļļiem.

—    Būs jau labi, — Hollija noteica, iedarbinādama lāzerpistoli. — Šie te ar troļļiem augumā nevar mēroties. Gan jau tiksim galā. Gan jau!

Artēmijs sarauca pieri. Parasti Hollija ņēmās visus uzmundrināt tikai reizēs, kad patiešām bija par ko uztraukties.

—   Tiešām tik ļauni? — viņš nomurmināja.

Hollija iesvilpusies nošūpoja galvu. — Tev nav ne jausmas!

ČETRPADSMITĀ NODAĻA BARVEDIS

HIBRAS SALA

amēr Artēmijs ar savējiem klīda laika tunelī, Leons Abots apspriedās ar dēmonu vecajiem. Vecajo padomē tika pieņemti visi vērā ņemami lēmumi — pareizāk sakot, tieši padomē ar visiem vērā ņemamiem lēmumiem nāca klajā Abots. Pārējie iedomājās, ka piedalās, kamēr Leons Abots visu iekārtoja tā, ka visi sāka domāt tā, kā domāja viņš pats.

Ja vien viņi jelko sajēgtu, Abots klusībā prātoja, kozdams lūpā, lai nesavilktu ģīmi augstprātīgā smīniņā. Tak noēstu dzīvu! Bet nesajēgs, jo dzīvajos nav palicis neviena, kas varētu ko izstāstīt. Tas glupais nr. 1 bija pēdējais, un nu arī tas ir projām. Vai, kur žēl!

Šai dienai Abots bija ieplānojis kaut ko īpašu. Diženu pavērsienu bara dzīvē. Jaunas ēras sākumu. Jaunu — Leona Abota laikmetu.

Abots noskatīja galdu, pie kura bija sasēduši dēmoni, kas, sagrābušies ēdmaņu no viņa piegādāta, vēl dzīviem trušiem pilna spaiņa, apsūkāja gardos kauliņus. Padomes locekļus viņš nicināja. Visus līdz pēdējam. Tie bija vārgi, dumji kustoņi, ko dzīvē uz priekšu dzina tikai ēstgriba. Bez vadoņa viņi nebija nekas. Lieki bija argumenti un debates, viņa vārds te bija likums — un cauri!

Protams, normālos apstākļos varēja notikt tā, ka citi dēmoni nākotni iedomātos ne gluži tādu kā viņš pats. Taisnību sakot — būtu viņš pats ko tādu ierosinājis, pārējie ar viņu, visticamāk, izdarītos tāpat kā, re, tagad ar trušiem. Bet par normāliem apstākļiem pašlaik nebija ne runas. Abots bija nācis pie padomniekiem ar zināmiem trumpjiem.

Galda viņā galā ņurdēdams kājās pieslējās padomes svaigākais papildinājums — Hedlijs Šrivelingtons Basets. It kā gribēja ko teikt. Vispār Basets darīja Abotu maķenīt raizīgu. Tā vien šķita, ka viņš neļaujas Abota parastajam pārliecināšanas spēkam un viens otrs jauneklī pat ieklausās. Basctu derēja pēc iespējas drīzāk nolikt pie vietas.

Basets ieņurdējās vēlreiz, abas plaukstas taurītē pielicis pie mutes, lai ņurdiens aizskanētu līdz galda viņam galam.

—    Man ir kas sakāms, Leon Abot! Es gribētu, lai uzklausi.

Gurdi nopūties, Abots atmeta ar roku — sak, runā! Jaunuļi

uz formalitātēm bija kā traki!

—    Notiek tā, ka es raizējos, Abot. Barā viss nav, kā nākas.

Visgarām galdam aizvilnīja piekrītoša murdoņa. Par to nekas!

Gan viņi tūdaļ pārdomās.

—   Mums doti cilvēku vārdi. Mēs bijājam cilvēku grāmatu. Mani tas šķebina. Vai mēs gribam pavisam palikt par cilvēkiem?

—   Esmu to jau skaidrojis, Baset. Vismaz miljons reižu. Vai tev galva tik cieta, ka tas, ko saku, tev nespēj caursist pauri?

Basets dobji noņurdējās. Tie bija kara vārdi. Un gan jau Abots, lai viņš barvedis vai kas, drīz vien tos pašus vārdus atminēsies, ietriektus atpakaļ rīklē.

—   Raudzīsim atkal, — Abots turpināja, uzkraudams zābakus uz galda un tā Basetu pazemodams lieku reizi. — Mēs apgūstam cilvēku dzīvesveidu, lai viņus labāk izprastu un tādējādi vieglāk sakautu. Mēs lasām grāmatu, mācāmies šaut ar arbaletu, saucamies viņu vārdos.

Basets tik viegli vis nepiekāpās. — Šo te esmu dzirdējis miljons reižu, un ikreiz man par to nākuši smiekli. Kad medījam trušus, mēs nesaucamies trušu vārdos. Kad medījam lapsas, ncapmetamies uz dzīvi lapsu alās. Labi, lasīsim grāmatu un mācīsimies šaut ar arbaletu, tomēr mēs esam dēmoni, nevis cilvēki. Mans dzimtas vārds ir Skrimslis. īsts dēmonu vārds! Ne tāds kā šis te — stulbais Hedlijs Šrivelingtons Basets!

Arguments bija spožs, turklāt labi pasniegts. Citā reizē Abots noteikti būtu aplaudējis un jaunajam dēmonam piešķīris leitnanta pakāpi, bet leitnanti parasti bija izlecēji, un tādi Abotam visādā ziņā bija lieki.

Piecēlies kājās, Abots lēnām nogāja gar galdu, pēc kārtas ieskatīdamies acīs ik padomes loceklim. Iesākumā redzokļi pretim spulgoja izaicinoši, bet, kolīdz Abots ierunājās, tie apdzisa un pretim vērtās truli padevīgi.

—    Skaidrs, ka tev taisnība, — Abots sacīja, ar nagu pārbraukdams pār izliekto ragu tā, ka gaisā pašāvās dzirksteļu loks. — Patiess ir ik vārds, ko tu laidi pār lūpām. Par vārdiem, to smieklīgo grāmatu, arbaletiem! Ka jāmācās angļu mēle! Tas viss ir joks.

Baseta lūpas parāvās uz augšu, atsegdamas asos, baltos zobus, dzeltenbrūnie redzokļi piemiedzās. — To to atzīsti, Abot? Dzirdējāt? Viņš to atzīst!

Vēl pirms brīža būtu atskanējusi piekrītoša murdoņa, bet tagad tā vien šķita, ka padome piepeši pamirusi. Dēmoni tikai blenza galdā, it kā koka dēļos būtu iegravētas atbildes uz visiem mūžīgajiem jautājumiem.

—    Patiesība, Baset, ir šāda, — Abots turpināja, palēnām soļodams viņam arvien tuvāk. — Mājās mēs tā arī netiksim. Tagad mūsu mājas ir šeit.

—    Bet tu teici…

—    Zinu. Teicu, ka laikavārdi izsīks un mēs tiksim aizrauti turp, no kurienes esam nākuši. Un kas zina — varbūt ar', varbūt ar'… Bet par to, kas tiešām notiks, man nav ne jausmas. Zinu tikai vienu — kamēr esam tepat, pie teikšanas te būšu un palikšu es.

Basets apstulba. — Nekādas lielās kaujas nebūs? Bet mēs taču tik ilgi esam gatavojušies.

—    Tas — uzmanības novēršanai, — Abots atteica, vēcinādams pirkstu kā iluzionists. — Dūmu aizsegs, burvju vārdi. Lai karaspēkam ir uz ko koncentrēties.

—    Ir uz ko — ko? — Basets apmulsis pārvaicāja.

—   Koncentrēties, kretīn. Lai ir par ko domāt. Kamēr priekšā karš, dēmoni ir priecīgi. Es pagādāju viņiem karu, un es parādīju, kā uzvarēt. Līdz ar to es, dabiski, esmu pestītājs.

—    Tu mums devi arbaletu.

Abotam vajadzēja apstāties, lai izsmietos. Tas Basets tiešām bija muļķu karalis. Vēl drusku, un iznāktu gatavais gnoms!

—   Arbaletu… — viņš izdvesa, kad bija atguvis elpu. — Arbaletu! Zaņķeriem ir ieroči, kas spļauj nāvi. Viņiem ir lidojoši dzelzs putni, kas lejup sviež sprāgstošas olas. Un tādu ir miljoniem. Miljoniem! Atliktu vienu tādu olu nosviest uz mūsu saliņas — un tā izčibētu! Un šoreiz — ne uz kādu atgriešanos nebūtu ko cerēt.

Basets nespēja izšķirties — brukt virsū vai mukt. Visas šīs atklāsmes cirtās viņam smadzenēs, un pārējie padomnieki tikai tupēja un tecināja slienas. Kā nolēmēti!

—   Nāku šu, — Abots izsmējīgi skubināja. — Visu jau gandrīz esi noskaidrojis. Izoperēsim to kunkuli no prāta!

—    Tu esi nobūris padomi!

—   Malacis! — Abots nomurmināja. — Balvā — svaigi nobeigts trusis!

—   B-bet… nevar būt, — Basets izstomīja. — Dēmoniem taču nav maģijas. Tikai zintniekiem. Un zintnieki neriešas.

Abots paplēta rokas. — Un es esmu brīnišķīgi sariesies. Nu, ko? Galviņa sāk sāpēt? Par daudz visa kā, jā? Baset?

Basets no maksts izrāva garu zobenu.

—   Es esmu Skrimslis! — viņš nodārdināja, mezdamies virsū barvedim.

Pasitis asmeni sāņus, Abots uzklupa pretiniekam. Kaut arī melis un manipulators, viņš tomēr bija ievērības cienīgs kaujinieks. Abu sadursmi varēja pielīdzināt dūjas uzbrukumam ērglim.

Augumā mazāko dēmonu nogrūdis garšļaukus, Abots uztupās viņam virsū, nelikdamies manām dūrienus, ar ko Basets cītīgi pagodināja viņa krūšli bruņas.

—   Neko vairāk nespējam, ko? Ak tu, maziņais. Ar savu suni man nācies izdauzīties labāk.

Sagrābis Baseta galvu rokās, viņš to saspieda tik stipri, ka dēmonam gandrīz acis izsprāga no pieres.

—   Re, es varētu tevi piebeigt, — Abots sacīja, iedomāto skatu jau nepārprotami izbaudīdams. — Bet vellu aprindās tu esi populārs, un viņi man uzmāktos, visu ko prašņādami. Tāpēc labāk atstāt tevi dzīvajos. Kā allaž. Lai tava brīvā griba ir manējā.

Pēc visiem likumiem Basets vairs nebūtu spējis ko teikt, tomēr kaut ko viņš vēl dvesa.

—    Nemūžam. — Tāds kunksts.

Abots saspieda pirkstus ciešāk.

—   Nemūžam? Nemūžam — tu saki? Vai tad tu nezini, ka mūžība te, uz Hibras, aizrit milzu ātrumā?

Tad Abots izdarīja to, uz ko neviens sariesies dēmons nebija spējīgs. Sakopojis maģiju, kas strāvoja dzīslās, viņš raidīja to caur acīm.

—   Tu esi manējais, — viņš teica Basetam maģijas piestrāvotā, neatvairāmi valdzinošā balsī.

Pārējie bija tik piejaucēti, ka pakļāvās jebkurai balsij ar kaut mazāko hipnozes pieskaņu, bet Basets, būdams jauniņais, lika Abotam mobilizēt ik pēdējo maģijas dzirksti. Maģija bija zagta. Un šo maģiju, kā vēstīja elfu likums, nedrīkstēja likt lietā, hipnotizējot savu sugasbrāli.

Baseta seja koši piesarka, pieres bruņuplātne iesprāga.

—   Tu esi manējais! — Abots atkārtoja, cieši vērdamies Basetam acīs. — Tu vairs nemūžam man neuzmāksies ar jautājumiem!

Atdosim godu Basetam — viņš padevās tikai pēc laba brīža, kad maģijas spēks jau bija licis pārsprāgt acs ābola asinsvadam. Tad, oranžajam redzoklim pārkrāsojoties asinssarkanam, dēmons pēdīgi pakļāvās un viņa kareivīgais gars izčākstēja pazemībā un paklausībā.

—      Esmu tavējais, — viņš nodūdoja. — Es nemūžam vairs neuzmākšos tev ar jautājumiem.

Abots aizmiedza acis, iezīzdams maģiju atpakaļ dzīslās. Acis atkal atvēris, viņš smaidīja kā saule.

—   Nu re, cik labi! Es tik ļoti priecājos to dzirdēt, Baset! Redzi, tu varēji pieredzēt savu galu — ātru un sāpīgu. Tā ka tagad — kā muļķa klēpja sunītis — tu tomēr savas dienas vadīsi daudz labāk.

Pietrūcies kājās, viņš smalki palīdzēja piecelties ari Basetam.

—    Pakriti, ko? — viņš ierunājās daktera balsī. — Nekas, nekas, tūdaļ būsim kājās.

Basets apdullumā sablisinājās. — Es nemūžam vairs neuzmākšos tev ar jautājumiem.

—    Ak, ko nu par to. Vienkārši apsēdies un dari, ko lieku.

—    Es esmu tavējais, — Basets teica.

Abots mīlīgi ieplāja viņam pa vaigu. — Un klīda runas, ka mēs nevarēšot saprasties!

Abots atgriezās savā vietā — galda galā. Krēsla atzveltne bija veidota no dzīvnieku miesas daļām. Abots atsēdās, plaukstas noguldīdams uz paroceņiem.

—   Man patīk šis krēsls, — viņš teica. — Taisnību sakot, drīzāk tāds kā tronis, nevis krēsls. Un līdz ar to jādomā, kas īsti mums te šodien notiek. — Pacēlis ādas ļipu, Abots no krēsla apakšas izvilka rupji kaltu bronzas kroni.

—   Manuprāt, pienācis brīdis, kad padome mani varētu pasludināt par karali. Uz mūžu! — viņš iesaucās, uzmaukdams kroni galvā.

Karalis uz mūžu — tādu ideju palaist tautās nebija viegli. Dēmonu aprindās galvenais allaž bija stiprākais, un, necik ilgi, drīz vien uzradās kāds, kas par stiprāko stiprāks. Abotam tiktāl bija izdevies noturēties tikai tāpēc, ka viņš nohipnotizēja ikvienu, kas iedrošinājās ko iebilst.

Vairums padomes locekļu Abota hipnozi bija baudījuši tik ilgus gadus, ka šo ierosinājumu uztvēra kā negrozāmu likumu, bet viens otrs no jaunajiem sāka raustīties briesmīgos krampjos, ko izraisīja personiskās pārliecības sadursme ar šo pretīgo iedomu.

Mokas nevilkās ilgi. Abota idejas, kā vīruss izplatīdamās gan apziņā, gan zemapziņā, drīz apslāpēja revolūcijas iedīgļus pašā saknē.

Abots piekārtoja kroni. — Pietiek strīdēties. Lai tie, kas balso par, sauc — GRāāāRGH!

—   GRāāāRGH! — dēmoni ierēcās, rībinādami pa galdu ar bruņucimdiem un zobeniem.

—    Un lai sveicam karali Leonu, — Abots iestarpināja.

—   UN LAI SVEICAM KARALI LEONU! — atkārtoja padome kā iedīdītu papagaiļu bars.

Visiem slavinājumiem pa vidu iespraucās kāds istabā piepeši iemucis dēmons.

—    Tur… tāds liels…

Abots norāva kroni no galvas. Plašas tautas masas tam vēl nebija gatavas.

—    Ko? Kas? — viņš iesaucās. — Kas tur tāds liels?

Kaujinieks atelsās. Piepeši viņam iešāvās prātā, ka labāk

par to kalna notikuma lielumu der izstāstīt, kā nākas. Citādi, ej nu sazini, Abots it labi varēja noraut galvu par ielaušanos apspriedē.

"Liels sprādziens." Liels sprādziens? Tāds notikums neizklausījās pietiekami liels…

—   Sākšu no paša sākuma. No vulkāna izšāvās milzonīga liesma. Turpat netālu bija divi mednieki. Viņi saka — kāds ieradies. Vairāki. Četri gabali.

Abots sarauca pieri. — Četri gabali?

—   Divi laikam dēmoni. Bet tie abi pārējie… Mednieki tādus nav redzējuši.

Nupat stāvoklis kļuva nopietns. Abots to labi apzinājās. Tie tur varēja izrādīties cilvēki, vai, vēl ļaunāk, dzīvi palikušie zintnieki! Kurš katrs zintnieks noteikti atklātu Abota noslēpumu. Un pietiktu ar vienu nieka dēmonu, kam dots kaut cik īstas maģijas, lai Abota barveža statuss izkūpētu pīšļos un putekļos. To vajadzēja novērst.

—    Loti labi. Padome to izmeklēs. Citi lai tur nelien!

Kaujiniekam nervozi noraustījās ādamābols — viņam bija vēstāmas sliktas ziņas. — Par vēlu, skolotāj Abot. Viss bars jau rāpjas vulkānā.

Teikums vēl bija pusē, kad Abots jau šāvās uz durvīm. — Man pakaļ! — viņš pakliedza pārējiem. — Un neaizmirstiet ieročus.

—    GRāāāRGH! — norēcās apdullušie padomnieki.

