Kolfers Oīns

Supernaturālists

Oīns Kolfers

Supernaturālists

..

.

.

1 .NODAĻA KOSMONAUTS KALNINš

Satelītpilsēta, Ziemeļu puslode, drīz

Satelītpilsēta. Nākotnes pilsēta, sludināja reklāmu plakāti. Metropole, ko pilnībā kontrolēja satelīts "Mijiši 9", kas planēja virs galvas kā lidojošs karakuģis. Vesela pilsēta, kas projektēta īpaši trešajam gadu tūkstotim. Viss, ko vēlas miesa, un nekas no tā, kas nepieciešams dvēselei. Septiņsimt septiņdesmit septiņi kvadrātkilometri pelēka tērauda un automobiļu.

Satelītpilsēta. Superpilsēta, kurā mitinās divdesmit pieci miljoni dvēseļu, katra ar savu stāstu — citu par citu traģiskāku. Ja jūs meklējat laimīgas beigas, tad turieties tālāk no nākotnes pilsētas.

Piemēra pēc ņemsim kaut vai Kosmo Kalniņu, gluži jauku zēnu, kurš savā īsajā mūžā nebija pastrādājis neko sliktu. Nelaimīgā kārtā ar to nepietika, lai nodrošinātu viņam laimīgu dzīvi, jo Kosmo Kalniņam nebija sponsora. Bet Satelītpilsētā visus bērnus, kuriem nebija sponsora un kuru bioloģisko vecāku pēdas neizdevās sadzīt valsts arhīva DNS reģistros, nosūtīja uz bāreņu namu un atstāja tur tik ilgi, līdz viņi kļuva pieauguši. Un līdz tam laikam vai nu cilvēks bija jau beigts, vai ari bāreņu nams bija safabricējis dokumentus par sodāmību, lai varētu viņu pārdot kādai no privātajām darba kolonijām.

Četrpadsmit gadus pirms dienas, no kuras mēs sākam šķetināt šā stāsta pavedienu, mazo Kosmo, ievīstītu siltumnecaurlaidīgā picas aploksnē, atrada Maskavpils Kosmonautu kalniņā. Valsts policija paņēma viņa DNS paraugu, salīdzināja ar tiem, kas Satelīta lieldatora reģistros, un neatrada nevienu, ar ko šis sakristu. Tas nebija nekas neparasts, pilsētā ik dienu tiek atrasti bāreņi. Tā nu svaigi nokristītais Kosmo Kalniņš tika iemērkts vakcīnas cisternā un ar metro nosūtīts uz Klarisas Freinas institūtu zēniem ar vecāku nepietiekamību. Kravas klasē.

Satelītpilsēta nebija nekādas sociālās nodrošināšanas sistēmas, tāpēc šādiem institūtiem nācās pašiem meklēt līdzekļus, kā nu var. Klarisas Freinas nama specialitāte bija produktu izmēģināšana. Ik reizi, kad tika izstrādāts kāds jauns modificēts pārtikas produkts vai vēl netestēts farmaceitisks preparāts, bāreņu nams savus aizbilstamos piedāvāja par izmēģinājuma trusīšiem. Finansiālā ziņā tas pilnīgi atmaksājās. Bāreņi tika pabaroti un nomazgāti, un Freinas institūts par šo privilēģiju vēl saņēma naudu.

Kosmo izglītojās no mācību datorprogrammām, zobi viņam bija baltāki par baltiem un mati — mirdzoši un bez nevienas blaugzniņas, taču zēns jutās tā, it kā viņa iekšas tiktu berztas ar radioaktīvu metāla birsti. Ar laiku Kosmo saprata, ka bāreņu nams viņu lēnām beidz nost. Bija laiks tikt no turienes prom.

Pastāvēja tikai trīs iespējas izkļūt no Klarisas Freinas nama — adopcija, nāve vai bēgšana. Izredzes, ka Kosmo kāds varētu adoptēt, līdzinājās nullei — ne jau nu viņa gados. Bezbērnu vidusšķiras aprindās dumpīgi pusaudži nebija cieņā. Gadiem ilgi viņš bija lolojis sapni, ka atradīsies kāds, kas viņu gribēs,bija pienācis laiks paskatīties patiesībai acīs.

Nomirt varēja daudz vieglāk. Atlika vienīgi turpināt darīt visu, ko liek, un dažu gadu laikā organisms padotos. Institūta apgādībā nodota bāreņa vidējais mūža ilgums bija piecpadsmit gadi. Kosmo bija četrpadsmit. Tātad zēna rīcībā bija mazāk nekā divpadsmit mēnešu līdz brīdim, kad statistika paziņos, ka viņam atvēlētais laiks jau cauri. Divpadsmit mēneši, lai izplānotu, kā izmantot pēdējo iespēju — vienīgo ceļu, kā izkļūt no Klarisas Freinas nama dzīvam: bēgt.

Klarisas Freinas institūtā zēniem ar vecāku nepietiekamību katra diena caurmērā bija tāda pati kā iepriekšējā. Dienā — darbs, naktī — nemierīgs miegs. Nekādu brīvdienu, nekādu mazgadīgo tiesību. Katra diena bija darbdiena. Uzraugi bāreņus tā nostrādināja, ka astoņos vakarā vairākums zēnu jau gulēja, kājās stāvēdami, un sapņoja par gultu.

Kosmo Kalniņš bija izņēmums. Katru dzīves nomoda mirkli viņš pavadīja, gaidīdams savu vienīgo izdevību. To sekundes daļu, kad no ārpuses pa neaizslēgtām durvīm vai no neapsargāta žoga otras puses pamās brīvība. Viņam bija jābūt gatavam šo mirkli notvert un izmantot.

Bija maz ticams, ka izdevība radīsies tieši todien. Un Kosmo likās — pat ja tā notiktu, viņam diez vai pietiktu enerģijas kaut kur bēgt.

Bezsponsori bija pavadījuši pēcpusdienu, izmēģinot jaunu pretsviedru līdzekļa sēriju. Kājas visiem tika noskūtas un sadalītas posmos ar līmlentes gredzeniem. Ada starp šīm lentēm tika nosmidzināta ar pieciem pretsviedru līdzekļa veidiem,tad zēnus nostādīja uz tredbāna un lika skriet. Pie kājām piestiprinātie sensori kontrolēja sviedru dziedzeru darbību, nosakot iedarbīgāko aerosolu. Līdz dienas beigām Kosmo bija noskrējis desmit kilometrus, un ādas poras uz kājām bija iekaisušas un svila kā ugunīs. Viņš bija gandrīz laimīgs, kad beidzot ar roku dzelžiem tika saslēgts kopā ar savu pārinieku un sāka garo atceļu uz guļamzāli.

Uzraugs Redvuds ieveda zēnus guļamzālē. Redvuds atgādināja gorillu, kam izplūkāts viss apmatojums, tikai uz pieres atstājot rudu matu kušķi, ar ko viņš nemitīgi rotaļājās.

tad nu tā, puikas, — Redvuds teica, slēdzot vaļā pa vienam roku dzelžu pārim. — Šovakar rāda maču, kas mani ļoti interese. Taisnību sakot, uz iznākumu es esmu licis dažus dinarus. Tāpēc, ja jums ir kāda nojausma par to, kas jums izdevīgi…

Redvūdam nebija vajadzības pabeigt draudus. Zēni labi zināja, ka uzraugam ir simt gluži likumīgu veidu, kā padarīt bezsponsora dzīvi par elli. Un tūkstoši nelikumīgu.

—   Saldu dusu, jaunie prinči, — uzraugs nosmīkņāja, ievadīdams savu šifru guļamzāles durvju slēdzenē. — Rīt, kā parasti, būs darbīga diena. Jautrības līdz ūkai.

Tiklīdz Redvuds bija prom, bezsponsori atslāba, un disciplīnas klusumu nomainīja sāpju nomocītu zēnu vaidi un šņuksti. Kosmo uzmanīgi pieskārās kājai vietā, kur īpaši kodīgs aerosols bija apsvilinājis ādu.

—  Piecas minūtes līdz gaismas izslēgšanai, — pa skaļruņu sistēmu paziņoja Redvuda balss. — Rāpjas augšā, puikas!

Trīs simti bāreņu nekavējoties pagriezās pret aptuveni duci tērauda trepju un sāka kāpt. Neviens negribēja palikt uz guļamzāles grīdas, kad trepes tiks paceltas. Ja uzraugi pēc gaismas izslēgšanas pieķēra kādu bezsponsoru uz grīdas, par to tika piespriests tāds sods, ka desmit kilometru skrējiens salīdzinājumā ar to liktos kā svētdienas pastaiga.

Katram zēnam guļamzālē bija savs nodalījums, kur ēst, gulēt un pavadīt to nieciņu brīvā laika, kāds nu bezsponsoriem vispār bija. Šīs istabiņas patiesībā bija kartona atkritumu vads, sazāģēts sešas pēdas garos posmos. Tic bija iekārti trošu pinumā gandrīz piecpadsmit metru virs zemes. Kad bāreņi bija ierīkojušies savos caurules gabalos, visa šī iekārta šūpojās kā okeāna laineris.

Kosmo rāpās ātri, nepievēršot uzmanību sāpēm kāju muskuļos. Viņa caurule bija tuvu pašai augšai. Ja viņš nepagūtu to sasniegt pa gaismu, tad varētu palikt uz trepēm. Katrs solis no jauna sāpīgi iedūra Kosmo cīpslās, taču viņš turpināja kāpt, ar galvu atduroties pret zēnu, kurš atradās virs viņa, un sajūtot, kā arvien tuvāk nāk kāpējs, kas atradās zemāk.

Pēc dažu minūšu drudžainas rāpšanās Kosmo nonāca līdz savam stāvam. Uz katru cauruli veda šaura pāreja, tik tikko rokas platumā. Kosmo uzmanīgi aizslidinājās pa to, pieķēries pie stieņa, kas atradās zem augšējās pārejas. Viņa caurule atradās četras slejas tālāk. Iešūpojies Kosmo tajā ielēca un piezemējās uz putugumijas matracīša. Pēc desmit sekundēm gaisma nodzisa.

Katras caurules iekšpusi izgaismoja slimīgi dzeltena blāzmiņa. Vakariņas. Ēdamo caurulēs pirmīt ar celtņa palīdzību bija sametis uzraugs. Šīs fasētās maltītes, kas paredzētas karavīriem karalauka apstākļos, bezsponsori bija izmēģinājuši pirms dažiem gadiem. Paplātes un ūdens pudeles bija luminiscējošas un reizē arī ēdamas; tas nozīmēja, ka bāreņi varēja ēst tumsā, ietaupot administrācijai dažus dinārus. Paplāte bija rupja, neraudzēta sausmaize, bet pudele izgatavota no puscietiem sveķiem. Armija pēc vairākām karavīru ierosinātām tiesas prāvām bija atteikusies no fasēto maltīšu izmantošanas; tika apgalvots, ka luminiscējošais ēdamais iesaiņojums izraisa iekšēju asiņošanu. Institūts atpirka no armijas visus krājumus un baroja bāreņus ar šīm maltītēm katru mīļu dienu.

Kosmo ēda lēni, pat nepūlēdamies minēt, no kā vakariņas sastāv. Sāc par to lauzīt galvu, un kreņķi tikai vairotos. Vajadzēja ļauties ticībai, ka izdosies izbēgt no Klarisas Freinas nama, pirms šīs maltītes būs nodarījušas neatgriezenisku postu.

Ūdeni Kosmo taupīja, cik varēdams, lielāko daļu izmantojot, lai noskalotu kuņģī cietmaizes paplāti. Tad viņš izgrieza sveķu pudeli uz otru pusi un uzlika to galvā kā mitru kompresi. Jābūt taču kādai labākai dzīvei, viņš drūmi domāja. Kaut kur šai pašā bridi cilvēki atklāti sarunājās. Kaut kur cilvēki noteikti smējās — īstus smieklus, nevis tādus spīta pilnus, kādi tik bieži atbalsojās bāreņu nama sienās.

Kosmo atgūlās, sajuzdams, kā pierē sūcas sveķu pudeles valgme. Šovakar negribējās domāt. Negribējās spēlēt vecāku spēli, taču miegs, pēc kā viņš bija tik loti ilgojies, bēgtin bēga. Viņa īstie vecāki. Kas tie bija? Kāpēc bija pametuši viņu Kosmonautu kalniņā? Varbūt viņš bija krievs. Pēc sejas vaibstiem to nebija iespējams noteikt. Brūni, cirtaini mati, brūnas acis, gaiša āda ar brūniem vasaras raibumiņiem. Viņš varēja būt no jebkurienes.

Kāpēc viņi bija pametuši savu dēlu?

Kosmo pārlika sveķu pudeli uz apsvilušās kājas sarkanās joslas. Aizverieties, viņš pavēlēja savām smadzenēm. Ne šovakar. Nekādas kavēšanās pagātnē. Raugies nākotnē.

Kāds klusi pieklauvēja pie caurules virs Kosmo galvas. Tas bija Slēdzis Mērfijs. Tīkls pamazām saslēdzās. Kosmo atsaucās ar atbildes klauvējienu, tad pavilka nost matraci un nosūtīja signālu Žogam vienu stāvu zemāk. Bezsponsori bija izstrādājuši savu sazināšanās sistēmu, kas ļāva sarunāties, nekaitinot uzraugus. Klarisas Freinas namā zēnu tiešu sazināšanos aci pret aci neatbalstīja, jo šādi varēja izveidoties draudzība. Un draudzība varēja novest pie vienotības — iespējams, pat pie dumpja.

Kosmo ielaida nagus kartona caurules šuvē un izvilka divas mazas caurulītes. Abas bija samīcītas no pudeles sveķiem un cietmaizes, tad apdedzinātas uz palodzes. Vienu Kosmo ieskrūvēja mazā caurumiņā savas caurules grīdā, bet otru — caurumā virs galvas.

Caur griestiem ieplūda Slēdža balss. — Sveiks, Kosmo. Ko kājas?

— Svilst, — Kosmo nostenējās. — Es uz vienas uzliku savu sveķu pudeli, bet nelīdz.

—   Es ari izmēģināju, — no augšas ieteicās Žogs. — Pretsviedru līdzekļi. Gandrīz tikpat draņķīgi kā toreiz, kad viņi uz mums izmēģināja tos ložņu lādiņus. Es nedēļu vēmu.

Komentāri un ieteikumi zaglīgi ieplūda no visas lielās cauruļu konstrukcijas. Pateicoties tam, ka caurules saskārās, un piepalīdzot zāles akustikai, balsis pa tīklu ceļoja brīnum tālu. Kosmo varēja dzirdēt, ko bezsponsori čukst simt metru attālumā.

—   Ko saka Aptiekārs? — jautāja Kosmo. — Par tām kājām?

Par "Aptiekāru" bāreņu namā bija iesaukts zēns, kas gulēja trīs slejas tālāk. Viņam patika skatīties televīzijā medicīnas programmas, un šajos jautājumos viņš bija vienīgais padomdevējs, kāds bezsponsoriem pieejams.

Atbilde atceļoja pēc nepilnas minūtes. — Aptiekārs saka: saspļauj rokās un ieberzē. Siekalās ir kaut kāds dabisks dziedniecisks līdzeklis. Tikai nelaizi pirkstus, citādi tev no tā pretsviedru līdzekļa būs sliktāk nekā no tiem lādiņiem.

Guļamzāli pieskandināja spļaudīšanās. Centīgi kratījās viss cauruļu režģis. Kosmo sekoja Aptiekāra padomam, tad apgūlās, ļaujot, lai pāri skalojas simt dažādu sarunu. Reizēm viņš tajās iesaistījās vai vismaz ieklausījās kādā no Slēdža garajiem stāstiem. Taču šovakar Kosmo spēja domāt vienīgi par brīdi, kad viņu pasauks brīvība. Un par to, ka jābūt gatavam, kad šis brīdis pienāks.

Izdevība izkļūt brīvībā gadījās jau nākamajā dienā, ikdienišķās pārvadāšanas laikā. Četrdesmit bezsponsoru, viņu vidū ari Kosmo, bija pavadījuši dienu mūzikas kompānijā, skatoties datoru producētu popgrupu televīzijas klipu piedāvājumus, kam sekoja sešdesmit kilobaitu anketa. Kurš simdziedātājs tev vislabāk patika? Kurš simizpildītājs tev likās foršs? "Foršs?" Pat kompānijas datori bija atpalikuši no dzīves. Pusaudži tagad reti teica "foršs". Kosmo tik tikko izlasīja jautājumus, pirftļs savilka ķeksīšus ar savu digipildspalvu. īstu cilvēku radīta mūzika viņam patika labāk nekā pikseļu pops. Bet neviens nesūdzējās. Diena, kas pavadīta, skatoties videoklipus, bija nesalīdzināmi labāka par jauniem ķīmiskajiem izmēģinājumiem.

Pēc šā seansa Freinas nama uzraugi sasēdināja bezsponsorus kravas auto. Šis braucamais laikam gan bija savus simt gadus vecs, ar īstas gumijas riepām plastmasas protektoru vietā. Kosmo roku dzelžu pārinieks bija Slēdzis Mērfijs. Slēdzim nebija ne vainas, tikai viņš pārāk daudz runāja. Tā viņš bija izpelnījies savu bāreņu nama iesauku. Reiz šis īru puika bija sarunājis pārāk daudz neīstajam cilvēkam, un viņam pāri mutei ar superlimi tika uzlīmēts pārtikas maisiņa plastmasas ātrslēdzis. Pagāja vairākas nedēļas, iekams tulznas sadzija. Nepietika, ka Slēdzis no tā neko neiemācījās — viņam tagad bija kaut kas jauns, par ko parunāt.

—   Ne jau velti to sauc par superlīmi, — Slēdzis aizrautīgi klāstīja, kamēr viens no uzraugiem vēra roku dzelžus cauri gredzenam uz sēdekļa. — Mediķi to izmanto karalaukā, lai aizvērtu ievainojumus. To gāž taisni virsū brūcei.

Kosmo bez īpaša entuziasma palocīja galvu. Slēdzis likās aizmirsis, ka to pašu stāstījis jau kādas miljons reizes, varbūt tāpēc, ka Kosmo bija vienīgais, kurš kaut vai izlikās, ka klausās šo stāstu.

—  Viņiem vajadzēja likt lietā verdošu ūdeni, lai dabūtu to maisiņu nost man no sejas, — Slēdzis turpināja. — Tikai neuztraucies, es neko nejutu. Viens no uzraugiem man vispirms sašpricēja pilnu seju ar anestēziju. Būtu varējuši dzīt galvā sešcollīgas naglas, tas vienalga nebūtu mani kratījis.

Kosmo paberzēja roku zem roku dzelža. Visiem bezsponsoriem ap delnas locītavu bija sarkans nospiedums. Kauna zīme.

—   Vai kādreiz esi mēģinājis veselu dienu elpot tikai caur degunu? Es atzīšos, ka pāris reižu man uznāca panika.

Kabīnē pilots saslēdza kravas auto ar Satelīta navigācijas sektoru. Taču pēdējā laikā Satelīts bija sācis niķoties. Pārāk daudz visādu papildinājumu, televīzijas mīļotāji teica. "Mijiši 9" gluži vienkārši pamazām kļuva par smagu, lai tā dzinēji nodrošinātu tik zemu orbītu. Klīda pat runas, ka dažu kompāniju antenas esot nolūzušas un sadegušas.

—    Kas par kavēšanos? — uzraugs Redvuds nokliedzās. Druknajam sarkanmatim šodien bija smakojoša elpa un vēl nejaukāka oma. Pārāk daudz aliņu iepriekšējā vakarā. Ļumīgais vēders liecināja, ka pārāk daudz aliņu tiek izdzerts gandrīz katru vakaru.

—   Agnese zvēr, ka pārvāksies pie māsas, ja es atkal aizkavēšos darbā.

—  Vainīgs Satelīts, — pilots atkliedza. — Nevaru pieslēgties.

—   Slēdzies klāt, citādi mans zābaks pieslēgsies tavai pakaļai!

Slēdzis ieķiķinājās tieši tik skaļi, lai Redvuds to izdzirdētu.

—    Tev liekas, ka es jokoju, Frensis, — vīrietis auroja, iebliezdams Slēdzim pa ausi, — tu domā, es to neizdarītu?

—   Nē, ser. Jūs to tiešām izdarītu. Jums ir tieši tāds skatiens. Nav prātīgi kaitināt cilvēku, kuram ir tāds skatiens.

Redvuds pacēla Slēdža zodu tā, ka viņu abu acis sastapās.

—   Vai zini, Frensis? Tie ir pirmie prātīgie vārdi, ko esmu no tevis dzirdējis. Nav prātīgi mani kaitināt, jo es daru visu, kas man ienāk prātā. Vienīgais iemesls, kāpēc es katru dienu neatbrīvojos no kāda duča tādu pajoliņu kā tu, ir tā papīru smērēšana. Man riebjas papīru smērēšana.

Šai brīdī Slēdzim vajadzēja mest mieru, taču viņš nespēja. Lielā mute neļāva.

—   Es esmu dzirdējis, ka par jums tā runā, ser.

Redvuds sagrāba zēna zodu vēl ciešāk, paraujot to vēl augstāk.

—   Ko tādu, Frensis? Ko tu esi dzirdējis?

Kosmo paraustīja roku dzelžu ķēdi. Brīdinājums. Redvuds nebija tas cilvēks, kuru vajadzētu nokaitināt. Pat psihiem no Redvuda bija bail. Par viņu klīda nostāsti. Daži bezsponsori bija pazuduši bez vēsts.

Taču Slēdzis nespēja apstāties. Vārdi paši spruka ārā no mutes kā satrauktas bites no stropa.

—   Es esmu dzirdējis, ka jums nepatīkot papīrdarbs tāpēc, ka dažiem vārdiem ir vairāk nekā trīs burti.

Šim teikumam sekoja spalga ieķiķināšanās. Drīzāk histērija nekā jautrība. Kosmo saprata, ka Slēdzi gaida pšihu nodaļa, ja viņš vispār tik ilgi nodzīvos.

Redvuds pārvietoja savus pirkstus uz Slēdža kaklu un nevērīgi to saspieda. — Tādiem kretīniem kā tev nekad nepielec. Ar mutes brūķēšanu šai pilsētā nekādas balvas izcīnīt nevar. Par to var dabūt tikai zilumus vai vēl ļaunāk.

Slēdža kaklu izglāba Satelīts, pārraidot transportēšanas plānu, pirms Redvuds paguva sažņaugt savus pirkstus vēl ciešāk. Auto izgrīļojās no stāvvietas un uzripoja uz galvenās maģistrāles. No šasijas apakšas nolaidās stūres stienis un ievietojās atbilstošajā gropē uz ceļa virsmas.

—   Mēs esam pieslēgušies, — pilots nokliedzās. — Desmit minūtes līdz institūtam.

Redvuds palaida vaļā Slēdža kaklu.

—   Frensis, tev ir īsta cūkas laime. Es esmu pārāk apmierināts, lai šobrīd nodarītu tev sāpes. Bet vēlāk, kad man atkal būs draņķīgs garastāvoklis, vari ar to rēķināties.

Slēdzis alkatīgi ievilka gaisu. Zēns no pieredzes zināja, ka drīz viņa elpvads saruks līdz salmiņa diametram un viņš runājot sāks svilpot.

—  Turi mēli aiz zobiem, Slēdzi, — Kosmo nošņācās, vērojot, kā uzraugs turpina ceļu tālāk pa eju starp sēdekļiem. — Redvuds ir nenormāls. Viņš jau mūs netur par cilvēkiem.

Slēdzis palocīja galvu, berzēdams savu sāpošo kaklu.

—   Es tur neko nevaru darīt, — viņš nočerkstēja, asarām sariešoties acīs. — Tās stulbības pašas izlaužas uz āru. Es no šīs dzīves vienkārši nojūgšos.

Kosmo lieliski pazina šo sajūtu. Tā uzmācās gandrīz vai ik vakaru, kad viņš gulēja, klausoties saucienos, kas skanēja visapkārt.

—  Tu taču arī to noteikti jūti, Kosmo. Vai tev liekas, ka atradīsies kāds, kas vēlēsies adoptēt puiku, kas ir tikpat kā psihs, vai tādu sarūgušu pusaudzi kā tu pats?

Kosmo novērsās. Viņš zināja, ka ne viens, ne otrs no viņiem abiem neatbilda kaut cik ticama adoptējamā profilam, bet Slēdzim vienmēr bija izdevies izlikties, ka tieši šī būs tā diena, kad ieradīsies viņa jaunie vecāki. Atteikšanās no šā sapņa nozīmēja, ka Slēdzis balansē uz sabrukuma robežas.

Kosmo atspieda pieri pret logu, vērojot pilsētu aiz stikla. Tagad viņi bija nonākuši dzīvojamo namu rajonā un traucās garām pelēkām blokmājām. Čuguna ēkas. Tieši tāpēc vietējie iedzīvotāji Satelītpilsētu sauca par Čuguna Cūku. Patiesībā jau tas nemaz nebija čuguns, bet gan sevišķi izturīgs polimērs uz tērauda bāzes. Šim materiālam vajadzēja saglabāt vēsumu vasarā un siltumu ziemā, taču tas pamanījās izturēties tieši otrādi.

Kravas auto mežonīgi noraustījās. Kaut kas viņos bija ietriecies no aizmugures.

Redvuds bija nomests uz grīdas plastmasas plāksnēm.

—   Ei, kas tur augšā notiek?

Kosmo piepacēlās, cik nu atļāva roku dzelžu ķēdes garums, un snaikstīdamies pūlējās kaut ko ieraudzīt. Pilots bija pielēcis kājās un centās ievadīt savu kodu saslēgšanās iekārtā.

—   Satelīts. Mēs esam pazaudējuši savienojumu!

Pazudis savienojums! Tas nozīmē, ka viņi atradās uz pārblīvētas automaģistrāles bez braukšanas norādījumiem, kam sekot. Grunduļi āmurzivju jūrā. Viņos atkal ietriecās, šoreiz no sāniem. Kosmo uz acumirkli ieraudzīja pa šoseju aiztraucamies piegādes minifurgonu ar iedauzītu buferi.

Redvuds ar pūlēm uztrausās kājās.

—   Pārej uz rokas vadību, idiot. Izmanto stūri.

Pilots nobālēja. Stūres izmantoja tikai lauku apvidos vai arī nelegālajās auto sacīkstēs Buškas rajonā. Visticamāk, viņš ne reizi mūžā nebija mēģinājis cīkstēties ar stūres ratu. Nelaimīgais tika atbrīvots no nepieciešamības par jebko izšķirties, kad viņos taisnā ceļā ietriecās virpuļreklāmas pašbraucējs, saspiežot kabīni kā akordeonu. Pilots pazuda birstošā stikla un vadu viesuli.

Trieciena spēks bija milzīgs, tas izrāva auto no ceļa gropes un nosvieda uz sāniem. Kosmo un Slēdzis palika iekārti savos krēslos — viņus izglāba pieslēgtie roku dzelži. Redvuds un pārējie uzraugi pašķīda kā koka lapas vētrā.

Kosmo vairs nevarēja saskaitīt, cik reižu citi braucamie saskrējās ar viņu kravas auto. Pēc kāda laika neskaitāmie triecieni saplūda kopā kā izmisīga bungu tremolo izskaņa. Paneļu apšuvumā rezonējošu pērkona dārdu pavadījumā pavērās milzu robi. Logu rūtis sašķīda sīkās druskās, nolīstot kristāla varavīksnēs.

Kosmo turējās; kas gan cits atlika? Blakus skanēja Slēdža histēriskie smiekli, gandrīz tikpat durstīgi kā stikla lauskas.

—   Vecīt, cauri ir! — īru zēns auroja.

Auto sagriezās iešķērsām un, šķiezdams dzirksteļu šaltis, noslīdēja no šosejas. Ceļa klājums neizturēja spiedienu un lieliem gabaliem iegruva, atstājot aiz braucamā trīsdesmit metrus garu tranšeju. Pēdīgi, ietriekušies ķīniešu restorāna "Bardainais drakons" logā, viņi apstājās. Pikantās ingvera un sojas mērces smaržas sajaucās ar mašīneļļas un asins smaku.

Kosmo uzlika vienu kāju uz palodzes, tā mazinot spiedienu uz rokām.

—   Slēdzi! Frensis! Vesels?

—   Jā, es esmu šeit. — Zēns izklausījās vīlies.

Salonu pieskandināja bezsponsoru vaidi un palīgā saucieni. Daži bija ievainoti, citiem bija klājies vēl ļaunāk. Uzraugi lielākoties bija gar zemi un bezsamaņā. Vai arī aplūkoja savus izmežģītos locekļus. Redvuds piesardzīgi aptaustīja piepampstošo degunu.

—   Man liekas, lauzts, — viņš vaidēja. — Agnesei patiks.

—   Nu ko, — noteica Slēdzis, kurš karājās tieši virs Red-

vuda. — Katram mākonim sudraba maliņa.

/

Redvuds sastinga tupus uz visām četrām kā bulterjers. No vienas nāss nopilēja apaļa asins lāse un izkrita cauri tukšam loga rāmim.

—  Ko tu teici? — Uzraugs runāja lēni, cenzdamies skaidri izteikt ik vārdu.

Kosmo pagrūda kāju uz sāniem, iesperot savu roku dzelžu pāriniekam pa ribām.

—   Aizveries, Slēdzi. Viss, kas notiks ar tevi, notiks arī ar mani.

—    Labi, labi. Es neko neteicu, uzrauga kungs. Itin neko.

Taču bija jau par vēlu. Bija pārkāpta kāda neredzama robeža. Uz mirkli vispārējā haosa vidū Redvuds ierāvās sevī. No turienes viņš atgriezās jau kā daudz bīstamāks indivīds.

—  Es to lietu saprotu tā… — uzraugs teica, lēni pieceļoties un pagriežoties pret roku dzelžos iekārtajiem zēniem. Viņš izlaida kabatas ķemmīti cauri savām dārgajām rudajām cirtām. — Jums roku dzelžu gredzens salūza — mēģinājāt bēgt.

