Kolfers Oīns

Artēmijs Fauls-1

Oīns Kolfers

Artēmijs Fauls

PROLOGS

Kā lai raksturo Artēmiju Faulu ? To mēģinājusi dažnedažādi psihiatri, un visi cietusi neveiksmi. Lielākā problēma ir Artēmija intelekts. Viņš izgāž jebkuru piespēlēto testu. Pašus dižākos no mediķiem viņš ir samulsinājis tiktāl, ka daudzi no tiem, nesakarīgi Šļupstēdami, ievietoti pašu vadītajās dziednīcās.

Nav šaubu, ka Artēmijs ir brīnumbērns. Bet kā tāds spīdeklis var ziedoties noziedzīgai darbībai? Uz Šo jautājumu var atbildēt tikai viens cilvēks. Un viņam labpatīk ciest klusu.

Varbūt daudzmaz adekvātu priekšstatu par Artēmiju varētu sniegt stāsts par viņa pirmo nelietību, kas nu jau iemantojusi plašu slavu. Stāsta pamatā esmu licis ekskluzīvas intervijas ar upuriem, un lasīdami jūs sapratīsit, ka mans darbs nebija no vieglajiem.

Stāsts sākās pirms vairākiem gadiem, uz divdesmit pirmā gadsimta sliekšņa. Artēmijs Fauls kaldināja plānus, kā atgūt savas dzimtas kapitālu. Plānus, kas varēja novest pie civilizācijas bojāejas un iegrūst planētu starpsugu karā.

Tobrīd Artēmijs bija divpadsmit gadus vecs…

PIRMĀ NODAĻA GRĀMATA

Vasara Hošiminā. Neizturami karsti gan pēc vietējo, gan iebraucēju domām. Artēmijs Fauls nebūtu piecietis tādas neērtības, ja vien uz kārts nebūtu likts kaut kas tik nozīmīgs. Nozīmīgs plānam.

Saule Artēmijam nenāca par labu. Saules gaismā viņš neizskatījās labi. Istabā pie monitora aizvadītās ilgās stundas viņa ādu bija vērtušas blāvu. Dienasgaismā viņš izskatījās bāls kā vampīrs un teju tikpat nervozs.

—    Ceru, ka šoreiz nebūsim šurp atkal dzinušies velti, Sulaini, — viņš klusi un strupi noteica. — Sevišķi pēc Kairas.

Tas bija maskēts pārmetums. Uz Ēģipti viņi bija braukuši pārbaudīt Sulaiņa informatora piespēlētās ziņas.

—   Nē, ser, šoreiz esmu drošs. Ngujens ir krietns vīrs.

—   Hmm, — Artēmijs šaubīdamies norūca.

Garāmgājēji droši vien brīnītos, dzirdēdami, ka lielais eirāzietis zēnu uzrunā par seru. Galu galā, ritēja jau trešais gadu tūkstotis. Taču šīs nebija parastas attiecības, un tie abi nebija nekādi parastie tūristi.

Abi sēdēja kādā Donhai ielas kafejnīcā un noraudzījās, kā pa laukumu, sasēduši uz mopēdiem, riņķo vietējie pusaudži.

Ngujens kavējās, un nožēlojamais ēnas pleķītis, ko meta saulsargs, Artēmija omu diez ko nespēja uzlabot. Taču tas bija viņa parastais pesimisms. Zem nlgruma gailēja cerības dzirksts. Vai šis brauciens patiesi varētu nest augļus? Vai viņi uzies Grāmatu? Pārdrošas cerības.

Pie galdiņa piesteidzās viesmīlis.

—    Vēl tēju, kungi? — viņš noprasīja, drudžaini nošūpodams galvu.

Artēmijs nopūtās. — Aiztaupiet teātri un apsēdieties.

Viesmīlis instinktīvi pagriezās pret Sulaini, kas, galu galā, bija pieaugušais.

—   Bet, kungs, es esmu viesmīlis.

Artēmijs pieklaudzināja pie galda, lai pievērstu sev viņa uzmanību.

—    Jums kājās ir meistara šūdināti zābaki, mugurā zīda krekls un pirkstos trīs zelta zīmoggredzeni. Runājat ar vieglu Oksfordas akcentu, un nagi jums spīd tā, it kā gluži nesen būtu manikirēti. Jūs neesat nekāds viesmīlis. Jūs esat mūsu kontaktpersona Ngujens Huans, un šo nožēlojamo maskarādi jūs esat noorganizējis, lai pārbaudītu, kā esam bruņoti.

Ngujens sašļuka. — Tiesa gan. Apbrīnojami.

—   Diez vai. Ar noskrandušu skoteli vien viesmīlim ir par maz.

Ngujens apsēdās, sīciņā porcelāna tasītē ieliedams drusku piparmētru tējas.

—     Ļaujiet man jūs informēt par mūsu bruņojumu, — Artēmijs turpināja. — Man ieroču nav. Taču Sulainim, kas ir mans… nu… sulainis, plecā karājas mašīnpistole Sig Sauer, zābaku stulmos iebāzti divi asi metamie dunči, piedurknē — īsstobra lielkalibra šaujamais, rokaspulkstenī — garote, un kabatās — trīs apdullināšanas granātas. Vai vēl kas, Sulaini?

—   Sitamais, ser.

—   A, nu kā tad. Vecais, labais, ar svina lodēm pildītais steks — azotē.

Ngujens ar trīcošām rokām pacēla pie lūpām tasi.

—   Nesatraucieties, Ngujena kungs, — Artēmijs pasmaidīja. — Pret jums ieroči netiks vērsti.

Ngujens neizskatījās pārliecināts.

—     Nē, — Artēmijs turpināja. — Sulainis jūs varētu nogalēt simt citādos veidos, pie saviem ieročiem nemaz neķerdamies. Lai gan, manuprāt, pietiktu jau ar vienu vienīgu.

Nu jau Ngujens šķita pagalam iztrūcies. Artēmijs vienmēr mācēja radīt šādu iespaidu. Bāls bērns, kurš runāja gana autoritatīvi un lietoja pieauguša cilvēka vārdu krājumu. Ngujenam Faula vārdu jau bija gadījies dzirdēt — starptautiskās noziedzības pasaulē to bija dzirdējis ikviens, taču viņš bija iedomājies, ka būs darīšana ar Artēmiju vecāko, nevis puišeli. Lai gan nosaukt šo drūmo indivīdu par "puišeli" diez vai būtu pareizi. Un tas milzis — Sulainis. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņš ar savām mamuta ķetnām cilvēkam mugurkaulu varētu pārlauzt kā nieka žagariņu. Ngujens jau sāka domāt, ka vēl vienu minūti šajā ērmīgajā sabiedrībā viņš nebūtu ar mieru pavadīt ne par kādu naudu.

—   Un nu pie lietas, — Artēmijs noteica, nolikdams uz galda mazītiņu magnetofonu. — Jūs atsaucāties uz mūsu sludinājumu internetā.

Ngujens piekrītoši pamāja, klusībā lūgdamies, lai viņa informācija atbilstu patiesībai.

—   Jā, kungs… Faula jaunkungs. Tas, ko jūs meklējat… es zinu, kur tas ir.

—   Ak tā? Un man jums jātic uz godavārda? Jūs mani varētu taisnā ceļā ievest lamatās. Manai ģimenei ienaidnieku netrūkst.

Sulainis notvēra saujā moskītu, kas lidinājās saimniekam gar ausi.

—    Nē, nē, — Ngujens sagrābstīja kabatā maku, — re, skatieties.

Artēmijs aplūkoja polaroīda uzņēmumu. Viņš savaldīja sirdi, lai tā nesāktu sisties kā traka. Izskatījās daudzsološi, bet mūsdienās ar datoru un plakano skeneri varēja viltot jebko. Attēlā bija redzama roka, kas stiepās laukā no pleķainas tumsas. Kraupaina, zaļa roka.

—   Hmm, — viņš nomurmināja. — Paskaidrojiet.

—   Tā sieviete. Vina ir dziedniece, strādā netālu no Tudo ielas. Par samaksu prasa rīsa vīnu. Nemitīgi apdzērusies.

Artēmijs pamāja. Izklausījās ticami. Alkoholisms. Viens no nedaudzajiem sakarīgajiem faktiem, ko viņam bija izdevies uzrakt. Viņš piecēlās, izlīdzinādams baltā polo krekla krokas.

—   Ļoti labi. Rādiet ceļu, Ngujena kungs.

Ngujens notrausa sviedru lāses no sarainajām ūsām.

—  Tikai informāciju. Tā bija līgts. Es negribu riskēt ar to, ka tieku apkrauts ar sazin kādiem lāstiem.

Sulainis ierasti sagrāba informatoru pie spranda.

—  Piedodiet, Ngujena kungs, bet iespēju izvēlēties jūs jau esat palaidis garām.

Sulainis vjetnamieti par varītēm stūma uz noīrēto džipu, kas Hošiminas jeb, kā pilsētu joprojām mēdza dēvēt vietējie, Saigonas līdzenajām ielām nebija sevišķi piemērots, tomēr Artēmijam labpatika pēc iespējas norobežoties no civiliedzīvotājiem.

Džips virzījās uz priekšu neciešami lēni, vēl jo lēnāku tā gaitu darīja cerības, kas kūsāja Artēmijam krūtīs. Viņš vairs nespēja valdīties. Vai patiesi meklētais pēdīgi būs rokā? Vai pēc sešām viltus trauksmēm visās pasaules malās šī vīna piesūkusies dziedniece patiesi varētu izrādīties varavīksnes galā apslēptais zelts? Artēmijs teju aizrijās. Zelts varavīksnes galā. Viņš bija pajokojis. Katru dienu tā vis nenotika.

Mopēdi pašķīrās kā gigantisks zivju bars. Šķita, ka drūzmai nav gala. Pat sānieliņās skaļi murdēja un kaulējās neskaitāmi ielu tirgoņi un pircēji. Pavāri svieda zivju galvas katliņos ar mutuļojošu eļļu, un pūlim zem kājām lodāja puišeļi, nolūkodami nepieskatītas mantas. Vēl citi sēdēja pavēnī, deldēdami īkšķus uz geimboju pogām.

Ngujena haki krekls piesūcās ar sviedriem. Tur nebija vainojama tveice — pie tās viņš bija pieradis. Viņš svīda visas šīs nolāpītās padarīšanas dēļ. Maģiju ar noziedzību nebija prātīgi putrot. Klusībā viņš nosolījās, ka, ja vien šoreiz tiks cauri sveikā, sāks pavisam jaunu dzīvi. Ka nemūžam vairs neatsauksies uz apšaubāmiem sludinājumiem internetā un nekādā ziņā vairs nepīsies ar Eiropas noziedznieku pasaules karaļu dēliem.

Tālāk džips vairs netika. Sānieliņās bija pārāk šauras. Artēmijs pagriezās pret Ngujenu. — Izskatās, ka tālāk mums būs jāiet kājām, Ngujena kungs. Ja gribat, bēdziet, bet rēķinieties ar piepešām un asām sāpēm starp lāpstiņām.

Ngujens pašķielēja uz Sulaini. Pakalpiņa acis bija tumši zilas, gandrīz melnas. No žēlastības tur nebija ne smakas. — Neraizējieties, — viņš teica. — Es nebēgšu.

Visi izkāpa no mašīnas. Tveicīgajā ieliņā viņiem sekoja tūkstoš aizdomu pilnu acu. Kāds neveiksmīgs kabatas zaglis raudzīja nočiept Sulainim maku. Kalpotājs, pat galvu nepagriezis, pārlauza zaglim pirkstus. Pēc tam vairs neatradās neviens, kurš viņiem negrieztu ceļu.

Sānieliņa kļuva aizvien šaurāka un netīrāka. To klāja dubļi, ko atšķaidīja zampa, kura plūda no kanalizācijas un notekūdeņu caurulēm. Uz rīsa salmu paklājiņiem kluknēja kropļi un ubagi. Lielākajai daļai vietējo nebija nekā, ko viņiem atmest. Šiem trim bija.

—   Nu?— Artēmijs paģēroši noprasīja. — Kur viņa ir?

Ngujens paslēja pirkstu pret trijstūri, kas melnēja zem

sarūsējušām ugunsdzēsēju kāpnēm.

—  Tur. Tur, iekšā. Laukā viņa nerādās. Pat pēc rīsa šņabja viņa allažiņ sūta kādu citu. Nu, vai tagad varu iet?

Artēmijs nepapūlējās atbildēt. Taisnā ceļā pāri plančkām viņš devās pie patvēruma zem kāpnēm. Tur tumsā kaut kas tikko manāmi kustējās.

—   Sulaini, vai varu palūgt brilles?

Sulainis atsprādzēja no jostas infrasarkano staru acenes un ielika tās Artēmijam rokā. Pielāgodamies apgaismojumam, iesīcās fokusēšanas motors.

Artēmijs uzlika brilles. Visapkārt viss vērtās indīgi zaļš. Dziļi ievilcis elpu, viņš ieskatījās ņirbošajā tumsā. Kaut kas tur tupēja uz rafijas paklājiņa, cenzdamies aizgriezties projām no pavisam vājās dienasgaismas. Artēmijs noregulēja asumu. Stāvs bija sīciņš, nedabiski maziņš, ietinies savalkātā lakatā. Visapkārt, pa pusei iegrimušas dubļos, vīdēja tukšas vīna pudeles. Ārpus lupatām rēgojās puse rokas. Tā izskatījās zaļa. Taču zaļš bija arī viss pārējais.

—  Kundze, — viņš ierunājās. — Esmu ieradies ar priekšlikumu.

Stāva galva miegaini saļodzījās.

—  Vīnu, — iečērkstējās balss, kas atgādināja nagu skrapstoņu pret skolas tāfeli. — Vīnu, angli.

Artēmijs pasmaidīja. Valodu prasme, vairīšanās no dienasgaismas. Nu, nu.

—   Īstenībā esmu īrs. Tad kā būs ar manu priekšlikumu? Dziedniece veikli paslēja gaisā garu, kaulainu pirkstu.

— Vispirms vīnu. Runāšanas pēc tam.

—   Sulaini?

Miesassargs iebāza roku kabatā un izvilka puspinti labākā īru viskija. Artēmijs pudeli paņēma un pavicināja gaisā. Viņš tik tikko bija paguvis noraut acenes, kad no puskrēslas pastiepās ķetna un pakampa viskiju. Kraupaina, zaļa roka. Nebija ne mazāko šaubu.

Artēmijs apvaldīja uzvarošu smaidu.

—   Samaksā mūsu draugam, Sulaini. Pilnu cenu. Ielāgojiet, Ngujena kungs, ka visam jāpaliek starp mums. Jūs taču negribat, lai Sulainis atgriežas, ko?

—   Nē, nē, Faula jaunkungs. Manas lūpas ir slēgtas.

—   Lai nu tā būtu. Citādi Sulainis tās aizslēģos uz mūžu. Ngujens metās projām pa ielu — aiz priekiem, ka palicis

dzīvs, aizmirsdams pat pārskaitīt ASV valūtas žūksni. Tas viņam nepavisam nebija raksturīgi. Jebkurā gadījumā ar naudu viss bija kārtībā. Visi divdesmit tūkstoši dolāru. Gluži laba samaksa par pusstundas darbu.

Artēmijs no jauna pievērsās dziedniecei.

—  Tad nu tā, kundze. Jums ir šis tas, kas man vajadzīgs. Dziednieces mēle uzlaizīja mutes kaktiņā satecējušo alkohola pili.

—   Jā, īr. Galvas sāpes. Zobu sāpes. Es dziedinu. Artēmijs uzlika infrasarkanās brilles un pietupās.

—  Esmu pilnīgi vesels, kundze, ja neņemam vērā nelielu alerģiju pret putekļu ērcītēm, un es šaubos, vai pat jūs man varētu tur kā nebūt līdzēt. Nē. Man vajadzīga jūsu Grāmata.

Veča sastinga. Zem lakata iezibsnljās spožas acis.

—   Grāmata? — viņa piesardzīgi novilka. — Nezinu nekādu grāmatu. Esmu dziedniece. Ja gribi grāmatu, ej uz bibliotēku.

Artēmijs pārspīlēti iecietīgi nopūtās. — Tu neesi nekāda dziedniece. Tu esi feja, pšoga, lauma, kadaluna. Kādā nu valodā tev labpatīk. Un man vajadzīga tava Grāmata.

Labu brīdi radījums cieta klusu un tad atsvieda lakatu atpakaļ. Infrasarkano briļļu zaļajā gaismā viņas vaibsti Artēmiju iztrūcināja gluži kā Visu svēto nakts maska. Fejas deguns bija garš un līks, virs tā spīdēja divas šauras, zeltainas acis. Ausis viņai bija smailas, ādu alkohols saēdis līdzīgu kaļķa apmetumam.

—    Ja tu, cilvēk, zini par Grāmatu, — viņa lēni teica, raudzīdama turēties pretim reibumam, — tu visādā ziņā zini arī par maģiju, kas slēpjas manā rokā. Es tevi varu piebeigt ar vienu vienīgu knipi!

Artēmijs paraustīja plecus. — Diez vai. Paskaties pati uz sevi. Tu pati esi ar vienu kāju kapā. Rīsu vīns ir notrulinājis tavas maņas. Tu spēj labi ja aizburt kārpas. Nožēlojami. Esmu nācis tevi glābt, bet par to prasu Grāmatu.

—   Kālab cilvēkam mūsu Grāmata?

—   Tā nav tava darīšana. Tev pietiks, ja zināsi, kas tevi sagaida.

Fejas smailās ausis ietrīsējās. Kas sagaida?

—    Pirmais variants. Tu atsakies mums iedot Grāmatu, un mēs dodamies mājup, bet tu paliec, lai sapūtu šajā notekā.

—   Jā, — feja atsaucās. — Es izvēlos šito.

—  Nu, nu. Nestreb karstu. Ja mēs aiziesim bez Grāmatas, tu nākamo nakti nepieredzēsi.

—    Nākamo nakti!' Nakti! — dziedniece iesmējās. — Es dzīvošu simt gadus ilgāk nekā tu pats. Pat tās fejas, kas pārbēgušas pie cilvēkiem, dzīvo gadsimtiem ilgi.

—   Tikai ne tad, kad viņām iekšās ielieta puspinte svētā ūdens, — Artēmijs aizrādīja, paplikšķinādams pa iztukšoto viskija pudeli.

Feja nobālēja un izgrūda spalgu, šaušalīgu brēcienu.

—   Svētais ūdens! Cilvēk, tu esi mani nobeidzis!

—   Tiesa gan, — Artēmijs piekrita. — Kuru katru brīdi vajadzētu sākt dedzināt.

Feja bažīgi iebakstīja sev vēderā. — Un numur divi?

—  Ak tad tagad klausīsimies? Ļoti jauki. Variants numur divi. Tu iedod man Grāmatu uz pusstundu. Tad tu atdabū savu maģiju.

Fejai atkrita žoklis. — Atdabūju maģiju? Tas nav iespējams.

—   Redzi, ir gan. Manā rīcībā ir divas ampulas. Vienā ir avota ūdens no feju akas, kas atrodas sešdesmit metrus zem Taras loka — iespējams, pašas maģiskākās -vietas pasaulē. Tas neitralizēs svēto ūdeni.

—   Un otrajā?

—   Otrajā ir drusciņa cilvēku sabrūvētas maģijas. Vīruss, kurš barojas ar alkoholu, papildināts ar augšanas reaģentu. Tas no tavas miesas izēdīs pēdējo rīsa vīna lāsi, likvidēs atkarību un pat atjaunos tavas sapostītās aknas. Viegli nebūs, taču parīt tu jau spriņģosi apkārt tā, it kā tev būtu ne vairāk par tūkstoš gadiem.

Feja aplaizīja lūpas. Atgriezties pie Tautas? Vilinoši.

—  Kā lai es zinu, vai varu tev uzticēties, cilvēk? Vienreiz tu mani jau apvedi ap stūri.

—   Prātīga doma. Lieku tev priekšā, lūk, ko. Ūdeni es tev iedošu vienkārši tāpat. Tad, kad būšu aplūkojis Grāmatu, tu dabūsi katalizatoru. Izlem pati.

Feja apdomājās. Vēderā jau sāka knosīties sāpīgi taustekļi. Viņa pagrūda uz priekšu roku.

—   Esmu ar mieru.

—   Tā jau es domāju. Sulaini?

Milzonīgais kalps atvēra ar lipekļiem aizdarītu mīkstu futrāli, kur gulēja šļirces pistole un divas ampulas. Ievilcis šļircē caurspīdīgāko šķidrumu, viņš iešāva to fejas stiegrainajā augšdelmā. Veča sastinga, bet tūliņ atvilga.

—   Stipra maģija, — viņa noelsās.

—  Jā, taču ne tik spēcīga, kādu tu atdabūsi pēc otras injekcijas. Tagad dod šurp Grāmatu.

Feja ņēmās grābstīties pa savām piesmirdušajām lupatām. Aizritēja vai vesela mūžība. Artēmijs aizturēja elpu. Beidzot. Faulu varenība tiks atjaunota. Dienas gaismu ierau<.' ;īs jauna impērija, kuras tronī sēdēs Artēmijs Fauls Otrais.

Feja no tērpa krokām izvilka sažņaugtu dūri.

—   Tik un tā tev no tās nebūs nekāda labuma. Rakstīts sensenā mēlē.

Artēmijs pamāja, nebūdams pārliecināts, vai spēs izdabūt pār lūpām kādu vārdu.

Viņa atlieca mezglainos pirkstus. Uz delnas gulēja sīciņš zelta sējums sērkociņkastītes lielumā.

—   Še nu, cilvēk. Trīsdesmit tavu minūšu. Ne vairāk.

Sulainis bijīgi satvēra sīko foliantu. Viņš ieslēdza digitālo

kompakt kameru un pa vienai sāka fotografēt Grāmatas plāniņās lappuses. Tas prasīja vairākas minūtes. Kad darbs bija galā, sējuma satura kopija atradās kameras atmiņā. Informācijas jautājumos Artēmijs uz likteni nepaļāvās. Lidostu drošības dienesta aparatūra bieži vien mēdza nodzēst no diskiem vitāli svarīgu informāciju. Tāpēc viņš asistentam lika pārraidīt failu uz mobilo telefonu un no tā pa e-pastu nosūtīt to uz Faulu muižu Dublinā. Nebija aizritējusi ne pusstunda, kad fails ar visiem elfu Grāmatas simboliem jau bija droši noglabāts Faulu serverī.

Sējumiņu Artēmijs atdeva īpašniecei.

—   Ar tevi prieks strādāt.

Feja paslējās uz ceļgaliem. — Otro brūvējumu, cilvēk!

Artēmijs pasmaidīja. — Ak tā, jā, atjaunotnes katalizatoru. Laikam apsolīju.

—   Jā. Cilvēks apsolīja.

—   Ļoti labi. Bet, iekams to liekam lietā, ielāgo, ka šķīstīšanās nebūs no patīkamajām. Tev tā nepavisam neies pie sirds.

Feja pavēcināja uz smirdošo graustu visapkārt. — Domā, man iet pie sirds šitais? Es gribu atkal lidot.

Sulainis ielādēja šļircē otro šķīdumu un iešāva devu fejai tieši miega artērijā. Viņa acumirklī sabruka uz paklājiņa, raustīdamās nevaldāmos krampjos.

—  Iesim nu, — Artēmijs noteica. — Skats, kā simt gadus krājies alkohols par varītēm atstāj miesas, nav no tiem skaistākajiem.

Sulaiņi Fauliem kalpoja jau gadsimtiem ilgi. Tā nu tas bija kopš neatminamiem laikiem. Vairāki ietekmīgi valodnieki pat apgalvoja, ka no šā uzvārda arī esot cēlies pats sugasvārds. Senākā zināmā liecība vēstīja, ka šīs neparastās savienības aizsākumi meklējami normaņu pirmo lielo krusta karu laikā, kad lordam Hugo de Folam par kalpu, miesassargu un pavāru līdzi esot pieteicies Virdžils Sulainis.

Desmit gadu vecumā Sulaiņu bērni tika nosūtīti uz privātu apmācību centru Izraēlā, kur viņi apguva specifiskas prasmes, kas nepieciešamas, lai apsargātu Faulu dinastijas atvases. Pie šādām prasmēm piederēja augstākā kvalifikācija pavārmākslā, precizitāte šaušanā, kā arī īpaši piemeklēta cīņas mākslu komplekta, neatliekamās palīdzības un informāciju tehnoloģiju apgūšana. Ja, apmācības laikam beidzoties, neviena apsargājama Faula acumirklī nebija, Sulaiņus darbam apsardzē kā karstus kartupeļus izķēra dažādas karaliskas dzimtas, parasti no Monako vai Saūda Arābijas.

Sulainis un Faulu ģimenes atvase tika savienoti uz mūžu. Darbs bija smags, un strādāt nācās vientulībā, taču atalgojums nebija peļams, ja vien miesassargs palika dzīvajos, lai to varētu tērēt. Ja ne, ģimene saņēma kompensāciju, kuras kopsumma bija rakstāma ar sešiem cipariem, un vēl ikmēneša pensiju.

Pašreizējais Sulainis Artēmija jaunkungu apsargāja nu jau divpadsmit gadus, proti, kopš zēna dzimšanas. Un par spīti tam, ka abi ievēroja mūžsenas formalitātes, viņi bija kas vairāk par saimnieku un kalpu. Artēmijs Sulainim bija teju draugs, un Sulainis Artēmijam — teju tēvs, turklāt tāds, kurš klausīja uz vārda.

Sulainis turēja mēli aiz zobiem līdz brīdim, kad abi Bangkokas lidostā bija iesēdušies Hītrovas lidmašīnā.

—  Artēmij? — viņš beidzot vaicāja.

Artēmijs pacēla galvu. Viņš darbojās ar piezīmjdatoru, sākdams prātot par tulkojumu.

-J'ā?

—   Par to feju. Kāpēc mēs vienkārši nesavācām Grāmatu un neatstājām viņu turpat, lai nosprāgst?

—    Līķis ir pierādījums, Sulaini. Tagad Tautai neradīsies nekādas aizdomas.

—   Bet feja?

—  Diez vai viņa atzīsies, ka parādījusi cilvēkiem Grāmatu.

Turklāt otrajā injekcijā es iejaucu drusku amnēziķa. Kad viņa beidzot atjēgsies, visa pēdējā nedēļa būs kā miglā tīta.

Sulainis atzinīgi pamāja. Allaž visiem divus soļus priekšā — tāds nu Artēmija jaunkungs bija. Ļaudis runāja, ka viņš esot izspļauts tēvs. Tā nu nebija tiesa. Artēmija jaunkungs nebija ne no kurienes izspļauts — tādu kā viņš pasaule vēl nebija redzējusi.

Atguvis sirdsmieru, Sulainis no jauna pievērsās "Šaujamieroču un munīcijas" numuram, ļaudams saimniekam netraucēti gremdēties Visuma noslēpumos.

OTRĀ NODAĻA TULKOJUMS

Jādomā, jūs jau būsit uzminējuši, ka Artēmijs Fauls bija gatavs teju uz visu, lai īstenotu savu ieceri. Bet kas tad īsti bija iecerēts? Kas tas par ērmotu mērķi, kura dēļ vajadzētu šantažēt ar alkoholismu sirgstošu feju? Atbilde bija — zelts.

Meklējumus Artēmijs bija sācis pirms diviem gadiem, kad ieinteresējās par sērfošanu internetā. Tur viņš ātri vien uzgāja lappuses, kas bija cita par citu noslēpumainākas: par gadījumiem, kad cilvēkus nolaupījuši citplanētieši, kad novēroti NLO un pārdabiskas parādības. Taču visvairāk viņu saistīja ziņas par Tautas eksistenci.

Izsijājis daudzus gigabaitus datu, viņš atrada simtiem atsauču no teju visām pasaules valstīm. Tur tika pieminēti elfi. Katra civilizācija Tautu dēvēja citā vārdā, taču nebija šaubu, ka ar tiem tiek apzīmēta viena un ta pati slepena cilts. Vairākkārt tika pieminēta Grāmata, ko ikviens elfs nēsājot līdzi. Tā bija viņu bībele, kur it kā bija atrodamas ziņas par šīs rases vēsturi un bauslība, ko elfiem vajadzēja ievērot visu neparasti ilgo mūžu. Protams, Grāmata bija rakstīta gnomu zīmēs, ko elfi lietoja kā rakstu valodu, un cilvēkam nebija izmantojama.

Artēmijs uzskatīja, ka ar mūsdienu tehnoloģijas palīdzību Grāmatu būtu iespējams pārtulkot. Un tas, kurš būtu ticis pie tulkojuma, varētu ķerties pie līdz šim nezināmu būtņu grupas ekspluatācijas.

"Pazīsti savu ienaidnieku!" — tāds bija Artēmija moto, un tā viņš nodevās Tautas izpētei, līdz uzkrāja par elfiem milzīgu datu bāzi. Taču ar to vien bija par maz. Tāpēc Artēmijs ielika tīmeklī sludinājumu: "ĪRU UZŅĒMĒJS SAMAKSĀS KRIETNU ŽŪKSNI ASV DOLĀRU, LAI IEPAZĪTOS AR ELFU, FEJU, RŪĶI VAI LAUMIŅU." Atsaucās lielākoties krāpnieki, tomēr Hošiminā ieguldītās pūles izrādījās tā vērtas.

Artēmijs laikam gan bija vienīgais cilvēks visā pasaulē, kas savu ieguvumu spēja pilnā mērā likt lietā. Viņš joprojām ticēja burvestībām, bet bērnišķīgo ticību iegrožoja pieauguša cilvēka apņēmība no tās gūt kādu labumu. Ja vispār bija kāds, kurš spētu atsavināt elfiem kādu tiesu burvju zelta, tas bija Artēmijs Fauls Otrais.

Faulu muižā viņi atgriezās agrā rīta stundā. Artēmijs nespēja vien sagaidīt, kad varēs ķerties pie datorā noglabātā faila, tomēr vispirms nosprieda apraudzīt māti.

Endželīnu Faulu slimība bija piekalusi pie gultas. Kopš dienas, kad pazuda Fauls seniors. Ārsti sacīja, ka vainojama nervu spriedze. Tur varot līdzēt vienīgi miers un miegazāles. Bija aizritējis jau teju gads.

Kāpņu pakājē sēdēja Sulaiņa māšele Džuljeta, ar skatienu urbdama caurumu sienā. Pat spīgulīšiem piebārstītā skropstu tuša viņas seju nevērta neko daudz mīlīgāku. Šādu izteiksmi Džuljetas sejā Artēmijs jau bija manījis — īsi pirms tam, kad viņa nolika uz lāpstiņām kādu sevišķi nekaunīgu picas piegādātāju. Artēmijs sprieda, ka tas acīmredzot bija kāds reslinga satvēriens. Pusaugu meitenei tāda apsēstība bija visai neparasta. Lai gan, no otras puses, viņa taču bija Sulaine.

—   Vai kaut kas lēcies, Džuljeta?

Džuljeta steigšus izslējās. — Tur es pati esmu vainīga, Artēmij. Laikam, kā nākas, neaizvilku aizkarus. Faula kundze nevarēja aizmigt.

—    Hmm, — Artēmijs novilka, lēni kāpdams augšup pa ozolkoka kāpnēm.

Māte viņam darīja raizes. Viņa nu jau kur tas laiks nebija redzējusi dienasgaismu. Taču, ja notiktu brīnums, māte piepeši atlabtu un mundri izsoļotu laukā no guļamkambara, Artēmija neparastajai brīvībai būtu pienācis gals. Tas nozīmētu, ka jādodas atpakaļ uz skolu, un tad tev, puis, visiem pārdroši izplānotajiem noziegumiem nāktos pielikt punktu.

Artēmijs vieglītiņām pieklauvēja pie arkveida divviru durvīm.

—   Māt? Tu neguli?

Iekšā sazin kas atsitās pret durvīm un sašķīda. Spriežot pēc trokšņa, kaut kas dārgs.

—   Skaidrs, ka neguļu! Kā lai cilvēks aizmieg, kad gaisma vai acis ēd laukā?

Saņēmis dūšu, Artēmijs devās iekšā. Istabas tumsā melni ēnojās senlaicīgas gultas baldahīna stabi, un pa samta aizkaros atstātu šauru spraudziņu spiedās blāva gaismas strēlīte. Sarāvusies čokurā, gultā tupēja Endželīna Faula, viņas bālās rokas puskrēslā spīdēja baltas kā sniegs.

—   Artēmij, mīlulīt, kur tu biji pazudis?

Artēmijs atviegloti nopūtās. Māte viņu pazina. Tā bija laba zīme.

—   Skolas brauciens, māt. Slēpojām Austrijā.

—   Ak slēpojāt, — Endželīna dziedoši novilka. — Man tā tik ļoti pietrūkst. Nu, varbūt tad, kad atgriezīsies tēvs.

Artēmijam kaklā sakāpa kamols. Visai neraksturīgi.

—   Jā. Varbūt, kad atgriezīsies tēvs.

—  Mīļais, vai tu nevarētu aizvilkt tos sasodītos aizkarus? Gaisma briesmīgi žilbina.

—   Protams, māt.

Artēmijs ņēmās taustīties pāri istabai, sargādamies uztriekties virsū zemajām drēbju lādēm, kas tur rēgojās ik uz soļa. Visbeidzot viņš sajuta pirkstus pieskārāmies samta krokām. Vienubrīd viņš cīnījās ar kārdinājumu atraut aizkarus plaši vaļā, tad nopūtās un aizvilka tos kārtīgi ciet.

—   Paldies, mīļais. Starp citu, mums jātiek vaļā no tās istabenes. Viņa ir galīgā čamma.

Artēmijs iekoda mēlē. Džuljeta par Faulu saimniecību bija čakli un uzticami rūpējusies pēdējos trīs gadus. Bija īstais brīdis izmantot mātes izklaidību savā labā.

—   Tev, māt, protams, taisnība. Es jau labu laiku par to prātoju. Sulainim ir māsa, kas, manuprāt, te būtu īsti vietā. Man šķiet, esmu tev par viņu ieminējies. Džuljeta.

Endželīna sarauca pieri. — Džuljeta? Jā, vārds patiesi izklausās dzirdēts. Nu ko, diez vai kāds var būt sliktāks par to pašreizējo muļķa skuķi. Kad viņa var ķerties pie darba?

—  Uz karstām pēdām. Likšu, lai Sulainis viņu atved šurp no saimes gala.

—  Tu esi krietns zēns, Artēmij. Nāc nu, samīļo māmiņu.

Artēmijs paspēra soli tumsā un ieslīga mātes tērpa krokās.

Viņa smaržoja pēc rožūdens. Bet rokas bija aukstas un slābanas.

—   Ak, mīļais, — viņa iečukstējās tā, ka Artēmijs juta uz kakla uzmetamies zosādu. — Es dzirdu trokšņus. Naktī. Kaut kas ložņā pa spilveniem un lien man ausīs.

Artēmijs atkal samanīja rīklē iespriežamies kamolu.

—   Varbūt atvilksim vaļā aizkarus, māt?

—   Nē, — māte noelsās, palaizdama viņu vaļā. — Nē. Jo tad es viņus ieraudzīšu.

—   Māt, lūdzu.

Taču velti. Endželīnas vairs nebija. Viņa ierāvās gultas tālākajā stūrī un savilka segu līdz pašam zodam.

—   Atsūtiet pie manis jauno istabeni.

—   Jā, māt.

—   Lai atnes gurķu šķēlītes un ūdeni.

—   Jā, māt.

Endželīna uz viņu viltīgi paglūnēja. — Un pārstājiet saukt mani par māti. Es jūs nepazīstu, taču mans mazais Ārtijs jūs noteikti neesat.

Artēmijs norija pāris dumpīgas asaras. — Protams. Atvaino, māt… Atvainojos.

—   Hmm. Un te vairs nerādieties, citādi es pasaukšu vīru. Viņš ir ļoti ietekmīgs cilvēks.

—   Labi, Faula kundze. Es te vairs savu kāju nesperšu.

—    Lai nu tā būtu. — Endželīna piepeši pārakmeņojās. — Vai tu viņus dzirdi?

Artēmijs noliedzoši papurināja galvu. — Nē. Neko nedzirdu…

—  Viņi nāk man pakaļ. Viņi ir visur.

Glābiņu meklēdama, Endželīna panira zem segas. Kāpdams lejā pa marmora kāpnēm, Artēmijs joprojām dzirdēja viņas baiļpilnos šņukstus.

Grāmata izrādījās cietāks rieksts, nekā Artēmijs bija paredzējis. Tā vien likās, ka tā spīvi pretojas. Laid cauri, kurai programmai gribi, dators nekādi nereaģēja.

Artēmijs izdrukāja lappuses pa vienai un piesprauda tās pie kabineta sienām. Dažreiz uz papīra bija pamanāms tas, kas uz ekrāna paslīdēja garām neievērots. Burti bija pavisam nepazīstami, tomēr nez kāpēc šķita kaut kur redzēti. Teksts acīmredzot bija simbolu un alfabētiskās rakstības sajaukums un vijās pa lapu juku jukām, tā ka pat zīmju izkārtojums nebija saprotams.

Programmai bija vajadzīgs kāds atskaites punkts. Kaut kas, pret ko atsperties. Sastādījis zīmju sarakstu, viņš salīdzināja to ar angļu, ķīniešu, arābu, kirilicas un pat senīru rakstu zīmēm. Nekā.

Saērcināts viņš aiztrieca projām Džuljetu, kas bija ienākusi ienest sviestmaizes, un no jauna pievērsās simboliem. Visbiežāk atkārtojās piktogramma, kas līdzinājās mazam vīriņam. Artēmijs pieņēma, ka tas ir vīriņš, lai gan par elfu anatomiju viņš zināja pārāk maz — tikpat labi tā varēja būt arī sieviņa. Piepeši viņam kaut kas iešāvās prātā. Tulkošanas programmā atvēris seno valodu failu, viņš izvēlējās ēģiptiešus.

Beidzot. Trāpīts. Vīriņš pārsteidzoši līdzinājās zīmei, kas Tutanhamona kapeņu iekškambara hieroglifos apzīmēja dievu Anubisu. Tas saskanēja ar pārējiem atradumiem. Pirmie cilvēku pierakstītie stāsti vēstīja par elfiem un to, ka šī civilizācija esot daudz senāka. Varbūt ēģiptieši vienkārši savām vajadzībām pielāgoja jau pastāvošu rakstību.

Arī starp citām zīmēm bija samanāma zināma līdzība, tomēr gana neskaidra, tāpēc dators to nespēja uztvert. Tur vajadzēja strādāt pašam. Katru rūķu burtu palielināt, izdrukāt un tad salīdzināt ar hieroglifiem.

Artēmijs juta pakrūtē milstam cerīgu satraukumu. Teju katrai elfu piktogrammai vai burtam bija kāds ēģiptiešu līdzinieks. Lielākā daļa bija gana saprotami — saule, putni. Bet viena otra zīme šķita pilnīgi pārdabiska un bija pielāgojama un pārgrozāma. Piemēram, Anubisa figūriņa diez vai varēja apzīmēt "suņu dievu", tāpēc Artēmijs pieņēma, ka tā lasāma

kā "elfu kēninš".

Līdz pusnaktij Artēmijs bija sekmīgi iebarojis makintošam visu, ko bija uzracis. Atlika ievadīt atšifrēšanas komandu. Tā viņš arī darīja. Uz ekrāna parādījās garum gara, bezjēdzīga vārdu virkne.

Normāls bērns jau sen būtu visam atmetis ar roku. Vidusmēra pieaugušais droši vien būtu izgāzis savas dusmas, pamatīgi iebelžot pa tastatūru. Artēmijs tā vis nerīkojās. Grāmata bija pārbaudījums, un viņš negrasījās pieļaut, lai tā gūst virsroku.

Ar zīmēm viss bija kārtībā. Par to viņš bija drošs. Visa vaina bija to izkārtojumā. Izberzējis miegu no acīm, Artēmijs vēlreiz pablenza uz lappusēm. Teksta fragmentus ieskāva treknas robežlīnijas. Tas, iespējams, nozīmēja rindkopas vai nodaļas, bet varbūt tās nebija lasāmas kā parasti — pa rindām, no kreisās puses uz labo, no augšas uz leju.

Artēmijs ķērās pie eksperimentiem. Viņš izmēģināja arābu variantu — no labās uz kreiso. Ķīniešu slejas. Nekā. Tad viņš pamanīja, ka visām lappusēm ir kaut kas kopīgs — pats viducis. Pārējās piktogrammas bija izvietotas šim centram visapkārt. Tātad iespējams, ka jāsāk no vidus. Bet kurp un kā? Artēmijs apskatījās, vai lappusēm nav vēl kādu kopīgu pazīmju. Pēc dažām minūtēm meklētais bija rokā. Visās lappusēs katra fragmenta stūrītī vīdēja sīks ķīlītis. Vai tā varēja būt bulta? Norāde, ka jālasa uz to pusi? Tad varbūt vajadzēja sākt viduci un bultiņas norādītajā virzienā lasīt pa spirāli?

Datorprogramma nebija būvēta tā, lai tiktu galā ar kaut ko tamlīdzīgu, tāpēc Artēmijam nācās improvizēt. Ar asu nazi un lineālu viņš sagrieza Grāmatas pirmo lappusi strēmelēs un izkārtoja tekstu Rietumu valodās ierastajā kārtībā — no kreisās puses uz labo, paralēlās rindās. Tad viņš lappusi ieskenēja un izmala caur modificētu ēģiptiešu valodas tulkošanas programmu.

Dators iesīcās un iedūcās, konvertējot informāciju binārajā kodā. Vairākas reizes tas apstājās, lūgdams apstiprināt kādu burtu vai simbolu. Mašīna jauno valodu pamazām apguva, un pauzes gadījās aizvien retāk. Pēdīgi uz ekrāna iegaismojās divi vārdi: FAILS KONVERTĒTS.

Ar pārgurumā un satraukumā trīsošiem pirkstiem Artēmijs ieklikšķināja izdrukāšanas komandu. No lāzerprintera izslīdēja viena vienīga lapa. Tagad teksts bija angļu valodā. Jā, bija viena otra sīka kļūda, pie teksta vēl derēja piestrādāt, taču tagad tas bija izlasāms un, kas vēl svarīgāk, pavisam saprotams.

Labi apzinādamies, ka vairāku gadu tūkstošu laikā viņš ir, iespējams, pirmais cilvēks, kurš atšifrējis burvju tekstu, Artēmijs ieslēdza galda lampu un ķērās pie lasīšanas.

TAUTAS GRAHMATA

ESĪBAS NOLIKUMS MŪSU MĀĢIJAI UN DZĪVOŠANAI

Es dārgums tev, prieks un acuraugs.

Caur mani tavs spēks un gudrība plauks.

Caur mani tev noslēpums vaļā raisīsies.

Ja zaudēsi mani, tava māģija gaisīsies.

Desmitkārt desmit baušļus tev dodu.

Tie izeju rast tev ļaus allaž ar godu.

Tu bursi un dziedēsi, lādēsi, brūvēsi.

Caur mani to visu tu diženi jaudāsi.

Tak ielāgo, elf, un cieši atminies vienu —

Slēp mani no tiem, kas dubļos peras augu dienu.

Lai nolādēts mūžīgi mūžos ir tas,

Kurš izpaudīs svētākās zinības.

Artēmijam ausīs dobji dunēja asinis. Rokā bija. Tagad viņi tiks sabradāti kā nieka skudras. Tehnoloģija atklās visus viņu noslēpumus. Pēkšņi sajutis nogurumu, Artēmijs atslīga krēslā. Vēl bija tik daudz darāmā. Vispirms jāpārtulko visas četrdesmit trīs lappuses.

Viņš nospieda iekšējā sakaru tīkla pogu, lai pieslēgtos visiem mājā izvietotajiem skaļruņiem. — Sulaini! Sadabū Džuljetu un nāciet abi šurp. Gribu, lai jūs man te saliekat pāris bilžu mīklas.

Tagad varbūt īsti vietā būtu neliels stāsts iz ģimenes vēstures.

Fauli patiesi bija leģendāri noziedznieki. Jau kuro paaudzi viņi darbojās pret likumu, slepeni uzkrājuši gana daudz mantas, lai iekarotu cienījamu stāvokli sabiedrībā. Protams, kolīdz tāds bija iekarots, Fauli atskārta, ka tas viņiem it nemaz neiet pie sirds, un tūliņ atkal ķērās pie noziedzīgiem darījumiem.

Dzimtas mantojumu briesmām pakļāva Artēmijs Pirmais — mūsu Artēmija tēvs. Kad sabruka komunistiskā Krievija, Artēmijs seniors nosprieda lielu daļu Faulu kapitāla ieguldīt lielā kuģu transporta līnijā, kas šo plašo zemi savienotu ar pārējo pasauli. Viņš lēsa, ka jaunajiem patērētājiem būs vajadzīgas jaunas patēriņa preces. Krievu mafijai diez ko nepatika, ka sazin kāds rietumnieks lien iekšā viņu tirgū, un viņi izlēma nekauņam aizsūtīt mazu brīdinājumu. Tas iemiesojās zagtā Stinger raķete, kas tika izšauta uz "Faulu zvaigzni", kad kuģis brauca garām Murmanskai. Uz klāja atradās Artēmijs seniors, Sulaiņa tēvocis un 250 000 kokakolas kārbu. Sprādziens izdevās visai iespaidīgs.

Nebija jau gluži tā, ka Fauli līdz ar to būtu palikuši pliki un nabagi. Tomēr par miljardieriem viņus vairs dēvēt nevarēja. Artēmijs Otrais nosolījās visu vērst par labu. Atjaunot dzimtas kapitālu. Turklāt tā, kā prata viņš vien.

Kolīdz Grāmata bija pārtulkota, Artēmijs varēja ķerties pie plāna pa īstam. Viņš jau zināja, ko vēlas panākt, un tagad varēja prātot, kā mērķis būtu īstenojams.

Skaidrs, ka mērķis bija zelts. Zelta piesavināšanās. Izskatījās, ka Tautu dārgmetāli valdzina teju tikpat stipri kā cilvēkus. Ikvienam elfam bija sava slepena dārgumu glabātava, taču Artēmija iecere šo kārtību nopietni apdraudēja. Kad darbs būs galā, pa pasauli klīdis ne viens vien elfs ar iztukšotām kabatām.

Saldi nogulējis astoņpadsmit stundas no vietas un ieturējis vieglas brokastis, Artēmijs kāpa augšā uz kabinetu, ko bija mantojis no tēva. Istaba bija iekārtota visai tradicionāli — tumšas ozolkoka mēbeles un gar sienām plaukti, kas sniedzās no grīdas līdz pat griestiem — tikai Artēmijs kabinetu bija stāvgrūdām piekrāvis ar jaunākās paaudzes datortehniku. Visos stūros zumēja tīklā saslēgti makintoši. Viens caur DAT projektoru raidīja CNN tīmekļa lapu, uz kabineta dibensienas rādīdams palielinātus jaunāko ziņu kadrus.

Sulainis bija jau priekšā un ieslēdza datorus.

— Izslēdz visu, atstāj tikai Grāmatu. Man vajadzīgs klusums.

Kalpotājs satrūkās. CNN ziņas bez apstājas tika raidītas teju gadu no vietas. Artēmijs bija pārliecināts, ka tieši tur atskanēs vēsts par tēva izglābšanos. Rīkojums nozīmēja, ka .mis pēdīgi zaudējis cerību.

— Visus?

Artēmijs pašķielēja uz dibensienu. — Jā, — viņš pēdīgi teica. — Visus.

Pirms Sulainis izpildīja rīkojumu, viņš atļāvās saimniekam viegli uzsist pa plecu. Tikai vienreiz. Artēmijs izstaipīja pirkstus tā, ka kauliņi noknakšķēja. Bija pienācis laiks ķerties pie tā, ko viņš pieprata vislabāk. Pie neģēlīgu plānu kalšanas.

TREŠĀ NODAĻA HOLLIJA

Hollija Kniepa gulēja gultā, vārīdamās aizturētās dusmās. Tur nebija nekā neparasta. Visiem zināms, ka rūķi nav nekādi saulstariņi. Bet Hollija bija tik nelāgā omā, kāda pat elfus piemeklē visai reti. Formāli viņa bija elfs — tāds nu bija vispārīgais apzīmējums. Viņa bija arī rūķis, taču tas bija ne vairāk kā amats.

Varbūt apraksts šeit noderēs labāk nekā lekcija par elfu ģenealoģiju. Hollijai Kniepai bija kastaņbrūna āda, īsi apcirpti rūsgani mati un gaišbrūnas acis. Deguns viņai bija kumps, bet lūpas — tuklas un pilnīgas kā ķerubam, kas bija visai pašsaprotami, jo viņas vecvectēvs, galu galā, bija pats Kupidons. Hollijas māte bija Eiropas elfs ar negantu raksturu, bet slaika kā niedre. Arī Hollija bija visai trausla, ar gariem, slaidiem pirkstiem, kas lieliski spēja aptvert bakstīkli. Ausis viņai, protama lieta, bija smailas. Būdama tieši metru gara, Hollija augumā bija tikai vienu centimetru mazāka par vidusmēra elfu, taču pat nieka centimetrs var būt ļoti no svara, ja tev tādu tik daudz nemaz nav atvēlēts.

Holliju bija saērcinājis komandieris Sakne. Tas uz viņu bija uzēdies kopš pirmās dienas. Faktu, ka viņa rotā pirmoreiz ķerstakļu vēsturē bija ieskaitīta sieviešu kārtas virsniece, komandieris bija apņēmies uztvert kā personisku apvainojumu. Dienests ķerstakļos bija ļoti bīstams, mirstība tur bija neparasti augsta, un Sakne uzskatīja, ka skuķiem te nav vietas. Tagad gan viņam nāksies ar šo domu aprast, jo Hollija Kniepa negrasījās iet strādāt kur citur ne viņa, ne kāda cita dēl.

Lai gan Hollija pati to nemūžam neatzītu, viņas īgnumu, iespējams, vairoja arī Rituāls. Jau vairākus mēnešus viņa tam posās, taču mūžam pietrūka laika. Uzodis, ka Hollijai iet uz beigām maģija, Sakne acumirklī izmantos izdevību aizgrūst viņu projām uz Satiksmes departamentu.

Izlīdusi no naktskrekla, Hollija aizklunkurēja uz dušu. Vienā ziņā dzīvot tik tuvu zemeslodes centram bija izdevīgi — ūdens allaž bija karsts. Dienasgaismas, protams, pietrūka, taču tā bija salīdzinoši niecīga maksa par to, lai tevi neviens netraucē. Pazeme. Vienīgā vieta, ko cilvēki vēl nebija apsēduši. Bija tik jauki pēc garas darba dienas pārnākt mājās, izslēgt vairogu un ieslīgt vannā, kas pilna ar burbuļojošu žļurgu. Svētlaime.

Hollija saģērbās, aizvilka pelēkzaļā kombinezona rāvējslēdzi līdz pat zodam un aizsprādzēja ķiveres siksnas. RŪĶu formas tērpi bija mainījušies laikam līdzi. Vecās tūdaliņu uniformas, ko rūķiem nācās valkāt sendienās, bija nogrimušas pagājībā. Sprādžu kurpes un īsbikses! Nē, nudien. Nav brīnums, ka rūķi cilvēku folklorā ir galīgie jēpīši. Bet varbūt tā arī labāk. Ja zankeri zinātu, ka vārds "rūķis" īstenībā cēlies no saīsinājuma RŪĶi, kas apzīmēja Reglamenta Ūnijas Ķerstakļu īpašo uzdevumu rotu, viņi droši vien raudzītu to kā nebūt izmantot. Labāk dzīvot pagrīdē un ļaut, lai cilvēki paliek pie saviem maldiem.

Virszemē jau ausa mēness, un kārtīgām brokastīm laika vairs nepietika. Pagrābusi no dzesētāja skuju biezsulu, viņa izdzēra to jau tunelī. Lielajā trasē valdīja parastais haoss. Spārnotās laumiņas bija aizsprūdījušas avēniju kā oļi pudeles kaklu. Arī no gnomiem nebija nekādas jēgas — viņu ļumīgās pēcpuses bija aizsprostojušas divas joslas. Visās plānākās čumēja un mudžēja lāstu krupji, lamādamies kā jūrnieki. Šie kustoņi tika radīti itin kā joka pēc, bet nupat jau bija savairojušies līdz nejēdzībai. Viens otrs par to bija spiests atvadīties no zižļa.

Spraukdamās cauri drūzmai, Hollija virzījās uz ķerstakļu iecirkņa pusi. Pie Tupeņa Rāceņa lielbodes jau gāja vaļā tracis. Kāds RŪĶu kaprālis centās ieviest kārtību. Lai nu sokas. Kaut kāds murgs. Labi gan, ka Hollijai bija iespēja strādāt virszemē.

Ķerstakļu iecirkņa durvis bija nosprostojuši protestētāji. No jauna bija uzliesmojis goblinu un punduru kūdras karš, un ik rītu te savācās bars saniknotu vecāku, kas kliedza un brēca, lai tak ķerstakļi laižot vaļā viņu nevainīgās atvases. Hollija nicīgi nosprauslājās. Var jau būt, ka kaut kur apkārt klīda kāds godīgs goblins, taču Hollijai tādu vēl nebija gadījies sastapt. Tagad šie tupēja kamerās, gaudodami cietumnieku ziņģes un cits citu apmētādami ar uguns lodēm.

Hollija spiedās cauri pūlim. — Laidiet garām, — viņa burkšķēja. — Laidiet garām ķerstakļi.

Tūliņ visi metās viņai virsū kā mušas uz beigtu slieku.

—   Mans Grumpo nav vainīgs!

—   Ķerstakļu patvaļa!

—    Virsniec, vai jūs neienestu manam bumbulītim šito sedziņu? Viņš bez tās nevar aizmigt.

Hollija noregulēja sejsegu spoguļrežīmā un nelikās ne zinis. Sensenos laikos formas tērps ļāva cerēt uz zināmu bijību. Nu vairs ne. Tagad tas bija kā mērķis. "Atvainojiet, virsniec, bet es laikam esmu kaut kur pazaudējis kārpu burku." "Pardon, elfu jaunkundz, bet mans kaķis uzrāpies stalaktītā." Vai arī: "Ja jums, kapteine, atrastos kāds brīvs brītiņš, vai jūs nepateiktu, kā es varētu nokļūt pie Jaunības avota?" Hollija nodrebinājās. Tūristi, vai zinies. Viņai pašai raižu līdz kaklam. Kā pēcāk izrādīsies, vēl vairāk, nekā viņa maz spēja iedomāties.

Iecirkņa gaitenī ar kleptomāniju apsēsts punduris aizrautīgi čamdījās pa kabatām visiem, kas drūzmējās rindā pie dežuranta lodziņa, tostarp arī ķerstaklim, pie kura viņš bija pieslēgts ar roku dzelžiem. Hollija iezvēla zaglēnam pa pēcpusi ar bakstīkli. Elektriskā dzirkstele pundura ādas bikšu pakaļā izsvilināja caurumu.

—   Ei, Mulč, ko tu te ņemies?

Mulčs satrūkās, un sačieptās mantas izbira viņam no piedurknēm.

—  Kniepu virsniec, — viņš iesmilkstējās, savilcis nožēlas pilnu ģīmi. — Es tur neko nevaru līdzēt. Man tāda daba.

—   Zinu, Mulč. Un mūsu daba tāda, ka mēs tevi iespundēsim kamerā uz pāris gadsimtiem.

Viņa piemiedza ar aci pundura aizturētājam.

—   Prieks redzēt, ka nezaudējat modrību.

Elfs nosarka un pieliecās, lai savāktu savu naudasmaku un žetonu.

Hollija devās garām Saknes kabinetam, cerēdama, ka tiks līdz savam kambarītim, iekams…

—   KNIEPA! ŠURP!

Hollija nopūtās. Ek. Atkal jau.

Iestūķējusi ķiveri padusē, Hollija izlīdzināja formas tērpa krunkas un pārkāpa pāri komandiera Saknes kabineta slieksnim.

Saknes ģīmis dusmās bija pietvīcis tumši sarkans. Īstenībā šādā stāvoklī viņš atradās pastāvīgi, tālab bija izpelnījies palamu "Biete". Iecirknī tika slēgtas derības par to, pēc cik ilga laika viņa sirds sasprāgs gabalos. Gudrākie lika uz piecdesmit gadiem, ne vairāk.

Komandieris Sakne iebakstīja ar pirkstu mēnessrādī, kas bija aplikts viņam ap roku. — Nu? — viņš paģēroši noprasīja. — Cik tas, jūsuprāt, rāda?

Hollija juta vaigos saskrienam asinis. Diez vai viņa bija novēlojusies vairāk par minūti. Vismaz pusducis virsnieku uz maiņu vēl nemaz nebija ieradušies. Bet Sakne mūžam piekasījās tieši viņai.

—   Maģistrāle, — viņa neveikli nomurmināja. — Četras joslas bija ciet.

—     Nekaitiniet mani, gudrojot te visādus aizbildinājumus! — komandieris ierēcās. — It kā jūs nezinātu, kāds ir pilsētas centrs! Tad vajag kārpīties laukā no gultas pāris minūšu agrāk!

Tur nebija ko iebilst. Viņa taču zināja, kāda ir Glābiņa. Hollija Kniepa bija pilsētā dzimusi un uzaugusi. Kopš cilvēki ķērās pie eksperimentiem ar dziļurbumiem, aizvien vairāk elfu no seklajiem pakalniem bija spiesti pārcelties uz dziļāko un drošāko Glābiņas pilsētu. Metropole bija pārapdzīvota un slikti apsaimniekota. Un nu vēl bija uzradies lobijs, kurš gribēja panākt, lai pašā pilsētas centrā, kas bija atvēlēts gājējiem, drīkstētu iebraukt automobiļi. It kā tur jau tāpat netrūktu gaisa, kad apkārt vazājās visi tie gnornu lauki.

Saknēm bija taisnība. Vajadzēja piecelties drusku agrāk. Bet kāpēc gan? No citiem tas, galu galā, netika prasīts.

—   Es zinu, kas jums prātā, — Sakne ierunājās. — Kāpēc es jums augām dienām piekasos? Kāpēc nekad nestrostēju tos citus dīkdieņus?

Hollija cieta klusu, bet viņas sejā bija skaidri lasāms apstiprinājums.

—   Pateikt, kāpēc?

Hollija riskēja pamāt ar galvu.

—   Tāpēc, ka jūs esat skuķis.

Viņas pirksti savilkās dūrēs. Nu protams!

—   Bet iemesls nav gluži tas, ko jūs esat iedomājusies, — Sakne turpināja. — Jūs ķerstakļos esat pirmais skuķis. Pats pirmais. Jūs esat laboratorijas žurka. Bāka. Miljoniem elfu tur, laukā, nenolaiž no jums ne acu. Ar jums tiek saistītas lielas cerības. Bet tikpat daudz ir arī aizspriedumu. No jums ir atkarīgs, vai likums stāsies spēkā. Un šobrīd man jāatzīst, ka jūsu izredzes nav diez ko spožas.

Hollija sablisinājās. Sakne vēl nekad nebija teicis ko tamlīdzīgu. Parasti viņš lika sakārtot ķiveri, nostāties miera stājā un tā tālāk.

—    Jums, Kniepa, jāparāda labākais, uz ko esat spējīga, turklāt jāpārsit pušu visi pārējie. — Sakne nopūtās, atslīgdams grozāmajā krēslā. — Es nudien nezinu, Hollij. īpaši kopš tās Hamburgas lietas.