Artēmijs pats brīnījās, cik mierīgs jutās. Varētu domāt, ka nenobriedis cilvēks tiešām pārbītos, ieraudzījis pretim rāpjamies veselu baru dēmonu, bet Artēmijs tikai jutās labi ja sanervozējies, nevis pārbijies, turklāt ne tik daudz sanervozējies, kā ieinteresēts.

Atskatījies viņš pablenza uz krāteri, no kura tikko bija izrāpies.

—   Bars šurpu triecas ar lepnību un dipoņu — tas uz nelaimi, — viņš klusām nomurmināja.

Hollija, to padzirdējusi, atsaucās: — Atradis īsto brīdi ticējumiem!

—   Citā reizē es uzmestos par rīkotāju, bet tagad nezinu, vai varu ko iesākt. Te Kvānam teikšana.

Nr. 1, apvedis viņus ap krātera kori, nokāpa lejāk, kur vīdēja lēzena klints dzcga. Tur zemē bija iemiets koka stumbenis, apkārts ar sudraba aprocēm. Lielākā daļa bija nosūbējusi un nokvēpusi galīgi melna.

Nr. 1 noslidināja no mieta pāris aproču.

—   Tās te atstājuši aizceļotāji, — viņš paskaidroja, aprocēm ļaudams noripot zemē. — Sak, ja nu iznāk atgriezties. Lai nu kā, līdz šim tas nevienam nebija izdevies. Protams, izņemot Leonu Abotu.

Kvāns vienu aproci uzslidināja uz rokas. — Aizceļot citā dimensijā — tā ir pašnāvība. Bez sudraba dēmons savu mūžu nekur nevar aizkavēties ilgāk par pāris sekundēm. Tāds klīdīs laikā un dimensijās, līdz aizies bojā no varmākas rokas vai nomirs badā. Mēs te esam atkļuvuši, tikai pateicoties maģijai. Man tiešām jābrīnās, kā taš Abots atgriezies. Kā viņu sauc pēc dēmonu modes?

Nr. 1 piemiedzās, vērdamies lejup pa nogāzi.

—   Pavaicā viņam pats. Re, kur viņš nāk — tas lielais, kas citus grūž nost no ceļa.

Hollija pašķielēja uz, viņasprāt, barvedi.

—   Tas ar līkajiem ragiem un lielo zobenu? — viņa pārvaicāja.

—    Smaida?

—    Nē.

—    Nūja — Abots.

Sastapšanās bija savāda. Ne šampanieša, ne apskāvienu, ne asarām slacītu atmiņu stāstu. Toties atliku likām atņirgtu zobu, kailu zobenu un visādu izdarību, kam mērķis bija viens — pretinieku iedzīt bailēs. Jo sevišķi paši jaunākie velli kā traki tīkoja jaunpicnācējus uzdurt uz iesma un tādējādi pierādīt, cik paši dūšīgi. Artēmijs no visiem bija pats kārotākais mērķis. Padomā tik — īsts cilvēks te, uz Hibras! Un nemaz neizskatījās tik briesmīgs!

Nonākuši uz dzegas, Artēmijs ar savējiem apstājās, lai nogaidītu, līdz dēmoni pienāk klāt. Ilgi gaidīt nenācās. Pirmie, no straujā kāpiena galīgi aizelsušies, piesteidzās velli, vai trīcēdami kārē kādu nobeigt. Nebūtu Kvāna, Artēmijs tiktu saplosīts gabalos uz līdzenas vietas. Lai gan taisnības labad jāpiebilst, ka par to, ka palicis dzīvajos, Artēmijs pa daļai varēja pateikties arī Hollijai. Pirmos piecus sešus vellus viņa aplaimoja ar sava Neitrīno lādiņu — gana stipru, lai tie pa kaklu, pa galvu pamuktu, pašuprāt, drošā attālumā. Tūdaļ pēc tam, lai novērstu uzbrucēju uzmanību, Kvāns uzbūra gaisā dancojošu daudzkrāsainu mērkaķi.

Drīz kalnā bija uzrāpies vispēdējais dēmons, kas vien jaudāja pavilkt kājas, un visi kā viens blenza uz burvju mērkaķi kā nolēmēti.

Savaldzināts tapa pat nr. 1. — Kas tas?

Kvāns paplivināja pirkstus, likdams mērkaķim gaisā apmest kūleni.

—   Parasts maģijas kopojums. Atliek ļaut dzirkstīm nevis strāvot instinktīvi, bet plūsmu saveidot kādā tēlā. Tas prasa gan laiku, gan zināmu piepūli, bet gan ari tu apgūsi šādas mikrovadības iemaņas.

—    Nē taču, — nr. 1 teica. — Es prasu — kas tas tāds vispār ir?

Kvāns nopūtās. — Mērkaķis.

Spiezdamies jo blīvākā pulkā, dēmoni krita arvien lielākā uzbudinājumā. Karotāji triecās kopā ar ragiem, rādīdami savu spēku, dunkāja cits citu pa krūšubruņām un sarīkoja veselu izrādi, trīdami zobenus pret akmeņiem.

—    Es pēkšņi sailgojos pēc Sulaiņa, — Artēmijs noteica.

—    Es tāpat, — piebalsoja Hollija, cieši vērodama pūli, lai noteiktu, no kuras puses varētu uzglūnēt vislielākās briesmas. Tikt skaidrībā nebija viegli. Dēmoni visi kā viens izskatījās pēc tādiem, kas teju, teju metīsies atceļotājiem virsū. Protams, bija redzēti dēmonu trīsdimensiju modeļi, bet dabā Hollija šos radījumus redzēja pirmoreiz. Modeļiem nebija ne vainas, tomēr tādos ne tuvu nebija atainojama nedz asinskāre, kas zvēroja redzokļos, nedz šerminošie, nazālie kaucieni, ko dēmoni izgrūda, cīņas drudža pārņemti.

Izgrūstīdams baru uz visām pusēm, priekšā iztriecās Abots, un Hollija ar ievingrinātu roku notēmēja lāzerpistoli pret viņa krūtežu.

—    Kvān! — Abots iesaucās — nepārprotami pārsteigts. — Tu esi dzīvs? Es domāju, ka zintnieki visi pagalam.

—    Izņemot to vienu, kas jums bija palīgos, — aizrādīja nr. 1, iekams attapās, ka varbūt būtu derējis paklusēt.

Abots soli atkāpās. — Nu… jā. Izņemot to vienu.

Kvāns savilka pirkstus dūrē, un mērkaķis pagaisa. — Es tevi pazīstu, — viņš gausi ierunājās, pūlēdamies kaut ko atsaukt atmiņā. — Tu biji Taltiu kalnā. Tu biji disidents.

Abots saslējās. — Tieši tā. Es esmu Abots — disidents. Mums nevajadzēja celties šurp. Vajadzēja iet uzbrukumā. Zintnieki mūs nodeva! — Viņš ar zobenu norādīja uz Kvānu. — Tu mūs nodevi!

Pārējie dēmoni ierēkušies ņēmās žvadzināt ieročus.

Izmantojis bridi, Abots noskatīja pārējos atceļotājus.

—   Cilvēks! Tas taču ir cilvēks. Tu esi atvedis ienaidnieku pie mūsu namdurvīm. Necik ilgi, arī pārējie būs klāt savos dzelzs putnos!

—   Dzelzs putnos? — Artēmijs ierunājās gnomītā. — Kādos dzelzs putnos? Mums taču ir tikai arbaleti, vai ne tā?

Dēmonu baru pāršalca vienprātīgs oooooo! Šis cilvēks, kaut arī ar akcentu, runāja viņu mēlē!

Abots nosprieda pārsviesties uz citu tematu. Tas puika bija aizdomīgi vērīgs. — Un esi atvedis šurp arī elfu, zintniek! Bruņotu ar burvju ieroci. Elfi mūs pie Taltiu nodeva!

Kvānu šī pompozā māžošanās jau sāka garlaikot. — Zinu, zinu — Taltiu tevi nodevuši visi pēc kārtas. Kāpēc tu nedod pavēli, kas tev deg uz mēles? Tu gribi mūs piebeigt. Dod pavēli, un tad paskatīsimies, vai mūsu dēmonu brāļi bruks virsū tam vienīgajam, kura spēkos ir viņus glābt.

Abots attapās, ka nupat viņa stāvoklis kļuvis pavisam kutelīgs. Šo kaitnieku bariņu vajadzēja novākt. Pēc iespējas drīzāk un reizi par visām reizēm.

—   Tu tik ļoti gribi mirt? Lai notiek tā! Vari mirt. — Pacirtis zobenu pret atceļotājiem, viņš jau grasījās ierēkties: "Nogaliniet viņus!" vai varbūt: "Nāvi nodevējiem!", bet Kvāns pasita gaisā knipi. To viņš izdarīja īpaši teatrāli — pašaudams gaisā sprakšķošu maģijas kūlīti.

—    Nu es atceros. Tevi nemaz nesauc Abots. Tu esi N'zāls — tas muļķis, kas sapostīja laikavārdus. Taču izskaties tu citāds. Tas sarkanais zīmju raksts…

Abots sarāvās kā dzelts. Dažs labs no vecākajiem dēmoniem nosmīnēja. Jautājums par Abota dēmonvārdu necik bieži netika cilāts. Abotam tas diez ko nepatika — un kāds tur brīnums? Senlaiku dēmonu žargonā par n'zālu sauca mazu radziņu.

—   Tas tiešām esi tu, N'zāl. Tagad man viss skaidri ataust atmiņā. Tu un tas otrs stulbenis Bludvins — jūs bijāt pret laikavārdiem. Jūs gribējāt ar cilvēkiem cīnīties līdz galam.

—   Uz to es pastāvu joprojām, — Abots nobaurojās, ar uzviju atspēlēdamies par to, ka publiski tika piesaukts viņa īstais vārds. — Viens ir tepat. Varam sākt ar šo pašu.

Kvāns jau bija icsvēlies dusmās — pirmoreiz, kopš bija atdzīvināts. — Viss bija rūpīgi sagatavots. Bija septiņu zintnieku loks vulkāna krāterī, lava cēlās, par visu bija gādāts, bet tad no klints aizsega izlēcāt jūs ar Bludvinu un loku pārrāvāt.

Abots māksloti iesmējās. — Nekā tamlīdzīga. Tu, zintniek, esi bijis projām par daudz ilgi. Būsi sajucis prātā.

Kvāna acis iesvēlās spoži zilas, maģija aizsprikstīja līdz pirkstu galiem. — Es desmittūkstoš gadu esmu nostāvējis kā akmens tēls — tevis dēļ.

—   Te, zintniek, nav neviena paša, kas ticētu kaut vienam tavam vārdam.

—   Es ticu gan, — ierunājās nr. 1. Un arī dēmonu barā bija viens otrs ticētājs. To varēja manīt viņu acīs.

—   Tu centies noslepkavot zintniekus! — Kvāns apsūdzoši turpināja. — Izcēlās sajukums, un Bludvins iekrita vulkānā. Viņa enerģija sapostīja laikavārdus. Tad tu ierāvi līdzi lavā arī manu mācekli Kveforu. Jūs pazudāt tur abi. Es redzēju. — Kvāns sarauca pieri, cenzdamies visu salikt sakarīgā kopainā. — Tomēr bojā tu neaizgāji. Tu paliki dzīvs, jo laikavārdi jau bija sākuši darboties. Maģija tevi aizgādāja projām, iekams lava paguva izcepināt kaulus. Bet kur palika Kvefors? Kurp devies tu?

Nr. 1 uz to zināja atbildēt. — Viņš aizdevās uz nākotni. Viņš izpauda mūsu noslēpumus cilvēkiem apmaiņā pret vienu no viņu pasaku grāmatām un senlaicīgu, no muzeja ņemtu ieroci.

Abots pavērsa pret viņu zobenu. — Es tiešām gribēju, lai tu, vellēn, paliec dzīvs.

Nr. 1 pakrūtē savēlās ciešs dusmu kamols. — Ak tā? Tāpat kā toreiz, pēdējoreiz? Jūs taču likāt man lēkt krāterī. Jūs mani nohipnotizējāt!

Abots saminstinājās — sapratis, ka nonācis sprukās. Varēja jau pavēlēt padomniekiem, lai tie metas uzbrukumā, bet tad bez atbildes paliktu pārāk daudz jautājumu, un itin visus viņš hipnozei pakļaut nespētu. No otras puses, ja Kvānam neizdosies aizbāzt muti, draudēja pilnīga un galīga atmaskošana. Tagad vajadzēja mazliet apdomāties. Diemžēl laika nebija nemaz. Lai kā nebūt izkultos, atlika paļauties uz atjautību un ieročiem.

—    Es — tevi? Hipnoze? Nepaliec nu par apsmieklu! Dēmoniem nav maģijas. Mums riebjas maģija. — Abots nogrozīja galvu, it kā nespētu noticēt pats savām ausīm. — Ko es te vispār taisnojos! Vai man jāatskaitās tādam kverplim? Aizveries, nr. 1, citādi es tev to lielo muti aizdiegšu ar diegšanu un ielidināšu tevi vulkānā.

Kvānam ne sevišķi patika klausīties jaunajam māceklim veltītos draudos.

—   Tā, N'zāl, nu man vienreiz pietiek. Tu ko — draudēsi zintniekiem? Nr. 1, kā tu viņu dēvē, ir varens zintnieks, kam dzīslās plūst tāds spēks, kāda tev nebūs savu mūžu.

Abots iesmējās. — Tur nu es tev, vecais zintniek, vienreiz piekritu. Man tiešām dzīslās neplūst nekāds spēks. Man nav nevienas pašas maģijas dzirkstelītes. Toties spēks man ir dūrē, un aiz manis stāv viss bara spēks.

Artēmijam šī ķīvēšanās jau sāka apnikt.

—    Tielēties nav laika, — viņš ierunājās, panākdamies priekšā.

—      Laikavārdi irst, un vēl jāsagatavojas mājupceļam. Šim nolūkam būs vajadzīga visa maģija, kādu vien varam sadabūt. Ieskaitot tavējo, N'zāl vai Abot, vai kā nu tur tevi sauc.

—    Ar cilvēkiem es netaisos strīdēties, — Abots noņurdēja.

—   Un, ja nu tomēr, varu tikai vēlreiz atkārtot to pašu — man nav nekādas maģijas.

—    Liecies nu mierā! — Artēmijs izsmējīgi atcirta. — Es labi pazīstu mesmerizēšanas blakusefektus. Ieskaitot sapostītas zīlītes un asinsizplūdumus redzokļos. Viens otrs no taviem draugiem te hipnotizēts tik pamatīgi, ka acīs zīlīšu vairs nav gandrīz nemaz.

—    Kur gan es būtu ņēmis maģiju!?

—   Nozagi. Laika tunelī. Manuprāt, jūs ar Kveforu lavas un maģijas mijiedarbības dēļ tikāt burtiski sakausēti vienā veselumā. Kad tu uzradies uz Zemes — salīdzinoši nesen —, tad konstatēji, ka esi apveltīts ar zintnieka maģiju.

Visi klātesošie to acumirkli nemaz nespēja sagremot. Abots atskārta, ka vajadzēs likt lietā hipnozi, lai visiem iestāstītu, ka cilvēks savu teoriju izzīdis no pirksta. Vispirms jāsatriec cilvēka vārdi, tad — jānovāc cilvēks pats.

Abots centās, cik spēka, lai visi redzētu, cik smieklīgas un nicināmas ir šādas apsūdzības. Viņš braucīja ragus ar nagiem un, it kā nespēdams noticēt savām ausīm, izgrūda rejošus smieklus. Necik ilgi, smiekli pielipa arī visiem pārējiem.

—    Tātad, cilvēk, — Abots izdvesa, kad smieklu lēkme bija rimusies, — es nozagu maģiju laika tunelī? Tu, zaņķerēn, laikam esi galīgi sajucis. Varbūt tāpēc, ka es uz līdzenas vietas varu pavēlēt visiem velliem tev izraut kaulus no miesas un izsūkt no tiem smadzenes? Pat ja tas, ko tu saki, ir iespējams, kā tu zini? Kā viens cilvēks ko tādu var zināt? — Un Abots augstprātīgi pasmīnēja — ciešā pārliecībā, ka nesekos nekāda jēdzīga atbilde.

Pasmīnēja arī Artēmijs Fauls, pavērsdams pret debesīm rādītājpirkstu. Taisnību sakot, laika tuneļa dēļ tas nebija vis rādītājs, bet gan vidējais pirksts. No tā gaisā izšāvās sīka, zila dzirkstelīte, kas turpat eksplodēja kā maza raķetīte.

—    Es zinu, ka maģiju iespējams nozagt, — Artēmijs pavēstīja. — Jo drusciņu esmu nozadzis pats.

Šo melodramatisko epizodi visi sveica ar klusuma brīdi. Tad ietarkšķējās Kvāns.

—    Es taču teicu, ka tev, zaņķerēn, prāta vis netrūkst. Tomēr kļūdījos — tu esi brīnum gudrs! Kurš gan ko tādu pamanītos izperināt, laizdamies cauri laika tunelim! Ak tad nočiepi drusciņu maģijas, ko?

Artēmijs, paraustījis plecus, sakļāva sprakšķošo dūri. — Tā strāvoja visriņķī. Es tikai iedomājos — sak, kas būtu, ja es to ielaistu sevī?

Kvāns uz viņu iesāņus pašķielēja. —Tagad tu to zini. Tu esi citāds. Kļuvis par maģisku būtni — tādu kā mēs. Atliek cerēt, ka savu velti tu liksi lietā ar gudru ziņu.