Par spīti savai ašajai mēlei, Slēdzis nebija īpaši apķērīgs.

— Ko jūs runājat, Redvuda kungs? Mūsu roku dzelžu gredzenam nekas nav noticis. Skatieties! — Viņš paraustīja ķēdi, lai nodemonstrētu.

—   Es jums liku apstāties, bet jūs neklausījāt. — Redvuds dramatiski nopūtās; degunā kaut kas klusu iesvilpās. — Man nebija citas izejas, kā ietīt jūs žņaugplēvē.

Par žņaugplēvi apsardzes valodā sauca celofāna vīrusu lādiņus, ar ko uzraugi pielādēja savus gāzes stobrus. Lādiņam saskaroties ar cietu objektu, vīruss tika atbrīvots un pārklāja mērķi ar iegrožojošu celofāna kārtiņu. Celofāns bija pietiekami porains, lai iesprostotajam ļautu sekli elpot, taču reizēm to saspieda tik cieši, ka salauza ribas. Kosmo reiz jau bija ticis ietīts žņaugplēvē. Iznākumā viņam bija nācies nedēļu pavadīt ieģipsētam.

Kosmo ar elkoni pagrūda Slēdzi sāņus.

—    Redvuda kungs! Ser! Frensiss nedomāja neko sliktu. Viņš vienkārši ir idiots. Es viņu pārmācīšu, ser. Ļaujiet man to nokārtot. Parūpējieties par savu degunu.

Redvuds papliķēja Kosmo pa vaigu. — Žēl gan, Kalniņ, tu man vienmēr esi paticis. Tu sevi nekad neaizstāvi. Taču nelaimīgā kārtā jebkurā karā cieš arī mierīgie iedzīvotāji.

Uzraugs noliecās un ielika savu atslēgas kartīti roku dzelžu gredzenā. Zēni piezemējās no divu metru augstuma un sabruka uz stikla lausku paklāja.

Redvuds izvilka savu stobru un pārbaudīja aptveri.

—   Es esmu saprātīgs cilvēks, — viņš sacīja. — Jums ir divdesmit sekundes.

Kosmo nopurināja stiklus no drēbēm un uzrāva Slēdzi kājās. Tas brīdis nu bija klāt. Šī bija viņa izdevība. Vai nu dzīvot, vai mirt.

—   Jūs varētu mums dot trīsdesmit sekundes.

Redvuds iesmējās. — Kāpēc lai es to darītu?

Kosmo sagrāba uzrauga degunu un pagrieza to gandrīz par deviņdesmit grādiem.

—   Lūk, kāpēc.

Redvuda acis pieskrēja pilnas ar asarām, un viņš sabruka, sāpēs locīdamies starp stikla lauskām.

—    Skrienam, — Kosmo teica, sagrābis Slēdzi aiz elkoņa. — Mums ir trīsdesmit sekundes.

Slēdzis nekustējās ne no vietas. — Savu pusminūti es gribu pavadīt, noraugoties, kā Redvuds spirinās.

Kosmo metās uz aizmugurējo logu, raujot īru puiku līdzi.

—   Liec lietā iztēli. Es labāk gribu palikt dzīvs.

Viņi izrāpās pa izsisto logu un ielīda restorānā. Pusdienotāji turējās pie sienām, gadījumam, ja kravas auto nolemtu paslīdēt uz priekšu vēl kādu metru. Pēc dažām sekundēm klāt būs pilsētas policija, un visi bēgšanas ceļi tiks slēgti. Televīzijas "putnu" starmeši jau taustījās cauri sagrautajai fasādes sienai.

Slēdzis no kāda apstulbuša pusdienotāja šķīvja pagrāba pārīti piles pankūku. Bezsponsori bija dzirdējuši par svaigi gatavotu ēdienu, bet paši nekad agrāk nebija tādu nobaudījuši.

Vienu pankūku Slēdzis iestūķēja mutē pats, bet otru pastiepa pāriniekam. Kosmo nebija tāds muļķis, lai atteiktos no ēdiena — vienalga, kādos apstākļos. Kas varēja zināt, kad viņi atkal dabūs kaut ko ēdamu — pieņemot, ka tā vispār vēl kādreiz notiks. Šī varēja būt notiesāto pēdējā maltīte.

Viņš iekodās pankūkā, un aromātiskā mērce piesūcināja garšas kārpiņas. Zēnam, kas bija uzaudzis, pārtiekot no fasētām eksperimentālām maltītēm, tas bija gandrīz reliģisks pārdzīvojums. Taču viņš nevarēja apstāties un izbaudīt šo mirkli. Motora šņākoņu jau sāka pārskanēt sirēnas.

Kosmo metās dziļāk restorānā, velkot līdzi Slēdzi. Ceļu aizšķērsoja viesmīlis. Viņam bija svītrains kombinezons un pat pēc produktu izmēģinātāju standartiem neparasti mirdzoši mati.

—   Ei, — viņš nepārliecināti ieteicās, nebūdams drošs, vai maz grib iejaukties. Zēni apmeta vīrietim līkumu, pirms viņš bija paguvis izlemt.

Sētas durvis veda uz šaurām kāpnēm, kas uzvijās kaut kur ārpus redzesloka. Varbūt tās veda uz brīvību, varbūt uz vienistabas strupceļu. Nebija laika pieņemt apzinātu lēmumu. Drīz klāt būs Redvuds. Ja nebija jau ceļā. Viņi sāka kāpt augšā pa kāpnēm, cieši saspiedušies kopā plecu pie pleca.

—  Mums neizdosies aizbēgt, — elsa Slēdzis, kam pār zodu tecēja plūmju mērce. — Es ceru, ka viņš mani nenoķers, kamēr nebūšu ticis galā ar šo pankūku.

Kosmo pielika soli; roku dzelži griezās delnas locītavā.

—   Mums izdosies. Noteikti.

Zēni apgāja ap stūri un nonāca smalkā vienistabas dzīvoklītī. No lielas divguļamās gultas apakšas pabāzās vīrieša seja.

—    Zemestrīce? — vīrietis iekviecās. — Vai jau beidzās?

—   Vēl ne, — Slēdzis atbildēja. — Lielākais grūdiens vēl tikai būs.

—   Lai Dievs stāv mums visiem klāt, — vīrietis noteica, pazūdot aiz puķotā gultas pārklāja apmales.

Slēdzis ieķiķinājās. — Iesim, kamēr viņš nav apjēdzis, ka ziņu atnesuši izbēguši bezsponsori.

Dzīvoklis bija iekārtots greznā senās Ķīnas stilā. Katrā stūrī stāvēja pa bruņutērpam, un visā plaukta garumā bija sarindoti nefrita drakoni. Galvenajā istabā bija vairāki logi, taču lielākā daļa no tiem bija tikai dekoratīvā plazma; tikai viens izgāja uz Satelītpilsētu. Kosmo nospieda slēdzi, atraujot vaļā trīskāršā gaismas jutīgā stikla rūti.

Slēdzis izbāza seju āra gaisā.

—  Teicami, — viņš sacīja. — Avārijas izeja. Tur var nokāpt

lejā.

Kosmo izkāpa pa logu uz metāla režģiem.

—   Redvuds domā, ka mēs kāpsim lejā. Mēs iesim uz augšu.

Slēdzis vilcinājās.

—   Uz augšu?

Kosmo izrāva viņu cauri logam. — Tikai nesaki, ka puika, kurš izklaidējas, ķircinot uzraugus, baidās no augstuma.

—   Nē, — Slēdzis atbildēja, un viņa izdēdējušajā sejā ielija bālums, — man bail no tā, kas ir lejā.

Uzraugs Redvuds nezaudēja samaņu. Tik ļoti viņam nepaveicās. Sāpju blāķis uzgūla kā ļaunprātīgs šļūdonis. Ar šīm mokām viņš cīnījās, liekot lietā kadu triku no armijas laikiem. Uztausti sāpju centru un koncentrējies uz to. Pašam par izbrīnu Redvuds atklāja, ka sāpes sakņojas nevis degunā, bet gan pieres vidu. Viņš sakopoja visu uzmanību uz šo punktu, sāpes tur iesūcot un savaldot. Viņam izdevās tās noturēt iesprostotas pietiekami ilgi, lai izspiestu pretsāpju tableti no plastmasas pūslīša, kas glabājās aptieciņā. Nepagāja ne minūte, kad sāpes atkāpās un pārvērtās par trulu smeldzi aiz vienas auss. Tās bija savaldītas. Pagaidām.

Atpakaļ pie lietas. Bezsponsori bija uzspļāvuši viņa autoritātei. Tos abus gaida žņaugplēvē, tas nu bija skaidrs. Tomēr labāk izlikties, ka viss notiek pēc noteikumiem. Viņš atsprādzēja no jostas komunikatoru.

—   Redvuds izsauc bāzi.

—   Tas esi tu, Redvud? Mēs jau domājām, ka esi pagalam.

Redvuds saviebās. Bāzē dežurēja Freds Aleskanti. Salīdzinājumā ar to tipu pat zelta zivtiņa liktos gluži apķērīga.

—   Jā, redzi, esmu dzīvs. Bet man ir divi bēgļi. Es dodos pa pēdām.

—   Nezinu, nezinu, Redvud. Tev būtu jāpaliek pie braucamā. Tādi ir noteikumi. Tev pakaļ jau brauc mašīna. Ilgākais, piecas minūtes.

Redvuds savāca kāda bezsamaņā guļoša kolēģa stobru.

—   Nekādā gadījumā. Bezsponsori ir bruņoti un jau šaudījušies ar celofāna lādiņiem. Vai tu vari iedomāties, kādi tiesas darbi gaida Klarisas Freinas namu, ja šie ietīs kādu civilo?

Freds kādu brīdi neatbildēja. Bez šaubām, meklēja apsardzes rokasgrāmatā paredzētās kārtības izklāstu.

—   Labi, Redvud. Varbūt tu varētu viņus vispirms drusku iedauzīt; tad mēs varētu izmēģināt dažus jaunos medikamentus.

Institūtā tā bija tipiska attieksme — vienmēr visā meklēt pozitīvo. Tikko bija pienākusi jauna sintētiskās ādas partija, un bija vajadzīgi ievainotie, uz kuriem ko tādu izmēģināt.

Redvuds paslēpa pacelto stobru azotē.

—   Es paskatīšos, ko tur var līdzēt.

Restorāna apmeklētāji glābās pa sānu durvīm. Viņi jau ne pie kā nebija vainīgi, taču nevienam negribējās pavadīt vakaru, atbildot uz privātās apsardzes, valsts policijas, apdrošināšanas aģentu un juristu jautājumiem.

Kad Redvuds iztrausās pa avārijas lūku, cilvēki automātiski pašķīra viņam ceļu. Ņemot vērā uzrauga nikno skatienu un pamatīgi uzdauzīto seju, nelikās prātīgi te būt par šķērsli.

Kā cilvēks, kas dzenas pakaļ bēgļiem, Redvuds nelikās īpaši dedzīgi noskaņots vai pat nobažījies. Un ko tur bažīties? Lai gan bezsponsori to nezināja, bēgšana bija neiespējama. Katrs viņu solis tika fiksēts. Un raidītājus, kas ļāva to darīt, nebija iespējams noraut un aizmest. Tie bija katrā ādas porā. Katru reizi, kad bezsponsori gāja dušā, viņu āda tika pārklāta ar elektronegatīva halogēnā šķīduma mikropērlītēm, uz ko reaģēja Klarisas Freinas nama skeneris. Pat, ja bāreņi vairs dušā negāja, šķīdums palika uz ādas vēl mēnešiem ilgi.

Redvuds nospieda sava komunikatora mikrofona pogu.

—  Fred? Nosūti uz manu portatīvo Kalniņa K. un Mērfija F. raidītāja signālu paraugus.

Freds nokremšķinājās mikrofonā. — Ē… raidītāja signālu paraugus?

Redvuds sāka griezt zobus. — Nolāpīts, Fred, vai Brūsa tur nav? Pasauc Brūšu.

—  Brūšu izsauca nokārtot nelielu problēmiņu D blokā. Es te esmu viens kā pirksts.

—  Labs ir, Fred. Klausies uzmanīgi. Uzspied raidītāju datnē Kosmo un Slēdzi, tad nosūti viņu paraugus pa e-pastu uz manu portatīvo. Izmanto e-pasta ikonu. Mans numurs ir turpat, pie personāla. Tev tikai jāaizvelk un jānomet abas mapes. Skaidrs?

Freds noslaucīja nosvīdušo pieri. Caur rāciju izklausījās pēc smilšpapīra, pārvilkta pār mīkstu koku.

—   Skaidrs. Jāvelk mapes. Vienā mierā. Tūlīt dabūsi.

—   Pielūko, lai būtu. Citādi pats dabūsi no manis.

Redvudam bija šāds paradums — pārvērst apgalvojumus

par draudiem. Simkafetērijās viņš mēdza teikt: "Pielūkojiet, lai ir karsta, citādi pašiem ies karsti." Viņam pašam tas likās ārkārtīgi asprātīgi.

Pēc piecām sekundēm uz Redvuda komunikatora ekrāniņa parādījās divas kustīgas ikonas, norādot, ka abi bēgļi atrodas uz avārijas kāpnēm ēkas ārpusē. Tie idioti turklāt kāpa uz augšu. Ko šie bija iedomājušies? Aizlidot no jumta?

Redvuds pasmīkņāja, un šī grimase lika acīs sariesties sāpju asarām.

Nolidot no jumta. Doma nemaz nebija peļama.

Satelītpilsētā lietuslāses varēja izsist acis, ja cilvēks bija tik neapdomīgs, ka negaisa laikā paskatījās uz augšu. Reakcija ar noteiktiem toksiskiem izgarojumiem lika ūdens molekulām sasaistīties kopā tik efektīvi, ka tās krita lejup kā šāviņi.

Ar tradicionālajiem lietussargiem vairs nepietika, un Čuguna Cūkā populāri kļuva jauni cietas plastmasas modeļi.

Slēdzim un Kosmo nebija tādas greznības kā lietussarga, kas palīdzētu šābrīža lietusgāzēs, un viņiem nācās iztikt, nodurot galvu un uzraujot plecus. Lietuslāses kapāja kaklu un muguru, taču zēni bija tā pārsaluši, ka tik tikko juta sāpes.

Spēja lietus krusa trieca Slēdzi pret avārijas kāpņu margām.

—   Es redzu pilsētu. Man vienmēr gribējies ieraudzīt pilsētu bez važām ap roku. Varbūt mēs drīz to varēsim, Kosmo. Mēs varēsim vienkārši staigāt apkārt bez roku dzelžiem.

Kosmo taupīja spēkus bēgšanai. Līdz jumtam bija jākāpj vēl viens stāvs. Pēc tam nāksies paļauties uz veiksmi. Varbūt izdosies pārlēkt uz nākamās ēkas jumtu. Varbūt ne.

Viņi pieplaka pie sienas, lai izvairītos no lietus brāzmas. Lejā, uz ielas, lietuslāšu mutanti iedarbināja automašīnu signalizāciju. Vētras laikā apsardzes firmas nekad neatsaucās uz auto zādzību izsaukumiem. Šādās reizēs vienmer bija vainojami vai nu laika apstakļi, vai arī izteikti neprātīgi automašīnu zagļi.

Kosmo apgāja pēdējo stūri ceļā uz jumtu — plašu slidena nodarvota filca klajumu, kura vidū kā zemūdenes vadības tornis rēgojās kāpņu šahtas būdiņa. Būdiņas rievotais jumts ieliecās zem lietus trieciena. Un piepeši lietusgāze rimās. It kā Dievs būtu aizgriezis ūdens krānu. Vēl viena raksturīga Satelītpilsētas kaprīzo laika apstākļu īpatnība.

—   Kādam tur augšā mēs patīkam, — Slēdzis teica.

—  Mazliet par vēlu, — Kosmo piezīmēja, izpurinot ūdeni no matiem. — Ejam.

Viņi viegliem soļiem devās pāri piesūcinātajam filcam. Ik uz soļa jumts draudīgi ieliecās, un vairākās vietās cauri retajiem filca pavedieniem bija saskatāmas sijas. Savienojošā ēka bija stāvu zemāka. Piezemēšanās platforma varēja būt ari labāka. Jumts bija piegružots ar skvoteru nometnes paliekām. Kā izkaisīti domino kauliņi visapkārt mētājās ogļu briketes, un no jumta ģeneratora ieplaisājušā apvalka lēkāja dzirksteles.

Kosmo aizāķēja kāju pirkstus aiz jumta malas, cenšoties nedomāt par kritienu.

—   Kā tev liekas — izdosies? — viņš jautāja.

Slēdzis atbildēja, atkāpdamies no jumta malas.

Kosmo nelikās traucēties.

—    Man liekas, izdosies. Man tiešām liekas, ka izdosies.

—   Man gan liekas, ka neizdosies vis. Ne vienam, ne otram, — kāds sacīja caur degunu. Cilvēkam, kurš tā runā, ir vai nu stipras iesnas, vai salauzts deguns.

Kosmo un Slēdzis lēni pagriezās. Jumta uzejas durvīs stāvēja uzraugs Redvuds; lūpas viņam bija izstiepušās platā smīnā. Pār abiem vaigiem straumēm tecēja asaras.

—  Es uzbraucu ar liftu, — viņš paskaidroja. — Jums abiem taču sajēgas vēl mazāk nekā pārstrādātos notekūdeņos. Ko jūs iedomājāties? Ka piemuļķosiet mani, kāpdami uz augšu?

Kosmo neatbildēja. Tas jau patiesībā nemaz nebija jautājums. No viņa slapjajām matu cirtām pilēja ūdens un notecēja starp lāpstiņām. Varbūt tāpēc sāka kratīt drebuļi.

—   Mēs padodamies, uzrauga kungs. Vai ne, Slēdzi?

Slēdzis bija tā pārakmeņojies, ka nejaudāja atbildēt.

—   Par vēlu padoties. Jūs tagad esat bruņoti bēgļi. Es nedrīkstu riskēt. Nāksies jūs ietīt. — Redvuds izņēma no kamzoļa lieko stobru un nometa to viņiem pie kājām.

Kosmo elpa lauzās uz āru aprautās elsās.

—   Lūdzu, uzrauga kungs. Mēs esam uz jumta. Var paiet vairākas stundas, iekams viņi mūs iebāzīs cisternā.

Cisterna bija tvertne ar skābju maisījumu, ko lietoja celofāna izšķīdināšanai. t

—  Es zinu, — Redvuds atbildēja, un viņa acis cauri asarām pamirdzēja neprāts.

Redvuds piegāja pie Slēdža un sagrāba viņa jakas atloku, piespiezdams pārbiedēto zēnu noliekties pāri jumta malai.

—  Šī ir pēdējā mācība, Frensis. Es tev ieteiktu to iegaumēt.

Slēdzis sāka ķiķināt; šiem histēriskajiem smiekliem ar

prieku nebija nekāda sakara.

Redvuds pielika stobru viņam pie pieres. — Es tev ieteiktu turēt muti ciet, Frensis. Tu taču negribēsi, lai tajā iekļūst plastmasa.

—  Rādi, uz ko esi spējīgs, Redvud, — Slēdzis, plati ieplētis acis, iesaucās. — Vēl vairāk es tik un tā nevaru pārbīties.

Redvuds iesmējās tā, ka no asaru kanāliem izšāvās jauna šalts.

—   Nu, nezinu…

Tieši tobrīd Slēdža kombinezons pārplīsa. Pēc neskaitāmajām tīrīšanas reizēm tas bija sadilis tik vārīgs kā slapjš kartons. Redvuds palika, kā rozi sažņaudzis rokā auduma gabala vīkšķi, bet Slēdzis palika karājamies leņķī, kas vairs nebija labojams.

Viņa pēdējais vārds bija adresēts Kosmo. — Piedod, — viņš teica un noslīdēja pāri jumta malai.

Kritiens nebija augsts. Skolasbērni ir lēkuši no vēl augstākiem kokiem un tikuši cauri pat bez izmežģītas potītes. Taču, kad krita Slēdzis, viņš vēlās atmuguriski, noraujot līdzi arī

Kosmo.

Kliedzieniem vai lūgšanām nepietika laika. Gar Kosmo acīm neaizslīdēja visa viņa dzīve. Vienu brīdi viņš lūdzās uzraugu Redvudu, nākamajā debesis un zeme sagriezās, un viņš uz mutes gulēja uz blakus nama jumta ģeneratora.

Taču viņš bija dzīvs. Nepārprotami. Sāpēja diezgan stipri, taču viņš bija dzīvs. Sāpes bija tam pierādījums. Acu priekšā vidēja tikai daudzkrāsaini vadi, dzirksteles, veclaicīgi transformatori un rūsas plēksnītes, kas virpuļoja ap galvu kā asiņainas sniegpārsliņas.

Viņa roka noraustījās. Slēdzis kustējās.

— Nē, — viņš nočukstēja; kliedzienam nepietika elpas. — Nekusties.

Slēdzis sakustējās vēlreiz. Varbūt viņš dzirdēja, bet varbūt ne. Kosmo to tā arī neuzzināja. Pārinieka kustība pārvilka metāla roku dzelžus pār diviem atsegtiem vadiem, novirzot desmit tūkstošus voltu no elektrības tīkla uz abiem zēniem.

Strāvas lādiņš abus aizsvieda prom no ģeneratora un kā no katapultas aizlidināja viņus virpulī pāri jumta peļķēm kā divus akmentiņus pāri dīķim. Viņi atdūrās pret margām. Uz muguras. Ar skatu uz augšu.

Redvuds palūrēja lejup. Abu zēni signāli bija pazuduši no viņa meklētāja. Ģenerators varēja būt izraisījis elektronegatīvo halogēnu mikropērlīšu īssavienojumu zēnu ādas porās. Taču visticamāk, ka abi bija miruši.

Bija skaidrs, kas varētu būt noticis. Abus bēgļus no jumta bija notriekusi vētra. Tie bija vienkārši un ticami meli, ja vien Redvuds te rterēgosies tik ilgi, kamēr viņu nofotografēs kāds spiegsatelīts. Uzraugs aizsteidzās uz kāpņu pusi. Labāk lai

līkus atrod kāds cits. Kad tas notiks, viņš atradīsies restorānā, sniedzot palīdzību cietušajiem.

Kosmo nebija spēka runāt. Likās, ka strāvas trieciens licis izdēdēt visam ķermenim. Viņš spēja saklausīt vienīgi savus sirdspukstus, kas ar katru elpas vilcienu kļuva arvien lēnāki. Pa vienam sitienam sāka iztrūkt. Sirds lēnām stājās.

Acis izspēlēja nelāgu joku. Laikam halucinācija, viņš nolēma. Uz apkārtējo namu sienām parādījās dīvainas, necilvēciskas būtnes, kas rāpās brīnum ātri, pilnīgi nerēķinoties ar gravitāciju. Tās traucās pāri dzegai, strauji mainot virzienu un metoties uz zēnu piezemēšanās vietu. Divi radījumi nošķīrās no grupas un tuvojās ievainotajiem zēniem. Viens iekārtojās Kosmo uz krūtīm. Tam nebija svara. Radījums vēroja viņu ar lielām, pilnīgi neizteiksmīgām acīm. Tas bija bērna augumā, ar gludu, zilu, caurspīdīgu ādu, četriem slaidiem locekļiem un ovālu galvu. Sejas vaibsti bija smalki veidoti un pilnīgi neizteiksmīgi. Radījums bija gluds un bez apmatojuma. Asiņu vietā tam dzīslās ritēja dzirksteles.

Kosmo ar acu kaktiņu pamanīja noņirbam otru tādu pašu, kas iekārtojās līdzās Slēdzim un saņēma rokās viņa kūpošo galvu. Zēns atkal juta sirdi apstājamies. Tad atkal. Kas bija šie radījumi? Bailes izskrēja caur krūtīm — tikpat kā vēl viens trieciens no ģeneratora.

Viņa mugura izliecās šokā un panikā, sakratot būtni, kas tupēja uz krūtīm, taču tā noturējās bez mazākās piepūles. Radījums pastiepa zilu roku. Četri pirksti, Kosmo nodomāja, tikai četri. Roka uzgūla viņam uz sirds un sāka sūkt. Tā sazin kā izvilka no ķermeņa sāpes. Mokošās sāpes noplaka, apdzisa un tad pazuda. Jo ilgāk radījums sūca, jo spožāka kļuva tā izstarotā gaisma, līdz beidzot zilgana blāzma bija pārvērtusies saulrieta zeltā. Kosmo sakopoja pēdējās spēka paliekas, lai paraudzītos lejup. No viņa mirdzošā straumē kaut kas plūda. Viņš zināja, kas tas ir. Dzīvība. Kosmo juta, ka no ķermeņa kā ūdens caur ieplaisājušu aizsprostu aizplūst viņa dienas un mēneši. Šis radījums viņu galēja nost. Atkal uzbangoja panika. Viņš gribēja pretoties un centās būtni sagrābt, taču muskuļi bija pārvērtušies par recekli.

Tālāk viss notika ļoti strauji. Uz jumta parādījās trīs pusaudži. Divi zēni un meitene. Viņi nebija nekādi mediķi, par to liecināja viņu apģērbs un vecums, taču tie vismaz bija cilvēki.

—   Šeit ir divi, — sacīja pirmais, garš, mazliet vecāks zēns, ģērbies no galvas līdz kājām melnā. — Es viņus savākšu. Jūs paskatieties zemāk.

Pārējie piesteidzās pie jumta malas un palūrēja lejup uz ielu.

—   Viņi skatās, bet nenosēžas, — teica otra jaunatnācēja. Latiņu izcelsmes meitene, varbūt gadus piecpadsmit veca, ar bandas tetovējumu virs vienas uzacs. — Pārāk daudz ūdens. Ugunsdzēsēji no šļūtenēm laista mašīnu.

Pirmais jaunietis no plecā uzkārtās maksts izvilka priekšmetu, kas izskatījās pēc kabatas baterijas, un pagrozīja gredzenu pie tā pamatnes. Otrā galā uzplaiksnīja baltas dzirksteles. Ar to pašu rokas kustību viņš izšāva no šā daikta, un no savādā ieroča stobra izšķīlās divas tīras elektrības šaltis. Efekts bija iespaidīgs. Baltās bultas iecirtās spokainā radījuma ādā, sašķcloties miljons pavedienos. Katrs no tiem uzmeklēja kādu vēnu, saplūstot ar tur jau esošajām dzirkstelēm. Radījumi sāka drebēt un raustīties, āda pietūka tā, ka vai pušu sprāga. Un sprāga arī. Tie abi eksplodēja un sašķīda desmitos nevainojamu gaismas lodīšu, kas aizpeldēja prom pa vējam.

—  Oho, — nočērkstēja Kosmo, izšķiežot savu pēdējo elpas vilcienu.

—  Viens dzīvais! — noteica trešais grupas loceklis, kurš izskatījās aptuveni sešus gadus vecs. Gaišmatains, ar neproporcionāli lielu bērna galvu. Viņš notupās līdzās Kosmo, pārbaudot viņa sirdsdarbību un iespīdinot vienā acu zīlītē gaismu.

—  Zīlīte nesaraujas, sirdsdarbība neregulāra. Stefan, viņam vajadzīgs defibrillators. Jāpiestartē sirds.

Halucinācija. Noteikti halucinācija.

Kosmo dziestošās redzes laukā izauga garā jaunieša, Stefana, stāvs.

—   Kas ar to otro, Tāpatiņ?

Tāpatiņš uzlika roku uz Slēdža krūtim. Uz mirkli Kosmo šķita, ka viņš redz starp zēna pirkstiem rotājamies dzīvības straumi. Tad…

—   Otrs? Nē. Viņš ir pagalam. Ne pīkstiena.

Stefans noregulēja savu ieroci.

—   Nu, defibrillatora man nav.

Tāpatiņš steidzīgi atkāpās. — Tu skaidri zini, ko dari? Jumts ir slapjš.

Stefans nomērķēja uz Kosmo krūtīm.

—   Nē, — viņš teica un izšāva.

Kosmo juta lādiņu iztriecamies cauri ribām kā veseri. Nu taču noteikti pēdējais kauliņš pušu! Nu taču noteikti pēdējais piliens! Ķermenis padevās. Viņš juta matus izslejamies stāvus gaisā un nostiepjam galvas ādu. Kombinezons aizdegās, krizdams nost no miesas liesmojošās stērbelēs. Tāpatiņš uzgāza viņam tuvumā stāvošā ugunsdzēsēju spaiņa saturu, taču Kosmo nejuta aukstumu. Notika kaut kas cits.

Ba-bummmm…

Viņa sirds. Tā atkal iepukstējās. Un vēlreiz.

Ba-bummm. Ba-bummm.

—  Ir! — klaigāja Tāpatiņš. — Tas zellis ir tik dzīvelīgs kā izsalcis suns. Bet viņam nepieciešama nopietna medicīniska palīdzība. Galva pušu kā ola.

Stefans nopūtās, atvieglots, ka risks atmaksājies. Viņš ielika savu zibens stobru atpakaļ makstī. — Labi. Juristi viņu atradīs. Es negribu, lai atrod arī mūs.

Kosmo ievilka elpu, vairāk nekā minūti neelpojis nemaz.

—   Lūdzu.

Viņi taču nevarēja viņu te pamest. Ne jau pēc visa, kas noticis.

—   Ņemiet mani līdzi.

Stefans neatskatījās. — Piedod. Mums pašiem savu kreņķu pietiek.

Kosmo zināja, ka Redvuds nemūžam nepieļaus, lai viņš nonāk atpakaļ institūtā dzivs.

—   Lūdzu.

Pār viņu noliecās meitene. — Zini, Stefan, varbūt viņš varētu mums vārīt simkafiju vai ko tādu.