Hollija saviebās. Hamburga bija pilnīga izgāšanās. Viens no viņas aizturētajiem pamanījās izsprukt virszemē, kur mēģināja izkaulēt patvērumu no zaņķeriem. Saknēm nācās apturēt laiku, izsaukt glābšanas vienību un iztīrīt četras atmiņas. Vesels lēvenis ķerstakļu laika bija kā zemē nosviests. Viņas vainas dēļ.

Komandieris paņēma no galda veidlapu. — Nav vērts. Esmu izlēmis. Prom uz satiksmi, un jūsu vietā ņemšu kaprāli Papardi.

—    Papardi! — Hollija vairs nespēja novaldīties. — Šito šmurguli? Viņai galvā svilpo vējš. Jūs nedrīkstat viņu padarīt par laboratorijas žurku!

Saknes ģīmis pietvīka vēl tumšāks.

—  Drīkstu gan un tā arī darīšu. Kas man varētu to liegt? Jūs ne reizes neesat centusies no sirds… Vai arī ne uz ko nemaz neesat spējīga. Neņemiet ļaunā, Kniepa, bet vairāk izdevību jums nebūs…

Komandieris ierakās papīros. Saruna bija galā. Hollijai atlika tikai stāvēt un trīcēt šausmās. Cauri. Spožākā karjera, uz kādu vispār bija iespējams cerēt, un nu pašas vainas dēļ viss pagalam. Viena kļūda, un nākotne jau bija pārvērtusies par pagātni. Tas nebija godīgi. Hollija manīja, ka pakrūtē uz augšu ceļas neierasti karsts un smacējošs dusmu kamols, taču to viņa norija. Nebija īstais brīdis zaudēt savaldīšanos.

—  Komandier Sakne, manuprāt, esmu pelnījusi vēl vienu iespēju.

Sakne pat nepacēla galvu. — Un diez par ko?

Hollija ievilka elpu. — Par to, ko esmu paveikusi. Bez Hamburgas lietas man citu misēkļu nav bijis. Desmit sekmīgu operāciju. Nevienas atmiņas tīrīšanas vai laika apturēšanas, ja neņemam vērā…

—   To Hamburgu, — Sakne pateica priekšā.

Hollija izmantoja izdevību. — Ja es nebūtu sieviete, bet viens no jūsu personiskajiem dārgajiem elfiem, šādas sarunas vispār nebūtu.

Sakne viņu asi uzlūkoja. — Tagad tā, kapteine Kniepa, vienu mirklīti…

Uz galda iepīkstējās viens no telefoniem. Tad divi, tad trīs. Viņam aiz muguras atdzīvojās milzīgs ekrāns.

Sakne uzblieza pa skaļruņa pogu, saslēgdamies ar visiem zvanītājiem tīklā.

-Jā?

—   Mums ir bēglis.

Sakne pamāja. — Ko skatīkļi?

Skatīkļi bija segvārds, ar ko tika apzīmēti amerikāņu sakaru pavadoņiem piestiprināti nomaskēti lokatori.

—   Šis tas ir, — atsaucās otrais zvanītājs. — Spēcīgs signāls no Eiropas. Itālijas dienvidos. Bez vairoga.

Sakne nošķendējās. Elfu bez vairoga varēja ieraudzīt jebkurš mirstīgais. Ja noziedznieks bija humanoīds, stāvoklis vēl nebija tik bezcerīgs.

—   Klasifikācija?

—    Sliktas ziņas, komandier, — teica trešais zvanītājs. — Esam dabūjuši uz savas galvas nelieša trolli.

Sakne izberzēja acis. Nu kāpēc kaut kas tāds vienmēr gadījās tieši viņa maiņā? Hollija lieliski saprata, kā priekšnieks jūtas. Troļļi bija negantākie no visām dzīļu radībām. Viņi klīda pa tuneļu labirintu, uzglūnēdami katram, kam nelaimējās gadīties šiem ceļā. Troļļu niecīgajās smadzenēs trūka vietas noteikumiem un aizliegumiem. Šad un tad kāds no viņiem ielīda spiedienlifta šahtā. Parasti koncentrētā gaisa strāva viņus uz vietas izcepināja, taču retumis kāds palika dzīvs un tika izsviests virszemē. Sāpes un pat niecīgākā gaismiņa viņus satracināja tā, ka parasti šie kustoņi devās, kur deguns rāda, dragādami visu, kas gadījās pa rokai.

Sakne sapurināja galvu, lai atjēgtos.

—  Labi, kapteine Kniepa. Rādās, ka izdevība jums ir. Cik saprotu, maģijas jums netrūkst?

—  Tieši tā, — Hollija sameloja, labi saprazdama, ka Sakne viņai uz karstām pēdām iedos kurvīti, ja dabūs zināt, ka viņa atstājusi novārtā Rituālu.

—   Labi. Tad paņemiet pret parakstu ieroci un dodieties

mērķi.

Hollija pašķielēja uz ekrānu. Skatīkļi palielinājumā raidīja attēlu, kur bija redzama ar mūri apjozta Itālijas pilsēta. Arvien tuvāk cilvēkiem pāri laukiem strauji virzījās sarkans punkts.

—     Pamatīgi izpētiet stāvokli un ziņojiet. Gūstīt viņu nemēģiniet. Skaidrs?

—   Tieši tā.

—   Pēdējā ceturksnī troļļu uzbrukumos dzīvību zaudējuši seši. Seši vīri. Apakšzemē, pazīstamā apvidū.

—   Es saprotu.

Sakne neticīgi nošķobīja lūpas.

—   Jūs tiešām saprotat, Kniepa? Tiešām?

—   Manuprāt, jā.

—  Vai jums ir nācies redzēt, kas paliek pāri no upura pēc tam, kad to samīcījis trollis?

—   Nē. Tuvumā nē.

—  Labi. Tad pieraugiet, lai šodien nebūtu pirmā reize.

—   Klausos.

Sakne nozibināja acis. — Nezinu, kā tas nākas, kapteine Kniepa, bet, kolīdz jūs pārstājat runāt pretī, es sāku no tiesas uztraukties.

Un komandiera uztraukumam bija dibināts pamats. Būtu viņš zinājis, ar ko šis īpašais uzdevums beigsies, viņš uz karstām pēdām būtu atvaļinājies. Tonakt bija gaidāmi vēsturiski notikumi. Ne jau tādi jauki vēsturiski notikumi kā rādija atklāšana vai cilvēka nolaišanās uz Mēness. Gaidāmie notikumi bija nejauki — tādi kā spāņu inkvizīcija vai "Hindenburga" bojāeja. Nejauki cilvēkiem un elfiem. Nejauki visiem.

Hollija taisnā ceļā devās uz cauruļtīklu. Mūžam pļāpīgā mute bija sakniebta šaurā, apņēmīgā svītriņā. Tā nu bija pēdējā iespēja. Nedrīkstēja pieļaut, lai kaut kas novērš uzmanību.

Lifta laukuma stūrī stiepās parastā rinda ar brīvdienu vīzu tīkotājiem, bet Hollija, pavicinādama žetonu, aizsoļoja visiem garām. Kāds gnomu rupeklis sadumpojās.

—  Kāpēc tad jūs, rūķi, mūžam tiekat augšā? Ar ko tad jūs esat labāki?

Hollija skaļi ievilka gaisu nāsīs. Pieklājība pirmajā vietā. — Ķerstakļu dienesta lietas, kungs. Un tagad, lūdzams, atvainojiet.

Gnoms pakasīja masīvo pēcpusi. — Man gan nācies dzirdēt, ka jūs, rūķi, sadomājat visādas ķerstakļu padarīšanas tikai tādēļ, lai pablenztu uz mēnesnīcu. Reku še, ko man nācies dzirdēt.

Hollija izmocīja smaidu, tēlodama, ka jūtas uzjautrināta. Lūpas gan izdevās sašķobīt tikai tā, it kā viņa būtu pārkodusi citronu.

—  Kaut ko tādu jums varēja sagvelzt tikai pēdējais idiots… kungs. Ķerstakļi virszemē dodas tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā.

Gnoms saviebās. Acīmredzot baumas viņš bija tikko kā izzīdis no pirksta un nu sāka domāt, vai tik Hollija par idiotu nav nogodājusi viņu pašu. Bet, iekams viņš to aptvēra, Hollija jau bija iesprukusi pa divviru durvīm.

Foals viņu gaidīja vadības zālē. Foals bija ar vajāšanas māniju apsēsts kentaurs, kurš savas dienas vadīja pārliecībā, ka cilvēku spiegošanas aģentūras pūlas iespiesties viņa izstrādātajās transporta un novērošanas programmās. Galvā kentaurs dienu un nakti nēsāja alvotu ķiveri, lai spiegi nevarētu nolasīt vina domas.

Kad Hollija ienāca pa pneimatiskajām divviru durvīm, Foals viņu cieši uzlūkoja.

—   Vai kāds redzēja tevi te ienākam?

Hollija apdomājās.

—   FIB, CIP, VDA, NAA, MI6 [1] . jā, arī vgc.

Foals sarauca pieri. — VGC?

—   Visi, kas gadījās ceļā, — Hollija novīpsnāja.

Piecēlies no grozāmā krēsla, Foals pieklidzināja viņai klāt.

—    Ai, Kniepiņ, cik tu mums esi asprātīga. Profesionāla dumpiniece. Man nez kāpēc šķita, ka Hamburga tavam degunam būs likusi nolaisties drusku zemāk. Tavā vietā es ciešāk domātu par to, kas jādara.

Hollija saņēmās. Viņam bija taisnība.

—   Labs ir, Foal. Stāsti laukā.

Kentaurs norādīja uz lielu plazmas ekrānu ar attēlu no Eirosatelīta.

—   Sarkanais punktiņš ir trollis. Viņš virzās uz Martinafranku, nocietinātu pilsēteli netālu no Brindizi. Ciktāl varam spriest, šis iekļuvis O7 šahtā. Pēc virszemes reisa tā bija atstāta dzesēties, tāpēc jau trollis šobrīd nav pārklājies ar kraukšķīgu garoziņu.

Hollija saviebās. Brīnum jauki, viņa nosprieda.

—  Mums drusku laimējies — mērķis pa ceļam jau dabūjis iekost. Pirms stundām divām viņš aprija pāris govju, tā ka esam ieguvuši mazliet laika.

—    Pāris govju? — Hollija izsaucās. — Cik tad liels tas zellis ir?

Foals sakārtoja alvas cepuri. — Tēviņš. Spēku pilnbriedā. Simt astoņdesmit kilogramu, ilkņi kā mežakuilim. Riktīgi mežonīgam mežakuilim.

Hollija norija kaklā sakāpušo kamolu Piepeši ierindas ķerstakļu darbs šķita daudz pievilcīgāks nekā dienests glābēju vienībā.

—   Nu ja. Un ko tu man vari piesolīt?

Foals aizklumzāja līdz aprīkojuma galdam. Tur viņš izraudzījās kaut ko līdzīgu stūrainam rokaspulkstenim.

—  Lokatoru. Tu atradīsi viņu, mēs atradīsim tevi. Kā parasti.

—   Video?

Kentaurs Hollijas ķiveres papildgropītē iestiprināja mazu

cilindrinu.

Tiešie sakari. Kodolbaterija. Neierobežots darbības laiks. Mikrofonu aktivizē balss.

—   Labi, — Hollija noteica. — Sakne teica, lai es šoreiz paķerot līdzi kādu ieroci. Katram gadījumam.

—    Varēji nedzesēt muti, — Foals atsaucās, no aparātu kaudzes izvilkdams platīna pistoli. — Neitrīno 2000. Jaunākais modelis. Tādu nav pat tuneļu bandītiem. Trīs režīmi, neņem ļaunā. Viegli apsvilis, labi izcepts un pārvērsts pelnos. Arī darbināms ar kodolenerģiju, tā ka nav nekur jāštepselē. Šitais mazulītis dzīvos vēl tūkstoš gadus ilgāk par tevi.

Hollija viegliņo ieroci iebāza pistoļu makstī.

—   Esmu gatava… laikam.

Foals ieķiķinājās. — Diez vai. Ja runa ir par trolli, tas nav iespējams.

—    Paldies par uzmudrinājumu. Tas nudien vairo pašapziņu.

—    Pašapziņu vairo zināšanu trūkums, — kentaurs paskaidroja. — Degunu tu slien gaisā tikai tāpēc, ka kaut ko nezini.

Hollija grasījās iebilst, tomēr savaldījās. Varbūt vainīgas bija neskaidrās aizdomas, ka Foalam taisnība.

Spiedienliftus darbināja no zemeslodes kodola izplūstošās gāzes. RŪĶu tehnologi Foala vadībā bija konstruējuši titāna olas, ar ko pārvietoties gāzu strūklās. Katra kapsula bija aprīkota ar dzinēju, tomēr ekspresreisam uz virszemi vislabāk derēja kārtīgs magmas izvirdums.

Gar šahtu nišu rindu Foals Holliju aizveda līdz O 7. Skavās ieslēgtais aparāts izskatījās pārāk trausls, lai to varētu iedomāties drāžamies pa magmas straumēm. Olas apakšpuse bija pārogļojusies gluži melna un ar šķembām sašaudīta raiba kā dzena vēders.

Kentaurs maigi paplikšķināja pa olas spārnu. — Šitā mazulīte kalpo jau piecdesmit gadus. Vēl vecāku modeli cauruļtīklā šobrīd ar uguni nesameklēsi.

Hollija saviebās. Jau pati doma par šahtām viņai uzdzina šermuļus, un nu vēl arī jābrauc ar muzeja eksponātu.

—   Kad tas ieslēdzas autopilotā?

Foals paieskāja spalvaino vēderu. — Neilgi pēc starta, ja vien kaut kas nesaiet dēlī.

Hollija atrāva vaļā smagās durvis. Gumijas izolācijas apmale nošņākdamās padevās. Par braucēju ērtībām olas konstruktori nebija diez ko likušies zinis. Elektronikas jūklī tik tikko pietika vietas necilam sēdeklītim.

—  Kas tas tāds? — Hollija noprasīja, norādīdama uz pelēcīgu plankumu, kas greznojās uz krēsla pagalvja.

Foals nemierīgi saknosījās.

—   Ē… laikam smadzeņu šķidrums. Pēdējoreiz mums gadījās spiediena noplūde. Bet tur tagad viss ir noplombēts. Un virsnieks izdzīvoja. Palika drusku dumjāks, taču ir dzīvs un spēj uzņemt šķidru pārtiku.

—   Ak tā, tad jau viss kārtībā, — Hollija dzēlīgi attrauca,

raudzīdama kā nebūt iekārtoties kabeļu mudžeklī.

Foals iesprādzēja viņu sēdeklī, rūpīgi pārbaudīdams drošības siksnas.

—   Gatava?

Hollija pamāja.

Foals ar pirkstu piesita pie viņas ķiveres mikrofona. — Nepazūdi, — viņš noteica, aizcirzdams durvis.

Nedomā par to, Hollija pati sev piekodināja. Nedomā par balti nokaitušo magmas straumi, kas tūliņ aprīs šito niecīgo mašīnīti. Nedomā, kā tu brāzīsies augšup ar divkāršu skaņas ātrumu tā, ka visas iekšas griezīsies riņķī. Un nekādā gadījumā nedomā par aptrakušo, asinskāro trolli, kas to vien gaida, lai ar ilkņiem varētu saplosīt tevi smalkās ļerpatās. Nekā nebija. Izmet to visu no galvas… Tik un tā par vēlu.

Austiņās ieskanējās Foala balss. — Starts pēc divdesmit sekundēm, — viņš paziņoja. — Izmantosim drošu sakaru kanālu — ja nu zaņķeri sākuši izklaušināt pazemi. Nevar jau zināt. Reiz viens Tuvo Austrumu naftas tankeris pārtvēra raidījumu. Tad nu gan izcēlās ļembasts.

Hollija pieregulēja ķiveres mikrofonu.

—   Koncentrējies, Foal. Tavās rokās ir mana dzīvība.

—   Ui… labi, labi, atvaino. Mēs tevi pa sliedēm aizšļūcināsim līdz O7 maģistrālajai šahtai, tur kuru katru brīdi jābūt izvirdumam. Tas tevi izraus cauri pirmajiem simt KM, tālāk tiec galā pati.

Hollija pamāja, sagrābdama abas stūres sviras.

—   Sistēmas pārbaude. Slēdz iekšā.

Atskanēja svelpjoša dūkoņa — olas dzinēji iedarbojās. Sīkās mašīnītes korpuss sāka raustīties ar tādu joni, ka Hollija kratījās kā zirnis grabulī. To, ko turpat ausī teica Foals, viņa tik tikko spēja saklausīt.

—     Tu atrodies sekundārajā šahtā. Tūliņ laidīsies, Kniepiņ.

Norāvusi no vadības paneļa kādu gumijas uzmavu, Hollija iebāza to starp zobiem. Ja cilvēks pats sev nokodis mēli, no radiosakariem nav nekādas jēgas. Viņa aktivizēja ārējās kameras un pieslēdza tās ekrānam.

Draudīgi drebelēdamās, tuvojās ieeja O7 šahtā. Virs nokaitušā skrejceļa virmoja gaiss. Sekundārajā šahtā iesprikstīja baltas dzirksteles. Rēkoņu Hollija nedzirdēja, taču varēja iztēloties. Vējš, kas ādu norauj no kauliem un kauc tik baigi kā miljons troļļu.

Pirksti ap svirām sažņaudzās ciešāk. Pie atveres kapsula trīsēdama apstājās. Šahta stiepās uz augšu un uz leju. Milzīga. Bezgalīga. Tāpat droši vien jūtas notekcaurulē iemesta skudra.

—  Nu ta' tā, — nočērkstēja Foals. — Skaties, ka neizlaid laukā brokastis. Lunaparks salīdzinājumā ar šito nav nekas.

Hollija pamāja. Parunāt viņa nevarēja — kaut vai tāpēc, ka bija iekodusies gumijas sprūdā. Taču kentaurs viņu tik un tā varēja redzēt olas videokamerā.

—   Sayonara, sirsniņ, — Foals noteica un nospieda pogu.

Kapsulas skavas atlaidās, un Hollija ieripoja bezdibenī.

Iekšas sažņaudzās ciešā kamolā. Gravitācija olu rāva pretim Zemes centram. Seismoloģijas nodaļa te bija zondējusi un eksperimentējusi miljoniem reižu, un magmas izvirdumu prognozes apstiprinājās 99,8 gadījumos no simt. Tomēr allaž jau bija jādomā par tiem 0,2 procentiem.

Kritiens ilga vai veselu mūžību. Un, tikko Hollija jau bija gara acīm sevi norakstījusi metāllūžņos, viņa pēdīgi samanīja. To neaizmirstamo vibrāciju. Sajūtu, ka visa pasaule aiz niecīgās lodītes sienām ir sašķīdusi gabalos. Te nu tas bija.

—   Spuras, — viņa izvēla vārdu ap sprūdu.

Var jau būt, ka Foals kaut ko atbildēja, bet neko vairs nebija iespējams saklausīt. Viņa nedzirdēja arī pati sevi, taču monitorā redzēja izslīdam stabilizācijas spuras.

Izvirdums viņu sagrāba kā orkāns, savirpinādams kapsulu, līdz aizķērās aiz spurām. Puskusuši akmeņi bliežas pret kapsulas pavēderi, triekdami aparātu pret šahtas sienām. Hollija manevrēja, grozīdama stūri.

Noslēgto telpu piesvēla pekles karstums — cilvēks tādā izceptos. Bet elfu plaušas ir daudz izturīgākas. Paātrinājums ar neredzamām rokām iegrābās Hollijas rumpī, no rokām un sejas vai ādu vilkdams nost. Hollija samiedzās, lai izmirkšķinātu no acīm kodīgi sāļos sviedrus, un pievērsās monitoram. Izvirdums bija pilnībā sagrābis kapsulu savā varā, un šis bija varen spēcīgs. Vismaz septiņkārtīgs skaņas ātrums. Savi 500 m diametrā. Visapkārt virpuļoja, krāca un plaiksnījās sarkandzeltenas magmas mēles, meklēdamas vājo vietu metāla apvalkā.

Kapsula čīkstēja un vaidēja, piecdesmit gadus vecās blīves teju sprāga pušu. Hollija nogrozīja galvu. Kolīdz atgriezīšos, viņa nosprieda, taisnā ceļā došos pie Foala un kārtīgi iesperšu viņam pa spalvaino pakaļu. Viņa jutās kā kodols rieksta čaulā, kas jau krakšķ gnoma zobos. Nekāda glābiņa.

Motora pārsegs ieliecās, it kā tajā būtu ietriekusies milzu dūre. Iemirkšķinājās spiediena signāllampiņa. Hollija sajuta, ka galvu kaut kas saspiež kā spīlēs. Vispirms nāksies atvadīties no acīm — tās izsprāgs kā pārgatavojušās ogas.

Viņa paraudzījās uz mēraparātiem. Vēl divdesmit sekundes, iekams kapsula tiks laukā no izvirduma un ceļu turpinās augšupejošajā karstā gaisa strāvā. Divdesmit sekundes šķita vai vesela mūžība. Hollija nolaida sejsegu, lai pasargātu acis, un izmanevrēja cauri pēdējam akmeņu sablīvējumam.

Un piepeši apkārt viss bija tīrs un tukšs, kapsula šāvās augšup salīdzinoši mierīgajā karstā gaisa vērpetē. Hollija vēl papildus ieslēdza dzinējus. Nav ko šķiest laiku, vizinoties vējam uz muguras.

Augstu virs galvas neona gaismiņu aplis norādīja vietu, kur veicama pietauvošanās. Hollija ieslēdza horizontālo vadību un pagrieza pret gaismiņām šasijas. Tas bija smalks manevrs. Liela daļa RŪĶu pilotu parasti tika tik vien tālu, aizšāva ostai garām un zaudēja veselu lēveni dārgā laika. Hollija gan ne. Viņa bija dzimusi pilote. Labākā visā akadēmijā.

Vēlreiz ierūcinājusi dzinējus, viņa nolidinājās pēdējos simt metrus. Manevrēdama ar stūres pedāļiem, viņa izvilināja kapsulu cauri neona aplim un nosēdināja to tieši skavās. Šasiju kājeles iegrozījās atpakaļ gropēs. Glābta.

Pagrābstījusies pa krūtežu, Hollija atsprādzēja drošības siksnas. Kolīdz atvērās hermētiski noslēgtās durvis, kabīnē ar joni ieplūda smaržīgais virszemes gaiss. Nekas nespēja līdzināties pirmajam svaiga gaisa malkam pēc brauciena šahtās. Viņa dziļi ievilka gaisu krūtis, izgrūzdama no plaušām kapsulas sastāvējušos dvaku. Nu kāpēc gan Tautai vajadzēja pamest virszemi? Reizumis viņa vēlējās, kaut elfu senči būtu nevis bēguši, bet palikuši, lai atkarotu virszemi no zaņķeriem, taču zaņķeru bija pārāk daudz. Pretstatā elfiem, kas spēj radīt labi ja vienu vienīgu atvasi ik divdesmit gados, zaņķeri vairojās kā grauzēji. Ar tādu skaitlisko pārspēku pat maģija nespētu tikt galā.

Nakts gaiss bija svaigs un patīkams, tomēr Hollija samanīja piesārņojuma pēdas. Zaņķeri sapostīja visu, kam vien tika klāt. Skaidrs, ka dubļos viņi vairs nedzīvoja. Vismaz ne šajā valstī. Kur nu. Lielas, krāšņas ēkas ar istabām visam kam — gulēšanai, ēšanai, pat vajadzību nokārtošanai! Turpat iekšā! Hollija nodrebinājās. Padomā tik — nokārtoties paša mājā. Derdzīgi! No vajadzību nokārtošanas bija tikai viens labums, proti, minerāli tādējādi tika nogādāti atpakaļ zemē, bet zaņķeri pat to bija pamanījušies novērst, apstrādājot… to tur… ar kaut kādām zilām ķimikālijām. Ja vēl pirms simt gadiem kāds viņai būtu teicis, ka cilvēki sadomās no mēslojuma vākt laukā mēslus, viņa tam stāstītājam būtu ieteikusi galvā izurbt pāris caurumu, lai smadzenēm pieplūst drusku gaisa.

Hollija noāķēja no pakaramā spārnu pāri. Tie bija divkārši, iegareni, ar klabošu motoru. Viņa novaidējās. Spāres. Pretīgs modelis. Benzīna dzinējs — vienreizēji. Un smagāks nekā dubļos iestigusi cūka. Kolibri Z7 — lūk, tas bija ko vērts. Gandrīz bez trokšņa, ar satelītu sajūgta saules baterija — tādi tevi divreiz apnesīs apkārt pasaulei. Bet kāds droši vien atkal bija kaut ko nošņāpis no budžeta.

Uz rokas iepīkstējās lokators. Viņa bija uztveršanas zonā. Izkāpusi no kapsulas, Hollija nostājās uz piezemēšanās plat formas. Viņa atradās nomaskētā paugurā, kādos parasti tika ierīkoti elfu forti. Tādos Tauta dzīvoja, pirms tika nodzīta dziļāk pazemē. Nekāda sevišķā aprīkojuma te nebija. Tikai pāris ārējās novērošanas monitoru un pašiznīcināšanās ierīce gadījumam, ja forts tiktu atklāts.

Uz ekrāniem nekā nebija. Viss klusu un mierīgi. Pneimatiskās durvis, pa kurām virszemē bija izlauzies trollis, stāvēja drusku pavērtas, bet citādi viss šķita kārtībā. Piesprādzējusi spārnus, Hollija spēra soli ārpasaulē.

Itālijas nakts bija skaidra un spirgta, gaisā jautās olīvu un vīna smarža. Asajā zālē čirkstināja circeņi, zvaigžņu gaismā lidinājās naktstauriņi. Hollija nespēja novaldīties nepasmaidījusi. Tā dēļ vien bija vērts riskēt — nudien vērts.

Runājot par risku… Viņa pameta skatu uz lokatoru. Signāls bija jaušami spēcīgāks. Trollis jau bija teju pie pilsētas mūra! Par dabu nāksies priecāties, kad uzdevums būs galā. Tagad vajadzēja rīkoties.

Pasniegusies aiz muguras, Hollija parāva spārnu motora startera auklu. Klusums. Viņa iesvēlās nevarīgās dusmās. Glābiņā ikvienam izlutinātam bērnelim bija kolibri, ar ko brīvdienās ālēties riņķī apkārt, un te nu bija rūķis ar spārniem, kurus derēja izmest lūžņos vēl tad, kad tie bija gluži jauni. Viņa noraustīja auklu vēlreiz, tad vēl. Trešajā piegājienā motors pēdīgi iedarbojās, izvirzdams naktī dūmu un izplūdes gāzu mākoni. — Pēdējā brīdī, — viņa noņurdēja, piedodama gāzi. Spārni savicinājās, vispirms visai haotiski, tad saskaņojās un ar zināmu piepūli uznesa kapteini Kniepu naksnīgajās debesīs.

Troļļa pēdas bija viegli samanāmas arī bez lokatora. Kustonis aiz sevis bija atstājis lielāku postažu nekā tuneļa ekskavators. Hollija, sekodama trollim pa pēdām, turējās visai zemu, lavierēdama starp miglas mākonīšiem un kokiem. Aptrakušais trollis bija izbridis cauri vīna dārzam, izlauzis mūri un pie dzīvžoga atstājis nāves bailēs trīcošu sargsuņi. Tad viņa pārlidoja pāri govīm. Skats nebija no jaukajiem. Sīkumos neiedziļināsimies, vienīgi pateiksim, ka bez ragiem un nagiem tur nekā daudz vairs nebija atlicis.

Sarkanā signāllampiņa pīkstēja aizvien skaļāk. Skaļāk, tātad "tuvāk". Apakšā parādījās pilsēta — uztupusi lēzena paugura galā, apjozta ar zobainu viduslaiku mūri. Lielākajā daļā logu joprojām dega gaisma. Nu vajadzēja likt lietā kripatiņu maģijas.

Daudz kas no Tautai piedēvētajām burvju spējām ir tapis cilvēku iztēlē. Taču zināmas spējas elfiem patiesi piemīt. Tostarp dziedināšana, mesmerizēšana un vairogburvestība. Īstenībā vairogburvestība nav nekāda burvestība. Īstenībā elfi vibrē tik augstā frekvencē, ka nemitīgi maina atrašanās vietu, tāpēc acs viņus nemaz nepaspēj pamanīt. Ja cilvēks cieši ieskatās — kas nudien nenotiek nemaz tik bieži —, samanāma tikai viegla ņirboņa. Un pat ņirboņa parasti tiek saistīta ar ūdens izgarošanu. Zaņķeriem tas ir visai raksturīgi — pavisam vienkāršai parādībai izgudrot sarežģītu izskaidrojumu.

Hollija ieslēdza vairogu. Šoreiz tas prasīja lielāku piepūli nekā parasti. Viņa sajuta uz pieres izspiežamies sviedru lāsītes. Nē, jāiziet taču reiz Rituāls, viņa nosprieda. Jo drīzāk, jo labāk.

No pārdomām viņu iztraucēja kņada turpat lejā. Kaut kas, kas neiederējās nakts trokšņos. Noregulējusi ekipējumu kaujas gatavībā, viņa nolaidās zemāk, lai apskatītos, kas tur notiek. Tikai apskatīties, viņa pati sev piekodināja, vairāk nekas nav darāms. RŪĶu virsnieks parasti tika sūtīts augšā pa šahtām, lai fokusētu mērķi, kamēr glābēji atvizinājās ar jauku, omulīgu ģeoplānu.

Trollis bija turpat apakšā — dragāja pilsētas mūri, ar spēcīgajām ķetnām izraudams tajā robus. Hollijai izbīlī aizrāvās elpa. Tas tak bija riktīgs briesmonis! Liels kā zilonis un desmitkārt negantāks. Taču šis nezvērs bija ne tikai ļauns, bet turklāt vēl pārbijies.

—   Pārbaude, — Hollija teica mikrofonā. — Bēglis atrasts. Stāvoklis galēji kritisks.

Sakaru līnijas otrā galā atsaucās pats Sakne.

—   Precizējiet, kapteine!

Hollija pavērsa videokameru pret trolli.

—     Bēglis laužas cauri pilsētas mūrim. Kontakts neizbēgams. Cik tālu ir glābēji?

—    Mums vēl vajag minūtes piecas. Vēl esam ģeoplānā.

Hollija iekoda lūpā. Sakne ir ģeoplānā?

—    Tas ies pārāk ilgi, komandier. Pēc desmit sekundēm visa pilsētele uzies gaisā… Es eju iekšā.

—   Nekādā gadījumā, Hollij… kapteine Kniepa. Jums nav uzaicinājuma. Jūs zināt likumu. Palieciet, kur esat.

—   Bet, komandier…

Sakne viņu pārtrauca. — Nē! Nekādu bet, kapteine. Turieties pa gabalu. Tā ir pavēle!

Hollija sajuta sirdi dauzāmies turpat rīkles galā. Benzīna izgarojumi apmigloja prātu. Ko lai iesāk? Kam par labu lai izšķiras? Glābt dzīvības vai klausīt pavēlēm?

Tad trollis izlauzās mūrim cauri, un nakti pāršķēla bērna balss.

—   Aiutol

Palīgā sauciens. Uzaicinājums. Aiz matiem pievilkts.

—    Atvainojiet, komandier. Trolli tracina gaisma, un tur iekšā ir bērni.

Komandieris ieķērca-mikrofonā, un gara acīm viņa redzēja Saknes dusmās piesarkušo ģīmi.

— Es jums noplēsīšu uzšuves, Kniepa! Nākamos simt gadus jūs tupēsit kanalizācijas dienestā!

Taču no brēkšanas nebija nekādas jēgas. Hollija jau bija atvienojusi mikrofonu un metās pakaļ trollim.

Izlocīdama ķermeni, kapteine Kniepa ienira caurumā. Otrā pusē bija tāds kā restorāns. Ļaužu ka biezs. Elektriskā gaisma trolli uz mirkli bija apžilbinājusi, un viņš apdullis lamzājās plāna vidū.

Apmeklētāji bija bailēs sastinguši. Pat bērns cieta klusu. Visi sēdēja atplestām mutēm, jokaini nošķiebtām ballītes cepurēm galvā. Arī viesmīļi bija pārakmeņojušies, uz viņu izplestajiem pirkstiem drebēja milzīgas, ar makaronu porcijām apkrautas paplātes. Tuklie itāļu bērneļi aizklāja acis ar tuklajiem pirksteļiem. Iesākumā vienmēr bija tieši tā — šoks un klusums. Tad gāja vaļā kliegšana.

Pret grīdu sašķīda vīna pudele. Tas salauza burvestību. Sākās ļembasts. Hollija saviebās. Troksni troļļi necieta teju tikpat ļoti kā gaismu.

Trollis uzrāva masīvos, plušķainos plecus, ar draudīgu švīkstoņu izslīdēja viņa izbīdāmie nagi. Klasiska plēsoņas uzvedība. Nezvērs gatavojās uzbrukumam.

Hollija izrāva ieroci un noregulēja to otrajā režīmā. Ņemot vērā apstākļus, viņa nedrīkstēja trolli nogalināt. Ne tādēļ, lai glābtu cilvēkus. Taču viņa varēja nezvēru padarīt nekaitīgu, pirms ierodas glābēji.

Nomērķējusi uz viegli ievainojamo vietu troļļa galvaskausa pamatnē, viņa raidīja turp koncentrētu jonu starojuma kūli. Kustonis sagrīļojās, pasteberēja pāris soļu un briesmīgi saniknojās.

Nekas, nekas, Hollija nodomāja, man ir vairogs. Esmu neredzama. No malas izskatās, ka pulsējošs, zils stars izšaujas no tukša gaisa.

Trollis pagriezās pret viņu ar purnu, pieķepušās pinkas viņam gar ausim nošūpojās kā sveces.

Tikai bez panikas. Viņš mani neredz.

Trollis pagrāba ķetnā galdu.

Neredzama. Pilnīgi neredzama.

Nošūpojis pinkaino ķepu, viņš aizlidināja galdu kā divi

deviņi.

Tikai viegla ņirboņa tukšā gaisā.

Mēbele lidoja tieši uz viņas galvu.

Hollija parāvās sāņus. Brītiņu par vēlu. Galds aizķēra mugursomu, aizraudams līdzi benzīna tvertni. Tā aizšāvās pa gaisu, šķaidīdama uz visām pusēm degvielas šaltis.

Jūs taču zināsit, ka itāļu restorānos visur saliktas sveces. Tvertne uzgāzās tieši virsū krāšņam svečturim. Tas acumirklī uzliesmoja kā nāvējošs salūts. Lielākā daļa benzīna uzgāzās virsū trollim. Hollija arī.

Trollis varēja viņu saredzēt. Par to nebija ne mazāko šaubu. Miegdams acis nīstajā gaismā, kustonis blenza uz viņu, bailēs un sāpēs savilcis pieri krunkainā murskulī. Vairoga vairs nebija. Maģija bija izsīkusi.

Hollija locījās troļļa nagos, taču spirināties nebija jēgas. Troļļa pirksti bija tik prāvi kā banāni, taču ne tuvu tik mīksti un maigi. Ar mežonīgu tvērienu tie sažņaudza viņas krūškurvi tā, ka vairs nebija ar ko elpot. Nosmailinātie nagi plosīja formas tērpa blīvo audumu. Kuru katru mirkli tie tiks drēbei cauri, un tad būs sveiki labdien.

Domāt Hollija nespēja. Restorānā valdīja haoss. Trollis snaikstīja ilkņus, ar netīrajiem priekšzobiem cenzdamies iekampties viņas ķiverē. Caur filtriem Hollijas nāsīs spiedās viņa smirdošā elpa. Smirdēja arī pēc gruzdošas vilnas, jo trolla muguru laizīja liesmas.

Nezvēra zaļā mēle pārslīdēja pār sejsegu, noslienādama tā lejasdaļu. Sejsegs! Nu ja! Vienīgā iespēja. Ar brīvo roku Hollija paslepšus aizgrābājās līdz ķiveres slēdžiem. Tuneļgaismas. Prožektori.

Viņa nospieda iedobē apslēpto pogu, un divi ķiveres pieres daļā iemontētie prožektori izvirda 800 vatu nefiltrētas gaismas kūļus.

Trollis atrāvās atpakaļ, caur zobiem izgrūzdams griezīgu brēcienu. Visapkārt sīkās lauskās sašķīda dučiem glāžu un pudeļu. Tas nu nabaga kustonim bija par daudz. Apdullināts, aizdedzināts, un nu vēl akls. Šoks un sāpes lauzās cauri troļļa sīciņajām smadzenēm, raidot pavēli atslēgties. Trollis padevās un nozvēlās gar zemi tik stīvi, ka teju bija jāsmejas. Hollija pavēlās sāņus, lai izvairītos no ilkņa, kas šāvās garām ass kā izkapts.

Iestājās pilnīgs klusums. Ietinkšķējās stikls, sprakšķēja degošā vilna, piepeši atskanēja nopūtas. Hollija grīļīgi pieslējās kājās. Viņai bija piekalti daudzi skatieni — cilvēku skatieni. Viņa bija simtprocentīgi redzama. Un šitie cilvēki ilgi vis mierā nestāvēs. Šitā suga nav no tādām. Vajadzēja rīkoties.

Viņa pacēla gaisā delnas. Par miera zīmi.

—   Scusatemi tutti, — viņa viegli un tekoši izrunāja.

Mūžam piemīlīgie itāļi atmurdēja, ka tas nekas.

Hollija lēni iebāza roku kabatā un izvilka nelielu lodi, ko

nolika uz grīdas plāna vidū.

—   Guardate, — viņa teica. Skatieties.

Restorāna apmeklētāji paklausīja un noliecās, lai aplūkotu mazo sudraba bumbiņu. Tā ietikšķējās. Ātrāk un ātrāk, gandrīz kā pirms sprādziena. Hollija novērsās. Trīs, divi, viens…

Bum! Uzliesmojums. Masveida bezsamaņa. Nekas nāvējošs, tikai visiem minūtes četrdesmit sāpēs galva. Hollija nopūtās. Glābta. Uz mirklīti. Viņa aizskrēja līdz durvīm un aizšāva aizbīdni. Ne iekšā, ne ārā neviens netiks. Vienīgi pa lielo caurumu sienā. Tad viņa apdzēsa gruzdošo trolli, izmantodama restorāna ugunsdzēšamo aparātu un klusībā cerēdama, ka ledainais pulveris dusošo nīlzirgu neuzraus no miega.

Viņa noskatīja pašas radīto jūkli. Nebija ko liegties, īsta lopkautuve. Vēl ļaunāk nekā Hamburgā. Sakne viņai ādu novilks pār acīm. Tad jau labāk stāties pretim vēl kādam trollim. Skaidrs, ka karjerai līdz ar to bija pielikts punkts, taču piepeši tas nez kāpēc nešķita tik ļoti svarīgi, jo ribas sāpēja kā trakas un virsū mācās arī galvassāpes, stipras līdz nelabumam. Varbūt maķenīt jāatpūšas, tikai vienu mazu brītiņu, lai var saņemties, iekams parādās glābēji.

Hollija pat nepapūlējās sameklēt krēslu. Viņa vienkārši ļāva ceļgaliem saļimt un noslīga uz melnbalti rūtotās linoleja grīdas.

Tas nu bija no murgu sērijas — uztrūkties no miega un ieraudzīt, kā tev pie deguna bolās komandieris Sakne. Hollija mudīgi atvēra acis, un vienu īsu brītiņu viņa bija gatava zvērēt, ka šajās izbolītajās acīs bija lasāmas raizes. Bet tūliņ nekā tāda vairs nebija, tikai parastās zvērīgās dusmas un vai pušu sprāgstošās dzīslas.

—  Kapteine Kniepa! — komandieris nodārdināja, par apakšnieces galvassāpēm nelikdamies ne zinis. — Ja jums vēl ir kaut drusciņa veselā saprāta, sakiet, kas te noticis!

Hollija nedroši pietrausās kājās.

—  Es… tas ir… šeit… — Pār lūpām nenāca neviens teikums.

—    Jūs nepakļāvāties tiešai un nepārprotamai pavēlei. Es jums liku turēties pa gabalu! Jūs zināt, ka bez ielūguma ieiet cilvēku namos ir stingri aizliegts.

Hollija sapurināja galvu. Skatiens drusku noskaidrojās.

—   Mani ielūdza. Bērns sauca palīgā.

—   Kniepa, diez vai jūs varēsit kādam to iestāstīt.

—     Ir precedents. Kaprālis Tracis pret valsti. Zvērinātie nolēma, ka sagūstītās sievietes palīgā sauciens var tikt interpretēts kā uzaicinājums ieiet namā. Turklāt arī jūs visi esat šeit. Tas nozīmē, ka arī jūs esat pieņēmuši uzaicinājumu.

—    Hmm, — Sakne nedroši novilka. — Manuprāt, jums krietni veicies. Varēja būt daudz ļaunāk.

Hollija paraudzījās visapkārt. Necik daudz ļaunāk jau nu nevarēja būt. Iestādījums bija galīgi izdemolēts, un vajadzēja tikt galā ar četrdesmit cilvēkiem. Tehniķi jau lika atmiņas tīrīšanas elektrodus pie nesamaņā guļošo apmeklētāju deniņiem.

—   Mums ir izdevies norobežot teritoriju par spīti tam, ka vai puse pilsētas dauzās pie durvīm.

—   Un caurums?

Sakne pasmīnēja. — Paverieties pati.

Hollija pašķielēja uz cauruma pusi. Glābēji restorāna elektrības kontaktā bija iesprauduši hologrammas vadu un pāri caurumam projicēja nesagrauta mūra attēlu. Ja labojumi bija veicami uz ātru roku, hologrammas bija visai parocīgas, tomēr, ja kāds apskatījās tuvāk, īsti lāgā vis nebija. Jebkurš, kam ienāktu prātā mūri nopētīt tā kārtīgāk, ievērotu, ka viegli caurspīdīgais ielāps ir identisks blakus esošajam sienas laukumiņam. Šajā gadījumā te bija aplūkojamas veselas divas identiskas plaisas un divas vienādas Rembranta reprodukcijas. Taču ļaudis, kas atradās picērijā, nebūt nebija tādā stāvoklī, lai pētītu sienas, un, kad viņi būs nākuši pie samaņas, telekinētiķi mūri jau būs salabojuši un viss paranormālais piedzīvojums no atmiņas būs aizslaucīts kā ar slotu.

No kungu istabas izšāvās kāds glābēju virsnieks.

—   Komandier!

—   Jā, seržant?

—    Tur iekšā ir cilvēks. Kontūzijas neskarts. Viņš nāk šurp. Tūliņ būs klāt.

—   Vairogus! — Sakne aprauti pavēlēja. — Visi kā viens!

Hollija mēģināja. No visas sirds. Bet nekas nenotika.

Maģijas vairs nebija ne drusciņas. No tualetes izklunkurēja sīks, nomiegojies bērņuks. Viņš pastiepa pret Holliju strupu, resnu pirksteli.

—   Ciao, foletta, — viņš nomurmināja un ierāpās tēvam klēpī, lai snaustu tālāk.

Sakne pārslēdzās atpakaļ uz redzamības režīmu. Viņš, ja vien tas bija iespējams, šķita vēl niknāks nekā iepriekš.

—   Kniepa, kas vainas jūsu vairogam?

Hollija sarāvās.

—   Stress, komandier, — viņa cerīgi ieminējās.

Saknēm šito nevarēja iestāstīt. — Jūs, kapteine, man melojāt. Nevarētu vis apgalvot, ka maģijas jums netrūkst. Vai ne?

Hollija mēmi pamāja.

—   Kad jūs pēdējo reizi esat izgājusi Rituālu?

Viņa iekoda lūpā. — Es teiktu… aptuveni… pirms gadiem četriem, komandier.

Sakne teju uzsprāga.

—    Četriem… Četriem gadiem? Brīnums, kā jūs tik ilgi esat novilkusi! Tā ka tas tūliņ būtu nokārtots! Vēl šonakt! Kamēr neatdabūsit spējas, virszemē vairs kāju nespersit. Jūs pakļaujat briesmām pati sevi un savus biedrus!

—   Tieši tā.

—  Paņemiet no glābējiem vienu kolibri un šaujiet projām uz senzemi. Tur šonakt ir pilnmēness.

—   Tieši tā.

—    Un nemaz nedomājiet, ka es aizmirsīšu, ko jūs te savārījāt. Par to parunāsim, kad atgriezīsities.

—  Tieši tā. Klausos.

Hollija pagriezās uz promiešanu, bet Sakne zīmīgi nokremšķinājās.

—   Jā, un, kapteine Kniepa…

—   Klausos!

Saknes ģīmis zaudēja zilsarkano krāsu, un viņš šķita teju samulsis.

—    Jūs esat labi pastrādājusi — neviens nav zaudējis dzīvību. Varēja būt ļaunāk. Daudz, daudz ļaunāk.

Hollijas ģīmītis aiz sejsega atplauka smaidā. Varbūt tiešām neviens viņu no RŪĶiem neizlidinās.

—   Paldies.

Sakne kaut ko noburkšķēja, un viņam vaigos no jauna saskrēja asinis.

—    Tagad taisieties, ka tiekat, un nerādieties, iekams nebūsit ar maģiju pilna līdz ausīm!

Hollija nopūtās. Te nu bija visa pateicība.

—   Klausos. Skrienu.

CETURTĀ NODAĻA NOLAUPĪŠANA

Vislielākās raizes Artēmijam sagādāja notveršana — kā lai atrod kādu rūķi? Tie bija tādi veikli, viltīgi elfi, kas vazājās pa pasauli Dievs vien zina cik tūkstošus gadu, tomēr nebija iedabūti itin nevienā fotogrāfijā, itin nevienā videofilmas kadrā. Nebija pat viltojumu, ar kādiem varēja lepoties Lohnesa briesmonis. Rūķi šķita visai nesabiedriski. Turklāt varen apķērīgi. Elfu zeltam vēl neviens nebija ticis klāt. Taču neviens vēl nebija ticis klāt arī Grāmatai. Un mīklas izrādās pagalam vienkāršas, ja vien vari ieskatīties atminējumu sarakstā.

Artēmijs bija iesaucis Sulaiņus savā kabinetā un nu abus uzrunāja, nostājies aiz mazas katedriņas.

— Katram elfam jāveic noteikti rituāli, lai atjaunotu savas maģiskās spējas, — viņš skaidroja.

Sulainis ar Džuljetu saprotoši pamāja, it kā piedalītos pavisam parastā darba apspriedē.

Artēmijs pāršķīra izdrukātās grāmatas lapas un uzmeklēja tekstā kādu fragmentu.

—  Tu zemes klēpī savu burvju spēku smelsi, Tas nāk caur laipnību, ko, ceru, godā celsi. Jem sēklu burvīgo, ko noplūc tur,

Kur pilnā mēnesī stāv sirmozols ar atvaru. Tad dodies tālu prom un ieroc to, Lai zeme atdabū, ko pati izlolo.

Artēmijs aizvēra grāmatu. — Skaidrs?

Sulainis ar Džuljetu atkal piekrītoši pamāja, lai gan izskatījās pagalam apmulsuši.

Artēmijs nopūtās. — Rūķis ir pakļauts noteiktiem rituāliem. Jāpiebilst, ļoti specifiskiem rituāliem. Tos mēs varam izmantot, lai vienu no viņiem sagūstītu.

Džuljeta pacēla roku, kaut arī bija par Artēmiju četrus gadus vecāka.

-Jā?

—  Nu, īstenībā, Artēmij, — viņa vilcinādamās ierunājās, virpinādama ap pirkstu gaišo matu šķipsnu — šo ieradumu vairāki vietējie lauki atzina par ārkārtīgi pievilcīgu. — Es par tiem rūķiem.

Artēmijs sarauca pieri. Tā bija ļauna zīme. — Džuljeta, ko tu īsti gribi teikt?

—   Nu, par tiem rūķiem. Jūs taču zināt, ka tādu nemaz nav, vai ne?

Sulainis saviebās. Viņš tā arī nebija paguvis informēt māsu par uzdevuma smalkumiem.

Artēmijs viņam veltīja pārmetošu skatienu.

—   Sulainis ar tevi par to vēl nav runājis?

—   Nē. Vajadzēja?

—   Jā, visādā ziņā. Varbūt viņš domāja, ka tu par viņu smiesies.

Sulainis neveikli sagrozījās. Tieši tā viņš arī bija domājis.

Džuljeta bija vienīgais cilvēks pasaulē, kas Sulaini mēdza apsmiet tā, ka viņš nezināja, kur likties, turklāt regulāri. Vairākums pārējo to darīja vienreiz mūžā. Tikai vienreiz.

Artēmijs nokremšķinājās. — Turpināsim, pieņemot, ka elfi patiešām eksistē un man nav aizbraucis jumts.

Sulainis vāri pamāja. Džuljeta gan neizskatījās visai pārliecināta.

—  Ļoti labi. Tātad, kā jau es teicu, visiem Tautas pārstāvjiem jāveic specifisks rituāls, lai atjaunotu savas spējas. Saskaņā ar manu interpretāciju viņiem jānoplūc sēkla no veca ozola, kurš aug upes līkumā. Un tas jādara pilnmēness laikā.

Sulaiņa sejā piepeši atplaiksnījās atskārta. — Tātad mums tikai…

—   Jāizķemmē cauri meteoroloģisko pavadoņu ziņojumi, ko esmu jau izdarījis. Ticiet vai ne, sirmozolu vairs nemaz nav tik daudz, ja par tādiem uzskatām pāri par simt gadus vecus kokus. Ja sakombinējam ar upes līkumu un pilnmēnesi, šajā valstī būtu inspicējamas tieši simt divdesmit deviņas vietas.

Sulainis pasmaidīja. Slēpņa ierīkošana. Nu saimnieks runāja tā, ka varēja saprast.

—   Pirms viesis ierodas pie mums, jāveic šādi tādi sagatavošanās darbi, — Artēmijs norādīja, pasniegdams Džuljetai apdrukātu A4 formāta lapu. — Šie darbi ir veicami pagrabā. Džuljeta, tas būs tavā ziņā. Vārds vārdā.

—   Jā, Ārtij.

Artēmijs sarauca pieri, bet tikai drusciņ. Pašam īsti neizprotamu iemeslu dēļ viņam nebija nekādu sevišķi būtisku iebildumu pret to, ka Džuljeta viņu uzrunā vārdā, ko mēdza lietot tikai Faula kundze.

Sulainis domīgi paieskāja zodu. Artēmijam šis žests nepaslīdēja garām nepamanīts.

—   Vai ir kādi jautājumi?

—   Jā, Artēmij. Tā feja Hošiminā…

Artēmijs pamāja. — Zinu. Kāpēc mēs vienkārši nesagrābām vinu?

—   Tieši tā, ser.

—   Či Luna "Tautas almanahā", ar septīto gadsimtu datējamā manuskriptā, kas nācis no zudībā aizgājušās Šišamo pilsētas, rakstīts: "Kolīdz elfs baudījis ugunsūdeni kopā ar zaņķeriem," — jā, tie, starp citu, esam mēs, — "tas saviem brāļiem un māsām ir beigts un pagalam." Tātad nebija nekādas garantijas, ka šī feja būtu kaut vai unci zelta vērta. Nē, mans vecais draugs, mums vajadzīgas svaigas asinis. Skaidrs?

Sulainis pamāja.

—    Labi. Tā, izpriecām mēnessgaismā mums būs vajadzīgs zināms ekipējums.

Sulainis izskatīja sarakstu: standarta izbraukuma komplekts, nekādu sevišķo pārsteigumu, viss it kā skaidrs, vienīgi…

—   Saulesbrilles? Nakts laikā?

Kad Artēmijs pasmaidīja, kā viņš to darīja patlaban, izskatījās, ka no smaganām viņam teju izlīdīs vampīra ilkņi.

—   Jā, Sulaini. Saulesbrilles. Tici man.

Un Sulainis tā arī darīja. Bez vārda runas.

Ieslēgusi tērpa apkuri, Hollija pacēlās 4000 metru augstumā. Kolibri spārni darbojās ar vislielāko jaudu. Baterijas indikatorā spīdēja četras sarkanas svītras — vairāk nekā pietiekami, lai vienā mierā varētu pāršauties pāri Eiropai un Britu salām. Protams, noteikumos bija rakstīts, ka, ja vien iespējams, jālaižas pāri ūdeņiem, taču Hollija nekad nespēja turēties pretim kārdinājumam pa ceļam it kā starp citu notraukt sniega cepurīti no Alpu augstākās smailes.

Tērps aizsargāja Holliju pret visām stihijām, tomēr viņa juta kaulos iespiežamies saltumu. Tādā augstumā mēness šķita milzum liels, uz tā virsmas bija labi saskatāmi krāteri. Šonakt spīdeklis bija nevainojami apaļš. Maģiskais pilnmēness. Imigrācijas dienests droši vien strādā vaiga sviedros — šajā laikā pēc virszemes izslāpuši elfi milzu bariem tiektin tiecās kā nebūt izsprukt laukā. Lielai daļai tas arī izdosies, visticamāk, trakojošajā pūlī tiekot ari pie miesas bojājumiem. Zemeslodes garozā krustu šķērsu stiepās nelikumīgi izrakāti tuneļi, un visus uzraudzīt nebija iespējams.

Gar Itālijas piekrasti Hollija aizlaidās līdz Monako un tad pāri Alpiem uz Franciju. Lidošana viņai gāja pie sirds, kā jau visiem elfiem. Grāmata vēstīja, ka reiz elfiem pašiem bijuši spārni, bet evolūcijas gaitā spēja lidot pagaisusi. To saglabājušas vienīgi fejas. Viena no prātniecības skolām aizstāvēja ieskatu, ka Tauta cēlusies no lidojošiem dinozauriem. Iespējams, no pterodaktiliem. Elfu skeleta augšdaļa bija būvēta tieši tāpat. Šī teorija drošticami izskaidroja to, kāpēc elfiem uz lāpstiņām saglabājies neliels kaula izaugums.

Hollija ieprātojās, ka nebūtu par skādi ielūkoties Parīzes Disnejlendā. RŪĶi tur bija iefiltrējuši vairākus slepenos aģentus, no kuriem lielākā daļa strādāja Sniegbaltītes sektorā. Tā bija viena no nedaudzajām vietām pasaulē, kur elfi varēja parādīties, neviena neievēroti. Lai gan, ja kāds tūrists viņu pamanītos nofotografēt un bilde nonāktu internetā, Sakne atņemtu viņas žetonu viens divi. Žēli nopūtusies, viņa daudzkrāsainajai uguņu strūklakai pārlaidās pāri.

Pāri Lamanšam Hollija laidās zemāk, spriņģodama pāri balti putainajiem viļņiem. Viņa pasauca delfīnus, un tie izcēlās virspusē, ar milzu lēcieniem raudzīdami turēties līdzi. Hollija manīja, ka arī viņos iezīdies piesārņojums, dzīvnieku ādā izbalinājis baltus plankumus un uz mugurām izēdis jēlas vātis. Viņa gan smaidīja, taču sirds vai pušu lūza. Zaņķeriem par daudz ko vajadzētu atbildēt.

Pēdīgi priekšā pavīdēja krasts. Senzeme. Eire — zeme, kur aizsākās laiks. Pasaules maģiskākā vieta. Tieši šeit pirms 10 000 gadiem dievietes Danu senā elfu cilts cīnījās ar dēmoniem fomoriem, ar burvju spēku sakraudami slavenos Milža Pakāpienus. Tieši te stāvēja Liafāla — klints pašā pasaules viducī, kur tika kronēti elfu un vēlāk arī cilvēku ķēniņi. Un tieši šeit nelaimīgā kārtā arī zaņķeri bija saglabājuši visciešāko saikni ar maģiju, tāpēc te elfi tika manīti nesalīdzināmi biežāk nekā citur pasaulē. Labi, ka pārējie īrus uzskatīja par trakiem, un īri šo teoriju nekādi nemēģināja atspēkot. Viņi nez kāpēc bija iedomājušies, ka visi elfi, lai kur iedami, staipa līdzi podu ar zeltu. Tiesa, RŪĶiem bija kompensācijas fonds, jo viņu darbs bija ļoti bīstams, taču neviens cilvēks tur vēl nebija dabūjis iegrābties. Tomēr īri vienalga nemitējās slapstīties ap varavīksnēm, cerēdami tikt pie laimesta šajā pārdabiskajā loterijā.

Lai nu kā, īri bija vienīgā cilts, kas Tautā viesa zināmas simpātijas. Varbūt tāpēc, ka īri bija tik ekscentriski, varbūt tāpēc, ka joprojām turējās pie ticības, kā paši to dēvēja. Un, ja Tautu un cilvēkus patiesi saistīja kāda radniecība, kā vēstīja vēl cita teorija, tā visādā ziņā bija aizsākusies zaļajā salā.

Pārslēgusi rokas lokatoru kartes režīmā, Hollija pārskatīja maģiskās vietas. Skaidrs, ka vislabākā būtu Tara, turpat pie Liafālas, bet šādā naktī tur riņķī apkārt dies visi elfu tradicionālisti, kam vien izdevies dabūt caurlaidi uz virszemi, tā ka Tarai bija prātīgāk mest līkumu.

Mazu gabaliņu tālāk bija vēl otra vieta, netālu no dienvidaustrumu piekrastes. No augšas piekļūšana viegla, taču vieta nomaļa, un cilvēku tuvumā nav. Hollija ķērās pie vadības sviras un piezemējās līdz astoņdesmit metru augstumam. Pāršāvusies pāri mūžzaļu koku pudurim, viņa nonāca mēnessgaismas pielietā pļavā. Klajumam pāri locījās sidrabaina upes stīga, un vienā ielokā krastā slējās dižens ozols.

Hollija pavērās lokatorā, lai pārbaudītu, vai tuvumā nav dzīvu būtņu. Nospriedusi, ka govs, kas ganījās labu gabalu tālāk, neko daudz nevar kaitēt, viņa izslēdza dzinējus un nolaidās varenā koka pakājē.

Četri mēneši pa slēpņiem. Garās, drēgnās naktis un kukaiņu dzēlieni sāka viest īgnumu pat Sulainī, kas bija zvērināts profesionālis. Labi vismaz, ka pilnmēness nebija gluži katru dienu.

Allažiņ viens un tas pats. Klusi kā pelītes viņi ielīda ar foliju izoderētajā slēpnī, Sulainis ik pa brīdim pārbaudīja aprīkojumu, bet Artēmijs, acis nemirkšķinādams, vērās binoklī. Tādās reizēs nomācošais klusums šaurajā slēpnī vai ausis plēsa pušu. Sulainim neciešami gribējās nosvilpties, sākt sarunu — vienalga, ko, lai tikai pārtrauktu nedabisko klusumu. Bet Artēmijs bija pati uzmanība. Viņš neciestu nekādu iejaukšanos vai modrības zaudēšanu. Darbs paliek darbs.

Šonakt viņi tupēja dienvidaustrumos. Joprojām viens no nomaļākajiem nostūriem. Sulainis bija spiests trīsreiz kātot līdz džipam, lai atstieptu ekipējumu pāri ceļa aizžogojumam, dūkņai un diviem laukiem. Zābaki un bikses bija pagalam. Un nu nācās kvernēt slēpnī, kur cauri bikšdibenam spiedās grāvja rāva. Artēmijs sazin kā bija pamanījies nenotraipīties.