—   Tā tikai vēl trūka! — novaidējās Hollija. — Artēmijs Fauls — apveltīts ar maģiju!

—    Manuprāt, līdz ar to, ieskaitot N'zāla kungu, ar maģiju mums te ir apveltīti pieci. Ar to vajadzētu būt gana, lai apvērstu laikavārdus.

Ar Abotu bija cauri — un viņš pats to labi apjauta. Dēmoni viņu svilināja ar skatieniem. Prātoja, vai tiešām Abots ar viņiem manipulējis, izmantodams maģiju. Vairāki padomnieki nepārprotami cīkstējās ar hipnozes varu. Necik ilgi, sapnis par Abota karalisti būs neatgriezeniski pagaisis!

Izeja bija tikai viena.

—   Nogaliniet viņus visus! — Abots ierēcās drusku mazāk neganti, nekā būtu gribējies. — Velli! Jums brīva vaļa!

Hipnotizētie padomnieki sarosījās, kaut ne gluži tik sparīgi kā dabiskos apstākļos. Savukārt velli tik ļoti sapriecājās par izredzēm nomedīt kādu, kam mazāk par četrām kājām, ka triecās uz priekšu nevaldāmā līksmē.

—   Asinis un iekšas! — viens nokaucās, un pārējie tūdaļ piebalsoja. Necik skaists tāds sauklis nebija, toties to, kas darāms, saprata visi līdz pēdējam.

Hollija diez ko nesatraucās. Neitrīno raidīja lādiņus, kā nākas, — atlika vien nomērķēt. Turklāt, stobru vēcinādama plašā lokā, viņa varēja izsist no ierindas itin visus vellus un dēmonus, kas spērās uz priekšu, iekams tie spēja nodarīt kādu vērā ņemamu kaitējumu. Teorētiski.

Pagrūdusi Artēmiju pie malas, viņa atklāja uguni. Stari no pistoles izšāvās kā nāvējošs konuss. Dēmoni krita, lai notriekti paliktu guļam garšļaukus vismaz uz minūtēm desmit. Izņemot tos, kas kājās cēlās tūliņ. Un izrādījās, ka tādi ir gandrīz visi. Pat velli atvairīja lādiņus kā vieglas vēja pūsmiņas.

Hollija sarauca pieri. Kaut kas nebija lāgā. Un viņai trūka dūšas dēmoniem nodarīt kaut cik paliekošu kaitējumu. Ar to riskēt nebija vērts — lai kādos apstākļos.

—   Kvān? — viņa iesaucās. — Ar maniem stariem te nekas nebūs līdzēts. Ko iesāksim?

Hollija labi zināja, ka zintnieki pie kaujas apstākļiem nebija raduši. Kādam kaitēt — tas nebija savietojams ar viņu profesionālo ētiku, un par ko tādu viņi varēja izšķirties tikai situācijā, kad citas izejas nebija. Tomēr brīdī, kad Kvānam izdotos pārvarēt savu pacifistisko iedabu, kaut ko pasākt varēja izrādīties jau par vēlu.

Kamēr Kvāns ieskāja pazodi, Hollija šāva kā šāvusi. Ik lādiņš notrieca no kājām četrus piecus dēmonus, tomēr tie gandrīz tūdaļ atkal slējās kājās.

—   Ja padomnieki ir mesmerizēti, es viņus varētu atskurbināt, — Kvāns lēsa. — Bet smadzenes ir smalka būšana — man vajadzīgs tiešs kontakts.

—    Nav laika, — Hollija norādīja, izšaudama vēl pāris lādiņu. — Artēmij! Vai tev ir kāds plāns?

Artēmijs stāvēja, sažņaudzis vēderu. — Es tiešām gribētu tikt līdz tualetei. Pirms brīža viss it kā bija kārtībā. Bet tagad!

Hollija no sirds sailgojās pēc spārniem. Ja izdotos ieraudzīt pretinieku no putna lidojuma, viss būtu daudz vienkāršāk.

—    Tualeti, Artēmij? Vai šis būtu tas īstais mirklis?

Viens dēmons, lāzerlādiņu neķerts, pašāvās uz priekšu. Pie-

joza tik tuvu, ka Hollijai nāsīs iesitās viņa smaka. Pieliekusies un tādējādi izvairījusies no vāles trieciena, viņa iespēra dēmonam pa krūtežu. Gaiss ar troksni izsitās no plaušām, un dēmons saļima, pūlēdamies atgūt elpu.

—   Nūja, tualeti, un no tava Neitrīno nav nekādas jēgas. Laiks negaida. Mums te ir spiedīga vajadzība. — Artēmijs ieķērās Hollijai plecā, tā ka lāzerstari plašā lokā aizšāvās debesīs.

—    Man jātiek līdz bumbai. Tā var sprāgt kuru katru brīdi.

Hollija pagrūda viņu malā. — Nemaisies, Artēmij! Nerausti mani, kad es šauju! Kvān! Vai vari viņus kaut uz brīdi aizkavēt?

—   Uz brīdi? — Kvāns smaidīdams atsaucās. — Zini, ironiskā kārtā… mums vajadzīgs laiks, lai…

Hollija nošņirkstināja zobus. Kāpēc allaž iznāca sapīties ar intelektuāļiem?

Nr. 1 uzbrukums iedzina tiklab šausmās, kā pārdomās. Bail bija acīm redzamu iemeslu dēļ: sadursme draudēja ar miesas bojājumiem, sāpēm, mokpilnu galu un tamlīdzīgi. Bet bija arī par ko padomāt. Viņš bija zintnieks. Līdz ar to droši vien varēja ko nebūt pasākt. Senāk viņu tik piepešais un zvērīgais uzbrukums būtu pilnīgi paralizējis. Bet tagad aiz muguras bija šis tas vēl ļaunāks. Piemēram, pils apsargi — zaņķeri. Tie lamzaki uzvalkos, bruņojušies ar uguns mietiem. Nr. 1 viņus skaidri redzēja acu priekšā.

Atliek ļaut dzirkstīm nevis strāvot instinktīvi, bet plūsmu saveidot kādā tēlā.

Nr. 1 cieši iedomājās cilvēkus, kas bija palikuši prātā, un ieskāva viņus maģijas dzirkstis. Asinīm pieres dzīslās itin kā sasalstot ragā, iztēlotie cilvēki sacietēja par miesu. Kad spiediens pierē kļuva neizturams, viņš izgrūda tos pasaulē, uzburdams savus divpadsmit cilvēkus — rēgu algotņus, kas vicināja šaujamos. Skats bija iespaidīgs. Pat Abots atsprāga atpakaļ. Pārējie ne tikai atkāpās, bet apcirtušies metās bēgt, ko kājas nes.

—    Malacis, Kvān! Lieliska doma, — Artēmijs noteica.

Kvāns apmulsa. — Tu spēj lasīt manas domas? Ak tā, tu

domā tos kaujiniekus? To — ne jau es. Nr. 1 ir izcili apdāvināts zintnieciņš. Vēl desmit gadu — un viņš spētu pārvietot salu viens pats!

Abots bija pamucis desmit soļu atstatus no pārējiem — zobens rokā, zilu lādiņu krusa visriņķī. Visu cieņu barvedim — viņš stāvēja kā klints, pēc dēmonu paražām ar smīnu raudzīdamies nāvei tieši sejā.

Kvāns nogrozīja galvu. — Skat! Re, kur stulbums, kas mūs iegrūdis ķezā.

Abotam maģija nebija sveša, un viņš drīz vien atskārta, ka jaunparādījušies cilvēki ar saviem šāviņiem ir tikai māns.

—    Griezieties atpakaļ — jūs, muļķi! — viņš uzrēca saviem kaujiniekiem. — Tic jums neko nevar nodarīt!

Artēmijs uzplāja Hollijai uz pleca. — Atvaino, ka tevi atkal bukņīju. Bet mums jātiek atpakaļ — pie bumbas. Visiem. Un, ja iespējams, līdzi jāaizvilina arī Abots.

Hollija ietrieca Abotam krūtīs vairākus lādiņus, lai iegūtu dažas minūtes. Barvedis atstreipuļoja atpakaļ, it kā dabūjis kāda milža vāles triecienu.

—    Labs ir. Aiziet! Tu, Artēmij, ej pa priekšu, es piesegšu no aizmugures.

Viņi sāka rāpties atpakaļ krātera kalnā, papēžiem grimstot pelnu klājā. Uz leju bija gājis vieglāk, bet tagad ceļš bija ne mazāk bīstams. Hollijai vedās visgrūtāk, jo viņa kāpās atmuguriski, gatava par mērķi izraudzīties ikvienu, kas pāri krātera malai pabāztu kaut matu ērkuli.

Viss līdzinājās piecgadīga bērna murgainam sapnim. Kodīgi dūmi ēdās acīs un rīklē, pamats zem kājām iebruka ik uz soļa, debesis gailēja sarkanas, ausīs sitās tikai pašu šņākuļojošā elpa un sirdspuksti. Un, pats par sevi saprotams, visam fonā bija uzmācīgās bailes no dēmoniem, kas mina uz papēžiem.

Tomēr tas vēl ne tuvu nebija pats ļaunākais. Kvāna izšautā spēka pārpalikas bija paātrinājušas laikavārdu sabrukumu, tā ka tie nupat bija gandrīz pavisam iziruši. Par nelaimi, sabrukumam bija lemts norisināties atgriezeniskā secībā, proti, katastrofai vajadzēja sākties uz Hibras. Artēmijam tas bija zināms, bet līdz pat šim brīdim nebija iznācis atlicināt kādu laiciņu aplēsēm. Drīz — to gan viņš apjauta. Pavisam drīz. Un kurš gan varēja noteikt, ko nozīmē "drīz", kad laikā jukas?

Nupat bija skaidrs, ka minējums ir pavisam tuvu patiesībai. Laika tunelis varēja sabrukt kuru katru mirkli. Tas bija jūtams. Artēmijs tagad bija viens vesels ar maģiju. Viņš bija daļa no tās, un tā bija daļa no viņa.

Pasniedzies viņš ar skubu parāva Kvānu aiz rokas.

—    Ātri! Mums jāsteidzas.

Vecais zintnieks pamāja. — Jūti? Gaisā haoss. Paskaties uz nr. 1!

Artēmijs atskatījās. Nr. 1 viņiem mina uz papēžiem, bet piere viņam bija sāpēs savilkusies — to viņš berzēja neapnicis.

—    Jutīgs, — Kvāns izdvesa. — Pubertāte.

Piepeši cilvēku pubertāte šķita tīrais nieks.

Hollija vairs nezināja, ko iesākt. Visi ilgie treniņu un pieredzes gadi izrādījās kaķim zem astes, kad vajadzēja atkāpties vulkāna krāterī, laika juku laikā apsargājot vienu cilvēku un divus it kā izmirušas sugas pārstāvjus.

Jukas ne tikai viesa haosu viņas fizioloģiskajās izjūtās, bet, vēl jo ļaunāk, iespaidoja'izmantoto ieroču darbību. Teju visi aizsegam raidītie šāviņi virs krātera kores vienkārši izkūpēja gaisā.

Kur, diez, tie aiztriekušiesl viņa ieprātojās. PagātnēI

Uz mirkli priekšā paņirbēja rēgi, it kā uzburdami ilūziju, ka dēmonu te saradies divreiz vairāk. Vēl — pēkšņi šausmīgi sagribējās ēst un uzmācās nepārprotama pārliecība, ka nagi aug griezdamies.

Abota dēmoni tuvojās ātri un nebūt ne ciešā barā, kā Hollija bija cerējusi. Visi izklaidus izkārtojās gar krātera malu un gāzās tai pāri vienlaidu vilnī. Skats bija baismīgs — desmitiem kaujinieku vēlās pāri korei, zīmju rakstiem gailot sarkanās ugunīs, atņirgtajiem zobiem vizot, ragiem trīcot un asinskārajiem kaujas saucieniem sitoties pret krātera sienām. Bija redzēti troļļi. Bet troļļiem bija labi ja drusciņa saprāta, kurpretī dēmoni bija labi organizēti kaujinieki. Patlaban viņi skaidri apjauta, ka neder spiesties barā un ka no lāzerstariem iespējams izvairīties.

Hollija notēmēja uz barvedi.

Sveiks, Abot, viņa klusībā noteica. Lai kas te būs vai nebūs, galviņa tev sāpēs.

Viņa ielaida Abota rumpī trīskāršu lādiņu. Divi pagaisa pusceļā, bet trešais trāpīja, un Abots apvēlās vēkšpēdus.

Hollija centās, cik spēka. Iestatījusi lāzcrpistoli automātiskajā režīmā, viņa vēzēja to plašā lokā. Būtu līdzi bijis viss kaujas ekipējums, nebūtu nekādu problēmu. Pāris zibgranātu īstajā brīdī būtu apdullinājušas dēmonus visus kā vienu, un vibrošautene viņus vajadzības gadījumā aizturētu kaut uz pārsimt gadiem! Bet tagad bija tikai viena lāzerpistole, rezervē tukšpadsmit, un pusi lādiņu aprija laika jukas. Kā lai aiztur Abotu ar viņa lamzakiem, lai Artēmijs varētu tikt līdz bumbai? Un pat ja izdotos dēmonus aizkavēt — ko iesākt pēc tam?

Dēmoni rāpās tuvāk. Pa ceļam, likdami lietā arbaletus, viņi šāva šautras, un to gaitu laika jukas it kā neiespaidoja. Un tas bija saprotams. Neitrīno starojumam bija reglamentēts īss mūžs: saskāries ar gaisu, tas saira piecās sekundēs, ja vien netika specifiski pārstrukturēts.

Labi, ka šautras nelidoja tik tālu, kaut nupat jau lidoja tuvāk nekā vēl brīdi iepriekš. Laika rezerve izsīka. Visādā ziņā.

Pārmēru pārgalvīgu vellu bariņš izspruka cauri Hollijas ugunslīnijai. Tie triecās drošā nāvē. Tikai muļķa veiksmes dēļ viņi tika sveikā, nesadragājuši pauri. Trijatā, uzsēdušies uz zvērādas vairoga, viņi laidās lejup krāteri, šļūkdami pa uzkalniem un ieplakām, pa ceļam triekdamies pret klintīm.

Vienubrīd viņi bija pussimt metru tālu, un jau nākamajā nāsīs iesitās vellu sasvīdušo krūšubruņu smārds. Hollija pacirta pret trijotni savu lāzerpistoli, bet bija jau par vēlu — vairs nebija laika. Un pat ja būtu, citi tikmēr izmantotu iespēju iesprukt krāterī.

Velli blenza šurp, atņirguši asos zobus. Vienam, kas šķita jo sevišķi satrakojies, no porām spiedās laukā kaut kādas gļotas.

Velli uz zvērādas vairoga ragavām it kā nedabiski ilgi laidās pa gaisu, un tad kaut kas notika. Gaiss iepukstējās, un īstenība sašķēlās krāsainos gabaliņos kā sabojājies televizora ekrāns. Hollijai sametās nelabi, bet velli pazuda līdz ar divmetrīgu krātera gabalu.

Hollija atsprāga nostāk no tukšuma, kas nupat bira ciet. Nr. 1 izvēmās, saļimis ceļos. — Maģija, — viņš izdvesa. — Irst. Tagad Zeme sauc stiprāk nekā sudrabs. Neviens vairs nav drošībā.

Artēmijs un Kvāns jutās nedaudz labāk. Nedaudz.

—    Esmu gados vecāks un savas izjūtas protu labāk kontrolēt, — Kvāns skaidroja. — Tāpēc arī nevemju. — Un, to pateicis, viņš izvēmās.

Artēmijs nedomāja gaidīt, līdz vecais zintnieks atgūstas. Jo laika nebija ne drusciņas. Laiks vienlīdz piedzīvoja gan jukas, gan sabrukumu.

—    Nāciet! — Artēmijs uzsauca. — šurp!

Pietraususies kājās, Hollija uzrāva stāvus nr. 1. Augstāk

nogāzē dēmoni, kas, ieraudzījuši pazūdam vellus, bija uz brīdi sastinguši, tagad šļūca lejup, iesvēlušies jaunā apņēmībā. Skaidrs, ka, viņuprāt, mazos brāļus bija pazudinājusi Hollija.

Šur tur salā nodārdēja laika eksplozijas — pāris gabalu Hibras tika ierauti laika tunelī. Daļai bija lemts materializēties

uz Zemes, daļai — kosmosā. Diez vai izdzīvotu kāds dēmons, kam nelaimētos tikt aizrautam līdzi. Tur bija vajadzīga koncentrēta maģija, kas darbotos kā tāds kompass.

Artēmijs, ar pūlēm vilkdams kājas, aizšļūca līdz bumbai un saļima ceļgalos. Ar piedurkni notrausis putekļus no skalas, viņš to brīdi pētīja, ar galvu pamādams ikreiz, kad sekunžu rādītāja lodziņā nomainījās cipari.

Un tie mainījās it kā pilnīgi neprognozējami — te strauji lēca uz priekšu, te pagausinājās, te dažbrīd pat atlēca atpakaļ. Bet Artēmijs zināja, ka jābūt kādam algoritmam. Maģija nebija nekas cits kā enerģijas paveids, un enerģija pakļāvās noteiktiem likumiem. Atlika tikai pavērot taimeri un šo to aplēst. Tas gan prasīja mazliet vairāk laika, nekā acumirklī varēja atļauties, bet galu galā princips tapa skaidrs. Viņš galvā žigli veica šādus tādus aprēķinus.