Stefans nopūtās, turēdams durvis pavērtas un savējos gaidīdams. — Mona! Tas atkārtojas katru mīļu vakaru. Mona nopūtās. — Man ļoti žēl.

Kosmo sirds tagad pukstēja vienmērīgi, sūknējot asinis uz smadzenēm.

—  Ja jūs mani atstāsiet, — viņš nočērkstēja, — viņi atgriezīsies.

Piepeši Stefans likās ieinteresēts.

—   Kas atgriezīsies? — viņš jautāja, nākdams pāri jumtam. Kosmo sakopoja spēkus, lai paliktu pie samaņas. — Tie

radījumi.

Tāpatiņš sasita plaukstas. — Jūs dzirdējāt? Radījumi, Stefan. Viņš ir Redzētājs. Ietin mani, ja man nav taisnība.

Stefans paraustīja plecus. — Ej nu sazini. Varb€it kāds no mums pieminēja radījumus. Varbūt tā bija halucinācija.

Kosmo atklepoja dūmus. — Tie zilie, kam dzīslās ir elektrība. Viņi sūca no manis dzīvību.

—   Diezgan precīza halucinācija, — Mona piezīmēja. Stefans pamāja ar galvu Tāpatiņam. — Labi, mēs viņu

ņemam. Viņš tiešām ir Redzētājs.

Spāņu meitene aplūkoja roku dzelžus. — Labi, Stefan. Man vajag vienu minūti.

—    Sekundi, Mona. Mēs varam atļauties vienu sekundi. Mona izņēma no matiem sprādzi un lietpratīgi paurķējās

roku dzelžu slēdzenē. Nepagāja ne divas sekundes, un Slēdža

delnas locītava bija brīva. Tiesa gan, viņam no tā tagad bija maz labuma.

Stefans pārmeta Kosmo pār plecu.

— Ejam. Otru aproci attaisīsim noliktavā.

Kosmo karājās viņam uz pleca kā gaļas gabals. Būtu jau varējis kaut ko teikt, uzdot vēl kādu jautājumu. Taču zēns to nedarīja, baidoties, ka, uzbāzdamies šim garajam jauneklim, panaks tikai to, ka viņi nolems neņemt zēnu līdzi, vienalga kurp. Un jebkur ir labāk nekā Klarisas Freinas institūtā zēniem ar vecāku problēmu.

Kosmo smadzenes izlēma, ka tur nav vietas tik nepieredzētam atvieglojumam, un atslēdzās remontam.

2.NODAĻA REDZĒTĀJS

Kosmo pamodināja smarža. Rūgteni sīvais netālu novietotās simkafijas kannas izplatītais aromāts lika noraustīties nāsīm. Un, lai gan smarža nebija nepatīkama, zēna saasinātajiem jutekļiem tas bija par daudz. Pilnīgi viss darīja galvassāpes jo neciešamākas. Auduma švīkstoņa, gaisma, kas, likās, blieza pa plakstiņiem kā ar āmuru, un tagad šī smarža.

Taču vēl ļaunākas par sāpēm bija slāpes.

Kosmo mēģināja pavērt muti, taču viņa izkaltušās lūpas bija salipušas kopā. Caur degunu izlauzās izmisis vaids. Pa virsmu, kas izklausījās cieta, Kosmo tuvojās soļi.

—  Labi, bueno, — teica kāda balss. Sievietes balss. — Laipni lūdzam Abrakadabras ielā.

Aizzīmogotajām lūpām pārslīdēja mitra drēbe, atdarot tās. Kosmo atvēra muti un saspieda audumu starp žokļiem. Ūdens sīkā straumītē ietecēja rīklē; tas garšoja kā pati dzīvība.

—   Lēnāk, ne tik daudz.

Kosmo pavēra acis spraudziņā, samiedzies žilbinošajā saules gaismā. Meitenes stāvu ieskāva baltas gaismas oreols. Vienu mirkli viņam likās… bet nē, tā bija meitene no jumta. No jumta?

—  Apsveicu ar atgriešanos. Tiesa gan, kādas pāris dienas tu droši vien labāk gribēsi būt miris.

Tad Kosmo visu atcerējās. Avāriju, rāpšanos, kritienu.

—   Slēdzis, — zēns nočērkstēja svešā un tālīnā balsī.

Meitene pakasīja pieri, izstaipīdama tur ietetovēto DNS pavedienu. Kosmo zināja, ka tetovējums bija vienas no daudzo Satelītpilsētas ielu bandu zīmēm. Tinte droši vien bija piesātināta ar izotopu, ko varēja nolasīt ar veikala skeneri. Tas ļāva novērst policijas iefiltrēšanos.

—  Slēdzis? — viņa pārvaicāja. —Tev pietiek spēka vienam vārdam, un tas ir tas, ko tu izvēlies?

Kosmo juta, kā pāri vaigam norit viena vienīga asara. Slēdzis bija vienīgais cilvēks, ko viņš varbūt būtu varējis nosaukt par draugu.

Meitene pamanīja asaru un izdarīja secinājumu. Viņa novaikstījās par pašas izgāšanos. — Piedod. Slēdzis, vai tas bija tava drauga vārds?

—   Vai viņš ir…

—  Man ļoti žēl, čalīt. Kad mēs ieradāmies, viņš jau bija pagalam. Atceries, mēs viņu atstājām tur.

Kosmo pacēla vienu roku. Ap viņa delnas locītavu bija tikai pārsējs.

—  Elektrība bija piekausējusi daļu no roku dzelžu aproces tev pie ādas. Tāpatiņam nācās to nolobīt. Tev vēl palaimējās, ka vēna nepārplīsa.

Kosmo gan nejutās kā īpašs laimes luteklis, un ne jau rokas dēl. t

—  Taisnību sakot, Tāpatiņam vispār nācās krietni piestrādāt. Tu nemūžam nebūtu ticis līdz slimnīcai, tāpēc mums nācās iztikt ar to, kas bija pie rokas. Vēnā laižamajam pretsāpju līdzeklim derīguma termiņš gan tā kā cauri, bet ko tur daudz — dzīvs taču paliki.

Mona ielūkojās sienas monitorā virs Kosmo gultas.

—  Tāpatiņš salīmēja tev kreisā papēža Ahilleja cīpslu un labā ceļa kauliņa vietā ielika mākslīgi izaudzētu kaulu.

Kosmo satriekts pamāja ar galvu.

—   Mums nācās parakņāties arī pa tavu krūškurvi un uzlikt plastmasas kārtu dažām ribām. Es šorīt izņēmu skavas. Un, protams, man bija jānoskuj tev galva.

—   Ko?

Mona paraustīja plecus. — Bija tikai divas iespējas — vai nu tā, vai arī ļaut, lai smadzenes izkrīt uz grīdas. Tev paveicās, ka Tāpatiņam te kaut kur mētājās pāris robotiksa plāksnes; ar vienu viņš salāpīja tavu ieplaisājušo galvaskausu. Tās izgatavotas no tā paša materiāla, ar ko apsit kaujas tankus. Tāpatiņš saka — kad āda sadzīšot, tu varēšot ar pieri izsist caurumu mūra sienā.

Kosmo kaut ko atcerējās. — Tāpatiņš? Tas mazais puika.

Mona atskatījās. — Kuš! Nesauc viņu tā. Viņš ir ļoti viegli aizvainojams. — Meitene pienāca tuvāk un sāka runāt klusākā balsī. — Tāpatiņš ir Bartoli mazulis. Šis mazais puika ir divdesmit astoņus gadus vecs.

Tagad viss bija skaidrs. Doktora Ferdinanda Bartoli ģenētiskie eksperimenti bija bēdīgi slavena nodaļa jaunāko laiku vēsturē. Šis zinātnieks bija veicis gēnu salīmēšanas izmēģinājumus ar virkni zīdaiņu, cenšoties izveidot pārcilvēku. Tā vietā viņš sabojāja pašu bērnu DNS, kas izraisīja veselu mutāciju ķēdi. Viena no blaknēm bija ekstrasensorā uztvere, bet visbiežāk gadījās aizkavēta fiziskā attīstība. Bartoli skandāls bija novedis pie tā, ka eksperimenti ar gēniem tika aizliegti uz vairāk nekā desmit gadiem.

Kosmo uzmanīgi paberzēja savu saraino galvas virsu. Daļa no viņa pieres likās cieta un caurumota.

—  Plāksnē ir poras, lai mazinātu spiedienu, tāpēc nebaksti neko cauri ādai.

Robotiksa plāksnes galvā un Bartoli mazuļi. Tas likās neaptverami.

—   Vai vēl kas?

—   Tas arī aptuveni viss. Protams, vēl ir kāds simts skavu visādos pušumos un brūcēs, bet tās es nomaskēju ar ādas aerosolu. Visā visumā ar tevi ir krietni sliktāk, nekā izskatās.

Tikai ne sliktāk, kā es jūtos, nodomāja Kosmo.

Mona noplēsa plāksterim folijas kārtu un uzlipināja to Kosmo uz rokas.

—   Visvairāk tev vajadzīga atpūta un miers. Šis nomierinošais plāksteris ļaus tev uz kādu brīdi atslēgties. Kad nākamreiz pamodīsies, iespējams, varēsi jau nedaudz pastaigāt.

—  Nē, — Kosmo protestēja, taču bija jau par vēlu. Sedatīvs bija ieplūdis asinsritē.

—   Labunakti, — Mona klusi noteica.

Kosmo locekļi likās viegli kā bezsvara stāvoklī. Galva ļenkurojās kā rotaļu sunītim.

—   Labunakti, — viņš atsaucās.

Vai varbūt tikai nodomāja. Pasaule jau tecēja uz leju pāri redzokļiem kā svaiga eļļas krāsa audeklam.

No jauna Kosmo pamodās pēc piecām sekundēm, vai vismaz tā viņam likās. Taču diez vai, jo halogēnu stieņu lampas jau bija iedegtas un cauri smogam aiz vecmodīgajiem piekaramajiem aizkariem vīdēja neskaidras zvaigznes. Reti kurš vairs izmantoja šādus piekaramos aizkarus; pārsvarā ēkās jau bija iebūvēti uz gaismu reaģējoša stikla logi.

Kosmo pārskatīja savas atmiņas kā failus datora monitorā. Kas viņš bija? Kosmo Kalniņš, četrpadsmit gadus vecs. Bēguļojošs bezsponsors. Kur viņš atradās? Iespējams, kaut kādā noliktavā, un viņu bija izglābusi spoku mednieku banda. Izstīdzējis pusaudzis, latīņu meitene un Bartoli mazulis. Vai tā varēja būt? Likās neiespējami. Vai viņš varētu kļūt par šīs dīvainās bandas locekli? Vai maz vēlējās?

Kosmo smadzenes saminstinājās un pamira. Ko tad īsti viņš vēlējās? Tas bija jautājums, ko viņam nekad mūžā neviens nebija uzdevis. Viņš reti to uzdeva pats sev. Vienīgais, ko viņš jebkad bija gribējis, — izbēgt no Klarisas nama. Tagad, tikušam ārā, Kosmo nebija ne jausmas, ko iesākt tālāk. Bet vienu viņš zināja pilnīgi skaidri. Viņš nemūžam neatgriezīsies Klarisas Freinas namā. Nemūžam.

Kosmo aplūkoja savus ievainojumus. Sāpes vēl bija jūtamas — pieklusinātas, tomēr jūtamas. Kā trollis, kas tup zem tilta un gatavs klupt virsū, tiklīdz viņš pakustēsies pārāk strauji. Pārsējs no delnas locītavas bija pazudis, un viss apakšdelms bija pārklāts ar uzsmidzināmo ādu.

Pēc vairākām elementāras elpošanas un acu mirkšķināšanas minūtēm Kosmo nolēma izmēģināt savus locekļus. Viņš lēni piecēlās sēdus,no nomierinošā plākstera uz rokas vēl reiba galva. Nolipinājis plāksteri, pārbaudīja tā sūklīti. Balts. Šķidruma tajā vairs nebija. Tas izskaidroja, kāpēc Kosmo bija nomodā.

Viņa jaunais celis bija klāts ar neplīstošu ieģipsējumu. Caurspīdīgais materiāls bija pildīts ar pretiekaisuma līdzekli, kam bija jāpaātrina dzīšanas process. Zaļā gaismas diode uz ieģipsējuma rentgena staru paneļa pavēstīja, ka ar kāju atļauts staigāt.

Kosmo pataustīja grīdu, gluži kā peldētājs, kurš iegremdē kāju arktiskos ūdeņos. Celis iesmeldzās, bet ne vairāk. Viņš laikam gan būs nogulējis vismaz četrdesmit astoņas stundas, ja reiz ieģipsējums jau padarījis, kas darāms. Katra kustība, lai cik viegla, ietrieca galvaskausā tērauda sāpju naglu. Gandrīz tikpat neciešama kā sāpes bija nieze vietā, kur pāri robotiksa plāksnei pierē auga jauna āda.

Zēns sakoda zobus un sāka iet, par ceļamērķi izvēlējies krūzi ar filtrētu ūdeni, kas stāvēja uz galda piecu metru attālumā. Nebija gluži maratons, taču tīri labs sasniegums, ja ņem vērā, ko viņam bija nācies izciest.

Kosmo gandrīz nonāca līdz galdam. Būtu jau arī tik tālu ticis, ja ne viena lieta. Pie sienas pieskrūvēts tērauda spogulis. Kosmo ieraudzīja pats savu atspulgu, un vienu mirkli likās, ka istabā viņš nav viens.

Izkaltušās lūpas pavērās, lai izrunātu vienu vienīgu zilbi: — Ai.

Figūra spogulī atgādināja kara laika bērnu no vēstures video. Zilumains un vājš, izvārdzis un nelaimīgs. Viņš izskatījās pēc miniatūra Frankenšteina briesmoņa. Salipināts kopā no atsevišķām ķermeņa daļām. Neviena no tām nebija pareizajā lielumā, bet dažas vispār nebija paredzētas cilvēkiem. Galva bija īpaši groteska. Noskūta gluži kaila, ar kādu duci skavu rētu sašvīkātu skalpu. Robotiksa plāksne pierē zem pietūkušās ādas veidoja nelielu izcilni; sārtajos audos skaidri iezīmējās poras spiediena mazināšanai. Vienīgais, ko Kosmo savā atspulgā pazina, bija platās, apaļās brūnās acis.

Kosmo nedroši pabeidza savu pārgājienu, ar abām rokām satverot krūzi un padzeroties no kakliņa. Lielākā daļa ūdens notecēja pāri zodam, bet nedaudz trāpīja arī mutē. Viss sadzīs, viņš sev teica. Viss tikai pagaidām.

Tikai ne Slēdzim. Viņu remontēt bija jau par vēlu.

Slēdzis. Draugam vajadzēja būt šeit, kopā ar Kosmo. Bet kur tieši bija "šeit'? Zēns pirmo reizi palūkojās visapkārt. Viņš atradās lielā, klajā noliktavā, kas bija uzbūvēta no čuguna polimēra. Logi bija augsti un šauri kā baznīcā, ar aptumšojošiem aizkariem katrā pusē. Betona grīda bija piemētāta ar skrūvgaldiem un elektronisku aparatūru, un no katras sienas kontaktligzdas kā daudzkrāsainas čūskas stiepās elektrības kabeļi. Ar pārvietojamām šķērssienāfn bija nodalītas vairākas atsevišķas kabīnes, un šajās improvizētajās istabiņās dūca kāds desmits cieto disku. Bet neviena cilvēka. Ja neskaita viņu, noliktava bija pilnīgi pamesta.

Kosmo pārvietojās lēni, pakāpeniski aprazdams ar jauno celi. Vienā stūri bija iekārtota virtuve. Nekas īpaši mājīgs. Tikai plīts ar diviem gāzes riņķiem, lietas dārza mēbeles un kanna ar simkafiju. Uz galda stāvēja liliju buķete, ietīta celofānā, ar ūdens burbuli kātu galos. īsti ziedi. Dārgi. Starp divām lilijām bija iesprausta zīmīte. Māt, tajā bija teikts, man tevis pietrūkst vairāk nekā jebkad.

Uz soliņa līdzās simulatoram mētājās pāris tērauda roku dzelžu. Kosmo sajuta kaklā kamolu. Pēdējā liecība par to, ka Frensiss Mērfijs jebkad dzīvojis, un šie cilvēki pat nezināja viņa īsto vārdu.

— Ejam, Frensis, — viņš teica un paņēma roku dzelžus. — Tev laiks apskatīt pilsētu.

Viens no noliktavas logiem izgāja uz upi, kurai otrā pusē iezīmējās slavenais Satelītpilsētas centra siluets; visaugstāk tajā slējās cilindriskais "Mijiši" tornis. Otrpus līcim dzirkstīja kompānijas "Omulīgā kola" ēka, kuras sienas atdzīvināja datora radīti burbuļi. Un Uzņēmības statujas, šā divsimt četrdesmit metrus augstā giganta, akmens rokā mirkšķināja sarkana gaisma, norādot uz Satelītu virs paša galvas.

Kosmo izrāpās pa logu uz balkona, cenšoties nezaudēt līdzsvaru. Spriežot pēc izvietojuma attiecībā pret Ceļojuma upi, viņš atradās kaut kur Rietumkrastā. Griezīgās sirēnu gaudas un policijas "putnu" "pī, pī" virs galvas apstiprināja viņa teoriju.

Kosmo pārkarināja roku dzelžus pāri margām. Vajadzēja kaut ko pateikt. Kaut ko īpašu, lai pieminētu Slēdža aiziešanu. Kosmo kādu bridi padomāja, taču neizdevās atrast vārdus, kas aprakstītu, cik vientuļš viņš jutās. Varbūt tieši tur tas āķis. Kā gan vārdos var ietvert tādas jūtas? Viņš pats zināja, kā jūtas, un tas bija galvenais.

Kosmo pameta roku dzelžus gaisā virs Satelītpilsetas, un tie nozibsnīja cauri neona gaismām kā kritošas zvaigznes.

Likās, ka Kosmo mājastēvi, tikko izkļuvuši no vienas krīzes, tūdaļ mēdza iekulties nākamajā. Zēns tik tikko bija paguvis aizbultēt aiz sevis logu, kad viņi iebrāzās pa lifta režģotajām durvīm, stumdami pa priekšu iepirkumu ratiņus. Tajos bija ielocīta Mona. Meitenes ādai bija zaļgana nokrāsa, un viņu kratīja mežonīgi drebuļi.

Kosmo klumburoja viņiem nopakaļ.

—   Kas noticis?

Stefans neatbildēja; viņš ar vienu rokas vēzienu atbrīvoja plastmasas darba virsmu.

—   Aizvelc aizkarus, — viņš nokliedzās.

Kosmo norādīja uz gaismas jutības regulēšanas pulti līdzās logam.

—   Bet stikls taču… Es labāk noregulēšu…

—   Policijas "putni" redz cauri gaismas jutīgajam stiklam. Tāpēc jau tas iebūvēts visās ēkās. Pielēca?

Kosmo aizrāva logiem priekšā maisauduma aizkarus. Pēc pāris sekundēm ēkai garām aizšāvās valdības "putns". Kosmo izdzirdēja elektronisku sprakšķi — logi tika ar tālvadību depolarizēti. Ja aizkari butu palikuši vaļā, istaba būtu kā uz delnas. Pats par sevi tas nebija nekas slikts, ja vien kāds nebija aizbēdzis no nozieguma vietas. Un pilnīgi skaidrs, ka bija gan.

Stefans bija noliecies pār Monu. Viņas trauslais stāvs bija sāpju izmocīts, katrs muskulis un cīpsla nostiepts kā stīga. Pār viņas bālajām lūpām plūdagaras spāņu vārdu straumes, un melnie, sviedros izmirkušie mati pātagoja galdu kā jūraszāļu šķieznas.

Tāpatiņš uzlēca uz galda un izrāva no savas rīku jostas skrūvgriezi. Viņš iegrūda rika rokturi starp Monas zobiem, lai meitene neaizritos ar pašas mēli.

—   Es nezinu, kas tas ir, — viņš atzina. — Man tas ir kaut kas jauns. Es tādu paveidu vēl neesmu redzējis. — Viņš nolobīja papīriņu no termosloksnes lipīgās puses un pielipināja to viņai pie pieres.

—   Deg kā ugunīs, — Tāpatiņš sacīja, nolasījis no sloksnes temperatūru. — Tuvojas kritiskam stāvoklim.

—    Atnes spaini ar ledu, — Stefans teica Kosmo. — Cik vien vari panest.

Kosmo pieklupa pie ledusskapja, vispirms izgāzis uz grīdas smiltis no ugunsdzēsēju spaiņa. Viņš piespieda spaiņa malu pie ledusskapja ledus automāta atveres un vēroja, kā ledus gabaliņi neciešami lēni, grabēdami gāžas spainī.

—   Ātrāk, ātrāk!

Pagāja gandrīz minūte, kamēr spainis piepildījās līdz pusei. Ar to vajadzēja samierināties. Ignorēdams sāpes ceļgalā, Kosmo steidzās atpakaļ pie galda.

Stefans pagrāba spaini un sāka bāzt ledu Monas drēbēs. Tāpatiņa skatiens palika kā piekalts termosloksnei.

—   Nelīdz. Četrdesmit četri, un vēl turpina celties.

—   Nē, — iekliedzās Stefans. Viņa seja bija raizēs cieši savilkta. — Mums viņa jāved uz slimnīcu.

—   Uz kādu slimnīcu? — Tāpatiņš nosprauslājās. — Neaizmirsti, ka es esmu strādājis visās pilsētas slimnīcās. Rietumkrastā ir tikai Galvenā, un, tici man, ja es nezinu, kā ar kaut ko tikt galā, to nezina arī viņi.

Kosmo palūrēja gar Stefana muguru. Monas konvulsijas kļuva arvien mežonīgākas, un uz viņas acu āboliem sāka iezīmēties zaļš dzīslojums.

—   Varbūt iedot antibiotikas? — prātoja Stefans. — Mums kaut kas jāizmēģina.

—    Nē! — Kosmo izspruka. Vārds izrāvās, pirms viņš paguva novaldīties.

Tāpatiņš nolēca no galda.

—   Nē? Ko tu par to zini, knariņ?

Visas Kosmo smeldzes un sāpes izraudzījās tieši šo mirkli, lai atgrieztos ar jaunu sparu.

—  Nezinu. Varbūt kaut ko arī zinu. Es to esmu redzējis jau agrāk — institūtā. Kas ar viņu notika?

—   Mums nav laika, — Stefans teica. — Jāved viņa uz Galveno. Jāriskē.

Tāpatiņš izaicinoši izslējās garā puiša priekšā. Mazs cinītis pret lielu vezumu.

—   Jāriskē? Kamēr mūs tur piereģistrēs, viņa jau būs pagalam. Tu to zini tikpat labi kā es. Paklausīsimies, kas puikam sakāms. Nu, mazais, ko tu gribi zināt?

Kosmo izvairījās no Stefana skatiena. — Kas tieši notika. Kā viņa nonāca tādā stāvoklī?

Stefans sarauca pieri. — Kompozltu ķīmiskajā rūpnīcā bija sprādziens. Mēs meklējām Parazītus. Mūs pieķēra daži no vietējiem apsargiem, un viens Monai trāpīja ar šautriņu. Kopš tā brīža viņai klust arvien sliktāk.

Kosmo parakņājās pa savām smadzenēm. Pēc likuma apsargiem nebija pilnvaru nēsāt šaujamieročus. Viņi šo problēmu apgāja ar līkumu, apbruņojoties ar nenāvējošiem zibens stobriem, kas šāva ar celofāna lādiņiem vai dažādām ķīmiskām šautriņām. Šautriņas bija smalks triks, jo tehniski tās varēja uzskatīt par nenāvējošām, ja vien ievainotais uzkavējās, lai saņemtu pretindi.

—   Kādā krāsā bija šautriņas apvalks?

Tāptiņš novaikstījās. — Apvalks? Neesmu drošs. Varbūt zalš.

—   Ar baltu svītriņu uz sāniem?

—   Iespējams. Nevaru apzvērēt.

—  Jā, — Stefans sacīja. — Ar baltu svītriņu. Es atceros, kā izvilku to Vaskesai no kājas. Zaļš ar baltu.

Kosmo aizvēra acis, atsaucot atmiņā institūtu. — Tās ir kompozītšautriņas, ko izmēģināja Klarisas Freinas namā. Es atceros. Zaļi baltās bija visļaunākās. Mēs tās saucām par ložņām. Džekiem bija nelabi vēl stundām ilgi, pat pēc pretindes saņemšanas. Institūta kanalizācija gandrīz aizdambējās. Bet viens no mūsējiem atrada zāles. Apēda sapelējušu sviestmaizi, un viņam kļuva labāk. Ne jau maizes dēļ, bet…

—  Pelējums, — Tāpatiņš pabeidza. — Protams. Šis ir floras vīruss. Celuloze to apturētu. Mums vajadzīgi augi.

Kosmo piekliboja pie celofānā ietītajiem ziediem. — Te būs.

Viņš izvilka no buķetes vienu vienīgu ziedu un salauza lilijas kātu un lapas kumosa lieluma gabalos, daļu sabāzdams mutē. Pārējos viņš atdeva Tāpatiņam, kurš darīja tāpat. Stefans pagrāba citu ziedu un ielocīja kātu mutē.

Viņi izmisīgi košļāja, nepievēršot uzmanību sīvajai garšai, kas ieplūda rīklē.

Kāti bija sīksti un sadalījās garās stiegrās, ko nevarēja sakošļāt sīkāk. Bet Kosmo un pārējie neatlaidās un turpināja malt šķiedras starp dzerokļiem. Pāri zodiem sūcās zaļa sula. Pēdīgi viņi izspļāva plaukstās zaļas pastas kaudzītes.

—   Apstrādā ievainojumu, — Kosmo norīkoja.

Bartoli mazulis pārplēsa Monas bikses un uzspļāva lipīgo masu tieši uz dūriena zīmes meitenes augšstilbā. Stefans pievienoja savu pastas piku, iemīcīdams to iekaisušajā caurumā.

Kosmo izņēma no Monas mutes skrūvgriezi un ar varu iegrūda starp viņas klabošajiem zobiem sakošļāto masu. Mona sāka rīstīties un raustīties, viņas organisms auga putru gluži dabiski atgrūda, taču Kosmo tik ilgi masēja viņas kaklu, kamēr meitene kaut ko beidzot norija. Pamazām viņai rīklē ietecēja arvien vairāk un vairāk zaļās putras. Kad Kosmo savu darbu bija pabeidzis, pirksti viņam bija sakosti līdz asinīm.

Monas stāvokli nekas nemainījās, kā šķita, veselu mūžību. Tad…

—   Četrdesmit trīs, — Tāpatiņš teica. — Krīze ir garām. Monas acis turpināja mežonīgi bolīties, taču zaļās dzīsliņas brīdi viegli pulsēja un tad pazuda.

Tāpatiņš paskatījās uz termosloksni. — Četrdesmit divi. Tiešām palīdz! Ietin tu mani, ja nelīdz!

Kaut kas pazibēja Monas acīs. Vai viņa kādu pazina?

—  Trīsdesmit septiņi ar pusi. Trīsdesmit septiņi. Meitenes trauslais augums sabruka uz galda. Saspringušie

muskuļi pamazām atslāba.

Trīsdesmit seši un seši. Normāla. Viss būs kārtībā. Mona pagriezās uz sāniem un izvēma uz flīzēm zaļu žļurgu. Tāpatiņš atplauka eņģeliskā maza bērna smaidā.

—   Tā iet, ja ēd govju barību.

Apkopuši Monu, viņi apguldīja meiteni uz vienas no kojām.

—  Tagad viņai nepieciešams miegs, — teica Tāpatiņš. — Tas ir labāks par jebkādām zālēm.

Kosmo pats nebūtu atteicies no pāris stundiņām. Nedaudzajās minūtēs kopš viņa pamošanās tik daudz kas bija noticis, taču vispirms šis tas bija jānoskaidro.

—   Kas jūs tādi esat? — viņš jautāja. — Kas te vispār notiek?

Stefans ar līmlenti mēģināja saglābt buķetes pārpalikas.

—  Mēs te dzīvojam. Tāpēc, man šķiet, drīzāk jājautā, kas tu pats tāds esi?

Izklausījās taisnīgi.

—    Kosmo Kalniņš. Kad jūs mani atradāt, es biju izbēdzis no Klarisas Freinas institūta zēniem ar vecāku nepietiekamību.

Tāpatiņš iesmējās. — Kosmo Kalniņš. Tevi atrada Kosmonautu kalniņā, vai ne?

—   Jā. Tieši tā.

—   Bāreņu nami jau gadsimtiem izmanto šo veco triku. Es reiz pazinu kādu vīru no Sanfrancisko. Viņa vārds bija Zeltvārts Tilts. Uzmini, kur viņš bija atrasts?

—   Uzraugs Redvuds mūs ar Slēdzi meklēs.

Tāpatiņš papurināja galvu. — Nē, Kosmo. Ciktāl tas attiecas uz varasiestādēm, tu esi tikpat beigts, cik tavs draugs. Es paris mēnešus nostrādāju bāreņu nama lazaretē, kamēr nebiju atklājis, kas tur patiesībā notiek. Visi bāreņu nami un citas iestādes, kas tirgojas ar cilvēkiem, savu iemītnieku porās ievieto mikroraidītājus, kas viņiem Jauj jūs pieskatīt. Tas jumta ģenerators pilnīgi noteikti visas iezīmētās daļiņas tev ādā ir izsitis no ierindas. Tu esi tīrs kā balta lapa. Nepersona.

Kosmo sajuta — no pleciem kā akmens noveļas raižu nasta.

—   Tagad mana kārta. Kas jūs esat?

—   Kas mēs esam? —Tāpatiņš ar dramatisku žestu norādīja uz Stefanu. — Šis ir Stefans Baškirs. Krievu izcelsmes Satelītpilsētas otrās paaudzes iedzīvotājs. Es esmu Lisjēns Bonns, pazīstams arī kā Tāpatiņš, pateicoties manam kaitinošajam paradumam atkārtot visu, ko citi saka. Un ar Monu Vaskesu tu laikam jau esi pazīstams.