Slēpnis bija būvēts vienkārši un ģeniāli un jau bija izraisījis interesi rūpnieku, galvenokārt kara industrijas pārstāvju, aprindās, tomēr Artēmijs bija izšķīries patentu pārdot daudznacionālai sporta preču korporācijai. Tas bija ar elastīgu folijpolimēra apvalku pārklāts stikla šķiedras karkass, apgādāts ar neskaitāmām eņģītēm. Folija, līdzīga tai, ko izmantoja NASA, aizturēja siltumu būves iekšpusē, vienlaikus neļaudama pārkarst ar aizsargkrāsu noklātajai virsmai. Līdz ar to slēpni nespēja fiksēt dzīvnieki, kas izmanto siltumstaru detektorus. Eņģīšu dēļ slēpnis spēja mainīt formu gluži kā šķidrums, pielāgodamies katram uzkalniņam un iedobumam. Acumirklī uzbūvējams patvērums un taktiskā pozīcija. Vajadzēja tikai nolikt somu zemē un pavilkt aiz auklas.

Tomēr tābrlža gaisotni nekāda pasaules gudrība nespēja uzlabot. Artēmiju kaut kas nomāca. Tas bija lasāms vecišķajās rieviņās, kas vīdēja ap viņa tumšzilajām acīm.

Pēc vairākām velti nokvernētām naktīm Sulainis pēdīgi saņēma dūšu, lai apjautātos…

—   Artēmij, — viņš nedroši iesāka, — es zinu, ka tā nav mana darīšana, bet, manuprāt, kaut kas nav lāgā. Un, ja vien es varu kaut kā palīdzēt…

Labu brīdi Artēmijs cieta klusu. Un šajā brīdī Sulainis ieraudzīja maza puišeļa seju. Tāds Artēmijs būtu varējis būt.

—    Es raizējos par māti, Sulaini, — viņš beidzot sacīja. — Diez vai viņa vispār jelkad…

Šajā brīdī brīdinoši iemirkšķinājās sarkanā signāllampiņa.

Uzkārusi spārnus zemu nolīkušā zarā, Hollija atsprādzēja ķiveri, lai ausis dabū drusku gaisa. Ausis elfiem ir visai vārīgas — pāris stundu zem ķiveres, un tās jau sāka plūksnoties. Viņa pamasēja ausu galiņus. Āda nebija sausa. Tas tāpēc, ka Hollija savas ausis ik dienas mitrināja, ne tā kā dažs labs vīriešu kārtas RŪĶis. Kolīdz tāds noņēma ķiveri, tūliņ tīri vai bija jādomā, ka sācies sniegputenis.

Viņa brītiņu pastāvēja, priecādamās par skatu. Īrija nudien bija gleznaina vieta. Pat zaņķeriem nebija izdevies to samaitāt. Vismaz pagaidām… Ļauj tik, lai šie padarbojas vēl gadus simt vai divsimt. Upe turpat priekšā locījās kā sudrabaina čūska, ūdens šņākuļot šņākuļoja, brāzdamies pa akmeņaino gultni. Virs galvas slējās ozols, spirgtajā vējā čīkstinādams zarus.

Tā, tagad pie darba. Kolīdz viss būs nokārtots, tūrismam vēl pietiks laika visu cauru nakti. Sēkla. Vajadzīga sēkla. Hollija noliecās, pavandīdama sakaltušās lapas un žagariņus, kas bija sakrituši uz mālainā klona. Pirksti atdūrās pret gludenu zīli. Nu, vai tad tas bija tik sarežģīti? Tagad tikai vajadzēja iedēstīt to kur citur, un burvju spēks ar joni atgriezīsies.

Sulainis drošības dēļ ielūkojās portatīvajā radarā, samazinādams amplitūdu, lai aprīkojums viņus nenodotu. Sarkanā bultiņa pārslaucīja ekrānu atkal un atkal, tīri vai uzdzīdama nepārvaramu miegu, un tad… Vienā acumirklī! Stāvs līdzās kokam. Pieaugušam cilvēkam tā kā par sīku, bērnam būtu citas proporcijas. Sulainis uz Artēmija pusi paslēja gaisā abus īkšķus. Iespējams, trāpīts.

Artēmijs pamāja, uzlikdams un aizsprādzēdams spoguļstiklu saulesbrilles. Sulainis sekoja viņa paraugam un aši uzbāza filtru sava šaujamā infrasarkanajam tēmēklim. Tas nebija parasts šautriņu šaujamais. Ierocis bija speciāli darināts kādam Kenijas ziloņu medniekam un šāvienus raidīja tik tālu un ātri kā kalašņikovs. Pēc tam kad mednieks bija sodīts ar nāvi, Sulainis šauteni par smiekla naudu bija atpircis no kāda valdības ierēdņa.

Kustēdamies ātri un klusi, viņi aizlavījās tumsā. Sīciņais stāvs nokabināja no pleciem kaut kādu parikti un noņēma no galvas ķiveri ar sejsegu. Cilvēka galva tā noteikti nebija. Sulainis divreiz apmeta ap roku šautenes siksnu un atbalstīja laidi pret plecu. Viņš ieslēdza tēmēkli, un stāvam uz muguras parādījās sarkans punktiņš. Artēmijs pamāja, un kalpotājs nospieda gaili.

Lai gan iespēja, ka tā notiks, bija viena no miljona, tieši tobrīd radījums pieliecās.

# * *

Kaut kas švīkstēdams aizšāvās Hollijai pāri un iezibējās mēnessgaismā. Hollija bija gana pieredzējusi, lai apjēgtu, ka pret viņu atklāta uguns, un nekavējoties savilkās čokurā, lai mērķa apvidu darītu iespējami mazāku.

Izvilkusi pistoli, viņa aizvēlās aizsegā, otrpus koka stumbram. Prātā grozījās un virmoja visādas iespējas. Kas varētu būt šāvējs? Kāpēc?

Kaut kas gaidīja turpat pie koka. Kaut kas tik liels kā kalns, tomēr nesalīdzināmi kustīgāks.

—     Labais stobriņš, — stāvs nosmīnēja, sašķaidīdams Hollijas pistoli rāceņa lieluma dūrē.

Hollija pēdējā brīdī pamanījās paglābt pirkstus, citādi tie būtu pārlūzuši kā nevārīti makaroni.

—   Par miermīlīgu padošanos, jādomā, nevar būt ne runas? — viņai aiz muguras atskanēja kāda dzedra balss.

Hollija apcirtās, saslējusi elkoņus cīņas gatavībā.

—   Nu ja, — zēns melodramatiski nopūtās. — Acīmredzot nē.

Hollija savilka drošu ģīmi.

—   Atkāpies, cilvēk. Tu nezini, ar ko tev darīšana.

Zēns iesmējās. — Manuprāt, elf, ar faktiem neesi iepazinusies tu pati.

Elf? Viņš zināja, ka viņa ir elfs.

—  Man ir burvju spējas, dubļu tārps. Ar to pietiks, lai tevi līdz ar tavu gorillu pārvērstu par cūku pamesliem.

Zēns paspēra soli tuvāk. — Braši vārdi, jaunkundz. Tikai vieni vienīgi meli. Ja tev, kā tu apgalvo, netrūktu maģijas, tu to jau būtu likusi lietā. Nē, nē, man ir aizdomas, ka tu esi pārāk ilgi atstājusi novārtā Rituālu, un ieradies šeit, lai savas spējas atjaunotu.

Hollija klausījās gluži apstulbusi. Viņas priekšā stāvēja cilvēks, vienā mierā klāstīdams pašus svētākos noslēpumus. Tas bija briesmīgi. īsta katastrofa. Tas varēja pielikt punktu mieram, kādā bija dzīvojušas neskaitāmas paaudzes. Ja cilvēki uzzinās, ka pastāv elfu subkultūra, starp abām sugām agri vai vēlu uzliesmos karš. Kaut ko vajadzēja darīt, un viņas arsenālā bija palicis tikai viens vienīgs ierocis.

Mesmerizēšana ir maģijas zemākā forma, tur vajag tikai nieciņu burvju spēka. Ar šīm spējām ir apveltīti pat daži cilvēki. Pat visnovārgušākais elfs spēj cilvēka prātu sajaukt tā, ka viņš vairs nejēdz galīgi neko.

Hollija smadzeņu stumbrā sagrābstīja pēdējās maģijas kripatas.

—   Cilvēk, — viņa iedziedājās piepeši zemzemā, dunošā balsī. — Tava griba ir mana.

Artēmijs pasmaidīja,.aiz spoguļbrillēm juzdamies pilnīgā drošībā. — Diezin vai, — viņš atteica un strupi pamāja.

Hollija samanīja, kā cauri tērpa blīvajam audumam izduras šautriņa, ievadīdama plecā kurāres un uz dzintarskābes hlorīda bāzes sintezēta trankvilizatora devu. Pasaule acumirklī pārvērtās spilgtu burbuļu virtenēs, un, lai kā pūlēdamās, viņa vairs spēja domāt tikai par vienu. Un šī doma bija: kā viņi zina? Tā virpuļoja viņai pa galvu, kamēr nenovēršami tuvojās bezsamaņa. Kā viņi zina? Kā viņi zina? Kā viņi…

Kad šautriņas dobais gals ieurbās elfa miesā, Artēmijs radījuma acīs ieraudzīja sāpes. Un vienu acumirkli sajuta nožēlu. Sieviete. Tam viņš nebija gatavs. Sieviete. Kā Džuljeta vai māte. Tad viņš saņēmās.

—    Labs ķēriens, — viņš atzina, noliecies, lai aplūkotu gūstekni. Nu ja, meitene. Turklāt visai pievilcīga. No ašajām.

—   Ser?

—   Hmm?

Sulainis norādīja uz radījuma ķiveri. Tā bija pa pusei iegrimusi sausu lapu kaudzē, kur elfu meitene to bija nometusi. No sekstes nāca dūkoņa.

Artēmijs aizķēra aiz siksnas un pacēla parikti gaisā, lai noteiktu skaņas avotu.

—   Ahā, nu re, — viņš izķibināja no gropes kameru, pieraudzīdams, lai objektīvs būtu pavērsts uz pretējo pusi. — Elfu tehnoloģija. Nudien iespaidīgi, — viņš nomurmināja, izraudams no ligzdiņas bateriju. Kamera iepīkstējās un apklusa. — Ja nemaldos, darbojas ar kodolenerģiju. Mums jāpiesargājas, lai pretiniekus nenovērtējam par zemu.

Sulainis saprotoši pamāja, stūķēdams gūstekni lielā tūristu somā. Vēl kaut kas, ko stiept pāri diviem laukiem, dūkņai un ceļa aizžogojumam.

PIEKTĀ NODAĻA PAZUDUSI PILDOT UZDEVUMU

Komandieris Sakne sūca īpaši pretīgu sēņu cigāru. Vairāki glābēji ģeoplānā bija tuvu ģībonim. Tad jau labāk sēdēt blakus roku dzelžos saslēgtam trollim. Protams, visi cieta klusu, jo boss par katru nieku lēca vai gaisā, it kā viņam pakaļā būtu suņanagla.

Savukārt Foalam patika lēkt priekšniekam acīs. — Šite, komandier, savas smirdīgās kazaskājas iekšā nenesiet! — viņš nobrēcās, kolīdz Sakne ienāca pa vadības zāles durvīm. — Datori dūmos maitājas!

Sakne nozibināja acis, būdams pārliecināts, ka Foals tikai gvelž muļķības. Tomēr komandieris nebija gatavs riskēt ar to, ka datori varētu saiet grīstē pašā karstākajā darba laikā, tāpēc viņš iegrūda cigāru garāmejoša gremlina kafijas tasē.

— Nu, Foal? Kas tad tā mums par trauksmi? Skaties, lai šoreiz būtu kārtīga, nevis visādi pekstiņi.

Kentauram bija nelāga indeve sacelt brēku par pēdīgajiem niekiem. Reiz viņš izsauca iznīcinātājus tikai tāpēc, ka bija pārtrūcis cilvēku satelītu raidītais signāls.

—   Kārtīga, kārtīga, — Foals viņu mierināja. — Pareizāk sakot, draņķīga. Pagalam draņķīga.

Sakne sajuta, ka čūla iekšās sāk briest un pūsties kā vulkāns.

—   Cik draņķīga?

Foals Eirosatelīta ekrānā iebakstīja Īrijā. — Esam pazaudējuši sakarus ar kapteini Kniepu.

—     Diez kāpēc es par to nemaz nebrīnos? — Sakne iekunkstējās, paslēpdams seju rokās.

—  Viss bija kārtībā, sekojām visu maršrutu. Pāri Alpiem.

—   Alpiem? Viņa laidās pāri sauszemei?

Foals pamāja. — Zinu, ka noteikumi to aizliedz. Bet kurš tad tā nedara?

Komandieris negribīgi piekrita. Vai no tāda skata maz bija iespējams atteikties? Vēl būdams jauniesaucamais, viņš bija dabūjis atbildēt par tieši tādu pašu pārkāpumu.

—   Labs ir. Tālāk. Kad mēs viņu pazaudējām?

Foals atvēra videoreģistrācijas folderi. — Tas ir signāls no Hollijas ķiveres. Re, kur apakšā Parīzes Disnejlenda…

Kentaurs ievadīja paātrinājuma komandu.

—  Tā, delfīni, šis un tas. Īrijas krasts. Vēl aizvien nekādu problēmu. Paskat, tagad lokators. Kapteine Kniepa meklē maģisko vietu. Numur piecdesmit septiņi iegaismojas sarkans, viņa dodas turp.

—   Kālab ne uz Taru?

Foals nicīgi nosprauslojās. — Uz Taru? Pilnmēnesī ap Liafālu tak danco visi ziemeļu puslodes elfu hipiji. Tur būs tik daudz vairogu, ka visa apkaime izskatīsies kā zemūdens valstība.

—   Labi, labi, — Sakne izgrūda caur zobiem. — Tikai esi tik labs un nestiep gumiju.

—    Klausos. Saspicējiet ausis. — Foals pārskrēja pāri vairākām ieraksta minūtēm. — Nu, re. Te jau kļūst interesantāk… Līgana piezemēšanās, saloka spārnus. Hollija noņem

ķiveri.

—   Pretrunā noteikumiem, — Sakne iestarpināja. — RŪĶi nedrīkst noņemt…

—    RŪĶi nedrīkst noņemt galvas aprīkojumu, atrodoties virszemē, ja vien augšminētais aprīkojums nav bojāts, — Foals pabeidza viņa vietā. — Jā, komandier, mēs visi zinām, kas rakstīts rokasgrāmatā. Vai ar to jūs gribat teikt, ka pēc vairāku stundu lidojuma nekad neesat paslepšus ierāvis svaiga gaisa malku?

—    Nē, negribu, — Sakne izmeta. — Paklau, kas tu tāds esi? Viņas labā feja, vai? Ķeries reiz pie lietas!

Foals paslepen nosmīkņāja. Izrunājoties tā, lai Saknēm asinis saskrien galvā, kentaurs ļāvās vienam no nedaudzajiem prieciņiem, ko viņš varēja atļauties, pildot amata pienākumus. Neviens cits tā uzvesties neiedrošinājās. Jo citi bija aizvietojami. Foals nebija. Viņš savām rokām bija izbūvējis visu sistēmu, un, kolīdz to mēģinātu iedarbināt kāds ci.ts, pie darba ķertos maskēts vīruss, un viss aparatūras blāķis nobruktu tā, ka laukā viņam paliktu tikai ausu galiņi.

—     Pie lietas. Nu, re. Skatieties. Hollija ķiveri piepeši nomet. Acīmredzot tā nokrīt ar objektīvu uz leju, jo bildes mums vairs nav. Tomēr ir skaņa, tāpēc ķeršos klāt tai.

Foals pastiprināja audiosignālu, izfiltrēdams to caur fona troksni.

—   Visai nekvalitatīvs. Mikrofons ir iebūvēts kamerā. Tā ka arī tas gulējis ar degunu dubļos.

—  Labais stobriņš, — teica kāda balss. Nepārprotami cilvēks. Balss bija zema. Parasti tas nozīmēja, ka runātājs ir liels.

Sakne ieplēta acis. — Stobriņš?

—   Pistole. Slengs.

—    Ak ta. — Tad viņš atskārta, cik svarīgs ir šis vienkāršais teikums. — Viņa bija izrāvusi ieroci.

—   Pag. Būs vēl ļaunāk.

—    Par miermīlīgu padošanos, jādomā, nevar būt ne runas? — atskanēja otra balss. Komandierim, to dzirdot, uzmetās zosāda. — Nu ja, — balss turpināja. — Acīmredzot ne.

—   Nudien draņķīgi, — Sakne noteica, vērsdamies neredzēti bāls. — Izskatās pēc lamatām. Tie divi rīkļurāvēji tupēja gaidīdami. Kā tas var būt?

Tad skaļrunī atskanēja Hollijas balss, visai bravūrīga, kā jau parasti, kad viņa apjauta briesmas. Komandieris atviegloti nopūtās. Labi, ka vismaz pie dzīvības. Tomēr sekoja pavisam nelāgas ziņas, kad abas puses apmainījās draudiem un otrais cilvēks izrādījās neparasti informēts par elfu dzīvi.

—   Viņš zina par Rituālu!

—   Un nu pats draņķīgākais.

Sakne apstulba. — Pats draņķīgākais?

Atkal Hollijas balss. Šoreiz ar mesmerizēšanas pieskaņu.

—   Nu viņi dabūs, — Sakne iegavilējās.

Bet laikam nekā. Ciktāl varēja spriest, mesmerizēšana neiedarbojās, turklāt noslēpumainais pārītis par to it kā pat uzjautrinājās.

—  Viss. No Hollijas vairs nekā, — Foals piebilda. — Viens no zaņķeriem drusku pagramstās ap kameru, un tad signāls pārtrūkst.

Sakne izberzēja virsdegunes krunkas. — Nekā daudz nav. Nezinām ne to, kā šie izskatās, ne to, kā viņus sauc. Mums nav pat simtprocentīgas pārliecības, ka esam pareizi izpratuši stāvokli.

—     Vajadzīgi pierādījumi? — Foals noprasīja, tīdams ierakstu atpakaļ. — Pierādījumi tūliņ būs.

Viņš ieslēdza videoattēlu.

—  Tagad skatieties. Rādīšu pavisam lēnām. Vienu kadru sekundē.

Sakne pieliecās ekrānam cieši klāt, tā ka skaidri saredzēja pikseļus.

—  Kapteine Kniepa piezemējas. Noņem ķiveri. Pieliecas — acīmredzot, lai paceltu zīli, un… re!

Foals uzsita pa pauzes taustiņu, attēls sastinga kā sasalis. — Vai redzat ko neparastu?

Komandiera čūla no pārpūles bija savārījusies putrā. Kaut kas vīdēja kadra augšējā labajā stūrī. Pirmajā brīdī tas izskatījās pēc gaismas atspulga, bet kas tā par gaismu? Vai ari — kas to atstaro?

—   Vari pievilkt tuvāk?

—   Vienā mierā.

Foals izgrieza no kadra vajadzīgo vietu un četrkārtīgi palielināja. Gaismiņa izpletās pa visu ekrānu.

—   Tikai ne to, — Sakne noelsās.

Uz ekrāna sastingusi karājās medicīniskā šautriņa. Par to nebija ne mazāko šaubu. Kapteine Kniepa bija pazudusi, pildot dienesta pienākumus. Visticamāk, gājusi bojā, bet, ja tomēr ne, atradās naidīgu spēku gūstā.

—   Lokators mums taču vēl ir, ko?

—   Aha. Signāls spēcīgs. Virzās uz ziemeļiem, aptuveni astoņdesmit KM stundā.

Sakne brīdi klusēja; apdomādams stratēģiju.

—   Izsludini vispārēju trauksmi. Lai glābēji lien laukā no lāvām un taisās šurp. Sagatavo viņus virszemes reisam. Man vajadzēs visus taktiķus un pāris tehniķu. Ari tevi, Foal. Iespējams, ka nāksies apturēt laiku.

—   Klausos, komandier. Gribat iesaistīt glābējus?

Sakne piekrītoši pamāja. — Bez vārda runas.

—    Es izsaukšu kapteini Dzīslu. Viņš mums ir numur viens.

—  Nē, nē, — Sakne noņurdēja. — Šādam darbiņam mums būs vajadzīgi labākie vīri. Un labākais esmu es. Ķeršos pie lietas pats.

Foals no pārsteiguma pat neattapās sagudrot nevienu asprātīgu piezīmi.

—   Jūs… jūs…

—    Jā gan, Foal. Un netēlo, ka esi briesmīgi pārsteigts. Visā RŪĶu vēsturē nav neviena cita virsnieka, kura kontā būtu vairāk sekmīgu operāciju. Turklāt apmācību es izgāju Īrijā. Kad tur visi vēl staigāja cilindros un kāvās ar vālēm.

—  Jā, bet tas bija pirms piecsimt gadiem, un arī tolaik jūs vis nebijāt nekāds pumpuriņš, lai neteiktu vairāk.

Sakne draudīgi pasmaidīja. — Foal, nekreņķējies. Es vēl aizvien esmu īsts velna pulveris. Un gadu nastu es līdzsvarošu ar pamatīgu šaujamo. Tagad gatavo kapsulu. Es braukšu ar nākamo izvirdumu.

Foals darīja, kā vēlēts, pretim ij nepīkstēdams. Kad komandierim acīs iedegās tāds spīdums, atlika tikai lēkt kājās un pievaldīt muti. Bet Foala bezierunu paklausībai bija vēl kāds iemesls. Viņš piepeši aptvēra, ka Hollija, iespējams, patiešām ir iekūlusies īstā ķezā. Kentauriem nemēdz būt necik daudz draugu, un Foals sāka bažīties, ka nu varētu zaudēt vienu no tiem pašiem nedaudzajiem.

Šāda tāda nojausma par elfu tehnoloģiskajiem sasniegumiem Artēmijam jau bija, taču nu viņam priekšā uz džipa priekšējā paneļa gulēja nudien necerēti dārgumi.

—    Iespaidīgi, — viņš murmināja. — Pat ja mēs misijai tūliņ pieliktu punktu, par patentiem vien varētu dabūt veselu bagātību.

Viņš pārvilka portatīvo skeneri pāri nesamaņā guļošās gūsteknes aprocei. Tad ievadīja elfu burtus piezīmjdatora tulkošanas programmā.

—  Tas ir kaut kāds lokators. Nav šaubu, ka šitās rūķienes biedri jau zina, kur atrodamies.

Sulainis sarāvās. — Jau?

—  Tā varētu būt. Jebkurā gadījumā viņi zina, kur atrodas lokators…

Artēmijs piepeši apmulsa, un viņa acis aizmiglojās, jo zēna elektrizētajās smadzenēs bija uzdzirksteļojusi kāda doma.

—   Sulaini?

Kalpotājs samanīja sirdi iepukstamies straujāk. Šo toni viņš pazina. Kaut kas brieda.

—   Jā, Artēmij?

—   Tas japāņu vaļu mednieku traleris. Ko aizturēja ostas drošības dienests. Vai tas joprojām stāv, pietauvots dokos?

Sulainis apstiprinoši pamāja. — Jā, domāju gan.

Artēmijs virpināja ap pirkstu lokatora siksniņu.

—     Labi. Braucam turp. Manuprāt, laiks parādīt mūsu mazajiem draudziņiem, ar ko viņiem īsti darīšana.

Sakne milzu ātrumā apzīmogoja pavēli par paša mobilizāciju — RŪĶu priekšniecība tik strauji mēdza rīkoties visai reti. Lai izskatītu iesniegumu par iekļaušanu sevišķās vienības sastāvā, parasti bija vajadzīgi mēneši un vairākas nāvīgi garlaicīgas apspriedes. Par laimi, Saknēm bija šāda tāda ietekme virspavēlniecībā.

Viņš ar labpatiku ieģērbās kaujas uniformā un pat pamanījās sev iestāstīt, ka ap vidukli tā nemaz nežņaudzas ciešāk kā senāk. To, kas kunkuļu veidā spiedās uz āru, viņš norakstīja uz formas tērpā sastūķētā jaunmodīgā ekipējuma rēķina. Ja kas, ar tām pariktēm ņemties viņam nebija vaļas. Komandieri interesēja vienīgi tas, lai uz muguras būtu spārni un pie sāniem — jaudīgākais rokas šaujamais, kāds pasaulē jebkad redzēts, proti, daudzfāžu bliežamais ar trim stobriem un ūdensdzesētāju. Ierocis, jāatzīst, nebija no jaunākajiem, taču bija palīdzējis Saknēm izcīnīt vismaz duci kauju un atkal ļāva viņam justies kā īstam lauka virsniekam.

Hollijas atrašanās vietai tuvākā šahta bija El: Tara. Slepenai operācijai vieta nebija no tām labākajām, tomēr atlikušas bija tikai nepilnas divas mēness stundas, un vizināties uz virszemi pa apkārtceļu vairs nebija laika. Ja atlika kaut mazākā iespēja visu šo putru izstrēbt līdz rītausmai, galvenais bija ātrums. Viņš pavēlēja rezervēt savai komandai El ekspresi, nostumdams malā grupu tūristu, kas braucienu, cik varēja noprast, bija pasūtījuši vēl pirms diviem gadiem.

—   Neko nevaru līdzēt, — Sakne uzrūca dīkdieņu varzai. — Un vēl kas — es atceļu visus nebūtiskos reisus, iekams krīze būs garām.

—   Un kad tas varētu būt? — iespiedzās sašutusi gnomu dāma, vicinādama pa gaisu piezīmju grāmatiņu, it kā grasītos doties nez kur sūdzēties.

Sakne izspļāva cigāra izsmēķi un ar zābaka papēdi to apcerīgi saberza pret klonu. Simbolisms nebija pārprotams.

—   Kundze, šahtas tiks atvērtas tad, kad man labpatiks, — komandieris noņurdēja. — Un, ja jūs ar savu fluorescējošo uniformu nekavējoties neaizvāksities malā, es atņemšu jums licenci un iespundēšu ķurķi par to, ka traucējat RŪĶu virsnieka darbu.

Izpriecu tīkotāja sašļuka un aizvilkās atpakaļ rindā, karsti vēlēdamās, kaut viņas formas tērps nebūtu tik kliedzoši sārts.

Foals gaidīja pie kapsulas. Pat tik nopietnā brīdī viņš nespēja novaldīties, nenozviedzies par Saknes vēdera burbuli, kas ļumēja zem apspīlētā frenča.

—  Vai esat pārliecināts, komandier? Parasti kapsulā drīkst sēsties tikai viens pasažieris.

—  Tu ko? — Sakne ieķērcās. — Ir jau arī tikai viens…

Tad viņš pamanīja, uz ko Foals tik zīmīgi lūr.

—   Ak tā. Ha, ha. Ļoti smieklīgi. Droši uz priekšu, Foal. Zini, arī manai pacietībai ir robežas.

Taču tie bija tukši draudi, un viņi abi to zināja. Foals bija ne vien izbūvējis visu sakaru tīklu, bet arī aizsācis pētījumus izvirdumu prognozēšanā. Ja nebūtu viņa, cilvēki tehnoloģijas jomā elfus aši vien panāktu.

Sakne iesprādzējās kapsulā. Komandierim vis netika iegrūsta kāda nebūt pusgadsimtu veca grabaža. Šī mazulīte nāca taisnā ceļā no konveijera. Mirdzēja vienā sudrabā, ar jauna parauga spuru stabilizatoriem, kam magmas straumēm vajadzēja pielāgoties automātiski. Skaidra lieta — Foala jaunievedums. Kādu gadsimtu viņa kapsulu projekti bija futūristiski tendēti — papilnam neona un gumijas. Tomēr pēdējā laikā Foals bija kļuvis retrospektīvāks un pievērsies valrieksta koka paneļiem un ādas polsterējumam. Saknēm vecmodīgais interjers šķita dīvaini nomierinošs.

Viņš apvija pirkstus ap stūres svirām un piepeši atskārta, cik ilgs laiks aizritējis kopš pēdējās reizes, kad viņš meties lidojumā. Foals manīja Saknes mulsumu.

— Nekreņķējieties, šef, — viņš noteica bez ierastā cinisma. — Tas ir tāpat kā jāšana ar vienradzi. Aizmirst nav iespējams.

Sakne nedroši noņurdējās. — Labs ir, laižam, — viņš nomurmināja. — Iekams neesmu pārdomājis.

Foals aizvilka ciet bīdāmās durvis, līdz gumijas apmale nošņācās, hermētiski noslēgdama atveri. Cauri kvarca rūtij Saknes ģīmis vīdēja iezaļgans. Tik ļoti pārbijies komandieris vairs nemaz neizskatījās. Īstenībā tieši otrādi.

Artēmijs elfu lokatoram veica nelielu ķirurģisku operāciju. Mainīt šādus tādus ierīces tehniskos raksturlielumus, nesabojājot pašu mehānismu — tas nudien bija īsts varoņdarbs. Tehnoloģijas faktiski nebija savietojamas. Iedomājieties, kā būtu, ja atklātu sirds operāciju vajadzētu veikt ar uzsitējveseri.

Vispirms nekādi neizdevās to nolāpīto parikti dabūt vaļā. Skrūvēm nederēja ne plakanais, ne Phillips skrūvgriezis. Nederīgs izrādījās arī Artēmijas apjomīgais Allen instrumentu komplekts. Domā futūristiski, Artēmijs pats sev piekodināja. Domā nākotnes tehnoloģiju gaismā.

Neilgu brītiņu gremdējies klusā apcerē, viņš pēkšņi saprata. Magnētiskās skrūves. Nepārprotami. Bet kā lai džipa aizmugures sēdeklī rada rotējošu magnētisko lauku? Neiespējami. Atlika griezt skrūves vaļā ar roku — ar parastu mag-

nētinu.

No iedobuma instrumentu kastē Artēmijs izķibināja mazu magnētiņu un pamēģināja sīciņajām skrūvītēm tuvināt

vienu, tad otru polu. Negatīvais pols galviņas drusku izkustināja. Ar to pietika, lai Artēmijs varētu likt lietā pinceti, un drīz vien lokatora panelis gulēja viņam priekšā, sadalīts sastāvdaļās.

Elektroniskā shēma bija teju mikroskopiska. Un ne miņas no lodalvas. Viņi acīmredzot lieto citu saistvielu. Varbūt, ja būtu gana daudz laika, viņš spētu tikt skaidrībā par ierīces uzbūves principiem, taču tagad nācās improvizēt. Atlika paļauties uz pretinieka paviršību. Un, ja Tauta kaut cik līdzinājās cilvēkiem, elfi redzēs tikai to, ko gribēs redzēt.

Artēmijs pacēla lokatora ekrāniņu pret džipa vadības paneļa gaismiņām. Tas bija caurspīdīgs. Viegli polarizēts, bet tas nekas. Pabīdījis sāņus sīciņu, spīdošu vadu saišķīti, viņš atbrīvotajā vietā iebāza mazītiņu kameru. Zirņa lieluma raidītāju viņš nostiprināja ar silikona līmes pilīti. Rupji, toties efektīvi. Cerams.

Magnētiskās skrūves nekādi negribēja līst atpakaļ caurumiņos, atbilstoša instrumenta nebija, un Artēmijs arī tās bija spiests pielīmēt. Ķēpīgi, bet ar to vajadzēja būt gana, ja vien lokators netiks pārāk cieši pētīts. Un ja nu tiek? Šā vai tā būs palaista garām izdevība, kas viņam tik un tā bija trāpījusies kā aklai vistai grauds.

Kad džips iebrauca pilsētā, Sulainis izslēdza tālās gaismas. — Tūliņ būsim ostā, Artēmij, — viņš izmeta pār plecu. — Tur noteikti riņķī grozās muitnieki un nodokļu uzraugi.

Artēmijs pamāja. Vārds vietā. Ostā uz katra soļa notika visādi nelikumīgi darījumi. Vairāk nekā piecdesmit procentu kontrabandas nonāca krastā kaut kur šajā pusjūdzi garajā joslā.

— Tātad diversija, Sulaini. Uzmanības novēršana. Man vajag tikai divas minūtes.

Kalpotājs domīgi pamāja.

—   Kā parasti?

—   Neredzu iemeslu, kāpēc gan ne. Un tik spoži, lai tu pats būtu gar zemi… Kaut gan labāk nevajag.

Artēmijs nobrīnījās. Tas bija jau otrais joks salīdzinoši neilgā laika posmā. Un pirmais, ko viņš bija izteicis skaļi. Jāuzmanās. Aušībām nepavisam nebija īstais laiks.

Dokeri tina cigaretes. Ar pirkstiem, kas bija tik brangi kā svina caurules, darbs nepavisam nevedās viegli, bet viņi pamanījās tikt galā. Un kas par to, ja dažas brūnās tabakas kripatas nobira uz raupjajām akmens flīzēm? Tabaku kartona kastēs piegādāja kāds kusls vīrelis, kurš savai cenai valdības nodokļu tiesu klāt neskaitīja.

Sulainis devās vīriem klāt, acis slēpdams zem cepures naga.

—   Drēgna naksniņa, — viņš uzrunāja pulciņu.

Neviens neatbildēja. Policisti mēdza uzklimst, saģērbušies visvisādi.

Lielais svešinieks nelikās mierā. — Šitādā laikā nudien labāk, ja ir kāds darbs. Tomēr jēdzīgāk nekā dirnēt laukā, aukstumā.

Viens no zeļļiem, būdams prātā drusku pavieglāks, nevilšus piekrītoši pamāja. Kaimiņš tūliņ iegrūda viņam dunku.

—   Lai gan, — jaunpienācējs turpināja, — diez vai jums, mīkstpēdiņiem, kaut reizi mūžā ir bijis kāds pieklājīgs darbs.

Atkal nekādas atbildes. Bet šoreiz tāpēc, ka visiem dokeriem bija apstulbumā atkāries žoklis.

—   Jā, jūs esat viena riktīgi nožēlojama varza, — Sulainis gvelza tālāk. — Bada laikos jūs varbūt arī kāds noturētu par vīrišķiem. Bet pēc mūsdienu standartiem jūs neesat nekas vairāk kā blūzītēs sapucējušos ņergu bars.

—  Aāā, — norēcās viens no dokeriem. Tas nu reiz bija par daudz.

Viena Sulaiņa uzacs pašāvās drusku uz augšu. — Āāā? Nožēlojami un neskaidri. Jauka kombinācija. Jūsu mātes laikam ar jums briesmīgi lepojas.

Svešinieks bija pārkāpis svētu robežu. Viņš bija pieminējis vīru māmuļas. Tagad viņu no piekaušanas vairs nespēja glābt nekas — pat ne fakts, ka viņš neapšaubāmi bija kaut kāds prātiņu izkūkojis lamzaks. Kaut arī lamzaks ar visai bagātu vārdu krājumu.

Vīri nodzēsa smēķus un lēni sastājās puslokā. Seši pret vienu. Atlika vien just viņiem līdzi. Sulainis vēl ne tuvu nebija beidzis.

—   Nu tad tā, dāmas, pirms ķeramies pie lietas, vienosimies, ka nebūs nekādas skrāpēšanās, spļaudīšanās un saukšanas pēc mammas.

Tas nu bija pēdējais piliens. Vīri iegaudojās un visi kā viens metās uzbrukumā. Ja brīdī pirms sadursmes uzbrucēji pretiniekam būtu veltījuši kaut drusciņu uzmanības, viņi ievērotu, ka Sulainis ieliecas ceļgalos, lai ķermeņa smaguma centru novirzītu zemāk. Viņi, iespējams, ievērotu arī to, ka rokas, ko viņš izvilka no kabatām, bija tik lielas kā lāpstas un aptuveni tāpat arī veidotas. Bet īpašu uzmanību Sulainim neviens neveltīja — visi bija pārāk aizņemti, šķielēdami cits uz citu, lai būtu droši, ka uzbrukdami nepaliks lepnā vientulībā.

Uzmanības novēršana ir pasākums, kam allaž jānorit jautri un skaļi. Tam jābūt vērienīgam. Rupjam. Tas galīgi nebija Sulaiņa stilā. Viņš daudz labprātāk šos džentlmeņus būtu no 500 metru attāluma neitralizējis ar medicīniskajām šautriņām. Ja tas tomēr nederētu un tiktu pieprasīts tiešs kontakts, viņš būtu izvēlējies uzspiedienus nervu mezglam kakla pamatnē — viss tiktu nokārtots ātri un klusi. Tomēr tas nekādi neļautu īstenot iecerēto mērķi.

Un tā Sulainis, par spīti visam, ko bija mācījies, brēca kā pekles izdzimums un lika lietā pašus vulgārākos cīņas paņēmienus. Var jau būt, ka paņēmieni patiesi bija vulgāri, tomēr neteiksim, ka tie nebija iedarbīgi. Iespējams, atrastos kāds Šaoliņas priesteris, kurš dažas no viņa pārspīlēti samākslotajām kustībām būtu pratis paredzēt, taču šie vīri nebija nekādi trenētie pretinieki. Godīgi sakot, viņi pat nebija īsti skaidrā prātā.

Pirmo Sulainis noguldīja ar pamatīgu bliezienu. Vēl diviem sasita galvas kopā kā multenē. Ceturto Sulainis neitralizēja ar kikboksera cienīgu spērienu — nudien kauna lieta. Taču vislielākā izrādīšanās tika pietaupīta pēdējam pārītim. Kalpotājs metās abiem virsū, sagrāba aiz čupra un ielidināja Dublinas līcī. Vareni šļaksti, klaigas un brēka. Ideāli.

No kravas konteineru melnās ēnas izšāvās divi prožektoru stari, un pie piestātnes nokaucās varena dienesta auto bremzes. Kā jau sagaidāms, ieradušies bija muitnieki un ostas nodokļu policisti. Drūmi un pašapmierināti smīnēdams, Sulainis pazuda aiz stūra. Kad aģenti ņēmās vicināt žetonus un noskaidrot, kas noticis, no viņa jau sen vairs nebija ne smakas. Turklāt no visas tās izprašņāšanas arī nebija nekādas sevišķās jēgas. "Liels kā māja" — diez vai ar šādu aprakstu pietiktu, lai viņu identificētu.

Kad Sulainis atgriezās, Artēmijs ar savu uzdevumu jau bija ticis galā.

— Krietni pastrādāts, mans vecais draugs, — viņš atzina. — Lai gan man tā vien šķiet, ka tavs cīņas mākslas sensei būs kapā apgriezies uz otriem sāniem. Kikbokss, ko? Kā tu varēji!

Sulainis iekoda mēlē, griezdams džipu projām no gatera. Stūrēdams pāri pārvadam, viņš nenocietās un pašķielēja uz paša radīto ļembastu. Policisti no piedraņķotā ūdens zvejoja laukā izmirkušu dokeri.

Artēmijam diversija bija vajadzīga, lai kaut ko nostrādātu. Bet Sulainis zināja, ka nav jēgas vaicāt — ko. Viņa darba devējs nemēdza nevienam izpaust savus nodomus, ja vien neuzskatīja, ka tam pienācis īstais laiks. Un tad, kad Artēmijs Fauls nosprieda, ka brīdis ir īstais, tāds tas parasti arī bija.

No kapsulas Sakne izlīda, trīcēdams pie visām miesām. Ciktāl viņš atminējās, senāk bija pavisam citādi. Lai gan, patiesību sakot, toreiz droši vien bija nesalīdzināmi briesmīgāk. Tolaik nebija ne smalku polimēra drošības jostu, ne automātiskās piedziņas, un ārējās novērošanas monitoru ne tik. Bija tikai instinkts un maģijas piegarša. Tā Saknēm nez kāpēc patika labāk. Zinātne maģiju it visur nīdēja laukā.

Pa tuneli viņš aizsteberēja līdz terminālam. Tā kā Tara potenciālo pasažieru vidū bija pats iecienītākais galamērķis, uzgaidāmā zāle tur bija iekārtota ar vērienu. No Glābiņas vien te iebrauca seši ekspreši nedēļā. Protams, ne jau ar izvirdumiem. Maksātspējīgie tūristi nevēlējās tik briesmīgi kratīties, ja vien, skaidra lieta, nelikumīgi nešmauca uz Disnejlendu.

Elfu forts bija stāvgrūdām pilns ar pilnmēness baudītājiem, kas sūkstījās par aizturētajiem reisiem. Visi drūzmējās ap biļešu kasi, kur saniknotu gremlinu ielenkumā zem galda tupēja nomocīta laumiņa.

—    Nav nekādas jēgas mani lādēt, — laumiņa spiedza, — re, kur ir tas elfs, kurš jums vajadzīgs.

Viņa ar zaļu, trīcošu pirkstiņu norādīja uz komandieri. Viss gremlinu pūlis pagriezās pret Sakni, bet, ieraudzījuši viņam pie sāniem trīsstobreni, griezās vien tālāk pilnu apli.

Sakne pagrāba no kases skaļruņa klausuli un nostiepa vadu visā garumā.

—   Tagad klausieties, — viņš ieķērcās, dzirdēdams savu čērkstošo balsi atbalsojamies visā zālē. — Runā RŪĶu komandieris Sakne. Virszemē mums gadījusies visai nopietna situācija, un es būšu pateicīgs par civilistu sapratni un atbalstu. Pirmkārt, es gribētu, lai jūs visi pārstājat bļaustīties, citādi es nevaru sadzirdēt pats savas domas!

Sakne apklusa, lai pārliecinātos, vai viņa vēlmes tiek ņemtas vērā. Tika gan.

—   Otrkārt, es gribētu, lai jūs visi kā viens, ieskaitot tos ņerkstošos zīdaiņus, sasēstos jums paredzētajos solos un sēdētu tur, kamēr neesmu devies projām. Pēc tam varat no jauna sākt gausties un triekt māgās. Vai vēl kaut ko tur, ar ko nu civilisti mēdz nodarboties.

Saknēm neviens vēl ne reizi nebija pārmetis, ka viņš būtu pārlieku politiski korekts. Tas nu viņam patiesi nedraudēja.

—    Un man vajadzīgs tas, kurš šeit skaitās atbildīgais. Nekavējoties!

Sakne iegrūda klausuli atpakaļ kasē. Atskanēja griezīgi kaucošs svilpiens, tā ka visiem teju pārplīsa bungādiņas. Nebija pagājusi ne sekunde, kad turpat līdzās parādījās aizelsies elfa un goblina hibrīds.

—   Vai varam kā palīdzēt, komandier?

Sakne pamāja, zem deguna ierīkotajā caurumā iesprūdīdams resnu cigāru.

—   Man vajag, lai jūs šitai vietai cauri ierīkojat tiešo tuneli. Lai nebūtu nekādas ķēpas ar muitu vai imigrāciju. Kolīdz mani puiši būs klāt, sāciet visus transportēt projām uz leju.

Ģeoplānu stacijas direktors satrūkās. — Visus?

—    Jā. Ieskaitot termināla personālu. Un ņemiet līdzi visu, ko vien spējat panest. Pilnīga evakuācija. — Viņš aprāvās un bargi ieskatījās direktora sārti violetajās acīs. — Tā nav nekāda mācību trauksme.

—   Jūs gribat teikt…

—  Jā, — Sakne izmeta, dodamies projām pa lēzeno noeju. — Zaņķeri sarīkojuši neslēpti naidīgu uzbrukumu. Nav zināms, kā tas vēl beigsies.

Elfu un goblinu jauktenis noskatījās, kā Sakne pazūd cigāra dūmu mutuļos. Neslēpti naidīgs uzbrukums? Tas varēja nozīmēt karu. Viņš mobilajā tālrunī uzbakstīja sava grāmatveža numuru.

—  Vauvi? Jā. Te Nimbs. Paklau, atbrīvojies no visām manām ģeoplānu stacijas akcijām. Jā, visām. Man ir ziņas, ka cena manāmi kritīsies.

Kapteine Hollija Kniepa jutās tā, it kā piesūcekņgliemis viņai pa ausīm sūktu laukā smadzenes. Viņa mēģināja izdomāt, kas diez būtu varējis izraisīt tādas sāpes, taču pagaidām nekādi neko nejaudāja atcerēties. Šobrīd viņa spēja vienīgi šā tā vilkt elpu un palikt guļam.

Vajadzēja mēģināt izrunāt kādu vārdu. Kaut ko īsu un atbilstošu situācijai. Palīgā, viņa nosprieda, tas varētu būt īstais. Krampjaini ieelpojusi, viņa atvēra muti.

—  Mmlggaaa, — teica nodevīgās lūpas. Pilnīgi garām. Pat piedzēries gnoms neko nesaprastu.

Kas te vispār notiek? Viņa garšļaukus gulēja uz muguras, un spēka kaulos nebija vairāk kā nopuvušā saknītē. Kas viņu būtu varējis šitā apstrādāt? Hollija sakopoja domas, lavierēdama uz robežas, aiz kuras sākās nepanesamas sāpes.

Trollis? Viņš? Trollis būtu viņu sadauzījis tajā restorānā? Tas daudz ko izskaidrotu. Taču nē. Atmiņā uzplaiksnīja kaut kas sakarā ar senzemi. Un Rituālu. Un kaut kas grauzās potītē.

—   Kukū!

Balss. Kāda cita. Pat ne elfa balss.

—   Esi pamodusies, ko?

Eiropiešu valodas. Latīņu. Nē, angļu. Tātad viņa atrodas Anglijā?

—     Es jau domāju, ka zāles būs tevi piebeigušas. Citplanētiešiem iekšas ir citādas nekā mums. Es redzēju televīzijā.

Murgi. Citplanētieši? Iekšas? Par ko tas radījums runā?

—  Tu izskaties stipra. Kā Mučačo Marija — viņa ir meksikāņu punduru cīkstone.

Hollija novaidējās. Acīmredzot maitāta bija arī valodu prasme. Bija pienācis laiks noskaidrot, kādā ārprātā viņa iekūlusies. Sakopojusi visus spēkus pieres apvidū, Hollija pavēra vienu aci šaurā šķirbiņā. Pretim blenza tāda kā milzu gaišmataina muša.

—   Nebīsties, — muša teica. — Tās ir tikai saulesbrilles.

Otrajā piegājienā Hollija pavēra abas acis. Būtne klauvēja

sev pa sudraba aci. Nē, acs tā nebija. Lēca. Spoguļlēca. Tāpat

kā tiem abiem… Viss ar joni atausa atmiņā, vienā rāvienā aizpildīdams tukšumu, it kā būtu noklikšķējusi šifra slēdzene, kad mēlītes ielec vietā. Rituāla laikā viņu bija nolaupījuši divi cilvēki. Divi cilvēki, kas pārsteidzoši daudz zināja par elfiem.

Hollija no jauna pamēģināja izteikt kādu vārdu. — Kur… kur es atrodos?

Cilvēku meitene iepriecināta ieķiķinājās un sasita plaukstas. Hollija ievēroja viņas nagus — tie bija gari un nokrāsoti.

—   Tu proti runāt angliski. Paklau, kas tas par akcentu? Izklausās pa druskai no visa kā.

Hollija saviebās. Meitenes balss urbās viņai galvā kā korķu viļķis. Viņa pacēla roku. Lokatora nebija.

—   Kur manas mantas?

Meitene patirināja pirkstu, it kā Hollija būtu kāds palaidnīgs bērns.

—    Artēmijs bija spiests savākt tavu pistolīti un pārējās mantiņas arī. Lai tu nenodarītu sev pāri.

—   Artēmijs?

—    Artēmijs Fauls. Šitā bija viņa ideja. Viņš vienmēr ir tas, kurš visu izdomā.

Hollija sarauca pieri. Artēmijs Fauls. Sazin kāpēc pat vārds vien uzdzina viņai drebuļus. Tā bija ļauna zīme. Elfus intuīcija nekad neviļ.

—    Paklau, viņi nāks man pakaļ, — Hollija nočērkstēja, kustinādama sausās lūpas. — Jums nav ne jausmas, ko esat sastrādājuši.

Meitene saviebās. — Tev ir pilnīga taisnība. Man nav ne mazākās jēgas, kas te notiek. Tāpēc nav vērts mani čakarēt.

Hollija sašļuka. Bija skaidrs, ka ar šo cilvēku prāta spēles nav ko spēlēt. Vienīgā cerība bija mesmerizēšana, taču tā ne-

spēja tikt cauri spoguļvirsmām. Kā, sasodīts, tie cilvēki var zināt? Gan noskaidrosies. Tagad vajadzēja izdomāt, kā lai no sitās dumiķes dabū nost spoguļbrilles.

—   Tu esi izskatīgs cilvēks, — viņa sacīja medaini saldā, glaimīgā balsī.

—   Nu, paldies tev…?

—   Hollija.

—   Nu, paldies, Hollij. Mani vienreiz bija ielikuši vietējā avīzē. Es uzvarēju konkursā. 1999. gada Cukurbiešu Tirgus karaliene.

—    Es jau zināju. Dabiska daile. Deru, ka tev ir skaistas acis.

—   Tā jau visi saka, — Džuljeta pamāja. — Skropstas kā pulksteņa atsperes.

Hollija nopūtās. — Kaut es varētu tās redzēt.

—   Kāpēc gan ne?

Džuljetas pirksti satvēra aceņu kājiņu. Tad viņa saminstinājās.

—  Varbūt tomēr nevajag.

—   Kāpēc ne? Tikai uz brītiņu.

—   Nezinu gan. Artēmijs teica, lai es tās nekādā gadījumā

nenemot nost.

—   Viņš neuzzinās.

Džuljeta norādīja uz sienā iebūvētu kameru.

—   Uzzinās gan. Artēmijs dabū zināt pilnīgi visu. — Viņa pieliecās Hollijai tuvāk. — Dažreiz man liekas, ka viņš var ieskatīties galvā arī man.

Hollija saviebās. Atkal priekšā tas Artēmijs.

—    Nu lūdzu. Tikai uz sekundi. Kāds tad ļaunums no tā varētu celties?

Džuljeta izlikās, ka apdomājas. — Laikam jau nekāds, fa vien tu, protams, neceri mani apdullināt ar mesmerizēšanu. Paklau, par cik lielu stulbeni tu mani uzskati?

—  Man ir labāka ideja, — Hollija sacīja jau daudz nopietnāk. — Piecelšos, iebelzīšu tev pa pauri un noraušu tās stulbās acenes ar raušanu.

Džuljetai uzbruka sirsnīga smieklu lēkme, jo kaut ko tik smieklīgu viņa nudien dzirdēja pirmoreiz mūžā.

—  Varens joks, elfu jaunkundz.

—   Es to domāju nopietni, cilvēku jaunkundz.

—     Labs ir, ja reiz tu to domā nopietni, — Džuljeta

nopūtās, piesardzīgi aizbāzdama pirkstu aiz briļļu lēcas, lai

notrauktu asaru, — atgādināšu tev divas lietas. Pirmkārt,

Artēmijs teica, ka tik ilgi, kamēr tu atrodies cilvēku namā,

tev jādara tas, ko mēs gribam. Un es gribu, lai tu paliec uz

šitās lāviņas.

Hollija aizvēra acis. Atkal taisnība. Kur viņi, ellē, tikuši pie informācijas?

—   Un otrs. — Džuljeta atkal pasmaidīja, bet šoreiz atvieztie zobi atsauca atmiņā viņas brāli. — Otrs ir tas, ka

ii '

esmu gājusi cauri tādiem pašiem treniņiem kā Sulainis, un man jau kur tas laiks briesmīgi gribas izmēģināt kreiso āķi.

To mēs vēl redzēsim, cilvēku jaunkundz, Hollija nodomāja. Kapteine Kniepa vēl nebija simtprocentīgi savā ādā, un vēl jau bija tas nieciņš, kas grauzās potītē. Hollija domāja, ka zina, kas tas varētu būt, un, ja tas tur patiesi bija, ar to arī varētu sākt.

Komandieris Sakne uz ķiveres sejsega ekrāna bija fiksējis Hollijas lokatora frekvenci. Ceļš līdz Dublinai prasīja ilgāku laiku, nekā viņš bija paredzējis. Modernais spārnu aprīkojums bija sarežģītāks par to, pie kāda viņš bija radis, turklāt kvalifikācijas celšanas kursos Sakne jau kur tas laiks ne acu nebija rādījis. Ja augstums bija pareizais, viņš gandrīz vai varēja uz viziera spīdošo karti savietot ar Dublinas ielām tur, lejā. Gandrīz.

—    Foal, tu, uzpūtīgais kentaur, — viņš iebrēca mikrofonā.

—    Kādas problēmas, bos? — atskanēja metāliska balss.

—   Problēmas? Un kādas vēl! Kad tu pēdējoreiz papildināji Dublinas failus?

Saknēm ausī atskanēja čāpstināšana. Izklausījās, ka Foals pusdieno.

—  Atvainojiet, komandier. Tikai nograuzīšu šito burkānu. Hmm… Dublina, paskatīsimies. Septiņdesmit piektais… Tūkstoš astoņsimt septiņdesmit piektais.

—   Tā jau es domāju! Te izskatās pavisam citādi. Cilvēki pat pamanījušies mainīt krasta līniju.

Foals brīdi klusēja. Sakne gara acīm redzēja, kā kentaurs nokaujas ar radušos problēmu. Foalam nepatika aizrādījumi, ka viņa sistēmā kaut kas ir novecojis.

—  Labi, — kentaurs pēdīgi ierunājās. — Rīkošos, lūk, kā. Mums ir skatīklis uz viena TV satelīta putniņa, kam kājeles iestādītas Īrijā.

—    Skaidrs, — nomurmināja Sakne, būtībā mānīdamies.

—  Pēdējās nedēļas slaukumu es pa e-pastu aizsūtīšu jums tieši uz ķiveri. Par laimi, visās jaunajās ķiverēs ir videokarte.

—   Par laimi.

—   Visķēpīgāk būs saskaņot jūsu lidojuma maršrutu ar videotranslāciju…

Sakne zaudēja pacietību. — Pēc cik ilga laika, Foal?

—   Hmm… Pēc divām minūtēm. Plus mīnus.

—   Plus mīnus kas?

—   Kādi desmit gadi, ja manas aplēses izrādīsies neriktīgas.

—   Tad labāk lai izrādās riktīgas. Es tikmēr palidināšos.

Pēc simt divdesmit četrām sekundēm Saknes melnbaltais plānojums izgaisa, un tā vietā parādījās krāsains trīsdimensiju attēls. Saknēm pārvietojoties, pārvietojās arī attēls un Hollijas lokatora punktiņš.

—   Iespaidīgi, — Sakne atzina.

—   Ko tādu, komandier?

—  Es teicu "iespaidīgi", — Sakne atbrēca. — Nav nekāda iemesla celt degunu gaisā.

Austiņās atskanēja smieklu vētra, un komandieris apjēdza, ka Foals viņu pieslēdzis skaļrunim. Visi bija dzirdējuši, kā viņš uzlielīja kentaura veikumu. Sakne apņēmās vismaz mēnesi nerunāt ar Foalu ne vārda. Tomēr bija to vērts. Tagad viņš saņēma visjaunāko videoinformāciju. Ja kapteine Kniepa atradās kādā namā, dators acumirklī spēja piegādāt trīsdimensionālu ēkas plānojumu. Uz to varēja simtprocentīgi paļauties. Tikai…

—   Foal, lokatora signāls iet projām jūrā. Kas notiek?

—   Laiva vai kuģis, es teiktu.

Sakne nosodījās, ka pats nav to iedomājies. Vadības telpā visi droši vien atkal uzjautrinās. Skaidrs, ka kuģis. Viņš nolaidās pārsimt metru lejāk, līdz cauri miglai pavīdēja tā tumšais korpuss. Izskatījās pēc vaļu mednieku tralera. Gadsimtu gaitā tehnoloģija varbūt bija mainījusies, tomēr, ja vajadzēja noslaktēt pasaules lielāko zīdītāju, joprojām nekas nebija labāks par harpūnu.

—  Kapteine Kniepa ir kaut kur tur iekšā, Foal. Zem klāja. Kā vari palīdzēt?

—   Nekā. Tā ir pārvietojama struktūra. Varētu dabūt rokā kuģa reģistrācijas datus, bet tas ies ilgi, var izrādīties par vēlu.

—   Kā ar infrasarkano attēlu?

—    Nē, komandier. Tai tupelei ir, mazākais, piecdesmit gadu. Ļoti augsts svina procents. Netiekam cauri pat pirmajam slānim. Baidos, ka jums jātiek galā saviem spēkiem.

Sakne nogrozīja galvu. — Pēc visiem tiem miljardiem, ko esam iegrūduši tavā nodaļā. Kad atgriezīšos, atgādini, lai apcērpu budžetu.

—    Klausos, — atskanēja balss, beidzot tāda saīgusi. Budžeta joki Foalam nepatika.

—    Izziņo glābējiem vispārēju trauksmi. Iespējams, man viņi būs vajadzīgi.

—   Tieši tā.

—   Skaties man! Tā ka lai būtu!

Sakne bija atstāts viens. Patiesību sakot, tieši tas viņam gāja pie sirds. Nekādas zinātnes. Nekādu uzpūtīgu kentauru, kas zvaigā ausī. Tikai elfs, viņa atjauta un varbūt nieciņš maģijas.

Sakne sasvēra polimēra spārnus, turēdamies miglas blāķa pavēderē. Nebija nekādas vajadzības piesargāties. Ar ieslēgtu vairogu viņš cilvēka acij bija neredzams. Pat uz paša modernākā radara ekrāna viņš nebūtu atšķirams no niecīgiem traucējumiem. Komandieris nolaidās līdz pat ūdens līnijai. Tas nu gan bija viens atbaidošs braucamais. Asinīm piesūcinātais klājs oda pēc nāves un sāpēm. Te savu galu bija sagaidījuši daudzi cēli dzīvnieki — noslepkavoti un sadalīti gabalos, lai cilvēki tiktu pie pāris ziepju gabaliem un dažām pudelēm eļļas. Sakne nogrozīja galvu. Cilvēki bija tādi mežoni.

Hollijas signāls tagad spīdinājās pavisam spēcīgi. Viņa bija kaut kur tepat. Tepat blakus. Kaut kur 200 metru rādiusā bija cerības uziet kapteini Kniepu veidolā, kas joprojām vilka elpu. Bet, iztrūkstot plānam, nāksies līst kuģa tilpnē uz labu laimi.

Sakne klusi piezemējās uz klāja. Zābaku pazoles viegli ieķepa sakaltušu ziepju un trāna kārtā, kas klāja metāla grīdu. Kuģis izskatījās tukšs un pamests. Nebija ne sardzes uz trapa, ne stūrmaņa uz tiltiņa, nekur nevienas gaismiņas. Tomēr tas nebija iemesls, lai komandieris mestu pie malas piesardzību. Viņa rūgtā pieredze liecināja, ka cilvēki mēdz uzrasties pašā negaidītākajā brīdī. Reiz, kad viņš līdzēja glābējiem no tuneļa sienas noskrāpēt kādas avarējušas kapsulas paliekas, gluži kā no zemes izlīda kaut kādi kalnrači. Kas tas bija par ļembastu! Masu histērija, pakaļdzīšanās milzu ātrumā, grupveida atmiņas tīrīšana. Līdz pēdējam sīkumam. Sakne noskurinājās. Tādas naktis elfa mūžu varēja saīsināt par daudziem desmitiem gadu.