—    Nu es saprotu, — viņš uzsauca Kvānam, kas bija aptupies turpat līdzās. — Galvenokārt uz priekšu. Līdz četrdesmit iet stunda sekundē, tad uz astoņpadsmit paātrinājums līdz trīsdesmit minūtēm sekundē, tad uz divi neliels lēciens pagātnē — minūte sekundē. Un pēc tam viss atkārtojas.

Kvāns bikli pasmaidīja. — Kā tur bija no paša sākuma?

Artēmijs izslējās, izvilkdams spridzekli no pelnu un sēņu skavām. — Lai nu paliek. Tev jāsagatavojas salas transportēšanai. Es nolikšu spridzekli, tikai saki — kur.

—    Ļoti labi, zaņķeru gudriniek. Taču to, kam ir maģija, mums te aizvien vēl ir tikai četri. Jādabū N'zāls.

Joprojām šaudīdamās vienā laidā un kāpdamās atpakaļ, viņiem pietuvojās Hollija. — Paskatīsimies, ko te var līdzēt.

Kvāns pamāja. — Es uz tevi paļaujos. Lai gan, no otras puses, pēc dabas esmu visai paļāvīgs, un re, kur tas mani novedis!

—    Kur būs tā vieta?

Kvāns apdomājās. — Mums ap bumbu jāsastājas lokā, tāpēc vietai jābūt līdzenai. Paskat — līdzens laukumiņš. Rau, tur!

Artēmijs sāka stīvēt bumbu uz norādīto vietu. Nemaz tik tālu nebija. Un pēc tam atlika tikai sastāties lokā spridzeklim visapkārt un noskatīties, kā tas uziet gaisā.

Tagad visiem bija darba pilnas rokas. Un izredzes, ka šie pūliņi nesīs augļus, bija tikai nedaudz mazākas par iespēju, ka punduri jelkad saprecēsies ar gobliniem. Turklāt der ņemt vērā, ka goblins sev drīzāk nograuztu kāju, nekā ņemtu par sievu punduriem.

Artēmijs gādāja, lai bumba nonāk noliktajā vietā. Nr. 1 un Kvāns vienojās par burvju vārdiem, savukārt Hollijai bija tas neapskaužamais pienākums pieraudzīt, lai visi paliek dzīvajos, un pierunāt Abotu sadarboties. Tikmēr sala visapkārt jau juka un bruka.

Vulkāns vārda tiešā nozīmē plīsa un šķīda gabalos, kas acu priekšā aiztriecās kosmosā kā milzīgas trīsdimensiju bilžu mīklas fragmenti. Vēl dažas minūtes, un te vispār vairs nebūs ko pārvietot.

Kvāns, saņēmis nr. 1 roku savējā, vadīja viņu uz līdzeno laukumiņu.

—    Labi, puis. Tas, ko tu paveici pirmīt — ar tiem cilvēku karavīriem —, tas bija krietni. Visu cieņu! Taču tagad priekšā stāv kas lielāks. Es zinu, ka tevi moka sāpes. Tas tāpēc, ka tu jūti irstam laikavārdus. Bet par to neliecies zinis. Mums jāpārvieto sala.

Nr. 1 manīja asti nervozi ietrīsamies. — Sala? Vesela sala?

Kvāns piemiedza viņam ar aci. — Turklāt ar visu labu. Tikai mieru!

—    Kas jādara?

—    Man no tevis vajag tikai vienu. Mobilizē visu maģiju, cik vien tevī ir, — līdz pēdējai pilītei. Ļauj, lai tā plūst caur mani, un es gādāšu par visu pārējo.

Izklausījās visai vienkārši. Bet mobilizēt maģiju, kad visapkārt svilpj bultas un gabaliem vien pazūd kalni un lejas, bija apmēram tikpat viegli kā nokārtoties pēc pavēles, kad citi stāv un skatās.

Aizmiedzis acis, nr. 1 domāja maģiskas domas.

Maģija. Nu taču, maģija!

Viņš prātā pūlējās atvērt tās pašas durvis, ko bija izdevies uzmeklēt, uzburot cilvēku kaujiniekus. Pašam par pārsteigumu atklājās, ka tagad maģija uzradās vieglāk — it kā jau būtu gaidījusi, kad tiks pasaukta. Krātiņš bija vaļā, un zvērs ticis laukā. Rokās ieplūda kņudīgs spēks, un tās noraustījās kā lupatu lelles.

—   Uhū! Vareni! — Kvāns atzinīgi noteica. — Tikai nenorauj man galvu. Drusku pievaldies, līdz īstais brīdis būs klāt. — Vecais zintnieks uzsauca Artēmijam vārā balstiņā, kas elles dārdoņā gandrīz vai nebija saklausāma. — Vēl ilgi?

Nemaz nebija tik viegli spridzekli pavilkt — Artēmijs stiepa atspēries, elsdams un pūzdams. No prāta neparko neizgāja Sulainis — tas būtu bumbu ar visu koferi vienkārši uzsviedis plecā un līdz laukumiņam aizgādājis vienā rāvienā.

—   Noskaiti līdz trim simtiem. Varbūt līdz divsimt deviņdesmit deviņi. Ar noteikumu, ka sabrukšana norisinās konstanti. Kā tam vajadzētu būt.

Pēc trim simtiem Kvāns pārstāja klausīties un cieši satvēra nr. 1 rokas.

—   Piecas minūtes, un būsim mājās. Laiks sākt skaitīt mantru. — Aizvēris acis, Kvāns sāka sāniski šūpot galvu, zem deguna kaut ko murminādams senlaiku dēmonu mēlē.

Nr. 1 samanīja vārdu spēku visapkārt sablīvējam un kārtojam maģiju zilos, kāpjošos apļos. Cieši pieķēries jaunatrastajam skolotājam, viņš piebalsoja, mantru skandēdams tik kaismīgi, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība. Protams, tieši tā arī bija.

Savukārt Hollijai tagad bija jauns uzdevums. Sazin kā bariņā vajadzēja ievilkt Abotu, turklāt piedabūt, lai arī viņš stājas burvju lokā. Spriežot pēc tā, kā dēmonu barvedis vicinājās ar savu smalko zobenu, izskatījās visnotaļ maz ticams, ka viņš ko tādu darīs no brīva prāta.

Tagad, kad visapkārt pamatīgi apkaimes gabali ar blīkšķi triecās projām uz citu dimensiju, dēmonu rindās bija viesies zināms sajukums, tomēr Abots ar padomniekiem tikpat stūrgalvīgi dzinās uz priekšu, gandrīz ne aci nepamirkšķinājuši par to, ka kosmosā aizlido dažs labs no viņu pašu vidus.

Hollija atšaudīdamās gudroja, kā barvedi vislabāk pierunāt. Viņa bija mācījusies sarunāties un vienoties ar noziedzniekiem.

Gan pēc tā, ko bija nācies redzēt pašai savām acīm, gan pēc visa, ko bija atstāstījis nr. 1, Hollija sprieda, ka Abots sirgst ar dzīves laikā iemantotu situacionālu narcisismu. Šis dēmons bija sevī iemīlējies līdz ausīm un veldzējās pārliecībā, ka sabiedrībai pats ir nenovērtējami nozīmīgs. Narcisists drīzāk ietu nāvē nekā samierinātos ar to, ko pats uzskata par sava statusa degradāciju. Abota skatījumā Hollija būtu tikai kārtējais eksemplārs, kas cenšas viņam atņemt barveža godu, līdz ar to — bija gaidāma tūlītēja izrēķināšanās.

Lieliski, Hollija nodomāja. Lai kurā dimensijā, visur mūžam priekšā kāds pārgudrs tēviņš, kas kāro valdīt pār visu pasauli.

Dēmoni uzbruka nekārtīgās rindās. Abots spērās bara galvgalī, vēcinādams savu smalko zobenu un dzīdams uz priekšu hipnozes varā novesto karaspēku. Sarkanās debesis viņam virs galvas vērtās mudžekļainos taustekļos. Abota ierastajai pasaulei bija pienācis gals, tomēr piekāpties viņš nedomāja. Labāk lai iet bojā visi kā viens — viņš neparko nekritīs negodā.

—    Atsauc savus kaujiniekus, Abot! — Hollija uzsauca. — Aprunāsimies! Vienosimies!

Abots vispār nepagodināja viņu ar atbildi. Ja vien par atbildi nebija uzskatāma kaukšana un zobena vicināšana.

Dēmoni izkārtojās arvien plašākā lokā. Lai apietu viņu no flangiem un paglābtos no aiztriekšanās citā dimensijā visiem uzreiz. Abots lēkšoja pa priekšu, kājas ar sparu cirzdams pelnu kārtā un stīvi atgāzies atpakaļ, lai nenoveltos lejā pa nogāzi. Tagad viņu viscaur klāja pelni — pelēki bija pat āža ragi. Abota pēdās griezās palsi virpuļviesuļi, jo ik solis gaisā pasvieda tūkstošiem plēkšņu.

Es te neko nevaru iesākt, Hollija domāja. Šis te tips taču neklausītu pats savai mātei! fa vispār savu māti maz pazīst.

Izejas nebija. Atlika tikai viens — atslēgt viņu uz pāris stundām. Kvānam Abotu burvju aplī nāksies ņemt, kāds nu ir. Bez samaņas.

—    Atvainojos, — viņa noteica, pārbīdījusi lāzerpistoles slēdzi jaudīgākā režīmā.

Viņa notēmēja ar ievingrinātu aci. Stars, kas izšāvās no pistoles, tagad bija bīstami sarkans. Abotam bija lemts pārmest ne vienu vien kūleni.

Centīšos par šo skatu netīksmināties, Hollija klusībā nosolījās.

Neiznāca gan ne netīksmināties, ne tīksmināties, jo tieši tobrīd laika plūsma atdūrās pret divi. Stars pagaisa pagātnē, un Hollija gandrīz apvēmās, jo organisms pārkārtojās līdz vispēdējam atomam. Nepilnu metru pa labi norēgojās viņa pati — pagātnē. Dēmoniem pa pēdām aizklunkurēja viņu pašu izplūdušas pagātnes versijas. Tad pagātne pagaisa — uz brīdi.

Abots tuvojās. Nupat viņš bija jau bīstami tuvu. Hollija aplēsa, ka pietiks laika vēl vienam šāvienam. Un, ja laimēsies, dēmonu padomniekiem vajadzēja saprast, ka līdz ar barveža noiešanu no skatuves kopus mērķis ari izčākstējis.

Hollija notēmēja, bet tad pasaule acu priekšā saļodzījās kā greizs spogulis. Virs galvas kā paisuma vilnis pacēlās zeme, kas dematerializējās spožu dzirksteļu šaltī. Pavērās spraugas, kas atklāja skatu uz citām dimensijām. Tur rēgojās saule, kosmosa telpa un milzīgi radījumi ar sazin cik taustekļiem.

Gaisā strāvoja tik daudz maģijas, ka Hollija jutās kā galvu iespiedusi spīlēs. Aiz muguras, samanīdami maģijas pārslodzi, kā caur miglu novaidējās Artēmijs ar pārējiem.

Bet viņa nedomāja padoties. Labi, viena daļa dēmonu bija aizrauti laika tunelī, bet arī palicēju netrūka. Gaiss noņirbējis aprima. No tukšuma izšāvās putekļu un oļu strūklas. Visapkārt ņirdza milzu bezdibeņi — tur vīdēja tikai sarkana dzīle. Tagad tukšuma bija vairāk nekā zemes.

Lielākā daļa dēmonu bija projām. Vairākums, bet ne visi. Abots bija palicis — viens kā pirksts. Maniakāli ņirgdams, viņš pagrūda uz priekšu zobenu.

— Sveiki, clf! — viņš noteica un iedūra Hollijai krūtīs.

Hollija juta tērauda asmeni izduramies cauri elfa ādas maigajām membrānām, ieslīdam starp astoto un devīto ribu un apstājamies milimetra attālumā zem sirds. Zobens bija salts kā ledus, un sāpēja tik ļoti, ka vārdos nemaz nebija izstāstāms.

Nošļukusi no slidenā asmens, viņa nokrita garšļaukus uz muguras, izbrukdama cauri pelnu garozai. Gaisā izšļācās asinis kā no pārplīsuša ūdensvada. Pašas sirds nāca talkā gravitācijai, ar katru pukstu iztriekdama asinis no dzīslām.

—    Maģija, — viņa izdvesa, pārvarēdama sāpes.

Abots staroja uzvaras priekā. — Maģija tev nelīdzēs. Es zobenu saposu jau kur tas laiks — katram gadījumam, ja nu uzrodas zintnieki. Šajā tēraudā burvestības tik daudz, ka tas var pārcirst veselu maģijas loku. — Runādams viņš kratīja zobenu. No mutes viņam šķiedās slienas, un no asmens lejup pilēja Hollijas asinis, pelnos iezīmēdamas rakstus.

Hollija ieklepojās — kāss viņu teju pārplēsa uz pusēm. Maģija te neko nespēja līdzēt. Palīgs te bija tikai viens.

—    Artēmij, — viņa izdvesa vāri un klusi. — Artēmij, palīgā! Artēmijs Fauls, pametis šurp skatu, no jauna pievērsās

spridzekļa laika mehānismam. Ļaudams, lai Hollija Kniepa paliek guļam un izlaiž garu. Un tieši tā arī notika — viņa nomira.

PIECPADSMITĀ NODAĻA MĀJĀS, ATKAL MĀJĀS

Kad notika lielais pavērsiens, Artēmijs joprojām stiepa un vilka spridzekli. Maģijas šalts viņu ķēra kā regbija bumba — notrieca rāpus. Uz mirkli maņas bija pārslogotas un atlika tikai blenzt tukšumā. Pirmā atgriezās redze, kaut caur asarām un zvaigznēm, kas griezās acu priekšā, nekas daudz nebija saskatāms.

Viņš ieskatījās spridzekļa laika skalā. Vēl trīs minūtes — ja algoritms nebija pārveidojies. Pa kreisi Kvāns un nr. 1 atsāka burties, aiz muguras pa labi Hollija joprojām pūlējās atvairīt dēmonu uzbrukumu. Visapkārt pasaule trīsēja, ņirbēja un grīļojās, draudot pilnībā izgaist. Valdīja elles troksnis, smārds ēdās nāsīs, nosēzdamies tur kā lipīga kārta.

Bumba bija tik smaga, ka Artēmijam krakšķēja kauli, un neba pirmoreiz viņš atkal iedomājās par Sulaini, kas te būtu nenovērtējams atspaids. Bet Sulaiņa līdzās nebija. Un diez vai ko tādu maz varēja cerēt sagaidīt, ja Artēmijs tagad nospriestu visu mest pie malas. Plāns taču bija pavisam vienkāršs — aizvilkt spridzekli līdz līdzenajam laukumiņam. Objektu A aizgādāt līdz punktam B. Ko tur daudz domāt — tam nebija jēgas.

Tad Abots nodūra Holliju, un plāns acumirklī sarežģījās.

Ar acs kaktiņu viņš redzēja asmeni ieslīdam Hollijai krūtīs. Vēl jo ļaunāk — viņš dzirdēja arī skaņu. Perfektu šņirkstu, ar kādu atslēga pagriežas slēdzenē.

Tas nevar būt pa īstam, viņam ieskrēja prātā. Mēs kopā esam pārāk daudz pārcietuši, lai Hollija tik vienkārši pazustu.

Šļaksts, ar kādu zobena asmens no Hollijas izslīdēja laukā, bija neiedomājami baismīgs. Artēmijs saprata, ka to neizdosies aizmirst līdz kapa malai.

Abots gavilēja. — Maģija tev nelīdzēs. Es zobenu saposu jau kur tas laiks.

Artēmijs attupās, cīnīdamies ar vēlmi rāpties Hollijai palīgos. Maģija viņai līdzēt nevarēja, bet varbūt līdzētu maģijas un zinātnes kombinācija. Viņš piespieda sevi nelikties zinis par tumšsarkanajām šaltīm, kas šļācās no Hollijas brūces. Holliju Kniepu gaidīja tikai viens — nāve.

Šābrīža nākotnē. Bet nākotni bija iespējams grozīt.

Nr. 1 un Kvāns uzbrukumu netika manījuši. Abi bija dziļi ieslīguši burvestībās — būvēdami maģijas apļus. Patlaban Abots šāvās klāt abiem dēmoniem. No zobena smailes kā tinte no sabojātas pildspalvas pelnos pilēja asins lāses, it kā iezīmēdamas ceļu pie nākamajiem upuriem.

Hollija vēl ko teica. — Artēmij, — viņa teica. — Artēmij, palīgā!

Artēmijs pašķielēja uz viņas pusi. Vienreiz. Uz mazu brītiņu. Labāk nevajadzēja. Mirstošā draudzene gandrīz nojauca skaitu. Un pareizs skaits acumirklī bija pats galvenais.

Hollija nomira vientulībā, nebija neviena drauga, kas turētu viņas roku. Artēmijs samanīja viņu aizejam — ari tādu spēju dāvāja maģija. Viņš skaitīja sekundes, notraukdams asaras no vaigiem.

Skaiti! Nenojauc. Tagad tas ir pats svarīgākais.

Pietraucies kājās, Artēmijs naski devās pie kritušās draudzenes. Abots, to ieraudzījis, pacirta zobenu uz viņa pusi.

— Tu esi nākamais, zaņķerēn! Vispirms zintnieki, tad — tu. Kolīdz tu būsi pagalam, viss atkal būs pa vecam.