—   Tātad mēs zinām cits cita vārdus. Bet ar ko jūs nodarbojaties?

Tāpatiņš iepleta rokas. — Mēs, Kosmo Kalniņ, esam pasaules vienīgie supernaturālisti.

Kosmo vārgi pasmaidīja. — Ko? Jums nepatīk apģērbs?

Stefans nenoturējās un pasmaidīja. — Tie ir natūristi, Kosmo. Un ar tādām lietām vairs neviens nenodarbojas, ozona slānis taču sarucis tik plāns kā plastmasas plēve. Mēs sevi saucam par supernaturālistiem tāpēc, ka tvarstām pārdabiskas būtnes.

—  Tikai ne es, — iejaucās Tāpatiņš. — Es esmu mediķis. Es mēģinu ārstēt cilvēkus, tas arī viss. To tvarstīšanu es atstāju Stefana ziņā. Viņš ir skolojies policijas akadēmijā.

Kosmo uzmeta acis guļošajai meitenei. — Un Mona? Viņa nav no policijas. Ne jau nu ar tādu tetovējumu.

—   Nē, — Stefans piekrita. — Mona gādā par transportu. Viņai ir zināma… ē… pieredze šajā jomā.

Kosmo pamāja. Tiktāl viss likās pietiekami skaidri, bet zēns juta, ka nākamais jautājums varētu pavērt viņam pilnīgi jaunu pasauli.

—   Šīs pārdabiskās būtnes. Kas tās ir? Tu droši vien domā tos zilos uz jumta.

Starp Stefana uzacīm savilkās rieva. — Tieši tā. Parazīti mums uzglūnējuši jau dievs vien zina cik sen. Tie izsūc no mums dzīvību. Pats zini, tu redzēji. Ne jau visiem tas lemts.

—   Jūs mani nosaucāt par Redzētāju.

Stefans apsēdās iepretī Kosmo. Viņš bija fascinējoša personība. Aptuveni astoņpadsmit gadus vecs, ar dramatiskiem vaibstiem. Ogļu melnie mati nevaldāmi spurojās, un no mutes kaktiņa stiepās sārta rēta, kas radīja draiski velnišķīga smaida iespaidu. Šis iespaids nesaskanēja ar puiša acu izteiksmi. Tās droši vien bija zilas, taču likās melnākas par kosmosa telpu. Bija nepārprotami redzams, ka Stefans ir šīs mazās grupiņas līderis. Tas bija viņa dabā. Tieši tāds viņš bija izgāzies, un tieši tādu Tāpatiņš viņu uzrunāja, lai gan Bartoli mazulis bija par vairākiem gadiem vecāks.

—    Mūsu nav daudz, — Stefans sacīja, raugoties Kosmo tieši acīs. Bija jāpiepūlas, lai nenovērstos. — Ne pietiekami daudz, lai mums noticētu. Par labu nenāk arī tas, ka vairākums Redzētāju ir vēl bērni; varbūt mums prāts vienkārši elastīgāks. Tāpatiņš ir vienīgais pieaugušais Redzētājs, kuru man gadījies satikt — protams, ja Tāpatiņu var uzskatīt par pieaugušu.

—   Ko? Stefans tiešām pajokoja? — Tāpatiņš izsaucās, pastiepdamies, lai iedunkātu Stefanu sānos. — Nebija īsti smieklīgi, bet pirmajai reizei nav slikti.

Stefans saķēra sānus tēlotās sāpēs. — Pirms tās nakts uz jumta tu šos radījumus vēl ne reizi nebiji redzējis, vai ne, Kosmo?

Kosmo papurināja galvu. To viņš atcerētos.

—  Redze parasti parādās pēc pirmsnāves pieredzējuma, un man šķiet, ka tieši ko tādu tu pieredzēji.

—  Tuvāk nāvei jau vairs nemēdz būt, — Tāpatiņš piekrita, pabungojot pa plāksni Kosmo galvā.

—   Parasti redze tikpat ātri arī pazūd, — Stefans turpināja. — Bet reizēm, kad jaunais spektrs atvēries, tas paliek vaļā. Reizēm nedēļu, reizēm visu mūžu. Tu savu redzi vari zaudēt rīt vai pēc desmit gadiem, bet varbūt nekad. Tu esi retums, Kosmo. Kā tāds tu vari izvēlēties, vai palikt pie mums, kur varētu būt noderīgs, vai arī atgriezties Klarisas Freinas namā.

Ko tur izvēlēties? Kosmo drīzāk būtu gatavs cīnīties ar tūkstoš Parazītiem nekā atgriezties bāreņu namā. Cilvēks var izturēt tikai tik daudz medicīnisku eksperimentu, cik var izturēt.

—   Es gribētu palikt.

—   Labi, — Stefans teica. — Ja gribi iekļauties šajā ģimenītē, tev būs vajadzīga drosme un apņēmība.

Ģimene, Kosmo nodomāja, es iekļaujos ģimenē. Stefans šo vārdu izrunāja pavisam vienkārši, bet Kosmo tas nozīmēja ļoti daudz.

—   Mēs esam ģimene?

Stefans pacēla Tāpatiņu rokas. — Jā, šis mazais īgņa ir vectētiņš. Un Mona ir mūsu mazā māsiņa. Visai disfunkcionāls pulciņš, bet vairāk nekā mums nav. Mēs cits citam tiešām esam viss. Reizēm liekas, ka nemūžam neuzvarēsim, bet mēs vismaz glābjam tos, kurus var izglābt. Piemēram, tevi. Nebūtu bijis mūsu, tas Parazīts tevi būtu izsūcis sausu, un neviens par to nekad nebūtu uzzinājis.

—  Vini var mūs izsūkt sausus?

—   Protams, tā ir viņu dzīves jēga.

Kosmo uz ķebļa sadīdījās. — Tad jau viņi kuru katru brīdi var būt klāt.

Stefana labā oma pazuda vienā rāvienā. — Nē, šī ir vienīgā vieta, kur tu vari justies drošībā. Mēs esam izolējuši sienas ar hidroželeju. Parazītiem ūdens nepatīk. Želeja ir pat starp logu stikliem.

—   Bet tiklīdz mēs izejam ārā?

Stefans paraustīja plecus. — Esam dabūjami.

—   Pēdējā gada laikā daudz kas mainījies, — Tāpatiņš paskaidroja, attaisīdams alus pudeli. Viņš ierāva pamatīgu malku un atraugājās. Gaišmatains puisēns, kas dzer alu. Dīvains skats.

—   Tāpatiņam taisnība, — Stefans teica. — Agrāk Parazīti mēdza parādīties tikai naktīs. Nelaimes gadījumu vietās vai slimnīcās. Viņi sameklēja kādu, kas atrodas uz nāves sliekšņa, un izsūca no viņiem pēdējos dzīvības spēkus. Ārsti it neko nemanīja. Tieši tāpēc viņiem izdevies tik ilgi palikt neatklātiem. Tas briesmonis, kas viņnakt tupēja tev uz krūtīm, droši vien nosūca tev kādus piecus mūža gadus, pirms mēs šo nokniebām.

Kosmo instinktīvi paberzēja krūtis. — Bet tagad?

—   Bet tagad neviens vairs nav drošībā, — Stefans sarūgtināts noteica. — Nez kāpēc liekas, ka viņu saradies vēl vairāk.

Noteikumi ir mainījušies. Viņi var uzbrukt jebkad, jebkur un jebkuram. Parazīti ir klāt, tiklīdz sajūt kaut vai vissīkāko ievainojumu.

Kosmo norija siekalas. — Kā tad ar kaut ko tādu var cīnīties? Kā var nogalināt spoku?

Stefans izvilka no jakas zibens stobru un pavirpināja to pirkstos kā karsējmeitenes vālīti. — Ar šitādu. Parazīti grib enerģiju. Un to viņi arī dabū.

Tāpatiņš pakampa stobru. — Beidz izrādīties, — viņš teica. — Šis daikts izmantojams dažādi, atkarībā no tā, kādu lādiņu izvēlies. Ir tādi šāviņi, kas Parazītus noved līdz pārslodzei; rezultātu tu pats redzēji. To sauc par šokētāju; tas ir lādiņš, ko kāda ieroču kompānija izstrādājusi kā alternatīvu elektrošoka pistolei. Pat ja aizšaujam garām, lādiņš ir pārāk mazs, lai ievainotu pat vismazāko cilvēciņu — atšķirībā no tā, ko dabūji no Stefana; ar to varētu izcepināt mežakuili.

Kosmo atcerējās, kā radījums uz viņa krūtīm bija eksplodējis zilu burbuļu mākonī.

—  Var izvēlēties arī parastos nenāvējošos šāviņus — sveķu lodītes, žņaugplēvi un tādā garā, — Tāpatiņš turpināja. — Vismazāk jau nu mēs vēlamies kādu savainot. Bet reizēm nepieciešams iegūt mazliet laika, un tad nenāvējošie lādiņi mums tiešam var palīdzēt.

Kosmo noblisināja acis. — Es sapratu apmēram sešdesmit procentu.

Stefans piecēlās un aizpogāja jaku.

—  Vairāk nekā lielākā daļa cilvēku. Tāpatiņ, vai tu Kosmo visu neizrādītu? Man uz brīdi jāiziet. — Viņš iebāza ziedu buķeti azotē un devās uz liftu.

—   Vēl tikai viens jautājums! — Kosmo sauca viņam nopakaļ.

Stefans nepagriezās. — Tikai aši, Kosmo.

—  Tagad es zinu, ko jūs darāt. Bet — kāpēc?

—  Tāpēc, ka mēs esam vienīgie, kas to var, — Stefans atbildēja un paraustīja auklu pie lifta režģa.

Es dzīvoju komiksā, nodomāja Kosmo. Tas ir romāns zīmējumos. Kāds šobrīd pāršķir lapas un saka: Pārāk dīvaini; kurš gan kaut kam tādam noticēs!

—   Stefans pirms trim gadiem bija policijas kadets, — Tāpatiņš stāstīja, iemezdams savu alus pudeli reciklētājā. — Viņa māte arī strādāja policijā. Bija viena no pilsētas galvenajiem traumu ķirurgiem. Kad viņa nomira, Stefans gadu pavadīja atraitņu un bāreņu namā. Kad viņš no turienes tika ārā, visu

i i i '

apdrošināšanas kompensācijas naudu līdz pēdējam dināram iztērēja par šo vietu.

Kosmo palūkojās visapkārt. Ēka nebija nekāda greznā pat pēc bāreņa standartiem. Armijas kojas, sienām no mitruma bija uzmetušies burbuļi, un logi nebija redzējuši slapju lupatu jau gadiem.

—   Nav jau gluži Betmena ala.

—   Kāda ala?

—   Nav svarīgi.

Blondais zēns norādīja uz visvisādu datoru jūkli, sakrautu uz skrūvgalda. Visjaunākie kristālu ekrāni stāvēja līdzās pagājušā gadsimta monitoriem.

—  Lielākā daļa nāk no melnā tirgus. Mēs novērojam Satelīta tīkla lapas, gaidām, kad kaut kas saies grīstē.

—   Ko? Jūs uzlaužat policijas vietni?

Tāpatiņš ieķiķinājās. — Valsts policijas vietni? Nē, paldies. Mums nav tik daudz laika, lai gaidītu policiju. Mēs ielaužamies juristu firmu lapās.

Tas likās saprātīgi. Tiesas prāvas izmaksāja ļoti dārgi, tāpēc vairākums korporāciju algoja privātas ātrās reaģēšanas kaujas juristu brigādes, kas nelaimes gadījumu vietās ieradās pirms policijas.

Tāpatiņš atkal pievērsās istabai. — Katram no mums ir sava koja, — viņš teica. — Pašas vienkāršākās, bet tomēr ir, kur nolikt galvu.

—   Un jums tīri nejauši gadījās viena lieka man?

Tāpatiņš nopūtās. — Viena lieka tev? Nē, tā bija Skaidas

guļvieta. Viņš agrāk bija mūsējais, tikai vairs nevarēja izturēt vīzijas. Aizbrauca pirms sešiem mēnešiem un tagad dzīvo ārpus pilsētas. Valkā saulesbrilles ar ziliem stikliem un nekad tās nenonem.

—   Vai tu esi Redzētājs, Tāpatiņ?

—   Redzētājs? Jā, mēs visi tādi esam. Bet manā gadījumā tā ir Bartoli blakne. Mona tev par mani pastāstīja, vai ne?

—   Jā. Un kā tu atradi Stefanu?

Tāpatiņš novaikstījās. — Stefans… pirms dažiem gadiem iekļuva nelaimes gadījumā. Es biju tajā "ātrās palīdzības" mašīnā, kas viņu savāca. Pasaules sīkākais paramediķis. Tā slimnīca toreiz sarīkoja varenu jezgu par to, ka pieņēmusi darbā Bartoli mazuli. Varbūt tu par mani esi lasījis Sattīklā?

Kosmo pakratīja galvu.

—    Nu, šā vai tā, kad mēs Stefanu savācām, viņš murgoja par zilām būtnēm, kas viņam no krūtīm sūcot ārā dzīvību. Es neticēju savām ausīm. Līdz tam brīdim man bija licies, ka es esmu traks. Tā nu es apciemoju viņu slimnīcā, un tālāk viss notika pats no sevis. Kad Stefans nolēma nodibināt mūsu grupiņu, es, daudz nedomādams, pametu darbu. Kopš tā brīža mēs glābjam pasauli — kopā.

—   Vēl viens jautājums.

Tāpatiņš papurināja savu bērna galvu. — Vēl viens jautājums. Jums, bērniem, jautājumi vien prātā.

—   Kas Stefanam darāms ar īstiem ziediem?

—   Ar ziediem? Stefans pats tev pastāstīs, kad būs gatavs. Kosmo sirds nodrebēja. Viņš gandrīz piederēja pie kādas grupas. Gandrīz, bet ne gluži.

Gaismas diode uz viņa neplīstošā ieģipsējuma pārslēdzās uz sarkano gaismu, un klusi sāka pīkstēt brīdinājuma signāls.

—    Tev šodien pietiks staigāt. Ieģipsējumam vajag vēl astoņas stundas, lai viss būtu kārtībā. Sāp?

Kosmo pamāja.

Tāpatiņš izvilka no kabatas pretsāpju plāksteri. Saņurcītais iesaiņojums izskatījās vismaz par desmit gadiem pārsniedzis lietošanas terminu.

—   Ņem. Te iekšā ir vēl drusku sulas.

Nolobījis papīru no lipīgās puses, viņš pielipināja plāksteri Kosmo pie pieres.

—  Kā jūtas sirds? Tavam motoram nācās daudz ko izturēt. — Tāpatiņš uzlika roku uz Kosmo sirds, un piepeši sāpes pazuda.

—   Viss. Vairs nesāp. Kā tā?

—   Ne jau es. Plāksteris. Viens no maniem brūvējumiem. Šajā darbā man ir daudz izdevību likt lietā savu mediķa izglītību.

—   Un Stefans mācījās policijas akadēmijā?

Tāpatiņš izplūda smaidā, kas likās pārāk cinisks viņa šķietamajiem gadiem.

—   Jā, specializējās spridzināšanā.

—   Vai rīt man būs jābūt par Redzētāju? — jautāja Kosmo. Tāpatiņš ar galvas mājienu norādīja uz Monu Vaskesu, kas

klusi šņāca dziļā, bet mierīgā miegā. — Neviens tevi nevar iemācīt būt par Redzētāju, puis. Tu jau tas esi. Bet varbūt šī mazā, nevainīgā paskata meitenīte tevi iemācīs, ko darīt, kad pienāks laiks likt lietā dabas doto talantu.

Noliktavai uz Abrakadabras ielas bija, pēc izskata spriežot, mazlietotas sānu durvis. Patiesībā tās bija labi ieeļļotas un nodrošinātas ar signalizāciju, taču paviršam vērotājam šī ieeja, pateicoties rūsas kārtai un grabažu kaudzei, liktos gluži nelietojama. Ļaudis no malas nevarēja zināt, ka rūsa tiek rūpīgi kultivēta un grabažas — sakrautas uz skrituļiem. Pietika nospiest pogu, lai visa kaudze aizslīdētu sāņus, atsedzot durvis, kas bija pietiekami platas, lai pa tām varētu iebraukt ar lielu kravas auto. Nebija jau nez kāda progresīvā tehnoloģija, bet ar to pietika, kamēr neviens nemēģināja savākt atkritumus pārstrādāšanai.

Stefans pavēra durvis spraudziņā un izslīdēja Satelītpilsētas rītausmā. Senāk saullēkti mēdza būt oranži. Tagad aina bija daudzkrāsaina — saules stari izgaismoja ķimikālijas, kādas nu todien bija atrodamas smogā. Šodien smogs bija koši violets; tas droši vien nozīmēja pesticīdus. Līdz pusdienlaikam jau sacelsies smirdoņa. Taču violetā krāsa tik un tā bija labāka nekā sarkanā. Ja smogs bija sarkans, neviens nerādījās uz ielas bez maskas.

Ielu tirgotāji rosījās pat tik agrā stundā, iekurinādami savas pārvietojamās ogļu pannas un grila restes, gatavojoties brokastu tirgošanai. Bandām gan vēl bija par agru. To locekļi mēdza dzīvot pēc vampīru dienas režīma. Līdz vēlai pēcpusdienai ielās būs salīdzinoši droši.

Stefans nopirka pacu "Karlo virtuvē" un devās uz krematorijas pusi. Pacas bija ātrās ēdināšanas jaunākais modes kliedziens. Picas pīrāgs, pildīts ar pastu un dažādām mērcēm. Ideāls ēdiens aizņemtam cilvēkam.

Stefans soļoja pa Ceļojuma avēniju, nenolaizdams acis no savas pacas. Rietumu krastā ēdienu varēja izraut pat no mutes. Stāvoklis bija nožēlojams. Ja tā bija Nākotnes pilsēta, Stefans bez ierunām labāk izvēlētos pagātni.

Viņš bija sliktā omā, un vainīgs nebija tikai smogs. Par spīti visiem viņa pūliņiem, grupa bija pieņēmusi kārtējo pieklīdeni. Nu labi, šis puika bija Redzētājs. Taču viņš nevarēja būt vecāks par četrpadsmit gadiem, un viņam nebija ne mazāko izdzīvošanas iemaņu pilsētā. Mona ari bija jauna, tomēr rūdīta un meitene ar iekšām. Bet Kosmo uz ielas aizietu bojā — nepaietu ne dažas minūtes. Stefans jau jutās atbildīgs par zēnu — pret savu gribu. Viņš pats bija tik tikko gana vecs, lai uzņemtos atbildību par sevi. Viens bija riskēt ar paša dzīvību, medījot Parazītus, bet pavisam kas cits — pakļaut briesmām kādu citu. īpaši jau tādu zaļknābi kā Kosmo Kalniņš.

Nogājis piecus kvartālus, viņš nonāca pie krematorijas "Mierinājums". Ēka, protams, bija čugunpelēka, bet tās menedžeris bija papūlējies namu atdzīvināt, liekot pa fasādi augšup lejup lidināties datorgrafikas eņģeļiem.

Stefans devās uz ēkas otru pusi, kur atradās Mūža miega zāle. Viņš atvēra durvis ar klienta karti un izgāja cauri turniketam. Karte iekustināja kaut ko, kas izskatījās pēc spoguļu sienas, taču īstenībā bija mazu stikla kastīšu desmitstāvu karuselis. Magnētiskā svītra uz kartes iekustināja kasti pašā augšā. Viņš ar skatienu sekoja kastes virzībai pa rindām, uz leju pa visiem līmeņiem, līdz beidzot tā apstājās tukšā kabīnē apakšējā stāvā.

Stefans uz skārienekrāna izvēlējās režīmu bez mūzikas un iegāja kabīnē. Kastīte no sava nodalījuma izslīdēja uz samta spilvena.

— Man galīgi nepatīk, mammu, — Stefans samulsis nomurmināja. — Samts un laumiņas. Bet, tici vai ne, citur ir vēl daudz sliktāk.

Kaste bija 15x15 centimetru kvadrāts, caurspīdīga, ar misiņa plāksnīti. Uzraksts bija īss un vienkāršs. Seši vārdi. Mīļotā māte. Karsti mīlēta. Pāragri aizgājusi.

Stefans izvilka no azotes savu ziedu pušķi un novietoja to uz spilvena līdzās mātes pelniem.

—   Lilijas, mammu. Tavi mīļākie ziedi.

Stefana spurainie mati tagad krita pāri acīm. Tas viņam lika izskatīties daudzus gadus jaunākam.

—   Mēs savācām vēl vienu Redzētāju, mamm. Viņš ir labs puika. Apķērīgs. Šonakt izglāba Monu. Ātri domā. Pilnīgi noteikti supernaturālistu lietaskoks. Taču tikai bērns, bezsponsors, nācis taisnā ceļā no Klarisas Freinas nama.

Stefans atbalstīja galvu rokās.

—   Pat ar visu Kosmo to zilo dēmonu ir pārāk daudz. Ar katru dienu arvien vairāk. Zini, tagad viņi lien ārā pat gaišā dienas laikā. Pat ar nieka brūcīti uz rokas der piesargāties. Nekur vairs nav glābiņa. Katru nakti nožmiedzam kādu simtu, bet nākamajā dienā viņu vietā jau ir tūkstotis citu Parazītu.

Stefana jauneklīgo pieri izvagoja trīskārt vecāka vīra raižu grumbas. — Vai es esmu traks, mammu? Vai mēs visi esam traki? Vai tādi Parazīti vispār ir? Un, ja ir, kā gan bariņš bērnu var cerēt ar tādiem tikt galā? Pārējie domā, ka es esmu viņu vadonis. Es redzu, kā viņi vēršas pie manis, it kā es zinātu atbildes uz visiem jautājumiem. Pat jauniņais, Kosmo, jau skatās uz mani no apakšas, un viņš pie apziņas tikai dažas stundas. Bet man nav atbilžu. Parazīti vairojas ar katru dienu, un mēs vienā reizē varam izglābt tikai dažus cilvēkus.

Stefans atspieda galvu pret rokām. Viņš zināja, ko teiktu māte. Katrs, kuru tu izglāb, kādam ir dēls vai māte. Kad tu glāb viņus, tu glāb mani.

Ja vien tā būtu, Stefans nodomāja. Ja vien es būtu varējis tevi izglābt. Tad viss būtu pavisam citādi.

3.NODAĻA BURBULOŠANA

Mona Vaskesa jutās tā, it kā iekšas viņai pūlētos izrauties no vēdera. Viņa gulēja uz savas kojas, un sviedri sūcās no katras ķermeņa poras. Mona atcerējās visu, kas bija noticis iepriekšējā nakti, tikai ainas prātā atausa izplūdušas, it kā zem ūdens skatītas. Privātā policija bija viņu sašāvusi ar šautriņu. Stefanam un Tāpatiņam izdevās viņu atšķūrēt uz šejieni. Tiešā nozīmē. Un kas notika pēc tam?

Tad jauniņais viņu izglāba. Pēc tam viņa vēma sešas stundas no vietas, un, ciktāl bija noprotams no zarnu rosības vēderā, nekas vēl nebija galā. Mona gulēja nekustīga kā statuja. Varbūt, ja nekustēsies, drebuļi pāries.

Pēdējā laikā tā notika arvien biežāk. Cik tad var vienā mierā skraidīt apkārt pa Satelītpilsētu, šaujot pa labi un pa kreisi no zibens stobriem? Pēdējo astoņpadsmit mēnešu laikā viņa bija dabūjusi sešdesmit septiņas šuves, trīs kaulu lūzumus, diska trūci un tagad arī durtu brūci kājā. Laime, ka viņa vispār bija dzīva, lai gan tieši šobrīd Mona nejutās kā īpaša veiksminiece. Nepielūdzamā patiesība bija tāda, ka izredžu nebija nekādu un stāvoklis kļuva jo brīdi, jo ļaunāks.

Bet kas gan cits atlika? Stefana misija bija arī viņējā. Kādam Parazīti bija jāaptur. Viņai pašai vecāki bija miruši jauni. Varbūt Parazīti arī viņiem bija nozaguši dažus pēdējos dzīves gadus. Un šie neradījumi kļuva ar katru dienu nekaunīgāki. Tos pievilināja jebkura slimība vai ievainojums, lai cik niecīgs, un upuriem šie metās virsū pat gaišā dienas laikā.

Mona pret Parazītiem neizjūta tik dedzīgu naidu kā Stefans. Pēc nakts, kas bija pavadīta kopā ar supernaturālisticm, spridzinot šos radījumus, viņa vienā mierā nošņāca astoņas stundas no vietas. Bet Stefanu tikmēr varēja dzirdēt rosāmies pie skrūvgalda, labojot ieročus vai gatavojot alpīnistu piederumus. Bieži vien šī apsēstība lika viņam palikt nomodā četrdesmit astoņas stundas pēc kārtas.

Meitene lēni piecēlās sēdus, sagaidot, ka kuņģis atkal noraustīsies. Nekā. Varbūt viņa beidzot sāka atlabt? Mona aplūkoja savu seju spogulī pie gultas. Zaļa — tiešām. Ne jau koši zaļa, bet iezaļgana. Acu ābolos pat vīdēja daži zaļi pavedieni. Kāda inde gan bijusi tajā šautriņā? Nebūtu Kosmo, viņa tagad nebūtu nekas vairāk par krūmu ar dažām sakaltušām lapelēm.

Mona nopūtās, pastiepjot vaiga ādu starp īkšķi un rādītājpirkstu. Savulaik viņa tika uztraukusies, vai ir smuka. Māte mēdza teikt, ka meitiņa esot skaista kā eksotiska puķe. Mona vienmēr atcerējās šo frāzi. Eksotiska puķe. Kaut arī reizēm vairs nespēja atcerēties, kā izskatījās māte un tēvs. Abi bija pazuduši pārtikas nemieru laikā Buškā.

Kasīdama pieri, Mona aizklīda līdz kopējai istabai. Stefans, protams, jau stāvēja pie skrūvgalda un lēja tīrāmo šķidrumu uz savu naktsredzes briļļu lēcām. Tumšās acis bija pilnībā pievērstas darbam. Mona mirkli pavēroja viņu. Stefanam būtu liela piekrišana pie meitenēm, ja vien viņš vienā laidā nestrādātu

un izbrīvētos, lai ar kādu aizietu uz randinu. Šai zinā viņam netrūka nenieka. Garš, tumšmatains un izskatīgs — atstāja daudz cietušas dvēseles iespaidu. Taču Mona zināja, ka Stefanam neatliek laika sev pašam, kur nu vēl kādam citam. Viņam bija laiks vienīgi Parazītiem.

Stefans pamanīja meiteni, un sejā viņam atplauka gaišs un neviltots smaids.

—   Ei, Vaskesa, tu atkal esi uz pekām!

Mona pamāja; šī kustība lika kuņģim apmest kūleni.

—   Par mata tiesu. Lai paldies jauniņajam.

—  Vai esi gatava ķerties pie darba?

—  Es vienmēr esmu gatava ķerties pie darba, Stefan, — Mona atbildēja, cenzdamās uziet sevī kaut kripatiņu entuziasma.

Stefans pasvieda viņai zibens stobru. — Tas labi. Ierādi Kosmo, kā ar šo te apieties. Mums ir trauksme trīs kvartālus tālāk.

—  Tu domā, ka uzradīsies Parazīti?

Stefans paraudzījās šurp caur savu naktsredzes briļļu lēcām.

—   Un kā domā tu? — viņš atjautāja.

Brīdī, kad Mona Kosmo sapurināja un pamodināja, viņš bija kāda sevišķi nepatīkama sapņa varā; tur darbojās divi Parazīti, Slēdzis un matu fēns.

Zēns atvēra acis, domādams ieraudzīt draudīgo Klarisas Freinas nama uzrauga stāvu. Tā vietā viņš ieraudzīja Monu Vaskesu. Gluži neticamā kārtā viņai kaut kā izdevās izskatīties pievilcīgai pat neveselīgi zaļganai.

—   Tu esi smuka, — viņš pusmiegā nomurmināja.

Mona uzmeta apakšlūpu. — Kā, lūdzu?

Kosmo novaidējās. Vai tiešām viņš to pateica skaļi?

—  Tu esi smuki… zaļa. Smuki zaļa. Tur vainīgs tas vīruss. Neuztraucies, pāries.

Mona pasmaidīja. — Es tā dzirdēju, ka tu esot īsts medicīnas eksperts.

Meitenes smaids Kosmo atžirbināja ātrāk nekā adrenalīna plāksteris.

—   Ne gluži eksperts. Man vienkārši paveicās.

—   Man arī. — Mona izslējās. — Labi. Jūtelības mirklis ir galā. Slien vien augšā savu pliko pauri. Mums darāms darbs.

Kosmo nometa izdilušo segu.

—   Es zinu. Mācības.

—   Mācības? Gaidi ar maisu! Trīs kvartālus no šejienes ir trauksme.

Viņa pasniedza Kosmo zibens stobru. — Zaļā poga — pielādēt. Sarkanā — šaut. Pielūko, lai šaurākais gals notēmēts uz zilo spoku. Skaidrs?

Kosmo piesardzīgi satvēra stobru. — Zaļā, sarkanā, šaurais gals. Skaidrs.

Mona vēlreiz pasmaidīja. — Lieliski. Vari uzskatīt, ka mācības galā.

Supernaturālisti sprādzēja klāt savu ekipējumu — policistu un kalnraču inventāra dīvainu kombināciju. Daži instrumenti izskatījās tā, it kā tos kopā saturētu tikai līmlente, puņķi un asaras. Viss izskatījās galīgi vecs.