Palikdams vairoga aizsegā, Sakne ielocīja spārnus futrālī un devās pāri klājam kājām. Ekrāns vēstīja, ka citu dzīvu būtņu tuvumā nav, taču, kā bija teicis Foals, korpusā bija augsts svina procents — svins bija pat krāsā! Viss kuģis bija peldošs dabas iznīcinātājs. Turklāt zem klāja varēja atrasties kaut vesels triecienvienību bataljons, un ķivere par to ij neiepīkstētos. Varen uzmundrinoši. Pat Hollijas signāls bija nedaudz apslāpēts, un lokatora impulsus taču raidīja mikroskopiska kodolbaterija! Saknēm tas nepatika. Itin nemaz. Tikai mieru, viņš pats par sevi pasmējās. Tu esi aiz vairoga. Nav tāda cilvēka, kurš šobrīd spētu tevi saskatīt.

Sakne atrāva vaļā pirmo lūku. Tā vērās visai viegli. Komandieris ievilka gaisu nāsīs. Zaņķeri viras bija iezieduši ar trānu. Vai viņu samaitātībai patiesi nebija nekādu robežu?

Gaitenis slīga necaurredzamā tumsā, tāpēc Sakne ieslēdza infrasarkano filtru. Nu, labi, reizumis tehnoloģija tomēr izrādījās noderīga, bet Foalam viņš to vis neteiks. Cauruļu un režģu labirints tūliņ izgaismojās nedabiski sarkans. Nepagāja ne pāris minūšu, un komandieris jau nožēloja, ka par kentaura tehnoloģiju bija atļāvies ko labu kaut vai padomāt. Infrasarkanais filtrs neļāva orientēties telpā, un tiktāl viņš jau bija pamanījies divreiz ar galvu ietriekties uz āru izbīdītos cauruļu likumos.

Joprojām nekādu dzīvības pazīmju — ne cilvēku, ne elfu. Dzīvnieku gan papilnam. Lielākoties grauzēji. Un, ja pats esi tikai metru garš, paprāva žurka var sagādāt visai krietnas nepatikšanas, jo sevišķi tāpēc, ka žurkas pieder pie tiem nedaudzajiem dzīvniekiem, kas spēj redzēt cauri elfu vairogam. Izvilcis trīsstobreni, Sakne to noregulēja uz trešo jeb vidēji reto līmeni, kā to ģērbtuvē mēdza dēvēt elfi. Viena žurka aiznesās projām ar kūpošu pēcpusi — pārējām būs biedinājums. Nekas briesmīgs, paliks dzīva un citreiz zinās, ka nav ko glūnēt uz elfu, kam darba pilnas rokas.

Sakne pielika soli. Vieta bija ideāli piemērota slēpnim. Viņš bija teju akls un virzījās aizvien tālāk projām no vienīgās izejas. Ķerstakļu murgs. Ja kāds no viņa paša vīriem sadomātu šitā māžoties, zaudētu uzplečus kā likts. Bet ir reizes, kad pieļaujams saprātīgs risks. Tas bija kara mākslas zelta likums.

Abpus gaitenim vīdēja durvis. Sakne, sekodams signālam, par tām nelikās ne zinis. Vēl desmit metru. Gaiteņa galā bija tērauda lūka, un kapteine Kniepa vai viņas līķis gulēja tur, iekšā.

Sakne iegrūda ar plecu durvīs. Tās viegli padevās. Sliktas ziņas. Ja gūsteknis ir dzīvs, durvis parasti tiek aizslēgtas.

Komandieris pārslēdza trīsstobreni uz piekto līmeni un ierāpās caurumā. Ierocis klusi zumēja. Tagad tur bija gana jaudas, lai ar vienu vienīgu šāvienu tvaikos varētu pārvērst labi noaugušu ziloņu tēviņu.

No Hollijas ne smakas. Vispār gandrīz nekā. Viņš atradās noliktavas saldētavā. No cauruļu mudžekļa lejup stiepās zaigojoši stalaktīti. Saknes elpa turpat pie lūpām pārvērtās ledus kristāliņu mākoņos. Ko diez par to teiktu cilvēks? Elpa vien, miesas nekādas.

—    Ahā, — atskanēja pazīstama balss. — Mums ir ciemiņš.

Sakne nometās uz ceļgala, pasviezdams stobru uz balss pusi.

—   Nav šaubu, ka esi ieradies glābt savu pazudušo kolēģi.

Komandieris samiedza acis, lai izmirkšķinātu no tām kodīgu sviedru lāsi. Sviedri? Šādā temperatūrā?

—   Diemžēl baidos, ka būsi nonācis neīstajā vietā.

Balsij bija metāliska pieskaņa. Mākslīga. Pastiprināta.

Sakne pašķielēja lokatorā, vai tuvumā nav dzīvu būtņu. Nevienas pašas. Vismaz ne šajā kambarī. Viņš kaut kā tika novērots. Vai te kaut kur bija kamera, noslēpta cauruļu labirintā virs galvas, — tāda, kas varēja redzēt cauri elfu vairogam?

—   Kur tu esi? Parādies!

Cilvēks iespurdzās. No plašās telpas sienām atsitās spokaina atbalss.

—   Nu nē. Vēl ne, manu pasakaino draudziņ. Bet gan jau, visai drīz. Un, tici man, tad tu vēlēsies, kaut tas nebūtu noticis.

Sakne virzījās uz balss pusi. Galvenais, lai cilvēks neapklust.

—   Ko tu gribi?

—   Hmm. Ko es gribu? Arī to tu uzzināsi visai drīz.

Noliktavas vidū stāvēja pazema kaste. Uz tās — diplomāta koferītis. Tas bija vaļā.

—   Kāpēc man vajadzēja dzīties šurp?

Sakne piebikstīja koferītim ar pistoli. Nekas nenotika.

—   Es tevi atvedu šurp, lai kaut ko parādītu.

Komandieris pieliecās pie vaļējā diplomāta. Iekšā, kārtīgi

ieguldīta putuplasta kastītē, dusēja hermētiski noslēgta paciņa un augstfrekvences raidītājs. Tam virsū gulēja Hollijas lokators. Sakne novaidējās. Brīvprātīgi Hollija no aprīkojuma nebūtu šķīrusies — tā nebūtu rīkojies neviens RŪĶu virsnieks.

—   Ko parādīt, tu, jukušais stulbeni?

Atkal dzedrā ķiķināšana.

—   Parādīt, cik nopietna ir mana apņemšanās panākt to, ko esmu iecerējis.

Šajā brīdī Saknēm jau būtu derējis sākt raizēties pašam par savu veselību, bet viņš bija pārāk aizņemts ar rūpēm par to, kas noticis ar Holliju.

—   Ja tevis dēļ manai virsniecei kaut ausu galiņš…

—    Tavai virsniecei? Ak tad mums te ir priekšniecība! Cik liels gods. Jo labāk sapratīsimies.

Saknēm galvā iezvanījās trauksmes zvani.

—   Sapratīsimies?

Balss, kas plūda no skaļruņa alumīnija sietiņa, bija tik salta un nopietna kā kodolziema.

—    Es, mazo elfu vīriņ, gribu jums likt pie sirds, ka ar mani nebūs nekādi joki. Tagad esiet tik laipns un aplūkojiet paciņu.

Komandieris truli paklausīja. Apveids ne par ko neliecināja. Plakana, tāds kā tepes stienītis vai… Tikai ne to.

Zem apvalka iedegās sarkana lampiņa.

—   Laidies, elfiņ, — balss ieteica. — Un pasveicini savus draugus no Artēmija Faula Otrā.

Līdzās sarkanajai lampiņai cits pēc cita uzmirkšķinājās zaļi simboli. Sakne tādus atminējās no cilvēku studiju laikiem akadēmijā. Tie bija… cipari. Atgriezeniskā secībā. Bumbas laika mehānisms!

—   D'Arvitl — Sakne nošķendējās. (Tulkot šo vārdu nav jēgas, jo cenzoram nāktos to svītrot.)

Apcirties viņš drāzās projām pa gaiteni, dzirdēdams, kā metāla sienas atbalso Artēmija Faula smieklus.

—   Trīs, — cilvēks teica. — Divi…

—   D'Arvitl — Sakne izgrūda vēlreiz.

Tagad gaitenis šķita daudz garāks. Pavērto durvju spraudziņā vīdēja šauriņa zvaigžņotās debess strēlīte. Sakne iedarbināja spārnus. Tā tik būs lidošana. Kolibri spārni kuģa šaurajā gaitenī teju skrāpējās gar sienām.

—   Viens.

Elektroniskie spārni aizķēra kādu caurules galu. Nošķīda dzirksteles. Sakne, drāzdamies jau ar skaņas ātrumu, apmeta kūleni, bet pamanījās atgūt līdzsvaru.

—   Nulle… — balss teica. — Bladāc!

Hermētiski noslēgtajā paciņā uzdzirksteļoja detonators, aizdedzinādams kilogramu tīra semteksa. Uguns vienā nanosekundē aprija visu telpā esošo skābekli un brāzās tālāk pa mazākās pretestības ceļu, proti, tieši pa pēdām RŪĶu komandierim Saknēm.

Sakne nolaida sejsegu un palielināja ātrumu līdz maksimumam. Līdz durvīm bija vēl desmit metri. Tagad visu izšķirs tas, kurš līdz turienei tiks pirmais — elfs vai uguns lode.

Viņš paguva. Tik tikko. Steigšus sprukdams laukā, viņš juta sprādziena atbalsi savā ķermenī. Liesmas ieskāva aizsargtērpu un snaikstījās gar kājām. Sakne turpināja manevru, iegāzdamies tieši ledainajā ūdenī. Tad lādēdamies iznira virspusē.

Turpat blakus kā skals dega traleris, izvirzdams indīgu dūmu mutuļus.

—    Komandier, — austiņās atskanēja balss. Foals. Viņš atkal bija uztveršanas zonā.

—   Komandier, ziņojiet par stāvokli.

Sakne izcēlās no ūdens.

—   Mans stāvoklis, Foal, ir tāds, ka esmu zvērīgi nikns. Ķeries pie saviem datoriem. Es gribu zināt itin visu par tādu Artēmiju Faulu, turklāt gribu zināt, vēl pirms esmu atgriezies bāzē.

—  Tieši tā, komandier. Klausos.

Nevienas dzēlīgas piezīmes. Pat Foals apjēdza, ka nav īstais brīdis.

Sakne pacēlās 300 metru augstumā. Lejā liesmojošais traleris gluži kā lampiņa naktstauriņus vilka klāt glābšanas kuģus. Sakne notrauca no piedurknēm pārogļojušos diegu galus. Sitam Artēmijam Faulam tiks piestādīts rēķins, viņš sev nosolījās. Tas nu bija pilnīgi droši.

SESTĀ NODAĻA APLENKUMS

rtēmijs atgāzās kabineta grozāmajā ādas krēslā un smaidīdams salika kopā pirkstu galiņus. Ideāli. Sprādzieniņš, jādomā, elfiem liks augstprātību mest pie malas. Plus pasaulē par vienu vaļu traleri mazāk. Artēmijam Faulam vaļu traleri nepatika. Pie eļļas blakusproduktiem bija iespējams tikt arī ar pieņemamākām metodēm.

Lokatorā ieslēptā mazītiņā kamera bija nostrādājusi vienkārši lieliski. Pateicoties augstajai izšķirtspējai, bija saskatāmi nodevīgie elpas kristāli, kas liecināja par elfa klātbūtni.

Viņš ielūkojās pagraba novērošanas monitorā. Gūstekne sēdēja uz lāviņas, ar rokām saķērusi galvu. Artēmijs sarauca pieri. Viņš nebija gaidījis, ka elfi izrādīsies tik… cilvēciski. Līdz šim viņi bija ne vairāk kā informācijas avots. Dzīvnieki, kam jāsadzen pēdas. Taču tagad, kad viens no viņiem te sēdēja, nepārprotami rūpju un bēdu sagrauzts, viss izskatījās gluži citādi.

Izslēdzis datora monitoru, viņš devās uz kabineta durvīm. Laiks ar ciemiņu drusku papļāpāt. Tikko pirksti pieskārās misiņa rokturim, durvis atsprāga plaši vaļā. Uz sliekšņa aizelsusies un steigā piesārtusi stāvēja Džuljeta.

—   Artēmij, — viņa elsa. — Jūsu māte. Viņa…

Artēmijs sajuta, ka iekšas sagrābj salta roka.

-Jā?

—   Redzat, viņa saka, Artēmij… Artēmij, ka jūsu…

—   Jā, Džuljeta. Žēlīgā debess, kas ir?

Džuljeta piespieda abas plaukstas pie mutes un saņēmās. Pēc mirkļa viņa paplēta lakotos nagus un caur pirkstiem izgrūda: — Jūsu tēvs, ser. Artēmijs seniors. Faula kundze apgalvo, ka viņš esot atgriezies!

Vienu īsu brīdi Artēmijs būtu bijis gatavs zvērēt, ka viņam apstājusies sirds. Tēvs? Atgriezies? Vai tas maz bija iespējams? Skaidrs, viņš vēl aizvien ticēja, ka tēvs ir dzīvs. Taču pēdējā laikā, kopš bija sākusies elfu plāna perināšana, tēvs it kā bija aizbīdījies uz kādu tumšāku apziņas kaktiņu. Artēmijam pakrūtē iekņudējās vainas apziņas kamols. Viņš bija zaudējis paļāvību. Samierinājies ar domu, ka tēvs vairs neatgriezīsies.

—   Džuljeta, vai tu viņu redzēji? Savām acīm?

Meitene noliedzoši papurināja galvu.

—   Nē, Artēmij, ser. Tikai dzirdēju balsis. Guļamistabā. Bet viņa nelaiž mani iekšā. Neparko. Neļauj pat ienest tēju.

Artēmijs apdomājās. Kopš viņu atgriešanās vēl nebija aizritējusi pat stunda. Var jau būt, ka tēvs aizlavījies Džuljetai garām. Iespējams. Tikai iespējams. Viņš ieskatījās savā rokaspulkstenī, kas ar regulāri pārraidītiem radiosignāliem bija saskaņots ar Griničas laiku. Trīs naktī. Laiks ritēja. Viss plāna iznākums tagad bija atkarīgs no tā, vai elfi spers nākamo soli vēl līdz rītausmai.

Viņš satrūkās. Jau atkal — ģimene nobīdīta pie malas. Par

ko gan viņš kļuvis? Pirmajā vietā, galu galā, bija tēvs, nevis kaut kāds plāns, kā tikt pie naudas.

Džuljeta joprojām stāvēja uz sliekšņa, piekalusi viņam milzum lielo, zilo acu skatienu. Viņa kā allaž gaidīja, lai Artēmijs norāda, kas darāms. Bet šoreiz zēna bālajos vaibstos bija iezagusies tāda kā nedrošības ēna.

—    Ļoti labi, — viņš beidzot izstomīja. — Laikam būs prātīgāk tūliņ uziet augšā.

Viņš aizbrāzās meitenei garām, lēkdams pāri diviem pakāpieniem uzreiz. Mātes istaba atradās divus laidienus augstāk, izbūvētā bēniņu stāvā.

Pie durvīm viņš saminstinājās. Ko teikt, ja tēvs patiesi ir brīnumainā kārtā atgriezies? Kā izturēties? Nē, smieklīgi tā raustīties. Iepriekš to izplānot nebija iespējams. Viņš klusu pieklauvēja.

—   Māt?

Atbildes nebija, taču Artēmijam šķita, ka aiz durvīm atskan apslāpēti smiekli, un viņš acumirklī pārcēlās pagātnē. Kādreiz šeit bija vecāku atpūtas istaba. Abi stundām ilgi sēdēja uz dīvāna, ķiķinādami kā skolas bērni, baroja baložus vai vēroja kuģus, kas peldēja garām uz Dublinas zundu. Kad Artēmijs seniors pazuda, Endželīna Faula aizvien vairāk laika pavadīja šai istabā, līdz beidzot atteicās no tās spert laukā kaut soli.

—   Māt? Kā jūties?

Atkal apslāpētas balsis. Sazvērnieciski čuksti.

—   Māt, es nāku iekšā.

—   Vienu brītiņu. Timij, rimsties, pagāns tāds. Kāds nāk.

Timij? Sirds Artēmijam krūtīs iedunējās kā kara bungas.

Timijs bija mīļvārdiņš, kādā māte dēvēja tēvu. Timijs un Ārtijs. Viņas divi vīrieši. Ilgāk Artēmijs vairs nespēja gaidīt un gāzās iekšā pa durvīm.

Vispirms viņu pārsteidza tas, ka istabā bija tik gaišs. Māte bija iedegusi lampas. Noteikti laba zīme. Artēmijs zināja, kur māte ir. Viņš skaidri zināja, kurp jāskatās. Tomēr nespēja. Un ja nu… Ja nu…

—   Jā, kā varam palīdzēt?

Joprojām blenzdams grīdā, Artēmijs pagriezās. — Tas esmu es.

Māte iesmējās. Gaiši un bezrūpīgi. — Es redzu, ka tas esat jūs, papu. Vai tad nevarat savam puikam atvēlēt kaut vienu brīvu vakaru? Galu galā, mums taču ir medusmēnesis.

Un Artēmijam viss bija skaidrs. Vēl smagāka neprāta lēkme. Paps? Endželīnai rādījās, ka Artēmijs ir paša vectētiņš. Jau vairāk nekā desmit gadu zem zemes. Viņš lēnām pacēla galvu.

Māte sēdēja uz dīvāna, ietērpusies savā kāzu kleitā un pamatīgi notriepusi seju ar krāšļiem. Taču tas nebija vēl pats ļaunākais.

Viņai blakus čurnēja tēva pakaļdarinājums, kura galvenā sastāvdaļa bija smokings, kas viņam bija mugurā Kraistčērčas katedrālē tajā skaistajā dienā pirms četrpadsmit gadiem. Uzvalks bija piebāzts ar drēbju gabaliem, un krekla apkaklē iesprūdīta uzpolsterēta spilvendrāna, uz kuras ar lūpkrāsu uzzīmētas acis, mute un deguns. Gandrīz vai jāsmejas. Artēmijs norija asaras, visas cerības pagaisa kā vasaras varavīksne.

—    Ko teiksi, papu? — Endželīna ierunājās zemā balsī, pagrozīdama spilvenu kā vēderrunātājs lelli. — Palaidīsi puiku uz vienu vakaru, ko?

Artēmijs apstiprinoši pamāja. Ko citu viņam atlika darīt?

—   Tātad vienu vakaru. Lai tad iet rītdiena ar. Esiet laimīgi.

Endželīnas sejā atmirdzēja neslēpts prieks. Viņa pielēca kājās un apskāva iedomāto vīratēvu.

—   Paldies, papu. Paldies.

Arī Artēmijs apskāva māti, lai gan sajutās kā krāpnieks.

—    Nav par ko, mā… Endželīn. Nu gan man jāskrien. Darbs.

Māte nometās līdzās tēva izbāzenim.

—   Jā, papu. Dodies vien, neraizējies, gan mēs izklaidēsimies savā nodabā.

Artēmijs devās projām. Atpakaļ neskatīdamies. Šis tas bija kārtojams. No elfiem bija izspiežama naudiņa. Viņam

nebija vaļas kavēties mātes iedomu pasaulē.

* * *

Kapteine Hollija Kniepa sēdēja, saķērusi galvu rokās. Pareizāk sakot, vienā rokā. Otra gramstījās aiz zābaka stulma — tā, lai kamera neredz. Īstenībā galva viņai bija kristālskaidra, tomēr nekaitēja papūlēties, lai radītu iespaidu, ka viņa joprojām nav atguvusies. Varbūt viņi Holliju novērtēs par zemu. Un tā būs pēdējā kļūda viņu mūžā.

Hollijas pirksti sakļāvās ap priekšmetu, kas grauzās potītē. Pēc tā apveida viņa acumirklī saprata, kas tur ir. Zīle! Droši vien iekritusi zābakā, kad zem ozola gāja vaļā jandāliņš. Tas varēja būtiski mainīt notikumu gaitu. Tagad vajadzēja tikai mazu zemes pleķīti, un spējas būtu atjaunotas.

Hollija paslepšus noskatīja kameru. Izskatījās svaigi izbetonēta. Nevienas plaisiņas, neviena iedrupuša kaktiņa. Nekā, kur varētu ierakt slepeno ieroci. Piesardzīgi piecēlusies, viņa izmēģināja, vai kājas turas gana stingri. Nebija nemaz tik ļauni, ceļgali drusku drebelējās, bet citādi tīri nekas. Aizgājusi līdz sienai, viņa piespieda vaigu un delnas pie gludenās virsmas. Betonējums patiesi bija svaigs, uzklāts pavisam nesen. Vietumis vēl mitrs. Acīmredzot cietums bija speciāli gatavots.

—    Ko meklējam? — atskanēja kāda balss. Salta, cietsirdīga balss.

Hollija atkāpās nostāk no sienas. Nepilnus divus metrus tālāk stāvēja cilvēku puika, acis aizslēpis aiz spoguļbrillēm. Viņš bija ienācis klusu kā pele. Vienreizēji.

—   Apsēdies, lūdzu.

Hollija nevēlējās apsēsties, lūdzu. Viņa vēlējās šo nekaunīgo kucēnu izsist no ierindas ar pamatīgi elkoņa zvēlienu un pārņemt savā varā viņa nožēlojamo midzeni. Tas bija lasāms viņas acīs. Artēmijs jutās uzjautrināts.

—   Perinām visādus plānus, vai tā, kapteine Kniepa?

Hollija atņirdza zobus — tā bija gana skaidra atbilde.

—   Mēs, kapteine, abi labi zinām noteikumus. Šis ir mans nams. Tev jāpakļaujas manām vēlmēm. Ne jau es esmu izdomājis šos likumus. Skaidrs, ka manās vēlmēs neietilpst ne man pašam nodarīti miesas bojājumi, ne arī tavi centieni

izkļūt no šī nama.

Hollija piepeši apjēdza.

—   Kā tu zini manu…

—    Vārdu? Dienesta pakāpi? — Artēmijs dzedri pasmaidīja. — Ja reiz pie krūtīm piesprausts žetons…

Hollijas roka nevilšus aizklāja sudraba plāksnīti pie krūtežas.

—   Bet tas ir rakstīts…

—     Gnomu zīmēs. Zinu. Sagadījies tā, ka es tās protu. Tāpat kā visi, kas strādā manā pakļautībā.

Hollija brīdi klusēja, apdomādama šo nozīmīgo atklājumu.

—   Faul, — viņa izjusti ierunājās, — tev nav ne jausmas, ko esi sastrādājis. Šādi izraisīta pasauļu sadursme iegrūdis postā mūs visus.

Artēmijs paraustīja plecus. — Man nerūp nekādi mēs visi, es domāju tikai par sevi. Un vari man ticēt — ar mani nekas ļauns nenotiks. Tagad apsēdies, lūdzu.

Hollija apsēdās, nenovērsdama brūnās acis no sīkā briesmoņa.

—    Nu, Faul, kāds tad ir tas ģeniālais plāniņš? Pag, es minēšu — kundzība pār pasauli?

—    Kur nu tik melodramatiski, — Artēmijs pavīpsnāja. — Tikai bagātības.

—   Zaglis! — Hollija izspēra. — Tu esi parasts zaglis!

Artēmija vaibstus uz brīdi izķēmoja aizvainojums, tomēr

gandrīz tūliņ viņa lūpas atkal savilkās ierastajā ciniskajā smaidiņā.

—   Jā. Zaglis, ja tev labpatīk. Lai gan diezin vai parasts. Pirmais starpsugu zaglis pasaulē.

Kapteine Kniepa nicīgi nosprauslājās. — Pirmais starpsugu zaglis! Zaņķeri mūs apzog jau gadu tūkstošiem ilgi. Kāpēc tad mēs, tavuprāt, dzīvojam zem zemes?

—  Tiesa. Tomēr es būšu pirmais, kurš panāks, ka elfi šķiras no sava zelta.

—  Zelta? Zelta? Stulbais cilvēks. Tu taču nebūsi noticējis tām blēņām par zelta podiem. Paklau, ne viss, ko stāsta, ir tiesa.

Hollija atgāza galvu un ļāvās nevaldāmiem smiekliem.

Artēmijs pacietīgi pētīja nagus, gaidīdams, līdz Hollija aprimstas. Kad smieklu lēkme pēdīgi bija galā, viņš pakratīja rādītājpirkstu.

—    Tu pareizi dari, ka smejies, kapteine Kniepa. Vienubrīd es patiesi ticēju visām tām saldajām pļāpām par zelta podiem, kas ierakti apakš varavīksnes, taču tagad esmu gudrāks. Tagad es zinu par ķīlnieku fondu.

Hollija visiem spēkiem centās saglabāt nesatricināmu mieru.

—   Par kādu kīlnieku fondu?

—  Nu, nu, kapteine. Nešķiedīsim laiku šarādēm. Tu pati man par to izstāstīji.

—   Es… es izstāstīju! — Hollija izstomīja. — Jāsmejas!

—   Paveries uz savu roku.

Hollija uzrotīja labo piedurkni. Pie vēnas bija pielīmēts

vates kumškītis.

—  Tur mēs tev iešļircinājām nātrija pentatolu. Plašāk pazīstamu kā patiesības serumu. Tu pogoji kā lakstīgala.

Hollija noticēja. Kā gan citādi viņš tik daudz zinātu?

—   Tu esi jucis!

Artēmijs iecietīgi pamāja. — Ja panākšu savu, būšu ģēnijs. Jucis būšu, ja zaudēšu. Tā, redz, tiek rakstīta vēsture.

Protams, nekāda nātrija pentatola nebija — tikai nekaitīgs dūriens ar sterilizētu adatu. Artēmijs nebūtu riskējis sapostīt smadzenes savu panākumu ķīlai, taču viņš arī nevarēja atļauties izpaust, ka ziņas smēlies no Grāmatas. Labāk lai ķīlniece domā, ka pati savējos nodevusi. Tas iedragās viņas morāli, un gūstekni būs vieglāk iesaistīt izplānotajās spēlītēs. Tomēr krāpšanās drusku kremta. Tā nenoliedzami bija cietsirdība. Cik tālu viņš bija gatavs iet, lai tiktu pie tā zelta? To viņš nezināja un nezinās, kamēr nebūs pienācis īstais laiks.

Hollija sašļuka. Ziņa viņu pirmajā brīdī pilnīgi satrieca. Viņa bija izpļāpājusies. Izpaudusi pašus svētākos noslēpumus. Pat ja izdosies izglābties, viņu gaidīja trimda kādā aizsalušā tunelī zem polārā loka.

—   Ar to vēl viss nav beidzies, Faul, — viņa pēdīgi ierunājās. — Mums ir spējas, par kādām tev nevar būt ne jausmas. Lai par tām pastāstītu, būtu jārunā dienām ilgi.

Neciešamais zeņķis atkal iesmējās. — Cik tad ilgi, tavuprāt, tu te sēdi?

Hollija novaidējās. Viņa zināja, kas sekos. — Pāris stundu?

Artēmijs nogrozīja galvu. — Trīs dienas, — viņš mānījās. — Mēs tevi zāļojām vairāk nekā sešdesmit stundas no vietas… kamēr izstāstīji visu, ko mums vajadzēja izdibināt.

Artēmijs vēl nebija pabeidzis teikumu, kad sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Šīs prāta spēlītes uz Holliju nenoliedzami atstāja iespaidu, burtiski saēzdamas viņu no iekšpuses. Vai bez tā patiesi nevarēja iztikt?

—    Trīs dienas? Jūs būtu varējuši mani nogalēt. Kas tu par…

Viņai pietrūka vārdu, un tieši šis bezvārdu klusums Artēmija sirdī iesvieda šaubu sēklu. Elfu meitene viņu uzskatīja par tādu neģēli, ka pat nespēja to aprakstīt vārdos.

Hollija saņēmās.

—   Nu, tad tā, Faula jaunkungs, — viņa uzsvērti nicinoši izgrūda. — Ja reiz tu par mums zini tik daudz, tu zināsi arī to, kas notiks, kad manējie izdibinās, kur es atrodos.

Artēmijs izklaidīgi pamāja. — Jā, jā, zinu. Īstenībā tieši uz to es paļaujos.

Tagad bija Hollijas kārta smīnēt.

—  Ak šitā. Saki, puisīt, vai esi kādreiz ticies ar trolli?

Pirmo reizi cilvēka pašpaļāvība šķita kādu nieciņu iedragāta.

—   Nē. Ar trolli ne. .

Hollijas smaids kļuva vēl platāks.

—   Tiksies, Faul. Tiksies. Un es no visas sirds vēlētos to pieredzēt pati savām acīm.

RŪĶi līnijas El: Taras terminālā bija ierīkojuši vadības zāles virszemes štābu.

—    Nu? — Sakne noprasīja, atgaiņādamies no gremlinu paramediķa, kurš ķepināja viņam uz pieres pretapdegumu ziedi. — Liecieties mierā. Ar šito maģija tiks galā viens un divi.

—   Ko — nu? — atsaucās Foals.

—  Tikai nesāc atkal palaist muti, Foal, tāpēc ka šodien es galīgi neesmu noskaņots cildināt poniju tehnoloģiju. Saki laukā, ko dabūji zināt par to cilvēku.

Foals sadrūma un sakārtoja folijcepuri. Tad atvāza plāniņa piezīmjdatora vāku.

—   Ielauzos Interpolā. Ja kas, nebija nemaz tik sarežģīti. Tikpat labi viņi būtu varējuši izkarināt uzrakstiņu, sak, laipni lūdzam…

Sakne pabungoja pa apspriežu galdu. — Nestiep gumiju.

—  Klausos. Fauls. Desmit gigabaitu fails. Izdrukātā veidā — pusbibliotēka.

Komandieris iesvilpās. — Tas nu gan strādā.

—   Tie. Visa ģimene, — Foals izlaboja. — Fauli pārkāpj likumus jau daudzās paaudzēs. Šantāža, kontrabanda, bruņota laupīšana. Pēdējo simt gadu laikā lielākoties organizētā noziedzība.

—  Tātad vietu zinām?

—   Tas bija pats vieglākais. Faulu muiža. Divsimt akri Dublinas pievārtē. No mūsu pašreizējās atrašanās vietas līdz Faulu muižai ir tikai kādi divdesmit KM.

Sakne ņēmās kodīt apakšlūpu.

—  Tikai divdesmit? Tas nozīmē, ka mēs varam pagūt līdz ausmai.

—   Jā, jā. Izstrēbt putru, iekams tā saules staros pārvārās pāri malām.

Komandieris pamāja. Tā bija viņu pirmā ielaušanās operācija. Dienas gaismā elfi nebija darbojušies jau gadsimtiem ilgi. Pat senlaikos, vēl dzīvodami virszemē, viņi īstenībā bija nakts radības. Saule saēda elfa maģiskās spējas gluži tāpat kā mēdza izbalināt krāsu fotouzņēmumā. Ja nāksies gaidīt vēl veselu dienu, iekams radīsies iespēja sūtīt uzdevumā triecienvienību, varbūt tas Fauls pagūs nodarīt tādu postu, ka nekas vairs nebūs glābjams.

Komandieris pieļāva, ka varbūt visā šajā lietā ir iesaistīti arī mediji un jau rītvakar kapteines Kniepas bilde rēgosies uz visu planētas laikrakstu un žurnālu vākiem. Sakne noskurinājās. Tad visam būtu beigas, ja vien zaņķeri nebūs iepratušies sadzīvot ar citām sugām. Un, ja vien dzīve komandierim vispār kaut ko bija iemācījusi, tā bija atziņa, ka cilvēki nav spējīgi sadzīvot ne ar vienu, pat paši ar sevi ne.

—    Skaidrs. Visiem kaujas gatavībā! Lidojam kāsī. Perimetrs muižas teritorijā.

Glābēju vienības kareivji par atbildi apstiprinoši norēcās, cik jaudas žvadzinādami un klikšķinādami ieročus.

—   Foal, savāc tehniķus. Brauciet mums nopakaļ ar ģeoplānu. Un paķer lielos šķīvjus. Nospundēsim visu teritoriju, lai mums ir vieta, kur atvilkt elpu.

—   Viena lieta, komandier, — Foals iedomājās.

—   Jā? — Sakne nepacietīgi attrauca.

—   Kāpēc tas cilvēks.mums pateica, kas viņš ir? Laikam taču zināja, ka spēsim viņu atrast.

Sakne paraustīja plecus. — Varbūt viņš nemaz nav tik gudrs, kā pats iedomājas.

—  Nē. Manuprāt, tur ir kas cits. Manuprāt, tur ir pavisam kaut kas cits. Redzat, viņš mums visu laiku iet soli pa priekšu, un šoreiz vajadzētu būt tāpat.

—    Foal, man tagad nav laika teoretizēt. Tuvojas rītausma.

—   Un vēl kas, komandier.

—   Kaut kas svarīgs?

—   Jā, domāju gan.

—   Nu?

Foals ņēmās spaidīt piezīmjdatora taustiņu, izbraukdams cauri Artēmija dosjē failam.

—   Šis kriminālais ģēnijs, kurš izplānojis visu sīkākajās detaļās…

—   Nu? Kas ar vinu ir?

Foals pacēla galvu. Viņa zeltainajās acīs bija lasāma teju vai apbrīna.

—   Viņam, rau, ir tikai divpadsmit gadu. Un tas ir maz. Pat cilvēkam.

Sakne nicīgi nosprauslojās, stūķēdams trīsstobrenē jaunu bateriju.

—   Saskatījies to sasodīto televīziju. Iedomājies sevi par kaut kādu Šerloku Holmsu.

—   Jūs domājat profesoru Moriartiju, — Foals pārlaboja.

—  Holmss, Moriartijs… abi vienādi, kad āda novilkta pār acīm.

Un, uz atvadām izmetis tik elegantu atbildi, Sakne nopakaļ saviem vīriem devās laukā, spirgtajā naktī.

Glābēji sakārtojās kāsī ar Sakni priekšgalā. Viņi laidās uz dienvidrietumiem, sekodami videonorādēm, kas pa e-pastu tika noraidīta tieši uz ķiverēm. Foals pat bija apzīmējis Faulu muižu ar sarkanu punktu. Lai katram muļķim būtu skaidrs, viņš nomurminājis mikrofonā tieši tik skaļi, lai komandieris varētu sadzirdēt.

Faulu īpašuma vidū slējās restaurēta pils vēlo viduslaiku un agrīnā modernisma stilā. Ēku piecpadsmitajā gadsimtā bija uzcēlis lords Hjū Fauls.

Pie muižas Fauli bija turējušies ļoti ilgi, pārciezdami gan karus, gan nemierus, gan vairākas nodokļu inspekcijas revīzijas. Artēmijs negrasījās būt tas, kurš pili pazaudēs.

Muižas teritoriju apjoza piecmetrīgs robots mūris ar visiem senlaiku sargtorņiem un patruļas takām. Glābēju vienība piezemējās tūliņ mūra iekšpusē un pārliecinājās, vai tuvumā nav varbūtēju ienaidnieku.

—     Ik pa divdesmit metriem, — nokomandēja Sakne. — Pārķemmējiet visu apkaimi. Sasauksme ik pēc sešdesmit sekundēm. Skaidrs?

Glābēji apstiprinoši pamāja. Protams, ka skaidrs. Viņi taču bija profesionāļi.

Leitnants Bomis, glābēju vienības šefs, uzrāpās sargtornī.

—  Tu zini, kas mums jādara, Jūlius?

Viņi ar Sakni bija kopā mācījušies akadēmijā un uzauguši vienā tunelī. Bomis bija starp tiem elfiem, kas Sakni uzrunāja vārdā. Lai tādus saskaitītu, pietika ar vienas rokas pirkstiem.

—   Es zinu, ko, tavuprāt, mums vajadzētu darīt.

—   Uzspert visu šito gaisā.

—   Kāds pārsteigums.

—   Ātri un tīri. Viens zils vilnis, un mūsu zaudējumi — minimāli.

Par zilo vilni sarunvalodā tika dēvēta bioloģiskā bumba, ko militāristi retumis izmantoja. Āķis slēpās tur, ka biobumba iznicināja tikai dzīvos audus. Vide palika neskarta.

—   Redzi, sagadījies tā, ka tie minimālie zaudējumi, par kuriem tur runā, ir mana virsniece.

—   Ak tu skāde, — Bomis nošķendējās. — Rūķene. Laboratorijas žurka. Manuprāt, tev nebūs grūti rast attaisnojumu taktiskam risinājumam.

Saknes ģīmis atkal pielija ar parasto zili violeto krāsu.

—   Zini, kas ir labākais, ko tu varētu darīt uz līdzenas vietas? Turēties no manis pa gabalu, citādi es būšu spiests ietriekt to zilo vilni tieši tajā pļurā, ko tu sauc par savām smadzenēm.

Bomis ij aci nepamirkšķināja. — Brēc vai nebrēc, Jūlius, stāvoklis jau tāpēc nemainās. Tu zini, kas rakstīts Grāmatā. Mēs nekādos apstākļos nedrīkstam pieļaut, lai RŪĶi tiek kompromitēti. Tev ļauts tikai vienreiz apturēt laiku, pēc tam…

Leitnants teikumu nepabeidza. Nebija nepieciešamības.

—  Es zinu, kas rakstīts Grāmatā, — Sakne atcirta. — Man tikai gribētos, lai tu par to mazāk dietu un smietu. Ja es tevi nepazītu no bērna kājas, teju vai būtu jādomā, ka tavās dzīslās tek kāda šļuka cilvēka asiņu.

—  To nu tu varēji aiztaupīt, — Bomis sapūtās. — Es tikai daru savu darbu.

—   Sapratu, — Sakne piekāpās. — Neņem ļaunā.

Sakne gandrīz nekad nemēdza atvainoties, taču šoreiz viņš patiešām bija sarunājis briesmu lietas.

Sulainis vērās monitoros.

—   Nu? Vai kaut kas ir? — Artēmijs apjautājās.

Sulainis satrūkās — viņš nebija dzirdējis jauno saimnieku ienākam.

—    Nē. Nekā. Reizi vai divas man likās, ka kaut kas notrīsuļo, bet izrādījās, ka tur nekā nebija.

—    Nekas ir nekas, — Artēmijs noslēpumaini atsaucās.

—   Pamēģini ar jauno kameru.

Sulainis pamāja. Tikai pirms mēneša Faula jaunkungs internetā bija iegādājies jaunu kinokameru. Divtūkstoš kadru sekundē. Svaigi radīta speciāli dabas mīļotājiem, kuri vēlējās iemūžināt kolibri lidojumā un tamlīdzīgi. Tā apstrādāja attēlus ātrāk, nekā spēja cilvēka acs. Artēmijs jauno kameru bija licis iebūvēt aiz ķeruba virs parādes durvīm. Sulainis ieslēdza vadības pulti.

—   Kur?

—   Paskaties aleju. Man ir sajūta, ka tuvojas ciemiņi. Kalpotājs ar brangajiem pirkstiem ņēmās grozīt kloķīti,

kas nebija lielāks par zobu bakstīkli. Uz digitālā monitora ekrāna parādījās kustīga bilde.

—  Tukšs, — Sulainis nomurmināja. — Kluss kā kapā. Artēmijs norādīja uz kontrolpaneli.

—   Apturi.

Sulainis klusībā grasījās pavēli apšaubīt. Tomēr pārdomāja. Iekoda mēlē un nospieda podziņu. Ķirškoki uz ekrāna sastinga, birstošās ziedlapiņas palika karājamies gaisā kā sasalušas. Bet svarīgākais, ka alejā piepeši parādījās kāds ducis vai vairāk melnā tērptu stāvu.

—   Ko? — Sulainis izsaucās. — No kurienes tie tur uzradās?

—    Viņi slēpjas aiz vairogiem, — Artēmijs paskaidroja.

—   Ļoti ātri vibrē. Cilvēka acs nespēj izsekot līdzi…

—   Bet kamera spēj. — Sulainis saprotoši pamāja. Artēmija jaunkungs. Allaž divus soļus priekšā. — Ja vien es varētu to staipīt līdzi.

—    Ja vien. Bet mums ir vēl kaut kas teju tikpat labs…

Artēmijs no darbgalda piesardzīgi pacēla tādu kā austiņu

komplektu. Tās bija Hollijas ķiveres paliekas. Skaidrs, ka par

Sulaiņa galvas iestūķēšanu pašā ķiverē nebija ko domāt —

tikpat labi varētu kartupeli iebāzt uzpirkstenī. Neskarts bija

palicis tikai sejsegs ar vadības pogām. Lai ierīci piestiprinātu

pie kalpotāja paura, Artēmijs bija tai pielāgojis kādas cilvēku

ķiveres siksnas.

—   Te ir vairāki filtri. Saprātīgi spriežot, vienam no tiem vajadzētu ķert cauri vairogiem. Pārbaudīsim, ko?

Artēmijs uzlika austiņas Sulainim galvā.

—   Skaidrs, ka, ņemot vērā tavu redzes lauku, gar malām tu neko nevarēsi saskatīt, bet tam nevajadzētu radīt nopietnus šķēršļus. Tagad ieslēdz kameru.

Sulainis no jauna iedarbināja kameru, bet Artēmijs ņēmās citu pēc cita mainīt filtrus.

—   Nu?

—   Nav.

—   Tagad…

—   Viss sarkans. Ultraviolets. Elfu nav.

—   Tagad?

—   Nē. Manuprāt, polaroīds.

—   Pēdējais.

Sulainis pasmaidīja. Kā haizivs, kas pamanījusi pliku pēcpusi.

—   Rokā ir.

Sulainis redzēja pasauli, kas izskatījās gluži kā parasti, tikai pa aleju skraidelēja RŪĶu glābējkomanda.

—   Hmm, — Artēmijs novilka. — Es teiktu, stroboskopa paveids. Ļoti augsta frekvence.

—  Skaidra bilde, — Sulainis atsaucās, nenieka nesaprazdams.

—    Pārnestā vai tiešā nozīmē? — saimnieks pasmaidīja.

—   Tieši tā.

Artēmijs sapurinājās. Atkal jociņi. Vēl drusku, un, apāvies klauna tupeles, viņš vestibilā metīs kūleņus.

—   Labi, Sulaini. Ķeries pie tā, ko pieproti vislabāk. Izskatās, ka mūsu teritorijā kāds ielauzies…

Sulainis piecēlās. Turpmāki rīkojumi bija lieki. Savilcis ciešāk ķiveres siksnas, viņš sparīgi devās uz durvīm.

—   Jā, vēl kas.

—   Klausos, Artēmij?

—   Ja iespējams, tikai pabaidi, nevis galē nost. Ja iespējams.

Sulainis saprotoši pamāja. Ja iespējams.

Pirmajā glābējvienībā bija iekļauti paši labākie un apķērīgākie RŪĶi. Katrs mazgadīgs elfiņš loloja sapni, ka, izaudzis liels, dižosies glābējvienības desantnieka piķa melnajā aizsargtērpā. Viņi bija elite. Vārds "ķeza" viņiem bija tuvs un pazīstams. Ja runājam par kapteini Vaktiņu, vārds "Ķeza" viņam bija vēl tuvāks nekā visiem pārējiem, jo tas bija viņa priekšvārds. Pilngadības ceremonijā, tūliņ pēc uzņemšanas akadēmijā, viņš bija uzstājis, ka turpmāk gribot dēvēties tieši tā.

Ķeza veda vienību uz priekšu pa plašo aleju. Kā parasti, viņš pats virzījās pārējiem priekšgalā, apņēmies pirmais iesaistīties sadursmē, ja sadursme, kā viņš no sirds cerēja, patiešām izcelsies.

—   Sasaucamies, — viņš iečukstēja mikrofonā, kas bija izlocījies laukā no ķiveres kā čūska.

—   Pirmajam nekā.

—   Nekā, kaptein.

—  Viens liels tukšums, Ķeza.

Kapteinis Vaktiņš saviebās.

—   Kaprāl, mēs veicam operāciju. Ievēro reglamentu.

—   Bet mamma teica…!

—   Man vienalga, ko teica mamma, kaprāl! Pakāpe paliek pakāpe! Šeit es tev esmu kapteinis Vaktiņš!

—   Klausos, kaptein, — kaprālis sapīka. — Tikai neprasi, lai es tev vēl kādreiz gludinu mundieri.

Ķeza noregulējās uz brāļa kanālu, pārējos kanālus atslēgdams.

—     Aizveries vienreiz par to mammu, saprati? Un par gludināšanu ari. Tu te esi tikai tāpēc, ka es iesniedzu speciālu pieprasījumu! Tagad uzvedies kā profesionālis, citādi, aizsūtīšu tevi atpakaļ pie perimetra!

—   Labs ir, Kuzi.

—   Ķeza! — iebļāvās kapteinis Vaktiņš. — Mans vārds ir

Ķeza. Nevis Kuzis vai Kuža. Ķeza! Skaidrs?

—   Skaidrs jau, skaidrs, Ķeza. Mammai taisnība. Tu izturies kā bēbis.

Pavisam neprofesionāli lādēdamies, kapteinis Vaktiņš pārslēdza austiņas atpakaļ uz kopējo kanālu. Tieši tobrīd viņš saklausīja kaut ko neparastu.

—  Āāāagh.

—   Kas tas bija?

—   Kur?

—   Nezinu.

—   Nekā, kaptein.

Bet Ķeza kapteiņa eksāmenā bija kārtojis ieskaiti trokšņu atpazīšanā un jutās visnotaļ pārliecināts, ka "Āāāagh" izdvesis kāds, kuram tiek griezta pušu rīkle. Visticamāk, brālis bija ielīdis krūmos un saskrāpējies.

—   Mormi! Kur tu esi?

—   Šeit es tev esmu kaprālis Mormiška.

Vaktiņš ar ļaunu prieku aizspēra pa gaisu pīpenes galviņu.

—   Sasaucamies. Atsaucieties pēc kārtas.

—   Pirmais. Viss kārtībā.

—   Otrais. Tā nekas.

—   Trešais. Nogarlaikojies, bet dzīvs.

—   Piektais. Tuvojos rietumu spārnam.

Vaktiņš sastinga. — Pag. Ceturtais? Vai tu tur esi, ceturtais? Ziņo par situāciju!

Nekā, tikai fona troksnis.

—     Tā. Par vienu mazāk. Varbūt kāda kļūme aparatūrā. Lai nu kā, mēs nevaram atļauties riskēt. Sapulcējamies pie parādes ieejas.

Pirmās vienības glābēji zaglīgi savācās vienuviet, kustēdamies vēl klusāk par pieneņpūkām. Vaktiņš visus aši pārskaitīja. Vienpadsmit. Viena trūka. Ceturtais droši vien klimta kaut kur pa rožu krūmiem, brīnīdamies, kāpēc neviens ar

vinu nesazinās.

Tad Ķeza pamanīja divas lietas: pirmkārt, blakus parādes durvīm no krūmapakšas laukā rēgojās melnu zābaku pāris,otrkārt, durvīs stāvēja milzonīgs cilvēks. Tam elkonī uzkārts šūpojās ļoti neganta paskata šaujamais.

—    Apklustam, — Vaktiņš čukstus nokomandēja, un vienpadsmit sejsegi acumirklī nolaidās, lai apslāpētu troksni, ko desantnieki sacēla elpodami un sazinādamies.

—     Tagad tikai bez panikas. Manuprāt, mēs varam restaurēt notikumu gaitu. Ceturtais slapstās gar durvīm. Zaņķeris tās ver vaļā. Ceturtais dabū bliezienu pa pauri un noliekas krūmos gar zemi. Nav liela bēda. Mēs joprojām esam aizsegā. Atkārtoju — esam aizsegā. Tāpēc neraustieties, lūdzu. Mormi… Atvainojos, kaprāli Mormiška, apskaties, kādā stāvoklī ir Ceturtais. Pārējiem atkāpties un izturēties klusi.

Glābēji piesardzīgi virzījās atpakaļ, līdz visi bija sakāpuši uz nevainojami nofrizētā zāliena malas. Stāvs, kas slējās turpat priekšā, nudien bija varen iespaidīgs — lielāku cilvēku neviens no viņiem neatminējās redzējis.

—   D'Arvit, — noelsās Otrais.

—   Neizmantojiet radiosakarus bez īpašas vajadzības, — Vaktiņš pavēlēja. — Pēc lamāšanās nekādas īpašās vajadzības nav. — Klusībā viņš tomēr jutās tieši tāpat. Šī nu bija tā reize, kad viņš priecājās, ka atrodas aiz vairoga. Tas vīrs izskatījās pēc tāda, kurš vienā pašā dūrē varētu samīcīt putrā pusduci elfu.

Mormiška atgriezās pie savējiem. — Ceturtā stāvoklis stabils. Izskatās apdullināts. Bet citādi nekādas vainas. Tomēr vairogs viņam lupatās, tāpēc es šo iegrūdu dziļāk krūmos.

—   Malacis, kaprāl. Laba doma.

Tā tikai vēl trūka, lai cilvēks pamanītu Ceturtā zābakus.

Vīrs sakustējās un bezrūpīgi nokāpa lejā uz takas. Var jau būt, ka viņš pašķielēja pa labi vai pa kreisi — to nebija tik viegli noteikt, jo pāri acīm viņam bija pārvilkta kapuce. Visai dīvaini, ka cilvēks tik jaukā naktī pastaigājās ar kapuci galvā.

—   Drošinātājus nost, — Vaktiņš nokomandēja.

Viņš iztēlojās, kā vīri novaikstās. It kā šaujamie jau vismaz pusstundu nebūtu kaujas gatavībā. Tomēr vajadzēja ievērot priekšrakstus, ja nu vēlāk nākas atskaitīties tribunālā. Kādreiz glābēji mēdza atklāt uguni bez domāšanas un ne uz kādiem jautājumiem neatbildēja. Tagad tā vairs nebija. Tagad allaž atradās kāds civilistu labdaris, kurš ņēmās brēkāt par pilsoņu tiesībām. Tādas pienākoties pat cilvēkiem, ko neteiksi.

Cilvēks kalns apstājās. Tieši vienības vidū. Ja viņš spētu elfus saskatīt, tā būtu ideāla taktiska pozīcija. Glābēji savas plintes tikpat labi varētu mest krūmos, jo, visticamāk, viņi drīzāk sacaurumotu cits citu, nevis to cilvēku.

Par laimi, visi glābēji bija neredzami — izņemot Ceturto, kurš bija droši nogrūsts zem krūma, kas izskatījās pēc rododendra.

—   Sagatavojiet bakstīkļus. Slēdziet iekšā.

Katram gadījumam. Piesardzības nekad nevar būt par daudz.

Bet, kolīdz RŪĶu kareivji sāka meklēt bakstīkļus, tieši tajā brīdī, kad viņu rokas bija aizņemtas ar gramstīšanos pa ieroču makstīm, zaņķeris ierunājās.

—    Labs vakars, džentlmeņi, — viņš sacīja, atsviezdams kapuci.

Nu gan joki, Ķeza iedomājās. Itin kā viņš… Un tad kapteinis pamanīja pārtaisītās brilles.

—   Aizsegā! — viņš iekliedzās. — Slēpieties!

Taču bija jau par vēlu. Citas iespējas nebija — vajadzēja palikt turpat un cīnīties. Un vai tā maz bija kāda iespēja…?

Sulainis būtu varējis viņus noguldīt gar zemi, vēl stāvēdams uz lieveņa. Pa vienam. Ar ziloņu mednieka šauteni. Taču tā nebija iecerēts. Vajadzēja tikai radīt iespaidu. Likt manīt. Visā pasaulē policisti, iekams ielaidās sarunās, parasti pa priekšu mēdza sūtīt lielgabalu gaļu. Viņi teju cerēja, ka sastapsies ar pretestību, un Sulainis šajā ziņā bija gatavs ar prieku pakalpot.

Viņš palūrēja laukā pa vēstuļu spraugu, un — ak, cik laimīga sagadīšanās! — tieši pretim blenza briļļu pāris. Tādu izdevību bija grēks laist garām.

—    Saldu dusu, — Sulainis noteica, ar vareno plecu atgrūzdams durvis. Elfs vairākus metrus aizlidoja pa gaisu un piezemējās krūmājā. Džuljeta bēdāsies. Viņai briesmīgi patika rododendri. Par vienu mazāk. Lai tik panāk priekšā.

Uzrāvis galvā frenča smailo kapuci, Sulainis izgāja uz lieveņa. Tur nu viņi stāvēja, nostājušies kā īsti desantnieki. Ja katram no viņiem pie sāniem nekarātos vesels itin iespaidīga paskata ieroču arsenāls, skats liktos teju komisks.

Itin kā nejauši paslidinājis pirkstu zem šautenes gaiļa, Sulainis devās taisni barā. Izrīkotājs bija ducīgais priekšā pa labi. Pārējie grozīja galvas uz viņa pusi.

Vadonis kaut ko nokomandēja, un visi sāka meklēt rokā tuvcīņas ieročus. Visai prātīgi, jo ar šaujamiem viņi tikai sašķaidītu gabalos cits citu. Laiks rīkoties.

—    Labs vakars, džentlmeni, — Sulainis teica. Viņš ne-

• '

spēja novaldīties, un sekojošais šausmu brīdis nudien bija tā vērts. Tad viņš pacēla šauteni un atklāja uguni.

Pirmais krita kapteinis Vaktiņš — šautriņas metāla uzgalis caurdūra viņa apkakli. Kapteinis gausi un līgani saļima, it kā gaiss būtu piepeši pārvērties par ūdeni. Vēl divi tika izsisti no ierindas, pirms maz apjēdza, kas īsti notiek.

Zaudēt gadsimtiem ilgi baudītas priekšrocības, bezkaislīgi iedomājās Sulainis, tas droši vien ir visai smags trieciens.

Tikmēr pirmās glābējvienības atlikušie kareivji bija iedarbinājuši bakstīkļus un draudīgi saslējuši tos gaisā. Taču viņi pieļāva kļūdu — vilcinādamies gaidīja pavēli, kas vairs nekādi nevarēja atskanēt. Tas Sulainim deva iespēju uzbrukt pirmajam. It kā viņam būtu bijusi vajadzīga vēl kāda priekšrocība.

Taču pat tad kalpotājs mirkli saminstinājās. Pretinieki bija tik sīciņi. Kā bērni. Tad Mormiška piegrūda viņa elkonim bakstīkli, un cauri Sulaiņa krūškurvim izšāvās 1000 volti. Visa līdzjūtība pret mazajiem ļautiņiem acumirklī pagaisa kā nebijusi.

Sagrābis nejauko bakstīkli līdz ar tā īpašnieku, viņš iešūpināja abus kā ķegļu bumbu. Palaists vaļā, Mormiška ar varenu spiedzienu piezemējās tieši virsū trim saviem biedriem.

Sulainis turpināja mīcīties, par sodu pamatīgi sabukņīdams vēl divus elfus. Viens uzmetās viņam plecos, nemitīgi šķiezdamies ar elektrību. Sulainis nozvēlās uz muguras. Kaut kas nokrakšķēja, un dzēlieni mitējās.

Pēkšņi viņš sajuta pazodē iespiežamies stobru. Viens no glābējiem bija pamanījies izvilkt šaujamo.

—   Ne no vietas, dubļu zelli, — norūca ķiveres skaļrunis.

' '

Bliežamais izskatījās nopietns, stobru visā garumā sedza šķidruma dzesētājs. — Viena kustība, un…

Sulainis pārsteigts nostenējās. Pavisam cita rase, taču tās pašas nodeldētās mačo frāzītes. Atvēzējies viņš ar plaukstu iešķēla elfam pa pauri. Mazajam vīrelim droši vien bija tāda sajūta, it kā debesis viņam uz galvas būtu sabrukušas.

—   Šitā kustība derēs?

Sulainis pietrausās kājās. Visapkārt mētājās elfi dažādās šoka un bezsamaņas stadijās. Sabaidīti viņi noteikti bija. Beigta, šķiet, neviena. Uzdevums izpildīts.

Tomēr viens sīkaliņš tikai izlikās. Par to liecināja viņa drebelīgie ceļgali. Sulainis sagrāba viņu aiz kakla — tas bija gana tievs, lai starp rādītājpirkstu un īkšķa galu uz spranda nepaliktu ne mazākās spraudziņas.

—  Vārds?

—   M-mormiška… ē, tas ir, kaprālis Vaktiņš.

—  Nu, tad tā, kaprāl, pasaki savam komandierim, ka nākamreiz, kad redzēšu te parādāmies bruņotus spēkus, visi tiks novākti ar snaipera šauteni. Un nekādu šautriņu. Lodes,

kas iet cauri bruņām.

—   Klausos. Snaipera šautene. Skaidrs. Izklausās prātīgi.

—   Labi. Lai nu kā, jūs drīkstat aizvākt savus ievainotos.

—   Cik dāsni.

—   Bet, ja dakteriem redzēšu pazibam kādu ieroci, es varētu ļauties kārdinājumam uzspridzināt kādas no mīnām, ko esmu ieracis teritorijā.

Mormiška norīstījās, un viņa ģīmītis aiz sejsega jaušami nobālēja.

—   Mediķi neapbruņoti. Pilnīgi skaidrs.

Sulainis nolaida elfu zemē, nobraucīdams vina frenci ar masīvajiem pirkstiem.

—  Tā. Tagad pēdējais. Klausies?

Dedzīgi galvas mājieni.

—   Man vajadzīgs pārstāvis, kurš būtu pilnvarots iesaistīties sarunās. Tāds, kurš nebūtu apakšnieks, kam visu laiku jājož pēc atbildes uz bāzi. Skaidrs?

—  Pilnīgi. Tas ir, esmu pārliecināts, ka varēsim to nokārtot. Diemžēl es pats esmu viens no apakšniekiem. Tā ka, redzat, nevaru īsti apsolīt, ka visu varēsim nokārtot…

Sulainis sajuta nepārvaramu kārdinājumu speršus aizspert sīkaliņu atpakaļ uz viņa nometni.

—   Labi. Sapratu. Tikai… aizveries!

Mormiška jau pavēra muti, lai apliecinātu savu gatavību aizvērties, bet tad saknieba lūpas un apstiprinoši pamāja.

—  Tā. Tagad, pirms aizej, savāc visus ieročus un ķiveres un sakrauj šeit smukā kaudzītē.

Mormiška ievilka elpu. Lai notiek, viņš vēl varēja kļūt par varoni.

—   To es nevaru.

—   Ak šitā? Un kāpēc ne?

Mormiška izslējās pilnā augumā. — RŪĶu virsnieks nekad nepamet savus ieročus.

Sulainis pamāja. — Tā jau ir. Tikai iedomājos, ka vajag pavaicāt. Nu tad laidies.

Tik tikko spēdams noticēt tādai veiksmei, Mormiška metās atpakaļ uz komandtorni. Viņš bija vienīgais, kurš palicis ierindā. Ķeza ar degunu šņakarējās pa granti, bet viņš, Mormiška Vaktiņš, bija stājies pretim zaņķeru monstram. Nu lai tik mamma dabū šito dzirdēt.

Hollija sēdēja uz gultas malas, apvijusi pirkstus ap metāla rāmja malu. Lēni piecēlusies, viņa izmēģināja, cik gulta smaga. Piepūlē teju rokas izlēca no locītavām. īsu brīdi paturējusi gultu piepaceltu, viņa ļāva tai triekties uz leju, betona grīdā. Ceļgali ietinās jaukā putekļu un drumslu mākonī.

—   Labi, — viņa noburkšķēja.

Ašs skats uz kameru. Skaidrs, ka novēro. Nedrīkstēja velti šķiest laiku. Izstaipījusi pirkstus, viņa atkārtoja manevru, tad vēlreiz, līdz metāla rāmja asās malas atstāja dziļas rievas plaukstas locītavās. Ar katru triecienu no svaigi izbetonētās grīdas izlēca aizvien vairāk drumslu.