Artēmijs nelikās ne džirdis un tikai klanīja galvu, prātā skaitīdams un pieraudzīdams, lai skaitu nesasteigtu. Skaitam vajadzēja sakrist, citādi viss būs pagalam.

Abots iespraucās starp Kvānu un nr. 1. Tie abi bija tiktāl aizmirsušies, ka viņa klātbūtni gandrīz nemanīja. Ar diviem nolādētā zobena cirtieniem viss bija darīts. Nr. 1 nogāzās uz muguras, maģijai strūklojot no pirkstu galiem. Kvāns palika stāvus, jo nokrist viņam neļāva Abota zobens.

Hollijai acīs Artēmijs neielūkojās. Nespēja. Toties viņš izņēma nelaiķei no rokas lāzerpistoli un nomērķēja.

Tagad uzmanīgi. Laiks izšķirs visu.

Izrāvis zobenu no Kvāna nedzīvajām miesām, Abots noskatījās, kā tās saļimst. Trīs miroņi vienā rāvienā — tik īsā brīdī, kādā aizsaitējams zābaks!

Artēmijs neklausījās nedz pēdējos elpas vilcienos, nedz ritmiskajos pelnu garozas krakšķos, kas vēstīja par Abota tuvošanos. Dēmons gan nemaz arī nedomāja slapstīties.

—    Esmu atgriezies, cilvēk. Tu ko, neproti laikus atskatīties?

Artēmijs nopētīja zemi visapkārt Hollijai, meklēdams pēdas.

Tādu bija daudz, taču vietā, kur ar zobenu bija stāvējis Abots, tikai vienas. Tikmēr viņš galvā vienā laidā skaitīja kā skaitījis, paturēdams prātā paša aplēses.

Līdz četrdesmit iet stunda sekundē, tad uz astoņpadsmit paātrinājums līdz trīsdesmit minūtēm sekundē, tad uz divi neliels lēciens pagātnē — minūte sekundē. Un pēc tam viss atkārtojas.

—   Varbūt atstāt tevi dzīvajos, — Abots nosmējās, iebakstīdams ar zobenu Artēmijam mugurā. — Nebūtu slikti tevi paturēt — sak, piejaucēts cilvēks. Es tev varētu iemācīt visādus trikus.

—   Viens triks man jau ir padomā, — Artēmijs atteica un nospieda lāzerpistoles mēlīti.

Lādiņš, izšāvies no stobra, aiznesās precīzi minūti pagātnē — tieši saskaņā ar Artēmija aplēsēm. No tagadnes tas aiztriecās tieši turp, kur bija stāvējis Abots, grasīdamies ietriekt zobenu Hollijai krūtīs.

Abots pirms minūtes pasitās gaisā un triecās pret krātera sienu.

Šābrīža Abots tikai paguva izteikt: — Kas!? — un izgaisa. Bezmiesīgs — tik vien kā neīstenojusies iespējamība.

—   Tu manus draugus nenogalināji, — Artēmijs atteica, šos vārdus, taisnību sakot, bilzdams pats sev. — Tas nemaz nav noticis.

Viņš nervozi pablenza lejup. Hollijas tur vairs nebija. Paldies Dievam.

Ar žigli pamestu skatu pietika, lai pārliecinātos, ka arī Kvāns un nr. 1 joprojām gādāja par maģijas loku, it kā nekas nebūtu noticis.

Bet protams. Nekas jau nav noticis.

Viņš koncentrējās uz to, ko atminējās. Kā Abots tiek aizviests pa gaisu. Šo ainu viņš ieskāva maģijas tīmeklī, lai paglābtu no zudības.

Neaizmirsti, Artēmijs pats sev piekodināja. Kas tikko bija pastrādāts, nekad vairs nebija pastrādājams, tātad nemaz nebija pastrādāts. Protams, ja neskaita to, ka bija pastrādāts. Laika jukas, tādas kā šīs te, derēja aizmirst, lai saglabātu veselo saprātu, bet Artēmijam paša atmiņas bija par daudz dārgas…

— Hallo! — atskanēja pazīstama balss. — Vai tad tev, Artēmij, nav nekā ko darīt?

Tā bija Hollija. Viņa sēja kopā Abota zābaku šņores.

Artēmijs tikai stāvēja, noskatījās un smaidīja. Sirdī joprojām dzēla sāpe par to, ka viņa mirusi, bet nu tai drīz vien vajadzēja rimties — jo Hollija atkal bija dzīva!

Hollija pieķēra viņu smaidām. — Paklau, Artēmij, tu ko — nevari aizstiept to kasti līdz līdzenumam? Plāniņš taču pavisam vienkāršs.

Artēmijs pasmaidīja vēl platāk, tad attapās. — Jā. Protams. Kasti uz līdzenumu.

Hollija bija pagalam. Un nu — dzīva!

Rokā vēl jautās smagā lāzerpistole — ej nu sazini, pirms mirkļa bija vai nebija!

Tam noteikti būs kādas sekas, viņš iedomājās. Nevar taču grozīt notikumu gaitu vienkārši pēc patikas. Bet lai kādas būtu sekas, es uzņemos visu atbildību, jo tas otrais variants bija par daudz šausmīgs.

Viņš atkal ķērās pie darba. Līdz līdzenajam laukumiņam atlika vēl daži metri. Nometies ceļos, viņš ar plecu iegrūda bumbu vidū starp nr. 1 un Kvānu. Nr. 1 pat nepamanīja, ka Artēmijs ir klāt. Mazā zintnieku mācekļa acis, maģijas piestrāvotas, tagad spulgoja koši zilas. Rūnas uz krūtežas iegailējušās sakustējās un, locīdamās kā čūskas, līda augšup, pār kaklu, līdz pierei, kur ņudzēja ciešā kamolā.

—    Artēmij! Nāc nu talkā!

Tā bija Hollija, kas centās atvelt šurp Abota nesamanīgās miesas. Kolīdz dēmons apvēlās, ragi iedzinās zemē, izārdāmi nelielas vagas.

Artēmijs vilkās palīgā. Kājas smeldza no kāpaļāšanas augšup un lejup. Saķēris Abotu aiz raga, viņš vilka. Hollija sagrāba otru.

—   Tu viņu nošāvi? — Artēmijs vaicāja.

Hollija paraustīja plecus. — Nezinu. Varbūt. Uz kādu brīdi viss tā kā sagriezās. Droši vien laikavārdu dēļ…

—    Droši vien, — Artēmijs atteica, ar atvieglojumu konstatējis, ka Hollija neatceras, kas noticis. Nāvi gan diez vai derēja atcerēties, kaut vispār jau gribējās zināt, tieši kas notiek pēc tam.

Tagad laiks jau plūda visos virzienos, turklāt tā bija atlicis ļoti maz. Lai vai kā, Hibrai ilgi šeit atrasties vairs nebija lemts. Viens no diviem: vai nu salu sapostīs laikavārdi, vai tomēr Kvānam, liekot lietā sprādziena enerģiju, izdosies to pārcelt atpakaļ uz Zemes. Ievilkuši Abotu aplī, Artēmijs un Hollija atstāja dēmonu guļam Kvānam pie kājām.

—    Piedod, ka bez samaņas, — Hollija atvainojās. — Nācās izvēlēties — vai nu tādu, vai beigtu.

—    Droši vien šajā gadījumā izvēlēties nebija viegli, — Kvāns norādīja, saķerdams Abota ragu.

Pie otra pieķērās Artēmijs, un par abiem viņi uzstīvēja Abotu pustupus. Tagad lokā bija pieci.

—    Cerēju, ka būs pieci zintnieki, — Kvāns nogaudās. — Nevarētu teikt, ka ar to es domāju vienu zintnieku, vienu mācekli, elfu, cilvēku un krācošu patmīli. Tas visu maķenīt sarežģī.

—    Ko lai iesākam? — Artēmijs noprasīja.

Kvāns notrīsēja, un redzokļi viņam aizvilkās ar zilu miglu. — D'Arvit! — viņš nosodi jās. — Tas jaunulis ir stiprs. Necik ilgi vairs nespēšu viņu novaldīt. Vēl divas minūtes, un viņš mums izcepinās smadzenes. Vienreiz ko tādu jau esmu redzējis. Burbuļi spiežas pa ausīm laukā. Baismīgi.

—    Kvān! Ko lai iesākam?

—   Piedod. Man te drusku uzdod nervi. Labs ir. Tātad viss iecerēts, lūk, šādi: es ar jaunuļa palīdzību celšu mūs visus pāri. Kolīdz bumba uzsprāgs, es sprādziena enerģiju pārvērtīšu maģijā. Kapteine Kniepa? Tu esi atbildīga par kurp. Artēmij, tu atbildēsi par — kad.

—    Kurp? — Hollija noprasīja.

—    Kad? — tieši tobrīd iesaucās arī Artēmijs.

Kvāns Abota ragu saspieda tik cieši, ka tas nokrakšķēja. — Tu, Hollij, zini, no kurienes sala nākusi. Iztēlojies to vietu gara acīm. Tu, Artēmij, ļaujies, lai tavs laiks tevi sauc atpakaļ. Klausi tā aicinājumam. Savā laikā mēs atgriezties nevaram. Tas viestu tik lielu sajukumu, ka planēta, visticamāk, izlēktu no orbītas un Saule to nosvilinātu melnu.

—   Labi, to es akceptēju, — Artēmijs piekrita. — Bet — klausīt laika aicinājumam? Es dodu priekšroku faktiem un cipariem. Kā ar trajektorijām? Koordinātām?

Kvāns jau slīga transā. — Nekādas zinātnes. Tikai maģija. Ieklausies sevī un sajūti, uz kuru pusi mājas, Artēmij Faul.

Artēmijs saīdzis sarauca pieri. Ieklausīties sajūtās! Tā rīkoties viņš nebija radis. Tie, kas mēdza ieklausīties sajūtās, nevis neapstrīdamos zinātniskos faktos, parasti cieta neveiksmi vai zaudēja dzīvību. Bet vai tad šobrīd bija kāda izvēle?

Hollijai bija vieglāk. Viņa ar maģiju bija uzaugusi. Skolā maģija bija izvēles priekšmets, un visiem RŪĶu virsniekiem bija pienākums regulāri iziet dienesta apmācības kursu maģijas lietošanā. Jau pēc īsa brītiņa viņas acīs iesprikstējās zilas dzirksteles un pulsējošajiem maģijas apļiem, kas ieskāva nelielo bariņu, piepulcējās vēl viens.

Vizualizē, Artēmijs sev piekodināja. Iztēlojies acu priekšā, kurp gribi tikt. Nē, drīzāk — kad gribi ierasties.

Viņš centās, bet, lai ari maģija miesās kūsāja, tā nebija viņējā. Visi elfi bija ieslīguši laikavārdos, bet Artēmijs Fauls spēja tik vien kā vērties uz lielo bumbu pie kājām un brīnīties, ka visi sastājušies, lai sagaidītu to uzsprāgstam.

Šaubām gan drusku tā kā par vēlu. Galu galā, pats izgudroji, ka varētu izmantot sprādziena enerģiju.

Jā, vēl nupat viņš bija uzšķīlis pāris zilu dzirksteļu. Bet tas bija citādi — šķīliens izdevās kaut kā pats no sevis, bez domāšanas. Sprikstis bija ne vairāk kā žests, kas palīdzēja labāk izteikties. Bet tagad, iespējams, tieši no viņa maģijas būs atkarīga visu salas iemītnieku dzīvība.

Artēmijs pēc kārtas noskatīja visus pārējos. Kvāns un nr. 1 nedabiski ātri trīsēja un drebēja. Acis abiem bija spoži zilas, rūnas griezās uz pieres kā minicikloniņi. Hollijai maģija strūkloja no pirkstiem, rokas ieskaudama teju sataustāmā zilas gaismas blīvā. Abots, protams, bija bez samaņas, tomēr ragi gailēja zili un no tiem gaisā šāvās dzirksteļu kūļi, kas bira pār mazo pulciņu, atsaukdamas prātā rokkoncerta specefektus. Taisnību sakot, skats bija tāds, kas it labi iekļautos kādā mūzikas videoklipā.

Visapkārt pirmsnāves mokās plosījās pati sala. Laika tuneļa irstošā piltuve sevī ar kampšanu kampa arvien lielākus gabalus, aizraudama tos citā dimensijā. Sprakšķošās enerģijas cilpas visapkārt tiecās saplūst vienlaidu maģijas kupolā. Tomēr tas nebija pilnīgs — kupolu caurauda plaisas, visu būvi vērsdamas nestabilu.

Es esmu vainīgs, Artēmijs nosprieda. Es nekādi nepalīdzu.

Uzmācās panika. Ikreiz, to nomanījis, Artēmijs pavēlēja prātam pārslēgties citā režīmā un ieslīgt meditācijā. Tieši tā viņš tagad rīkojās — sirds sāka pukstēt lēnāk, neiedomājamais ārprāts visriņķī tapa neredzams.

Viņš sakopoja domas, koncentrēdamies tikai uz vienu — uz Hollijas pirkstiem, kas cieši turēja viņa roku, pilni dzīvības un enerģijas. Tic noraustījās, un Artēmija roku apvija maģijas taustekļi. Nomierinājies un atslābinājies, viņš kļuva uzņēmīgāks, un Hollijas maģija lika uzsprikstīt arī tai, kas dusēja viņa smadzenēs. Maģija kņudīga icsvēlās nervu galos, piepildīja visu viņa būtni un pārslēdza apziņu augstākā līmenī. Izjūtas bija eiforiskas. Par sevi lika manīt smadzeņu nogabali, ko cilvēki nebija izmantojuši tūkstošiem gadu. Artēmijs atskārta, ka ari cilvēkiem acīmredzot reiz bijusi pašiem sava maģija, tikai tad viņi piemirsuši, kā to likt lietā.

Gatavi! noprasīja Kvāns, taču ne balsī. Apziņa visiem bija saslēgusies vienā — tāpat kā pirmīt tunelī. Taču tagad izjūtas bija skaidrākas — kā digitālie sakari salīdzinājumā ar tiem, kādos tiek izmantoti radioviļņi.

Gatavi, pārējie atsaucās, domu viļņiem pārklājoties un saplūstot tādā kā gara harmonijā. Tomēr jautās ari disharmonija un pretestība.

Ar to nepietiks, nodomāja Kvāns. Nevaru noslēgt kupolu. Jāpiedabū Abots.

Pārējie centās, cik spēka, bet visas maģijas rezerves jau bija mobilizētas. Abots, tā gulēdams, viņus visus vienā mierā varēja nogalināt.

Kukū! Kas tur ir! atskanēja pavisam nedzirdēta balss, ko padzirdīs, satrūktos kurš katrs, kas iestājies noslēgtā maģijas lokā. Ar visu to, ka dažam labam tā bija pirmā reize.

Līdz ar šiem vārdiem uzplaiksnīja virkne atmiņu. Varenas kaujas, nodevība un kritiens vulkāna uguns rīklē.

Kvefor! iesaucās Kvāns. Vai tas esi tu, puisi

Kvān! Vai tiešām! Arī tu esi te iespundēts!

Kvefors. Māceklis, ko Abots toreiz, uz Zemes, ierāva sev līdzi vulkānā. Kvāns tūdaļ saprata, kas būs lēcies.

Nē. Mēs atkal esam sastājušies lokā. Man vajag tavu maģiju. Uz karstām pēdām!

Debestiņ, skolotāj Kvān. Pagājis tik ilgs laiks. Tu nevari ne iedomāties, ko šis dēmons ēd!

Spēku, Kvefor! Nekavējoties! Aprunāsimies, kad tiksim galā.

Ā, nu labi. Atvainojos. Tik jauki atkal dzirdēt zintnieka domas! Pēc visa, kas bijis, es…

Dod spēku!

Piedod! Tūdaļ.

Pēc mirkļa lokam cauri zumēdams izšāvās enerģijas lādiņš. Maģijas kupols noslēdzās, pārvērties necaursitamā gaismas vairogā. Kvāns, novirzījis nelielu maģijas porciju lejup, mazā, zeltainā kupolā ieskāva arī spridzekli. No tā izlauzās smalks svilpiens.

Trešās oktāvas do, Artēmijs izklaidīgi nodomāja.

Fokusējies! Kvāns aizrādīja. Vadi mūs uz savu laiku.

Artēmijs atsauca prātā visu svarīgo, ko bija atstājis savā laikā, un atskārta, ka runa ir tikai par dzīvām būtnēm. Māte, tēvs, Sulainis, Foals un Mulčs. Visa manta, kas savulaik bija šķitusi tik nozīmīga, tagad nenozīmēja itin neko. Varbūt izņemot impresionistu gleznu kolekciju!

Mākslu izmet no galvas, brīdināja Hollija. Citādi nonāksim divdesmitajā gadsimtā.

Deviņpadsmitajā, Artēmijs pārlaboja. Bet ņemšu vērā.

Varētu domāt, ka šādi ķīvēties nozīmēja velti šķiest tik dārgo laiku, taču vārdu apmaiņa norisinājās zibenīgi. Maģijas kanāli vienlaikus pārraidīja vai veselu miljonu multisensoru ziņu — uz šāda fona optiskās šķiedras kabeļi bija labi ja tikpat jaudīgi kā divas ar stiepli savienotas skārdenes. Atmiņas, uzskati un noslēpumi līdz pēdējam atklājās visu acu priekšā — kā uz delnas.

Interesanti, Artēmijs nosprieda. Ja izdotos ko tādu restaurēt, es komunikāciju biznesā izraisītu veselu revolūciju.