Stefans darbodamies sauca: — Stromberga ēka. Galvenokārt dzīvojamie bloki. Datus par rotācijas laiku tie saņem no Satelīta. Cik noprotams, divi dzīvokļi tikuši pagriezti uz dienvidiem vienlaikus. Ellišķīga sadursme.

Mona izskaidroja situāciju Kosmo, vienlaikus piesprādzēdama viņam pie muguras izvelkamo tiltu:

—   Čuguna Cūka ir pilsēta, kas darbojas divdesmit četras stundas diennaktī, tāpēc fabriku ēkas rotē tieši tāpat kā darba maiņas. Katram tiek astoņas stundas miera un astoņas stundas pret dienvidiem. Atlikušās astoņas stundas tu strādā, tāpēc pilnīgi vienalga, uz kuru pusi pavērsts tavs dzīvoklis. Satelīts mēģinājis iespiest divus dzīvokļus vienā vietā. Nejauki.

Kosmo nodrebinājās. Satelīts jau atkal bija visu salaidis grīstē. Tas jau sāka kļūt par ierastu lietu.

Tāpatiņš pasniedza viņam lielas plastmasas naktsredzes brilles, kas nosedza lielāko daļu sejas un galvas virsas.

—    Mēs visi nēsājam šīs dzirksteļplates. Tās nelaiž cauri rentgena starus. Ja poličiem izdodas nobildēt tavu galvaskausu, viņi ar datoru var uzzīmēt tavu seju. Šais laikos tas tiek pieņemts tiesā par pierādījumu.

—   Nu… labi, — Kosmo nomurmināja. Viņš jutās tā, it kā tuvotos klints kraujas malai, pilns apņēmības lēkt zemē. Bāreņu patversmē viss bija tikpat viegli paredzams kā tas, ka pēc nakts būs diena. Pie supernaturālistiem katrs mirklis nesa jaunus piedzīvojumus. Vai tā bija dzīve, kādu viņš vēlējās? Vai viņam vispār bija kāda izvēle?

—   Viss piesprādzēts? — Stefans nokliedzās. — Tad ejam.

Viņi iespiedās liftā, saspringuši un satraukti. Kosmo nespēja noticēt, ka ir ceļā uz pārdabisku radījumu medībām. Pārējie komandas locekļi noņēmās katrs ar savu pirmscīņas rituālu. Tāpatiņš triepa uz rokām aizsargkrāsu, Mona nokrakšķināja visus pirkstu kauliņus pēc kārtas, un Stefans ar skatienu svilināja caurumu lifta šahtas sienā.

Kosmo pamanīja, ka viņi brauc uz augšu.

—   Vai mums ir helikopters? — viņš cerīgi apvaicājās.

—   Helikopters? Protams, — ieķiķinājās Tāpatiņš. — Divi helikopteri un viens transformators.

—   Kāpēc tad mēs braucam uz augšu?

—  Tāpēc, ka lejā ir juristi, — Mona atteica. — Un augšā — Parazīti.

—   Ak tā, — noteica Kosmo, kuram nebija kļuvis ne druskas mierīgāk ap sirdi. Viņam pēdējā laikā uz jumtiem nebija klājies īpaši labi.

Supernaturālistu noliktava bija pēc starptautiskajiem standartiem salīdzinoši zema ēka. Nieka simt četrus stāvus augsta. Viņi iznāca uz jumta un iekļuva kvēpaini zaļā smoga mākonī.

Rietumkrastā visas ēkas bija aptuveni vienādā augstumā — pāris stāvu šurp vai turp. Tas nodrošināja skaidru signāla pārraidi no Satelīta uz jumta antenām un ļāva arī Parazītu linčotājiem vieglāk pārvietoties no ēkas uz ēku, ja vien viņi bija gatavi riskēt ar dzīvību vai veselību.

Rietumkrasts pavērās viņu priekšā kā kaste ar stāvus saliktiem domino kauliņiem,debesskrāpjus citu no cita atšķīra tikai ēku grafika un neona zīmes. Virs galvas policijas un televīzijas "putni" sacentās par gaisa telpu; tos svaidīja vēji, kas vilka pa spraugām starp čuguna kolonnām.

Stefans noāķēja no muguras izvelkamo tiltu. Kosmo viņu uzmanīgi vēroja; bija skaidrs, ka laika pavingrināties nebūs. Klarisas Freinas namā viņš bija redzējis, kā ar šīm ierīcēm apietas logu tīrītāji, kuri skraidelēja no ēkas uz ēku tik pārgalvīgi kā pašnāvnieki, un ikreiz tika pie sevis nodomājis: Nemūžam! Viss mainās. Apstākļi mainās.

Salocīts tilts atgādināja tērauda paplāti ar divām vienādām pusapaļu caurumu rindām. Vienā paplātes galā bija piestiprināta troses spole. Otru galu Stefans stingri piemina ar papēdi, cicši apvijot pirkstus ap spoles rokturi. Viņš atritināja dažas pēdas troses, tad nospieda starta pogu uz spoles roktura. Tilts acumirklī izbīdījās un, maza gāzes balona darbināts, pāršāvās pāri aizai starp ēkam. Stefans spoli darbināja prasmīgi, vadīdams tilta priekšgalu, līdz tas uzgūla kaimiņu ēkas jumta malai.

—   Uz priekšu! — viņš nokomandēja, pagājis malā.

Mona un Tāpatiņš pārskrēja pāri tiltam — piesardzīgi,

tomēr droši.

—   Neskaties uz leju, — Tāpatiņš ieteica jau no otras puses.

Kosmo dziļi ieelpoja un šķērsoja tiltu, aizturējis elpu, it kā atrastos zem ūdens. Pāriet pāri tiltam tādā augstumā nav tik viegli, kā varētu likties. Vējš rautin rauj zemē, metāls čīkst zem kājām, un laiks ķircinās, izstiepjot katru sekundi stundas garumā. Kosmo koncentrējās uz Monas smaidu.

Un tad viņš jau bija otrā pusē un steidzīgi nokāpa no jumta malas. Stefans viņam sekoja un savāza savu tiltu, nospiežot citu pogu. Tilts no jauna atguva savus sākotnējos apmērus, atgriežoties Stefana rokā kā jo-jo ritenītis.

Ēkas dienvidu malā Tāpatiņš bija jau izšāvis nākamo tiltu. Nebija laika domāt, nebija laika lemt. Bija laiks vienīgi turēties līdzi mazajam pulciņam un baidīties.

— Neatpaliec! — Stefans atskatījies ieteica. — Mums nav nevienas liekas sekundes. Parazīti jau būs klāt.

Parazīti! Kosmo bija par viņiem gandrīz aizmirsis. Vai viņi jau gaidīs priekšā? Kā viņš reaģēs, kad atkal ar tiem satiksies aci pret aci?

Viņš pārrikšoja pāri otrajam tiltam; bailes jau bija mazinājušās. Kosmo nedomāja, ka jebkad jutīsies ērti, skraidelējot pa jumtiem, taču viņš vismaz vairs nebija aiz šausmām paralizēts.

Mona joza viņam līdzās. — Skaties, — viņa aizelsusies teica, — visapkārt. Vai tu redzi, Kosmo?

Kosmo redzēja. Pa jumtiem tekalēja desmitiem zilo radījumu; viņus pievilka viens vienīgs punkts, gluži kā notekcaurums samazgas. Viņu ir tik daudz, zēns prātoja, un domām it kā trūka gaisa, tieši tāpat kā plaušām. Tūkstošiem. Taču viņš turpināja iet tālāk, par spīti instinktam, kas lika apcirsties un bēgt.

Kvartālu uz dienvidiem divi augšstāva dzīvokļi bija sagriezušies vertikāli un vēl joprojām nopūlējās ieņemt vienu un to pašu vietu Stromberga ekā. Stenēja gigantiski mehānismi, elektribas liesmas plaiksnījās gar ēkas sienu. Parazīti bez mazākās piepūles pārlēca pāri spraugai starp mājām un salīda dzīvokļos.

—   Mēs iesim uz turieni? — Kosmo neticīgi pajautāja.

Stefans strupi pamāja. — Jā. Turklāt aši. Televīzijas "putni"

nāk arvien tuvāk, un es jau dzirdu sirēnas.

Kosmo arī dzirdēja sirēnas. Policijas sirēnu stieptās gaudas un juristu firmu auto griezīgos pīkstienus. Pīkstieni bija skaļāki. Viņu rīcībā bija, lielākais, pāris minūtes.

Mona izplāja tiltu un atkāpās sāņus.

Stefans izvilka savu zibens stobru un to pielādēja.

—   Uzmanību visiem, mēs ejam iekšā pa jumta lūku. Ņemam tikai vienu dzīvokli. Trīsdesmit sekundes, un mēs pazūdam. Kad Stromberga apsargi uzlīdis uz jumta, mums visiem jābūt jau gabalā. Skaidrs?

—  Skaidrs! —nokliedzās Kosmo, kurš televīzijā bija redzējis, kā to dara. Mona ar Tāpatiņu vienkārši piekrītoši pamāja, pielādējot arī savus ieročus.

Stefans uzlika roku viņam uz pleca. — Nomierinies, Kosmo. Atceries — par Parazītiem neuztraucies, viņi necīnās pretī, ja vien neesi ievainots. Uztraucies par juristiem un apsargiem. Tie cīnās negodīgi.

—   Labi.

Mona iedunckāja viņam pa plecu. — Viss būs kārtībā, Kosmo. Es tevi pieskatīšu.

Viņi pārskrēja pāri pēdējam tiltam. Kosmo juta sirdi sitamies tik stipri, ka līdzi drebēja viss krūškurvis. Vienīgais, kas zēnam lāva turpināt ceļu, bija sajūta, ka nekas jau nenotiek pa īstam. Patiesībā viņš noteikti gulēja kaut kur slimnīcā, smagi sazāļots, un pie gultas draudīgi slējās uzraugs Redvuds. Kāpēc gan neizbaudīt šo sapni, kamēr tas vēl nav galā? Jādomā par to kā par video spēli. Ej iekšā, uzlaid gaisā dažus citplanētiešus, un pēc tam varēsiet salīdzināt rezultātus.

Jumta virsma bija nelīdzena, to bija saliekuši milzu zobrati. Caur plaisām betona lējumā ārā lauzās tvaiks un karstas eļļas geizeri. Kāpnes bija aizsprostojuši sagruvuši pakāpieni. Stefans aptina ap metāla statņiem gabalu dcglentes. Deglente savulaik bija izdomāta mežizstrādes kompāniju vajadzībām Dienvidamerikā, pirms vēl koksne tika aizliegta kā celtniecības materiāls.

—   Aizsedz acis.

Kosmo paklausīja, taču sekundes daļiņu par vēlu. Stefans iedarbināja degli, un magnija sloksne, kas aizdedzināja oksiacetilēna baloniņu, iesvēlās žilbinoši balta. Lente izgrauzās cauri metāla statņiem kā stieple cauri sieram, un šis skats ieēdās Kosmo acu tīklenēs uz vairākām minūtēm. Vesels kāpņu posms iegāzās šahtā, aizsprostojot apakšējos stāvus.

—   Tiltus, — Stefans teica.

Komandas locekļi aizāķēja ierīces aiz kāpņu margām un prasmīgi aizstūrēja tās līdz haosam, kas valdīja zemāk. Viņi pa vienam nokāpa nestabilajā jumta dzīvoklī. Kosmo pa Monas kāpnēm nokāpa pēdējais; acīs vēl joprojām šķilās dzirksteles.

Viņš nonāca pilnīgā elles juceklī. Cilvēki panika bēga uz ugunsdzēsības izeju, pat nenojaušot, ka pie sienām dīvainā kārtā pieķērušies zili radījumi. Taču ne jau visi bija tādā neziņā. Stefans izvilka savu zibens stobru un sāka šaut. Parazīti eksplodēja debeszilos burbuļos, kas rikošetā lēkāja pa šauro telpu kā pinbola lodītes. Tie ncizdvesa ne skaņas un neizrādīja nekādu pārsteigumu, vienkārši uzpūtās un pārsprāga.

Mona sāka šaut ar nāvējošu precizitāti, vienlaikus izvirzdama spāņu vārdu straumi; Kosmo radās aizdomas, ka tādus izteicienus bērnudārzā diez vai māca. Meitene aši attīrīja no atlikušajiem radījumiem vienu sienu, laužot ceļu cauri kaujas laukam uz izgrūstītajiem dzīvokļiem.

Kosmo izvilka pats savu stobru, pielādēja, nomērķēja un tad saminstinajās. Parazīti, galvas piešķiebuši, vērās viņā apaļām acīm. Dzīvi. Viņš to nespēja. Pat atmiņas par zilo radījumu, kas, tupēdams viņam uz krūtīm, bija sūcis dzīvības spēku, nevarēja Kosmo piedabūt nospiest pogu.

Dzīvoklim gaiteņa galā nebija izdevies nostiprināties īstajā vietā. Starp to un galveno celtni bija atņirgusies divmetrīga sprauga. Stefans tur pārmeta pāri tiltu un ar to pievilka klāt nobīdījušos dzīvokli. Viņam visapkārt spietoja Parazīti, kārodami ātrāk tikt pie ievainotajiem.

Jauneklis atskatījās.

— Trīsdesmit sekundes, atceries? — viņš teica. Vina acis bija plati ieplestas un apmātības pilnas. Šobrīd viņam rūpēja tikai viens.

Stefans pārskrēja pāri tiltam, pa ceļam apšaudīdams Parazītus. Pārējā komanda sekoja viņam lauvas midzenī. Dzīvoklis nepārprotami bija pamatīgi cietis. Visas mēbeles bija sakritušas kaudzē pie vienas sienas. No televizoriem, krēsliem un mājas robotiem bija palikuši pari tikai vadi un skaliņi.

Cilvēkiem nebija klājies daudz labāk. Vismaz ducis vīriešu, sieviešu un bērnu bija sakrituši kaudzē istabas stūrī, sapinušies neatšķetināmā mezglā. Parazīti spietoja ap cilvēkiem kā mušas ap galu, alkatīgi rīdami viņu dzīvības spēku.

Kosmo šaubas pazuda kā nebijušas. Viņš notēmēja savu zibens stobru uz tuvāko zilo radījumu un nospieda sarkano pogu. Atsitiens bija pārsteidzoši viegls, gandrīz kā rotaļu pistolei. Taču efekts gan ne tuvu nelikās rotaļīgs. Lādiņš, pa ceļam nokaitējot gaisu, ieurbās Parazītam rumpja vidusdaļā. Radījums uztvēra vispēdējo voltu, ne dzirkstelīti nenovadot uz savu upuri. Zilās būtnes alkatīgā dziņa pēc enerģijas bija arī tās posts. Lādiņa dēļ pietūcis līdz neiespējamībai, radījums sašķīda desmitos dzirkstelēm pildītu lodīšu.

Tāpatiņš nešāva. Viņš bija mediķis un darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai palīdzētu ievainotajiem. Viņš savilka brūces ar skavām, aplaistīja atvērtos ievainojumus ar dezinficējošu antiseptiķi un lēja rīklēs pretsāpju piles tiem, kuri bija pie samaņas. Dažiem palīdzība nāca par vēlu.

Tāpatiņš uzlika roku pavecam vīram uz sirds.

—   Šoks, — viņš skumji noteica, — vienkārši šoks.

Mona bija pa pusei nindzja, pa pusei snaipere. Viņa blieza

pa zilajiem radījumiem lādiņu pēc lādiņa — un ne reizes neaizšāva garām. Dažos mirkļos istaba, kas turpināja zvāroties, piepildījās ziliem burbuļiem, gluži kā ar svētku baloniem. Tie pacēlās līdz griestiem un ar elektrisku šņākoņu izsūcās tiem cauri.

Kosmo šāva vēl un vēl. Supernaturālistiem bija taisnība. Radījumi izsūca dzīvību no šiem nelaimīgajiem cilvēkiem. Un viņš to nebija zinājis. Nebija redzējis. Kā gan lai pieveic šādus pretiniekus?

Zēnam līdzās parādījās Mona ar stobra zibšņu apsvilinātu zodu.

—  Nenokar degunu, Kosmo. Tu tikko izglābi vienu dzīvību.

Tas derēja. Jāglābj dzīvības pa vienai vien. Kosmo nomērķēja uz radījumu, kas no uzsūktā dzīvības spēka mirdzēja sudrabotā gaismā. Viņš izšāva. Radījums sašķīda burbuļos.

Grīda zem kājām piepeši sāka kļūt arvien karstāka. Kosmo zābaku gumijas zolēm ik uz soļa nopakaļ stiepās puskusuši pavedieni.

—   Grīda deg! — viņš iekliedzās.

Stefans pielika plaukstu pie paklāja.

—  Juristi, — viņš paziņoja. — Nāk cauri grīdai. Kāpnes mēs aizsprostojām. Jāiet!

—   Bet Parazīti! Te taču vēl paliek!

Stefans sagrāba Kosmo aiz jakas atloka. — Padarījām, cik varējām. Arestēts tu nevienam nevarēsi palīdzēt.

Cauri grīdas segumam pāris centimetru no Kosmo kājas izspraucās oranžs griezēja staru kūlis, izurbjot virsmā mazu aplīti. Kūlis pazuda, un tā vietā uzradās optiskās šķiedras kamera.

Mona sagrāba kabeli un raustīja to tik ilgi, līdz tas atdalījās no kārbas.

—   Tinamies. Laiks pazust.

Griezēja kūlis uzradās no jauna,šoreiz tas gailēja zils — intensīvākā režīmā. Pa caurumu lejā varēja dzirdēt griezīgus klikšķus, kādi rodas, pielādējot vairākus šaujamieročus.

Stefans vadīja atkāpšanos, pa ceļam turpinādams šaut. Mājas iedzīvotājiem supernaturālisti laikam gan likās vājprātīgi — kāpēc šaut tukšā gaisā, uz neko, ja vajadzētu palīdzēt cilvēkiem?

Viņi pārgāja pāri saliekamajam tiltam un atgriezās galvenajā ēkā. Kosmo palūkojās lejup pa spraugu. Tur uz paceltas platformas bija saspiedušies kāds ducis ātrās reaģēšanas juristu ar Temīdas svaru logo uz ķiverēm un gaidīja, kamēr griezējs beigs dedzināt caurumu. Viens pamanīja Kosmo.

—  Tu tur, — viņš kliedza, — nebēdz no notikuma vietas. Vajadzēs parakstīt atteikšanos no atlīdzības.

—  Ej tālāk, — Tāpatiņš mudināja. — Viņiem arī bez mums visa kā pietiek.

Jurists norāva no savas bruņu vestes velkro gabalu, atsedzot alpīnista āķi un troses rituli.

—  Bēgšana no nelaimes gadījuma vietas ir nelikumīga! — viņš sauca. — Stāt! Pretējā gadījumā Stromberga korporācija neuzņemsies atbildību par jūsu miesas bojājumiem.

Jurists paliecās zem platformas margām un pa spraugu starp saliektajām kāpņu šahtas sijām izšāva āķi. Kosmo pieliecās, un āķis ieurbās griestos viņam virs galvas. Jurists nospieda kādu pogu, un pie āķa piestiprinātais kabelis viņu lielā ātrumā uzvilka augšā. Izlauzies cauri divām kārtām apmetuma plākšņu, viņš piezemējās gaitenī aiz Tāpatiņa.

—   Stāt, apsūdzētais, — viņš sacīja, notēmēdams zibens stobru. — Jums ir tiesības iekulties pamatīgās ziepēs, ja mēģināsiet bēgt.

Tāpatiņa acis bija plati ieplestas. Teicama nevainīga sešgadīga puisēna imitācija.

—   Pamatīgās ziepēs? Bet, ser, es taču esmu mazgadīgs.

Jurists ieķiķinājās. — Kad tava lieta nonāks līdz tiesai,

vairs nebūsi.

—   Es protestēju, — iebilda Tāpatiņš, ar galvu bliezdams pretiniekam pakrūtē. Apdullinātais jurists izvēlās pa caurumu grīdā, un tikai alpīnista trose nelāva viņam triekties pret zemi.

Stefans un Mona jau bija uz jumta.

—   Kustieties, jūs abi! Tuvojas helikopteri.

Tas bija īsts haosa kaleidoskops. Kosmo redzeslaukā briesmas zibēt zibēja un, pirms viņš ar kaut ko bija paguvis daudzmaz tikt jēgā, tūlīt atkal pazuda. Neganti juristi un kareivīgs Bartoli mazulis. Dzīvības sūcēji Parazīti un tagad helikopteri. Un viss tikai tāpēc, ka viņi mēģināja palīdzēt cilvēkiem. Vai tiešām nebija neviena, kam to pastāstīt?

Kosmo uzrāpās pa tiltu uz blakus jumta. Naksnīgajās debesīs zumēja helikopteri, kas traucās šurp. Gaisma no desmitiem starmešu saraustīti izgaismoja ēku. Vairākums staru kūļu nāca no televīzijas "putniem". Ik nelaimes gadījums bija svarīga ziņa. Pat nelieli, tādi kā šis, vienmēr noderēja ziņu izlaidumu ievadam.

Mona un Stefans bija pieplakuši pie Stromberga ēkas jumta malas. Stefans atkabināja no jostas triecienizturīgu radioraidītāju un noregulēja uz vislielāko jaudu. Viņš nometa to uz blakus esošās ēkas jumta.

—   Mums vajadzīgs tilts, — Stefans teica. — Mona?

—  Tikai ne es. Es jau izklāju trīs reizes. Man tikpat kā beigusies gāze.

—  Tāpatiņ?

—   Man tas pats.

Stefans sarauca pieri. — Kosmo. Tiltu. Nekavējoties.

—   Es?

—   Labāka brīža var arī nebūt. Nevienam citam nepietiks jaudas tik lielai spraugai. Un nav laika apmainīt gāzes balonus.

Supernaturālistu jauniņais noņēma tiltu no rāmja, kas bija piesprādzēts pie muguras. Viss likās pietiekami vienkārši: nostājies uz barjeras, izšauj tiltu ar priekšgalu uz augšu un tad virzi to ar kabeļa palīdzību. Pietiekami vienkārši. Ne gluži tik vienkārši kā nokrist no jumta, bet vienkāršāk nekā ievērt spageti adatas aci.

Viņš nostājās uz barjeras.

—  Piemin ar papēdi, — Mona ieteica. — Izmanto ķermeņa svaru ka enkuru.

Viņš pārvietoja kāju.

—   Turi priekšgalu uz augšu; labāk aizšaut par tālu nekā otrādi.

Priekšgalu uz augšu. Skaidrs.

Trokšņi lejā. Izkliegtas komandas un zābaku dipoņa.

—   Vini nāk.

Kosmo apvija pirkstus ap spoli un izšāva. Tilts atsitās pret kāju, un cauri jaunajam ceļa kauliņam izskrēja drebulis. Viņš ignorēja sāpes, pievēršot visu uzmanību tilta priekšgala stūrēšanai. Tas bija smagāks un grūtāk novaldāms, nekā izskatījās, un raustījās augstienes stiprajā vējā. Kosmo pavilka virvi atpakaļ, uzraujot tilta priekšgalu augstāk. Un tad viss bija galā. Tilts bija aizlidojis pusmetru pāri blakus ēkas jumta malai. Kosmo atslāba, un tilts šķindēdams atsitās pret jumtu. No tālākā gala izsprāga divi izliekti ķekši.

Komanda netērēja laiku apsveikumiem un metās uz blakus jumta piedāvāto patvērumu. Kosmo viņiem sekoja un tūdaļ savāza tiltu, nospiežot pogu.

Pustumsā iemirdzējās Monas smaids. — Nebija slikti pirmajai reizei, Kosmo.

Arī Tāpatiņš pasmaidīja. — Nebija slikti? Kad Mona pirmo reizi izklāja tiltu, mums nācās pārgriezt virvi, citādi būtu aizrauta līdzi, pāri jumta malai.

Mona saviebās. — Nu, es vismaz esmu pietiekami gara, lai aizstūrētu tiltu pāri platai spraugai.

—   Klusu! — pavēlēja Stefans. — Ciemiņi.

Juristu komanda ar saviem alpīnistu āķiem un trosēm rāpās uz blakus mājas jumta, izlienot cauri sagrautajai jumta lūkai. Pie pleciem piestiprināto lukturu gaisma spiedās ārā pa caurumu kā karalaika starmeši. Vairāki juristi nomainīja savas žņaugplēves patronas pret nelegālām nāvējošas munīcijas jostām.

Komanda izkārtojās palielā aplī, meklējot sava medījuma pēdas.

Stefans iečukstēja otrā raidītājā:

—  Visiem kāpt lejā, juristi uz jumta. — Teikumu uztvēra pirmais raidītājs, kas bija pamests divus jumtus tālāk, un pastiprināja tā, ka bija skaidri saklausāms.

—  Šurp, — norējās juristu barvedis. — Nevienu nepratināt, kamēr nebūs parakstījuši atteikšanos.

Juristi sekoja Stefana balss skaņai. Šobrīd viņi bija visai pārliecināti par sevi, bet drīz vien jutīsies loti muļķīgi.

Tāpatiņš ieķiķinājās. — Vecākais triks pasaulē. Mums noliktavā ir vesela kaste ar šādiem raidītājiem. Es atceros laikus, kad juristi bija drusku gudrāki.

Mona palūrēja pāri jumta malai. — Daži vēl tagad ir.

Divi no juristiem nāca šurp, savas zibens stobru šautenes piespieduši cieši pie pleca.

—   Skaists ekipējums, — Tāpatiņš teica. — Tās alpīnistu ierīces var darbināt bez rokām. Un stobri šauj bezgalīgi. Tādus ieročus var izsist no ierindas tikai ar pulsējošu elektromagnētisko lauku.

Kosmo bija pārāk nokāvies ar bailēm, lai apbrīnotu juristu ekipējumu.

—   Viņi nāk. Ko mēs iesāksim?

Stefans nokabināja savu mugursomu, nolicis zibens stobru uz jumta.

—   Padosimies.

Mona pasmaidīja. — Skaties uzmanīgi, Kosmo: Būs skaisti.

Kosmo pamanīja, ka gan Mona, gan Tāpatiņš savos stobros nomaina patronas.

Stefans lēni piecēlās kājās, pacēlis rokas augstu virs galvas.

—   Nešaujiet! — viņš sauca. — Es esmu neapbruņots.

Juristi attālinājās viens no otra, tādējādi kjūstot par diviem

mērķiem. Abi ieroči bija notēmēti uz Stefana galvu.

—   Tu aizbēgi no notikuma vietas, — viens no viņiem sauca no blakus mājas jumta. — Mums ir likumīgas tiesības tevi ietīt žņaugplēvē.

—   Es zinu, bet klausieties, puiši, es jau tikai gribēju noskatīties izrādi. Es neko neaiztiku. Turklāt mans tētis ir vēstnieks. Mums ir diplomātiskā imunitāte.

Juristi salēcās. Kopš "Vienotās pasaules" līguma noslēgšanas diplomātiskā imunitāte bija vairāk vai mazāk zaudējusi nozīmi, taču bija vēl palikušas šādas tādas nomaļas republikas, kas turējās pie savām tiesībām. Ja gadījās ietīt īstu diplomātu, turpmākos piecus gadus nācās pavadīt tiesā, bet pēc tam vēl divdesmit cietumā.

—   Ja tev ir diplomātiskā imunitāte, kāpēc tu nēsā dzirksteļplati?

"Dzirksteļplate" bija žargona apzīmējums naktsredzes maskām, ko valkāja Stefans un viņa komanda. Plastmasas zemā līmeņa radiācija nozīmēja, ka maskas ne tikai atstarotu rentgena starus, bet arī nodzēstu jebkādu videosignālu. Pat ja supernaturālistus izdotos nofilmēt, viņu galvas videokadros parādītos tikai kā statiskās elektrības dzirksteles.

—  Aizsardzība pret ultravioletajiem stariem, nekas vairāk. Goda vārds. Es negribu, ka man izcepina smadzenes.

Viens no juristiem pacēla ieroci.

—   Ultravioletie stari? Naktī? Labs ir; imūnais diplomāta kundziņ. Parādi savu diplomāta apliecību. Un pielūko, lai tā nav viltota, citādi tu iztīšanas cisternu neredzēsi līdz rītam.

Stefans pabāza roku zem jakas un ar diviem pirkstiem izvilka personas apliecību.

—  Es jums aizmetīšu. Gatavi? Ar to šaušanu prātīgi. Mans tētis pazīst mēru Šainu.

—   Ar vienu roku. Otru uzliec uz galvas.

Stefans darīja, ko viņam lika, un pasvieda apliecību augstu gaisā. Vējš plastmasas četrstūrīti uztvēra un uzvirpināja vēl divdesmit metrus augstāk.

—   Kretīns, — noteica pirmais jurists, ar skatienu sekodams lidojošajai kartītei.

—   Es noķeršu, — sacīja otrs.

Mirklī, kamēr abi juristi vēroja apliecību, Tāpatiņš ar Monu reizē pietrūkās kājās un izšāva ar savām jaunajām patronām.

Uz Stromberga ēkas pusi aiztraucās divi zaļi lādiņi, izstiepjot nopakaļ staipīgus pavedienus. Tie uzšļācās uz juristu aizsargbrillēm, pārklājot abiem galvu un plecus ar zaļu staipīgu masu. Abi operatīvās reaģēšanas juristi nokrita gar zemi, bezcerīgi mēģinādami noplēst ķepīgo putru, kas neļāva neko saskatīt.

—   Sveķu lodes, — Mona paskaidroja, smaidīdama savu žilbinošo smaidu. — Pati pretīgākā viela zemes virsū. Tās ķiveres viņi var norakstīt. Man reiz trāpīja ar sveķu lodi — mīļākā bruņuveste pagalam. Tie džeki ir izsisti no ierindas līdz brīdim, kad uzradisies pārējie.

Stefans vēroja, kā tukšā plastmasas kartīte virpuļodama tuvojas Satelītpilsētas ielām. Tad viņam kabatā viegli iepukstējās telefons. To izvilcis, viņš apskatīja mazo ekrāniņu.