Pēc laba brīža kameras durvis atsprāga vaļā, un telpā iebrāzās Džuljeta.

—   Ko tu te dari? — viņa aizelsusies noprasīja. — Mēģini sabrucināt māju?

—   Esmu izsalkusi! — Hollija iesaucās. — Cik var vicināties tās stulbās kameras priekšā? Vai jūs ieslodzītajiem ēst nedodat? Man gribas ēst!

Džuljetas pirksti savilkās dūrē. Artēmijs bija licis izturēties pieklājīgi, bet visam bija savas robežas.

—   Nav ko izpūst no mušas — mušu zini? — ziloni. Nu, un ko tad elfi ēd?

—   Delfīns ir? — Hollija sarkastiski ievaicājās.

Džuljeta noskurinājās. — Nē, nav, mežone tāda!

—  Tad augļus. Vai dārzeņus. Tikai nomazgātus. Tās jūsu ķīmiskās indes man nav vajadzīgas.

—    Ha, ha, atradusies dumpiniece. Neuztraucies, mūsu produkti ir ekoloģiski tīri. — Jau iedama uz durvju pusi, Džuljeta apstājās. — Un neaizmirsti noteikumus. Tā kā lai tu nemēģinātu izkļūt laukā no šitās mājas. Un mēbeles lauzt arī varbūt nevajag. Citādi parādīšu, kā esmu apguvusi dubulto nelsonu.

Kolīdz Džuljetas soļu troksnis noklusa, Hollija atsāka ar gultu drupināt grīdas betonu. Ar elfu pienākumiem nebija nemaz tik vienkārši. Rīkojumi bija pildāmi tikai tad, kad tika doti tieši, turklāt bija ļoti skaidri formulējami. Izteikums, ka kaut ko darīt varbūt nevajag, neskaitījās tiešs aizliegums. Un vēl kas — Hollija ij nedomāja par izkļūšanu no mājas. Tas gan nebūt nenozīmēja, ka viņa negrasījās izkļūt laukā no kameras.

Artēmijs bija sistēmai pieslēdzis vēl vienu monitoru. Tas bija pievienots kamerai, kas atradās Endželīnas Faulas mansarda istabā. Šad un tad viņš kādu brītiņu veltīja tam, lai palūkotos, ko māte dara. Dažkārt fakts, ka viņas istabā bija iebūvēta kamera, Artēmiju kremta. Tā šķita teju vai spiegošana. Tomēr viss, galu galā, tika darīts viņas labā. Māte varēja sevi savainot. Patlaban viņa mierīgi dusēja, jo bija norijusi miega zāļu tableti, ko Džuljeta bija atstājusi uz viņai domātās paplātes. Tas bija paredzēts plānā. Un, kā izrādījās, bija

loti būtiski.

Vadības telpā ienāca Sulainis. Vienā rokā viņš bija sagrābis elfu ekipējumu, ar otru berzēja kaklu.

—   Sīkie šmurguļi.

Artēmijs novērsās no monitoriem.

—   Kādas problēmas?

—   Nekā svarīga. Tie sīkie bakstīkli gan izrādījās visai nepatīkami. Ko ieslodzītā?

—   Tā neko. Džuljeta viņai aiznesīs kaut ko ēdamu. Bīstos, ka kapteine Kniepa ir drusku tā kā nojūgusies.

Hollija ekrānā apņēmīgi dragāja gultu pret betona grīdu.

—  Var jau saprast, — kalpotājs bilda. — Iedomājieties šito stresu. Izrakties no turienes viņa taču nedomā.

Artēmijs pasmaidīja. — Nē. Zem muižas ir kaļķakmens slānis. No turienes izrakties nevarētu pat kalnu punduris. Ierakties arī ne.

Kā izrādījās, šis atzinums bija maldīgs. Pagalam maldīgs. Un Artēmija Faula plānā tas iezīmēja negaidītu pavērsienu.

Šādiem krīzes gadījuņiiem RŪĶiem bija izstrādāts rīcības plāns. Jāatzīst, tādā nebūt neietilpa scenārijs, pēc kura glābēju vienību satriec viens vienīgs pretinieks. Lai nu kā, tas tikai vēl jo neatliekamāku darīja nākamo soli, jo sevišķi tāpēc, ka debesīs jau sāka plaiksnīties sarkandzeltenas rītausmas mēlītes.

—   Esi gatavs? — Sakne iebrēca mikrofonā, it kā tas nebūtu noregulēts uz čukstiem.

"Esi gatavs", vai zinies, Foals domāja, vienodams sargtornim klāt pēdējo šķīvi. Ak, šie militāristi ar savām frāzītēm. Esi gatavs, baigais vakars, nezinu, kāpēc nav sakars. Tas taču ir nedroši.

Skaļi viņš sacīja: — Nav nekādas vajadzības kliegt, komandier. — Šitajās austiņās var sadzirdēt, kā kaut kur Madagaskarā šurī zirneklītis.

—   Un tur ir tāds zirneklītis?

—   Nū… nezinu. Patiesībā jau nevar…

—   Paklau, neizvairies, Foal, un atbildi uz jautājumu!

Kentaurs sapīka. Komandieris visu uztvēra tik burtiski.

Viņš iesprauda piezīmjdatorā šķīvja modema kabeli.

—   Tā. Tagad esam… gatavi.

—   Pēdējais laiks. Nu, tad nospied pogu.

Jau trešo reizi Foals nošņirkstināja savus zirga zobus. Viņš nudien bija tipisks nenovērtēts ģēnijs. Nospied pogu, ko tu neteiksi. Saknēm noteikti bija par maz prātiņa, lai apjēgtu, kas te tūliņ tiks darīts.

Lai apturētu laiku, nebūt nepietika nospiest tikai podziņu, te bija veicama virkne smalku un ārkārtīgi precīzu priekšdarbu. Citādi viss beigtos ar pelnu čupu un veselu radioaktīvo atkritumu grēdu.

Tiesa, laika apturēšanu elfi praktizēja jau gadu tūkstošiem ilgi, tomēr tagad, kad cilvēkiem bija satelītu sakari un internets, viņi visai viegli varēja ievērot, ka zināms apgabals uz pāris stundām it kā izkrīt no laika zonas. Sendienās laiku bija iespējams apstādināt veselā valstī, un zaņķeri vienkārši nosprieda, ka dievi dusmojas. Tagad tas vairs negāja cauri. Tagad cilvēkiem bija mēraparāti, kas mērīja itin visu, tāpēc laika apturēšanas gadījumā vajadzēja smalkas un precīzas aplēses.

Sensenos laikos pieci elfu zintnieki ap mērķi novilka piecstūri un tam pāri pārklāja vairogu, uz brīdi apturēdami laiku nožogotajā apvidū.

Viss jau bija labi, ja vien kādam no zintniekiem steidzami nesavajadzējās uz tualeti. Cik daudzi aplenkumi izgāzās tikai tāpēc, ka gadījās elfs, kurš bija izrāvis kādu mēriņu virs normas! Zintnieki arīdzan visai drīz nogura, un viņiem sāka smelgt rokas. Tolaik nekādi nebija iespējams izvilkt ilgāk par pusotru stundu, un diez vai no tā bija kāda jēga.

Tieši Foalam ienāca prātā visu procedūru mehanizēt. Viņš lika zintniekiem spēku ielādēt litija baterijās un tad ap vajadzīgo teritoriju uzstādīja raidītājantenu šķīvjus. Izklausās vienkārši? Taču tik vienkārši tas nemaz nebija. Tomēr radās zināmas priekšrocības. Pirmkārt, tika novērstas maģijas svārstības. Baterijas nemēģināja cita citas priekšā izrādīties. Radās iespēja izrēķināt, tieši cik liels enerģijas daudzums nepieciešams, un aplenkuma laiks palielinājās līdz astoņām stundām.

Izrādījās, ka Faulu īpašums ir ideāli piemērots laika apturēšanai — tas bija ērti nošķirts no ārpasaules. Visapkārt muižai, lai svētīta debess, bija izkārtoti pat izcilni torņi, kur izvietot šķīvjus. Itin kā Artēmijs Fauls pats būtu gribējis, lai laiks tiek apturēts… Foala pirksts virs pogas sastinga. Vai tā varētu būt? Galu galā, šis^cilvēku jaunulis jau no sākta gala viņiem skrēja soli pa priekšu.

—   Komandier?

—   Jau kārtībā?

—   Nē. Ir kaut kas…

Sakne iebaurojās tā, ka basi Foala austiņām teju izgāja no ierindas.

—    Nē, Foal! Nekā nebūs! Lielais paldies, iztiksim bez tavām spožajām idejām. Uz kārts ir likta kapteines Kniepas dzīvība, tāpēc spied to pogu, citādi es uzrāpšos tornī un iegrūdīšu tevi panelī ar ģīmi!

—  Cik aizkustinoši, — Foals noņurdēja un nospieda pogu.

Leitnants Bomis ieskatījās mēnessrādī.

—  Tev ir astoņas stundas.

—    Es zinu, cik, — atrūca Sakne. — Un beidz man vazāties pakaļ. Tev nav ko darīt, vai?

—  Īstenībā, ja reiz tu par to ierunājies, man vajadzētu iet sagatavot biobumbu.

Sakne apcirtās. — Nekaitini mani, leitnant. Ja tu ik uz soļa mētāsies ar aizrādījumiem, mana galva nesāks strādāt labāk. Vienkārši nodarbojies ar to, kas, tavuprāt, darāms. Tikai domā, kā atskaitīsies tribunālam. Ja šoreiz kaut kas noies greizi, galvas ripos.

—  Jā gan, — Bomis paklusām nomurmināja, — tikai manējās jau nu starp tām nebūs.

Sakne pablenza debesīs. Pāri Faulu muižai plājās ņirboši zils vairogs. Labi. Viņi bija noslēgušies. Ārpus mūra dzīve turpināja ritēt paātrinātā tempā, bet, ja kāds par spīti nocietinātajām sienām un augstajiem vārtiem pamanītos iekļūt muižas teritorijā, viņš tur nevienu neatrastu, jo visi iemītnieki būs iesprostoti pagātnē.

Tātad turpmākās astoņas stundas Faulu muižā valdīs krēsla. Pēc tam Sakne par Hollijas dzīvību vairs nevarēs galvot. Ņemot vērā stāvokļa nopietnību, Bomis, visticamāk, izdabūs atļauju uzspridzināt biobumbu. Saknēm jau bija nācies pieredzēt, ko spēj nodarīt zilais vilnis. No tā nespēja paglābties neviens, kam dzīslās ritēja asinis. Pat žurkas ne.

Sakne Foalu uzgāja pie ziemeļtorņa. Kentaurs bija novietojis ģeoplānu pie metru biezā mūra. Visriņķī staipījās vadi, kabeļi un pulsējošas optiskās šķiedras.

—   Foal! Tu tur esi?

Aiz izjauktas mātes plates parādījās kentaura folijmice.

—   Te, komandier. Laikam jau nākat, lai iegrūstu mani ar ģīmi panelī, ko?

Sakne teju iesmējās. — Tikai nesaki, ka gaidi atvainošanos, Foal. Šīsdienas devu esmu jau iztērējis. Un tur, galu galā, bija runa par bērnības draugu.

—   Par Bomi? Piedodiet, komandier, bet es nu gan nebūtu tērējis atvainošanos šitā leitnanta dēļ. Kad viņš jums iedurs dunci mugurā, atvainoties vis neies.

—  Tu viņu nepazīsti. Bomis ir labs kareivis. Protams, maķenīt pārcentīgs, tomēr īstajā brīdī rīkosies tieši tā, kā vajadzēs.

—  Visticamāk, kā vajadzēs viņam pašam. Diez vai Hollija ir viņa prioritāšu saraksta augšgalā.

Sakne neatbildēja. Nebija ko teikt.

—   Un vēl kas. Mani grauž aizdomas, ka šis jaunais Artēmijs Fauls gribēja, lai mēs apturam laiku. Galu galā, itin visu, ko esam pasākuši līdz šim, viņš jau bija paredzējis.

Sakne paberzēja deniņus. — Tas nav iespējams. Kā ciivēks var zināt par laika apturēšanu? Lai nu kā, nav īstais brīdis pļāpām, Foal. Man ir nepilnas divas stundas, lai izstrēbtu šito putru. Tāpēc — ko vari piedāvāt?

Foals aizklidzināja pie ekipējuma plaukta, kas bija pieskrūvēts pie mūra.

—    Nekādu smago bruņojumu, tas nu ir skaidrs. Pēc tā, kas notika ar pirmo glābējvienību, tas neies cauri. Ķivere arī atkrīt. Izskatās, ka tas zaņķeru nezvērs tās kolekcionē. Nē, lai apliecinātu mūsu labo gribu, jūs dosities iekšā bez ieročiem un bruņām.

Sakne nosprauslājās. — Kurā instrukcijā tu šito izlasīji?

—    Tas ir rīcības standarta plāns. Jo vairāk savstarpējas uzticēšanās, jo veiklāk norit komunikācija.

—    Ai, ai, beidz bārstīt citātus un iedod man kādu šaujamo.

—    Kā vēlaties. — Foals nopūtās un no plaukta noāķēja kaut ko, kas izskatījās pēc pirksta.

—   Kas tas tāds?

—   Pirksts. Vai tad neizskatās?

—   Izskatās, — Sakne piekrita.

—   Jā, tikai tas nav parasts pirksts. — Foals pašķielēja visriņķī, lai pārliecinātos, ka neviens neskatās. — Pirkstgalā iemontēta saspiesta šautriņa. Tikai viens šāviens. Uzsitiet pa kauliņu ar īkšķi, un kāds dodas uz čuču.

—   Kaut kā nav gadījies ne par ko tādu dzirdēt.

—   Tas, redzat, ir no slepenajiem…

—   Un? — Sakne aizdomu pilns ieprasījās.

—   Nu, ir bijuši nelaimes gadījumi…

—   Foal, stāsti laukā.

—   Mūsu aģenti vienā laidā piemirst, ka to uzvilkuši.

—   Proti, nošaujas.

Foals bēdīgi pamāja. — Viena no mūsu labākajām fejām ņēmās urbināt degunu. Trīs dienas reanimācijā.

Sakne uzrullēja lateksa apvalku uz sava rādītājpirksta. Apvalks izstiepās, pielipdams pie pirksta un iekrāsodamies dabiskas ādas tonī.

—   Nekreņķējies Foal, tik stulbs es neesmu. Vēl kas?

Foals pasniedzās un no plaukta noņēma tādu kā pogu.

—   Kas tie par jokiem? Ko šitais dara?

—  Neko, — kentaurs atsaucās, — bet ballītēs visi smejas kā traki.

Sakne nogrudzinājās. Tad otrreiz. Tā jau bija būtiska novirze no normas.

—    Labs ir, smieklus pie malas. Tu gribi mani kaut kā pievienot?

—   Dabiski. Iridokamera. Uz varavīksnenes. Kāda mums ir krāsiņa? — Kentaurs ieblenza komandierim acīs. — Hmm. Purva pelēka. — Paķēris no plaukta mazu pudelīti, viņš no šķidruma izvilka elektronisko kontaktlēcu. Ar īkšķi un rādītājpirkstu papletis Saknes plakstus, viņš acī ielika iridokameru. — Varbūt drusku pagrauzīs. Centieties neberzēt, citādi aizgrūdīsiet aiz acs ābola. Tad mēs dabūsim skatīties, kas notiek jūsu galvā, un tur, skaidra lieta, nekā interesanta nebūs.

Sakne sablisinājās, apvaldīdams vēlmi izberzēt asarojošo aci.

—   Viss?

Foals apstiprinoši pamāja. — Viss, ar ko mēs iedrošināmies riskēt.

Komandieris negribīgi piekrita. Bez trīsstobrenes, kas parasti smagi kūļājās pie sāniem, pēcpuse šķita neparasti viegla.

— Labi. Ceru, ka šitais brīnumainais šautriņpirksts nostrādās, kā nākas. Goda vārds, Foal, ja tas iešausies man ģīmī, tu ar nākamo ekspresi drāzīsies atpakaļ uz Glābiņu.

Kentaurs klusītiņām nozviedzās. — Uzmanieties, kad iesiet uz poda.

Sakne vis nesmējās. Ir lietas, par kurām jokus plēst nedrīkst.

* [2] #

Artēmija pulkstenis bija apstājies. It kā Griniča būtu nozudusi no zemes virsas. Vai varbūt, Artēmijs iedomājās, pazuduši ir viņi. Ieslēdzis CNN, viņš konstatēja, ka attēls sastindzis un nekust ne no vietas. Uz ekrāna viegli trīsuļoja kadrs, kur vīdēja Rezahāns . Artēmijs nespēja apvaldīt pašapmierinātu smaidu. Viņi nudien to bija izdarījuši — tieši tā, kā rakstīts Grāmatā. RŪĶi bija apturējuši laiku. Viss ritēja pēc plāna.

Tagad bija īstais brīdis pārbaudīt kādu pieņēmumu. Ar krēslu aizbraucis līdz novērošanas monitoriem, viņš pašam lielākajam ekrānam pieslēdza "mammas kameras" signālu. Endželīnas Faulas uz dīvāna vairs nebija. Artēmijs noskatīja visu istabu. Tā bija tukša. Mātes nebija nekur. Pazudusi. Viņa smaids vērtās platāks. Lieliski. Aizdomas bija apstiprinājušās.

Tagad viņš pievērsās Hollijai Kniepai. Viņa atkal blīkšķināja gultu pret grīdu. Ik pa laiciņam viņa piecēlās un ņēmās dauzīt ar dūrēm pa sienu. Varbūt tam par iemeslu bija kas vairāk nekā izmisums? Varbūt viņas neprātā slēpās kāda metode? Artēmijs ar tievu pirksteli piesita pie ekrāna.

—    Kas tev padoma, kapteine Kniepa? Kads ir tavs planinš?

Tad viņš pamanīja kaut ko sakustamies uz alejas monitora ekrāna.

—   Beidzot, — viņš nopūtās. — Spēlītes iet vaļā.

Pa aleju tuvojās kāds stāvs. Mazs, taču iespaidīgs. Un bez vairoga. Tātad blēņošanās bija cauri.

Artēmijs nospieda iekšējo sakaru taustiņu.

—   Sulaini? Mums ir ciemiņš. Es ielaidīšu. Tu dodies šurp un nenolaid acis no novērošanas kamerām.

Skaļrunī atskanēja Sulaiņa balss — tai bija metāliska pieskaņa.

—   Klausos, Artēmij. Nāku.

Artēmijs aizpogāja savu dārgo žaketi un brīdi pakavējās pie spoguļa, lai sakārtotu kaklasaiti. Risinot sarunas, vajadzēja pievākt visus trumpjus un, pat ja tas neizdosies, radīt iespaidu, ka tev tie jau ir kabatā.

Viņš savilka skarbāko ģīmi, kādu vien mācēja uzveidot. Esmu ļauns, viņš sev piekodināja, ļauns, taču apveltīts ar neparasti spožu prātu. Un nepiekāpīgs — to nedrīkstēja piemirst. Nepiekāpīgs. Viņš uzlika roku uz durvju roktura. Tagad mierīgi. Pāris dziļu ieelpu, un jāizmet no galvas domas, ka, iespējams, esi stāvokli novērtējis nepareizi un tūliņ saņemsi lodi pierē. Viens, divi, trīs… Viņš atvēra durvis.

—    Labvakar, — viņš sacīja. Viesmīlīgs namatēvs no papēžiem līdz matu galiem, tomēr draudīgs, ļauns, briesmīgi gudrs un arī nepiekāpīgs.

Sakne stāvēja uz sliekšņa, pacēlis pret viņu abas delnas — universāls žests, kas liecināja, ka, palūk, nekāda nāvējoša ieroča man līdzi nav.

—  Tu esi Fauls?

—  Artēmijs Fauls. Esmu jūsu rīcībā. Un kas jūs tāds būtu?

—   RŪĶu komandieris Sakne. Tā, tagad, kad esam uzzinājuši viens otra vārdu, vai varam ķerties pie lietas?

—   Protams.

Sakne nosprieda iztaustīt situāciju. — Tad nāc laukā. Kur varu tevi redzēt.

Artēmija sejā iegūla stingrība. — Vai no maniem paraugdemonstrējumiem jūs neko neesat mācījušies? Kuģis? Desantnieki? Vai, jūsuprāt, man ir kāda vajadzība nogalināt?

—   Nē, — Sakne steigšus atbildēja. — Es tikai…

—   Jūs tikai gribētu mani izvilināt laukā, lai sagrābtu un tad izvirzītu savus noteikumus. Lūdzami, komandier Sakne, spēlējiet pēc noteikumiem vai arī atsūtiet savā vietā kādu inteliģentāku pārstāvi.

Saknēm vaigos sāka pukstēt asinis.

—   Tagad paklausies, tu, sīkais…

Artēmijs pasmaidīja, joprojām palikdams stāvokļa noteicējs. — Ja risināmas sarunas, diez vai ir prātīgi zaudēt savaldīšanos, iekams vēl esam sēdušies pie galda, komandier.

Sakne vairākas reizes dziļi ieelpoja.

—    Lieliski. Lai tā būtu. Kur tad tev labpatiks sarunas risināt?

—    Iekšā, protams. Dodu jums atļauju ienākt, tikai ņemiet vērā, ka jūsu rokās ir kapteines Kniepas dzīvība. Esiet piesardzīgs.

Sakne devās pakaļ namatēvam velvētajā vestibilā. No senatnīgajiem portretiem uz viņu glūnēja Faula senči. Pa kodināta ozolkoka durvīm viņi iegāja garā, šaurā apspriežu istabā. Pie apaļa galda tur bija sagatavotas divas vietas, uz galda iepretim katram krēslam nolikts bloknots, pelnu trauks un karafe ar ūdeni.

Ieraudzījis pelnu traukus, Sakne nopriecājās un no vestes kabatas nekavējoties izvilka nozelētu cigāru.

—   Varbūt tik liels mežonis tu nemaz neesi, — viņš noburkšķēja, izpūzdams milzīgu zaļu dūmu mākoni. Par ūdeni nelikdamies ne zinis, komandieris no savas blašķes iešļāca glāzē šļuku kaut kādas violetas dziras.

Izrāvis glāzi tukšu, viņš atraugājās un apsēdās.

—    Esat gatavs? — Artēmijs pāršķirstīja savas piezīmes gluži kā televīzijas ziņu diktors. — Manā skatījumā stāvoklis ir šāds. Manā rīcībā ir līdzekļi, kas ļauj izpaust ziņas par jūsu pazemes eksistenci, un jūsu spēkos nav mani apturēt. Tātad samaksa, ko es pieprasu, būtībā ir salīdzinoši niecīga.

Sakne izspļāva sēņu tabakas kripatu. — Tu domā, ka varēsi iegāzt visu to informāciju internetā.

—  Nu, ne jau acumirklī. Ne jau tagad, kad apturēts laiks.

Sakne aizrijās ar dūmiem. Trāpīts. Dūzis sasists lupatās.

—   Tad tā. Ja reiz tu zini, ka apturēts laiks, tev vajadzētu zināt arī to, ka esi pilnībā nošķirts no ārpasaules. Īstenībā tu esi bezspēcīgs.

Artēmijs kaut ko ieskricelēja bloknotā. — Netērēsim laiku veltīgās pļāpās. Jūsu neveiklā blefošana sāk mani nogurdināt. Nolaupīšanas gadījumā RŪĶi vispirms sūta glābēju triecienvienību, lai zaudēto atgūtu. Tas jau tā kā būtu padarīts. Atvainojiet, ka ķiķinu. Triecienvienība? Nu gan… Tādus pievārētu pat ar ūdenspistolēm apbruņojušies mazskautu patruļnieki.

Sakne vārījās nevarīgās dusmās, izgāzdams tās uz cigāra izsmēķi.

—    Nākamais oficiālais solis ir sarunas. Un pēdīgi, kad noliktās astoņas stundas tuvojas beigām un risinājums joprojām nav atrasts, laiklauka robežās tiek uzspridzināta biobumba.

—  Izskatās, ka tu, Faula jaunkungs, par mums zini briesmīgi daudz. Jādomā, neteiksi, kā tas nākas?

—   Neteikšu vis.

Sakne samīcīja cigāra atliekas kristāla pelnu traukā.

—   Tad nu tā. Kādas ir tavas prasības?

—   Prasība. Viena vienīga.

Artēmijs pāri pulētajam galdam paslidināja savu piezīmju bloku. Sakne izlasīja, kas tur rakstīts.

—  Vienu tonnu divdesmit četru karātu zelta. Mazos, neiezīmētos stienīšos. Nopietni?

—   Pilnīgi nopietni.

Sakne paliecās uz priekšu. — Tu laikam nesaproti. Tev nav izejas. Vai nu tu atdod mums kapteini Kniepu, vai arī mēs būsim spiesti jūs visus nogalināt. Cita ceļa nav. Mēs nerisinām nekādas sarunas. Ja kas. Esmu šeit tikai tāpēc, lai izskaidrotu tev faktus.

Artēmija sejā parādījās vampīra smaids. — Bet ar mani jums, komandier, sarunās tomēr būs jāielaižas.

—   Ak šitā? Un kāpēc tad tu būtu izņēmums?

—   Tāpēc, ka es zinu, kā izkļūt no laiklauka.

—  Tas nav iespējams, — Sakne atmeta ar roku. — Izkļūt nevar.

—   Var gan. Ticiet man. Līdz šim es vēl neesmu pieļāvis nevienu kļūdu.

Sakne noplēsa virsējo lapiņu, salocīja to un iebāza kabatā.

—   Man tas jāapdomā.

—  Domājiet. Mums ir astoņas stundas… atvainojos, septiņas ar pusi, un tad laiks būs cauri mums visiem.

Sakne labu bridi cieta klusu, ar pirkstu galiem bungodams pa galdu. Tad viņš ievilka elpu, it kā grasīdamies ko teikt, bet pārdomāja un strauji piecēlās.

—   Mēs dosim ziņu. Neraizējies, ceļu uz durvīm es atradīšu pats.

Artēmijs atbīdījās nostāk no galda.

—   Lai notiek. Tikai ielāgojiet, ka neviens no jūsējiem te nedrīkst ienākt, kamēr esmu pie dzīvības.

Sakne lamzāja projām pa vestibilu, nikni blenzdams pretim eļļā gleznotajiem ģīmjiem. Labāk tūliņ iet projām un ķerties pie jauniegūtās informācijas apstrādes. Tas Faulu zeņķis patiešām bija glums pretinieks. Tomēr viņš bija pieļāvis vienu būtisku kļūdu — iedomājies, ka Sakne spēlēs pēc noteikumiem. Taču Jūliuss Sakne bija izpelnījies komandiera uzplečus ne jau tāpēc, ka būtu sekojis rokasgrāmatās rakstītajiem noteikumiem. Tagad bija īstais laiks izmēģināt šādus tādus nestandarta paņēmienus.

Eksperti pētīja Saknes iridokameras ierakstu.

—   Palūk, skatieties, — iesaucās profesors Gubenis, biheivioristikas speciālists. — Noraustījās, tātad melo.

—   Muļķības, — izgrūda doktors Argons, psihologs, kurš dzīvoja un strādāja zem ASV. — Viņš vienkārši ir nervozs, tas arī viss. Nervozē, tāpēc dīdās. Nekā briesmīga.

Gubenis pagriezās uz Foala pusi.

—   Nē, paklausieties. Kā lai es strādāju kopā ar šitādu šarlatānu?

—   Pūšļotājs tāds, — Argons nepalika parādā.

Foals pacēla gaisā spalvām noaugušās rokas.

—   Džentlmeņi, es jūs lūdzu. Mums kaut kā jāvienojas. Jānonāk pie konkrēta slēdziena.

—    Nekas neiznāks, — Argons paziņoja. — Es nevaru strādāt šādos apstākļos.

Gubenis sakrustoja rokas uz krūtīm. — ļa viņš nevar, arī es nevaru.

Pa ģeoplānā durvīm ienesās Sakne. Ierasti tumšsarkanais ģīmis bija vērties jau zilgani violets.

—  Tas cilvēks ar mums spēlē spēlītes. Es to necietīšu. Tā. Kas tur ir ar to ierakstu? Ko eksperti?

Foals pavirzījās sāņus, lai komandierim dotu iespēju tā dēvētajiem ekspertiem ērtāk brukt virsū.

—   Izskatās, ka viņi šādos apstākļos nevar strādāt.

Sakne samiedza acis šaurās spraudziņās, pievērsdams upuriem plēsonīgu skatienu. — Kā, lūdzu?

— Mūsu doktoriņš ir pusmuļķis, — pavēstīja Gubenis, nezinādams, kāda komandierim daba.

—   E-es tas pusmuļķis? — sastostījās Argons, būdams tikpat maz informēts. — Un tu — tu, alu elfs tāds? Pašiem nevainīgākajiem žestiem karina klāt kaut kādus bezjēdzīgus skaidrojumus!

—  Nevainīgiem? Tas puika ir īsts nervu kamols. Melo kā likts. To tak redz pat zīdainis.

Sakne trieca pret galdu dūri tā, ka no blieziena vietas uz visām pusēm aizskrēja plaisas.

—   Klusu!

Un iestājās klusums. Acumirklī.

—    Jums, abiem ekspertiem, par šo darbu ir samaksāts krietns žūksnis. Pareizi?

Abi apstiprinoši pamāja, bīdamies bilst kaut vārdu, lai nepārkāptu rīkojumu ciest klusu.

—   Iespējams, uz spēles ir likta jūsu dzīvība, tāpēc gribu, lai jūs pacenšaties tā no sirds. Skaidrs?

Abu ekspertu galvas atkal apstiprinoši nolīgojās. Sakne izķeksēja kameru no asarojošās acs.

—   Izrullē ātri cauri, Foal. Gandrīz līdz beigām. Ieraksts raustīdamies aiztinās uz priekšu. Uz ekrāna

Sakne nopakaļ cilvēkam iegāja apspriežu istabā.

—   Šite. Stop. Vai vari paņemt viņa ģīmi tuvplānā?

—    Vai varu paņemt tuvplānā? — Foals nosprauslojās. — Vai punduris var nočiept tīklu zirneklim no pakaļas?

—   Jā, — Sakne atsaucās.

—  Vispār tas bija retorisks jautājums.

—   Man nav vajadzīga nekāda gramatikas stunda, Foal, vienkārši paņem tuvplānā, ja?

Foals nošņirkstināja zirga zobus.

—   Labs ir, šef. Tiks izdarīts.

Kentaura pirksti zibens ātrumā slīdēja pār taustiņiem. Artēmija seja piepildīja visu plazmas ekrānu.

—    Es jums ieteiktu paklausīties, — Sakne noteica, saspiezdams ekspertu plecus kā spīlēs. — Tas ir pagrieziena punkts jūsu abu karjerā.

—   Tāpēc, ka es zinu, kā izkļūt no laiklauka, — sacīja mute ekrānā.

—  Tagad pasakiet, — Sakne pieprasīja, — vai viņš melo?

—    Parādiet vēlreiz, — Gubenis sacīja. — Parādiet acis. Argons piekrītoši pamāja. — Jā. Tikai acis.

Foals noklikšķināja vēl pāris taustiņu, un Artēmija tumšzilās acis izpletās pa visu ekrānu.

—  Tāpēc, ka es zinu, kā izkļūt no laiklauka, — nodārdēja cilvēka balss.

—   Nu, vai viņš melo?

Gubenis ar Argonu saskatījās. Viss naids bija kā ar slotu aizslaucīts.

—   Nē, — abi teica vienā balsī.

—   Viņš saka taisnību, — biheiviorists piebilda.

—   Jebšu, — psihologs precizēja, — domā, ka tā arī ir.

Sakne iešļāca acī skalojamo šķīdumu.

—   Man arī tā likās. Kad skatījos viņam acīs, nospriedu, ka šis ir vai nu ģēnijs, vai vājprātīgais.

Artēmija dzedrās acis lūkojās viņiem pretim no ekrāna.

—   Nu, un kas tad īsti? — Foals ievaicājās. — Ģēnijs vai vājprātīgais?

Sakne no ieroču plaukta pagrāba savu trīsstobreni.

—    Kāda starpība? — viņš izmeta, piesprādzēdams savu uzticamo bliežamo pie sāniem. — Dod man ārējo līniju uz El. Izskatās, ka tas Fauls ir lieliski informēts par visiem mūsu likumiem. Tad nu tagad pienācis laiks dažus no tiem pārkāpt.

SEPTĪTĀ NODAĻA MULČS

nu mūsu citpasaulīgajā karnevālā ieviesīsim jaunu personāžu. Lai gan, patiesību sakot, tas nemaz nebūs jauns. Mēs ar viņu jau tikāmies RŪĶu iecirknī. Apcietināts par atkārtotām sīkām zādzībām: Mulčs Rakums, punduris kleptomāns. Pat Artēmijs Fauls viņu atzītu par visai šaubīgu indivīdu. It kā šajā grāmatā amorālu indivīdu jau tā nebūtu par daudz.

Dzimis tipiskā kalnu punduru ģimenē, Mulčs jau agrā bērnībā noprata, ka darbam raktuvēs galīgi nav piemērots, un nolēma savu talantu likt lietā citādi, proti, rokoties pa zemi iekšā un ārā, kur "ārā" lielākoties nozīmēja ielaušanos zaņķeru mītnēs. Skaidrs, ka par to draudēja maģijas konfiskācija. Mītnes bija neaizskaramas. Tam, kurš pārkāpa šo likumu, vajadzēja rēķināties ar sekām. Mulčam pret to nebija nekādu iebildumu. Un arī maģiju viņš necik augstā vērtē neturēja. Raktuvēs no tās tik un tā nebija nekādas lielās jēgas.

Pārsimt gadu viss bija gājis diezgan gludi, un Mulčam izdevās iekopt visai ienesīgu virszemes suvenīru biznesiņu. Bet visam pienāca gals, kad viņš iekrita, RŪĶu slepenajam

aģentam mēģinādams iztirgot kausu no Pasaules čempionāta futbolā. Kopš tā laika veiksme viņam uzgrieza muguru, un nupat viņa kontā bija jau vairāk nekā divdesmit aresti. Trīssimt gadu viņš faktiski nemaz nebija dabūjis padzīvot uz brīvām kājām.

Mulčs bija neparasti kārs uz rakšanu, un tas diemžēl jāsaprot tiešā, nevis pārnestā nozīmē. Tiem, kam nav gadījies iepazīties ar punduru rakšanas tehnoloģiju, es uzdrošināšos visu izskaidrot tik apetītlīgi, cik vien iespējams. Vīriešu kārtas punduriem, tāpat kā dažiem rāpuļiem, ir atkabināmi žokļi, tāpēc viņi vienā sekundē spēj ierit vairākus kilogramus zemes. Tā tiek pārstrādāta neparasti jaudīgā vielmaiņas procesā un, zaudējusi dažas derīgas minerālvielas, otrā galā… iznāk laukā. Kā jauna. Apburoši.

Šobrīd Mulčs nīka RŪĶu centrālcietuma akmens kamerā. Vismaz viņš mēģināja izskatīties pēc tāda sanīkuša, klusa pundurīša. Īstenībā zem apkalto zābaku papēžiem dega zeme.

Nupat atkal bija uzliesmojis goblinu un punduru kūdras karš, un kādam RŪĶu elfam prātā bija iešāvusies spīdoša ideja iebāzt Mulču kamerā, kur priekšā tupēja sapsihojušos goblinu varza. Var jau būt, ka tā bija tikai nevērība. Lai gan, visticamāk, maziska atriebība par to, ka Mulčs bija gramstījies pa kabatām virsniekam, kurš viņu aizturēja.

— Eu, pundur, — ieirdzās varzas barvedis, riktīgs kārpuģīmis, notetovēts no vienas vietas. — Ko negraužas laukā, a?

Mulčs piesita pie sienas. — Klints gabals.

Goblins nosmējās. — Nu un? Va ta šī ir cietāka par tavu pundura pauri?

Iezvaigājās arī viņa sirdsdraugi. Mulčs smējās līdzi. Viņam šķita, ka tā būs prātīgāk. Nekā.

—   Tu ko ņirdz, pundur? Par mani, a?

Mulčs stājās smieties.

—    Par to, ko tu teici, — viņš ņēmās skaidrot. — Es smejos par to, ko tu teici. Tas par to pauri bija dikti smieklīgi.

Goblins stūmās arvien tuvāk, līdz viņa puņķaino degungalu no Mulča snīpja šķīra vairs tikai centimetrs. — Tu ko, pundur, domā man pielīst?

Mulčs norīstījās un apsvēra izredzes. Ja viņš mudīgi atkabinātu žokļus, barvedi varētu norīt, iekams pārējie pagūtu kaut pakustēties. Taču goblini bija ļoti grūti sagremojami. Briesmīgi kaulaini.

Goblins ap dūri uzbūra ugunslodi. — Es tev, strupiķi, uzprasīju jautājienu.

Mulčam visi sviedru dziedzeri ieslēdzās paātrinātas darbības režīmā. Punduriem uguns nepatīk. Viņiem nepatīk par liesmām pat iedomāties. Pretstatā pārējām elfu pasugām punduriem nav ne mazākās vēlēšanās dzīvot virszemē. Tur ir saule. Kāda ironija — Mulčs taču nodarbojās ar zaņķeru īpašuma atsvabināšanu.

—   N-nevajag, — viņš izstomīja. — Es tikai centos izturēties draudzīgi.

—    Draudzīgi, — kārpuģīmis ņirdzīgi novilka. — Tava šlaka tādu vārdu nemazām nezin. Jūs tik zin pielīst no pakaļas un iegrūst dunci mugurā.

Mulčs, būdams diplomāts, piekrītoši pamāja. — Tā jau runā, ka mums esot drusku nodevīga daba.

—  Drusku? Drusku! Manam bračkam Flegmam uzbruka bars punduru, kas izlikās par sūdu čupām! Šis vēl tagad nav atgājis!

Mulčs līdzjūtīgi pamāja. —Vecais sūdu čupu stiķis. Kauns un negods. Tas ir viens no iemesliem, kālab es ar savējiem nebrāļojos.

Kārpuģīmja pirksti rotaļājās ar ugunslodi. — Šite pasaulē ir divas lietas, ko es nevar ciest ne acu galā.

Mulčam uzmācās aizdomas, ka tūliņ viņš dabūs zināt, kas tās tādas ir.

—  Viena ir smirdīgs pundurs.

Par to Mulčs ne drusciņas nebrīnījās.

—   Un otrs ir tāds, ka uzgriež pakaļu savējiem. Un es tā klausos, ka tu riktlgi ir kā viens, tā otrs.

Mulčs izmocīja vāru smaidu. — Man nudien veicies.

—  Ar veicīšanos tur nav nekāda sakara. Tas ir liktens, kas nogādājs tevi manās rokās.

Kādā citā reizē Mulčs varbūt būtu aizrādījis, ka veiksme un liktenis būtībā ir viens un tas pats. Šodien viņš to nedarīja.

—  Tev, pundur, uguņi patīk?

Mulčs noliedzoši pakratīja galvu.

Kārpuģīmis nosmīnēja.

—   Dikti, dikti žēl, tāpēc ka tūliņ es, reku, šito uguņlodi iegrūdīšu tev rīklē.

Punduris sarāvās. Mute bija izkaltusi sausa. Tas nu bija tieši punduru garā. Ko punduri nevar ciest? Uguni. Kuri ir tie vienīgie radījumi, kas spēj uzburt ugunslodes? Goblini. Tad ar ko punduri metas ķīvēties? Atbilde nav ilgi jāmeklē.

Mulčs atkāpās līdz pat sienai.

—   Uzmanies gan. Mēs visi te varam nosvilt.

—  Mēs nē, — kārpuģīmis noņirdzās, iešņaukdams ugunslodi platajās nāsīs. — Vienu otru te uguns nemaz neņem.

Mulčs skaidri zināja, kas tūliņ notiks. To viņš bija redzējis neskaitāmas reizes. Goblinu bars noklīdušu punduri iestūma stūrī, piespieda pie zemes, un tad barvedis iepūta divas uguns strūklas upurim tieši sejā.

Kārpuģīmja nāsis ietrīcējās, sagatavodamās izpūst tikko iešņaukto ugunslodi. Mulčs bailēs nodrebēja. Atlika viena vienīga iespēja. Goblini bija pieļāvuši būtisku kļūdu. Viņi bija piemirsuši atlauzt Mulčam rokas uz muguras.

Goblins caur muti ievilka elpu un cieši saknieba lūpas. Lai uguns strūkla šautos laukā ar lielāku jaudu. Atgāzis galvu, viņš degunu pagrieza pret punduri un laida vaļā pūtienu. Mulčs zibens ātrumā ar īkšķiem aizspundēja kārpuģīmim nāsis. Skaidrs, ka pretīgi, tomēr labāk tā, nekā pārvērsties par pundura šašliku.

Ugunslodei nebija kur sprukt. Atsitusies pret Mulča īkšķu spilventiņiem, tā ieskrēja atpakaļ, goblinam galvā. Vismazākās pretestības ceļš izrādījās asaru kanāli, un tā, saspiedušās spēcīgās strūklās, liesmas izšāvās goblinam no acīm. Kameras griestus pārņēma uguns jūra.

Mulčs izrāva īkšķus goblinam no deguna un, drusku apslaucījis, mudīgi iegrūda mutē, kur siekalās esošais dabiskais balzams sāka dziedēt apdeguma vātis. Protams, būtu Mulčam maģija, viņš apdegušos pirkstus saārstētu daudz ātrāk un labāk. Bet tāda nu bija maksa par dzīvi noziedzības pasaulē.

Kārpuģīmis izskatījās sliktāk. No visām viņa galvas atverēm kūpēja dūmi. Var jau būt, ka uguns goblinus neņem, tomēr kļūmīgā ugunslode bija pamatīgi izsvilinājusi visas caurules. Nolīgojies kā niedre vējā, goblins ar ģīmi uz leju nogāzās uz cietā klona. Kaut kas nokrakšķēja. Spriežot pēc skaņas, paprāvs goblina deguns.

Pārējie bandīti nebūt nelikās iepriecināti.

—   Eu, paskat, ko šis nodarījs bosam!

—   Smirdīgais strupiķs.

—   Izcepināsim šamējo.

Mulčs piespiedās pie sienas. Viņš bija cerējis, ka pārējie goblini zaudēs dūšu, redzēdami, ka barvedis izsists no ierindas. Laikam nekā. Citas iespējas nebija — vajadzēja mesties uzbrukumā, lai gan tas itin nemaz nebija Mulča dabā.

Atkabinājis žokļus, viņš lēca uz priekšu, sakampdams zobos tuvākā goblina galvu.

—   Eu, adgābiediez! — viņš brēca ar pilnu muti. — Adgābiediez, dzidādi ūzu džomam beigaz!

Pārējie sastinga, īsti nezinādami, ko iesākt. Skaidrs, ka visiem bija gadījies redzēt, ko pundura zobi var nodarīt goblina galvai. Nekāds patīkamais skats tas nebija.

Visi rokās uzšķīla ugunslodes.

—   Ez ūz brīdinu!

—   Visus mūs tu, strupiķ, nepievārēsi.

Mulčs cīnījās ar instinktu, kas lika sacirst zobus. Punduriem tā ir viena no spēcīgākajām dziņām, ko ģenētiskajā atmiņā ierakstījuši zemes darbos aizvadīti gadu tūkstoši. Goblins locījās un spirinājās, Mulča uzdevumu padarīdams vēl jo smagāku. Stāvoklis ar katru mirkli kļuva aizvien bezcerīgāks. Varza nāca virsū, un viņš neko nevarēja iesākt, kamēr mute bija pilna. Neciešami gribējās uzkost. Atvainojiet par kalambūru.

Piepeši kameras durvis atsprāga vaļā, un šaurajā telpā iebruka teju vesels RŪĶu eskadrons. Mulčam pie deniņiem piegrūdās auksts pistoles stobrs.

—   Izspļaujiet ieslodzīto, — atskanēja pavēloša balss.

Mulčs ar prieku paklausīja. Noslienātais goblins vemstī-

damies sabruka uz grīdas.

—   Jūs tur, goblini, dzēsiet visu nost.

Ugunslodes cita pēc citas pazuda.

—    Es neesmu vainīgs, — Mulčs iesmilkstējās, norādīdams uz kārpuģīmi, kas, krampjos raustīdamies, gulēja garšļaukus. — Viņš pats aizdedzinājās.

Virsnieks iebāza pistoli ieroču makstī un izvilka pāri rokudzelžu.

—  Man pilnīgi vienalga, ko jūs cits citam nodarāt, — viņš teica, pagriezdams Mulču otrādi un saslēgdams viņam rokas uz muguras. — Ja man būtu teikšana, es jūs visus saspundētu vienā lielā kamerā un pēc nedēļas ierastos ar grīdas lupatu. Bet komandieris Sakne grib tevi redzēt virszemē, jo gadījies kaut kāds čē pē.

—   Čē pē?

—   Saīsinājums. No "pamatīgi mēsli".

Sakni Mulčs pazina. Komandiera dēļ viņš vairākas reizes bija dabūjis pasēdēt kroņa viesnīcā. Ja reiz Jūliuss vēlējās Mulču redzēt, diez vai bija vērts cerēt, ka komandieris grasās viņam piedāvāt kādu glāzīti vai aizvest uz kino.

—   Tūliņ? Bet tagad taču ir diena. Es sadegšu.

RŪĶu virsnieks iesmējās.

—   Tur, kurp tu, vecīt, dosies, nekādas dienas nav. Tur, kurp dosies tu, nav nekā.

Sakne gaidīja punduri laiklaukā, turpat pie vārtiem. Vārti bija vēl viens Foala izgudrojums. Elfi varēja laiklaukā ieiet un no tā tikt ārā, mainīto laika plūdumu laukā nekādi neiespaidojot. Īstenībā tas nozīmēja, ka Mulčs līdz virszemei ceļoja teju sešas stundas, taču laiklaukā tika ielaists tikai pāris sekundes pēc tam, kad Sakne bija pavēlējis viņu sadabūt rokā.

Mulčam vēl nekad nebija gadījies atrasties laiklaukā. Viņš stāvēja un noskatījās, kā aiz trīsuļojošā kupola milzu ātrumā rit dzīve. Automašīnas drāzās kā ārprātīgas, un debesīs mākoņi biezēja un virmoja tā, it kā laukā pūstu ellišķīgs vējš.

—   Mulč, tu, sīkais neģēli, — Sakne nodārdināja. — Velc nost aizsargtērpu. Ultravioletie stari laiklaukā netiek — vismaz tā viens otrs apgalvo.

Aizsargtērps pundurim bija izsniegts El. Punduriem gan ir bieza āda, tomēr viņi ir neparasti jutīgi pret saules gaismu un dabū apdegumus jau pēc trim minūtēm. Mulčs nostīvēja apspīlēto vamzi.

—   Prieks jūs redzēt, Jūlius.

—   Tev es esmu komandieris Sakne.

—   Nu ja, tagad jau komandieris. Man gan tas bija nācis ausīs. Kāds kļūdījās, rakstīdams papīrus, vai ne?

Sakne nošņirkstināja zobus, teju pārkozdams uz pusēm cigāru.

—    Man, arestant, nav laika klausīties visādās bezkaunībās. Un vienīgais iemesls, kāpēc šobrīd tu nedabū spērienu pa pakaļu, ir tas, ka gribu uzticēt tev kādu darbiņu.

Mulčs saviebās. — Arestant? Zināt, Jūlius, man ir vārds.

Sakne pieliecās un ieblenza viņam tieši ģīmī. — Es, arestant, nezinu, kādā sapņu pasaulē tu dzīvo, bet īstajā pasaulē tu esi noziedznieks, un mans pienākums ir darīt visu, lai tavu dzīvi pārvērstu par elli. Ja ceri sagaidīt civilizētu attieksmi tikai tāpēc, ka esmu pret tevi kādas piecpadsmit reizes liecinājis tiesā, izmet šito no galvas!

Mulčs parīvēja locītavas, kur rokudzelži bija iegrauzuši sarkanas rievas.

—  Labi, komandier. Tikai nepārsprāgstiet. Es jau neesmu nekāds slepkavnieks, ja kas. Tikai sīks žuļiks.

—    Es gan dzirdēju, ka kamerā tu gandrīz esot mainījis nodarbošanos.

—   Manas vainas tur nebija. Viņi uzbruka pirmie.

Sakne ieskrūvēja mutē jaunu cigāru.

—  Labs ir, lai paliek. Tagad nāc man pakaļ, tikai nedomā neko čiept.

—    Klausos, komandier, — Mulčs vientiesīgi atsaucās. Neko čiept vairs nebija nekādas vajadzības. Brīdī, kad komandieris pieļāva kļūdu un pieliecās tuvāk, punduris jau bija izkampis viņam no kabatas magnētisko identifikācijas karti.

Viņi šķērsoja glābēju perimetru un aizgāja līdz alejas galam.

—   Muižas māju redzi?

—   Kādu muižas māju?

Sakne apcirtās. — Arestant, man šitiem pekstiņiem nav laika. Tūliņ būs pagājusi jau puse laika limita. Vēl pāris stundu, un viens no maniem labākajiem virsniekiem dabūs pār savu galvu zilo vilni!

Mulčs paraustīja plecus. — Kas tad man. Es, atļaušos atgādināt, esmu tikai žuļiks. Un, starp citu, es zinu, ko jūs no manis gribat. Atbilde ir — nē.

—   Es tev vēl neko neesmu prasījis.

—  Tas taču skaidrs. Es nodarbojos ar ielaušanos. Re, kur māja. Jūs iekšā iet nevarat, citādi zaudēsiet maģiju, bet man maģijas nemaz nav — jau kur tas laiks. Divi plus divi.

Sakne izspļāva cigāru. — Vai tad tev nav ne drusciņas sugas pašlepnuma? Šeit uz spēles ir likta visa mūsu dzīve.

—  Ta ne jau manējā. Kāda starpība — tupēt cietumā pie elfiem vai pie cilvēkiem?

Komandieris apdomājās.

—   Labi, glumiķi. Piecdesmit gadus nost no termiņa.

—   Es gribu amnestiju.

—   Sapņo vien, Mulč.

—   Kā gribat.

—   Septiņdesmit pieci gadi vieglajā režīmā. Izvēlies.

Mulčs izlikās, ka visu apsver. Vienošanās, galu galā, bija

tīri formāla, jo viņš tik un tā grasījās bēgt.

—   Viennīcā?

—   Jā, jā. Viennīcā. Nu? Ņemsies?

—   Labi, Jūlius. Tikai jūsu dēļ.

Foals meklēja piemērotu iridokameru.

—  Manuprāt, brūnu. Vai varbūt dzeltenbrūnu. Jums, Mulča kungs, nudien ir satriecošas acis.

—   Pateicos, Foal. Mana māte vienādiņ apgalvoja, ka acis man esot pašas pievilcīgākās.

Sakne lamzāja šurpu turpu pa ģeoplānu.

—  Vai jūs abi divi sajēdzat, ka mums visiem jau nazis pie rīkles? Liecieties mierā ar krāsu. Dod reiz viņam to kameru.

Foals ar pinceti izķēra no šķīduma lēcu.

—   Runa nav par klīrību, komandier. Jo labāk krāsa pieskaņota, jo mazāk traucējumu rada īstā acs.

—   Nu labi, labi, tikai kustieties.

Foals sagrāba Mulču pie zoda un pieturēja, lai punduris stāv mierā.

—   Nu, tā. Tagad būsim nešķirami.

Kuplajos spalvu kušķos, ar ko bija pieaugušas Mulča ausis, Foals iestiprināja sīku cilindriņu.

—   Tagad būs arī skaņa. Ja nu jums rodas vajadzība saukt palīgā.

Punduris nīgri pasmīnēja. — Atvainojiet, bet tas manu dūšu nevairo galīgi nemaz. Es kaut kā esmu radis paļauties tikai pats uz sevi.

—   Un tas ir beidzies ar septiņpadsmit sodāmībām, — Sakne iegrudzinājās.

—  Ahā, ak tad tagad mums ir izbrīvējies brītiņš jociņiem?

Sakne sagrāba viņu pie pleca. — Taisnība. Nekas nav

izbrīvējies. Ejam.

Viņš pāri zāliena stūrim aizvilka Mulču līdz ķirškoku pudurim.

—  Rocies iekšā te un dabū zināt, kur tas Fauls sasmēlies par mums visas ziņas. Varbūt ir kāda novērošanas ierīce. Lai kas tas arī būtu, iznīcini. Ja iespējams, uzmeklē kapteini Kniepu un paskaties, ko vari darīt viņas labā. Ja viņa ir pagalam, vismaz nebūs nekādu problēmu ar biobumbu.

Mulčs pašķielēja visapkārt. — Man nepatīk.

—   Kas tev nepatīk?

—  Apkaime. Es saožu kaļķakmeni. Klints pamatni. Iespējams, tur nemaz nevarēs tikt iekšā.

Klāt pieklidzināja Foals. — Es paskatījos ar skeneri. Celtnes senākā daļa gulstas uz klints, bet dažām vēlākajām piebūvēm apakšā ir māls. Izskatās, ka vīna pagrabam dienvidu spārnā ir koka grīda. Ar tādu muti kā jūsējā tur cauri varēs tikt viens un divi.

Mulčs nosprieda kentaura vārdus uztvert kā fakta konstatāciju, nevis apvainojumu. Viņš atpogāja klapi uz rokamo bikšu pēcpuses. — Tad nu tā. Paejiet nost.

Sakne un pārējie RŪĶu virsnieki metās projām, ko kājas nes, bet Foals, kurš vēl nekad nebija redzējis, kā punduris ierokas zemē, nosprieda palikt un paslepšus noskatīties, kā tas izskatās.

—   Lai jums veicas, Mulč.

Punduris atkabināja žokļus.

—  Aa-ies, — viņš noīdēja un pieliecās, lai ķertos pie pusdienām.

Kentaurs paraudzījās visapkārt.

— Ei, kur tad visi…

Teikumu Foals tā arī nepabeidza, jo viņam tieši ģīmī iebliezās blāķis svaigi norīta un pavisam svaigi pārstrādāta māla. Kamēr viņš izslaucīja acis, no Mulča vairs nebija ne miņas, tikai vietā, kur viņš bija pazudis, kustējās zeme, bet tuvīno ķirškoku puduri drebināja smieklu vētra.

Mulčs ēdās pa mālainu dzīslu, kas stiepās cauri kaļķakmens klintij. Patīkama konsistence, ne sevišķi daudz akmeņu. Turklāt lērums kukaiņu. Tas nāca par labu zobiem, pundura svarīgākajam rīkam — pirmajam, kam pievērsa uzmanību tie, kas apsvēra iespēju veidot tuvākas attiecības. Mulčs norakās lejāk, līdz pašam kaļķakmenim, tā ka vēders teju skrāpējās gar klinti. Jo dziļāks tunelis, jo mazāka iespēja, ka tevi pamanīs tie, kas dzīvojas pa virszemi. Šajos laikos, ar visiem tiem kustības sensoriem un mīnām, piesardzība nekad nevarēja būt par skādi. Ko tik visu tie zaņķeri neizdomāja, lai pasargātu savas vērtslietas. Un piesardzībai, protams, bija dibināts pamats.

Turpat pa kreisi Mulčs samanīja vibrāciju. Truši. Pakonsultējies ar iekšējo kompasu, viņš noteica to atrašanās vietu. Allaž der ielāgot, kur uzturas vietējā fauna. Apmetis trušu midzenim līkumu, viņš gar muižas pamatiem aizēdās uz ziemeļaustrumiem.

Vīna pagrabu viņš uzgāja pavisam viegli. Gadu simteņiem ilgi viss, kas tur nolija uz grīdas, cauri dēļiem sūcās zemē, tā ka augsne zem pagraba bija caurcaurēm pievilkusies ar vīna aromātu un garšu. Sarkanvīns, nekāda asumiņa. Drusciņ tā kā pēc augļiem, tomēr par maz, lai garšu darītu īsti gaisīgu. Cik noprotams, vīns no apakšējās mucas, taupīts sevišķiem gadījumiem. Mulčs atraugājās. Labs māls.

Asiem zobiem pilnos žokļus paslējis uz augšu, punduris ņēmās ēsties cauri grīdas dēļiem. Izrāpies caur paša izgrauzto robaino caurumu, viņš nopurināja no biksēm pēdējās izmesto dubļu paliekas.

Mulčs atradās brīnum tumšā telpā, kas bija ideāli piemērota pundura acīm. Radars bija aizvadījis viņu tieši turp, kur vīdēja svabads grīdas pleķītis. Ja viņš būtu novirzījies nieka vienu metru pa kreisi, būtu iegrauzies milzīgā mucā, pilnā ar itāļu sarkanvīnu.

Ieāķējis apakšžokli vietā, viņš devās pie sienas un piespieda pie sarkanajiem ķieģeļiem gliemežnīcai līdzīgo ausi. Labu brīdi viņš stāvēja kā sasalis, uztverdams mājas vibrācijas. Papilnam dūkoņas. Zemfrekvence. Kaut kur bija ģenerators, un pa vadiem skrēja lērums elektrības.

Arī soļi. Augšā. Kaut kur trešajā stāvā. Un tepat blakus. Blīkšķis. Metāls pa betonu. Atkal. Kāds kaut ko būvē. Vai grauj.

Sazin kas paskrēja garām Mulča zābakam. Punduris to instinktīvi nospieda. Tas izrādījās zirneklītis. Tikai zirneklītis.

— Piedod, draudziņ, — viņš teica pelēkajam, pa grīdu iztrieptajam pleķītim. — Tas no uztraukuma.

Trepītes, protams, bija no koka. Spriežot pēc smaržas, vairāk nekā simt gadus vecas. Šitādas trepes mēdz čīkstēt jau tad, kad kāds uz tām tikai paskatās. Labāks līdzeklis pret zagļiem nekā visi tie spiediena sensori. Mulčs augšup kāpa pa pašu maliņu, pēdas likdams vienu otrai tieši priekšā. Pie pašas sienas koks bija pamatīgāk balstīts, tāpēc tur tam vajadzēja čīkstēt mazāk.

Izklausās vienkārši, taču tik vienkārši nemaz nebija. Pundura kājas ir domātas rakšanas darbiem, nevis dancošanai baletkurpēs vai balansēšanai uz koka trepītēm. Lai nu kā, līdz durvīm Mulčs tika bez starpgadījumiem. Reizi vai divas pakāpiens drusku iečīkstējās, taču pārāk klusu, lai to būtu varējis sadzirdēt cilvēks vai aparatūra.

Durvis, dabiski, bija aizslēgtas, tomēr tikpat labi varēja stāvēt plati vaļā — zaglīgam pundurim tur nudien nebija necik darba.

Iegrūdis pirkstus bārdā, Mulčs no tās izrāva rupju matu. Punduriem mati ir pavisam citādi nekā cilvēkiem. Mati, kas auga Mulčam uz galvas un ģīmja, īstenībā bija antenu mudžeklis, kas apakšzemē palīdzēja viņam orientēties un izvairīties no briesmām. Izrauts mats acumirklī sastinga ciets un stīvs. Tajās dažās sekundēs, iekams mats vēl nebija pavisam sastindzis, Mulčs aizlocīja tā galu. Ideāls mūķīzeris.

Viņš maķenīt paurķējās, un atslēga padevās. Nieka divas mēlītes. Nu gan drošība. Cik tipiski — cilvēki nemūžam negaidīja, ka zaglis ielauzīsies no apakšas. Mulčs izgāja gaitenī ar parketa grīdu. Te viss bija pievilcies ar naudas smaku. Ja vien būtu laiks, viņš te varētu iedzīvoties milzu bagātībā.