Tu biji statuja! Kvefors pārvaicāja. Vai pareizi saprotu!

Loka centrā bumbas tikšķošais laika mehānisms jau gandrīz rādīja nulli. Vienā vienīgā sekundē tas aizņirbināja pēdējo stundu. Kolīdz lodziņā ieplaiksnījās nulle, uz vairākiem detonatoriem, ieskaitot trīs mānekļus, aizplūda elektrisks lādiņš, kas lika uzsprāgt plastikāta sprāgstvielai virtuves televizora lielumā.

Aiziet! vēstīja Kvāns.

Bumba uzsprāga, metālisko koferi pārvērsdama miljons virsskaņas šķembās, kas sakrita zemē, atsitušās pret mazo kupolu. Toties tas, absorbējis šķembu kinētisko enerģiju, nosūtīja to uz ārējo vairogu.

Tu re! Artēmijs ar apbrīnu nodomāja. Gudri gan!

Un viņš tiešām to redzēja. Ar kaut kādu sānredzi, kas ļāva notikumus saredzēt vienalga kādā tempā un vienalga no kāda skatpunkta. Turklāt tā ļāva pilnībā koncentrēties uz laiku, kurā visiem nokļūstams, vienlaikus noskatoties it visā, kas notiek apkārt. Artēmijs nosprieda ar trešo aci palūkoties ārpus loka. Lai kāds liktenis bija lemts salai, arī to noteikti bija vērts redzēt.

Sprādziens apmēram četrvietīgas telts izmēra telpā bija sacēlis elektriskas enerģijas viesuli. Viss, kas atradās šajā telpā, būtu sarauts molekulās un atomos, taču liesmas un triecienviļņus aizturēja mazais, zeltainais kupols. Viesulis griezās kā traks, vairākās vietās izsprukdams vairogam cauri, tomēr ikreiz neceļos noklīdusi strāva noplūda zilajos maģijas lokos, kur palika plaiksnījam kā zibens šautras.

Artēmijs redzēja vairākus zibeņus iztriecamies sev cauri, bet tic nenodarīja nekādu postu. Gluži otrādi — dzīslās ielēja spēku un mundrumu.

Kvāna laikavārdi mani sargā, viņš noprata. Fizikas pamatlikums — enerģija nav iznīcināma, tāpēc viņš to pārveido citā formā — maģijā.

Skats nudien bija iespaidīgs. Spridzekļa spēks pārplūda loka maģijā, kuras zilās liesmas pamazām pārmāca tās, kas plaiksnīja sarkandzeltenas. Burvestība uzsūca un pārveidoja enerģiju, kas bija atbrīvojusies sprādzienā. Loki gailēja žilbīgi zili, un arī lokā sastājušies stāvi šķita vērtušies tīrā enerģijā. Atgriezenisko laikavārdu iespaidā tie trīsuļodami vizēja kā gluži bezmiesigie tēli.

Piepeši zilais kupols noplaiksnījās, ietriekdams maģijas šalti pašā salā. Tā vērtās caurspīdīga. Kupols, vērsdamies arvien plašāks, plaiksnīja vēl un vēl, un caurspīdība izplatījās arvien tālāk. Dēmoniem, kas bija palikuši ciematā, droši vien izskatījās, ka vulkānu aprij maģija. Ar katru impulsu tukšums auga augumā, vietā, kur nupat vēl bija zeme zem kājām, atstādams tikai šaudīgas zelta dzirkstis.

Dematerializējās salas piekraste un līdz ar to vēl desmit metri okeāna. Drīz vairs nebija it nekā, izņemot maģijas loku, kas lidinājās Pekles priekštelpas sarkani gailošajās debesīs.

Kvāns ierunājās.

Tagad koncentrējieties. Artēmiji Hollij! Vadiet mūs mājup.

Artēmijs cieši saspieda Hollijas roku. Savu mūžu abi nebija bijuši tik tuvi. Abiem bija vienas domas.

Pagriezies pret draudzeni, viņš uzlūkoja viņu ar spoži zilām acīm. Hollija raudzījās pretim un smaidīja.

— Es atceros, — viņa sacīja balsī. — Tu mani izglābi.

Ari Artēmijs pasmaidīja. — Tas taču nemaz nav noticis, —

viņš atteica.

Un tad abu prāts un miesa sašķīda atomos, kas aiztraucās cauri galaktikām un gadu tūkstošiem.

Laiktelpai nebija nekāda veidola. Ceļojums nepavisam nelīdzinājās tam, kādā pāri laika asij varētu lidot gaisa balonā, vienubrīd norādot lejup un konstatējot, sak, re, kur divdesmit pirmais gadsimts, tur arī piezemēsimies.

Nebija nekā cita, izņemot iespaidus un izjūtas. Artēmijam nācās atslēgties no vēlmēm, kādās dalījās simtiem dēmonu visriņķī, un koncentrēties uz prātā iebūvēto kompasu. Tam vajadzēja tiekties uz savu dabisko laiku — atlika tikai klausīt.

Ilgas pēc mājām bija samanāmas kā gaisma, no kā prāts siltin sila, kolīdz pavērsās uz pareizo pusi.

Labi, paslavēja Kvāns. Laidies uz gaismu.

Vai tas domāts kā joks! Artēmijs noprasīja.

Nē, Kvāns atteica. Es nemēdzu plēst jokus, kad uz kārts likts simtiem dzīvību.

Laba doma, Artēmijs atzina un laidās uz gaismu.

Hollija tikmēr koncentrējās uz vietu, kur salai piezemēties. Tas izrādījās brīnum viegli. Virszemes atmiņas viņa allaž bija rūpīgi glabājusi un lolojusi, un tagad tās prātā atausa neparasti skaidras. Viņa atminējās kādu skolas laika ekskursiju uz vietu, kur reiz bijusi Hibra. Vēl tagad gara acu priekšā vīdēja pludmales zeltainās kāpas, kas vizēja vasaras saulē. No viļņiem toreiz izšāvās zilpelēki spulgojošs delfīns, ieradies apsveicināties ar elfu viesiem. Sudrabainas ņirbas klāta, melnēja dzelme, ko cilvēki dēvēja par Sentdžordža šaurumu. Atmiņas bija gaišas, no tām sila vaigi.

Labi, vēstīja Kvāns. Virzies…

Zinu. jāvirzās uz gaismas pusi.

Artēmijs raudzīja ietērpt izjūtas vārdos — lai vēlāk var ierakstīt dienasgrāmatā. Izrādījās, ka nekas prātīgs neiznāk — tā viņam gadījās pirmo reizi.

Man liekas, labāk koncentrēšos tikai uz savu laiku, viņš izlēma.

Prātīgi darīts, nosprieda Kvāns.

Tātad tu pārvērties par statuju! Tas atkal bija Kvefors, kas vai beidzās nost kārē visu noskaidrot.

Dieva dēļ, noburkšķēja Kvāns. Skaties pats. Un viņš sendienu māceklim aizsūtīja visu, ko šajā sakarā atminējās.

Tā nu visi, kas atradās tunelī, varēja noskatīties, kā pirms desmittūkstoš gadiem šis pats tunelis tapis. Piedāvātajā atmiņu versijā, ieskauti sargājošā maģijas lokā, virs kūpoša vulkāna krātera lidinājās septiņi zintnieki. Pasākums, jāatzīst, izskatījās daudz vērienīgāks un iespaidīgāks par improvizāciju, kam par liecinieku nupat bija Artēmijs. Šie zintnieki bija pašpārliecināti un lepni, tērpušies greznās mantijās. Viņu maģijas loks bija vienlaidu daudzkrāsaina gaismas lode. Turklāt viņiem nebija jābradā pa pelniem — zintnieki planēja septiņus metrus virs krātera rīkles. Dobji un dimdoši skandēdami burvju vārdus, viņi citu pēc citas trieca vulkānā maģijas šaltis, līdz magma krāterī uzmutuļoja un sāka celties augšup. Kamēr zintnieki rāvās melnās miesās, lai atmodinātu vulkānu, no klintsbluķu aizsega augstāk kalnā izlavījās Abots ar savu pārinieku Bludvinu. Dēmona āda ir tik bieza, ka svelme tai netiek cauri, tomēr ar visu to abi bija nosvīduši slapji.

Teju ne mirkli neapsvēruši, cik iecere ir stulba un tuvredzīga, sabotieri metās lejā no klints — tieši virsū zintniekiem. Bludvins, kam liktenis bija noskaudis gan prātu, gan veiksmi, zintnieku lokam pakrita garām un spirinādamies ievēlās šņācošajā lavā. Viņa miesas mazliet paaugstināja lavas virskārtas temperatūru. Ne ļoti, tomēr burvestība tapa sapostīta. Abots, uzkritis virsū Kvcforam, izgrūda viņu no loka, un abi gāzās lejup. Abotam āda tūdaļ sāka kūpēt, un nabaga Kvefors, vēl neatguvies no maģijas transa, zem dēmona svara kulstījās bezpalīdzīgs kā tikko dzimis mazulis.

Nepiemērotāku brīdi bija grūti iedomāties. Laikavārdi jau dārdēja vulkāna rīklē, un zintnieki tos atsaukt vairs nejaudāja — tikpat labi pele varētu censties novaldīt paisuma vilni.

Krāteris izspļāva maģijas sarosītu sarkandzeltenu un varenu lavas stabu, kas ietriecās otrādi apvērstajā zilās maģijas kupolā.

Viebdamies un nepārprotami noraizējušies, palikušie zintnieki izkusušos iežus pārvērta tīrā enerģijā, novirzīdami to atpakaļ lejā.

Abotu un Kveforu vienlaikus ķēra gan lava, gan maģijas pretplūsma. Kvefors, jau tāpat maģijas transa dēļ bezmiesīgs, sašķīda dēmonam līdzīgā zvaigžņu kūlī, kas iešāvās Abota miesās. Abots labu brīdi raustījās sāpēs un mokās, cenzdamies pats sev noplēst ādu, līdz apslāpa un pagaisa maģijas straumē.

Zintnieki centās novest burvestību līdz galam, un drīz vien lielākā daļa salas bija aizcelta uz citu dimensiju. Bet lava no zemes dzīlēm turpināja celties, un tagad, kad loks bija pārrauts, tā vairs nebija novaldāma. Izvirdums atsvieda zintniekus malā kā lācis, kas atgainās no uzmācīgiem knišļiem.

Satriektie zintnieki aizvirpuļoja pa gaisu, mantijas bija liesmās, nopakaļ stiepās dūmu grīste. Sala bija projām, maģija — iztērēta, lejā bangoja okeāns, gatavs krītošos aprit. Izeja bija tikai viena. Uzmeklējis sevī pēdējās maģijas paliekas, Kvāns ņēma talkā gargujas burvestību. To pieprata kurš katrs zintnieks. Zintnieki tūdaļ pārakmeņojās un, joprojām saķērušies rokās, vēlās lejup — okeāna bangās. Viens aizgāja bojā acumirklī — atsitoties pret ūdens virsmu, nolūza galva. Vēl divi zaudēja rokas un kājas, pārējie mira no šoka. Dzīvajos palika tikai Kvāns, jo zināja, kas sagaidāms. Visi nogrima Sentdžordža šaurumā, kur daudzus tūkstošus gadu kalpoja par mājvietu neskaitāmām zirnekļkrabju paaudzēm.

Tūkstošiem gadu, nodomāja Kvefors. Tad jau varbūt tomēr labāk Abota miesās.

Un kur Abots tagad! apvaicājās Artēmijs.

Viņš tagad manās miesās, māceklis pavēstīja. Pūlas tikt laukā.

Tas labi, domās noteica Kvāns. Man ar viņu ir maza runāšana.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA VIENS OTRS TRIECIENS

O oreiz materializešanās bija sāpīga. Nošķiršanos no f3 tūkstošiem apziņu Artēmijs izjuta kā smagu zaudējumu. Pirmoreiz mūžā viņš bija kaut kur pa īstam iekļāvies un iederējies. Viņš pazina visus, un visi pazina viņu. Tagad bija saikne, kas visus vienoja, lai arī pārējo specifiskās atmiņas prātā jau sāka bālēt.

Viņš jutās kā plāksteris, noplēsts no milzu rumpja un nosviests kā nevajadzīgs. Tāds viņš arī gulēja — šļaugans un trīcošs. Vienotais apziņas lauks bija šķitis tik pašsaprotams, ka tagad likās — zudušas vairākas maņas, ieskaitot līdzsvara izjūtu.

Atvēris acis, viņš samiedzās saules gaismā.

Saule! Zeme! Tomēr ej nu sazini, tieši kur un kad.

Apvēlies uz vēdera, viņš lēnām uzslējās četrrāpus. Pārējie gulēja turpat, krāterī, tikpat apdulluši, tomēr, spriežot pēc kunkstieni un vaidiem, dzīvāki par dzīviem. Viņš pats jutās visai labi — tikai kreisajā acī dzēla stipra sāpe. Redzēt varēja skaidri, tikai viss rādījās drusku iedzeltens — kā caur saulesbrillēm. Hollija, būdama kaujiniece; jau bija kājās un pūlējās izklepot pelnus no plaušām, bet izkāsējusics palīdzēja uz kājām tikt Artēmijam.

Viņa piemiedza Artēmijam ar aci. — Zilas debesis. Izdevās!

Artēmijs pamāja. — Varbūt. — Un tad ieskatījās viņas nule piemiegtajā kreisajā acī. Izskatījās, ka tuneļa šajā galā viņi tomēr bija nonākuši drusku citādi.

—    Paskaties uz mani, Hollij. Vai nemani kaut ko neparastu?

—   Tu domā, kaut ko, pie kā vainojama pubertāte? — Hollija atsmēja un tad ieraudzīja!

—    Acis. Tev acis citādas. Viena zila, otra — brūna.

Artēmijs pasmaidīja. — Tev jau tāpat. Būsim samainījušies.

Ciktāl noprotams, tikai tā acs, citādi nekas.

Brīdi apdomājusies, Hollija sevi mudīgi aptaustīja.

—   Par laimi, viss vietā. Ja neskaita to, ka man tagad ir cilvēka acs.

—   Varēja būt daudz ļaunāk, — Artēmijs aizrādīja. — Labi, ka ceļabiedros nebija Mulča.

Hollija saviebās. — Kad tu tā saki!

Viņas jaunajā acī ielēca viena vienīga maģijas dzirkstelīte, acs ābolu padarīdama maķenīt mazāku.

—   Nu jau labāk, — viņa nopūtās. — Šausmīgi sāpēja galva. Tev acs droši vien par mazu — varbūt liec lietā savu apšaubāmā ceļā sagrābstīto maģiju? Pielabo!

Artēmijs paklausīja, aizmiedza acis un sakopoja domas. Taču nekā.

—   Izskatās, ka transplants neļaujas. Būšu visu iztērējis tunelī.

Hollija viņam iegrūda draudzīgu dunku plecā. — Varbūt tā nonākusi pie manis? Es jūtos vienkārši lieliski — laika tunelī maģijā varēju izplunčāties kā vannā. Un varbūt labi vien ir, ka maģiju esi pazaudējis. Elfu tautai jau nu vismazāk vajadzīgs tāds ar maģiju apveltīts kriminālģēnijs, kas skraidelē pa zemes virsu!

—   Žēl gan, — Artēmijs nopūtās. — Pavērās tik brīnišķīgas iespējas!

—   Nu, nu, — Hollija mierinoši teica, satverdama viņa galvu rokās. — Nāc šurp — savedīšu tevi kārtībā.

Pirkstgals viņai iegailējās zils, un Artēmijs sajuta jauno aci dobulī izaugam mazliet lielāku. Pār vaigu noritēja viena vienīga asara, un sāpe pazuda.

—   Tomēr žēl, ka nevarēju pats saviem spēkiem. Sajust sevi maģiju kaut uz brītiņu — tas bija vienkārši…

—    Burvīgi?

Artēmijs pasmaidīja. — Tieši tā. Paldies, Hollij.

Hollija arī atplauka smaidā. — Tas nu ir mazākais, kā varu atlīdzināt par to, ka atkal esmu dzīva.

Kvāns un nr. 1 arī bija kājās. Vecais zintnieks centās, cik spēka, lai no lepnuma neplīstu pušu, bet nr. 1 piesardzīgi izkustināja asti.

—    Nekad nevar zināt, ko tas tunelis var nodarīt, — viņš bubināja. — Pagājušorciz pazaudēju pusi pirksta. Turklāt — paša mīļākā.

—    Manos tuneļos tā negadās gandrīz nekad, — Kvāns paziņoja. — Mani tuneļi ir īsti skaistuļi. Būtu pārējie zintnieki dzīvajos, es par šo te izpelnītos medaļu. Starp citu, kur Kvefors?

Kvefors līdz vidum bija ietriecies pelnu kaudzē. Ar galvu pa priekšu. Kvāns un nr. 1 viņu izvilka laukā, saķēruši aiz zābakiem. Tur nu viņš gulēja spļaudīdamies un sprauslādams.

—    Varbūt gribi kabatlakatu? — nr. 1 apvaicājās. — Tīrās briesmas, kas tev nāk laukā no deguna — pelni, puņķi…

Kvefors izslaucīja acis ar delnas virspusi.

—   Aizveries, Sīkais!

Nr. 1 atsprāga vienu soli atpakaļ — par maz, kā tūdaļ izrādījās.

—    Sīkais? — viņš iespiedzās. — Nevis Kvefors, bet N'zāls!