—    Ziņa no datora. Kāda pilsone nospiedusi trauksmes pogu pie Ceļojuma un Astotās stūra. Ejam. Šoreiz pa ielu.

—  Vienu mirklīti, — Tāpatiņš teica. Izklājis tiltu, viņš aši atbrīvoja bezpalīdzīgos juristus no alpīnistu ierīcēm un ieročiem. Supernaturālistiem bija ierobežots budžets, un šis inventārs bija pārāk labs, lai tādu laistu garām. Pēc dažām sekundēm Bartoli mazulis jau bija atpakaļ.

—   Man likās, ka tev beigusies gāze, — Kosmo pārmetoši teica.

Tāpatiņš paraustīja plecus. — Beigusies gāze? Man? Es tiešām tā teicu? Nu nekas, tu taču iemācījies izklāt tiltu. Un visi palika dzīvi.

Supernaturālisti savāca mantas, noglabājot tiltus un ieliekot stobrus makstis. Kosmo sekoja viņiem pa pēdām; sirds dauzījās kaut kur starp kuņģi un rīkli. Pārējie likās pilnīgi mierīgi, it kā neapzinātos, cik neprātīgas ir viņu naksnīgās nodarbes. Varbūt medījuši Parazītus jau tik ilgi, ka šī viņiem bija pavisam normāla nakts? Vai arī, un tas likās daudz ticamāk, viņi visi bija traki.

Kosmo savilka ciešāk savas mugursomas siksnu un devās Tāpatiņam nopakaļ pa jumta lūkas durvīm.

Tas nozīmēja, ka viņš ir tikpat traks.

4. NODAĻA ČUGUNA CŪKA

Supernaturālisti pārkūlās noliktavā tikai piecos no rīta. Signāls no Ceļojuma avēnijas bija izrādījies viltus trauksme. Kāds pavecs virs bija iebāzis roku neizslēgtā mikroviļņu krāsni, tā iedarbinādams savu personīgo trauksmes signalizāciju. Daudzi pilsoņi staigāja apkārt ar personīgām signalizācijas ierīcēm, ko varēja iedarbināt briesmu vai slimības gadījumā, izsaucot palīgus vai mediķu komandu. Tas bija dārgi, taču privātās brigādes ieradās caurmērā divas minūtes ātrāk par pilsētas policiju. Un šīs divas minūtes varēja izrādīties dzīvības vai nāves jautājums.

Atceļā no Ceļojuma avēnijas noliktavas dators viņus bija informējis par apšaudi pie bankas ēkas avēnijas smalkākajā galā. Supernaturālisti iekārtojās uz jumta un no turienes apšaudīja Parazītus, kas bariem vien traucās uz notikuma vietu.

Kad viņi pēdīgi pārradās mājās, saules stari jau dūrās cauri varavīkšņainajam smogam. Pat Tāpatiņš bija pārāk noguris, lai plēstu jokus; viņa sejiņa bija savilkta un bērnu bikses, ko viņš valkāja, nošķiestas ar to cilvēku asinīm, kuriem viņš bija mēģinājis palīdzēt.

Viņi sēdēja ap galdu, košļādami pasterizētās pusdienas no zibensēdiena paciņām. Kosmo pavilka cilpiņu uz savas maltītes iesaiņojuma un pagaidīja desmit sekundes, līdz pa porciju izplatījās siltums.

— Man liekas, mēs šonakt labi pastrādājām, — viņš teica.

— Visiem āda vesela, un mēs uzlaidām gaisā kādu simtu šo radījumu.

Stefans nometa savu armijas standarta karoti. — Un rītnakt viņu vietā stāsies divi simti citu.

Kosmo, lēni košļādams, klusējot piebeidza savu maltīti.

—   Zini, ko es domāju?

Stefans atgāzās krēslā, sakrustojis rokas uz krūtīm. Šim žestam vajadzēja likt Kosmo saprast, ka jāapklust.

—   Nē, Kosmo. Ko tad tu tādu domā?

Mona raidīja Kosmo brīdinošu skatienu, taču viņš neatkāpās.

—  Man liekas, ja mums izdotos noskaidrot, kur viņi dzīvo, mēs varētu nodarīt viņiem daudz pamatīgāku postu.

Stefans aprauti iesmējās un saberzēja seju ar abām plaukstām.

—  Es ar šo lietu nodarbojos jau gandrīz trīs gadus, un man tas vēl nebija ienācis prātā. Tu laikam gan esi ģēnijs, Kosmo. Noskaidrot, kur viņi dzīvo! Vareni.

Kosmo jaunais celis piepeši iekniesās.

—   Es tikai domāju…

Stefans strauji piecēlās, atgrūzdams krēslu gabaliņu tālāk. Viņš savaldīja dusmas, taču tas prasīja lielu piepūli. — Es zinu, ko tu domāji, Kosmo. Es arī esmu par to domājis. Jāatrod viņu pūznis un jāuzlaiž gaisā visi reizē. Tā ir teicama ideja. Ir tikai viena nelaime. Mēs nevaram viņus atrast.

Stefans iemeta dakšiņu brūnganajās ēdiena paliekās.

—  Man piepeši pazuda ēstgriba, — viņš noteica. — Likšos gulēt.

Garais puisis šjūcošiem soļiem aizvilkās līdz savai kabīnītei un aizrāva ciet aizkaru.

Tāpatiņš izspieda sīku smiekliņu. — Tev teicami izdevās pielabināties šefam, jauniņais.

—   Liec viņu mierā, Tāpatiņ, — Mona teica. — Citādi es tevi ielikšu kaktā.

Tāpatiņš iesmējās un pacēla savas mazās dūrītes. — Es zinu, ka esmu pacifists, Mona, bet tavā gadījumā es pieļaušu izņēmumu.

Kosmo atstūma savu ēdiena porciju. — Es negribēju viņu nokaitināt.

Mona savāca viņu neapēsto ēdienu savā kastītē.

—   Nav jau tava vaina, Kosmo. Stefanam tā ir visa dzīve. Nomodā un miegā. Tikai tālab viņš dzīvo. Un katru nakti viņam nākas samierināties ar to, ka mes Parazītu rindās nevaram izsist pat nelielu robu.

—   Man visu laiku liekas, ka es kaut ko nezinu. Vai ir vēl kāds iemesls, kāpēc mēs ar to nodarbojamies?

Tāpatiņš atvēra alus pudeli un vienā piegājienā iztukšoja to līdz pusei. — Mēs palīdzam cilvēkiem, vai ar to nepietiek?

—     Mēs palīdzam cilvēkiem? Un nekāda cita iemesla nav?

Mona un Tāpatiņš saskatījās. Kosmo to pamanīja.

—   Skaidrs. Es vēl neesmu pilntiesīgs loceklis.

Mona aplika roku viņam ap pleciem.

—   Vai zini, Kosmo, tu esi pārāk uzvilkts. Tev vajag iziet pastaigāties.

Kosmo piepeši iedomājās par Slēdzi. — Es neesmu bijis pastaigāties četq">adsmit gadus.

—    Neko nevajag atlikt, — Mona sacīja un paķēra savu jaku. — Es varu palikt nomodā vēl pāris stundu, ja vien tu vari. Vainos.

Kosmo devās viņai līdzi uz liftu. — Uz kurieni mēs iesim?

—  Pagaidi, tad redzēsi.

—  Tāpatiņ, tu nāksi?

Sīkais Bartoli mazulis iekārtojās krēslā un ieslēdza televizoru.

—   Vai es iešu? Nē, paldies, es jau vienreiz esmu bijis ar Monu pastaigāties. Taisni brīnums, ka izdevās pārnākt mājās ar visiem pirkstiem.

Kosmo vārgi pasmaidīja. — Viņš taču joko, vai ne?

Mona iestūma vinu lifta būri.

—  Nē, Kosmo, — viņa sacīja, aizverot režģu durvis. — Viņš nejoko. Bet paklau, kam tad vajadzīgi veseli desmit pirksti?

Pa piegādes cauruļu un pamestu konveijera līniju labirintu Mona aizveda Kosmo uz lielu iekraušanas un izkraušanas platformu pirmajā stāvā. Pie slīpās uzbrauktuves uz šasijas smagi gūlās lempīga paskata kravas auto. Mona viegli uzsita tam pa spārnu, liekot uzvirmot veselam rūsas ērcīšu spietam. Rūsas ērcītes bija jauna insektu suga, radusies Satelītpilsētā. Televīzijas gudrīši teica, ka tie esot dabas jaunie superkukaiņi un izdzīvošot pat ilgāk par prusakiem.

—   Cūkmobīlis. Šī vecā lūžņu kaudze ne reizi vien izglābusi mums ādu.

Kosmo iespēra pa riepu.

—   Mēs taču nebrauksim ar šito, ko?

Mona pacēla motora pārsegu. — Eksterjcrs bieži viļ. Labāk noplucis nekā zagts auto. Bet šodien mēs nebrauksim, Kosmo. Motoram kolektors sašauts. Mums vajadzīgs jauns vai vismaz tāds, kas nebūtu pārāk nolietots.

—   Man likās, ka vienkārši iesim pastaigāties.

—   Pastaigāt tiešām nāksies, — Mona norūca, izraujot no mašīnas cilindrisko kolektoru. — Nekas cits neatliek. Man vienkārši pa ceļam šis tas jānokārto.

—  Un kāpēc es tev esmu vajadzīgs? — Kosmo pajautāja, lai gan patiesībā viņš bija vairāk nekā priecīgs par iespēju pavadīt

Monu, lai kur viņa gribētu iet. Galu galā viņam bija četrpadsmit gadu, un Mona bija pirmā meitene, ar kuru viņš jebkad bija sarunājies bez pieaugušo uzraudzības.

Mona ietina kolektoru lupatā. — Kosmo, tev vajadzēs mani piesegt.

"Buška" Čuguna Cūkas žargonā nozīmēja "auto zādzība". Šajā Rietumkrasta rajonā bija tik daudz zagtu mašīnu, ka viss apvidus tika iesaukts šā vaļasprieka vārdā.

Pusaugu buškas pirāti zaga BMW, "kromus" un "meršus" tieši no stāvvietām pilsētas dzīvojamos rajonos un pārbūvēja tos apvidus sacīkšu vajadzībām. Katru vakaru jauniešu pulciņi savācās pamestās noliktavās uz nelegālām autosacīkstēm.

Buška. Monas Vaskesas dzimtā puse.

Pagāja gandrīz stunda, kamēr viņi abi no Abrakadabras ielas nokļuva līdz Buškai. Uz dienvidiem gar upes krastu, tad pāri uz veco policijas Blokādi. Kad bija garām izdegušo automašīnu rinda, Monai un Kosmo nācās paļauties uz pašu izmanību. Neviens policists neatsauktos uz trauksmes signālu no Buškas.

Kosmo pūlējās likties neredzams,tas bija triks, ko viņš bija apguvis Klarisas Freinas namā. Uzrauti pleci, mazi solīši un nekāda acu kontakta ne ar vienu. Mona šādai neredzamības teorijai nepiekrita.

— Šeit, Kosmo, tev jāstaigā stalti. Ja kāds no šiem maitasputniem saodīs, ka esi vājš, viņi tevi iegrūdis ķezā ātrāk nekā cukurs degvielas tvertnē.

Maitasputni, par kuriem bija runa, bija pusaudžu pulciņi, kas atgriezās mājās pēc autosacīkstēs pavadītas nakts. Viņi slaistījās pa ietvēm vai bumsījās pa ielu savos auto ar pastiprinātām atsperēm.

Šeit nebija nekādas Satelīta vadības. Visiem auto bija rokas vadība.

Likās, ka vairākums no maitasputniem Monu pazīst.

—    Ei, chiquita, — nokliedzās viens no lielāka bariņa, muskuļots jauneklis ar bandanas apsēju pāri vienai acij. — Kad tu atkal nāksi uz sacīkstēm, Mona? Mums tevis pietrūkst.

Mona pasmaidīja. — Hola, Migel. Varbūt es atnākšu uz sacīkstēm, kad jūs būsiet uztaisījuši kaut ko tādu, ar ko vērts sacensties. Es kājām varēju paiet ātrāk par to pēdējo lūžņu kaudzi.

Migels novaidējās un uzlika vienu roku uz sirds, it kā būtu ievainots.

—   Tu mani pieveici, Vaskesa. Bet gan kādudien es ar tevi tikšu galā.

Mona turpināja smaidīt, taču neapstājās. — Sapņo vien, Migel. Sapņo vien.

Kad viņi bija apgājuši ap stūri, Mona nodrebinājās. Viņas bramanība bija tikai fasāde; īstenībā meitene bija nopietni noraizējusies.

—  Man jau likās, ka viņi mani aicinās atgriezties. Migels ir "sirdspuķīte".

Kosmo noblisināja acis. — Tev tā liekas?

Mona iedunckāja viņam pa plecu. — Nē, estupido, ne jau tāda sirdspuķīte. "Sirdspuķītes" ir lielākā banda visā Buškā. Es senāk turējos kopā ar viņiem. Es biju viņu mehāniķe un pieskatīju viņu elles dampjus. Ja tu paskatītos zem viņu bandanām, redzētu tādu pašu tetovējumu kā manējais. — Mona norādīja uz DNS pavedienu virs savas uzacs.

—   Tas ir bandas tetovējums, vai ne? Ko tas nozīmē?

Mona pieliecās tuvāk, lai Kosmo varētu labāk aplūkot

zīmējumu virs viņas acs. — Tas ir DNS pavediens, kas uzbūvēts no auto detaļām. Redzi riteņus un virzuļus? Tas nozīmē, ka dziļākajā būtībā visi sirdspuķītes ir vienādi. Mēs dzīvojam auto sacīkstēm.

Viņi nogāja vairākus kvartālus, garām čuguna ēku un aizbarikādētu veikalu rindām. Tirgotāji bija sākuši iesildīt savas ielas plītiņas, precēm par sargu pielikuši lielus suņus vai turēdami šaujamos pa tvērienam. Monu uzrunāja vairāki citi bandas locekļi. Un ne jau tikai "sirdspuķītes". Viņi pagāja garām ķeltu, angļu, slāvu, afrikāņu un austrumnieku grupām. Mona pa ceļam skaidroja.

—  Tie ir "īrīši", viņi specializējas smago auto zagšanā no dokiem otrā upes krastā. — Viņa norādīja uz pāris afrikāņiem melnos uzvalkos. — Tic garie ir "zūlīši". Lielākoties miesassargi; viņi visi apgūst kaut kādu afrikāņu cīņas mākslu. Ja tāds džeks tev met ar kaut kādu asu daiktu, ar tevi ir cauri.

Kosmo centās kļūst vēl neredzamāks.

—  Tie vīri ar pīrsingu ir "buldogi". Viņi prot aptīrīt mocīti dažu sekunžu laikā. Tu aizgriezies, lai sasietu zābakšņori, un, kad atkal pacel galvu, no tava braucamā palicis tikai skelets.

—  Kā tev izdevās tikt prom no "sirdspuķītēm"? — Kosmo jautāja. — Man likās, ka bandās uzņem uz visu mūžu.

—   Stefans mani izglāba. Pirms astoņpadsmit mēnešiem es sacīkstēs iekļuvu avārijā, ļoti smagā. Man viena plauša bija plīsusi, un es būtu noasiņojusi līdz nāvei. Sapulcējās Parazīti, lai izsūktu mani sausu, un, protams, mani brāļi "sirdspuķītes" pamuka, kur kurais, tiklīdz es ietriecos tajā balstā. Stefans bija izgājis nakts patruļā un dzirdēja sprādzienu. Viņš ieradās un uzlaida gaisā tos briesmoņus, kas man tupēja uz krūtīm. Tāpatiņš iesūknēja gaisu man plaušā, un viņi mani aizveda uz Galveno. Pa ceļam es mufmulēju kaut ko par zilām būtnēm, kas man sūc ārā dzīvību, tāpēc pēc nedēļas Stefans uzradās slimnīcā un piedāvāja man sākt jaunu dzīvi. Es piekritu. Man nebija iemesla palikt Buškā. Mani vecāki ir miruši, un Stefanam ir jau astoņpadsmit, tāpēc viņš mani sponsorē. Tu nevari iedomāties, cik labi justies likumīgai pilsonei. Man vairs nav jādzīvo, gaidot, kad valsts policija mani iemetis kaut kādā bāreņu namā.

—   Un "sirdspuķītes" tik vienkārši tevi palaida? Savu labāko mehāniķi?

Mona apstājās pie kioska un nopirka pāris zakusku. Viņi apsēdās uz otrādi apgrieztām atkritumu tvertnēm un sāka ēst karsto maizi.

—   Nē, — Mona atzina. — Apmaiņai par manu brīvlaišanu Stefans piedāvāja viņiem "Mijiši Z12" slāpekļa sacīkšu auto prototipu.

—   Stefans tevi nopirka?

Mona vēlreiz iegāza viņam pa plecu. — Nē, Kosmo. Viņš nopirka man brīvību. Tāpēc mēs tagad braucam ar Cūkmobīli. Un tāpēc mēs esam spiesti nākt šurp meklēt antīku kolektoru.

Mona pabeidza ēst savas brokastis un izmeta papīru ielas krāsnī. — Ejam. Mums vēl priekšā sarunas.

Kosmo sekoja Monai pa šauru ieliņu, kas smirdēja pēc kanalizācijas un motoreļļas. Žurkas plūcās par ēdiena atkritumiem, un rūsas ērcītes raka alas atsegtos čuguna sienu laukumos. Mona pavilka nost garu, eļļas plankumiem izraibinātu auduma gabalu un devās iekšā.

Aiz auduma atradās tērauda durvis ar drošības kameru. Mona pieklauvēja pie drošības ekrāna.

—   Hola, Žan Pjēr, ver vaļā.

Kādu mirkli nekas nenotika, tad atskanēja statikas sprakšķi.

—   Mona Vaskesa, tu vēl dzīva? Kas tas par knariņu?

—   Kosmo ir kopā ar mani. Es par viņu galvoju.

Durvju bultas tika atbīdītas ar tālvadību, un durvis atsprāga vaļā.

—   Nāc iekšā, bet neko neaiztiec.

Viņi iegāja īstā mehāniķa sapņu pasaulē. Izskatījās, ka pat sienas ir uzbūvētas no auto detaļām. No visa kā, sākot ar visjaunākajiem plazmas konverteriem un beidzot ar veclaicīgām iekšdedzes dzinēja sastāvdaļām. Viņi izgāja cauri auto detaļu sienu labirintam un pagāja garām vairākām mašīnām dažādās remonta stadijās.

Garš, slaids vīrietis bija līdz jostasvietai ieniris sešu riteņu piedziņas "kroma" motorā. Viņa gaišie mati bija sasieti zirgastē un katrs atsegtais ādas centimetrs bija noziests melns ar eļļu un izpūtēja sodrējiem.

—   Sveiks, Žan Pjēr, kas jauns?

Vīrietis izlīda no motora un noņēma palielināmās brilles.

—  Vaskesa, ga va? Jauns ir tas, ka tu man tūlīt samaksāsi tos simt dinārus, ko esi parādā par izpūtēja kārbu.

Mona iesmējās. —Vaya al infiemo, Žan Pjēr. Ej ellē. Tā izpūtēja kārba bija pilna ar pildvielu. Uzgāja gaisā pēc simt kilometriem. Man vajadzētu iespert pa tavu franču pakaļu un aizlidināt pāri visai darbnīcai.

Žans Pjērs paraustīja plecus. — Tres bien. Labi, nevar taču cilvēkam pārmest, ka viņš izmēģina laimi.

—   Tu man esi parādā, un es esmu ieradusies šo parādu iekasēt. — Mona nometa kolektoru uz skrūvgalda. — Dabū man vienu tādu, un mēs būsim norēķinājušies.

—    Norēķinājušies? Tu laikam joko, Mona. Tādus nav viegli dabūt. Astoņdesmit dināru, ja maz izdosies atrast.

Mona salika rokas uz krūtīm. — Trīsdesmit dināru, hombre. Un tu jau šobrīd labi zini, vai tev tāds ir vai nav.

Žans Pjērs plati pasmaidīja, eļļainajā sejā nozibinot baltus zobus.

—  Mona, man tevis pietrūka. Labs ir, trīsdesmit, bet tikai tāpēc, ka tu mani vienmēr sasmīdini.

Žans Pjērs pazuda starp divām metāliskām ejām.

—   Viņš ir vienīgais uzticamais detaļu vīrs visā Buškā, — Mona teica Kosmo. — Lai kas tev būtu vajadzīgs, Žans Pjērs to var sadabūt vai uztaisīt pats. Bandas liek viņu mierā, jo bez viņa visi tie vāģi vienkārši izjuktu.

Žans Pjērs atgriezās, rezerves kolektoru virpinādams rokās kā zizli. Uz pleca viņam bija uztupies Parazīts. Kosmo atsprāga atpakaļ, apgāzdams riteņdisku torni.

—   Mona, skaties! Tu neredzi?

Francūzis saviebās. — Paklau, mon ami, uzmanīgāk ar preci. Kas tev lēcies?

Mona nepamirkšķināja ne ar aci. — Nepievērs uzmanību, Žan Pjēr. Viņš ir traks. Sarijies pārāk daudz dūmu autosacīkšu saietos. Reizēm viņam rēgojas.

Kosmo nespēja atraut acis no radījuma, kas sakņupis gaidīja.

—   Vai mēs neko nevaram izdarīt? Nogalināt viņu?

Mona pacēla riteņu diskus, uzmezdama viņam iznīcinošu

skatienu. — Aizveries, Kosmo. Tur nekā nav! Itin nekā, skaidrs?

Kosmo centās izprast viņas brūno acu skatienu. Viņa redzēja radījumu, zēns par to bija drošs. — Itin nekā. Skaidrs.

—   Ļoti labi. — Viņa noskaitīja dināru žetonus uz skrūvgalda. Ārpus Buškas vairākums cilvēku lietoja kredītkartes, bet Buškā valdīja skaidra nauda.

—   Te būs trīsdesmit dināru.

Žans Pjērs iemeta žetonus atvilktnē. — Visi trīsdesmit? Tu esi manī ieķērusies, Vaskesa?

Mona paņēma kolektoru, apņēmīgi ignorēdama platacaino Parazītu uz Žana Pjēra pleca.

—   Nē, es vienkārši protu novērtēt izdevīgu darījumu. — Viņa pavilcinājās, pievērsusi acis grīdai. — Kā tu pēdējā laikā jūties?

Žans Pjērs salēcās. — Savādi, ka tu tā jautā. Man krūtīs tāds kā smagums. Tikai dažas pēdējās nedēļas. Droši vien tīrais nieks. Man vajadzētu aiziet uz pilsētu pie kāda ārsta, bet kurš tad uzticas ārstiem, n'est ce pas?

Mona paraudzījās francūzim tieši acīs. — Aizej pie ārsta, Žan Pjēr. Ko mēs visi bez tevis iesāksim?

—   Certainement. Klientam vienmēr taisnība. — Viņš atrāva vaļā pīto atvilktni plauktā pie sienas. — Ņem, aizdedzes sveču komplekts uz firmas rēķina manai mīļākajai klientei.

Mona iebāza kabatā aizdedzes sveces un tad noskūpstīja Žanu Pjēru uz vaiga. Parazīts nevērīgi pavirzījās nostāk.

—   Ardievu, Žan Pjēr. Un paldies tev.

Francūzis paberzēja vaigu. — Skūpsts? No Monas Vaskesas? Tu neesi apslimusi?

Mona uzmeta ļaunu skatienu Parazītam. — Nē, Žan Pjēr. Es neesmu apslimusi.

Mona atteicās bilst kaut vārdu, iekams viņi ar Kosmo nebija nogājuši vismaz divus kvartālus.

—   Tie briesmoņi. Reizēm viņi zina, kad cilvēkam draud kāda nelaime.

—   Kāpēc mēs neko neizdarījām?

—    Ko tad mēs varējām? Gaišā dienas laikā izspridzināt gaisā caurumu? Žans Pjērs pats būtu mūs nošāvis. Te mēs neko nevaram iesākt, tāpat kā nevaram šaudīties slimnīcās. Varbūt Žanam Pjēram būs sirdslēkme, un Parazīts viņu iegrūdis kapā. Redzi, tā ir dabiska nāve. Vai varbūt Parazīts vienkārši nosūks viņam dažus gadus. Tas ir tas skaistākais — neviens neko nenojauš. Nav ne nozieguma, ne netīras spēles, ne aizdomās turēto, ne uptlra. Zini, vēl pirms gada dienas laikā nevarēja redzēt nevienu Parazītu. Bet tagad tā notiek arvien biežāk un biežāk.

Kosmo pētīja arvien blīvāko pūli ielās. Dienasgaismā

Parazītus bija grūtāk saskatīt, tomēr tie bija visapkārt — tupēja nolūkotajam mērķim uz pleciem vai sekoja — virs galvas.

Mona pamanīja, ka viņš vēro. — Pareizi. Gaisma viņiem īpaši nepatīk, tomēr tepat vien viņi ir. Ūdens arī viņiem nepatīk. Nogalināt ar to viņus nevar, bet kārtīga izmērcēšana atņem viņiem enerģiju. Tāpēc es katru dienu lūdzos, kaut lītu lietus.

—   Un viss? Ja Parazīts tevi izvēlējies, tas nozīmē, ka viss cauri?

—    Nav teikts. Tevi var izglābt paramediķi, var vienkārši paveikties vai ari vari tonakt neiet patruļā, kā to darām mēs. Parazīti parasti neuzrodas, pirms nelaimes gadījums patiešām noticis, bet reizēm nāves smaka viņiem liekas pārāk vilinoša.

Viņi steidzīgi devās cauri Buškai uz Blokādes pusi. Kosmo turēja galvu noliektu, baidīdamies piesaistīt Parazītu uzmanību. Viņš raizējās, ka skatiens varētu kādu no tiem pievilināt un pamudināt apsēsties viņam uz pleca.

—   Jau tik ātri prom? — kāds teica.

Pāri margām trīs stāvus augstāk bija pārkāries Migels un viņa "sirdspuķītes".

—   Jāiet, — Mona atteica. — Mani gaida darbs.

—   Tev vajadzētu uzkavēties, chiquita. Šovakar notiks lielas lietas. Mēs demonstrēsim "Mijiši Z12". Visus aptīrīsim.

—  Tiešām? Varbūt der atlikt. Es tā dzirdēju, ka smogs vēlāk būšot pavisam nejauks.

Migels iesmējās. — Ko tu runā, skuķīt? "Sirdspuķītēm" nospļauties par smogu. Šovakar mūs gaida darbiņš.

Kosmo ar vienas acs kaktiņu palūrēja uz augšu. Pie sienas virs "sirdspuķīšu" galvām bija pieķērušies pusducis Parazītu, kas ar apaļajām acīm vērās uz savu medījumu gandrīz vai ar zināmu maigumu.

Mona turpināja ceļu. — Liekas, arī mums šonakt būs daudz darba.

5.NODAĻA SIRDSPUĶĪTES UN BULDOGI

Pēc divpadsmit stundām Kosmo atgriezās Buškā. Šoreiz Cūkmobīļa aizmugurē, kopā ar pārējiem supernaturālistiem. Mona novietoja mašīnu rievota skārda plākšņu nojumes ēnā, tieši pretī "sirdspuķīšu" galvenajai mītnei — tas bija pamests policijas iecirknis Blokādes iekšpusē. Arā viss jau bija slēgts uz nakti, un ielas bija tukšas, ja neskaita klīstošus jauniešu pulciņus un klaiņojošus bezpajumtniekus.

Stefanam tas vis diez kā nepatika.

—   Parazīti varēja arī kļūdīties. Mēs varam izniekot veselu nakti.

—     Viņu bija pārāk daudz, Stefan, — Mona atbildēja. — Viens varēja arī kļūdīties, bet tik daudzi noteikti gaida liela mēroga nelaimi. Migels teica, ka "sirdspuķītes" šonakt pirmo reizi rādīšot "Mijiši Z12". Viņi noteikti uzvarēs, un pārējās bandas sāks trakot.

Stefans paraustīja plecus. — Bandas vienmēr trako.

Monas acis nozibsnīja. — Šie džeki ilgu laiku bija mana ģimene, Stefan. Par ģimeni vajag rūpēties, tev jau nu to vajadzētu saprast.

—   Labi, — Stefans negribīgi piekrita. — Mēs viņiem pāris stundas pasekosim, bet tad gan atgriezīsimies pie datora.

—   Paldies, Stefan.

Tāpatiņš aizgriezās no loga. — Labs ir, uzmanību. Sākam.

"Sirdspuķītes" izbrauca no policijas iecirkņa pazemes

autostāvvietas virkne "kromu" ar uzlabotiem dzinējiem; visiem priekšgalā brauca Migels pamatīgi nomaskētā "Mijiši Z12".

—   Tur jau viņa ir, — Mona noteica. — Maksa par manu brīvību.

Kosmo notīrīja mazu skatāmcaurumiņu uz netīrā mašīnas loga. — Neizskatās īpaši iespaidīgi.

Mona iedarbināja Cūkmobīļa motoru; par spīti apmēriem, tas bija pārsteidzoši kluss. — Tur jau tas joks. Ja "sirdspuķītes" ierastos ar "Mijiši Z12", neviens pret viņiem derībās neliktu naudu. Šādi viņi sapelnīs vairāk. — Viņa izbrauca uz ceja, turēdamās krietnu gabalu aiz "sirdspuķīšu" konvoja. — Tu man nekad neesi stāstījis, kā vispār tiki pie šīs mašīnas, Stefan.

Stefans pasmaidīja. — Es to izpestīju no "Mijiši" eksperimentālās nodaļas. Viņi toreiz kādu pārīti izmēģināja, un vienai neizdevās pagrieziens. Ieskrēja taisnā ceļā degvielas noliktavā. Es tur ierados, sekojot Parazītu baram, un sāku bliezt šiem virsū. Juristi man pienāca drusku par tuvu, tāpēc es paņēmu otru mašīnu. Tas ir vienkārši fantastisks dampis, par vairākiem gadiem priekšā visiem konkurentiem. Tur pat ir paredzēta vieta spārniem, ja kāds gribētu kaut ko uzlabot. Man tiešām bija sāpīgi no šā autiņa šķirties.