Zem arhitrāva bija iemontētas kameras. Gaumīgi. Ieguldītas tur, kur krita ēna. Tomēr tāpēc ne mazāk modras. Mulčs brīdi stāvēja, aplēsdams, vai ir kāda vieta, ko kameras neredz. Trīs kameras, visas pret gaiteni. Deviņdesmit sekunžu loks. Cauri tikt nebija iespējams.

—   Jūs taču varētu kādu palūgt palīgā, — kāds ierunājās

viņam ausī.

—   Foal! — Mulčs pagrieza aprīkoto aci pret tuvāko kameru. — Vai varat te kaut kā līdzēt? — viņš iečukstējās.

Punduris dzirdēja, kā noklab taustiņi, un piepeši viņa labā acs sāka rādīt tuvplānu gluži kā videokamera.

—  Oho, visai parocīgi, — Mulčs noelsās. — Man arī šitāda derētu.

Sīkajā skaļrunītī iečērkstējās Saknes balss. — Ij nedomā, arestant. Kroņa paraugs. Un jā — ko tad tu ar tādu iesāksi, tupēdams aiz restēm? Tuvplānā blenzīsi uz kameras pretējo sienu?

—  Jūs, Jūlius, esat tik mīļš. Kas tad nu? Skaužat, ka tieku galā ar to, kur pats izgāzāties?

Saknes neķītrās lamas noslāpēja Foala balss. — Labi, rokā ir. Vienkārša videosistēma. Pat ne digitāla. Caur mūsu šķīvjiem likšu katrai kamerai rādīt cilpu. Lai rāda pēdējās desmit sekundes. Tad jums būs pāris minūšu.

Mulčs neomulīgi saknosījās. — Cik laika tam vajadzēs? Redzat, es te stāvu tā kā uz skatuves.

—   Jau iet vaļā, — Foals atsaucās. — Sāc kustēties.

—   Droši?

—   Skaidrs, ka droši. Elementārā elektronika. Ar cilvēku novērošanas aparatūru es krāmējos jau kopš bērnudārza laikiem. Nāksies vien uz mani paļauties.

Es gan drīzāk paļautos uz to, ka cilvēki pārstās bendēt izmirstošus dzīvniekus, nekā uz kaut vienu RŪĶu konsultantu, Mulčs klusībā nosprieda, taču skaļi teica: — Labi. Eju. Laižos.

Viņš zaglīgi iešmauca gaitenī. Zaglīgi kustējās pat viņa rokas, gramstīdamās pa gaisu, it kā punduris tā cerētu savus soļus darīt vieglākus un klusākus. Lai ko tas kentaurs bija paveicis, viss acīmredzot bija nostrādājis, jo nebija neviena uztraukta zaņķera, kurš joztu lejā pa kāpnēm, rokā vicinādams primitīvu šaujampulvera ieroci.

Kāpnes. Ahā, kāpnes. Te Mulčam bija sava gudrība. Kāpnes bija pielīdzināmas viņa paša raktajiem tuneļiem — vislieliskākais laupījums allaž gaidīja tur, augšā. Un kas par kāpnēm! Kodināts ozolkoks, ar sarežģītiem kokgriezumiem, kas parasti liecināja vai nu par astoņpadsmito gadsimtu, vai arī par nepiedienīgi lielu bagātību. Mulčs ar pirkstu paberzēja izrotātās margas. Šajā gadījumā acīmredzot kā viens, tā otrs.

Taču nebija vaļas sapņot. Kāpnes nemēdz ilgi stāvēt tukšas, jo sevišķi aplenkuma laikā. Kurš varēja galvot, ka aiz katrām durvīm neslēpjas vesels bars asinskāru rīkļurāvēju, kas to vien gaida, lai pie trofeju sienas varētu piekārt izbāztu elfa galvu?

Modri ausīdamies, Mulčs piesardzīgi kāpa augšup. Pat kārtīgs, ciets ozolkoks mēdza iečīkstēties. Viņš turējās gar maliņu, cenzdamies nekāpt virsū paklāja celiņam. Astotais ieslodzījums viņam bija iemācījis, ka zem antīkiem tekstilizstrādājumiem ir īstā vieta, kur parocīgi nobēdzināmi spiediensensori.

Kad punduris sasniedza kāpņu augšgalu, galva viņam joprojām turējās pie pleciem. Taču nu burtiskā nozīmē sāka briest vēl kādas nepatikšanas. Punduru gremošanas process norisinās milzum strauji, tālab mēdz rasties zināmas blakus problēmas. Zeme zem Faulu muižas bija gana irdena, un līdz ar augsni un minerālvielām Mulča iekšās bija nokļuvis arī krietni daudz gaisa. Tagad gaiss gribēja tikt laukā.

Saskaņā ar punduru etiķeti gāzes jāizlaiž laukā, kamēr vēl tupi tunelī, bet Mulčam tobrīd nebija laika domāt par smalkām manierēm. Tagad viņš nožēloja, ka nebija izmantojis izdevību atbrīvoties no gāzēm turpat vīna pagrabā. Nelaime tā, ka punduru gāzes allaž laižas uz leju, nevis iet uz augšu. Ja spējat, iedomājieties, kas notiktu, ja gāzes no kuņģa sadomātu nākt atpakaļ, kad jums mute pilna ar māliem. Katastrofa. Visa sistēma pilnībā bloķētos. Baigs skats. Tādējādi punduri bija būvēti tā, lai gāzes virzītos projām uz apakšgalu, vienlaikus sekmēdamas izmešu izgrūšanu. Protams, to visu varētu izstāstīt arī ar daudz vienkāršākiem vārdiem, taču tādu versiju drīkstētu iekļaut tikai pieaugušajiem domātā grāmatā.

Mulčs saķēra vēderu. Vajadzēja kaut kur nolīst. ja pūtiens nāks vaļā uz kāpnēm, logiem izbirs rūtis. Aizzadzies tālāk pa gaiteni, viņš iespruka pirmajās durvīs, kas gadījās pie rokas.

Atkal kameras. Īstenībā sazin cik. Mulčs papētīja objektīvu redzes loku. Četri vēzējās, noskatīdami plāna vidu, bet trīs nekustējās.

—   Foal? Jūs tur esat? — punduris iečukstējās.

—   Nē! — atskanēja tipiski sarkastiska atbilde. — Es taču neiešu uztraukties par to, ka mūsu civilizācijai draud bojāeja! Varu atrast daudz patīkamāku nodarbošanos!

—    Jā, paldies. Es nekādā ziņā negribētu, lai fakts, ka mana dzīvība ir briesmās, apēnotu jūsu jautrību.

—   Neapēnos it nemaz.

—   Gribu mest jums izaicinājumu.

Foals acumirklī ieinteresējās. — Tiešām? Nu?

Mulčs pagriezās pret arhitrāva ielokos pa pusei ieslēptajām kamerām. — Man jāzina, uz ko notēmētas tās trīs kameras. Precīzi.

Foals iesmējās. — Kas tad tas par izaicinājumu! Tās vecās videosistēmas strādā ar jonu stariem. Ar neapbruņotu aci tos, protams, saskatīt nevar, bet tev taču ir iridokamera.

Mulča acī ievietotais aparāts iezibsnījās un uzdzirksteļoja.

—   Au!

—   Atvainojos. Neliela izlāde.

—  Varējāt pabrīdināt.

—  Vēlāk no manis dabūsi lielu buču, mazulīt. Man šķita, ka punduri ir rūdīti ļaudis.

—    Esam ar. Gan es parādīšu, cik rūdīti, lai tik tieku atpakaļ.

Plātīšanos pārtrauca Saknes balss. — Nevienam tu, arestant, neko nerādīsi, ja nu vienīgi to, kur tavā kamerā stāv pods. Ko tu redzi?

Mulčs vēlreiz noskatīja istabu, tagad ar aci, kas spēja saredzēt jonu starus. No katras kameras nāca blāvs staru kūlis — kā no rietošas vakara saules. Stari satikās uz Artēmija Faula seniora portreta.

—   Tikai ne aiz bildes. Lūdzu.

Mulčs piespieda ausi pie gleznas stikla. Nekā elektriska. Tātad signalizācijas nav. Drošības pēc viņš vēl paostīja ietvaru. Ne plastmasas, ne vara. Koks, tērauds un stikls. Krāsā drusku svina. Viņš aizķeksēja aiz ietvara nagu un pavilka. Glezna viegli atbīdījās no sienas un palika karājoties pie sānmalas piestiprinātās eņģēs. Aiz tās. Seifs.

—   Tas ir seifs, — Foals iesaucās.

—   Zinu, nejēga tāds. Es pūlos koncentrēties! Ja gribi palīdzēt, pasaki kombināciju.

—  Vienā mierā. Ā, starp citu, tūliņ būs vēl viens triecieniņš. Varbūt mazulis gribēs pasūkāt īkšķi, lai nenāk raudiens.

—   Foal, es… Auuuu!

—   Nu, tā. Ieslēdzu rentgenstarus.

Mulčs pašķielēja uz seifu. Neticami. Viss mehānisms bija redzams kā uz delnas. Mēlītes un āķīši trīs dimensijās. Uzpūtis spalvainajiem pirkstiem, viņš ķērās pie kombināciju diska. Nepagāja ne pāris sekunžu, un seifs bija vaļā.

cietuma. Tikai atri, jo veders burbuļoja ka putra cepeškrāsni

un soli nāca aizvien tuvāk.

Izšķetinājis no bārdas vienu matu, Mulčs tā galu uzmanīgi iebāza sīkajā caurumiņā. Izvilcis matu laukā, viņš izrāva to no bārdas. Mats acumirklī sastinga, palikdams izlocījies atbilstoši slēdzenes mehānismam.

Aizturējis elpu, Mulčs slēdza vaļā. Slēdzene atdarījās viegli un gludi kā melīga goblina mēle. Skaisti. Tādu brīžu dēļ gandrīz vai bija vērts riskēt ar mūža ieslodzījumu.

Zaglīgais punduris atrāva vaļā mazās durtiņas. Skaista mantiņa. Teju elfu kalēja darbs. Viegls kā vafelīte. Iekšā bija neliels iedobums. Un tur dusēja…

— Augstie dievi, — Mulčs izdvesa.

Un tad notikumi sāka risināties vēja ātrumā. Pundura pārsteigums aizvilnīja līdz pat zarnu traktam, un tas nosprieda, ka liekajam gaisam jātiek laukā. Simptomi Mulčam bija labi pazīstami. Trīcošas kājas, krampjaina burbuļošana, ļenganums pēcpusē. Atlikušajās sekundēs viņš pakampa to, kas gulēja seifā, un pieliecās, lai atspiestos pret ceļgaliem.

Aizturētais pūtiens zarnās bija pieņēmies spēkā, pārvērties par visai jaudīgu ciklonu un iekšā vairs nebija noturams. Tā nu tas rāvās laukā. Diezgan skarbi. Atsizdams plaši vaļā Mulča bikšu klapi un bliezdamies virsū visai prāva auguma džentlmenim, kurš slapstījās pundurim aiz muguras.

Artēmijs bija kā liptin pielipis pie monitoriem. Bija pienācis brīdis, kad nolaupītājiem, kā likums, kaut kas nogāja greizi, — operācijas trešais posms. Tikuši tik tālu, viņi parasti atļāvās atslābināties,* uzraut kādu dūmu un ielaisties pļāpās ar ķīlniekiem. Un jau nākamajā brīdī gulēja garšļaukus uz grīdas ar sazin cik pakausī iebakstītiem stobriem. Artēmijam Faulam nekas tamlīdzīgs nedraudēja. Viņš nemēdza pieļaut kļūdas.

Skaidrs, ka elfi jau rullēja cauri pirmo sarunu ierakstu, pūlēdamies uziet ko tādu, kas viņiem ļautu iekļūt pilī. Un tur tas arī bija. Galvenais, lai vēro labi uzmanīgi. Viss bija noslēpts gana dziļi, lai izskatītos pēc nepiedodama misēkļa.

Iespējams, komandieris Sakne mēģinās dabūt cauri vēl kādu stiķi. Viņš, bez šaubām, bija viltīgs tips. Tāds vis nedomās tik viegli samierināties ar to, ka bērns viņu aptinis ap pirkstu. Neies sēdēt, rokas klēpī salicis.

No domas par Sakni Artēmijam acumirklī uzmetās zosāda. Viņš nosprieda visu lieku reizi pārbaudīt. Noskatīja monitorus.

Džuljeta joprojām bija virtuvē. Ņēmās pie izlietnes. Mazgāja dārzeņus.

Kapteine Kniepa tupēja uz savas lāviņas. Klusa kā kaps. Gultu vairs nedauzīja. Varbūt viņš tomēr bija maldījies. Varbūt nekāda plāna nemaz nebija.

Sulainis stāvēja sardzē pie Hollijas kameras durvīm. Savādi. Šobrīd viņam jau tā kā vajadzēja iet apgaitā. Artēmijs paķēra rāciju.

—   Sulaini?

—   Klausos, bāze. Uztveru.

—   Vai tev patlaban nevajadzētu patrulēt?

Klusums. — Es jau patrulēju, Artēmij. Pa galvenajām kāpnēm. Esmu pie seifa istabas. Šobrīd jums māju ar roku.

Artēmijs pieslēdza monitoriem kāpņu kameras. Tukšs kā izslaucīts. Skaties, kā gribi. Neviena kalpotāja, kas vicinātu rokas, tur noteikti nebija. Piekalis skatienu monitoriem, viņš klusībā ņēmās skaitīt… Ahā! Ik pēc desmit sekundēm attēls viegli notrīcēja. Uz visiem ekrāniem.

—    Cilpa! — viņš iekliedzās, pielēkdams kājās. — Viņi pārraida mums cilpu!

Skaļrunī viņš dzirdēja, ka Sulaiņa soļi sāk dipēt aizvien ātrāk.

—   Seifs!

Artēmijam vēderā sagriezās nelabums. Piešmaukts! Viņš, Artēmijs Fauls, bija aptīts ap pirkstu, kaut arī labi zināja, kas gaidāms. Prātam neaptverami. Viss tikai iedomības dēļ. Augstprātība bija viņu darījusi kurlu un aklu, un nu viss plāns sabruks, tā ka nebūs ko redzēt.

Viņš pārslēdza rāciju uz Džuljetas vilni. Tagad viņš nožēloja, ka bija izslēdzis mājas iekšējo sakaru sistēmu, bet tā nedarbojās drošā frekvencē.

—   Džuljeta?

—   Uztveru.

—   Kur tu šobrīd atrodies?

—   Virtuvē. Uz šitās rīves būšu visus nagus aplauzusi.

—   Lai paliek, Džuljeta. Ej apraugi gūstekni.

—   Bet, Artēmij, tie burkāni apkaltis!

—    Lai paliek, Džuljeta! — Artēmijs pacēla balsi. — Met visu nost un ej apraudzīt gūstekni!

Džuljeta paklausīgi nometa visu, arī rāciju. Tagad viņa īgņosies dienām ilgi. Nu nekas. Nebija īstais brīdis raizēties par pusaugu meitenes ievainoto pašlepnumu. Tagad bija daudz svarīgākas rūpes.

Artēmijs nospieda datorizētās novērošanas sistēmas galveno slēdzi. No cilpas bija iespējams izkļūt, vienīgi pārlādējot visu sistēmu. Pēc vairākām mokošām sekundēm šņācošie monitori noraustījās, apklusa, un no jauna parādījās attēls. Viss izskatījās pavisam citādi nekā vēl pirms brīža.

Seifa istabā ķimerējās sazin kas. Izskatījās, ka tas uzgājis slepeno nodalījumu. Un ne vien uzgājis, bet arī atdabūjis vaļā mazo slēdzenīti. Apbrīnojami. Taču Sulainis jau bija klāt. Viņš zagās tam radījumam klāt no mugurpuses, un kuru katru mirkli nešķīstenis gulēs gar zemi, degunu iespiedis paklājā.

Artēmijs steigšus paskatījās, ko dara Hollija. Viņa atkal dragāja gultu pret grīdu. Blieza gultas karkasu pret betonu atkal un atkal, itin kā varētu…

Un tad viņam pielēca — ar joni, it kā tieši sejā kāds būtu iešļācis strūklu no ūdenspistoles. Ja Hollija te bija kaut kā iešmugulējusi zīli, pietiks ar vienu kvadrātcentimetru zemes. Ja Džuljeta atstās vaļā durvis…

—   Džuljeta! — viņš iebrēca rācijā. — Džuljeta! Neej tur iekšā!

Taču no kliegšanas nebija nekādas jēgas. Meitenes rācija šņākdama gulēja uz virtuves grīdas, un Artēmijam atlika tikai bezpalīdzīgi noskatīties, kā Sulaiņa māsa dodas uz kameras pusi, zem deguna burkšķēdama kaut ko par burkāniem.

—    Seifs! — Sulainis izsaucās un pielika soli. Instinkts lika atspert durvis un brāzties iekšā, šaudoties uz visām pusēm, taču pieredze ņēma virsroku. Elfu verķi noteikti bija pārāki, un nebija zināms, cik stobru šobrīd bija pavērsti pret durvīm no iekšpuses. Nē, konkrētajā situācijā varonībai visādā ziņā vajadzēja būt piesardzīgai.

Viņš pielika delnu pie koka virsmas, pārbaudīdams, vai tā netrīs. Vibrācijas nebija. Tātad aparātu nav. Apvijis pirkstus ap rokturi, Sulainis to viegli pagrieza. Ar otru roku viņš izvilka no maksts koltu. Ar šautriņu šauteni nebija vaļas ķēpāties, te vajadzēja šaut droši un precīzi.

Durvis atvērās pavisam klusi. Tā tam arī vajadzēja būt, jo Sulainis pats bija ieeļļojis visas pils durvju viras. Tad viņš ieraudzīja… Jā, godīgi sakot, Sulainis nemaz īsti nesaprata, kas tas tāds ir. Ja vien viņam nebūtu visas uzkrātās pieredzes, tas ir, pirmajā acumirklī viņš būtu bijis gatavs zvērēt, ka tas tur līdzinājās ne vairāk, ne mazāk kā milzīgam, drebelīgam…

Un tad tas sazin kas uzsprāga, izvirzdams neparasti lielu augsnes izmešu blāķi tieši virsū nabaga kalpotājam! Sajūta bija tāda, it kā viņam virsū vienlaikus būtu bliezušies simt pāļu dzinēji. Sulainis aizlidoja pa gaisu un tika pieplacināts pie sienas.

Pēdējā brīdī, iekams kalpotājs zaudēja samaņu, viņš klusībā lūdzās, kaut Artēmija jaunkungs nebūtu pamanījies šo

mirkli iemūžināt videolentē.

* * *

Hollija sāka pagurt. Gultas rāmis bija teju divkārt smagāks par viņu pašu, un tā asās malas delnās bija iegrauzušas dziļas, sāpīgas rievas. Taču viņa nevarēja mest mieru. Ne tagad, kad mērķis jau bija tik tuvu.

Viņa no jauna trieca gultu pret grīdu. Kājas ietinās pelēku putekļu mākoņos. Kuru katru mirkli Fauls atskārtis, ar ko gūstekne nodarbojas, un atkal ķersies pie injekcijām. Bet tikmēr…

Sāpēs sakodusi zobus, viņa pacēla gultu, cik augstu vien spēja. Un tad ieraudzīja. Cauri pelēkumam vīdēja brūngana strēlīte. Vai patiesi?

Aizmirsusi sāpes, kapteine Kniepa nosvieda gultu un nometās ceļos. Cauri cementa drumslām tiešām bija samanāms zemes pleķītis. Hollija sagrābstīja zābaka stulmā zīli un cieši saspieda to asiņojošajos pirkstos.

—   Es atdodu tevi zemei, — viņa nočukstēja, iegrūzdama roku sīkajā laukumiņā. — Un prasu dāvanu, kas man pienākas pēc tiesas un taisnības.

Aizritēja brītiņš. Nekas nenotika. Vēl drusku. Un tad Hollija sajuta maģiju aizšaujamies augšup pa roku līdzīgi strāvai, kas plūst no elektriskā troļļu žoga. Trieciens bija tik spēcīgs, ka viņa aiztenterēja pāri visai istabai. Vienu mirkli viss acu priekšā griezās kā krāsainā kaleidoskopā, bet, kad virpulis aprimās, Hollija vairs nebija nekāds nevarīgs, bezspēcīgs elfs.

—   Nu, tā, Faula jaunkungs, — viņa pasmīnēja, noraudzīdamās, kā elfu maģijas zilās dzirksteles lēkādamas aizdziedē visas brūces. — Tagad paskatīsimies, kas būtu darāms, lai tu

man izsniegtu atļauju doties no šejienes projām.

* * *

—    Met visu nost, — šķendējās Džuljeta. — Met visu nost un ej apraudzīt gūstekni. — Viņa veikli atmeta atpakaļ gaišās cirtas. — Viņš laikam mani uzskata par kaut kādu istabeni, vai?

Ar plaukstu viņa piedauzīja pie kameras durvīm.

—  Es nāku iekšā, elfu jaunkundz, tāpēc, ja nodarbojies ar to, ar ko nevajag, esi tik laipna un rimsties.

Džuljeta nospieda šifra atslēgas taustiņus. — Nē, man nav ne dārzeņu, ne nomazgātu augļu. Bet tā nav mana vaina, Artēmijs uz-stā-ja, ka man katrā ziņā esot jānāk šurp…

Tad viņa apklusa, jo izrādījās, ka nav neviena, kurš klausītos. Viņa skaitīja pātarus tukšai istabai. Vienu brītiņu meitene nogaidīja, cerēdama, ka prātā uzausīs kāds izskaidrojums. Velti. Beigu beigās izkristalizējās lēmums vēlreiz palūkoties visapkārt.

Viņa paspēra piesardzīgu soli pār slieksni. Nekā. Tikai viegla ņirboņa kaktā. Tāda kā migliņa. Tur droši vien bija vainīgas tās stulbās acenes. Kā lai tu, cilvēks, kaut ko pazemē saskati, ja acīm priekšā šitās saulesbrilles ar spoguļstikliem? Turklāt tādas, ražotas deviņdesmitajos. Tas taču vēl nebija pat retro stils.

Džuljeta vainīgi pašķielēja uz kameru. Tikai drusku palūrēt. Vai tad no tā varētu celties kāds ļaunums? Piepacēlusi acenes, viņa mudīgi noskatīja kameru.

Acumirklī viņas priekšā materializējās kāds stāvs. It kā no zila gaisa. Tā bija Hollija. Smaidoša.

—   Ā, tā esi tu. Kā tu…

Hollija viņu pārtrauca ar rokas mājienu.

—    Kāpēc tu nenoņem tās brilles, Džuljeta? Tās tev nudien nepiestāv.

Viņai taisnība, Džuljeta nosprieda. Un tik piemīlīga balss. Gluži kā vesels balsu koris. Kā gan iespējams iebilst, ja ar tevi runā tādā balsī.

—   Tiešām. Nost ar alu cilvēku brillēm. Forša balss, starp citu. Do-re-mi un tā tālāk.

Hollija izlēma necensties atšifrēt Džuljetas komentārus. Jau tā bija gana grūti noturēt viņas prātu pilnīgā pakļautībā.

—   Tagad tā. Pavisam vienkāršs jautājums.

—   Nekādu problēmu. — Cik lieliska doma.

—   Cik cilvēku atrodas mājā?

Džuljeta apdomājās. Viens plus viens plus viens.

Un vēl viens? Nē, Faula kundzes te nebija.

—   Trīs, — viņa beidzot atbildēja. — Es, Sulainis un, protams, Artēmijs. Faula kundze bija, bet aizgāja kukū, tā ka aizgāja atā-atā.

Džuljeta ieķiķinājās. Bija izdevies jociņš. Turklāt labais.

Hollija ievilka elpu, lai palūgtu sīkākus paskaidrojumus, tomēr pārdomāja. Kā izrādījās vēlāk, tā bija kļūda.

—   Vai šeit vēl kāds ir bijis? Tāds kā es?

Džuljeta iekoda lūpā. — Bija viens vīrelis. Tādā pašā formas tērpā. Nekāds feinais gan nebija. Pat ne mazdrusciņas. Tikai bauroja un kūpināja smirdošu cigāru. Briesmīgi resns. Sarkans kā tomāts.

Hollija tik tikko nocietās nepasmaidījusi. Sakne bija nācis pats. Sarunas, bez šaubām, bija galīgi izgāzušās.

—   Cits neviens?

—  Nē, cik man zināms. Ja atkal satiksi to večuku, pasaki, lai neēd neizceptu gaļu. Viņam kuru katru brīdi aizspundēsies asinsvadi.

Hollija atkal apvaldīja smaidu. Viņa pirmoreiz redzēja cilvēku, kurš mesmerizēts izrādījās apķērīgāks nekā parasti.

—   Labi. Pateikšu. Tagad tā, Džuljeta. Es gribu, lai tu paliec tepat un, lai ko dzirdētu, neej laukā.

Džuljeta saviebās. — Tepat? Šajā istabā? Te ir tik garlaicīgi. Ne televizora, nekā. Vai es nevarētu iet augšā uz atpūtas istabu?

—    Nē. Tev jāpaliek tepat. Turklāt te tikko kā ierīkots mājas kinoteātris. Ekrāns pa visu sienu. Reslings. Divdesmit četras stundas diennaktī.

Džuljeta no prieka teju noģība. Viņa iebrāzās kamerā un sajūsmā noelsās, ieraudzīdama tur pašas iztēlotās ainas.

Hollija nogrozīja galvu. Tad nu tā, viņa nodomāja, vismaz viens no mums ir laimīgs.

Mulčs nokratīja pakaļgalu, lai nopurinātu pielipušās zemes pikas. Kaut nu māmuļa būtu redzējusi, kā viņš zaņķerus nomētā ar dubļiem. Izklausījās tā kā pēc ironijas vai kā nu to sauc. Skolas gados Mulčam ar gramatiku nebija gājis diez cik labi. Vai ar dzeju. Kāda tur atšķirība, viņš nekad nebija sapratis. Raktuvēs no svara bija tikai divas frāzes: "Re, kur zelts!" un "Brūk, visi lasās!" No zemtekstiem ne smakas, no atskaņām tāpat.

Punduris aizpogāja bikšu klapi, ko vētra, brāzdamās laukā no viņa apakšgala, bija atrāvusi vaļā. Laiks ņemt kājas pār pleciem. Visas cerības pazust nemanītam bija aizpūstas zilajās tālēs. Burtiskā nozīmē.

Sagramstījis kabatā austiņu, Mulčs to stingri ieskrūvēja atpakaļ ausī. Ko var zināt, varbūt pat RŪĶi var izrādīties noderīgi.

—   …un pagaidi tik, arestant, kad tikšu tev klāt, tu lūgšus lūgsies, kaut no raktuvēm savu mūžu ne degunu nebūtu bāzis laukā…

Mulčs nopūtās. Nu ja. Tur tātad nekā jauna.

Cieši saspiedis saujā seifā atrasto mantiņu, punduris pagriezās, lai mērotu ceļu atpakaļ. Viņam par milzu pārsteigumu kāpņu margās bija iepinies cilvēks. Mulčs ne drusciņas nebrīnījās, ka viņa izmeši šito ziloņcilvēku aizrāvuši vairākus metrus pa gaisu. Punduru gāzes, kā zināms, spēj Alpos izraisīt veselas lavīnas. Viņš brīnījās par to, ka cilvēkam bija izdevies pielavīties tik tuvu.

—    Malacis, — Mulčs teica, pakratīdams pirkstu bezsamaņā guļošajam miesassargam pie deguna. — Tikai nav neviena, kurš, dabūjis pūtienu no Mulča Rakuma, nenogāztos no kātiem.

Zaņķeris sakustējās, un zem viņa trīsošajiem plakstiņiem pavīdēja acu baltumi.

Pundura ausī iečērkstējās Saknes balss: — Kusties tak,

Mulč Rakum, iekams tas zaņķeris slienas augšā, lai pārkārtotu tavas zarnas. Viņš, vai zini, lupatu lēveros sasita visu glābējvienlbu.

Mulčs norīstījās, samanīdams, kā dūša piepeši sašļūk papēžos.

—    Visus? Varbūt man derētu līst atpakaļ zem zemes… misijas labā.

Steigšus apmetis līkumu ap stenošo miesassargu, Mulčs joza lejā, lēkdams pāri diviem pakāpieniem uzreiz. Ko vairs līdzēja bažīties par čīkstošiem pakāpieniem, ja tikko pa gaiteņiem esi aizpūtis veselu orkānu.

Viņš jau gandrīz bija ticis līdz pagraba durvīm, kad turpat priekšā parādījās trīsuļojošs stāvs. Mulčs to labi atminējās no reizes, kad tika aizturēts par renesanses šedevru kontrabandu.

—   Kniepu kapteine!

—   Mulč! Necerēju tevi te ieraudzīt.

Punduris paraustīja plecus. — Jūliuss man iešķieba netīru darbiņu. Kādam taču tas bija jādara.

—    Skaidrs, — Hollija pamāja. — Maģijas tev tik un tā nav. Gudri. Ko atradi?

Mulčs parādīja Hollijai savu guvumu. — Šito viņš glabāja seifā.

—   Grāmatas kopija! — Hollija noelsās. — Nav brīnums, ka iekūlāmies šitādā ķezā. Mēs visu laiku spēlējam pēc viņa noteikumiem.

Mulčs atvēra pagraba durvis. — Laižam?

—   Nevaru. Man ir aci pret aci izteikts rīkojums neiziet no šī nama.

—  Jūs ar savu maģiju un rituāliem… Kaut jūs zinātu, kāds atvieglojums pārņem, kad tu tiec vaļā no visiem šitiem šurumburumiem.

No kāpņu augšgala atskanēja brikšķi un brākšķi. Izklausījās pēc troļļa, kurš plosās pa trauku veikalu.

—   Par ētiku pastrīdēsimies vēlāk. Šobrīd, man šķiet, derētu zust kokos.

Mulčs piekrītoši pamāja. — Aha. Runā, ka tas zellis esot novācis visu glābējvienību.

Hollija brīdi klusēja, jau pa pusei aizslēpusies aiz vairoga.

—  Visu vienību? Hmm. Interesanti, vai viņiem bija pilns ekipējums…

Viņa turpināja gaist, un pēdējais izzuda smaids, kas kļuva aizvien platāks.

Mulču māca kārdinājums vēl mirklīti pakavēties. Diez vai bija iedomājams jaukāks skats par to, kā līdz zobiem bruņojusies ķerstakļu virsniece kārto rēķinus ar saujiņu cilvēku, kas nenojauš pilnīgi neko. Kad kapteine Kniepa būs tikusi galā ar šito Faulu, viņš lūgšus lūgsies, lai viņa beidzot iet projām.

Nupat pieminētais Fauls uz to visu noraudzījās, sēdēdams novērošanas istabā. Ko liegties. Nebija labi. Nepavisam nebija labi. Tomēr stāvoklis nebija gluži nelabojams. Vēl atlika cerība.

Artēmijs prātā pārcilāja notikumus, kas bija risinājušies pāris pēdējās minūtēs. Muižas drošība bija iedragāta. Seifu istaba — sapostīta un pieķēzīta. Acīmredzot pie vainas bija kaut kāda elfu vēderkaite. Sulainis gulēja bez samaņas, iespējams, paralizēts tās pašas gāzu anomālijas iespaidā. Ķīlniece klīda pa māju, atguvusi burvju spējas. Kaut kāds atbaidošs radījums ādas kamzolī ar žokļiem ēdās zem nama pamatiem, turklāt, pēc visa spriežot, elfu baušļi uz viņu neattiecās. Un elfi bija atguvuši Grāmatas kopiju, lai gan tā — uz diska, kurš glabājās šveiciešu seifā, — nebija vienīgā.

Artēmija pirksti pieglauda nepaklausīgu tumšo matu šķipsnu. Nāksies rakt ļoti dziļi, lai šādā sižeta pavērsienā uzietu kaut ko labu. Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja, uziedams savu ci, kā Sulainis bija mācījis.

Pēc dažu minūšu apceres viņš secināja, ka šie faktori abu pušu vispārējo stratēģiju neko daudz nevar ietekmēt. Kapteine Kniepa joprojām bija ieslodzīta muižā. Un stāvlaika termiņš gāja uz beigām. Drīz vien RŪĶiem nebūs citas izejas, kā likt lietā biobumbu, un tieši tad Artēmijs Fauls cirtīs galdā savu trumpi. Protams, viss bija atkarīgs no komandiera Saknes. Ja Saknes patmīlība patiesi bija aizskarta tik dziļi kā izskatījās, plāns varētu arī izgāzties. Artēmijs no sirds cerēja, ka starp elfiem atradīsies kāds, kurš būtu gana atjautīgs, lai pamanītu "kļūdu", ko viņš bija pieļāvis sarunu laikā.

* * *

Mulčs atpogāja bikšu pēcpuses klapi. Laiks ieraut rīklē, kā mēdza teikt tur lejā, raktuvēs. Punduru tuneļiem ir viena vaina — tie aizlādējas ciet, tāpēc, ja gribi atgriezties pa to pašu ceļu, pa kuru ēdies šurp, nākas rakt pavisam jaunu eju. Daži punduri mēdza grauzties atpakaļ tieši pa savām pēdām, ēdoties cauri irdenākai un vienreiz jau pārstrādātai zemei. Mulčam labāk patika rakt jaunu tuneli. Doma vienus un tos pašus dubļus rīt divreiz viņu nez kāpēc neielīksmoja.

Atkabinājis žokļus, punduris kā torpēda ienira grīdas dēļos izgrauztajā caurumā. Augsnes smarža piepildīja nāsis, un sirdī acumirklī ielija miers. Drošībā. Viņš bija drošībā. Nebija neviena, kurš spētu notvert punduri zem zemes. Pat ne ar vissmalkāko dzirdi apveltīts strazds. Tas ir, protams, ja tas varētu strādāt zem zemes…

Desmit varen spēcīgi pirksti sakampa Mulču aiz potītēm. Nē, šodien pundurim nudien neveicās. Vispirms kārpuģīmis, tagad šitais slepkavnieciskais cilvēks. Viens otrs neparko negrib mācīties no savām kļūdām. Zaņķeri jau nu noteikti ne.

—   Aid va-ā, — viņš nomurmulēja, atkabinātajam apakšžoklim bezpalīdzīgi kūļājoties.

—   Nekā nebija, — atskanēja atbilde. — No šitās mājas tu projām tiksi tikai līķu maisā.

Mulčs manīja, ka tiek rauts atpakaļ. Tas cilvēks nudien bija stiprs. Pasaulē nebija daudz tādu radījumu, kam tvēriens būtu gana spēcīgs, lai izkustinātu tunelī ierakušos punduri. Viņš sāka grābāties pa dubļiem, ietilpīgajā mutē pilnām riekšām bāzdams ar vīnu piesūcinātos mālus. Izeja bija tikai viena.

—   Nāc laukā, tu, sīkais goblins tāds. Laukā!

Goblins! Ja Mulčs nebūtu bijis tik aizņemts, gremojot mālus, ko triekt virsū ienaidniekam, viņš nudien būtu ļāvis vaļu sašutumam.

r

Cilvēks piepeši apklusa. Iespējams, viņš pamanīja bikšu pēcpuses klapi un varbūt arī pašu pēcpusi. Viņam, bez šaubām, atmiņā atausa tas, kas bija noticis seifa istabā.

—   Ak…

Varat trīsreiz minēt, kas būtu sekojis pēc "ak", taču es pats derētu uz to, ka turpinājums nepavisam nebija iecerēts kā "manu dieniņ". Redzat, Sulainim nepietika laika nolamāties līdz galam, jo viņš, būdams prātīgs, šajā brīdī nolēma Mulču palaist vaļā. Un tas nudien bija gudri darīts, jo dīvainas sakritības dēļ tajā pašā brīdi Mulčs nosprieda sākt dubļu uzbrukumu.

Sablīvētu mālu pikucis gluži kā lielgabala lode aizšāvās tieši turp, kur vēl pirms nepilnas sekundes atradās Sulaiņa galva. Ja galva joprojām būtu atradusies turpat, trieciens būtu norāvis to Sulainim no pleciem. Šāda kalibra miesassargam tas būtu visai kaunpilns gals. Taču pievilgušais šāviņš tikai nobrāza viņam ausi. Tomēr ari tad trieciens izrādījās pietiekams, lai Sulainis aizvirpuļotu pa pagrabu kā daiļslidotājs un noblieztos gar zemi — salīdzinoši neilgā laika posmā jau otro reizi.

Kad bilde Sulainim acu priekšā pēdīgi noskaidrojās, punduris jau bija pazudis svaigu izmešu virpulī. Sulainis nosprieda pakaļdzīšanos neturpināt. Ierakšanās zemē viņa veicamo darbu sarakstā nebija gluži pašā pirmajā vietā. Bet gan jau mēs vēl redzēsimies, elf, viņš klusībā drūmi nozvērējās. Un viņam izrādījās taisnība. Bet tas jau ir pavisam cits stāsts.

Izsprucis Mulčs milzu ātrumā ēdās aizvien dziļāk. Viņš aizrakās projām pa mālaino dzīslu vairākus metrus, iekams apjēdza, ka neviens nedzenas pakaļ. Kolīdz nomierinošā zemes garša bija noregulējusi asinsspiedienu, viņš nosprieda, ka laiks ķerties pie bēgšanas plāna īstenošanas.

Punduris mainīja kursu, grauzdamies uz iepriekš uzietā trušu pūžņa pusi. Ja laimēsies, tas kentaurs neiedomāsies muižas teritorijā veikt seismoloģisko testu, pretējā gadījumā viņa stiķis tiks atklāts. Atlika paļauties, ka tiem tur prātā bija daudz svarīgākas lietas par nieka pazudušu cietumnieku. Jūliusu varēja aptīt ap pirkstu viens un divi, bet kentaurs — tas bija gudrītis.

Mulča iekšējais kompass nemaldīgi vadīja viņu uz pareizo pusi, un nepagāja ne pāris minūšu, kad punduris samanīja vibrācijas, ko radīja truši, ložņādami pa savām aliņām. Tagad bija vajadzīgs smalks aprēķins, citādi apmāns neizdotos gana ticams. Mulčs piebremzēja, vieglitiņām kašādamies pa mīksto mālu, līdz pirksti izgrūdās cauri aliņas sienai. Viņš izgudrēm raudzījās uz otru pusi, jo visam, ko redzēja viņš, bija jāparādās arī uz ekrāna RŪĶu štābā.

Noguldījis uz aliņas grīdas augšup pavērstu plaukstu kā vēkšpēdus nokritušu zirnekli, punduris nogaidīja. Ilgi gaidīt nevajadzēja. Pēc pāris sekundēm viņš samanīja dipoņu. Tuvojās trusis. Kolīdz dzīvnieciņa pakaļkājas pieskārās slazdam, Mulčs sažņaudza spēcīgos pirkstus viņam ap kaklu. Nabaga trusim nebija ne mazāko izredžu.

Piedod, draudziņ, punduris klusībā teica. Ja būtu bijusi kāda cita iespēja… Vilkdams truša miesas sev klāt, viņš iekabināja vietā žokli un ņēmās bļaut: — Brūk! Brūk! Palīgā! Palīgā!

Un nu pats sarežģītākais. Ar vienu roku viņš drupināja zemi, tā ka māls pikām vien bira uz galvas. Ar otru izķibināja no kreisās acs iridokameru un ieslidināja to acī trusim. Ņemot vērā to, ka apkārt valdīja teju piķa melna tumsa un nogruvuma radītais sajukums, īpašnieka maiņu diez vai kāds spētu pamanīt.

—   Jūlius! Lūdzu! Palīdziet.

—   Mulč? Kas notiek? Ziņo par stāvokli!

Ziņot par stāvokli? Mulčs neticēja savām ausīm. Pat krīzes situācijā, lai arī iedomātā, komandieris nespēja atkāpties no dzelžainā reglamenta.

—    Es… āāghhh… — Punduris izgrūda pirmsnāves kliedzienu, kas pārtapa gārdzienā un tad noslāpa.

Varbūt drusku par daudz teatrāli, bet Mulčs nespēja turēties pretim kārdinājumam dzīvi darīt maķenīt krāšņāku. Pēdējoreiz pametis nožēlas pilnu skatu uz mirstošo dzīvnieciņu, viņš atkabināja žokļus un ēdās projām uz dienvidaustrumiem. Ilgotajā brīvībā.

ASTOTĀ NODAĻA TROLLIS

P

ieliecies pie mikrofona, Sakne iebaurojās: — Mulč? Kas notiek? Ziņo par stāvokli! Foals nikni klabināja taustiņus.

—   Skaņas vairs nav. Kustības arī.

—   Mulč! Runā, nolāpīts.

—   Paskatīšos organisma stāvokļa parametrus… Oho!

—   Kas? Kas ir?

—   Sirds sitas kā traka. Kā trusim…

—   Trusim?

—   Nē, paga…

—    Kas? — izdvesa komandieris, briesmīgi bīdamies, ka atbildi jau zina.

Foals atgāzās krēslā. — Apklusa. Sirds vairs nepukst.

—  Tu droši zini?

—    Monitori nemelo. Caur iridokameru ir nolasāmi visi organisma parametri. Pilnīgi nekā. Viņš ir pagalam.

Sakne tam nespēja noticēt. Mulčs Rakums, kam dzīvība tik sīksta kā kaķim? Pagalam? Tā nevarēja būt tiesa.

—    Zini, Foal, bet viņš taču to paveica. Atdabūja Grāmatas kopiju un apstiprināja, ka Kniepa ir dzīva.

Foala augstā piere mazdrusciņ apmācās. — Vienīgi…

—   Kas tad? — Saknes sirdī pamodās aizdomas.

—   Nu, vienu mirkli, pirms pašām beigām, viņa sirdsdarbība šķita neparasti ātra.

—   Varbūt kāda kļūme?

Kentaurs tā vis nedomāja. — Diez vai. Mani verķi nestreiko.

—   Tad ar ko tas būtu izskaidrojams? Videosignāls tev taču ir, vai ne?

—   Jā. Un no beigtas acs, par to nav ne mazāko šaubu. Tajās smadzenēs nav nevienas elektrības dzirkstelītes, kamera darbojas ar bateriju.

—   Nu, re. Cita izskaidrojuma nav.

Foals pamāja. — Tā izskatās. Ja vien… Nē, tas būtu pārāk fantastiski.

—   Runa ir par Mulču Rakumu. Te viss ir iespējams. Foals pavēra muti, lai izklāstītu savu neticamo teoriju, bet,

iekams paguva bilst kaut vārdu, atvērās ģeoplānā ārdurvis.

—   Viņš mums ir rokā! — atskanēja uzvaroša balss.

—   Jā! — piebalsoja otra. — Faulam gadījies misēklis! Sakne apsviedās grozāmkrēslā uz riņķi. Tie bija Argons ar

Gubeni — tā dēvētie uzvedības analītiķi.

—    Ak tad beidzot esam nosprieduši atpelnīt atalgojumu, ko?

Taču profesori nebija tik viegli iebiedējami. Abi bija varen uzbudināti. Gubenim pat pietika pārgalvības, lai par atbildi uz Saknes sarkastisko piezīmi atmestu ar roku. Tieši tas komandierim lika aprimt un saausīties.

Argons pabrāzās Foalam garām un iegrūda datorā lāzerdisku. Uz ekrāna parādījās caur Saknes iridokameru filmētā Artēmija Faula seja.

—     Mēs dosim ziņu, — ierakstā atskanēja komandiera balss. — Neraizējies, ceļu uz durvīm es atradīšu pats.

Faula seja uz mirkli pazuda, jo Sakne cēlās kājās. Tad, kolīdz viņš atkal pievērsa Artēmijam skatienu, sekoja nākamā dzedrā piezīme.

—   Lai notiek. Tikai ielāgojiet, ka neviens no jūsējiem te nedrīkst ienākt, kamēr esmu pie dzīvības.

Argons triumfējoši piespieda pauzes pogu. — Nu, saprotat?

Saknes ģīmī piesārta pēdējie bālganākie pleķi.

—   Nu? Ko — nu? Kas man jāsaprot?

Gubenis nosodoši noklakšķināja mēli, it kā kauninādams neaptēstu bērneli. Tūliņ atklājās, ka tā vis rīkoties nevajadzēja. Nākamajā mirklī komandieris jau bija sagrābis viņu aiz spicās bārdeles.

—    Tagad tā, — viņš ierunājās mānīgi mierpilnā balsī. — Izliksimies, ka mums nav daudz laika, un stāstiet visu laukā, aiztaupot jebkādas personiska rakstura piezīmes un komentārus.

—   Tas cilvēks teica, ka mēs nedrīkstam ieiet, kamēr viņš ir pie dzīvības, — Gubenis nopīkstēja.

—   Nu, un?

Argons uzņēmās vadību. — Nu, un… ja nedrīkstam ieiet,

kamēr viņš ir dzīvs…

Saknēm aizrāvās elpa. — Tad mēs varam iet iekšā, kad

viņš ir miris.

Gubenis ar Argonu atplauka starojošā smaidā. — Tieši tā, — viņi atsaucās perfektā unisonā.

Sakne pakasīja zodu.

—   Nezinu. No juridiskā viedokļa izklausās visai šaubīgi.

—    Nepavisam, — Gubenis iebilda. — Tā ir elementārā gramatika. Cilvēks īpaši norāda, ka ieiet nedrīkst, kamēr viņš ir dzīvs. Tāds izteikums ir pielīdzināms uzaicinājumam ieiet, kad viņš ir beigts.

Komandieris tā kā šaubījās. — Labākajā gadījumā uzaicinājums ir netiešs.

—    Nē, — iejaucās Foals. — Viņiem taisnība. Dzelžaina loģika. Kolīdz Fauls ir pagalam, laipni lūdzam. Viņš pats tā teica.

—   Varbūt.

—   Varbūt ko? — Foals izgrūda. — Žēlīgā debess, Jūlius, ko jūs vēl gribat? Mums te ir krīze, ja vēl neesat pamanījis.

Sakne gausi pamāja. — Pirmkārt, tev taisnība. Otrkārt, es to ņemšu vērā. Treškārt, malači — jūs abi. Un, ceturtkārt, ja tu, Foal, vēl kaut reizi nosauksi mani par Jūliusu, dabūsi nogaršot pats savus pakavus. Tagad savieno mani ar Padomi. Man jādabū viņu rezolūcija par to zeltu.

—   Dzirdu un paklausu, komandier Sakne, jūsu gaišība, — Foals nosmīnēja, Hollijas labad to piezīmi par pakavu rīšanu palaizdams gar ausīm.

—   Tātad iesūtām iekšā zeltu, — Sakne murmināja, skaļi domādams. — Viņi izlaiž laukā Holliju, mēs pārlaižam šiem pāri zilo vilni un kātojam iekšā savākt izpirkumu. Cik vienkārši.

—  Tik vienkārši, ka ģeniāli, — Argons jūsmoja. — īsts apvērsums mūsu karjerā, kā jums šķiet, doktor Gubeni?

Gubeņa prātā jau virmoja rožainas nākotnes ainas. — Lekciju tūres, kontrakti ar izdevniecībām. Padomājiet, pietiktu jau ar filmas demonstrēšanas tiesībām, lai mēs iedzīvotos veselā bagātībā. Lai tie sociologi ar šito aizrijas. Nu būs cauri ar viņu pļāpām par apspiesto sugu antisociālajām tieksmēm. Tas Fauls badu savu mūžu nav redzējis.

—   Badam jau mēdz būt vairāki paveidi, — Argons aizrādīja.

—   Tiesa gan. Kāre gūt virsroku. Kāre valdīt. Kāre…

Sakne neizturēja. — Laukā! Vācieties laukā, iekams neesmu jūs abus nožmiedzis. Un, ja kaut vārdiņu par šito padzirdēšu kādā pēcpusdienas pļāpu šovā, zināšu, no kurienes vējš pūtis.

Konsultanti piesardzīgi atkāpās, apņēmušies saviem aģentiem zvanīt tikai tad, kad būs nokļuvuši drošā attālumā.

—  Es nezinu, vai Padome šito akceptēs, — Sakne atzinās, kad tie abi bija projām. — Vesels zelta kalns.

Foals pacēla galvu. — Tieši cik daudz?

Komandieris paslidināja pāri galdam papīra lapiņu. — Šitik.

—  Daudz gan, — Foals iesvilpās. — Vesela tonna. Mazos, neiezīmētos stienīšos. Divdesmit četri karāti. Nu ko, vismaz jauks, apaļš skaitlis.

—   Paldies par mierinājumu. Noteikti to pieminēšu Padomē. Savienojums ir?

Kentaurs kaut ko atburkšķēja. Noliedzoši. Tiešām nekaunīgi — šitā atburkšķēt priekšniecībai. Saknēm nebija spēka Foalu saukt pie kārtības, taču viņš nosprieda, ka tad, kad viss būs galā, uz pārdesmit gadiem apšķibīs kentauram algu. Viņš pārguris izberzēja acis. Laika starpība sāka likt sevi manīt. Smadzenes atsacījās aizmigt, tāpēc ka viņš bija nomodā brīdī, kad laiks tika apturēts, tomēr miesa brēktin brēca pēc atpūtas.

Piecēlies no krēsla, viņš atgrūda vaļā durvis, lai ielaistu drusku gaisa. Smacīgi. Stāvlaika zonas gaiss. No laiklauka nespēja izkļūt pat molekulas, kur nu vēl cilvēku puišelis.

Pie vārtiem valdīja rosība. Pamatīga. Tur uz gaisa spilvena līgojās krātiņš, un tam apkārt drūzmējās vesels bars kaujinieku. Ar Bomi priekšgalā visa procesija virzījās šurp. Sakne izkāpa no ģeoplānā un pagājās viņiem pretim.

—   Kas tas? — viņš visai nelaipni noprasīja. — Cirks?

Bomis bija bāls, tomēr pilns apņēmības.

—   Nē, Jūlius. Šitais cirkam darīs galu.

Sakne pamāja. — Skaidrs. Un kas tie tādi? Klauni?

Durvīs pabāzās Foala galva.

—   Atvainojiet, ka iejaucos pa vidu jūsu izvērstajiem raetaforiskajiem pārspriedumiem par cirku, bet kas, pie joda, te notiek?

—   Jā, leitnant, — Sakne piebalsoja, pamādams uz planējošā krātiņa pusi. — Kas, pie joda, te notiek?

Bomis pāris reižu dziļi ieelpoja, saņemdams dūšu. — Es sekoju tavam paraugam, Jūlius.

—   Vai tiešām?

—  Jā. Jā gan. Tu izlēmi sūtīt tur iekšā kādu no pagrimušajiem. Tagad to darīšu es.

Sakne draudīgi pasmaidīja. — Tu, leitnant, bez manas ziņas neizlemsi galīgi neko.

Bomis neviļus pakāpās soli atpakaļ.

—   Es biju Padomē, Jūlius. Man ir viņu piekrišana.

Komandieris pacirtās pret Foalu. — Vai tā ir taisnība?

—   Jādomā gan. Tikko pienāca ziņa. Tagad tā ir Bomja ballīte. Viņš izstāstījis Padomei par pieprasīto izpirkumu un to, ka izlaidāt no ķurķa Rakuma kungu. Vai tad nezināt, kādi ir vecajie, kad runa ir par šķiršanos no zelta.

Sakne sakrustoja rokas uz krūtīm. — Man jau teica, Bomi. Man jau teica, ka tu man reiz iegrūdīšot dunci mugurā. Es neticēju. Muļķis biju.

—   Runa jau nav par tevi, Jūlius. Runa ir par misiju. Būrī tup mūsu drošākā panākumu ķīla.

—    Un kas tad tur tup? Pag, nē, nesaki. Vienīgais zemākais radījums bez kādas maģijas. Un pirmais trollis, ko vairāk nekā simt gadu laikā esam pamanījušies sagūstīt dzīvu.

—   Tieši tā. Kustonis, kurš ideāli piemērots tam, lai noslaucītu no zemes virsas mūsu pretinieku.

Saknes vaigi aizturētās dusmās koši iegailējās.

—   Nevar būt, ka tu to domā nopietni.

—   Jūlius, skaties patiesībai acīs. Pamatā tā ne ar ko neatšķiras no tavas idejas.

—   Ko tu runā! Mulčs Rakums izšķīrās pats. Viņš zināja, ar ko riskē.

—   Rakums ir pagalam?

Sakne atkal paberzēja acis. — Jā. Tā šķiet. Zemes nogruvums.

—   Tas tikai pierāda, ka man ir taisnība. Ar trolli vis tik viegli galā netiksi.

—   Tas taču ir stulbs dzīvnieks, žēlīgā debess! Kā trollis spēj pildīt rīkojumus!

Bomis pasmaidīja. Raižpilnajā sejā pavīdēja piepeša pašpārliecība.

—    Kādus rīkojumus? Tikai noliksim viņu ar ģīmi pret māju un pabēgsim malā. Varu derēt, ka tie cilvēki lūgšus lūgsies, lai ejam iekšā viņiem palīgā.

—   Un mana virsniece?

—  Iekams kapteinei Kniepai draudēs kādas briesmas, trollis jau sen būs atpakaļ aiz atslēgas.

—   Tu par to vari galvot, ko?

Bomis brīdi klusēja. — Tā nu reiz ir iespēja, ko es… ko Padome vēlas izmantot.

—    Politiķi, vai zinies, — Sakne izgrūda. — Tev, Bomi, tā ir tikai politika. Plusiņš ceļā uz padomnieka krēslu. Man no tevis metas nelabi.

—    Lai kā ari būtu, mēs šo stratēģiju izmēģināsim. Padome mani ir iecēlusi par komandiera vietas izpildītāju, tāpēc, ja tu nespēj likt pie malas mūsu personiskās attiecības, lasies nost no ceļa.

Sakne pakāpās sānus. — Nekreņķējieties, komandier. Man nav ne mazākās vēlēšanās piedalīties šitādā slaktiņā. Lai nu visi nopelni piekrīt jums.

Bomis savilka iespējami sirsnīgāku ģīmi. — jūlius, par spīti tam, ko tu domā, man no svara ir tikai un vienīgi Tautas intereses.

—   Jo sevišķi vienas personas intereses, — Sakne atcirta.

Bomis izlēma saglabāt augstu morāli.

—    Man nav nekādas vajadzības te stāvēt un klausīties tavās paļās. Katrs mirklis, ko man nākas pavadīt, sarunājoties ar tevi, ir velti zemē nosviests laiks.

Sakne viņam ieskatījās tieši acīs. — Tātad pavisam zemē nosviesti kādi sešsimt gadi, ko, draugs?

Bomis neatbildēja. Ko gan viņš varēja teikt? Par ambīcijām vajadzēja maksāt, un šoreiz tās bija pērkamas par draudzības cenu.

Bomis pagriezās pret savu vienību, kur bija iekļauti tikai rūpīgi izmeklēti un viņam vien uzticīgi kaujinieki. — Velciet būri uz aleju. Zaļā gaisma būs tad, kad es teikšu.

Viņš aizbrāzās garām Saknēm, skatīdamies visur kur, tikai ne uz savu sirdsdraugu. Foals nedomāja viņu palaist projām, klusu ciezdams.

—   Ei, Bomi.

Komandiera vietas izpildītājs nedrīkstēja pieciest šādu toni, vismaz ne pirmajā vietas izpildīšanas dienā.

—   Pievaldi muti, Foal. Neviens nav neaizvietojams.

Kentaurs ieirdzās. — Tiesa gan. Politikā tā tas ir, tur tev

tiek dota viena vienīga iespēja.

Bomis nevilšus ieinteresējās.

—   Zināt, ja es būtu jūsu vietā, — Foals turpināja, — un man būtu tikai viena — viena vienīga — iespēja aizsist sev ķebli tajā Padomē, es nekādā gadījumā nebūtu ar mieru ielikt savu nākotni troļļa ķetnās.

Un pēkšņi Bomja tikko dzimusī pašpārliecība izplēnēja un pagaisa, vietā atstādama tikai pelēki nobālušu ģīmi. Paberzējis pieri, viņš aizsteidzās nopakaļ krātiņam.

—   Tiksimies rīt, — Foals nosauca viņam pakaļ. — Man vajadzēs kādu, kurš iznes miskasti.

Sakne iesmējās. Iespējams, tā bija pirmā reize, kad viņš Foala piezīmes atzina par visai uzjautrinošām.

—  Malacis, Foal, — viņš nosmīnēja. — Trāpīji tam zemiskajam nodevējam pašā vārīgākajā vietā. Godkārīgs, ka bail.

—   Paldies, Jūlius.

Smaids no Saknes sejas nozuda ātrāk nekā labi izcepts kailgliemezis RŪĶu ēdnīcā.

—   Foal, es tevi brīdināju par to Jūliusu. Tagad dabū man atkal to savienojumu uz āru. Es gribu, lai tad, kad Bomja plāns būs izgāzies, zelts jau stāvētu kaujas gatavībā. Sadabū visus, kas Padomē ir manā pusē. Viens varētu būt Lēkša, tad Kahartess, varbūt arī Viņaja. Viņa jau sen uz mani met acis — galu galā, esmu tik ellišķīgi pievilcīgs.

—   Jūs taču jokojat, ko?

—    Es nemēdzu jokot, — Sakne atbildēja ar pilnīgi nopietnu ģīmi.

Hollijas galvā dzima šāds tāds plāniņš. Vairoga aizsegā paslapstlties apkārt, sadabūt rokā kaut kādus elfu ieročus un tad visu apgriezt ar kājām gaisā, līdz Fauls būs spiests laist viņu projām. Un pat ja līdz ar to nāksies nodarīt postījumus, kas būtu lēšami vairākos miljonos īru mārciņu, — viņi paši vien būs tos godam pelnījuši.

Gadiem ilgi Hollija nebija jutusies tik labi. Acis sprikstīja vien, un zem ādas malu maliņās kņudinājās maģijas dzirkstelītes. Viņai jau bija piemirsies, cik lielisku pašsajūtu nodrošina maģijas pārpilnība.

Tagad kapteine Kniepa jutās noteicēja — medniece. Tā bija viņas specialitāte. Iesākumā visas priekšrocības bija zaņķeriem, bet nu veiksme viņiem bija pagriezusi muguru. Tagad Hollija bija medniece, un viņi — medījums.

Viņa devās augšup pa lielajām kāpnēm, modri lūkodamās, vai tuvumā neparādīsies milzonīgais kalpotājs. Ar to nu itin nemaz negribējās ielaisties. Ja tie pirksti sažņaugtos ap viņas galvaskausa kauliem, pauris sašķīstu līdz ar visu ķiveri. Ķivere gan vispirms bija jāatrod.

Plašais nams līdzinājās mauzolejam — tik daudzas istabas ar velvētiem griestiem, un nekur ne mazākās dzīvības pazīmes. Tikai spokaini portreti. No katra pretim raudzījās Faula acis — aizdomu pilnas un spīguļojošas. Hollija apņēmās tās izdedzināt, kad būs atdabūjusi savu Neitrīno 2000. Var jau būt, ka tā bija maziska atriebība, tomēr pilnīgi attaisnojama, ja ņem vērā, ko Hollijai Artēmija Faula dēļ bija nācies pārdzīvot.

Viņa gar slaidi izliektajām margām aši kāpa augšup uz otro stāvu. Gaiteņa galā zem kādām durvīm vidēja bālgana gaismas strēlīte. Hollija piespieda pie koka delnu, ieklausīdamās vibrācijās. Bija, bija. Klaigas un soļi. Arvien tuvāk.