—    Abots! — dēmons iebaurojās, pietrūkdamies kājās un sakampdams nr. 1 pie rīkles. — Mans vārds ir Abots.

Teikums vēl nebija galā, kad Hollijai rokā jau vibrēja iedarbināta lāzerpistole.

—    Laid viņu vaļā, Abot! — viņa uzkliedza. — Tev nav kur sprukt. Te nekur nav kur sprukt. Tavas pasaules vairs nav.

Izbijušais barvedis no tiesas izplūda asarās. — Zinu, ka nav. Sīkais man visu atņēmis! Tagad arī es viņam kaut ko atņemšu. Dzīvību!

Hollija raidīja brīdinājuma šāvienu Abotam pār galvu. — Nākamo, dēmon, gaidi tieši starp acīm.

Sakampis nr. 1, Abots viņu pacēla gaisā kā vairogu. — Šauj vien, elf, šauj. Glāb mūs abus no negoda.

Tikmēr nr. 1 sevī sajuta briestam pārmaiņas. Nupat vēl pinkšķējis, kā allaž ieradis, viņš samanīja asaras uz vaigiem nožūstam un skatienu vēršamies tēraudcietu.

Ikreiz, kad man uzsmaida veiksme, Abots visu sabojā, viņš domāja. Man tas dēmons vienreiz apnicis. Kaut viņš izputētu.

Tas viņa karjerā bija nozīmīgs pavērsiens. Parasti, iekūlies ķezā, nr. 1 vēlējās kaut kur tālu, tālu projām būt pats. Šoreiz sagribējās, lai pazūd kāds cits. Pacietības mērs beidzot bija pilns, tāpēc nr. 1, nokratījis verga važas, vērsās tieši pie Abota.

—    Es gribu runāt ar Kveforu, — viņš trīsošā balsī uzsauca.

—   Kvefors ir projām! — Abots atkliedza, slienām šļakstoties nr. 1 uz kakla. — Palikusi tikai maģija. Mana maģija!

—   Es gribu runāt ar Kveforu, — gūsteknis atkārtoja mazliet skaļāk.

Punduris Abota vietā nupat vairs dusmās nespētu novaldīt pūtienu, kas laužas laukā pa bikšu pēcpuses klapi. Nebija vairs ne dzimtās zemes, ne sulaiņu, tomēr nieka vella nepaklausību un nekaunību viņš paciest nedomāja. Pasviedis nr. 1 uz augšu, viņš to iegrieza kā ratu un, kad velis krita lejā, sagrāba viņu aiz pleciem. Nr. 1 krizdams nonāca aci pret aci ar Abotu, dēmona ragi noskrāpējās viņam gar ausīm. Abota plati ieplestajos redzokļos zvēroja neprāts, zobus klāja staipīgas slienas.

—   Tu, Sīkais, ilgi vis nedzīvosi.

Būtu Abots gūstekni uzlūkojis mazliet vērīgāk, viņš varbūt manītu, ka nr. 1 acis aizmiglojušās koši zilas, bet zīmju raksts icgailējies un sakustējies. Taču izbijušajam barvedim, kā allaž, rūpēja tikai paša liktenis.

Pasviedis rokas uz augšu, nr. 1 sakampa Abotu aiz ragiem.

—   Kā tu iedrošinies! — Abots iesaucās, nespēdams noticēt tam, kas notiek. Aizskart dēmona ragus — tāds nodarījums bija pielīdzināms izaicinājumam uz cīņu.

Nr. 1 cieši ieskatījās varmākam acīs. — Es teicu — gribu runāt ar Kveforu.

Šoreiz Abots ieklausījās, jo dzirdēja pavisam citu balsi. Tajā strāvoja skaidra maģija un jautās nepārvarama vara.

Abots sablisinājās. — Es… ēēē… paskatīšos, vai ir mājās.

Meklēt izlīgumu jau bija par vēlu — nr. 1 nupat vairs nedomāja valdīties. Caur ragiem viņš ielaida Abotam smadzenēs maģijas zondi. Tie iegailējās žilbīgi zili un sāka birdināt prāvas plēksnes.

—   Ar ragiem prātīgi, — Abots neskaidri izvēla pār lūpām, un tad viņa redzokļi aizvalbījās aiz plakstiem. — Dāmām ragi patīk, ka vai traks.

Labu brīdi parakņājies Abotam galvā, nr. 1 beidzot uzgāja Kveforu. Tas gulēja tumšā kaktiņā — vietā, ko zinātnieki mēdz dēvēt par limbisko sistēmu.

Nelaime tāda, nr. 1 saprata, ka vienā galvā divas apziņas nesatilpst. Abotam nāksies pārcelties uz kādu citu vietu.

Un tā, likdams lietā šo nojautu un būdams galīgs nepraša, nr. 1 Kvefora apziņai palīdzēja atkopties tiktāl, ka tā jaudāja pārņemt visas smadzenes. Saderība neizrādījās diez ko laba, tāpēc nabaga Kveforu pēcāk mocīja muskuļu spazmas un sabiedriskās vietās nereti uzbruka piepeša caureja — šis sindroms vēlāk kļuva pazīstams kā Abota atriebība. Tomēr viņam vismaz bija pašam savs ķermenis — daudzmaz lietojams.

Pēc vairākiem gadiem un trim ekspertīzēm elfu zintniekiem izdevās Abota apziņu pārvietot zemākas dzīvības formas miesās. Precīzāk izsakoties — jūrascūciņā. Pašas jūrascūciņas apziņu Abots drīz vien pārmāca. Zintniecības praktikanti nereti mēdza izklaidēties, cūciņas aplokā metot sīkus zobentiņus, un smējās vai pušu plīsdami, noskatīdamies, kā mazais lopiņš pūlas tos sagrābt.

Kvefors samirkšķināja Abota acis.

—   Paldies, nr. 1, — viņš tencināja, mazo zintnieku nostatīdams uz kājām. — Es ar viņu spēkiem mēroties nespēju, bet nu viņš ir projām. Esmu brīvs… — Kvefors nopētīja savas jaunās rokas. — Un man ir muskuļi.

Hollija nolaida lāzcrpistoli, roku atbalstīdama pret augšstilbu.

—   Tas laikam arī viss. Vai tiešām visas bēdas galā?

Artēmijs sajuta pamatu zem kājām mazliet pabrūkam uz

leju. Nometies uz ceļgala, viņš piespieda plaukstas pie zemes.

—    Piedod, ka tā, Hollij, bet man šķiet — mēs grimstam.

Tā grimšana izrādījās ne gluži tik nopietna, kā izklausījās. Nē, stāvoklis, protams, bija nopietns — galu galā, sala tiešām grima. Taču palīdzība nebija tālu jāmeklē.

To Hollija apjauta brīdī, kad rokas dators, kas līdz šim tikko vilka dzīvību, pēkšņi iesprakšķējics sāka skaļi un skaidri

raidīt RŪKu frekvencē.

Debesis ir tikai projekcija, viņa atskārta. Mūs gaidījuši.

Piepeši debesīs virs salas, kur vēl tikko nebija nekā, parādījās simtiem elfu lidaparātu. Lejup slaidos lokos laidās avārijas dienesta ātrās palīdzības ģcoplāni, meklēdami drošu vietu, kur piezemēties. Iekārtas velkoņkapsulās, lejup slīdēja milzīgas nojaukšanas platformas, un kāds RŪĶu ģeoplāns laidās tieši vulkāna krāterī. Lidaparātam bija lāses forma un korpuss, kas neatstaroja gaismu, līdz ar to pat bez vairoga aparāts bija gandrīz neredzams.

—    Viņi mūs gaidījuši ierodamies, — Artēmijs konstatēja bez mazākā izbrīna. — Tā jau man likās.

Nr. 1 nošķaudījās. — Lai slavētas debesis. Man tas vulkāns jau galīgi apriebies. Krātera smārds no bruņām nebūs dabūjams laukā vēl mēnesi vismaz.

—    Nē, nē, — Kvāns pamācīja savu jauno mācekli un paņēma viņu zem rokas. — Sārņus no porām var iztīrīt ar maģiju. Šis talants ir ļoti noderīgs.

Hollija savēcināja rokas, lai pievērstu pilota uzmanību, taču droši vien gluži lieki. Ģeoplāna skeneri jau noteikti visus līdz pēdējam bija fiksējuši, kategorizējuši un izlaiduši caur RŪĶu datubāzi.

Ģeoplāns sagriezies laidās lejup ar asti pa priekšu. Izpūtēji pelnos ierakstīja kustīgas vagu čūskas.

—   Oho! — Kvāns noelsās. — Tik pasakaini kuģi! Tauta nav sēdējusi klēpī saliktām rokām.

—   Desmittūkstoš gados paveikts daudz, — Hollija sacīja, pastiepdama rokas ar delnām uz augšu, lai pilots redzētu, ka viņa nav bruņota. Atkal jau — varbūt gluži lieki, bet ej nu sazini, ja RŪĶus komandē tāds elfs kā Arks Suļķis…

No ģeoplāna izšāvās četras trosēs iesietas skavas, kas, izsitušās cauri lavas kārtai, ietriecās klints pamatnē. Droši noenkurojies, tas piezemējās. Kolīdz atslīdēja vaļā pakaļgala durvis, pa trapu rikšiem vien laukā izklidzināja Foals, ģērbies pēc mēra šūdinātā RŪĶu kombinezonā, apgādātā ar četrām bikšu starām. Picrikšojis pie Hollijas, viņš iecirta pakavus lavas kārtā.

—   Hollij! — kentaurs izsaucās, viņu cieši apskaudams. — Atgriezusies! Izdevās! Es jau zināju, ka viss ies kā smērēts.

Arī Hollija apkampa kentauru.

—    Un es zināju, ka tu gaidīsi.

Pastiepis roku, Foals apķēra ap pleciem arī Artēmiju. — Nu, ja reiz Artēmijs Fauls sola atgriezties, ir skaidrs, ka viņam ceļā nestāsies i ne laiktelpa. — Foals sarokojās ar Kvānu un nr. 1. — Redzu, ka līdzi esat atveduši ne vienu vien viesi.

Hollija pasmaidīja, baltos zobus nomirdzinādama nokvēpušajā sejā.

—    Simtiem.

—    Ir arī kāds rūpjubērns?

—    Nē. Daži tikuši mesmerizēti, bet te vajadzētu pietikt ar pāris terapeitiskiem seansiem.

—    Labi. Ziņošu, — kentaurs noteica. — Tagad tā — žigli beidzam apkampties un tūdaļ kāpjam uz borta. Mums ir trīsdesmit minūtes, lai nogremdētu salu un nokoptu visu iekārtu un aparatūru.

Iekārtu un aparatūru! Artēmijs aizdomājās. Viņiem pieticis laika uzbūvēt īpašu iekārtu un aparatūru! Cik tad ilgi esam bijuši projām!

Pa trapu iekāpuši ģeoplānā, visi iejozās ar želejpolsteriem izoderētos sēdekļos visai patukšajā salonā. Tc nebija nekādu ekstru — tikai sēdekļi un ieroču statīvi. Elfu mediķis, visus pēc kārtas nobraucījis ar skeneri, katram augšdelmā iešāva poti un antibiotikas — ja nu uz Hibras desmittūkstoš gados būtu attīstījušies kādu mikrobu mutanti. Būdams īsts profesionālis, viņš ne aci nepamirkšķināja, izmeklēdams Kvānu un nr. 1, kaut tādus elfus nebija redzējis ne reizi mūžā.

Foals apsēdās blakus Hollijai.

—    Man trūkst vārdu! Tik labi, ka atkal tiekamies, Hollij. Es pats pieteicos vadīt šo operāciju. Astotajā sektorā man atvaļinājums. Visu šo te projektēju pats. Viens pats tik lielu projektu es vadu pirmoreiz — kad jānodrošina atkāpšanās nieka trīsdesmit minūtēs. Es zināju, ka jums izdosies atkļūt mājās.

Hollija brīdi apsvēra, ko nupat dzirdējusi. Operācija! Viņas

dēļ!

Ievilcis enkurus, ģeoplāns atrāvās no krātera sienas. Pēc īsa brīža viņi izsprāga no vulkāna kā izšauta lode. Divas trīs sekundes vibrācija vai zobus sita laukā, bet tad no korpusa izšāvās stabilizatori un lidaparāta gaita izlīdzinājās.

—    Man prieks, ka ar to vulkānu beidzot būs cauri, — ierunājās nr. 1, cenzdamies izlikties, ka nekas nav noticis. Ar visu to, ka tagad viņš brauca pa gaisu, iesēdies metāla lāsē. Lidoja neba pirmo reizi.

Foals, uzlicis roku uz iluminatora apmales, pablenza lejup.

—    Tiešām cauri ir. Kolīdz visi, kas uz salas, būs evakuēti, nojaukšanas platformas izbīdīs laukā lāzergriežņus. Salu sašķērēsim gabalos un tad ar tālvadību izlaidīsim gaisu no bojām, kas apakšā. Lai nogrimst palēnām. Līdz ar to nesacelsies viļņi. Jau ar līdzatvesto ūdeni vien būtu pieticis vairākām bangām uz Dublinas pusi, bet to mēs no kosmosa pārvērtām garaiņos. Kad sala būs dibenā, nokopsim vairogu un brauksim mājās.

—    Ak tā, — noteica nr. 1, kas no visa tā stāsta neko daudz nesaprata.

Artēmijs, kas sēdēja līdzās iluminatoram, pavērās laukā. Lejā, uz salas, glābēji vedināja dēmonus ģeoplānos. Pacēlušies gaisā un iedarbinājuši vairogus, lidaparāti noņirbējuši pazuda.

—    Tu mūs pārbiedēji kā nabagus, Hollij, — Foals iesmējās. — Atgriezāties ar trīsdesmit kilometru nobīdi. Pilotiem nācās krietni pasvīst, lai tiktu turp laikus ar visu projektoru. Laime, ka bija agra rīta stunda un bēgums. Pēc pusstundas klāt būs pirmās zvejas laivas.

—   Skaidrs, — Hollija novilka. — Lielbudžeta pasākums. Suļķis laikam spļauj piķi un zēveli.

Foals nosprauslājās. — Suļķis? Lai spļauj ko grib — kaut vai pa abiem galiem! Viņu jau pirms pāris gadiem no RŪĶiem izspēra ar speršanu. Vai tu apjēdz, ka tas nodevējs bija gatavs pieļaut, lai izmirst visa astotā cilts? Kretīns! Tieši tā arī izteicās preses relīzē.

Hollija cieši ieķērās sēdekļa paroceņos. — Pirms pāris gadiem? Cik tad ilgi mēs esam bijuši projām?

Foals pasita gaisā knipi. — Ui, nu ja. Nebiju domājis tā vienā rāvienā izpļāpāties. Piedodiet. Nu, nav jau tik briesmīgi. Ne tūkstoš gadu, nekā.

—    Cik ilgi, Foal? — Hollija neatlaidās.

Kentaurs brītiņu apdomājās. — Labi, lai iet. Projām bijāt gandrīz trīs gadus.

Kvāns pastiepies uzplāja Artēmijam pa plecu. — Trīs gadi! Malacis puika, zaņķerēn! Tev gan gudra galva — padomā, tik tuvu! Es nemaz necerēju pieredzēt gadsimta pirmo pusi.

Artēmijs apstulba. Trīs gadi! Vecāki viņu nebija redzējuši trīs gadus. Kas viss viņiem bijis jāpārcieš! Vai to vispār jelkā bija iespējams atlīdzināt?

Foals piepešo šoku lūkoja remdēt, tikmēr stāstīdams visu, kas ienāca prātā. — Mulčs privātizmeklēšanas firmu nav nolaidis dibenā. Nu, godīgi sakot, pareizāk būtu teikt, ka tā plaukst un zeļ. Viņš pieņēmis darbā jaunu pārinieku. Nemūžam neuzminēsit — ko! Dūdu Dūdieviņu. Vēl viens noziedznieks pārkvalificējies par labdari! Paga, lai tik padzird, ka esi atpakaļ. Zvana man katru mīļu dienu. Suņanagla tāds! Kā lai tam pundurim ieskaidro, kas ir kvantu fizika?

Hollija pasniegusies saņēma Artēmiju pie rokas.

—    Paraugies uz visu no citas puses, Artēmij. Padomā, cik daudzi ir izglābti no nāves. Par to taču ir vērts samaksāt ar pāris gadiem, ko?

Artēmijs stingi vērās tukšumā. Aiziet bojā laika tuneli — tā būtu pirmās pakāpes katastrofa. Šī te noteikti bija klasificējama kā otrā pakāpe. Ko lai saka? Vai to maz kaut kā varēja izskaidrot?

—    Man jātiek mājās, — viņš ierunājās, vienreiz tiešām izklausīdamies pēc četrpadsmitgadīga puikas. — Foal, vai pateiksi pilotam, kur es dzīvoju?

Kentaurs nogrudzinājās. — It kā zemzemē būtu kaut viens likumsargs, kas nezinātu, kur dzīvo Artēmijs Fauls! Lai nu kā, tik tālu pagaidām nebrauksim. Te viens gaida tevi krastā. Gaida jau labu laiciņu.

Artēmijs piespieda pieri pie iluminatora stikla. Piepeši kaulos ielija nepārvarams nogurums, it kā tiešām nebūtu gulēts jau trīs gadus. Ko lai saka vecākiem? Ar ko lai sāk? Bija skaidrs, kā viņi jūtas — tieši tā jutās viņš pats, kad bez vēsts bija pazudis tēvs. Varbūt viņš jau izsludināts par bojāgājušu — tāpat kā toreiz tēvs? Un pat ja atgriešanās visus darīs laimīgus — pārdzīvotās sāpes nekādi nebūs iespējams padarīt par nebijušām.