Mona viņam ieblieza pa krūtīm. Viņai tā bija maiguma izpausme. — Labi, Stefan. Paldies tev. Cik reižu tu vēlies to dzirdēt?

—   Pietiks ar vēl kādiem pāris tūkstošiem.

"Sirdspuķītes" brauca pa avēniju svinīgā rindā, signalizēdami ar savām personalizētajām auto taurēm, lai pamodinātu visu ielu. Drīz vien uz balkoniem jau bariem pulcējās cilvēki, kas vicināja pa gaisu savas bandanas. Migels viņiem karaliski māja pa mašīnas logu.

Mona ar Cūkmobili turējās gabaliņu iepakaļ, līdz viņi bija izbraukuši cauri Sarkanajam laukumam. Eskorts nogriezās uz austrumiem.

—   Labi. Austrumi. Tā ir "buldogu" valstība. Tātad sacīkstes notiek vecajā "kromu" fabrikā.

Tapatiņš ievadīja šo informāciju mašīnā iebūvētajā datorā, un pēc dažām sekundēm noliktavas serveris jau atsūtīja viņiem fabrikas ēkas plānu.

—   Ideāla vieta. Ja viņi izmantos konveijera līnijas, tas nozīmē divus piecus kilometrus garus celiņus uz kārtīga asfalta.

—   Piekļūšana? — Stefans jautāja.

—  Sešas durvis pirmajā stāvā. Es pieņemu, ka tās mēs neizmantosim.

—   Pareizi.

—   Tādā gadījumā es ieteiktu saules bateriju paneļu rindu uz jumta. Nav ne mazāko šaubu, ka vietējie tos jau sen aizstiepuši, tāpēc mums derētu ierāpties augšējā galerijā.

Kosmo novaidējās. Atkal jumti. Taču skaļi viņš neko neteica.

Likās, ka Stefans lasa viņa domas. — Neraizējies, Kosmo, — viņš sacīja. — Tu vakar lieliski tiki gala. Izklāji tiltu kā īsts ugunsdzēsējs. Ar zibens stobru arī tev negāja nemaz tik slikti, lai gan tu vairāk trāpīji pa sienu nekā Parazītiem.

—   Kompliments no Stefana Baškira? — Mona izsaucās tēlotā pārsteigumā. — Tev to vajadzētu ierakstīt un klausīties katru vakaru; vairs neko tādu tu, visticamāk, nedzirdēsi.

Kosmo iesmējās. Taču Stefana vārdi viņam nozīmēja daudz. Pirmo reizi viņš jutās gandrīz vai piederīgs šim bariņam.

Mona izspieda Cūkmobīli cauri vairākām šaurām sānieliņām, pieliecot spārnu spoguļus cieši pie pašam durvīm. Priekšā rēgojās Kroma fabrikas ēka; cauri tukšajiem paneļiem jumtā zibsnīja oranža liesmu gaisma.

—  Tā būs tā vieta, — Mona sacīja, izslēdzot motoru. Viņa ierāpās mašīnas aizmugurē. — Tur iekšā būs vismaz piecdesmit "buldogu". Visi bruņoti ar antīkiem šaujampulvera ieročiem un, iespējams, kādiem žņaugplēves vai šokētāju lādiņiem. Es domāju, ka tur gaidāma kāda avārija. Vai varbūt bandu kautiņš.

Stefans palocīja galvu. — Labi. Mēs neiejaucamies, kamēr nenotiek tas, kas notiks. Tad mēs nokopjam savus draugus no garu pasaules.

Mona šis plāns nepatika. — Vai tad mums nevajadzētu mēģināt to visu izjaukt? Novērst nelaimi.

—   Nē. Mēs nevaram paredzēt nākotni. Varbūt, tieši mēģinādami visu izjaukt, mēs izraisītu nelaimi.

Tas likās saprātīgi, lai gan Mona nejutās apmierināta. Stefans uzlika roku viņai uz pleca. — Kā tu jūties, Mona? Vai varēsi tikt galā?

Mona iegrūda savā zibens stobrā bateriju. — Neuztraucies par mani, Stefan. Es zinu, kāpēc esam šurp nākuši.

—  Labi. Mēs rāpjamies augšā pa avārijas kāpnēm, tad cauri jumtam uz galeriju ēkas iekšpusē. Esiet modri, varbūt tur kādam izaugušas smadzenes un viņi izlikuši uz jumta sardzi.

Tāpatiņš ar velkro piestiprināja pie krūtīm aptieciņu. — Viņiem izaugušas smadzenes un cūkām — spārni.

Ieliņa bija tik šaura, ka supernaturālistiem nācās izkāpt no Cūkmobīļa pa pakaļgalu, tad rāpties pāri mašīnas jumtam, lai nonāktu pie fabrikas ugunsdzēsības kāpnēm. Ēkas sienas tikai nedaudz apslāpēja motoru rēkoņu un gaviles, kas skanēja iekšā. Ugunsdzēsības kāpņu zemākais pakāpiens bija aptuveni metru augstāk, nekā Stefans varēja aizsniegt. Tā vietā, lai izmantotu saliekamo tiltu, viņš sagrāba Tāpatiņu aiz jostas.

—   Gatavs?

Tāpatiņš palocīja galvu. — Uz augšu!

Stefans pacēla sīko puikuvīriņu tik augstu, ka viņš varēja pieķerties pie apakšējā pakāpiena. Tāpatiņa svars novilka avārijas kāpnes lidz pašai zemei. Cits pēc cita viņi sāka kāpt uz augšu; Stefans palika beidzamais. Ja nu kāds varēja nolauzt pakāpienu, tad tas bija garais jauneklis.

Avārijas kāpnes svaru izturēja, un pēc dažām minūtēm supernaturālisti jau gulēja uz vēdera uz viegli ieslīpā jumta un skatījās lejup pa tukšo saules bateriju paneļa rāmi. Zem viņiem pletās izvazātās megafabrikas paliekas,šajā vietā reiz tika nodarbināti vairāk nekā divdesmit tūkstoši Satelītpilsētas iedzīvotāju.

Uz paaugstinājuma izvietotie konveijeri balstījās uz sametinātiem metāla statņu posmiem. Konstrukcijas darbu androīdiem bija nomontētas visas noderīgās sastāvdaļas, un tie ļengani nokarājās savos statīvos kā robotu skeleti. Gaisā krustu šķērsu stiepās sarežģītu paaugstinātu tiltiņu un magnētisko viensliežu sistēmu pinums; no tā kā mehāniskas rotaļlietas nokarājās visdažādākie āķi, skavas un gaismas ķermeni.

"Buldogi" un "sirdspuķītes" centās pretinieku iebiedēt klasiskā cilšu sabiedrības manierē. Vismaz kāds simts bandu locekļu, krūtis izriezuši, smakru izslējuši, vēderu ierāvuši, pozēja pie savām automašīnām. Paši braucamie bija pāvu astu auto pasaules ekvivalenti. Milzu spoileri ar digitālās grafikas ielaidumiem, vecmodīgas gumijas riepas un noņemti motoru pārsegi, kas atsedza pulsējošus dzinējus. Vienīgi "Mijiši Z12" nebija nekā izrotāta. Snaudoša pantera.

Sacīkstes jau bija sākušās. Mašīnas pa divām uzbrauca pa slīpni uz konveijera un afebrāzās pa piecus kilometrus garo celiņu, atstājot aiz sevis sadeguša benzīna un slāpekļa smaku. Noteikumi bija vienkārši. Uz katra celiņa atradās elektriski vārtiņi. Kad tie tika pacelti, vadītājs spieda gāzes pedāli. Ja viņš sāka braukt pārāk vēlu, sacīkstes bija galā, ja par ātru — vārtiņu lādiņš noslaucīja no trases mašīnu ar visu braucēju. Pirmais, kas pabrauca garām stabiņam, plūca laurus un saņēma uzvarētāja balvu.

Supernaturālisti nebija vienīgās dzīvās būtnes fabrikas augšējos līmeņos. Vairāki desmiti Parazītu bija kā zirnekli pieķērušies infrastruktūrai, palaikam nolēkdami zemē, lai izsūktu kādu lāsīti dzīvības no ievainotiem braucējiem. Kā jau vienmēr, braucēji pat nenojauta par uzmanību, ko viņiem veltīja bariņš.

Kosmo izvilka savu zibens stobru.

—   Pagaidi, — Stefans pavēlēja. — Šis nav galvenais notikums. Tik daudz Parazītu nemēdz pulcēties pāris vieglu ievainojumu dēļ. Mums jānogaida, līdz notiks kaut kas vērienīgāks. — Stefana pirksti raustījās uz viņa paša zibens stobra. Varēja redzēt, ka nepieciešamība ļaut Parazītiem nozagt kaut vienu lāsīti dzīvības enerģijas viņu beidz vai nost. Reizēm līderiem nākas pieņemt smagus lēmumus.

Tāpatiņš uzmeta acis altimetram savā rokas pulkstenī. — Mēs atrodamies vismaz sešdesmit metru virs zemes. Ja kaut kas tiešām notiks, es nevarēšu nevienam palīdzēt. Un es te atrodos tikai tāpēc, lai lāpītu cilvēkus. Jūs labi zināt, kāda ir mana attieksme pret Parazītu medīšanu, tāpēc, ja man nejauj nevienu ārstēt, es tikpat labi varu atgriezties pie sava vecā darba. Alga bija labāka, un man nenāktos paciest jūsu pusaudžu untumus.

Stefana skatiens būtu varējis izurbt caurumu titānā.

—   Tāpatiņ. Šis nav īstais brīdis.

Tāpatiņš viņam atbildēja ar tādu pašu skatienu. — Nav īstais brīdis? Tātad tagad mēs glābjam dzīvības tikai tad, kad tu atļauj? Būtu to zinājis, būtu palicis mājās mūsu pilī un ierāvis kādu aliņu.

Stefans grieza zobus. Tiklab aiz izmisuma, ka ari lai novaldītu smaidu.

—  Tāpatiņ, kādā jaukā dienā es tevi pieteikšu bērnudārzā, tāpēc labāk palīdzi man. Labi, ņem līdzi Monu, nokāpiet tuvāk zemei. Tikai nekāda riska. Šie nav tie cilvēki, ar kādiem mums parasti darīšana. Šie ir bruņoti slepkavas. Ja jūs kādam varat palīdzēt, dariet to, tikai es ieteiktu vispirms viņus iemidzināt. Un uzlieciet dzirksteļplates; nekad neko nevar zināt.

Tapatiņš pasmaidīja. — Stefan, tu esi sirdspuķīte.

Bartoli mazulis, drošu soli kā kalnu kaza, norikšoja pa savienojošo kāpņu posmu. Mona, spāniski lamādamās, brāzās viņam pakaļ. Viņi pārgāja pāri caurulēm un nolaidās lejā pa šķērskokiem, līdz beidzot apsēdās jāteniski uz kabeļu cauruļvada tieši virs konveijera. Avārijas gadījumā būtu pavisam vienkārši nolaist tiltu līdz grīdai.

Stefans sekoja viņu ceļam tālskatī.

—   Viņi ir drošībā.

Kosmo gulēja viņam līdzās uz tiltiņa. — Vai mums nevajadzētu iet viņai… viņiem līdzi?

Stefans nenolaida acis no ainas, kas pavērās lejā. — Neliels padoms, Kosmo. Monai pārāk nepieķeries. Viņa ir pati labākā Redzētāja, kādu esmu saticis, bet kādudien viņa mūs pametīs. Un, atbildot uz tavu jautājumu, mēs viņus varam piesegt no šejienes. Ja viņus atklāj, mēs varam novērst uzmanību, piesaistot uguni sev.

Kosmo nopūtās. Uguns piesaistīšana izklausījās vēl bīstamāk par visu citu, ko viņi līdz šim bija darījuši.

Stefans šo nopūtu pārprata. — Neraizējies, puis, — viņš teica, rotaļīgi pieklauvēdams pie Kosmo robotiksa plāksnes. — Klarisas Freinas namā jau laikam militāro taktiku nemāca.

Šis klauvējiens Kosmo atgādināja, ka dažas viņa ķermeņa daļas vairs nebija oriģināli. Tik daudz bija mainījies vienas nedēļas laikā. Jauns celis, jauna piere, jauni draugi, jauna dzīve. Kosmo noraudzījās lejup uz simt bruņotajiem bandu locekļiem. Jauna dzīve — uz cik ilgu laiku?

Tāpatiņš viegli balansēja uz kabeļa cauruļvada. Par spīti mazajam augumam, viņš bija dzimis akrobāts. Varbūt cilvēks pierod pie sava ķermeņa, ja tas nemainās gadu desmitiem ilgi?

—   Tātad sīkais tev patīk? — viņš teica ķircinošā tonī, kas diez ko nesaskanēja ar viņa eņģeļa ģīmīti. — Tavs mazais chico?

—    Jā. Skaidrs, ka Kosmo man patīk. Viņš ir labs puika. Apķērīgs.

Mona gulēja, pieplakusi pie cauruļvada, un meklēja pūlī zem sevis Migclu. Ja viņai rastos izdevība kādu izglābt, viņa izvēlētos Migelu. Viņš Monu bija savācis no ielas, kad pāris viņa zēnu bija meiteni pieķēruši izmēģinām nelielu bušku ar "sirdspuķīšu" auto. Soda vietā Migels Monu pielika pie darba.

Tāpatiņš ieķiķinājās. — Labs puika? Beidz, Vaskesa, atceries, ar ko tu sarunājies. Kopš viņš ir pie mums, tu pat esi kļuvusi margināli mazāk īgna.

—    Man tagad ir sabiedrība, skaidrs? Patīkami, ka Abrakadabras ielā ir kāds manos gados.

Tāpatiņš nelikās mierā. — Nevar jau teikt, ka viņš būtu izskatīgs. Pagaidām vēl tikpat kā nekādu matu, un tā piere izskatās tā, it kā viņam zem ādas slēptos dzeloņcūka.

—    Vismaz viņš ir augumā padevies, — Mona dzēlīgi aizrādīja.

—   Paskat, pārejam uz aizsardzību? Vai tā būtu plaisa slavenajās Vaskesas bruņās?

Mona Bartoli mazulim nemūžam neatzītos, taču savā zinā viņam bija taisnība. Bāreņu nama puika bija interesants. Ienācis viņu dzīvē visai dramatiski, kūpēdams guļot uz jumta. Un tad izglābis viņai dzīvību. Pēc visa tā viņam vajadzētu būt cilvēkam ar izsalkuša lāča personību, lai Monai neiepatiktos.

—  Viņš ir vienkārši draugs. Tas arī viss. Varbūt šis jēdziens ir pārāk liels, lai tu to spētu aptvert.

Tāpatiņš pasmīnēja, gandarīts, ka ķircināšana nesusi augļus.

—  Ak mēs pārejam pie jokiem par augumu, ko? Varbūt es esmu sīks, Vaskesa, bet manā niecīgajā galviņā ir vairāk smadzeņu nekā visiem pārējiem supernaturālistiem, kopā ņemtiem.

Mona pavērsa savu zibens stobru pret sīko sarunas biedru. — Beidz mani kaitināt, Tāpatiņ. Tu domā, ka es tev neielaidīšu ar sveķu lodi? Vai tev tā liekas? Ja tā, tu smagi maldies.

Tāpatiņš pacēla plaukstas pret debesīm. — Vardarbības draudi? Es nebiju aptvēris, ka lieta ir tik nopietna. Un vēl tik strauji! Kas to būtu domājis? — Viņš uz mirkli apklusa, šoreiz pasmaidīdams no sirds. — Ja runājam nopietni, tam Kosmo nav ne vainas. Man prieks, ka tu esi atradusi draugu.

Mona noklakšķināja mēli. — Tu jau par viņu runā kā par kucēnu.

—   Es mēģinu būt nopietns. Tu esi jauna, Mona. Pusaudze. Tev vajag kādu, ar ko parunāt. Varbūt es tāds neizskatos, tomēr esmu par vecu. Un Stefans lielākoties nav tādā omā, lai ar kādu sarunātos.

Tāpatiņam kabatā ievibrējās telefons.

—   īsziņa no debesīm, — viņš teica, lasīdams to, kas bija rakstīts uz ekrāna. — "Kas jums abiem par spēlītēm? Turiet muti ciet un acis vaļā." — Bartoli mazulis pamāja virzienā, kur vajadzēja atrasties Stefaham. — Tu labāk domā par darbu, Mona, citādi man var nākties izmantot dienesta stāvokli.

Mona pasmaidīja. — Zini ko, ja tu nebūtu deviņdesmit centimetrus garš…

—   Deviņdesmit divus. — Tāpatiņš uzmeta lūpu.

Zem viņiem, uz fabrikas grīdas, gaisotne pamazām nokaita. Maznozīmīgās sacīkstes bija galā, un tagad uz konveijera uzbrauca visaugstāk vērtētās mašīnas. "Buldogi" pulcējās ap sešriteņu sacīkšu auto, aurodami un raidīdami gaisā šokētāju lādiņus. Mašīnai bija plaša profila riepas, plazmas uzlīmes un pakaļgalā vibrēja divi dubultizpūtēji. Tāpat kā paši "buldogi", arī viņu auto bija skaļš un muskuļu kalniem rotāts. "Buldogi" bija kā apsēsti ar izskatu. Šīs nakts sacīkšu uzvarētājs noteikti izmantos savu laimestu, lai liktu implantēt zem ādas dažus fizioloģiskā šķīduma muskuļu maisiņus.

"Mijiši" sacīkšu auto turpretim likās pavisam pieticīgs. Tā korpuss bija uz pakaļgala pusi izliekts, un zem aizmugures bampera rēgojās tikai viens izpūtējs. Mašīnai bija tikai četri riteņi. Smieklīgi. "Buldogos" tas neiedvesa nekādu bijību. Viņi sāka gaudot pret jumtu — tā bija tradicionālā nicinājuma izpausme.

Mona pārgrieza acis. — "Buldogi". Dabas pārpalikas.

Mona nebija gluži tik mierīga, kāda izklausījās. Lai kam bija jānotiek, tas notiks drīz. Nāve jautās pat gaisā, ko viņi elpoja. To juta arī Parazīti, kas pulcējās arvien zemāk uz fabrikas sienām.

Tāpatiņa telefons no jauna ievibrējās. — Vēl viena īsziņa, — viņš novaidējās. — Ko tas Stefans iedomājas? Vai es viņam kāda sekretāre? — Viņš izvilka telefonu no kabatas un izlasīja ziņu.

—   Labāk izlasi pati, — viņš noteica aizžņaugtā balsī.

Mona pasniedzās pēc telefona, ar vienu aci turpinādama

vērot to, kas notika lejā. Melnie burti izcēlās uz zaļā fona.

"Cūkām izdīguši spārni," tur bija rakstīts. "Buldogi izlikuši sargu. Viņš ir jums aiz muguras."

Mona izdzirdēja, kā viņai pie auss stobrā tiek ielādēta baterija.

Kosmo pietrūkās kājās.

—   Mums viņiem jāpalīdz.

Stefans sagrāba viņu aiz atlokiem un novilka atpakaļ.

—   Pieliecies, Kosmo, tā tu kļūsti par lielisku mērķi.

—   Bet viņus nogalinās! — Kosmo protestēja.

Stefans pievēlās klāt un aizspieda Kosmo muti ar roku.

—  Klausies uzmanīgi, Kosmo. Es zinu, ko daru. Es ar to nodarbojos pēdējos trīs gadus. Tu visu mūžu esi pavadījis bāreņu patversmē. Visu, ko tu zini par taktiku kaujas lauka apstākļos, var uzrakstīt uz Tāpatiņa apakšbiksēm. Pielēca?

Kosmo palocīja galvu.

—   Ļoti labi. Mēs pavērosim un paskatīsimies, kas notiks tālāk. Varbūt Monai un Tāpatiņam ir pašiem savas idejas.

Viņš noņēma roku; Kosmo nedroši ievilka elpu.

—  Un ja nu viņus nošauj?

Stefans pievērsa skatienu ainai, kas pavērās lejāk. Viņš strauji mirkšķināja acis, rokas bija iekrampējušās celiņa margās. Situāciju viņš nebūt nekontrolēja tik labi, kā izlikās.

—   Ja viņus nošaus, tie tur par to samaksās.

Iespējams, nodomāja Kosmo. Tikai ne tik dārgi kā mēs.

"Buldogu" sargs bija kails, ja neskaita melnus šortus, un arī viņa āda bija tumša. Nedabiski tumša. Papētījis Tāpatiņš aptvēra, ka šā vīrieša āda bija gandrīz no vienas vietas klāta tetovējumiem. Iesākumā viņš zīmējumā nespēja neko saskatīt, bet tad sāka atklāties dīvaini hipnotiski virpuļi un raksti.

—   Tev patīk? — sargs jautāja. — Pilnīga ķermeņa nosegšana ar Jamaikas hipnoornamentiem; tikai trīs deviņdesmit deviņi tetovējumu salonā "Tintes traips". Meklējiet Sašu.

—  Vareni, —Tāpatiņš noteica. Viss sarga ķermenis bija noklāts rakstiem. Kā viņš uzreiz tos nesaskatīja?

Mona pasita knipi viņam acu priekšā.

—  Neskaties uz tetovējumiem, estupido. Hipnoraksti liks tev atslēgties.

—  Tas tiesa, — sargs teica. — Viens takša šoferis reiz visu ceļu blenza uz mani spogulīti. Aizmiga pie stūres.

Viņš pavērsa sava ieroča stobru pret Monu. — Tagad pie lietas. Celieties kājās. Jums pietiks laika pēdējai sarunai.

Tāpatiņš jau grasījās izteikt komentāru, kad Mona aizspieda viņam muti ar roku.

—  Vienā mierā, amigo. Rādi, kur jāiet.

Tetovētais sargs vadīja viņus lejup pa stāvām kāpnēm līdz pašai fabrikas grīdai. Pārējie "buldogi" likās krietni garāki, ja uz viņiem skatījās no lejas. Viņi grūstīja nelūgtos viesus, draudīgi kratīdami ieročus un riedami pēc asinīm.

Priekšā iznāca viņu vadonis. To, ka tas tiešām ir vadonis, varēja pateikt uzreiz, jo vārds "Boss" zibinājās uz viņa kailajām krūtīm zemādas gaismiņās.

—   Ko tad mēs te esam atraduši, Ēna? — viņš norūca, drebinādams metālisko seksti galvvidū. Un Boss tik tiešām rūca. Viņš droši vien bija licis operēt savas balss saites, lai panāktu šādu efektu.

Ēna iestūma savas trofejas apļa vidu. — Pie spārēm karājās divas mazas rūsas ērcītes.

Boss kārtīgi nopētīja iebrucējus. — Labi. Piesprādzējiet uz pārsegiem, iznāks teicams rotājums.

Viņus abus sagrāba desmitiem roku un brutāli pacēla virs galvām.

—   Vienu mirklīti, — iejaucās Migels, nostājies "buldogiem" ceļā. — Uz mana pārsega nekas netiks piesprādzēts, Bos. Mašīna ir aerodinamiska. Tādi kunkuļi samazinās ātrumu.

Comprende?

Mona uzmeta viņam iznīcinošu skatienu no roku jūras augstumiem.

—  Milzīgs paldies, Migel. Un man likās, ka es tev kaut ko nozīmēju.

Bosa smadzeņu zobrati sāka trokšņaini griezties, līdz beidzot viņa prātā kaut kas saslēdzās. — Tu pazīsti šo skuķi?

Migels smagi nopūtās. Vēl viena nakts sabojāta. — Jā, skaidra lieta. Viņa ir mana… sīkā māšele. Es teicu, lai paliek mājās, bet viņai traki patīk sacīkstes. Tas laikam asinīs. Esi tik labs, laid viņu vaļā.

Bosa krūšu gaismiņas iemirgojās ātrāk, pieskaņojoties viņa sirdspukstiem.

—   Nezinu vis, vecīt. Noteikumi paliek noteikumi.

Migels neatlaidās. — Beidz, hombre. Es nevaru atgriezties

mājās bez nena.

—   Kāpēc ne, vecīt? Pusaudži ir veltīga telpas un gaisa izšķiešana.

—   Tas tiesa, bet šī meitene ir viena no mūsu labākajiem braucējiem. Gandrīz tikpat laba kā es. Būtu stulbi, ka velti iztērēts tik daudz stundu, braukājot ar viņu apkārt. Pēc pāris gadiem vina dedzinās asfaltu.

Bosa sejā atplauka nejauks smaids. Viņa tērauda sekste vibrēja smiekliem līdzi.

—   Labs ir, vecīt, norunāsim tā. Skuķis brauks pēdējā pārī.

—   Que no\ — Migels protestēja. — Nu nē! Tā mašīna ir mana mazulīte.

—   Izvēlies pats. Viņa brauks vai nu mašīnā, vai uz tās.

Migels norāva bandanu un sažņaudza to rokās.

—  Labi. Viņa brauks. — Viņš pavērsa pret Monu nekustīgu pirkstu. — Ja salaidīsi dēlī, Mona, tev nāksies dārgi maksāt.

Tā nebija nekāda lāga izvēle. Uz mašīnas vai pie stūres? Patiesībā jau Monai neviens arī neļāva izvēlēties. Desmitiem svešu roku viņu, paceltu virs galvām, sāka padot pa ķēdi uz "Mijiši Z12" pusi. Viņa sajuta, ka tiek pārlocīta gandrīz vai uz

pusēm un iebāzta pa mašīnas sānu logu. Tāpatiņš tika iestūķēts priekšējā sēdeklī.

—   Vari ņemt līdzi savu talismanu, — sacīja Boss, piesprādzēdamies "buldogu" mašīnas vadītāja sēdeklī. — Veiksme tev noderēs.

—   Talismans, — Tāpatiņš izgrūda caur sakostiem zobiem. — Kretīniskais implantu maiss. Kā man gribētos izdauzīt viņam spuldzītes. Burtiskā nozīmē. — Viņš spogulī sakārtoja savus gaišos matus. — Tu taču proti ar šo vāģi braukt, vai ne?

Mona pētīja mulsinošo skalu un skaitītāju klāstu.

—   Jā. Varbūt. Teorētiski.

—   Kā tev liekas, mums atjaus vienu treniņbraucienu?

Mašīnas ārpusē nepacietīgās gaidās jau dīdījās bariņi adrenalīna pilnu bandu vadoņu. Ķirurģiski uzlabotu, tetovētu, testosterona uzkurbulētu jaunu vīriešu pūlis; viņi visi uz šo sacīkšu iznākumu bija likuši lielu naudu.

—   Nē. Nekādu treniņbraucienu nebūs.

Monas stiprā puse bija motori, nevis braukšana. Ja vajadzēja, viņa varēja tikt galā ar pāris pagriezieniem, taču šis bija slāpekļa sacīkšu auto, nevis Cūkmobīlis. Parasti pāru sacīkšu braucēji mēdza ielaist parastajā degvielā slāpekļa oksīda maisījumu, kad bija vajadzīgs papildu uzrāviens. Bet šajā mašīnā slāpekļa oksīdu izmantoja kā parastu degvielu. Slāpeklis tika tērēts ļoti ātri, tāpēc visa mašīna bija pārvērsta par degvielas tvertni. Katrs balsts, katrs panelis bija piepildīts ar šo eksplozīvo maisījumu. To, kā ar šādu auto jābrauc, īstenībā tā kārtīgi nezināja neviens.

Migels iebāza galvu pa logu. — Pasaki Stefanam, ka viņš man ir liels parādnieks.

—   Pasaki viņam pats, — Mona atcirta. — Pēc desmit sekundēm es būšu oglekļa traips uz asfalta.

—   Galvenais, brauc vienmērīgi, ļauj visu darbiņu izdarīt slāpeklim. Ar pedāļiem rīkojies kā parasti, bet bremzē laikus. Apturēt šito autiņu ir tīrās šausmas. Ja tu zaudēsi, Vaskesa, labāk ar kaunu pamet pilsētu.

Boss nepacietīgi nopīpināja savu autotauri.

—   Pāris jautājumu, — Migels teica. — Kur ir Stefans, un kāpēc tu esi šeit?

Mona uzlika plaukstu viņam uz rokas. — Kad tas notiks, tu sapratīsi. Turi galvu noliektu un esi gatavs bēgt.

Migels apsēja savu bandanu pa gangsteru modei.

—   Mēs esam "sirdspuķītes", mazulīt. Mēs nekad nebēgam. — Un ar šo dzelzs veča repliku viņš devās prom, nokāpjot atpakaļ uz fabrikas grīdas pie saviem puišiem.

Tāpatiņa telefons ievibrējās. Viņš to paslepšus izvilka. Uz ekrāna bija viena vienīga jautājuma zīme. Tāpatiņš uzrakstīja atbildes īsziņu.

"Palieciet uz vietas," skanēja viņa atbilde. "Viss kārtībā."

Mona piešķieba kaklu, lai izlasītu īsziņu.

—   Kārtībā? Tad pasaki man, kad sāksies nepatikšanas.

"Kroma" robotu rokas, portatīva ģeneratora darbinātas,

nolaida vārtiņus. Katram auto priekšā tika novietots viens dzirksteļojošs režģis. Boss tagad jau pilnā rīklē gaudoja; digibildes uz viņa mašīnas spārniem attēloja skrejošus, siekalas šķiežošus buldogus. Pārējie buldogi uztvēra viņa sunisko kaucienu, un pēc mirkļa jau visā fabrikā atbalsojās satrakojušos bandu vadoņu smilksti.

—    Es īsti nezinu, kas būtu veselīgāk, — Tāpatiņš teica, — uzvarēt vai zaudēt.