Viņa atlēca atpakaļ un piespiedās pie velveta tapsējuma. Ilgi nebija jāgaida. Pa durvīm izbrāzās lempīgs stāvs un nesās projām pa gaiteni, sagriezdams gaisu vērpetēs.

—   Džuljeta! — tas kliedza, un viņa māsas vārda atbalss sitās pa gaiteni vēl ilgi pēc tam, kad pats Sulainis jau bija nojozis lejā pa kāpnēm.

Neuztraucies, Sulaini, Hollija nodomāja. Džuljeta savu mūžu nav tik lieliski pavadījusi laiku. Bet vaļā atstātās durvis laipni aicināja izmantot izdevību. Iekams mehāniskā atspere tās atkal aizdarīja, Hollija iespruka iekšā.

Artēmijs Fauls jau gaidīja, saulesbrillēm priekšā aizlicis antivairogf iltrus.

—   Labvakar, kapteine Kniepa, — viņš ierunājās, no pašpārliecības, šķiet, nezaudējis ne drusciņas. — Riskēšu izklausīties banāls, taču es tevi jau gaidīju.

Hollija sveicienu neatņēma un uz sava cietuma priekšnieku pat nepaskatījās. Viņa ar pieredzējušu skatu nolūkoja istabu, īsi pakavēdamās pie katras virsmas.

—   Tevi, protams, joprojām saista šonakt dotie solījumi…

Bet Hollija neklausījās. Viņa metās pie nerūsējošā tērauda darbgalda, kas bija pieskrūvēts pie dibensienas.

—  Tā ka pamatā stāvoklis nav mainījies. Tu joprojām esi mana ķīlniece.

—  Jā, jā, jā, — Hollija nomurmināja, pārlaizdama pirkstus pār glābējiem konfiscēto ekipējumu, kas bija salikts kārtīgās rindās. Izvēlējusies ar slepena materiāla kārtu pārklātu ķiveri, viņa pārvilka to pār smailajām ausīm. Pneimatiskie polsteri piepūtās, pielāgodamies vajadzīgajam izmēram. Tagad viņa bija drošībā. Jebkuri turpmāki Faula rīkojumi vairs nebija ņemami vērā, jo tagad sejai priekšā bija spoguļvizieris. Automātiski ieslēdzās sakaru mikrofons. Kontakts bija acumirklīgs.

—   …atkārtots ziņojums. Atkārtots ziņojums. Hollij, ja tu mani dzirdi, slēpies.

Tā bija Foala balss. Kaut kas tuvs un pazīstams visā šajā ārprātā.

—     Atkārtoju. Nolien kaut kur. Aizsegā. Bomis laiž iekšā…

—    Kaut kas, ko man vajadzētu zināt? — Artēmijs apjautājās.

—    Klusu, — Hollija nošņācās. Foala balss galīgi neizklausījās tik draiska kā parasti.

—   Atkārtoju, iekšā tiek sūtīts trollis, lai panāktu, ka tevi atlaiž.

Hollija satrūkās. Pie teikšanas bija ticis Bomis. Tās nepavisam nebija labas ziņas.

Fauls atkal ierunājās.

—    Paklau, tas nu nav pieklājīgi. Kāpēc tu ignorē namatēvu?

Hollija ieņurdējās: — Nu man vienreiz pietiek.

Atvēzējusies viņa savilka pirkstus akmenscietā dūrē. Artēmijs pat aci nepamirkšķināja. Kāpēc gan? Parasti, iekams sitiens sasniedza mērķi, iejaucās Sulainis. Bet tad viņš ar acs kaktiņu kaut ko pamanīja. Pirmā stāva monitorā bija redzams kāds stāvs, kas joza lejā pa kāpnēm. Tas bija Sulainis.

—   Tieši tā, luteklīt, — Hollija nešpetni norādīja. — Šoreiz tiec galā pats.

Un, pirms Artēmijs paguva ieplest acis, Hollija elkoņa locītavā iebūra vēl pāris kilogramu un ieblieza savam sagūstītājam tieši pa degunu.

—   Ūūūi, — Artēmijs teica, atkrizdams uz pēcpuses.

—   Uh, tas nu gan bija labi.

Hollija ieklausījās balsī, kas dīca ausī.

—   …āra kamerās pārraidām cilpu, tā ka cilvēki neredzēs, ka pa aleju kaut kas tuvojas. Bet jau tuvojas, tici man.

—   Foal! Foal, atbildi.

—   Hollij? Vai tā esi tu?

—   īstā un vienīgā. Foal, cilpas nav. Es redzu visu, kas te

visrinkī notiek.

—   Ak, tu sīkais… Droši vien pārlādējis sistēmu.

Alejā čumēja un mudžēja elfi. Visus dižmanīgi izrīkoja Bomis. Un mudžekļa vidū uz gaisa spilvena šūpojās piecus metrus augsts būris. Krātiņš jau bija tieši iepretim muižas parādes durvīm, un tehniķi pie sienas stiprināja triecienizturīgus vaļņus. Tajos bija iestiprināti spridzekļi. Vienlaikus aktivizētiem, tiem vajadzēja radīt eksploziju, kas izgāzīs durvis. Kad putekļi nosēdīsies, trollim pavērsies tikai viens ceļš — iekšā pilī.

Hollija ieskatījās pārējos monitoros. Sulainim bija izdevies izvilkt Džuljetu no pagraba kameras. Abi jau bija uzkāpuši līdz pirmajam stāvam un gāja pa vestibilu. Tieši cauri ugunslīnijai.

—    D'Arvitl — viņa nošķendējās, brāzdamās pie darbgalda.

Artēmijs paslējās uz elkoņiem. — Tu man iesiti, — viņš apjucis noteica.

Hollija iesprādzējās kolibri komplektā.

—  Tieši tā, Faul. Un dabūsi vēl. Tāpēc paliec, kur esi, ja tev ir kaut drusciņa sajēgas.

Pirmoreiz mūžā Artēmijs atskārta, ka uz mēles nav nevienas dzēlīgas atbildes. Viņš atvēra muti, gaidīdams, ka smadzenes, kā allaž, tūliņ, tūliņ izperēs kādu asprātīgu, lakonisku repliku. Taču nesagaidīja.

Hollija ieslidināja ieroču makstī Neitrīno 2000.

—    Jā, jā, dubļu zeņķi. Spēlītes ir cauri. Tagad pie darba jāķeras profesionāļiem. Ja būsi klausīgs, kad atgriezīšos, nopirkšu tev ledeni uz kociņa.

Un tikai tad, kad Hollija jau sen bija projām un lidinājās kaut kur zem vestibila griestu mūžvecajām ozolkoka sijām, Artēmijs izgrūda: — Man negaršo ledenes.

Tā bija briesmīga, nekur nederīga atbilde, un Artēmijam pakrūtē acumirklī uzvilnīja riebums pašam pret sevi. Nudien nožēlojami — man negaršo ledenes. Neviens ar pašcieņu apveltīts kriminālais ģēnijs vārdu "ledene" pat mutē neņemtu. Šādiem gadījumiem tiešām derēja izveidot asprātīgu atbilžu datu bāzi.

Iespējams, ka Artēmijs tā arī būtu palicis sēžam krietnu laiku, iegrimis pilnīgā aizmirstībā, taču iebruka parādes durvis un pils notrīcēja līdz pašiem pamatiem. Tas no dīkiem sapņojumiem būtu izrāvis jebkuru.

Komandiera vietas izpildītājam Bomim priekšā piezemējās elfs.

—   Valni kārtībā.

Bomis pamāja. — Vai esi drošs, ka tie izturēs, kaptein? Man negribētos, lai trollis aizklumzā uz citu pusi.

—   Drošs kā goblina naudas muķis. Cauri netiks pat gaisa burbulītis. Stiprāki par smirduļtārpa…

—   Labi, labi, kaptein, — Bomis steigšus iejaucās, iekams elfs paguva izklāstīt savu derdzīgo metaforu līdz galam.

Krātiņš turpat blakus ar joni noraustījās, uz gaisa spilvena bīstami nozvārodamies.

—    Labāk laižam, lai tā būda rūc, komandier. Ja mēs to smerdeli vēl kādu brīdi, nelaidīsim laukā, maniem puikām visu nākamo nedēļu nāksies kasīt…

—   Jā, kaptein, jā, labi. Laidiet. Spridziniet taču.

Bomis metās aiz triecienvairoga, plaukstdatora ieskribelēdams piezīmi. Piekodināt elfiem, lai runā pieklājīgi. Galu galā, tagad es te esmu komandieris.

Balamutīgais kapteinis piegāja pie krātiņa vilcēja šofera.

—  Laid gaisā, Čik. Rauj tās sasodītās durvis laukā no eņģēm.

—   Tieštā. Laukā no eņģēm, johaidī. Viss būs štokos.

Bomis saviebās. Rīt lielo sapulci. No paša rīta. Tad viņam

pie atloka jau greznosies komandiera zīmotne. Pat elfs varētu pievaldīt mēli, ja turpat degungalā spīguļo logo ar trim ozolzīlēm.

Čiks novilka pār acīm aizsargbrilles, lai gan arī kabīnes logam bija kvarca stikls. Brilles bija superīgas. Skuķiem baigi patika. Vismaz šoferim tā šķita. Gara acīm viņš sevi redzēja kā īstu velna pulveri ar drūmu ģīmi. Elfiem tas bija visai raksturīgi. Iedod tik tādam pāri spārnu, un šis jau iedomājas, ka dāmas lips klāt kā mušas. Bet arī Čika Melšas nesekmīgie centieni atstāt iespaidu uz pretējo dzimumu būtu atspoguļojami pavisam citā stāstā. Šajā stāstā viņam ir tikai viens uzdevums. Proti, visai melodramatiski nospiest detonatora pogu. Ko viņš arī veic. Ar vērā ņemamu pompu.

Detonatori nostrādāja divos dučos vadāmo spridzekļu, izgrūzdami no ligzdām divus dučus šāviņu. Tie aizlidoja ar ātrumu, kas pārsniedza pusotru tūkstoti kilometru stundā. Sastapdamies ar šķērsli, ikviens šāviņš pārvērta putekļos kontaktvirsmu plus piecpadsmit centimetrus visriņķī, tā ka tās sasodītās durvis tika izrautas laukā no eņģēm. Kapteiņa vārdiem runājot.

Kad putekļi nosēdās, operatīvie kaujinieki ar vinču atvilka krātiņā ievietotā konteinera dibensienu un ar plaukstām ņēmās dauzīt pa būra sāniem.

Bomis pabāza galvu ap triecienvairogu.

—   Kā ir, kaptein?

—   Vienu mirklīti, komandier, johaidī. Čik? Kā mums šiten ir?

Čiks ieskatījās kabīnes monitorā.

—    Kustas. Noraustījies no tās dauzīšanas. Nagus laiž laukā. Dritvainazīt, šitais gan ir baigi lielais. Es nu negribētu būt tā ķerstakļu zaķa ādā, ja šai sanāks pagadīties ceļā.

Bomis sajuta acumirklīgu vainas apziņu, no kuras atsvabinājās, acu priekšā uzburdams to visjaukāko ainu — kā viņš atlaižas padomnieka mīkstajā krēmkrāsas krēslā.

Krātiņš ar joni salīgojās, tā ka Čiks teju nokrita no sēdekļa. Viņš noturējās — kā rodeo jātnieks.

—   Oho! Aiziet! Puikas, pie stroķiem. Man ir aizdomas, ka kuru katru brīdi dzirdēsim palīgāsaucienus.

Bomis pie stroķiem ķerties pat nedomāja. Viņš šādus darbus labprātāk uzticēja apakšniekiem. Komandiera vietas izpildītājs sevi uzskatīja par pārāk nozīmīgu personu, lai riskētu bīstamā situācijā. Rūpēdamies par visas Tautas drošību, viņš palika ārpus karadarbības zonas.

Sulainis drāzās lejup, lēkdams pāri četriem pakāpieniem uzreiz. Iespējams, tā bija pirmā reize, kad viņš krīzes situācijā Artēmija jaunkungu bija pametis gluži vienu. Bet Džuljeta bija viņa ģimene, un ar māšeli kaut kas nepavisam nebija lāgā. Gūstekne viņai bija sazin ko pateikusi, un nu Džuljeta ķiķinādama tupēja kamerā. Sulainis nokāvās ar visļaunākajām aizdomām. Dzīvi bez māsas viņš nespēja iedomāties.

Pār skūto galvu lejup noritēja sviedru tērcīte. Stāvoklis šķobījās uz visām pusēm. Elfi, maģija, un nu vēl pa muižu apkārt klīda ķīlniece. Kā gan to visu iespējams paturēt acīs? Pat sīkākā politiķa apsargāšanai vajadzēja četrus vīrus, bet viņam ar visu vajadzēja tikt galā vienam pašam.

Pa gaiteni Sulainis aizmetās uz telpu, kas vēl nesen bija kapteines Kniepas kamera. Džuljeta, izlaidusies uz lāviņas, jūsmīgi blenza uz betona sienu.

—    Ko tu dari? — viņš izdvesa, ar ievingrinātu kustību izraudams no maksts deviņu milimetru automātu.

Māsa uzmeta viņam īsu, paviršu skatu. — Kuš, tu, gorilla. Re, kur Luijs Vibrators. Viņš gan neko zvērīgs nav, es šo noliktu gar zemi.

Sulainis sablisinājās. Ko viņa tur gvelž? Acīmredzot sazāļota.

—   Ejam. Artēmijs grib, lai mēs esam vadības telpā.

Džuljeta pastiepa pret sienu manikirēto pirkstu.

—   Artēmijs var pagaidīt. Starpkontinentālais čempionāts, galu galā. Un mačiņš no skarbākajiem. Luijs aprija Vepra pieradināto sivēnu.

Kalpotājs nopētīja sienu. Goda vārds, tur nekā nebija. Taču nebija vaļas.

—   Jā. Ejam, — viņš noburkšķēja, pārsviezdams māsu pār plato plecu.

—    Nēēēē. Tu, bulli tāds, — Džuljeta protestēja, dauzīdama viņam pa muguru ar sīkajām dūrītēm. — Tikai ne tagad. Vepri! Veeepriiii!

Sulainis par iebildumiem nelikās ne zinis un metās skriešus. Kas, ellē, tas par Vepri? Laikam kāds no viņas drauģeļiem. Turpmāk vajadzēs stingrāk uzraudzīt, kas pie māsas piestaigā.

—   Sulaini? Atsaucies.

Artēmijs. Pa rāciju. Sulainis nostatīja māsu uz kājām, lai varētu tikt klāt aiz jostas aizbāztajam aparātam.

—   Ledenes! — saimnieks izgrūda.

—   Kā, lūdzu? Man izklausījās, ka jūs teicāt…

—   Ēēē… Tas ir, mūciet. Nobēdziet kaut kur! Aizsegā!

Aizsegā? Militārais termins Artēmija jaunkunga mutē

izklausījās visai dīvaini. Tikpat labi Ziemassvētku loterijā varētu izlozēt briljanta gredzenu.

—   Aizsegā?

—  Jā, Sulaini. Aizsegā. Man likās, ka primitīvi izteikumi tavās smadzenēs iespiedīsies ātrāk. Acīmredzot būšu maldījies.

Tā jau bija labāk. Sulainis noskatīja vestibilu, lai atrastu kādu stūrīti, kur nolīst. Izvēle izrādījās visai nabadzīga. Kaut cik noslēpties varēja tikai aiz viduslaiku bruņām, ar ko bija nokārtas sienas. Kalpotājs ienira nišā aiz četrpadsmitā gadsimta komplekta, kas bija apgādāts arī ar pīķi un dzelkšņotu vāli.

Džuljeta piedauzīja pie krūšu plates.

—  Tu domā, ka esi baigi ļaunais? Es tevi varētu nogāzt ar vienu roku.

—   Stāvi klusu, — Sulainis nošņācās.

Aizturējis elpu, viņš ieklausījās. Kaut kas tuvojās parādes durvīm. Kaut kas liels. Sulainis drusku paliecās laukā, lai pašķielētu, kas vestibilā notiek…

Tad varētu teikt, ka durvis uzsprāga. Taču šis darbības vārds nebūtu pats atbilstošākais. Drīzāk — durvis sašķīda smalkos putekļos. Sulainim vienreiz ko tādu jau bija gadījies redzēt. Toreiz, pāris sekunžu pirms tam, kad viņam saskaņā ar rīkojumu vajadzēja ķerties pie kāda Kolumbijas narkobarona muižas spridzināšanas, tai pāri pārvēlās septiņas balles stipra zemestrīce. Tagad'gan bija drusku citādi. Trieciens bija vairāk lokalizēts. Izteikti profesionāls. Klasiska terorisma apkarotāju taktika. Apdullināt ar dūmiem un blīkšķi un tad gāzties iekšā, kamēr pretinieks vēl dezorientēts. Lai kas bija gaidāms, tas nevarēja būt nekas labs. Par to viņš bija drošs. Viņam bija pilnīga taisnība.

Putekļu mākoņi nosēdās lēnām, biezā, pelēcīgā slānī saguldamies uz tunisiešu paklāja. Faula kundze briesmīgi šķendētos, ja kaut reizi pa bēniņu istabas durvīm pabāztu laukā kaut vai kājas īkšķi. Instinkts Sulainim lika mesties projām. Zigzagiem pāri vestibilam, kaut kur augstāk. Pieliekties, lai samazinātu mērķa apvidu. Tas bija īstais brīdis, jo neko vēl nebija iespējams skaidri saskatīt. Kuru katru mirkli zem velvēm sāks svilpt lodes, un saļimt turpat durvju priekšā viņam itin nemaz negribējās.

Un citkārt Sulainis būtu rīkojies tieši tā. Vēl pirms prāts būtu paspējis tā pa īstam ieslēgties, viņš jau būtu pusceļā uz otro stāvu. Bet šodien Sulainim uz pleca karājās mazā māšele, kas kaut ko nesakarīgi gvelza, un viņam itin nemaz negribējās izlikt Džuljetu tieši ceļā slepkavnieku lodēm. Būdama šādā stāvoklī, viņa droši vien izaicinātu elfu desantniekus uz tuvcīņu. Un par spīti visām plātīgajām runām viņa bija tikai bērns. Nebūt ne īstais pretinieks labi apmācītiem kaujiniekiem. Tā nu Sulainis ievilkās dziļāk bruņutērpa aizsegtajā nišā, atbalstīja Džuljetu pret tapsēto sienu un pārbaudīja drošinātāju. Nost. Labi. Nu, elfu šmurguļi, panāciet tik priekšā.

Putekļu vērpetēs kaut kas sakustējās. Sulainis acumirklī noprata, ka cilvēks tas nav. Kalpotājs bija piedalījies gana daudzos safari, lai spētu pazīt tuvojošos zvēru. Viņš pavēroja kustoņa gaitu. Varētu būt kāds pērtiķveidīgais. Rumpis tāds kā pērtiķim, taču lielāks nekā jebkuram primātam, ko Sulainim bija gadījies redzēt. Ja tas bija pērtiķis, no kolta nebūs lielas jēgas. Pieaugušam pērtiķu tēviņam var piecreiz iešaut galvā, un šis vēl pagūs tevi aprīt, iekams viņa smadzenes aptvers, ka ir beigtas un pagalam.

Taču tas nebija pērtiķis. Tiem nebija acu, kas redz tumsā. Šim kustonim bija. Koši sarkanas zīlītes, kas gailēja cauri pinkām. Arī ilkņi, tomēr ne tādi kā zilonim. Šie bija izliekti, ar zāģzobainām malām. Šerminoši ieroči. Sulainim pavēderē kaut kas šķebīgi iekņudējās. Tā bija kņudējis tikai vienreiz. Pirmajā dienā šveiciešu akadēmijā. Kņudoņa liecināja par bailēm.

Kustonis izkāpa no putekļu mākoņa. Sulainis noelsās. Arī to viņš nekad kopš akadēmijas nebija darījis. Tādu pretinieku viņš redzēja pirmoreiz. Kalpotājs acumirklī atskārta, ko elfi pastrādājuši. Viņi bija iesūtījuši primitīvu mednieku. Kustoni, kam nebija daļas ne par maģiju, ne likumiem. Veidojumu, kurš vienkārši nogalē visu, kas gadās ceļā, un ignorē jebkādas sugu atšķirības. Ideālu plēsoņu. Par to liecināja gan nosmailinātie, gaļas plosīšanai paredzētie zobi, gan asinīm apkaltušie nagi, gan zvērīgais naids, kas gailēja viņa acīs.

Trollis palamzāja uz priekšu, miegdamies lustru gaismā. Nodzeltējušie nagi noskrāpējās gar marmora flīzēm, uzšķildami dzirksteles. Tagad kustonis ošņājās, aprauti vilkdams gaisu nāsīs un piešķiebis galvu. To Sulainis arī reiz jau bija redzējis — tieši tāpat izskatījās nobadināti pitbulterjeri, pirms krievu saimnieki tos laida vaļā, lai uzrīdītu lācim.

Pinkainā galva sastinga. Snuķis bija pagriezts tieši pret Sulaiņa paslēptuvi. Tā nebija nejaušība. Sulainis paglūnēja starp važoto cimdu pirkstiem. Tagad ies vaļā pielavīšanās. Saodis upuri, plēsoņa mēģinās pielīst tuvāk. Un tad sekos zibenīgs uzbrukums.

Taču trollim laikam nebija gadījies iepazīties ar plēsoņu rokasgrāmatu, jo zaglīgi pielavīties viņš pat nedomāja. Viņš zibenīgi lēca uzreiz. Kustēdamies, Sulaiņaprāt, neiespējamā ātrumā, trollis pāršāvās pāri vestibilam, viduslaiku bruņutērpu aizmēzdams sānis kā lupatu lelli.

Džuljeta ieplēta acis. — Oho, — viņa izdvesa. — Tas taču Jetiju Bobs. Deviņdesmit astotā gada Kanādas čempions. Man likās, tu klīsti pa Andiem, meklēdams radagabalus.

Sulainim nebija laika norādīt, ka māsa maldās. Māsa nebija pie pilna prāta. Vismaz nomirs laimīga. Kamēr prāts rimti gremoja šo drūmo atziņu, kolts braši pasitās augšup.

Sulainis spieda gaili tik ātri, cik vien Sig Sauer mehānisms ļāva. Divas porcijas krūtīs, trīs starp acīm. Tā viņš bija iecerējis. Krūškurvi sacaurumot viņš paspēja, taču, iekams plāns bija īstenots līdz galam, trollis iejaucās. Iejaukšanās izpaudās kā asum asi ilkņi, kas caururba Sulaiņa frenci. Tie sakļāvās ap viņa rumpi, ar kevlara šķiedrām caurausto bruņuvesti pārgriežot tik viegli kā žilete papīra lapiņu.

Kad zobainie kaula asmeņi pāršķēla krūtis, Sulainis sajuta sāpes. Viņam acumirklī bija skaidrs, ka brūce ir nāvējoša. Kļuva grūti elpot. Tas nozīmēja, ka plauša pagalam, un troļļa vilnā šļācās asinis. Sulaiņa asinis. Neviens nevar cerēt palikt dzīvs, zaudējis tik daudz asiņu. Tomēr sāpes tūliņ aprima, un iestājās dīvaina eiforija. Brūcē caur nezvēra ilkņu kanāliem bija ieplūdis kaut kāds dabisks pretsāpju līdzeklis. Vēl bīstamāks par nāvējošu indi. Sulainim bija lemts ne vien pārstāt pretoties, bet arī doties nāvē, līksmi irgojot.

Kalpotājs, turēdamies pretim asinsritē iepludināto narkotiku iespaidam, troļļa ķetnās spirinājās, cik jaudas. Taču viss bija velti. Cīņa bija galā, īsti nemaz vēl nesākusies.

Trollis nostenējās un saļimušās cilvēka miesas atmuguriski aizlidināja pāri galvai. Sulaiņa muskuļotais ķermenis bliezās pret sienu. Tādam triecienam cilvēka kauli galīgi nav radīti. No grīdas līdz pat griestiem mūra sienā pavērās plaisas. Sašķīda arī Sulaiņa mugurkauls. Tagad, pat ja viņu nenobeigtu asins zudums, to izdarītu paralīze.

Džuljeta joprojām bija mesmehzēta.

— Ei, brāl. Slienies vien augšā. Mēs visi zinām, ka tu izliecies.

Trollis apstulba, uz mirkli samanīdams primitīvu interesi par to, ka upuris nez kāpēc nebaidās. Viņam noteikti būtu radušās aizdomas, ka te kaut kas nav kārtībā, ja vien troļļa smadzenes spētu izperināt tik sarežģītu domu. Tomēr galu galā virsroku ņēma ēstgriba. Šis radījums oda pēc gaļas. Svaigas un maigas. Virszemes gaļa bija pavisam citāda. Aizdarīta ar virszemes smakām. Kad vienreiz esi baudījis tādu brīvu vēju appūstu galiņu, pie ierastās ēdmaņas atgriezties grūti. Pārlaidis pār priekšzobiem mēli, trollis pastiepa pinkaino ķetnu…

Piekļāvusi pie sāniem kolibri spārnus, Hollija veikli piķēja. Manevrēdama gar kāpņu margām, viņa nonāca portikā, ko pārsedza vitrāžām izlikts kupols. Caur to nedabiski spiedās stāvlaika gaisma, sašķeldamās gaišzilos staru kūļos.

Gaisma, Hollija iedomājās. Ķiveres prožektori vienreiz jau bija nostrādājuši — kāpēc gan nevarētu nostrādāt vēlreiz? Vīrišķi vairs nevarēja glābt, viņš bija tikai sašķaidītu kaulu maiss. Bet sieviete… Trollis viņu uzšķērdīs tikai pēc dažām sekundēm.

Mezdama lokus nedabiskajā gaismā, Hollija laidās lejup, ķiverē taustīdamās pēc virsskaņas raidītāja pogas. Ultraskaņa parasti tika izmantota pret suņveidīgajiem, taču šajā gadījumā varēja noderēt uzmanības novēršanai. Pietiks laika piezemēties.

Troļļa ķetna virzījās arvien tuvāk Džuljetas padusei. Šis paņēmiens parasti tika taupīts gadījumiem, kad upuris bija neaizsargāts. Nagi iecirtīsies zem ribām un saplosīs sirdi. Miesa gandrīz netiek bojāta, un nav pirmsnāves krampju, kas gaļu dara sīkstu.

Hollija ieslēdza ultraskaņu… un nekas nenotika. Nebija labi. Parasti vidusmēra trolli ultraskaņa, mazākais, sakaitina. Bet šim nezvēram pat pinkainā galva nepakustējās. Tam varēja būt vairāki iemesli: viens — ķivere bija bojāta; otrs — trollis bija kurls kā miets. Hollija diemžēl 10 nevarēja noskaidrot, jo elfi ultraskaņu nedzird.

Lai kur arī būtu meklējama vaina, Hollija līdz ar to bija spiesta ķerties pie stratēģijas, ko no laba prāta vis nebūtu izvēlējusies. Tiešs kontakts. Lai glābtu cilvēka dzīvību. Astotais paragrāfs. Pilnīgi droši.

Viņa parāva vadības sviru. No ceturtā ātruma uz atpakaļgaitu. Pa tiešo. Zobratiem tas nepatīk. Mehāniķi katrā ziņā sados pa mici, ja vien viņai pēc šitā bezgalīgā murga izdosies palikt dzīvai, kas bija visai maz ticams. Ar šādu nesaudzīgu ātrumu pārslēgšanu viņa cerēja panākt to, ka gaisā apsviedīsies uz riņķi un zābaku papēži pavērsīsies tieši pret troļļa pauri. Hollija saviebās. Divreiz ielaisties tuvcīņā ar vienu un to pašu trolli. Prātam neaptverami.

Papēži bliezās pret pašu labāko pakauša vietu. Ņemot vērā ātrumu, pret troļļa pauri triecās vismaz pustonnu smags svars. Hollijas kāju kauli nesašķīda tikai tāpēc, ka aizsargtērpā bija ieklāta bruņu kārta. Tomēr celī tik un tā kaut kas nokrakšķēja. Sāpe aizvilnīja uz augšu un iedzēla pierē. Līdz ar to arī no pašdziedināšanas manevra nekas neiznāca. Labākais būtu ātri atkāpties drošā augstumā, bet Hollija tā vietā uzzvēlās trollim uz muguras un acumirkli sapinās biezajās vilnas lēkšķes.

Trollim bija visas tiesības justies aizskartam. Vispirms sazin kas bija iztraucējis viņa pusdienas, un tagad tas pats sazin kas vēl bija ierīkojies viņam kažokā kopā ar kukaiņēdājiem gliemjiem. Nezvērs izslējās un kampa pāri plecam. Līkie nagi nogrābājās gar Hollijas ķiveri, ievilkdami tur paralēlas rievas. Džuljeta uz brīdi bija drošībā, toties apdraudēto personu saraksta pirmo vietu tagad bija ieņēmusi Hollija.

Trollis, uzmetis kūkumu, kaut kā pamanījās iegrābties ķiveres glumajā virskārtā, ko, spriežot pēc Foala apgalvojumiem, satvert nebija iespējams. Būs nopietna runāšana. Ja ne šajā dzīvē, nākamajā noteikti.

Kapteine Kniepa samanīja, ka tiek pacelta gaisā, aci pret aci ar seno ienaidnieku. Pārvarot sāpes un apjukumu, viņa pūlējās sakopot domas. Kāja šūpojās kā pulksteņa pendele, un sejā triecās troļļa smirdošās elpas viļņi.

Bija taču kaut kas padomā, vai tad ne? Viņa taču nebūs laidusies te, lejā, tikai tādēļ, lai savilktos čokurā un izlaistu garu. Vajadzēja būt kādai stratēģijai. Vai tad visi akadēmijā aizvadītie gadi bijuši velti? Taču, lai kāds arī bija plāns, tas plivinājās kaut kur starp sāpēm un šoku un nekādi nedevās rokā. Nebija sasniedzams.

—   Hollij, lampas…

Galvā ieskanējās kaut kāda balss. Viņa laikam sarunājās pati ar sevi. Kas viss nenotiek, kad prātiņš aiziet pa pieskari. Ha, ha. Šito vajadzēs pastāstīt Foalam… Foals?

—   Hollij, slēdz iekšā gaismas. Kad tie ilkņi ķersies pie darba, tu būsi pagalam ar visu maģiju.

—  Foal? Tu? — To Hollija laikam izteica skaļi. Vai varbūt tikai nodomāja. Viņa īsti nezināja.

—  Tuneļprožektorus, kapteine! — Cita balss. — Ne tuvu tik ieaijājoša. — Spiediet pogu! Tā ir pavēle!

Vaimandieniņ. Sakne. Viņa atkal taisa ziepes. Vispirms Hamburga, tad Martinafranka, un nu šitais.

—    Klausos, — viņa nobubināja, pūlēdamās izklausīties pēc profesionāles.

—   Spiediet tak! Beidziet tūļāties, kapteine Kniepa!

Hollija ieskatījās trollim tieši cietsirdīgajās acīs un nospieda pogu. Cik patētiski. Ja vien prožektori būtu ieslēgušies. Diemžēl Hollija nelaimīgā kārtā izrādījās pagrābusi vienu no ķiverēm, ko bija izārdījis Artēmijs Fauls. Līdz ar to ne smakas no ultraskaņas, filtriem un tuneļprožektoriem. Halogēnspuldzes joprojām bija vietā, taču Artēmija ķimerēšanās gaitā visi vadi bija atnākuši vaļā.

—  Vai, vai, — Hollija izdvesa.

—  Vai, vai? — Sakne izgrūda. — Ko tad tas nozīmē?

—   Prožektori nedarbojas, — Foals viņam paskaidroja.

—   Ā… — Saknes balss aiztrūka. Kas gan te vēl bija sakāms?

Hollija pašķielēja uz trolli. Ja nebūtu zināms, ka trollis ir tikai stulbs lops, viņa būtu gatava zvērēt, ka nezvērs smīkņā. Stāvēja tur, asinīm no ložu atstātajām brūcēm šļācoties, un smīkņāja. Kapteinei Kniepai nepatika, ka par viņu smīkņā.

—  Pasmīkņā par šito, — viņa noteica un blieza trollim ar vienīgo ieroci, kas bija izmantojams. Ar ķiverē iežmiegto galvu.

Braši, bez šaubām, tomēr tikpat labi Hollija būtu varējusi cerēt nogāzt koku ar putna spalvu. Par laimi, kļūmīgais blieziens radīja kādu blakus efektu. Uz kādu sekundes daļu divas driskas vadu galos saskārās, un tuneļprožektoriem pieplūda strāva. Troļļa sarkanajās acis iedzēla četrsimt vatu spoži baltas gaismas, un viņa smadzenes caururba griezīgu sāpju asmeņi.

—     He, he, — Hollija paspēja izstomīt, iekams trollis krampjaini noraustījās. Ar to bija gana, lai, griezdamās kā vilciņš, viņa triektos projām pa parketa grīdu, kājai bezpalīdzīgi kūļājoties nopakaļ.

Draudīgā ātrumā tuvojās siena. Varbūt, Hollija cerīgi ieprātojās, trieciens būs no tiem, pēc kuriem tu vairs neko nejūti. Nē, atsaucās viņas personības pesimistiskākā puse, baidos, ka nebūs vis. Viņa iebliezās normaņu sižetiskajā gobelēnā. Tas nobruka no sienas un uzgāzās viņai virsū. Tūliņ klāt bija sāpes. Asas, neizturamas un visās maliņās.

—    Ai, ai, ai, — noburkšķēja Foals. — Zinu, ka traki. Videosignāls čupā. Sāpju sensoru pārslodze. Plaušas bankrotējušas, kapteine. Uz brīdi esam tevi zaudējuši. Bet nekreņķējies, Hollij, tūliņ iedarbosies tava maģija.

Hollija samanīja, kā zilās maģijas dzirkstis steigtin steidz pie daudzajiem savainojumiem. Lai dievi svētīti par ozolzīlēm. Taču bija druscītiņ par vēlu. Sāpes pārsniedza slieksni. Pirms Hollija ieslīga nesamaņas skavās, viņas roka izslīdēja no gobelēna apakšas. Tā nokrita uz Sulaiņa apakšdelma vietā, ko neapklāja drēbes. Nudien, jābrīnās, bet cilvēks nebija miris. Saraustīts pulss caur sadragātajiem locekļiem dzina asinis.

Dziedē, Hollija nodomāja. Un maģija aizšāvās lejup pa pirkstiem.

Trollis bija nonācis dilemmas priekšā — kuru mātīti ēst pirmo. Grūta izvēle. Vēl jo grūtāku to darīja gan sāpe, kas dzalkstīja pinkainajā galvā, gan krūškurvja taukaudos sadzītā ložu čupa. Galu galā viņš izšķīrās par virszemnieci. Mīksta cilvēku gaļa. Nevis elfu muskuļi, sīksti kā gumija.

Kustonis zemu pieliecās un ar vienu dzelteno nagu piepacēla meitenes zodu. Visā kakla garumā laiski stiepās izlocīta, pukstoša jūga vēna. Sirdi vai kaklu? Trollis saminstinājās. Kaklu. Tas bija tuvāk. Viņš pagrieza nagu iesāņus, iespiezdams tā malu mīkstajā galiņā. Viens straujš rāviens, un cilvēka sirds pati izdzīs asinis laukā no miesām.

Sulainis atjēdzās, kas pats par sevi bija pārsteigums. Viņš acumirklī zināja, ka ir dzīvs, jo katru ķermeņa šūniņu caururba neizturamas sāpes. Tas ne par ko labu neliecināja. Dzīvs viņš varbūt arī bija, bet, ņemot vērā, ka kakls šķita aizdomīgi iešķībs, viņš droši vien nekad vairs pat suni nevarēs izvest pastaigāties, kur nu vēl izglābt māsu.

Kalpotājs pakustināja pirkstus. Ellišķīgi sāpēja, taču vismaz kustējās. Taisni brīnums, ka vispār vēl bija saglabājušās kādas kustību funkcijas, ņemot vērā traumu, ko bija cietis mugurkauls. Arī kāju pirkstiem it kā nebija nekādas vainas, taču tā varēja būt fantomreakcija, jo saskatīt viņš tos nevarēja.

Brūce krūtīs it kā bija stājusies asiņot, un galva bija pavisam skaidra. Galu galā viņš bija labākā formā nekā varēja pieprasīt pēc tiesas un taisnības. Kas te, ellē ratā, vispār notika?

Tad Sulainis kaut ko pamanīja. Visgarām ķermenim dancoja zilas dzirksteles. Acīmredzot halucinācijas. Viņš iztēlē uzbur jaukas ainas, lai nevajadzētu samierināties ar neizbēgamo. Tomēr, jāatzīst, halucinācijas bija neparasti reālistiskas.

Dzirksteles sapulcējās traumas apvidū un iesūcās ādā. Sulainis nodrebinājās. Tā nebija nekāda halucinācija. Te notika kaut kas neparasts. Maģisks.

Maģija? Sulaiņa nule salabotajā galvā kaut kas noklikšķēja. Elfu maģija. Kaut kas dziedēja viņa brūces. Viņš pagrieza galvu un saviebās, juzdams, kā nošņirkst kakla skriemeļi. Uz viņa rokas dusēja plauksta. No tās slaikajiem pirkstiem strāvoja dzirksteles, instinktīvi traukdamās pie nobrāzumiem, lūzumiem un plēstajām brūcēm. Savainojumu bija vesels lērums, bet sīkās dzirkstelītes ar visu tika galā ātri un efektīvi. Kā mistisku bebru pulks, kas labo vētras postījumus.

Sulainis skaidri juta, kā kaulu šķembas savācas kopā un asinis atplūst no pussakaltušajām krevelēm. Kakla skriemeļi iekārtojās vietā, un viņa galva pati no sevis pagriezās atpakaļ. Dzīslās ar joni ieplūda spēks — maģija tajās atjaunoja trīs litrus asiņu, kas bija izplūdušas pa krūtīs ieplēsto caurumu.

Sulainis pielēca kājās. Vārda tiešā nozīmē. Viņš atkal bija vesels. Nē. Vēl vairāk. Tikpat spēcīgs, kā bijis. Gana stiprs, lai vēlreiz bruktu virsū nezvēram, kurš līkņāja ap viņa mazo māšeli.

Izremontētā sirds iepukstējās kā piekarināmais motors. Tikai mierīgi, Sulainis pats sev piekodināja. Ja zaudēsi galvu, zaudēsi priekšrocības. Taču neatkarīgi no tā, vai Sulainis mieru saglabāja vai ne, stāvoklis rādījās bezcerīgs. Tas lops vienreiz jau viņu bija nobeidzis, un šajā raundā pie rokas nebija pat kolta. Visādas prasmes un iemaņas, protams, bija, taču arī kāds ierocis nebūtu par skādi. Labāk tāds pasmagāks. Zābaks atsitās pret kādu metālisku priekšmetu. Sulainis paskatījās uz drazām un gruvešiem, ko trollis bija atstājis aiz sevis… Ideāli.

Monitors tikai šņākuļoja un rādīja baltu puteni.

—   Nu taču! — Sakne skubināja. — Pasteidzies!

Foals paspraucās garām priekšniekam.

—     Varbūt… jums katrā ziņā jāstāv priekšā vadības paneļiem?

Sakne burkšķēdams pašļūca malā. Viņa skatījumā paneļi paši bija vainīgi, ka aizlīduši aiz viņa. Kentaura galva noliecās pie centrālā paneļa.

—   Nu?

—   Nekā. Tikai traucējumi.

Sakne iebelza pa ekrānu. Nekāda labā ideja tā nebija. Pirmkārt, iespēja, ka tas kaut ko mainīs, bija viena no miljona,un, otrkārt, plazmas ekrāni, ilgi stāvējuši ieslēgti, briesmīgi sakarst.

—   D'Arvitl

—   Starp citu, neskarieties klāt tam ekrānam.

—   Ai, ai, ha, ha, ha. Izbrīvējies laiciņš jociņiem, ja?

—   Īstenībā nē. Ir kaut kas?

Putenī pavīdēja pazīstami apveidi.

—   Re, re, šitā ir labi. Ir signāls.

—  Ieslēdzu otro kameru. Baidos, ka parastais, vecais video, bet vajadzētu darboties.

Sakne aiztaupīja komentārus. Viņš pārakmeņojies blenza ekrānā. Droši vien kāda filma. Dzīvē tā nemēdz būt.

—   Nu, kas tur ir? Kaut kas interesants?

Sakne gribēja atbildēt, taču vecā karavīra vārdu krājumā trūka vispārāko pakāpju.

—   Kas? Kas tur ir?

Komandieris pamēģināja. — Tur… tas cilvēks… es savu mūžu… Ai, atšujies, Foal. Tev tas jāredz pašam savām acīm.

Hollija to visu savām acīm redzēja pa šķirbiņu krokās sakritušajā gobelēnā. Nebūtu redzējusi, neparko neticētu. Īstenībā līdz pat brīdim, kad Hollija noskatījās ķiveres ierakstu, lai sastādītu ziņojumu, viņa bija pārliecināta, ka redzētais bijis ne vairāk kā pirmsnāves halucinācija. Galu galā šie kadri kļuva tīri vai leģendāri, vispirms izceļojās pa kinoamatieru kabeļšoviem, bet tad tika iekļauti RŪĶu akadēmijas tuvcīņas mācību pamatprogrammā.

Tas cilvēks, Sulainis, ieģērbās viduslaiku bruņutērpā. Lai cik neticami tas izklausītos, viņš acīmredzot grasījās iet virsū trollim. Hollija raudzīja viņu brīdināt, raudzīja izdabūt pār lūpām kādu skaņu, bet maģija vēl nebija iepūtusi gaisu viņas sadragātajās plaušās.

Sulainis nolaida sejsegu un atvēzējās ar draudīgu, dzelk-

šnotu vāli.

— Nu, tā, — viņš noņurdēja caur režģi. — Tagad es tev parādīšu, kas notiek, kad kāds sadomā gramstīties ap manu māsu.

Savirpinājis vāli gluži kā karsējmeitene savu pušķaino zizli, Sulainis to ietrieca trollim tieši starp lāpstiņām. Protams, ka tāds blieziens, lai arī nebūdams nāvējošs, novērsa troļļa uzmanību no izraudzītā upura.

Ar kāju atspiedies pret troļļa krustiem, Sulainis izrāva sitamo. Tas izlīda, šķebīgi nošmīkstēdams. Sulainis palēca atpakaļ un nostājās aizsardzības pozīcijā.

Trollis apcirtās, līdz galam izlaizdams visus desmit nagus. No ilkņiem lejup stiepās indes stīdziņas. Spēlītes bija galā. Tomēr šoreiz zibenīgais trieciens nesekoja. Kustonis bija nokausēts un ievainots. Jaunais uzbrucējs bija pelnījis tikpat lielu cieņu kā tas otrais tēviņš. Troļļa skatījumā kāds bija ielauzies viņa teritorijā. Un šādas domstarpības bija atrisināmas tikai vienā ceļā. Tādā pašā, kādā troļļi mēdza risināt jebkuras domstarpības…

—  Brīdinu, — Sulainis nopietni teica, — ka esmu bruņots un gatavs nogalināt, ja radīsies tāda nepieciešamība.

Hollija būtu novaidējusies, ja spētu. Nudien jāsmejas! Tas cilvēks domāja trolli iesaistīt mačo stilā ieturētā vārdu apmaiņā! Bet tad kapteine Kniepa atskārta, ka kļūdījusies. No svara bija nevis vārdi, bet gan tonis, kādā tie izteikti. Rāmi, nomierinoši. Tā, kā kopējs mēdz runāt ar satrakotu vienradzi.

—   Paej nost no sievietes. Lēnām un mierīgi.

Trollis piepūta vaigus un iegaudojās. Iebiedēšanas taktika. Iztausta gaisu. Sulainis ne aci nepamirkšķināja.

—    Jā, jā, ļoti briesmīgi. Tagad atkāpies no durvīm, lai man nerodas vajadzība tevi sakapāt sīkos gabaliņos.

Trollis nosprauslājās. Šāda reakcija viņu aizkaitināja. Parasti pēc šitāda rēciena visi kustoņi metās projām pa tuneli, atpakaļ neskatīdamies.

—    Soli pa solītim. Smuki un lēnltiņām. Tikai mierīgi, lamzak.

Troļļa ģīmī viss bija teju lasāms kā atvērtā grāmatā. Tāda kā nedrošība. Ja nu tas cilvēks tikai…

Un tieši šajā mirkli Sulainis uzbruka. Viņš dancoja ilkņiem riņķī apkārt, no apakšas ar briesmīgu spēku bliezdams ar savu viduslaiku ieroci. Trollis pastreipuļoja atpakaļ un mežonīgi novēcināja nagus. Taču novēlojās — Sulainis jau bija aizmucis gaiteņa viņā pusē un nebija aizsniedzams.

Trollis lamzāja viņam pakaļ, spļaudams laukā no smaganām izsistos zobus. Sulainis noslīga ceļos un griezdamies aizslidinājās pa pulēto grīdu gluži kā daiļslidotājs. Tad pieliecās un apcirtās apkārt, nostādamies tieši pretim vajātājam.

— Uzmini, ko es atradu? — viņš iesaucās, paceldams koltu.

Šoreiz krūtīs nē. Visas aptverē palikušās lodes Sulainis sablieza trollim starp acīm — laukumiņā, kura diametrs nepārsniedza desmit centimetrus. Diemžēl troļļi jau tūkstošiem gadu ir aizvadījuši, cits ar citu badoties, tāpēc pierei virsū uzaugušas biezas kaula bruņas. Tā nu, par spīti ar teflona kārtu klātajām lodēm, Sulaiņa uzticamais draugs izrādījās nespējīgs sašķaidīt troļļa galvaskausu.

Tomēr pasaulē nav tāda kustoņa, kurš, saņēmis desmit tik iznīcinošus bliezienus, spētu vienaldzīgi paraustīt plecus, un trollis nebija nekāds izņēmums. Lodes viņa pierē ietriecās ar tādu spēku, ka sekoja tūlītēja kontūzija. Kustonis pastreipuļoja atpakaļ, klapēdams pats sev pa pieri. Sulainis acumirklī bija klāt un ietrieca dzelkšņu vāli viņa pinkainajā kājā.

Trollis bija apdullis, neko nespēja saskatīt, jo acīs aumaļām plūda asinis, un nu bija vēl arī klibs. Vidusmēra cilvēks būtu sajutis līdzjūtību vai nožēlu. Sulainis tāds nebija. Viņš bija daudzkārt pieredzējis, uz ko ir spējīgs ievainots dzīvnieks. Tas bija bīstami. Mīkstsirdībai nebija vaļas — īstais brīdis iznīcināt bez mazākās žēlastības.

Hollija spēja tikai bezpalīdzīgi noskatīties, kā cilvēks, rūpīgi nomērķējis, ķeras pie grīļīgā kustoņa kropļošanas. Vispirms viņš blieza pa cīpslām. Trollis saļima uz ceļgaliem. Tad Sulainis nosvieda dzelkšņu vāli un sāka darboties ar važu cimdos ietērptajām rokām, kas, iespējams, bija vēl daudz bīstamāks ierocis. Nelaimīgais trollis nožēlojami atgaiņājās. Pāris reižu viņam pat izdevās teju trāpīt. Taču sitieni veclaiku bruņām netika cauri. Tikmēr Sulainis strādāja gluži kā ķirurgs. Paļaudamies uz pieņēmumu, ka troļļa un cilvēka anatomija būtiski neatšķiras, viņš apdullušo dzīvnieku piekāva tā, ka pēc maza brīža tas bija pārvērties trīcošā spalvu kumšķi. Žēluma gals. Un kalpotājs darbu vēl nebūt nebija beidzis. Novilcis asiņainos cimdus, viņš ielādēja koltā jaunu aptveri.

—   Paskatīsimies, vai tev ir kauli arī zem zoda.

—   Nē, — izdvesa Hollija, tikko atdabūjusi elpu. — Nevajag.

Sulaini nelikās ne zinis un iebakstīja stobru trollim zem žokļa.

—   Nedari tā. Tu esi mans parādnieks.

Sulainis aprima. Tiesa gan. Džuljeta bija dzīva. Protams, nesakarīga, taču dzīva. Pirksts bija uz mēlītes. Ikkatra smadzeņu šūna kliegtin kliedza, ka to vajag nospiest. Bet Džuljeta bija dzīva.

—   Tu esi mans parādnieks, cilvēk.

Sulainis nopūtās. Vēlāk šito nāksies nožēlot.

—  Labs ir, kapteine. Lai tas lops dzīvo un citudien kaujas atkal. Viņam veicas — esmu labā omā.

Hollija izgrūda kādu skaņu. Kaut ko pa vidām starp šņukstu un smiekliņu.

—  Tagad tiksim vaļā no mūsu spalvainā drauga.

Uzvēlis nesamaņā guļošo trolli uz munīcijas ratiņiem,

viņš aizvilka tos līdz sagrautajām ārdurvīm. Pamatīgi atspēries, viņš ar milzu spēku izgrūda tos laukā, nebeidzamajā naktī.

—   Un vairāk te nerādies, — viņš nokliedzās.

—   Apbrīnojami, — noteica Sakne.

—   I nerunā, — Foals atsaucās.

DEVĪTĀ NODAĻA TRUMPJA DŪZIS

Artēmijs pamēģināja atvērt durvis un visam klāt dabūja vēl arī apdeguma tulznu plaukstā. Aizzīmogotas. Hollija droši vien sašāvusi rokturi ar savu bliežamo. Cik tālredzīgi. Vienādojumā par vienu mainīgo mazāk. Tieši tā būtu rīkojies arī viņš pats.

Artēmijs nešķieda laiku, pūloties atdarīt durvis ar varu. Tās bija no bruņu tērauda, un viņam bija divpadsmit gadu. Lai to apjēgtu, cilvēkam nebūt nav jābūt ģēnijam, taču viņš tāds bija. Tā vietā Faulu dzimtas tiešais mantinieks devās pie monitoriem un notikumus vēroja no droša attāluma.

Viņam acumirklī bija skaidrs, kas RŪĶiem padomā — iesūtot trolli, izvilināt palīgā saucienu, interpretēt to kā uzaicinājumu, un nākamajā mirklī muižu jau būtu ieņēmuši goblinu desantnieki. Gudri. Un negaidīti. Jau otro reizi atklājās, ka viņš pretiniekus novērtējis par zemu. Tā vai citādi, trešās reizes nebūs.

Kamēr monitoru ekrānos risinājās drāma, Artēmija krūtīs vispirms uzvilnīja šausmas, bet tad iesvēlās lepnums. Sulainis bija visu nokārtojis. Pieveicis trolli, pār lūpām neizlaizdams nevienu palīgā saucienu. Tā sēdēdams un vērodams, Artēmijs varbūt pirmoreiz mūžā pa īstam novērtēja Sulaiņu ģimenes sniegtos pakalpojumus.

Viņš ieslēdza trlsjoslu raidītāju, kas automātiski noska nojās uz vajadzīgo frekvenci.

—    Komandier Sakne, es pieņemu, ka kontrolējat visus kanālus…

Kādu brīdi no mikroskaļruņiem plūda tikai šņākoņa. Tad skaļi noklikšķēja mikrofona poga.

—   Dzirdu tevi, cilvēk. Kā varu pakalpot?

—  Vai komandieris?

Cauri melnajam sietiņam izspurdza kāda skaņa. Izklausījās pēc zviedziena.

—   Nē. Komandieris ne. Runā Foals. Kentaurs. Trūkumcietējs laupītājs, ja?

Aizritēja brītiņš, iekams Artēmijs aptvēra, ka ticis apvainots.

—   Ēē… Foala kungs. Acīmredzot neesat studējis psiholoģiskos testus. Nav prātīgi kaitināt tos, kas sagrābuši ķīlniekus. Iespējams, man ir nestabila psihe.

—   Iespējams7 . Tas vārdiņš te ir pilnīgi lieks. Taču nav svarīgi. Drīz vien tik un tā būsi tikai radioaktīvu molekulu mākonītis.

Artēmijs iesmējās. — Tieši te jūs maldāties, mans četrkājainais draugs. Līdz brīdim, kad tiks uzspridzināta biobumba, stāvlaikā no manis vairs nebūs ne smakas.

Tagad bija Foala kārta smieties. — Cilvēk, tu blefo. Ja būtu kāda iespēja izkļūt no laiklauka, es to būtu atradis. Manuprāt, tevi runā tava…

Par laimi, tieši šajā mirklī mikrofonu pagrāba Sakne.

—   Faul? Runā komandieris Sakne. Ko vajag?

—    Gribēju tikai informēt jūs, komandier, ka par spīti jūsu nodevībai es joprojām vēlos turpināt sarunas.

—   Trollim ar mani nav nekāda sakara, — Sakne protestēja. — Tas tika darīts pret manu gribu.

—    Tomēr tika darīts, un darītāji bija RŪĶi. Lai cik niecīga bija mūsu savstarpējā uzticēšanās, tās vairs nav. Tāpēc es nāku klajā ar ultimātu. Dodu jums trīsdesmit minūtes, lai piegādātu man zeltu, citādi es atteikšos atbrīvot kapteini Kniepu. Turklāt neņemšu viņu līdzi, kad došos projām no laiklauka, un atstāšu tepat — lai krīt par upuri biobumbai.

—   Neāksties, cilvēk. Tu maldini pats sevi. Zaņķeru tehnoloģija no mūsējās atpaliek par veselu mūžību. No laiklauka izkļūt nav iespējams.

Pieliecies mikrofonam tuvu klāt, Artēmijs pasmaidīja savu plēsoņas smaidu.

—   To, Sakne, mēs noskaidrosim. Vai esat gatavs nepārbaudīta pieņēmuma dēļ riskēt ar kapteines Kniepas dzīvību?

Saknes minstināšanos vēl jo izteiksmīgāku darīja traucējumu šņākoņa. Kad pēdīgi atskanēja atbilde, tonītis bija pareizais — "atzīstu, ka esmu zaudējis".

—   Nē, — Sakne nopūtās. — Neesmu. Dabūsi savu zeltu, Faul. Tonnu. Divdesmit četri karāti.

Artēmijs nosmīkņāja. Riktīgs aktieris, tas mūsu komandieris Sakne.

—  Trīsdesmit minūtes, komandier. Ja jums apstājies pulkstenis, skaitiet sekundes. Es gaidīšu. Bet ne ilgi.

Sarunu beidzis, Artēmijs atlaidās grozāmajā krēslā. Izskatījās, ka āķis ierīts. Skaidrs, ka RŪĶu analītiķi bija uzgājuši viņa "nejaušo" uzaicinājumu. Elfi samaksās, jo iedomājās, ka atgūs zeltu, kolīdz viņš būs pagalam. Kolīdz biobumba viņu būs pārvērtusi putekļu mākonītī. Kā tas, protams, nenotiks. Teorētiski.

Sulainis ielaida trīs kārtas durvju aplodā. Pašas durvis bija no tērauda, un lodes no tā būtu atlēkušas tieši virsū pašam šāvējam. Bet aploda bija no tāda paša šūnakmens, kāds tika izmantots muižas celtniecībā. Sadrupa kā krīts. Elementārs drošības sistēmas trūkums, un to derēja novērst, kolīdz visa šī padarīšana būs galā.

Artēmija jaunkungs rāmi sēdēja krēslā pie monitoru galda.

—   Labi strādāts, Sulaini.

—   Paldies, Artēmij. Vienubrīd rādījās nelāgi. Ja nebūtu kapteines…

Artēmijs piekrītoši pamāja. — Jā, redzēju. Dziedināšana, viena no elfu mākslām. Diez kāpēc viņa tā rīkojās?

—   Es arī nezinu, — Sulainis klusu atsaucās. — Mēs to noteikti nebijām pelnījuši.

Artēmijs viņu strauji uzlūkoja. — Nezaudē ticību, vecais draugs. Uzvara jau ir teju degungalā.

Sulainis pamāja un pat izmocīja smaidu. Zobu smaidā bija vesels lērums, tomēr no īstas sirsnības ne vēsts.

—    Nepaies ne pusstunda, un kapteine Kniepa jau būs atpakaļ pie savējiem, savukārt mūsu rīcībā būs gana liels kapitāls, ar ko varēsim atkal iepūst dzīvību dažos no mūsu ienesīgākajiem uzņēmumiem.

—  Zinu. Tikai…

Artēmijs zināja, ko viņš grib teikt. Viņš skaidri zināja, kā Sulainis jūtas. Gūstekne bija viņiem izglābusi dzīvību un tomēr joprojām tika paturēta par ķīlnieci. Tāds godavīrs kā Sulainis to teju nespēja izturēt.

—   Sarunas ir galā. Tā vai citādi, bet viņa atgriezīsies pie savējiem. Kapteini Kniepu nepiemeklēs nekāds ļaunums. Dodu vārdu.

—   Un Džuljeta?

-Jā?

—   Vai viņai draud kādas briesmas?

—   Nē. Nedraud.

—   Elfi tā vienkārši izsniegs mums zeltu un aizies?

Artēmijs klusiņām iesprauslājās. — Nē, tik vienkārši vis

nebūs. Kolīdz kapteine Kniepa būs projām, viņi Faulu muižā uzspridzinās biobumbu.

Sulainis ievilka elpu, lai sazin ko teiktu, taču saminstinājās. Skaidrs, ka tas bija paredzēts plānā. Faula jaunkungs visu pavēstīs, kad būs nepieciešams. Tāpēc saimnieka tincināšanas vietā Sulainis nāca klajā ar vienkāršu paziņojumu.

—   Artēmij, es uz jums paļaujos.

—  Jā, — atsaucās zēns. Šī atbildības nasta bija dziļi iegravēta viņa pierē. — Zinu.

Bomis nodarbojās ar to, ko politiķi pieprot vislabāk, — raudzīja novelt atbildību uz kādu citu.

—   Tava virsniece tiem cilvēkiem palīdzēja, — viņš izgrūda, pūlēdamies izklausīties tik sašutis, cik vien iespējams. — Visa operācija ritēja pēc plāna, iekams tava dāmīte metās virsū mūsu pārstāvim.

—  Pārstāvim? — iespurdzās Foals. — Ak tad tagad trollis jau iecelts par pārstāvi?

—    Jā. Tāds viņš ir. Un tas cilvēks viņu pataisīja par asiņainu kluci. Viss būtu nokārtojies, ja jūsu nodaļā nestrādātu tādi idioti.

Citkārt Sakne pēc šādiem vārdiem būtu sācis ārdīties kā nesamanīgs, taču viņš zināja, ka Bomis izmisīgi ķeras pie salmiņa, lai kaut kā saglābtu savu karjeru. Tāpēc komandieris tikai pasmaidīja.

—   Eu, Foal!

—   Jā, komandier?

—   Vai esam ierakstījuši troļļa uzbrukumu?

Kentaurs izgrūda dramatisku nopūtu. — Nē, tieši pirms trollis devās iekšā, mums izbeidzās diski.

—   Cik žēl.

—   Šausmīgi žēl.

—   Komandiera vietas izpildītājam Bomim šie diski būtu nenovērtējami. Viņam taču jāatskaitās.

Bomis pēdīgi zaudēja savaldīšanos. — Dod šurp diskus, Jūlius! Es zinu, ka jums tie ir! Tā ir kliedzoša nekaunība! Kaitniecība!