Foals sarunājās ar dēmoniem.

—   Un kas tad mums ir šis te — maziņais? — viņš painteresējās, pakutinādams nr. 1 pazodi.

—    Maziņais ir nr. 1, — Kvāns atteica. — Varenākais zintnieks uz visas planētas. Ja kas, viņš var citam netīšām izcepināt smadzenes. Teiksim, kad šis cits, viņam kutinādams pazodi, aizdod dusmas.

Kentaurs mudīgi atrāva pirkstu. — Skaidrs. Man viņš patīk. Mēs labi sapratīsimies. Kāpēc tevi sauc par nr. 1? Tā ir kāda iesauka?

Nr. 1 ieklausījās sevī, samanīdams maģiju omulīgi siltu uzkūsājam dzīslās. — Tāds bija mans vella vārds. Bet es, man liekas, to paturēšu.

Kvāns izbrīnījās. — Ko? Tu negribi KV vārdu? Tā pie mums ierasts. Labu laiku nav bijis Kvandrija. Varbūt — Kvertijs?

Nr. 1 papurināja galvu. — Es esmu nr. 1. Tā mani dēvēja tāpēc, ka biju citāds, un tagad esmu ūnikums. Man nav ne jausmas, kur mēs atrodamies un kurp dodamies, bet es jau tagad jūtos gluži kā mājās. Vairāk nekā jebkad.

Foals novalbījās. — Atvainojiet, sameklēšu salvetīti. Godīgi — biju iedomājies, ka jūs, dēmoni, esat kareivīgi un stoiski. Šis te, maziņais, izklausās kā izkāpis no lēta sentimentāla romāna.

—   Tas maziņais, kas varētu tev izcepināt smadzenes, — Kvāns atgādināja.

—    No lēta, sentimentāla romāna, kādus es pats, redz, dievinu, — Foals turpināja, pavisam lēnām kāpdamies atpakaļ.

Nr. 1 apmierināti pasmaidīja. Viņš bija dzīvs un tika palīdzējis izglābt salu. Beidzot viņš zināja, kur šajā visumā iederas. Tagad, kad Abots bija nolikts pie vietas, viņš varēs vadīt dienas pēc sava prāta. Un, kolīdz viss būs daudzmaz nokārtojies, viņš uz karstām pēdām uzmeklēs dēmonieti ar paša rakstam tik gaužām līdzīgajām sarkanajām zīmēm. Varbūt ar viņu kopā varētu ieturēt kādu maltīti. Labi pagatavotu. Ļoti iespējams, ka abiem būtu daudz ko pārrunāt.

Ģeoplāns cauri vairogam izšāvās rīta debesīs. No viļņiem laukā slējās Īrijas piekrastes robainās klintis, kas rotājās rīta saules staros. Rīts solīja jauku dienu. Ziemeļos pamalē gan vīdēja mākoņu strēle, bet citādi debesīs nebija nekā tāda, kas cilvēkam liktu augu dienu pavadīt istabā.

Krastā vīdēja būdu puduris, un ostas līcīša smilšainajā pludmalē jau rosījās zvejnieki, kārtodami tīklus.

—    Te tu kāpsi laukā, Artēmij, — Foals paziņoja. — Izlaidīsim tevi aiz piestātnes mūra. Pēc pāris dienām piezvanīšu — ievākšu ziņas. — Pastiepis roku, kentaurs to uzlika Artēmijam uz pleca. — Tauta tev pateicas par visu, ko esi darījis, taču neaizmirsti, ka viss, ko esi uzzinājis, jāpatur slepenībā. To, Artēmij, nedrīkst izpaust pat vecākiem. Tev būs jāizgudro kāds cits stāsts — tikai ne tāds, kas patiess.

—    Protams, — Artēmijs atsaucās.

—    Labi. Zinu, ka to piebilst bija gluži lieki. Lai nu kā, cilvēks, ko tu meklē, atrodams mazajā mājiņā ar puķu kastēm. Pasveicini arī no manis.

Artēmijs truli pamāja. — Pasveicināšu.

Pilots slaidā lokā piezemējās nostāk no acīm, aiz pamestas, pussagruvušās mūra ēkas. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš nospieda slēdzi, un virs pakaļdurvīm iedegās zaļa signāllampiņa.

Hollija palīdzēja Artēmijam izjozties no krēsla.

—   Mums nekad neizdodas padzīvoties vienkārši tāpat, — viņa noteica.

Artēmijs gandrīz iesmējās. — Zinu. Mūžam kāda krīze.

—   Ja ne gluži goblinu bandas, tad kāds ceļojums laikā, dēmoni! — Viņa uzspieda buču Artēmijam uz vaiga. — Laikam jau bija bīstami. Kad tu pats arī tāds pubertātes pilns vulkāns.

—    Gandrīz jau visu esmu iemācījies kontrolēt. Gandrīz.

Hollija norādīja uz savu jauniegūto aci. — Tagad mēs uz

laiku laikiem būsim viens otra daļa.

Artēmijs piesita pirkstu pie vaiga zem savas brūnās elfu acs. — Es tevi neizlaidīšu no acīm.

—   Tu ko — joko? Debestiņ, tu tiešām mainies.

Artēmijs mazliet apmulsa. — Nu, tagad iznāk, ka man jau

tūliņ būs astoņpadsmit.

—   Lai visi svētie stāv mums klāt! Artēmijs Fauls — tiesīgs piedalīties vēlēšanās.

Artēmijs iesmējās. — Es balsoju jau sazin cik gadus. — Viņš piesita pie sava gredzena tālruņa. — Sazvanīsimies.

—    Man ir sajūta, ka būs lērums visa kā, par ko aprunāties.

Abi apskāvās — uz īsu brītiņu, bet cieši. Tad Artēmijs nokāpa lejā pa trapu. Paspēris trīs soļus, viņš atskatījās, bet tur vairs nebija nekā. Tikai jūra un debesis.

r

Artēmijs Fauls Dankades ciematā tik agrā rīta stundā izskatījās pēc visnotaļ dīvaina ciemiņa. Vientuļš pusaudzis nodriskātā uzvalkā, no kura grīstēm vien kūpēdami bira pelni, kāpa augšup pa akmens pakāpieniem un gandrīz klupšus krišus steberēja gar piestātni. Priekšā, apstājuši betona pāli, kluknēja neliels bariņš vietējo. Viens ar pinkainu bārdu apaudzis zvejnieks pārējiem centās iebarot neticamu stāstu par sešus metrus augstu vilni, ko naktī bija redzējis veļamies uz krastu. Tas tiktāl neesot ticis — izkūpējis gaisā. Stāstītājs viņš bija labs — vēcinājās ar rokām, šņāca un krāca. Pārējie, viņam redzot, piekrītoši māja, bet aiz muguras miedza cits citam ar aci un rādīja, ka šis laikam esot bijis galīgā ķēmā!

Artēmijs par viņiem nelikās zinis un devās tālāk — uz mājiņu ar puķu kastēm.

Puķu kastes Kas to būtu domājis!

Pie durvīm bija koda slēdzene, kas laucinieciskajā ainavā galīgi neiederējās, bet par to gan Artēmijs ne drusciņas nebrīnījās. Slēdzenē viņš ievadīja pats savu dzimšanas dienu — nulle viens, nulle deviņi, atslēgdams gan durvis, gan ēkas apsardzes signalizāciju.

Iekšā bija tumšs, aizkari ciet, gaismas izslēgtas. Viņš iegāja spartiski iekārtotā istabā: virtuves stūris, viens krēsls un rupji tēsts koka galds. Televizora trūka, toties paštaisītos plauktos rindojās simtiem visvisādu grāmatu. Kolīdz acis pierada pie puskrēslas, viņš salasīja vairākus nosaukumus — tur bija "Gormengāsta", "Kara māksla" un "Vējiem līdzi".

—    Tu nebeidz mani pārsteigt, vecais draugs, — Artēmijs nomurmināja un pasniedzies pieskārās "Mobija Dika" muguriņai.

Kad viņš vilka pirkstu pār reljefā izceltajiem burtiem, uz pirkstgala piepeši uzlēca sīks, sarkans gaismas punktiņš.

—    Vai zini, kas tas ir? — aiz muguras atskanēja dimdošs rūciens. Tādā balsī runātu pērkons — ja prastu runāt.

Artēmijs pamāja ar galvu. Nebija īstais mirklis ne jūtu izvirdumiem, ne straujām kustībām.

—    Labi. Tad jau zināsi arī to, kas notiks, ja pasāksi ko tādu, kas man nepatiks.

Vēlreiz — jā.

—    Lieliski, tev padodas tīri labi. Tagad saliec rokas aiz galvas un griezies šurp.

Artēmijs darīja, kā vēlēts, un pagriezies ieraudzīja milzīgu, ar kuplu bārdu noaugušu vīru, kam garie mati bija sasieti zirgastē. Gan bārdu, gan matus caurauda sirmums. Vīra seja bija pazīstama, tomēr citāda. Grumbu ap acīm bija krietni vairāk, un virsdegunē vīdēja dziļa rūpju rieva.

—    Sulaini? — Artēmijs ierunājās. — Vai tas esi tu — zem visiem tiem matiem?

Sulainis atsprāga atpakaļ kā zibens ķerts. Acis iepletis, viņš norīstījās, it kā mute būtu piepeši izkaltusi gluži sausa.

—    Artēmij? Vai tad… Jūs esat nepareizā vecumā! Es visu laiku domāju, ka…

—   Laika tunelis, vecais draugs, — Artēmijs paskaidroja. — Es tevi pēdējoreiz redzēju vēl vakar.

Sulainis tomēr nespēja noticēt. Žigli piegājis pie aizkariem, viņš tos ar skubu norāva no sienas ar visu stangu. Istabiņā iestrāvoja austošās saules sārtenā gaisma. Pagriezies pret jauniņo viesi, viņš satvēra rokās tā seju, ar masīvajiem īkšķiem notraukdams pelnus viņam no vaigiem.

Tas, ko viņš ieraudzīja acīs, kas vērās pretim, lika ceļiem saļodzīties.

—    Artēmij, tiešām jūs. Es jau sāku domāt, ka… Nē, nē. Zināju, ka atgriezīsities. — Un vēlreiz, ar ciešāku pārliecību. — Zināju. No sākta gala.

Miesassargs apskāva Artēmiju ar savām stiprajām rokām, kas spēja pārlauzt vai lācim mugurkaulu. Zēns bija gatavs zvērēt, ka dzird šņukstus, bet, palaists vaļā, acu priekšā redzēja to pašu veco, nesatricināmo Sulaini.

—    Atvainojos par to bārdu un matiem, Artēmij. Nācās iejukt starp vietējiem. Kā tad… hmm… izceļojāties?

Artēmijam pašam acīs kāpa asaras. — Nu, mmm, ar visādiem piedzīvojumiem. Bez Hollijas nemūžam nebūtu tikuši galā.

Sulainis vēlreiz nopētīja Artēmija seju. — Kaut kas tomēr ir citādi. Ak Dievs, acis!

—    A, nūja. Tā viena ir Hollijas. Sarežģīts stāsts.

Sulainis pamāja. — Izrunāsimies vēlāk. Tagad jāpazvanās.

—    Jāpazvanās? — Artēmijs pārvaicāja. — Daudziem?

Sulainis izcēla no ligzdas bezvadu tālruni. — Protams, jūsu

vecākiem, bet man jāpiezvana arī Minervai.

Artēmijs izbrīnījās. Patīkami pārsteigts. — Minervai?

—   Jā. Viņa te pāris reižu bijusi. Taisnību sakot, gandrīz ik skolas brīvdienās. Esam sadraudzējušies. Viņa bija tā, kas man pasāka lasīt priekšā.

—    Skaidrs.

Sulainis ar tālruņa antenu norādīja uz Artēmiju. — Artēmijs šito un Artēmijs to. Viņa tiešām iedomājusies, ka esat kas īpašs. Jums vajadzēs smagi piestrādāt, lai meitenei neliktu vilties.

Artēmijs norīstījās. Tā gribējās kādu laiku padzīvot mierā, bez visādiem smagiem uzdevumiem!

—   Skaidrs, ka viņa ir drusku paaugusies, kamēr jūs — ne, — Sulainis turpināja. — Un īsta skaistule. Arī asumiņš — kā samuraja zobenam. Tā nu beidzot ir viena jauna dāma, kas jūs varētu viens un divi apspēlēt šahā.

No otras puses, Artēmijs sprieda, tieši grūti uzdevumi uztur prātu rosīgu. Bet ar to tiešām varētu pagaidīt.

—    Un vecāki?

—   Nupat bija te. Vēl vakar — uz nedēļas nogali. Kad vien izdodas, viņi atbrauc padzīvot vietējā viesu mājā. — Sulainis uzlika roku Artēmijam uz pleca. — Tie pēdējie gadi. Viņi ļoti smagi pārdzīvoja. Es viņiem izstāstīju visu, Artēmij. Citādi nevarēju.

—    Viņi tic?

Sulainis paraustīja plecus. — Daždien it kā tic. Bet citādi mani elfu stāsti viņu sāpes tikai vairo. Viņi domā, ka ar visu to vainas apziņu esmu sajucis prātā. Pat tagad, kad esat atgriezies, nekas vairs nebūs kā senāk. Lai manus stāstus un visu, kas pārdzīvots, vērstu par nebijušu, jānotiek īstam brīnumam.

Artēmijs gausi pamāja. Brīnumam. Viņš pacēla roku. Uz delnas vīdēja sīks nobrāzums — to viņš bija dabūjis, kad teju paklupa uz piestātnes kāpnēm. Cieši koncentrējies, viņš vēroja, kā no pirkstu galiem nobrāzumā iesprikst piecas zilas dzirkstelītes, brūcīti aizslaucīdamas tik viegli kā traipu. Maģijas dzīslās bija atlicis vairāk, nekā viņš pirmīt bija licis nomanīt.

—    Varbūt tādu brīnumu izdodas sarīkot.

Sulainim vairs nebija spēka brīnīties. — Jauns triks, — viņš tikai lakoniski noteica.

—    Laika tunelī bez svešas acs iedzīvojos vēl citā mantībā.

—    Skaidrs, — Sulainis atsaucās. — Tikai nevajag tā niekoties, kad dvīņi tuvumā.

—    Neuztraucies, — Artēmijs apsolīja. — Neniekošos. — Un tad smadzenes pieslēdzās tam, ko Sulainis tikko bija pavēstījis.

—    Kādi dvīņi?

Sulainis ar smaidu uz lūpām nospieda Faulu muižas tālruņa numuru. — Jums, lielais brāli, laiks varbūt arī stāvējis uz vietas, toties mums, pārējiem, ne gluži.

Piestreipuļojis pie vienīgā krēsla, Artēmijs atslīga sēdus.

Lielais brālis! Viņš domāja, un tad…

Dvīņi!

SATURS

Pirmā nodaļa. Brāziens pagātnē 7

Otrā nodaļa. Dūdieviņš 18

Trešā nodaļa. Pirmais iespaids 44

Ceturtā nodaļa. Neiespējamā misija 64

Piektā nodaļa. Cietumnieks 87

Sestā nodaļa. Punduris bārā 99

Septītā nodaļa. Bobo skrējiens 105

Astotā nodaļa. Negaidīta sadursme 125

Devītā nodaļa. Pavisam cita bilde 155

Desmitā nodaļa. Karalis Kongs 167

Vienpadsmitā nodaļa. Tālu projām 180

Divpadsmitā nodaļa. Akmens sirds 195

Trīspadsmitā nodaļa. Ārpus laika 216

Četrpadsmitā nodaļa. Barvedis 223

Piecpadsmitā nodaļa. Mājās, atkal mājās 249

Sešpadsmitā nodaļa. Viens otrs trieciens 262

ŠIFRA ATSLĒGA

www.jvmava.lv

Izdevējs — apgāds "Jumava", Dzirnavu ielā 73, Rīgā, LV-1011 Iespiests un iesiets SIA "EKLV" tipogrāfijā, Mukusalas ielā 63, Rīgā, LV-1004

Content

Kolfers Oīns Artēmijs Fauls un zudusī kolonija

PIRMĀ NODAĻA BRĀZIENS PAGĀTNĒ

OTRĀ NODAĻA DŪDIEVIŅŠ

TREŠĀ NODAĻA PIRMAIS IESPAIDS

CETURTĀ NODAĻA NEIESPĒJAMĀ MISIJA

PIEKTĀ NODAĻA CIETUMNIEKS

SESTĀ NODAĻA PUNDURIS BĀRĀ

SEPTĪTĀ NODAĻA BOBO skrĒjiens

ASTOTĀ NODAĻA NEGAIDĪTA SADURSME

DEVĪTĀ NODAĻA PAVISAM CITA BILDE

DESMITĀ NODAĻA KARALIS KONGS

VIENPADSMITĀ NODAĻA TĀLU PTROJĀM

DIVPADSMITĀ NODAĻA AKMENS SIRDS

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA ĀRPUS LAIKA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA BARVEDIS

PIECPADSMITĀ NODAĻA MĀJĀS, ATKAL MĀJĀS

SEŠPADSMITĀ NODAĻA VIENS OTRS TRIECIENS

SATURS

ŠIFRA ATSLĒGA