—  Vienīgais kaitnieks šeit esi tu, Bomi. Izmantoji situāciju, lai pakāptos augšup pa karjeras kāpnēm.

Bomja ģīmis piesarka gandrīz tikpat tumšs kā Saknēm. Vadības groži slīdēja laukā no rokām, un viņš to apjēdza. Pat Čiks Melša ar pārējiem elfiem, kas stāvēja savam vadonim aiz muguras, neuzkrītoši lavījās projām.

—   Jūlius, es te joprojām esmu noteicējs, tā ka dod šurp tos diskus, vai arī es likšu tevi arestēt.

—   Ak šitā? Un kur ir tavs karaspēks?

Uz mirklīti Bomja ģīmī iesvēlās bijusī lepnība. Tad tā pagaisa bez pēdām, jo viņš atskārta, ka aiz muguras vairs nav nevienas dzīvas dvēseles.

—   Nu ja, — Foals nicīgi pasmīnēja. — Jūs vairs neesat nekāds komandiera vietas izpildītājs. Man te no apakšas pienāca zvaniņš. Jūs tiekat uzaicināts ierasties Padomē, un diez vai tāpēc, ka jums kāds grib piedāvāt tur krēslu.

Jādomā, tieši Foala smīkņāšana izrādījās pēdējais piliens.

—  Atdodiet diskus! — viņš iebaurojās, piespiezdams Foalu pie operatīvā ģeoplānā korpusa.

Sakni māca kārdinājums ļaut, lai abi drusku pacīkstas, tomēr izklaidēm nebija laika.

—   Ak tu, nejaukais. — Viņš paslēja pret Bomi rādītājpirkstu. — Foalu dunkāt drīkstu tikai es.

Foals nobālēja. — Uzmanīgi ar to pirkstu. Jums vēl aizvien ir…

Saknes īkšķis nejauši paberzās pret rādītājpirksta kauliņu, atvērdams sīciņu gāzes ventili. Izplūdusī gāze cauri lateksa pirkstgalam izgrūda trankvilizatora šautriņu, kas iešāvās tieši Bomim kaklā. Komandiera vietas izpildītājs, topošais ierindnieks, nogāzās gar zemi kā akmens.

Foals parīvēja kaklu. — Labs šāviens, komandier.

—   Nesaprotu, par ko tu runā. Šitāds nelaimes gadījums. Galīgi aizmirsu par to mākslīgo pirkstu. Manuprāt, tā jau ir gadījies.

—   Jā, jā, protams. Žēl, ka Bomis tagad vairākas stundas gulēs bez samaņas. Kad atjēgsies, ballīte jau būs galā.

—  Nudien žēl. — Sakne atļāvās drusku pasmaidīt, bet tad ķērās pie lietas. — Zelts ir klāt?

—   Jā, tikko atveda.

—   Labi. — Viņš pagriezās pret Bomja gvardi, kas izskatījās visai žēlīgi. — Salādējiet to gaisa rateļos un sūtiet iekšā. Ja kaut ko salaidīsit dēlī, sagrūdīšu jums rīklē pašu spārnus. Skaidrs?

Neviens jau neko neatbildēja, taču skaidrs bija. Par to nebija ne mazāko šaubu.

—   Labi. Ķerieties klāt.

Sakne ielīda operatīvajā ģeoplānā, Foals aizklidzināja viņam pakaļ. Komandieris cieši aizvēra durvis.

—   Gatavībā?

Kentaurs kontrolpanelī noklikšķināja pāris svarīga paskata slēdžus.

—   Tagad ir.

—  Es gribu, lai tā tiek palaista, cik drīz vien iespējams. — Viņš pablenza caur loga lāzerdrošo spoguļstiklu. — Atlikušas burtiski pāris minūtes. Saule jau spiežas cauri.

Foals nopietni likās klāt tastatūrai. — Maģija iet uz beigām. Pēc piecpadsmit minūtēm atrādīsimies virszemes pusdienlaikā. Neitrīno strūklas zaudē intensitāti.

—     Skaidrs, — Sakne teica, atkal būtībā krāpdamies. — Nu, labi, nekas nav skaidrs. Bet es sapratu par tām piecpadsmit minūtēm. Tas nozīmē, ka mums ir desmit minūtes, lai izdabūtu laukā kapteini Kniepu. Pēc tam mēs pārvērtīsimies par vieglu laupījumu visai cilvēku rasei.

Foals pieslēdza vēl vienu kameru. Tā bija iebūvēta gaisa ratiņos. Izmēģinādams viņš pārlaida pirkstu pār datora skārienjutīgo virsmu. Ratiņi šāvās uz priekšu, teju noraudami galvu Čikam Melšam.

—  Tu gan labi stūrē, — Sakne nomurmināja. — Vai augšā pa pakāpieniem tiks?

Foals pat nepacēla galvu.

—  Automātiskā šķēršļu pārvarēšanas korekcija. Viens komats piecu metru buferis. Bez problēmām.

Sakne viņu caururba ar zvērīgu skatienu. — Tu šitā izdaries tikai tādēļ, lai mani kaitinātu, ja?

Foals paraustīja plecus. — Varētu tā būt.

—   Zini ko? Saki paldies, ka man vairs nav neviena pielādēta pirksta. Skaidrs?

—   Tieši tā.

—   Labi. Un tagad vedīsim mājās kapteini Kniepu.

Hollija lidinājās zem portika griestiem. Zilajā gaismā bija ievilkušās sarkandzeltenas strēles. Stāvlaiks tuvojās beigām. Vēl tikai dažas minūtes, un Sakne te skalos pāri zilo vilni. Austiņās iezumējās Foala balss.

—     Labs ir, kapteine Kniepa. Zelts tūliņ būs klāt. Gatavojies šauties laukā.

—    Mēs taču neslēdzam darījumus ar nolaupītājiem, — Hollija pārsteigta iesaucās. — Kas te notiek?

—    Nekas, — Foals attrauca. — Tieša apmaiņa. Zeltu — iekšā, tevi — laukā. Tad laižam iekšā šāviņu. Liels, zils blīkšķis, un viss galā.

—   Vai Fauls zina par biobumbu?

—   Aha. Visu līdz pēdējam. Stāsta, ka varot izkļūt no laiklauka.

—   Tas nav iespējams.

—   Tieši tā.

—   Bet viņi visi būs pagalam!

—    Liela muiža, — Foals atsaucās, un Hollija gara acīm redzēja, kā kentaurs parausta plecus. — Tā iet, kad sapinies ar Tautu.

Holliju plosīja pretrunas. Skaidrs, ka Fauls apdraudēja visu pazemes civilizāciju. Diez vai kāds viņu apraudātu. Bet tā meitene, Džuljeta, viņa taču neko nebija nodarījusi. Viņa bija pelnījusi kādu glābšanās iespēju.

Hollija nolaidās divu metru augstumā. Sulaiņa galvas līmenī. Cilvēki bija sapulcējušies postažā, kas savulaik saucās "vestibils". Viņu vidū bija kādas domstarpības. RŪĶu virsniece to skaidri juta.

Viņa apsūdzoši uzlūkoja Artēmiju. — Vai tu viņiem pateici?

Artēmijs paskatījās pretim. — Ko tad?

—    Jā, elfu jaunkundz, ko tad? — kareivīgi piebalsoja Džuljeta, vēl aizvien viegli mesmerizēta.

—   Netēlo muļķi, Faul. Tu zini, par ko es runāju.

Ilgi tēlot muļķi Artēmijs nemācēja. — jā, kapteine Kniepa. Zinu gan. Par biobumbu. Tavas raizes būtu pagalam aizkustinošas, ja patiešām skartu arī mani. Tomēr neraizējies. Viss notiek pēc plāna.

—   Pēc plāna? — Hollija noelsās, norādīdama uz gruvešiem visapkārt. — Šitais arī bija pēc plāna? Un tas, ka Sulainis gandrīz zaudēja dzīvību, — arī to tu biji paredzējis?

—    Nē, — Artēmijs atzinās. — Ar trolli iznāca neliels misēklis. Taču tas nekādi neiespaidoja vispārējo stāvokli.

Hollija apvaldīja vēlmi vēlreiz iekaustīt bālo cilvēciņu un pagriezās pret Sulaini.

—  Žēlīgā debess, ieklausieties taču saprāta balsī. No laiklauka izkļūt nav iespējams. Tas nevienam nav izdevies.

Sulaiņa vaibsti izskatījās kā akmenī cirsti.

—   Artēmijs apgalvo, ka tas ir iespējams, tātad ir.

—  Bet tava māsa? Vai tu esi gatavs riskēt ar viņas dzīvību tikai tādēļ, lai saglabātu uzticību vienam zemiskam nelietim?

—   Artēmijs nav nekāds nelietis, jaunkundz. Viņš ir ģēnijs. Tagad, lūdzu, esiet tik laipna un palidojiet sāņus, jo jūs man aizsedzat skatu. Es uzraugu parādes durvis.

Hollija uzspurdza sešu metru augstumā.

—    Jūs esat jukuši. Visi! Pēc piecām minūtēm jūs pārvērtīsieties putekļos. Vai tiešām neapjēdzat?

Artēmijs nopūtās. — Atbildi jūs jau dzirdējāt, kapteine. Tagad — lūdzu. Šī ir ļoti būtiska notikumu attīstības stadija.

—  Kas par notikumu attīstību? Nolaupīšana! Vismaz neesi gļēvulis un saki, kā ir.

Artēmija pacietības mērs bija pilns.

—    Sulaini, vai mums vēl ir kādas nomierinošās injekcijas?

Milzīgais kalpotājs apstiprinoši pamāja, tomēr neko neatbildēja. Ja šobrīd atskanētu rīkojums ķerties pie injekcijām, viņš nebija drošs, vai to pildītu. Vai spētu. Par laimi, Artēmija uzmanību novērsa rosība, kas sākās alejas galā.

—    Ā, RŪĶi laikam būs kapitulējuši. Sulaini, pieņem sūtījumu. Taču esi modrs. Mūsu elfu draugi ir spējīgi uz šādām tādām neģēlībām.

—   Lai nu kurš to teiktu, — Hollija nobubināja.

Sulainis steidzās uz sapostītajām durvīm, pa ceļam pārbaudīdams, vai deviņmilimetrīgais Sig Sauer stroķis ir pielādēts un drošinātājs atlaists. Viņš teju vai jutās atvieglots, ka parādījies iemesls veikt kādu militāru operāciju, jo tas viņu atbrīvoja no nepieciešamības lauzīt galvu par radušos dilemmu. Šādos gadījumos profesionalitāte ņēma virsroku. Jūtelīgumam vietas neatlika.

Gaisā joprojām virmoja smalku putekļu mākonis. Sulainis pašķielēja tam cauri, uz aleju. Acīm priekšā aizliktie elfu filtri liecināja, ka nekādi silti ķermeņi netuvojas. Tomēr parādes durvīm tuvojās prāvi rateļi, kas kustējās it kā paši no sevis. Tie peldēja uz virmojoša gaisa spilvena. Artēmija jaunkungs, bez šaubām, būtu sapratis, pēc kādiem fizikas likumiem tā mašīna darbojas, bet Sulainim rūpēja vienīgi tas, vai viņš spētu to sasist lupatās.

Ratiņi atdūrās pret pirmo pakāpienu.

—    Automātiskā korekcija, vai zinies, — Sakne nicīgi nosprauslājās.

— Ja, ja, ja, — atsaucās Foals. — Es pie tās piestrādāju.

—   Tas ir izpirkums! — Sulainis iesaucās.

Artēmijs centās apvaldīt satraukumu, kas strauji uzvilnīja krūtīs. Nebija īstais brīdis, lai vienādojumā varētu atļauties iekļaut emocijas.

—   Paskaties, vai nav mīnēts.

Sulainis piesardzīgi izgāja uz lieveņa. To klāja sadragātas gargujas drumslas.

—   Ienaidnieku nav. Izskatās pēc pašgājēja.

Ratiņi grīļojās augšup pa pakāpieniem.

—   Nezinu, kas šito stūrē, bet viņam derētu drusku pamācīties.

Zemu pieliecies, Sulainis nopētīja ratiņu apakšpusi.

—   Spridzekļus neredz.

Izņēmis no kabatas detektoru, viņš izvilka teleskopisko antenu.

—   Arī noklausīšanās ierīču nav. Vismaz fiksējamu. Bet kas tad mums tas tāds?

—   Oi, oi, — noteica Foals.

—   Kamera.

Sulainis pasniedzās un aiz kabeļa izvilka laukā platleņķa lēcu.

—   Saldu dusu, džentlmeņi.

Par spīti smagajai kravai ratiņi kustējās viegli un klausīja katram Sulaiņa pieskārienam. Slieksnim pāri tie ieslīdēja vestibilā. Tur nu tie stāvēja, klusi zumēdami, itin kā gaidīdami, lai kāds pieņem kravu.

Tagad, kad ilgotais bridis bija klāt, Artēmijs tīri vai baidījās to atzīt. Bija grūti noticēt, ka pēc visiem šiem mēnešiem atlikušas tikai pāris minūtes, un nelietīgais plāns būs vainagojies ar sekmēm. Protams, šis pēdējās minūtes bija pašas

izšķirošākās un bīstamākās.

—   Taisi vaļā, — viņš pēdīgi teica, visai pārsteigts izdzirdēdams, ka balss trīc.

Vilinājums bija nepārvarams. Acis plati ieplētusi, tuvāk piesardzīgi panācās Džuljeta. Pat Hollija, aizgrūdusi vadības sviru līdz galam, nolaidās lejup, līdz pazoles nošvīkstēja gar marmora flīzēm. Sulainis atvilka rāvējslēdzi un atrāva vaļā ūdensnecaurlaidīgā brezenta pārklāju, ar ko bija pārsegta krava.

Neviens neizdvesa ne skaņas. Artēmijs iztēlojās, kā kaut kur ieskanas 1812 uvertīra. Tur nu zelts stāvēja, sakrauts mirdzošās rindās. To it kā apņēma aura, siltums, taču vienlaikus zelts izstaroja briesmas. Cik gan daudz cilvēku būtu gatavi iet nāvē vai nogalināt zeltā apslēptās prātam neaptveramās bagātības dēļ!

Hollija jutās gluži kā hipnozes varā. Elfus neatvairāmi pievelk minerāli, jo tie nākuši no zemes. Bet zelts viņus saista visspēcīgāk. Tā spīdums. Valdzinājums.

—  Viņi samaksāja, — Hollija izdvesa. — Nespēju noticēt.

—   Es tāpat, — Artēmijs nomurmināja. — Sulaini, vai tas ir īsts?

Sulainis no kaudzes izvilka vienu stieni. Ieurbis tajā metamā naža galu, viņš noskrubināja sīku skaidiņu.

—     īsts gan, — viņš paziņoja, pacēlis drupatiņu pret gaismu. — Vismaz šis te.

—     Labi. Ļoti labi. Sāc kraut laukā, ja? Sūtīsim ratus atpakaļ kopā ar kapteini Kniepu.

Kolīdz Hollija izdzirda savu vārdu, zelta drudzis acumirklī pārgāja.

—    Artēmij, met mieru. Nevienam cilvēkam vēl nekad nav izdevies paturēt elfu zeltu. Un viņi to centušies panākt gadsimtiem ilgi. RŪĶi darīs visu, lai aizstāvētu savu īpašumu.

Artēmijs nošūpoja galvu. Uzjautrināts.

—   Es taču tev teicu…

Hollija sagrāba viņu pie pleciem. — Tu netiksi laukā! Kā tu nesaproti!

Zēns dzedri pavērās pretim.

—    Es pratīšu tikt laukā, Hollij. Ieskaties man acīs un pasaki, ka nepratīšu.

Viņa tā arī darīja. Kapteine Hollija Kniepa ieskatījās sava nolaupītāja tumšzilajās acīs un ieraudzīja tur patiesību. Un uz brīdi noticēja.

—   Vēl ir laiks, — viņa izmisusi teica. — Ir jābūt kādai izejai. Man ir maģija.

Zēna pierē ievilkās neapmierinājuma rieva.

—   Kapteine, man negribētos sagādāt jums vilšanos, bet citas izejas nebūs.

Viņš uz brīdi apklusa. Skatiens aizklīda līdz kāpnēm, kas veda uz pārbūvētajiem bēniņiem. Varbūt, viņš nodomāja. Vai man patiešām vajadzīga visa šitā kaudze? Un vai viņu nenomocīja sirdsapziņa, aprīdama visu uzvaras saldmi? Artēmijs saņēmās. Turies pie plāna. Turies pie plāna. Nekādu emociju.

Uz pleca uzgūla pazīstama roka.

—   Kas vainas?

—     Nekas, Sulaini. Krauj vien laukā. Lai Džuljeta iet palīgā. Man jāaprunājas ar kapteini Kniepu.

—   Vai esat drošs, ka viss ir kā nākas?

Artēmijs nopūtās. — Nē, vecais draugs, neesmu vis. Bet nu jau ir par vēlu.

Sulainis paklausīgi pamāja un atgriezās pie darba. Džuljeta aiztecēja viņam pakaļ kā šunelis.

—  Tagad tā, kapteine. Par to jūsu maģiju.

—   Kas ir? — Hollijas acīs iegailējās aizdomas.

—   Kas man jādara, lai nopirktu vēlēšanos?

Hollija pašķielēja uz rateļiem. — Hmm, kā nu kuro reizi. Ko tu vari piedāvāt?

Sakne nepavisam neizskatījās mierīgs. Zilo jumolu pušu šķēla aizvien platākas dzeltenas gaismas strēles. Vairs tikai minūtes. Minūtes. Niknās galvassāpes nekādā ziņā nemazināja arī stiprais cigārs, kas asinīs dāsni ieplūdināja toksīnus.

—   Vai visi nebūtiskie darbinieki evakuēti?

—    Ja vien nav ielavījušies atpakaļ kopš pēdējās reizes, kad par to apvaicājāties.

—  Tikai ne tagad, Foal. Tici man, nav īstais brīdis. Vai ir kādas ziņas no kapteines Kniepas?

—   Nav nekā. Pēc troļļa pazuda video. Es teiktu, ka bojāta baterija. To ķiveri viņai vajadzētu pēc iespējas drīzāk raut nost no galvas, citādi radiācija izcepinās smadzenes. Un nudien būtu žēl — pēc visiem šiem pūliņiem.

Foals atgriezās pie vadības paneļa. Tur iemirdzinājās sarkana lampiņa.

—   Pag, kustības sensors. Kustība pie parādes durvīm.

Sakne aizbrāzās pie ekrāniem. — Vai vari pastiprināt?

—  Vienā mierā. — Foals ievadīja koordinātas, uzburdams četrkārtīgu palielinājumu.

Sakne atkrita uz tuvākā krēsla.

—   Neticu savām acīm.

—   Varat ticēt, — Foals nogrudzinājās. — Šitais izskatās vēl labāk par bruņutērpu.

Hollija nāca laukā. Ar zeltu.

Glābēji acumirklī saskrēja viņai visapkārt.

—   Virzīsimies laukā no apdraudētās zonas, kapteine, — mudināja kāds elfs, sagrābdams viņu aiz elkoņa.

Otrs pārlaida radiācijas sensoru pār viņas ķiveri.

—   Te mums ir enerģijas avota bojājums, kapteine. Nekavējoties jāapšļāc galva.

Hollija pavēra muti, lai protestētu, un tā tūliņ izrādījās pilna ar radiāciju neitralizējošām putām.

—  Vai tad to nevarēja izdarīt drusku vēlāk? — viņa spļaudīdamās izgrūda.

—  Atvainojiet, kapteine. Laiks negaida. Komandieris grib dzirdēt jūsu atskaiti, pirms iedarbinām detonatoru.

Elfi milzu ātrumā rāva Holliju uz mobilā operatīvā štāba pusi, tā ka viņai teju kājas pie zemes nemetās. Visapkārt glābējvienības tīrītāji pārķemmēja apkārtni, lai likvidētu jebkādas aplenkuma pazīmes. Tehniķi demontēja laiklauka antenas, gatavodamies tās atvienot. Kājnieki virzīja ratiņus uz vārtu pusi. Bija svarīgi visu aizvākt drošā attālumā, iekams tiek uzspridzināta biobumba.

Sakne gaidīja uz kāpnītēm.

—    Hollij, — viņš izgrūda. — Tas ir, kapteine Kniepa. Jums izdevās!

—   Tieši tā. Paldies.

—   Un ar visu zeltu. Varat būt lepna.

—  Nu, ne jau ar visu, komandier. Es lēšu, ka tur ir aptuveni puse.

Sakne pamāja. — Nav svarīgi. Ari pārējo drīz dabūsim atpakaļ.

Hollija notrauca no pieres radiācijas putas.

—   Esmu par to domājusi. Fauls pieļāva vēl vienu kļūdu. Viņš netika man izteicis rīkojumu, ka nedrīkstu mājā atgriezties, un, ņemot vērā to, ka viņš pats mani tur ieveda, uzaicinājums joprojām paliek spēkā. Es varētu atgriezties un iztīrīt iemītniekiem atmiņu. Tad mēs varētu zeltu paslēpt mājā un rītnakt vēl vienu reizi apturēt laiku…

—   Nē, kapteine.

—   Bet…

Saknes vaibsti, varbūt maķenīt atslābuši, no jauna pārvērtās akmenī.

—  Nē, kapteine. Padome nešķiedīs laiku pāris noziedzīgu zaņķeru dēļ. Tā vienkārši nenotiks. Man ir pavēle, un, ticiet man, tā ir akmenī cirsta.

Hollija ievilkās Saknēm pakaļ ģeoplānā.

—   Bet meitene? Viņa nav vainīga!

—  Kara upuris. Viņa izlēma savu likteni, nostādamās nepareizajā pusē. Viņas labā mēs šobrīd neko nevaram darīt.

Hollija nejutās tik pārliecināta. — Kara upuris? Kā jūs tā varat teikt! Dzīvība ir un paliek dzīvība.

Sakne apcirtās un sagrāba viņu pie pleciem.

—  Jūs, Hollij, paveicāt visu, kas bija jūsu spēkos, — viņš sacīja. — Neviens nebūtu spējis paveikt ko vairāk. Jūs pat atguvāt lielāko daļu izpirkuma. Taču esat kritusi par upuri tam, ko cilvēki dēvē par Stokholmas sindromu — esat pieķērusies saviem nolaupītājiem. Neuztraucieties, tas pāries. Bet cilvēki — tie tur, iekšā, — viņi zina. Par mums. Tagad viņus nekas vairs nespēj glābt.

Foals pacēla galvu no aprēķiniem.

—    Nav tiesa. Teorētiski. Starp citu, apsveicu ar atgriešanos.

Hollija nevarēja atļauties pat sekundīti veltīt tam, lai atņemtu sveicienu.

—   Tas ir kā — nav tiesa?

—   Paldies, man klājas labi. Jauki, ka apvaicājies.

—   Foal! — Sakne un Hollija iebrēcās vienā balsī.

—   Nu, kā Grāmatā rakstīts: "Ja zaņķers zeltu izgudrēm gūs, kaut elfi un maģija liedzas, tam zeltu uz to laiku paturēt būs, kas šaisaulē iemērīts sniedzas." Tātad — ja viņš paliek dzīvs, viņš izrādīsies uzvarējis. Vienkārši un nepārprotami. Grāmatai neko nespēs padarīt pat Padome.

Sakne pakasīja zodu. — Vai man par kaut ko vajadzētu uztraukties?

Foals māksloti iesmējās. — Nē. Tie tur, iekšā, ir tikpat kā beigti.

—   "Tikpat kā" neder.

—   Vai tā būtu pavēle?

—   Tieši tā, kareivi.

—    Es neesmu nekāds kareivis, — Foals atteica un nospieda pogu.

Sulainis bija izbrīnījies drusciņ vairāk nekā mazdrusciņ.

—   Jūs atdevāt to atpakaļ?

Artēmijs apstiprinoši pamāja. — Aptuveni pusi. Mums tik un tā paliek labs kumoss. Spriežot pēc pašreizējām cenām tirgū, kādi piecpadsmit miljoni dolāru.

Citkārt Sulainis neko nebūtu vaicājis. Bet šoreiz nevarēja nepavaicāt. — Kāpēc, Artēmij? Izstāstīsiet?

—  Laikam gan. — Zēns pasmaidīja. — Man bija sajūta, ka esam kapteinei šo to parādā. Par sniegtajiem pakalpojumiem.

—   Un viss?

Artēmijs pamāja. Nebija nekādas vajadzības pļāpāt par vēlēšanos. Tas varētu radīt iespaidu, ka viņam nav gana spēcīgs raksturs.

—     Hmm, — Sulainis saprotoši novilka, izskatīdamies pilnīgi apjucis.

—     Tagad mums tas jānosvin, — Artēmijs aizrautīgi iesaucās, veikli mainīdams sarunas tēmu. — Manuprāt, lieti derētu malciņš šampanieša.

Iekams Sulaiņa skatiens paguva Artēmiju atmaskot, viņš devās uz virtuvi.

Kad tur ienāca pārējie, Artēmijs jau bija trijās glāzēs salējis Dom Perignon.

—  Zinu, ka esmu nepilngadīgs, tomēr esmu pārliecināts, ka mātei nebūtu iebildumu. Tikai mazdrusciņ.

Sulainim uzmācās aizdomas, ka te kaut kas briest. Lai nu kā, viņš tomēr paņēma pasniegto kristāla pokālu.

Džuljeta uzlūkoja lielo brāli.

—   Var?

—   Laikam. — Sulainis ievilka elpu. — Tu zini, māšel, ka es tevi mīlu, ja?

Džuljeta drūmi pablenza uz brāļa pusi — diezin vai vietējie lamzaki būtu atzinuši to par kaut ko neatvairāmi pievilcīgu. Viņa paplikšķināja Sulainim pa plecu.

—   Miesassargs nedrīkst būt tāds ņuņņa.

Sulainis ieskatījās saimniekam tieši acīs.

—   Tātad gribat, lai mēs šito izdzeram, Artēmij?

Artēmijs godam izturēja kalpotāja skatienu. — Jā, Sulaini, gribu gan.

Nebildis vairs ne vārda, Sulainis izdzēra glāzi sausu, Džuljeta sekoja viņa paraugam. Kalpotājs acumirklī samanīja miega zāļu piegaršu. Viņš vēl vienā mierā būtu paguvis Artēmijam Faulam apgriezt sprandu, tomēr to nedarīja. Negribēja, lai Džuljeta pirms nāves nevajadzīgi satraucas.

Artēmijs noskatījās, kā draugi saļimst uz grīdas. Žēl, ka nācās mānīties. Taču, zinādami plānu visos sīkumos, viņi uztrauktos, un miega zāles neiedarbotos, kā nākas. Zēns vēroja glāzē virmojošos burbulīšus. Plāna riskantākais posms. Tikai uz īsu brīdi mazdrusciņ saminstinājies, viņš ar joni izdzēra sazāļoto šampanieti.

Artēmijs rāmi nogaidīja, līdz zāles sāka iedarboties. Ilgi gaidīt nevajadzēja, jo katra deva bija rūpīgi aprēķināta, ņemot vērā ķermeņa masu. Domas sāka pīties, un tad viņam iešāvās prātā, ka atmošanās, iespējams, nebūs. Drusciņ tā kā par vēlu šaubīties, viņš pats sevi norāja, un zaudēja samaņu.

— Prom ir, — Foals atgāzās krēslā. — Nu es vairs neko nespēju grozīt.

Caur polarizētajām logu rūtīm viņi noraudzījās, kā šāviņš aiztraucas uz mērķi. Tā nudien bija ievērības cienīga parikte. Svarīgākā detaļa bija pavisam viegla, tāpēc nokrišņus bija iespējams precīzi fokusēt noteiktā rādiusā. Serdenī ievietotais radioaktīvais elements bija solīnijs 2. Pussabrukšanas periods — četrpadsmit sekundes. Tas nozīmēja, ka Foals varēja panākt, lai biobumbas zilais vilnis izskalo tikai Faulu muižu un neskar nevienu zāles stiebriņu ārpus tās teritorijas, plus pēc nepilnas minūtes ēkā vairs nebūs nekādu radiācijas pēdu. Ja arī kādas solīnija liesmu mēles izplaiksnītos ārpus zonas, tās netiktu ārā no laiklauka. Viegla, ātra un droša slepkavība.

—   Kurss ir ieprogrammēts, — Foals skaidroja, lai arī neviens pat nedomāja klausīties. — Ielidos vestibilā un uzsprāgs. Čaula un aizdedzes mehānisms gatavoti no plastmasas sakausējuma, tā ka pilnībā sairs. Nekādu pēdu.

Sakne un Hollija noskatījās bumbai pakaļ. Kā jau paredzēts, tā ielidoja pa durvju caurumu, no viduslaiku sienu mūriem nenotraukdama pat akmens drumsliņu. Hollija paraudzījās monitorā, kur pienāca signāls no bumbai piestiprinātās kameras. Uz mirkli viņa pamanīja plašo gaiteni, kur vēl nesen bija uzturējusies kā gūstekne. Tas bija tukšs. Neviena cilvēka. Var jau būt, viņa iedomājās. Tikai varbūt. Tad viņa pavērās uz Foalu un visriņķl sakrautās aparatūras blāķi. Un saprata, ka cilvēki ir tikpat kā pagalam.

Biobumba uzsprāga. Uzvilnīja blīvas, zilas gaismas aplis, kas pletās arvien platāks, ar nāvējošu starojumu iespieždamies nama slēptākajos nostūrīšos. Puķes novīta, kukaiņi sačokurojās, akvārijos nobeidzās zivtiņas. Starojums pārslaucīja visu līdz pēdējam kubikcentimetram. Artēmijs Fauls ar savu svītu nebūtu varējuši paglābties. Tas nebija iespējams.

Hollija nopūtās, novērsdamās no zilā viļņa, kas jau sāka gaist. Par spīti visiem vērienīgajiem plāniem Artēmijs Fauls, galu galā, nebija nekas vairāk par parastu mirstīgo. Un sazin kāpēc doma par šā cilvēka nāvi viņu darīja sērīgu.

Sakne reaģēja pragmatiskāk. — Labs ir. Pucējamies. Pilnos aizsargtērpu komplektos.

—   Tur nekā bīstama nav, — Foals aizrādīja. — Vai skolā tiešām visu esat laidis gar ausīm?

Komandieris nicīgi nosprauslājās. — Uz zinātni es paļaujos apmēram tikpat daudz kā uz to, ka varētu tikt galā ar tevi. Radiācijai ir nelāga indeve aizkavēties tur, kur, kā apgalvo viens otrs zinātnieks, tās vairs itin nemaz nav. Neviens no šejienes bez aizsargtērpa ne soli nespers laukā. Tā ka tev, Foal, nāksies vien palikt tepat. Visi aizsargtērpi ir tikai ar divām bikšu starām. Un man tik un tā vajag, lai tu paliec pie monitoriem, ja nu…

Ja nu kas? — Foals nodomāja, tomēr nebilda ne vārda. "Es taču teicu" varēja aiztaupīt arī vēlākam laikam.

Sakne pagriezās pret Holliju.

—   Gatava, kapteine?

Atpakaļ iekšā. Doma, ka nāksies identificēt trīs līķus, necik patīkama nebija, bet Hollija zināja, ka tas ir viņas pienākums. Viņa vienīgā bija klātienē labi iepazinusies ar iekštelpu plānojumu.

—   Tieši tā. Gatava.

Paķērusi no pakaramā aizsargtērpu, viņa pārvilka to pāri kombinezonam. Ieģērbusies piegulošajā gumijas ādā, viņa ar ievingrinātu kustību pārbaudīja manometru. Novirze no normas varēja liecināt par ieplīsumu, kas, galu galā, varēja izrādīties liktenīgs.

Sakne uz perimetra līnijas rindoja desantniekus. Starp viņiem bija arī pirmās glābējvienības nožēlojamās pārpalikas, un viņiem uz atgriešanos muižā prāts nesās ne vairāk kā uz žonglēšanu ar ķīmiskajām granātām.

—   Vai jūs skaidri zināt, ka tā milža tur vairs nav?

—   Jā, kapteini Vaktiņ. Nav. Grozi, kā gribi.

Ķeza tomēr šaubījās. — Jo tas ir viens baigs cilvēks. Manuprāt, viņam pašam ir kaut kāda maģija.

Kaprālis Mormiška ieirgojās un tūliņ dabūja kniebienu ausī. Nobubinājis kaut ko par to, ka pateiks mammai, viņš mudīgi uzgrūda galvā ķiveri.

Saknēm vaigos saskrēja asinis. — Kustamies. Jūsu uzdevums ir atrast un savākt zeltu. Uzmanieties no mīnām. Es neuzticējos Faulam, kad viņš bija dzīvs, un ne par matu vairāk neuzticos arī tagad, kad viņš ir beigts un pagalam.

Padzirduši vārdu "mīnas", visi saausījās. Pietika vien iedomāties par kājnieku mīnu, kas sprāgst, palēkusies galvas augstumā, lai kareivjiem zustu jebkāda vēlēšanās zaudēt modrību. Grūti atrast nežēlīgākus ieročus par tiem, kādus gatavoja zaņķeri.

Hollija bija turpat — kā jaunākā glābēju virsniece. Un par spīti tam, ka neviena ienaidnieka muižā vairs it kā nebija, viņa automātiski noregulēja šaujamo neitrīno 2000 režīmā.

Namā valdīja spokains klusums. Šur tur nosnaikstījās tikai pēdējās solīnija liesmu mēles. Klusumā slēpās arī nāve. Visa māja bija nāves šūpulis. Hollija to samanīja ar katru miesas šūniņu. Aiz viduslaiku mūriem gulēja miljoniem mirušu kukainīšu, un zem grīdām stinga zirnekļu un peļu līķīši.

Viņi piesardzīgi tuvojās durvīm. Hollija pārbaudīja apkaimi ar rentgenskeneri. Zem grīdas flīzēm nebija nekā, izņemot zemi un beigtu krusta zirnekļu ligzdu.

—   Gaiss tīrs, — viņa teica mikrofonā. — Eju iekšā. Foal, ausis esi uzlicis?

—   Esmu tepat, pie tevis, saldumiņ, — kentaurs atsaucās. — Bet tad, kad tu uzkāpsi virsū mīnai, būšu pavisam kur citur — ģeoplāniņā.

—   Infrasarkanais kaut ko rāda?

—   Pēc zilā viļņa neko nevaru pateikt. Karstumiņš joprojām šur un tur. Lielākoties solīnija liesmas. Atdzisīs tikai pēc pāris dienām.

—   Bet radiācijas taču nav, vai ne?

—   Nav gan.

Sakne neticīgi nospurcās. Visiem, kam galvā bija ķiveres, piepeši likās, ka kaut kur nošķaudījies zilonis.

—    Izskatās, ka vajadzēs pārķemmēt māju pēc vecpapu metodēm, — viņš noburkšķēja.

—  Tikai žigli, — Foals ieteica. — Es teiktu, lielākais, pēc minūtēm piecām Faulu muiža atgriezīsies lielajā pasaulē.

Hollija pārkāpa pāri vietai, kur savulaik bija atradies parādes durvju slieksnis. Sprādziena sašūpotas, joprojām viegli kustējās lustras, bet viss cits bija gluži tāpat kā iepriekš.

—   Zelts ir lejā. Manā kamerā.

Neviens nereaģēja. Pareizāk, neizteica ne vārda. Toties kāds novemstījās. Tieši mikrofonā. Hollija apcirtās. Ķeza stāvēja, saliecies ragā un saķēris vēderu.

—  Man ir nelaba dūša, — viņš nostenējās. Varēja arī nepūlēties, jo tāpat bija redzams, ka viņš novēmis visus zābakus.

Kaprālis Mormiška ievilka elpu, lai, iespējams, nāktu klajā ar kādu teikumu, kurā figurē vārds "mamma". Teikuma vietā viņš nāca klajā ar vēmekļu šalti. Nelaimīgā kārtā nelabums uzbruka tik spēji, ka Mormiška nepaguva nolaist sejsegu. Skats nebija no patīkamajiem.

—  Vēē, — Hollija izgrūda, nospiezdama pogu, lai atvērtu kaprāļa sejsegu. Mormiškas aizsargtērpam pāri pārskalojās pussagremotas desantnieku pārtikas cunami.

—    Žēlīgā debess, — Sakne nomurmināja, grūzdamies brāļiem garām. Necik tālu viņš netika. Tikko komandieris spēra soli pāri slieksnim, viņš ņēmās laist pār lūpu tāpat kā pārējie.

Hollija pagrieza ķiveres kameru pret nelaimīgajiem virsniekiem.

—   Foal, kas te, ellē, notiek?

—   Meklēju. Pagaidi.

Austiņās atskanēja mežonīga taustiņu klaboņa.

—   Labi. Piepeša vemšana. Zonas nelabums… Ak, nē.

—   Kas? — Hollija iesaucās. Taču viņa jau zināja. Varbūt bija zinājusi jau no paša sākuma.

—  Vainīga maģija, — Foals neskaidri izgrūda, satraukumā teju nespēdams, kā nākas, izrunāt vārdus. — Viņi nevar ieiet namā, kamēr Fauls nav miris. Tā ir tāda kā galēja alerģiska reakcija. Tas nozīmē… nē, nudien neticami… tas nozīmē…

—    Ka viņiem izdevies, — Hollija atsaucās. — Viņš ir dzīvs. Artēmijs Fauls ir dzīvs.

—    D'Arvit, — Sakne novaidējās un izvirda vēl vienu vēmekļu šalti uz terakotas flīzēm.

Hollija gāja viena. Viņai to vajadzēja redzēt savām acīm. Ja kaut kur gulēja Faula līķis, tam vajadzēja būt līdzās zeltam — par to nu viņa bija droša.

Lejup glūnēja tie paši dzimtas portreti, taču tagad nezin kāpēc tā pašapmierināti, nevis bargi. Hollijai sakārojās pāris reižu iebliezt pa tiem ar Neitrīno 2000. Bet tas nozīmētu pārkāpt noteikumus. Ja reiz Artēmijs Fauls bija guvis virsroku, nekas vairs nebija līdzams. Nekādu turpmāku apvainojumu.

Viņa nokāpa lejā, savā kamerā. Durvis pēc biobumbas sprādziena joprojām viegli šūpojās. Pa telpu kā iesprostota zibens šautra šaudījās vientuļa solīnija liesmiņa. Hollija spēra soli pāri slieksnim, pa pusei bīdamās no tā, ko tur varētu ieraudzīt vai neieraudzīt.

Tur nebija galīgi nekā. Vismaz līķu ne. Tikai zelts. Aptuveni divsimt stieņu. Sakrauti uz lāviņas matrača. Skaistās, kārtīgās militārās rindās. Vecais, labais Sulainis. Vienīgais cilvēks, kurš jebkad saķēries ar trolli un izcīnījis uzvaru.

—   Komandier? Uztverat? Esmu ēterā.

—   Dzirdu, kapteine. Cik kritušo?

—   Līķu nav. Atradu pārējo izpirkuma daļu.

Iestājās klusums.

—   Lai paliek, Hollij. Jūs zināt noteikumus. Mēs atkāpjamies.

—   Bet… Jābūt kādai iespējai…

Sarunā iejaucās Foals. — Bet, bet. Nekā nebūs, kapteine. Līdz gaismai atlikušas burtiski sekundes, un, ja attapsimies pašā dienas vidū, es par mūsu izredzēm nedodu ne plika graša.

Hollija nopūtās. Tiesa jau bija. Tauta varēja izvēlēties, kurā diennakts laikā pazust, ja vien projām devās, iekams lauks bija iziris. Tomēr apziņa, ka cilvēks pār viņiem guvis virsroku, bija briesmīgi rūgta. Turklāt cilvēks bija tikai mazs puika.

Viņa pēdējoreiz noskatīja kameru. Šeit bija sakurts milzīgs naida ugunskurs, un agrāk vai vēlāk rēķini tiks nokārtoti. Viņa iegrūda šaujamo atpakaļ makstī. Labāk agrāk. Šoreiz uzvarējis izrādījās Fauls, taču tādi kā viņš ilgi uz lauriem gulēt nemēdz. Viņš visādā ziņā izperinās vēl kādu plānu, kā tikt pie naudas. Un, kad Fauls atkal būs klāt, Hollija Kniepa būs kaujas gatavībā. Stāvēs priekšā un gaidīs — ar krietnu bliežamo rokā un smaidu uz lūpām.

Stāvlaika perimetra joslā zeme bija mīksta. Viduslaiku mūri bija aprīkoti ar nekur nederīgu lietus ūdeņu kanalizāciju, un slapjums, pustūkstoti gadu lāsodams lejup, pamatus bija pārvērtis īstā zaņķi. Tieši tur ari Mulčs izrakās laukā.

Mīkstā augsne nebija vienīgais iemesls, kālab viņš izvēlējās tieši šo vietu. Otrs iemesls bija smaka. Krietns tuneļu punduris zelta smaku spēja saost pat cauri puskilometru biezam granīta slānim. Mulčam Rakumam bija viens no smalkākajiem deguniem, kāds jebkad likts lietā.

Rateļi līgojās uz gaisa spilvena, būtībā neviena nepieskatīti. Tiesa, apsargāt izglābto izpirkuma daļu bija norīkoti divi glābēju brašuļi, taču tieši šobrīd abi bija aizņemti ar irgošanos par savu savārgušo komandieri.

— A šis tik korķē un korķē, ne, Čik?

Čiks piekrītoši pamāja un ņēmās mēdīdamies demonstrēt Saknes vemšanas tehniku.

Čika Melšas ķēmošanās nodrošināja ideālu aizsegu žuļicībai. Pirms izrāpšanās no tuneļa Mulčs izpūta zarnas tīras. Tā tikai trūka, lai piepešs gāzu izvirdums nodotu viņa klātbūtni. Piesardzība gan bija gluži lieka. Pat ja punduris Čikam Melšam būtu iegāzis pa ģīmi ar slapju smirduļtārpu, elfs diez vai būtu kaut ko pamanījis.

Nepagāja ne minūte, un divi duči stieņu jau droši dusēja tunelī. Šis darbiņš nudien izrādījās tīrā bērnu spēlīte. Ieslidinādams tunelī divus pēdējos stieņus, Mulčs teju nespēja valdīt smieklu. Jūliuss viņam patiesi bija izdarījis pakalpojumu, iesaistīdams visā šajā afērā. Viss galu galā bija izvērties tik lieliski, ka labāk nemaz nevarēja būt. Viņš bija brīvs kā putniņš gaisā, bagāts un, pats jaukākais, skaitījās beigts. Kad RŪĶi attapsies, ka zelts izčibējis, Mulčs jau būs kontinenta otrā pusē. ļa šie vispār maz attapsies.

Punduris iegremdējās zemē. Atrasto mantu nāksies transportēt projām pa daļām, taču kavēšanās bija tā vērta. Ar šitādu naudu viņš varētu priekšlaikus doties pensijā. Protams, nāksies pazust bez pēdām, taču Mulča viltīgajā prātā jau brieda plāns.

Kādu laiku viņš padzīvos virszemē. Nomaskējies par cilvēku punduri, kam nepatīk gaisma. Varbūt varētu iegādāties kādu debesskrāpja augšstāva dzīvokli ar kārtīgām žalūzijām. Teiksim, Manhetenā. Vai Montekarlo. Skaidrs, punduris, kas vairās no saules, varētu radīt visai dīvainu iespaidu. Toties viņš būtu nepiedienīgi bagāts punduris. Un cilvēki būs ar mieru noticēt jebkādiem eksotiskiem pekstiņiem, ja vien samanīs, ka tur slēpjas kaut kas, no kā viņiem var atlēkt kāds labums. Ieteicams, lai kaut kas būtu zaļš un čaukstošs.

mm*

Artēmijs sadzirdēja kādu balsi saucam viņu vārdā. Balss it kā nāca no kādas sejas, taču tā tinās miglā un nebija skaidri saskatāma. Varbūt tēvs?

—  Tēvs? — Vārds mutē izgrozījās tik ērmoti. Nepierasti. Tāds kā iestāvējies. Artēmijs pavēra acis.

Pār viņu bija noliecies Sulainis.

—   Artēmij. Esat pamodies.

—  Ā, Sulaini. Tu.

Viņš pietrausās kājās. No piepūles sareiba galva. Viņš gaidīja, ka elkoni tūliņ satvers Sulaiņa palīdzīgā roka. Nekā. Uz dīvāna gulēja Džuljeta, noslienājusi visus spilvenus. Acīmredzot zāļu iedarbība vēl nebija beigusies.

—  Tās bija tikai miega zāles, Sulaini. Nekaitīgas.

Kalpotāja acīs iegailējās draudīga uguntiņa. — Paskaidrojiet.

Artēmijs izberzēja acis. — Vēlāk, Sulaini. Es jūtos drusku…

Sulainis aizšķērsoja viņam ceļu. — Artēmij, uz šā te dīvāna sazāļota guļ mana māsa. Tuvu nāvei. Tāpēc paskaidrojiet!

Artēmijs atskārta, ka dzirdējis pavēli. Varbūt derēja ņemt ļaunā, taču tad viņš nosprieda, ka Sulainim, iespējams, ir taisnība. Viņš bija pāršāvis pār strīpu.

—    Es neteicu jums par miega zālēm, jo jūs būtu pretojušies to iedarbībai. Tas ir tikai dabiski. Un plāns varēja izdoties vienīgi ar nosacījumu, ka mēs visi acumirklī iemiegam.

—   Plāns?

Artēmijs atslīga atzveltnes krēslā.

—     Būtiskākais visā šajā lietā bija laiklauks. Tas bija RŪĶu trumpja dūzis. Tieši tas viņus visus šos gadus ir darījis neuzvaramus. Laiklauks ļāva jebkuru incidentu norobežot no pasaules. Plus biobumba. Baisa kombinācija.

—  Tad kādēļ mums vajadzēja dzert tās miega zāles?

Artēmijs pasmaidīja. — Paskaties laukā pa logu. Vai tad

nesaproti? Viņi ir projām. Viss beidzies.

Sulainis pameta skatu cauri mežģīņu aizkariem. Gaisma bija spoža un skaidra. No ziluma ne smakas. Tomēr īsti pārliecināts kalpotājs vis nejutās. — Šobrīd projām. Bet varu galvot, ka naktī atkal būs klāt.

—    Nē. Tas būtu pret noteikumiem. Mēs esam guvuši virsroku. Tā nu tas ir. Spēle ir galā.

Sulainis parāva uz augšu uzaci. — Artēmij. Tās miega zāles.

—   A, jā. Novirzījos no tēmas?

Atbilde bija nepielūdzams klusums.

—    Miega zāles. Labs ir. Man vajadzēja izdomāt, kā lai tiekam projām no laiklauka. Izskatīju Grāmatu krustu šķērsu, bet tur nekā nebija. Pat neviena aplinkus mājiena. Elfi paši vēl nav atklājuši, kā to dabūt gatavu. Nu, un tad es ķēros pie viņu Vecās Derības, pie tiem laikiem, kad mēs ar viņiem vel mitām līdzās. Tu zini visus tos stāstus: elfi, kas pa naktīm šuj kurpes, gariņi, kas tīra māju. Tolaik, kad mēs vēl zināmā mērā sadzīvojām. Maģiski pakalpojumi apmaiņā pret elfu pakalniem. Viens no dižākajiem, protams, bija Santa Klauss.

Sulaiņa uzacis teju izlēca laukā no pieres.

—   Santa Klauss?

Artēmijs pašāva gaisā plaukstas. — Zinu, zinu. Es pats biju noskaņots visai skeptiski. Tomēr izskatās, ka mūsu mazais uzņēmējdarbības tēls Santa Klauss nav vis cēlies no kāda turku svētā, bet ir viss, kas palicis pāri no Sana D'Klasa, elfu Paparžu dinastijas trešā ķēniņa. Vēsturē viņš iegājis kā Sans Maldu vīrs.

—   Iesauka gan neizklausās nekāda cildinošā.

—    Jādomā gan. D'Klass uzskatīja, ka savā ķēniņ valstī varētu mazināt zaņķeru alkatību, izdalot viņiem dāsnas dāvanas. Viņš bija iecerējis visā teritorijā reizi gadā izkārtot visus dižburvjus un plašā apkaimē apturēt laiku. Tad, kamēr cilvēki gulēja saldā miegā, elfu bariem vajadzēja iznēsāt dāvanas. Skaidrs, ka tur nekas neiznāca. Cilvēku alkatību mazināt nav iespējams. Jo sevišķi ar dāvanām.

Sulainis sarauca pieri. — Bet ja cilvēki… tas ir, mēs… Ja mēs būtu pamodušies?

—    Jā. Lielisks jautājums. Pats galvenais. Mēs nevarētu pamosties. Tāds nu tas stāvlaiks ir. Kādā apziņas stāvoklī tu tajā ieej, tādā arī paliec. Nevari ne pamosties, ne aizmigt. Tu droši vien ievēroji, ka pēdējo stundu laikā kaulos gan iegūla nogurums, taču smadzenes iemigt atsacījās.

Sulainis apstiprinoši pamāja. Kaut aplinkus, tomēr šis tas pamazām noskaidrojās.

—    Saskaņā ar manu teoriju, ja gribējām izkļūt no laiklauka, mums vajadzēja vienkārši iemigt. Ieslodzījumā mūs turēja vienīgi mūsu apziņa.

—   Plika teorija. Jūs pamatīgi riskējāt, Artēmij.

—  Nemaz ne tik plika. Mums jau bija viena iespēja pieņēmumu pārbaudīt.

—   Kāda tad? Ā, Endželīna.

—    Jā. Mana māte. Ieslīgusi miega zāļu izraisītā snaudā, viņa virzījās līdzi laika dabiskajam plūdumam un laiklaukā nemaz neiekļuva. Ja viņa būtu tur palikusi kopā ar mums, es vienkārši padotos RŪĶiem un ļautu, lai viņi iztīra mums atmiņu.

Sulainis novīpsnāja. Par to nu viņš šaubījās.

—   Tādējādi, tā kā dabiskā ceļā iemigt mēs nevarējām, es visiem mums iebaroju mātes tabletes. Pavisam vienkārši.

—  Tomēr par mata tiesu. Vēl minūte…

—   Piekrītu, — zēns pamāja. — Pašās beigās spriedze bija visai pamatīga. No tā nebija iespējams izvairīties — citādi RŪĶi neuzķertos.

Artēmijs apklusa, lai Sulaiņa smadzenēm dotu iespēju visu dzirdēto sagremot.

—   Nu? Vai man ir piedots?

Sulainis nopūtās. Džuljeta uz dīvāna krāca kā pieļurbājies jūrnieks. Tad viņš pēkšņi pasmaidīja.

—   Jā, Artēmij. Viss ir piedots. Tikai viens…

-Jā?

—   Nekad vairs. Elfi ir pārāk… cilvēciski.

—   Tev taisnība, — Artēmijs atsaucās. Krunciņas ap acīm ievilkās dziļākas. — Vairs nekad. Turpmāk aprobežosimies ar patīkamākām avantūrām. Es gan nevaru apsolīt, ka tās būs tikai likumīgas.

Sulainis piekrītoši pamāja. Kaut vai tā.

—  Un nu, jauno saimniek, vai nederētu apraudzīt jūsu māti?

Artēmija seja nobālēja vēl baltāka, ja vien tas bija iespējams. Un ja nu kapteine nav turējusi doto solījumu? Protams, viņai bija visas tiesības tā rīkoties.

—   Jā. Laikam derētu gan. Lai Džuljeta atpūšas. Viņa to ir pelnījusi.

Viņš pacēla galvu, pavērdamies augšup, uz kāpnēm. Diez vai bija vērts cerēt, ka var paļauties uz kapteines doto vārdu. Galu galā, viņš bija turējis Holliju gūstā pret pašas gribu. Viņš klusībā pats sevi nostrostēja. Padomā tik, atdot visus tos miljonus par solījumu izpildīt vēlēšanos. Šito lētticību!

Tad atvērās bēniņu istabas durvis.

Sulainis acumirklī izrāva koltu.

—   Artēmij, aiz manis. Kāds ielauzies.

Zēns atmeta ar roku. — Nē, Sulaini. Diez vai.

Ausīs dobji pukstēja asinis, pulss sitās pirkstu galos. Vai patiesi? Vai tiešām? Kāpņu augšgalā iznira kāds stāvs. Kā parādība. Ietinusies dvielī, mati slapji pēc dušas.

—   Ārtij? — tā sauca. — Artij, tu tur esi?

Artēmijs gribēja atsaukties, gribēja atplestām rokām brāzties augšup pa kāpnēm. Taču nespēja. Visas kustību funkcijas bija sazin kur pagaisušas.

Roku viegli slidinādama pa kāpņu margām, Endželīna Faula kāpa lejup. Artēmijam jau bija piemirsies, cik māte ir gracioza. Kailās pēdas nodipēja lejā pa mīkstajiem, ar paklāja celiņu nosegtajiem pakāpieniem, un pēc brīža viņa jau stāvēja turpat līdzās.

—  Labrīt, mīļais, — viņa līksmi teica, it kā nekas nebūtu noticis.

—   M-māt, — Artēmijs izstomīja.

—   Nu nāc. samīļo mani.

'

Artēmijs ieslīga mātes skavās. Tās bija siltas un spēcīgas. Iesmaržojusies. Viņš jutās kā puika, kas īstenībā arī bija.

—   Piedod, Ārtij, — māte iečukstēja viņam ausi.

—   Par ko tad?

—   Par visu. Par visiem tiem mēnešiem, kad nebiju savā ādā. Bet tagad viss būs citādi. Pietiek dzīvot pagātnē.

Artēmijs samanīja, kā pār vaigu norit asara. Kurš to bija noraudājis, viņš īsti nesaprata.

—   Un es neesmu sarūpējusi tev dāvanu.

—   Dāvanu? — Artēmijs apjuka.

—    Nu ja, — māte iedziedājās, sagriezdama viņu riņķī apkārt. — Vai tad nezini, kas šodien par dienu?

—   Kas par dienu?

—    Ziemassvētki, dumiķīt. Ziemassvētki! Tad taču parasti cits citam kaut ko dāvina, vai tad ne?

Jā, Artēmijs nodomāja. Parasti. Sans D'Klass.

—   Un paskat, kā te izskatās. īsts mauzolejs. Sulaini!

Kalpotājs mudīgi noslēpa koltu.

—   Jā, kundze?

—    Piezvani Braunam Tomasam. Numurs ierakstīts platīna telefonā. Lai no jauna atver manu rēķinu. Pasaki Elēnai, ka gribu izrotāt māju uz Ziemassvētkiem. Gribu visu, kas dabūjams. Pilnu servisu.

—   Jā, kundze. Pilnu servisu.

—  Ak jā, un pamodini Džuljetu. Gribu pārvākties uz lielo guļamistabu. Tie bēniņi ir pārāk pieputējuši.

—   Jā, kundze. Tūliņ, kundze.

Endželīna Faula paņēma dēlu pie rokas.

—  Tā, Ārtij, tagad tu-man visu izstāstīsi. Pirmkārt, kas te noticis?

— Remonts, — Artēmijs atsaucās. — Vecās durvju stenderes bija saēdis mitrums.

Endželīna sarauca pieri, neticēdama nevienam viņa vārdam. — Ak tā. Un kā pa skolu? Vai esi jau izlēmis, par ko

kļūt?

Kamēr Artēmija lūpas atbildēja uz ikdienišķajiem jautājumiem, prāts pinās kā negudrs. Viņš atkal bija puišelis. Dzīve tagad ritēs pavisam citādi. Turpmāk plāniem būs jābūt vēl daudz viltīgākiem nekā parasti, ja viņš gribēs, lai mātei par tiem nebūtu ne jausmas. Tomēr tas nekas.

Endželīna Faula maldījās. Viņa tomēr bija Artēmijam sarūpējusi Ziemassvētku dāvanu.

EPILOGS

Tagad, kad esat iepazinušies ar lietas materiāliem, jādomā, būsit sapratuši, cik bīstams ir šis Fauls.

Reizumis vērojama zināma tendence Artēmiju romantizēt. Piedēvēt Faulam īpašības, kādu viņam nemaz nav. Tas, ka viņš izlietoja vēlēšanos, lai izdziedētu māti, nebūt neliecina par kādu sirsnību. Tā Artēmijs rīkojās tikai tāpēc, ka sociālā dienesta darbinieki jau bija ķērušies pie viņa lietas izskatīšanas un agrāk vai vēlāk būtu nodevuši vinu aizbildniecībā.

Ziņu par Tautas eksistenci viņš noklusēja vienīgi tādēļ, lai turpmāk varētu elfus izmantot, ko vairākas reizes arī darīja. Vienīgais, viņš pieļāva kļūdu, atstādams dzīvajos kapteini Kniepu. Hollija kļuva par R UĶu vadošo eksperti Artēmija Faula lietā un sniedza nenovērtējamu ieguldījumu cīņā pret Tautas bīstamāko ienaidnieku. Šai cīņai bija lemts turpināties vēl vairākus desmitus gadu.

Liktenim labpatika, lai visspožākās uzvaras abas nesamierināmās puses izcīnītu goblinu dumpja laikā, kad bija spiestas sadarboties. Tacu tas ir pavisam cits stāsts.

Ziņojumu R ŪĶu akadēmijas arhīvam sastādījuši dr. Dž. Argons un B. Psihs.

94% detaļu atspoguļotas precīzi, 6% norakstāmi uz neizbēgamas ekstrapolācijas rēķina.

B e i g a s

LATVIEŠU UN ELFU ALFABĒTS

.

SATURS

Prologs 7

Pirmā nodaļa. Grāmata 9

Otrā nodaļa. Tulkojums 22

Trešā nodaļa. Hollija 34

Ceturtā nodaļa. Nolaupīšana 62

Piektā nodaļa. Pazudusi, pildot uzdevumu 74

Sestā nodaļa. Aplenkums 104

Septītā nodaļa. Mulčs 146

Astotā nodaļa. Trollis 181

Devītā nodaļa. Trumpja dūzis 214 Epilogs 248

Izdevēji pateicas par finansiālu atbalstu Īrijas Literatūras apmaiņas (tulkošanas) fondam Dublinā, Īrijā www.irelandliterature.com info@irelandliterature.com

Apgāda «JUMAVA» PĀRDOŠANAS DAĻAS ADRESE Rīgā, Blaumaņa ielā 24, tālr. 7280058

www.jumava.lv

Izdevējs — SIA "J.L.V.", Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011. Iespiests un iesiets as "Paraugtipogrāfija", Puškina ielā 12, Rīgā LV 1050.

[1] Federālās izmeklēšanas birojs, Centrālā izlūkošanas pārvalde, Valsts drošības aģentūra, Narkotiku apkarošanas aģentūra (visas ASV); MI6 — Lielbritānijas militārās izlūkošanas un pretizlūkošanas aģentūras 6. nodaļa. [Tulk. piez.)

[2] irānas šahs no 1925. līdz 1941. gadam. [tulk. piez.)

Content

Kolfers Oīns Artēmijs Fauls-1

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA GRĀMATA

OTRĀ NODAĻA TULKOJUMS

TREŠĀ NODAĻA HOLLIJA

CETURTĀ NODAĻA NOLAUPĪŠANA

PIEKTĀ NODAĻA PAZUDUSI PILDOT UZDEVUMU

SESTĀ NODAĻA APLENKUMS

SEPTĪTĀ NODAĻA MULČS

ASTOTĀ NODAĻA TROLLIS

DEVĪTĀ NODAĻA TRUMPJA DŪZIS

EPILOGS

LATVIEŠU UN ELFU ALFABĒTS

SATURS