Mona nospieda aizdedzes pogu, palielinādama apgriezienu skaitu neitrālā stāvoklī. —. Es negaidīšu, kamēr tas noskaidrosies.

Tāpatiņš nervozi pieķērās pie paneļa. — Tikai nedari neko neprātīgu, Mona. Es esmu tikai mazulis.

—   Turies cieši. Un piesprādzējies.

Vārtiņi lēni pacēlās, šķiežot dzirksteles pāri publikas galvām. Boss dauzīja pa savas mašīnas griestiem, atstājot pēdas panelējumā. Ja viņš satracinātos vēl vairāk, iespējams, īssavienojums atslēgtu viņa spuldzītes.

Mona ieslēdza pirmo ātrumu. Ar manuālo ātrumkārbu mašīnu bija papildinājuši "sirdspuķītes", taču diez vai viņai pietiks laika nonākt līdz sestajam ātrumam pēc kārtas,nāksies dažiem ātrumiem lēkt pāri. "Z12" rāvās uz priekšu kā satracināta pantera; Mona to novaldīja ar sajūgu.

Starp vārtiņiem un celiņa virsmu tagad bija metru augsta sprauga. Dejojošu balstu dzirkstēju ūdenskritums nejāva Monai neko saskatīt. "Buldogi" sāka šaut griestos. Parazīti nāca arvien tuvāk; iespējams, tie gaidīja viņu. Lai kas būtu gaidāms, tas notiks tūdaļ. Vienalga, cik smieklīgi arī tas izklausītos.

Vārtiņi ar grūdienu uzrāvās augstāk vēl par vienu posmiņu.

—  Brauc! — vienā balsī ieaurojās "sirdspuķītes". — Brauc! Brauc!

Mona palielināja apgriezienus, taču nesāka braukt. — Vēl ne.

Boss šādu piesardzību neizrādīja. Viņš iespieda pedāli grīdā un izšāvās pa vārtiņu apakšu. Izrādījās par ātru, viņa pakaļējais spoilers pieskārās vārtiņiem. Taču eksplozija nenotika, mašīnas šasijai cauri neizskreja tūkstošiem voltu. Tā vietā spoilers izkusa melnā peļķē, daļēji notekot pa aizmugurējo logu. Boss traucās tālāk.

—   Gumija, — Mona nicinoši noteica. — Krāpnieks.

—   Brauc! — "sirdspuķītes" nogaudoja teju vai asarainās balsīs. Boss bija nobraucis jau gandrīz pusotru kilometru no trases, un viņš pat vēl nebija izmantojis savu slāpekļa lādiņu.

—   Vēl ne.

Tāpatiņš bungoja viņai pa plecu ar savām sīkajām dūrītēm. — Ko tu dari, Vaskesa? Vai tu esi galīgi traka?

—   Vēl vienu sekundi.

Boss bija nobraucis jau trīs kilometrus. Četrus. Viņš dragāja ar ātrumu vismaz četrsimt astoņdesmit kilometru stundā, un no riepu apakšas virmoja melnu dūmu viļņi. "Sirdspuķītes" sāka tuvoties mašīnai, velkot ārā no kabatām ieročus. Migels bija atiezis zobus.

—   Laiks braukt, — nočukstēja Mona, nospiežot akseleratoru un paceļot sajūgu. "Z 12" aiztraucās kā Tora veseris pāri debesu jumam. Slāpekļa trieciendeva atsvieda Monu un Tāpatiņu atpakaļ sēdekļos. Ja pagalvji nebūtu bijuši polsterēti, abiem galvaskauss tiktu pārsists kā olas čaumala. Apveidi bija izkropļoti, krāsas izplūda un sajaucās. Nekas vairs nebija skaidri saskatāms — izņemot trasi.

Mona sasprindzināja delnu locītavas, cenšoties noturēt stūri nekustīgu. Abās pusēs viss izšķīda krāsainās švīkās, bet trase viņiem priekšā likās kā nepārtraukta melna lente,kristāla aizsargstiklā Bosa mašīna auga arvien lielāka un lielāka. Salīdzinājumā ar "Z12" Bosa auto tikpat labi būtu varējis braukt atpakaļgaitā, lai gan "buldogs" par to neko nevarēja zināt. Viņš jau raidīja cauri logam uzvaras salūtu.

Paskaties spogulī, aunapiere, Mona nodomāja. Redzēsi, kas tev tuvojas.

Likās, ka Boss tieši to arī bija izdarījis, jo pa abiem viiia izpūtējiem sāka gāzties ārā zili dūmi — viņš savā dzinējā bija ielaidis slāpekli. "Buldoga" auto aiztraucās tālāk ar uzrāvienu, pievienojot savam ātrumam vēl astoņdesmit kilometrus stundā. Bija jau par vēlu; "Z12" lidoja kā no automāta izšauta lode un aizbrāzās pa trasi kā zibens no negaisa mākoņa pavēderes.

—  Satriecoši, — Mona drebelīgā balsī izgrūda caur sakostiem zobiem. — Zvērs, ne autiņš.

Tāpatiņš uzsmaidīja Bosam brīdī, kad viņi padrāzās "buldogam" garām. Tas bija tracinoši pašapmierināts smīns, kas jebkurā adresātā radītu vēlēšanos nodarīt viņam smagus miesas bojājumus. Pilnīgi iespējams, ka Boss otru mašīnu vispār nemaz nevarēja redzēt, kur nu vēl Bartoli mazuļa smaidošo galvu, taču tas lika Tāpatiņam justies daudz labāk.

Viņi aizbrāzās pāri finiša līnijai, iedarbinot automātisko uzvaras uguņošanu. Pieci kilometri nobraukti ātrāk nekā minūtes laikā. Acu priekšā izauga fabrikas siena.

—    Tu aizmirsi nobremzēt, — Tāpatiņš centās pārkliegt motora rūkoņu. — Tavs vecais brūtgāns lika laikus sākt bremzēt.

Mona nospieda akseleratoru līdz grīdai, un motors sāka rēkt kā virsskaņas lidmašīna.

—  Viņš nav mans vecais brūtgāns, un vai tu patiešām gribi apstāties un patērzēt ar Bosu?

—    Ideālā situācijā jau ne. Bet kas cits mums vēl atliek?

—   Mēs varam izbraukt cauri tiem vārtiņiem.

Tāpatiņš satvēra degunu un šņauca, līdz likās, ka viņam bungādiņas pārplīsīs — ja nu gadījumā spiediens būtu traucējis pareizi saklausīt.

—  Izbraukt cauri… Tu esi galīgi traka?

—    Padomā. Mēs nobraucam pa slīpni ar četrsimt astoņdesmit. Vārtiņi ir tikai no plastmasas polimēra, bet mašīna — no rūdīta sakausējuma. Mums ir labas izredzes tikt cauri.

—   Jābūt kādai citai izejai.

—   Es uzmanīgi klausos. Tev ir trīs sekundes.

—   Mona, neliec man tevi piekaut.

—   Ja tev kabatā ir veseris, tad es sākšu raizēties.

Tāpatiņš ieņēma avārijas pozu, iespiežot galvu starp kājām.

—   Mēs esam pagalam, — viņš nomurmināja.

Čuguna siena slējās priekšā nu jau vairs tikai dažu sekunžu attalumā. Cauri visai fabrikai pie viņiem traucās vesela bandu auto procesija. Parazīti no saviem augstumiem nolaidās arvien tuvāk zemei. Un tad bija vēl viens faktors, kaut kas tāds, ko neviens nebūtu varējis paredzēt. Kaut kas Buškā visai reti novērojams — juristu gaisa desants.

"Z12" izslēdzās.

—   Ko? — Mona izsaucās.

Visi četri riteņi vienlaikus tika nobloķēti, un no pakaļējā spoilera izsprāga divi miniatūri bremžu izpletņi.

—   Tas nav labi, — Mona nomurmināja, cīnīdamās ar sastingušo stūres riteni.

"Z12" panelis apsviedās uz otru pusi un atsedza no aizmugures izgaismotu tablo. Uz tā iedegās uzraksts. Mijiši Z12 bloķēts no attāluma, tur bija lasāms. Atkāpieties no automašīnas.

Mašīna sagriezās un apstājās,viens ritenis palika pārkāries pāri trases malai.

Tāpatiņš pacēla galvu no savas avārijas pozas. — Vai mēs esam pagalam?

—   Nē, mēs esam nobloķēti.

Tāpatiņš piesardzīgi iztaisnojās. — Paldies dievam.

Mona izkāpa no auto un sapurināja galvu, lai atbrīvotos no ātruma džinkstoņas ausīs. Situācija strauji tuvojās kritiskam punktam,varēja kļūt vairs tikai ļaunāk. Kuru katru brīdi klāt būs bandas, un Migels vairs nevarēs viņus izpestīt, pat ja vēlētos. Viņa pavērās pret debesīm. Stefans bija viņu vienīgā cerība; vēroja viņus no augšas kā tāds privāts sargeņģelis. Viņš atnāks, Mona zināja, ka atnāks.

Taču tur augšā bija vēl kaut kas. Virs Kosmo un Stefana laktas. Vairāki "kaut kas". •

Tāpatiņš iztenterēja no "Z12".

—  Man tikai te ienāca prātā, Vaskesa. Ja mēs esam nobloķēti, kurš tad mūs nobloķēja?

Mona norādīja uz vairākiem desmitiem neskaidru figūru, kas brīvā kritienā tuvojās saules bateriju paneļu rāmjiem.

—   Vini.

Augstāk, uz Kroma fabrikas galerijas, Kosmo un Stefans vēroja sacīkstes vienlaikus šausmās un ar aizrautību. Kādā brīdī Stefana telefons ievibrējās. Viņš uzmeta acis ekrānam.

—   Kas tur redzams? — Kosmo pajautāja.

Stefans izdzēsa tekstu. — Viss kārtībā, tiekamies drīz.

—   Skaidrs, sapratu. Nevajag jautāt.

Stefans vēroja sacīkšu noslēgumu ar tālskati. — Dīvaini.

—   Dīvaini? — Kosmo pārjautāja. — Kas tur dīvains?

Stefans pasniedza viņam tālskati. — Viņi ir apstājušies.

Turklāt ar avārijas bremzēm. Es biju pilnīgi drošs, ka Mona iztrieksies cauri vārtiņiem. Kāpēc lai viņa apstātos uz trases kā tāds upurjērs? Ja nu vienīgi…

Kosmo juta aukstu dvesmu uz pieres, asinīm atplūstot no sejas. Ja nu vienīgi kas? Viņš gaidīja, līdz Stefans pabeigs domu.

—   Ja nu vienīgi kāds apturējis mašīnu viņas vietā.

Caur teleskopu Stefans redzēja, kā Mona norāda uz griestiem virs viņu galvām. Viņš apsviedās uz muguras un, samiedzis acis, paraudzījās naksnīgajās debesīs aiz lielajiem paneļiem. No debesīm uz jumta caurumiem traucās desmitiem neskaidru figūru.

—  Vai tie tur ir kaut kas reāls? Vai arī tās ir vēl kaut kādas radības, ko redzam tikai mēs?

Stefans paķēra tālskati un pavērsa to pret griestiem. Fokusā iepeldēja vairāki melnā tērpti stāvi. Viņiem nopakaļ vilkās kaujas izpletņi, un pie katra papēža bija piestiprināti peilējoši gāzes reaktīvie dzinēji. Rokās katra figūra bija satvērusi masīvas kaujas šautenes. Katru ķiveri rotāja kompānijas logo. Tas pats logo, ko zibināja arī Satelīts.

—  Mijiši korporācija, — Stefans teica. — Jurisdesantnieki. Viņi ieradušies pēc "Z12".

—   Ko? Tas viss vienas mašīnas dēļ?

Stefans uzrausās ceļos uz režģa un apklāja galvu ar savu šineli.

—   Tās mašīnas konstruēšana prasīja miljardiem dināru. Zaudējot to, "Mijiši" saņēma pamatīgu triecienu pa zobiem. Šī droši vien ir pirmā reize, kad mašīna bijusi ārpus svina pārklāja pietiekami ilgi, lai tai sadzītu pēdas.

Stefans pacēla mēteļa malu. — Aši lien apakšā un skaiti lūgšanas, kaut mēs nebūtu pamanīti.

Kosmo palīda zem ādas un iekārtojās Stefanam padusē. Mētelis smaržoja pēc smaga darba un zibens stobra šāvienu dūmiem. Pa mēteļa spraugu viņš vēroja, kā jurisdesantnieki graciozi ietraucas pa platajiem caurumiem jumtā. Stūrējot ar gāzes strūklām no saviem zābaku dzinējiem, viņi izvairījās no aizķeršanās aiz izbīdītajām sijām un laidās lejup uz apakšā sapulcējušos bandu pusi.

Viens norāva no velkro lipekļa uz piedurknes miniatūru zemfrekvences raidītāju un nometa uz fabrikas grīdas. Savā plastmasas ietvarā tas atsperīgi nolēkāja vismaz trīs metrus, pirms aizripoja tālāk pa trasi un apstājās Bosam pie kājām. Viņš to uzjautrināts pacēla.

Cauri metāla režģim nodārdēja jurisdesantnieka balss.

—   "Z12" slāpekļa sacīkšu auto ir Mijiši korporācijas īpašums. Atkāpieties no mašīnas, vai arī tiks lietoti piespiedu līdzekļi. Šis ir beidzamais brīdinājums. Jums ir desmit sekundes.

Bandu locekļiem nebija vajadzīgas desmit sekundes. Vairākums vienā rāvienā apgrieza savus auto par simt astoņdesmit grādiem un drāzās taisnā ceļā uz durvīm. Pusceļā viņi ievēroja, ka izejas aizsprostojuši trīsstāvu kaujas tanki. "Mijiši" šoreiz bija sakopojuši visus spēkus. Bandu vadoņi no visiem ieročiem, kas vien bija viņu rīcībā, sāka šaut uz jurisdesantniekiem, kuri bija sākuši piezemēties.

Tai brīdī desmit sekundes jau bija pagājušas, un Mijiši juristiem bija likumīgas tiesības sākt apšaudi. Un to viņi arī darīja, turklāt ar vismodernākajiem ieročiem pasaulē. Uzbrukuma pirmā fāze bija celofāna segas izklāšana. Bandu vadoņi, kas mēģināja aizbēgt, tika tajā ietīti. Katrs otrais šāviņš bija šokētājs; tā elektriskais lādiņš izplatījās pa visu celofāna virsmu un ar savu triecienu visus, kas atradās zem lipīgās virsmas, apdullināja līdz nemaņai vai vēl stiprāk.

Parazīti saklupa virsū kā zaigojoši vilki, tie iegremdējās celofāna kūniņās, lai iekārtotos uz bandu vadoņu krūtīm. Šokētāju lādiņi bija pārāk izkliedēti, lai nodarītu viņiem kaut cik jūtamu ļaunumu; patiesībā likās, ka tas tikai vairo viņu entuziasmu.

Desantnieki krita kā nāvējošas raķetes, šļācot uz visām pusēm sāpes un nāvi. Viņi pieāķējās aiz kāpņu šahtām un zemākajiem tiltiņiem, novācot savus upurus no augšas. Bandu locekļiem nebija nekādu cerību. Lielākā daļa zaudēja samaņu, vēl nepaguvuši izvilkt ieroci. Pārējie ar dārdošajiem kaujas tankiem tika sadzīti kaktos un ar celofāna lādiņiem pielīmēti pie sienām.

Stefans pabāza galvu no mēteļa apakšas.

— Pie visa vainīgs esmu es, — viņš novaidējās. — Parazītiem tagad ir dzīres, un tā ir mana vaina. Es Migelam atdevu "Z12".

Kosmo palūrēja uz haosu, kas pavērās lejā. — Tu taču to nevarēji zināt. Neviens nevarēja.

Stefana acis nozibsnīja elektrisko šāviņu gaismā. — Man vajadzēja zināt! Es trīs gadus slapstos no "Mijiši" policijas. Es zinu, kā viņi strādā. — Viņš ar savu zibens stobru notēmēja uz

Parazītu bariņu. — Par tālu. Mēs tik tālu nesniedzam. Mums jārāpjas lejā.

Kosmo pārlaida skatu bēgošo figūru ņudzeklim. — Es viņus redzu. Viņi lien zem trases. Viņus tur iesprostos.

—   Man jātiek zemāk, — Stefans nomurmināja. — No šejienes es nevaru palīdzēt.

Kosmo uzsita ar plaukstu pa režģi. — Kāpēc lietus nekad nelīst, kad vajag?

Stefans uzmeta viņam savādu skatienu. — Lietus? Protams, mums vajadzīgs ūdens, lai iztrenkātu Parazītus. Vismaz tik daudz mēs varam izdarīt.

—   Tu gribi teikt, ka vari izsaukt lietu?

Stefans jau bija pielēcis kājās un steidzās uz palīgkāpņu pusi.

—   Es nevaru, bet viņi gan var.

—    Viņi? — Kosmo kliedza, dzenoties pakaļ Stefanam.

— Kādi vini?

—   Tur, durvīs. Tu atgriezies Cūkmobīlī; mēģini satikt Monu un Tāpatiņu, ja viņiem izdodas izkļūt ārā.

Kosmo vēl joprojām neko nesaprata. Durvīs bija redzams vienīgi deviņus metrus augsts tanks. Stefans taču nedomāja spēkoties ar vienu no tiem? Kosmo sekoja Stefanam lejup pa kāpnēm. Viņam pat prātā nenāca atgriezties Cūkmobīlī. Ja Stefans domāja uzbrukt tankam, Kosmo bija jādodas viņam līdzi. Galu galā, viņš taču bija viens no komandas locekļiem.

—   Jurisdesants, — Mona izdvesa. — Paši ļaunākie. Jurisdesantnieki bija kaut kas pa vidu starp juristiem, gaisa desantniekiem un bulterjeriem. Viņi bija korporācijas pēdējais trumpis un tika sūtīti cīņā tikai tad, kad izšķīrās lielu summu liktenis.

Mona uzreiz apjēdza. — Viņi grib savākt mašīnu. — Viņa sagrāba Tāpatiņu aiz apkakles un aizvilka viņu pie trases malas.

—     Mašīnu atslēdza "Mijiši". Elektroinstalācijā jābūt iemontētam kaut kādam raidītājam. Mums jāpaslēpjas.

—   Jāpaslēpjas? — savas cīņu biedrenes tvērienā pa pusei nožņaugts, tik tikko izdvesa Tāpatiņš. — Viņiem taču vajadzīga tikai mašīna.

—   Un jebkurš, kas to redzējis vai ar to strādājis. Viņi nedrīkst riskēt — ja nu "Mijiši" idejas nozog kāda cita korporācija? Visi, kas ir šeit, tiks aizvesti uz nopratināšanu.

—    Uz nopratināšanu? Uz dažiem pieklājīgiem jautājumiem un tasi simkafijas?

Mona novaidējās. — Protams. Uz dažiem šokētājiem un tasīti nātrija pentatola. Labi ja mēs paspēsim aizskaitīt līdz pieci, kad viņi jau būs tikuši ar mums galā.

Tāpatiņš piekrītoši pamāja. — Jāpaslēpjas. Laba doma.

Viņi nolēca no konveijera un ienira starp statņiem, kas to balstīja. Asfalts bija piemētāts ar sulas maisiņiem un košļājamo gumiju. Nāsīs griezās vairāku paaudžu atstāto atkritumu smaka.

Tāpatiņš uzsita pa piedurkni, it kā ar to varētu izpurināt ārā smaku. — Šī jaka nu ir sabojāta. Man nemūžam neizdosies izvēdināt šo smārdu.

Mona ielīda dziļāk ēnā. — Vismaz tev vēl būs deguns, ar ko to smaku saost.

Sākās šaušana. Bandu vadoņus un viņu mašīnas apšļāca milzīgi šķidra celofāna pikuči. Tiem sekoja svilinoši elektrības triecieni.

—  Viņi tagad tiek aplieti ar darvu un izvārtīti dzirkstelēs, — Tāpatiņš teica. — Gandrīz vai kļūst viņu žēl.

Boss, vēcinādams rokas kā vējdzirnavas, aizbrāzās garām viņu slēptuvei; krūšu lampiņas nešpetni mirguļoja. "Buldogam" pa elkoni trāpīja šokētāja šāviņš, un cauri viņa rumpim, visu pamatīgi izdrebinādams, izskrēja elektriskais lādiņš. Spuldzītes zem viņa ādas izsprāga kā lodes. Nepagāja ne sekunde, kad Bosam uzklupa Parazīts. "Buldogs", neko nenojauzdams, turpināja cīnīties, izkliegdams savas dusmas uz katru, kas gadījās tuvumā. Pēc brīža kāds jurisdesantnieks nevērīgi ieblieza viņam ar celofāna lādiņu. "Buldogu" vadonis palika bezspēcīgi plivināmies zem staipīga šķidruma plēves.

Telpas dzīlēs atskanēja dobja dārdoņa, kas atgādināja vilka gaudas tunelī.

Mona pa gabalu pazina jebkura iespējamā motora īpatnības. — Kaujas tanki. Ieradušies nokopt grautiņu. Mums jātiek no šejienes ārā.

Tāpatiņš tēlotā laimē pakratīja galvu. — Nē, tiešām?

Viņi līda cauri gadu desmitu gruvešiem, meklēdami kādu vājo vietu "Mijiši" spēkos. Taču jurisdesantnieki bija ne tikai nāvējoši, bet arī izveicīgi. Bija skaidrs, ka pirms uzbrukuma viņi bija ēku kārtīgi izpētījuši. Katru kvadrātcentimetru nosedza kāds "Mijiši" karotājs. Viņi piesprādzējās pie augšējo stāvu margām un sadalīja savā starpā apšaudāmo platību, lai ieņemtu ēku. Dažās minūtēs lielākā daļa no viņiem jau bija nonākuši līdz pirmajam stāvam un visus bandu locekļus, kas vēl bija palikuši pie samaņas, dzina tanku sprostos.

Tikmēr Parazīti ar šausminošu baudu sūca dzīvības spēku, līdz enerģijas virpuļi viņiem lika mirguļot spoži zeltainiem. Tas bija gandrīz neizturami. Mona tik vien vēlējās, kā palīst zem kādas sijas un aizmigt. Aizmigt un sapņot par laimi. Ja es tikšu no šejienes ārā, viņa domāja, es metīšu mieru uz visiem laikiem. Varbūt aizbraukšu uz Dienvidameriku un pelnīšu iztiku, nirstot pēc gliemežvākiem. Saprotams, viņa sev atgādināja, ja uz šīs planētas vēl ir kāds litrs jūras ūdens, kas nesaēstu man ādu.

—   Es neredzu, kā no šejienes var tikt ārā, — elsa Tāpatiņš.

Mona pamanīja, ka tobrīd veda prom Migelu,viņa sejas

vaibsti zem celofāna kārtas bija tik tikko pazīstami. Pie krūtīm viņam bija pieķēries Parazīts.

—    Es arī ne. Stefans kaut ko nostrādās. Viņš mūs te tā vienkārši nepametīs. Bet varbūt Kosmo ir krājumā vēl kāds brīnums.

Tāpatiņš novaikstījās. — Man patīk Kosmo, bet viņš ir tikai bērns. Ar to šautriņu viņam tikai paveicās, viņš nevienu neizglābs.

Mona paberzēja pieri ar pirksta kauliņu. — Šajā ziņā tu maldies, Tāpatiņ. Tai puikā kaut kas ir. Viņam ir iekšas un smadzenes arī. Kosmo mūs dabūs no šejienes ārā. Es zinu, ka dabūs.

Kosmo sekoja Stefanam lejup pa metāla kāpnēm, ko ietvēra cilindrisks krātiņš. Stefans sadzirdēja, kā pret pakāpieniem klaudz zēna soļi.

—    Man šķiet, es tev liku atgriezties Cūkmobīlī, — viņš nočukstēja, piesargādamies no diviem jurisdesantniekiem divpadsmit metrus zemāk.

—   Mona un Tāpatiņš ir iesprostoti tur lejā, — Kosmo vienkārši atbildēja. — Man jāpalīdz. Neviens cits prom nebēg, kāpēc lai to darītu es?

Stefans uz mirkli pacēla savu dzirksteļplati. Daļa nastas

novēlās no pleciem. Viņš bija priecīgs, ka Kosmo ir kopā ar

vinu. /

—   Labi, tu esi supernaturālists. Tikpat stūrgalvīgs kā mēs pārējie. Man jātiek līdz tam tankam ziemeļaustrumu stūrī. Tu vari uztaisīt man eju.

—   Uztaisīt eju?

—    Mēs nokāpsim lejā uz nākamo stāvu un aizņemsimies dažus "Mijiši" stobrus. Tad es skriešu uz tanku un tu izsitīsi no ierindas katru, kas tēmēs uz mani ar ieroci.

Kosmo norija siekalas. Tas bi ja karš. Stefans runāja par karu.

—   Un tu?

Stefans nolaida masku pāri sejai. — Mani viņi droši vien noķers, bet tu vari iziet ārā pa to pašu ceļu, pa kuru mēs ienācām. Uzmanības novēršana ir vienīgais veids, kā glābt Monu un Tāpatiņu.

Kosmo pasmēla dūšu no nezin kādiem avotiem.

—   Labi. Es darīšu, ko varēšu. Ejam.

Stefans viņam pat pamirkšķināja ar aci aiz savu briļļu sarkanajām lēcām. — Labi. Un, ja tev gadīsies trāpīt kādam pārītim Parazītu, es pārāk nepārdzīvošu.

Kosmo norija siekalas, pūlēdamies atsvabināt sirdi, kas likās iesprūdusi rīklē, un sekoja Stefanam lejup pa kāpnēm. Kāpjot Kosmo likās, ka Stefana kājas nerada nevienu skaņu, kurpretī viņa zābaki paša ausīs skan pret pakāpieniem kā baznīcas zvani.

Zemāk divi jurisdesantnieki izklaidējās, izklājot celofāna segu vienā fabrikas stūrī. Viņu šautenes saslējās, raidot dzirksteļojošas patronas uz "sirdspuķīšu" pulciņa pusi.

—   Kā zivis murdā, — teica viens.

—   Tikpat kā atņemt bērnelim konfekti, — otrs piekrita.

Stefans nolēca no dažu atlikušo pēdu augstuma, piezemējoties juristiem aiz muguras. Nepakavējies, lai izteiktu asprātību, kā tas pienāktos kārtīgam filmu varonim, viņš sasita abiem galvas kopā, un abi vīri saļima pie kāpnēm pat neiepīkstējušies.— Juristi, — Stefans norūca, atsprādzējot viņu šautenes. — Man labāk patikā, kad viņi vēl cīnījās ar dokumentu mapēm. — Viņš apgrieza vienu otrādi un noņēma alpīnista ierīci. Stefans izstiepa lences līdz pēdējai iespējai, piestiprinot to pats sev uz krūtīm.

—  Es iešu, cik ātri varēšu. Cerams, ka līdz brīdim, kad viņi sapratīs, ka es nepiederu pie "Mijiši" spēkiem, būs jau par vēlu.

Kosmo nolēca uz celiņa. Zēnam gan likās, ka viņa kuņģis palicis kaut kur pusceļā uz kāpnēm. Stefans iegrūda viņam rokās prāvu stobru.

—   Tas ir noregulēts uz celofāna lādiņiem. Tēmē augstāk par mērķi, šīs patronas diezgan zemu krīt. Vajadzētu pietikt ar kādu pusmetru virs galvas. Šajā stobrā ir aptuveni divdesmit lādiņu, otrā varbūt trīsdesmit.

Kosmo pētīja mulsinošo vārstuļu, stobru un pogu klāstu. — Es neprotu ar to rīkoties.

Stefans pagrieza stobru, atspiežot resno galu pret Kosmo plecu. — Domā par to kā par datoru: tev nav jāsaprot, kā tas darbojas vai pat jāpārzina visas funkcijas. Viss, kas tev vajadzīgs, ir tēmēklis, stobrs un slēdzis. — Viņš izvilka apaļu lēcu no gropes stobrā un, izmantojot piesūcekni, pielipināja to pie Kosmo labās acs dobuma.

—   Tēmēklis tev ziņo par attālumu līdz mērķim, vēja virzienu un to, cik lādiņu palicis aptverē. Nogulies zemē un ietin katru, kas pamet manā virzienā greizu skatienu.

Kosmo apgūlās. — Bet ja nu…

—   Nav laika nekādiem "ja nu", — Stefans viņu pārtrauca, piestiprinādams alpīnista āķi pie sijas. — Centies, cik vari. Atceries, ka Mona un Tāpatiņš ir atkarīgi no mums.

Ne mazākā spiediena, Kosmo drūmi nodomāja.

Stefans pārlēca pāri drošības margām un strauji tuvojās fabrikas grīdai trīsdesmit metrus zemāk. Kosmo viņa kritienam sekoja ar sava ieroča stobru,elektroniskais tēmēklis sūtīja viņa labajai acij palielinātus attēlus. Stefans nolaidās absolūta neprāta pasaulē. Tanki dārdināja pāri visai fabrikai, ar lielgabala gabarītu celofāna lādiņiem sagūstot katru bēgli, kurš gadījies ceļā. Parazīti sūca dzīvības spēkus no ievainotajiem, un bandu vadoņi savos celofāna balonos spirinājās kā ellē ieslodzītas dvēseles.

Alpīnista ierīce palēnināja Stefana kritienu, taču trose izbeidzās, kad viņš bija vēl sešu metru augstumā virs grīdas. Viņa svars norāva spoli, un garais jauneklis triecās pret zemi. Laimīgā kārtā trieciena spēku mazināja pulciņš jurisdesantnieku. Kad vaidi apklusa, Stefans jau bija atāķējies un gabalā.

Viens jurisdesantnieks uzrausās kājās un sāka streipuļot pakaļ Stefanam. Kosmo pārvietoja stobru, un lēcas tēmēklis tam sekoja. Viņš to novietoja tā, lai tēmēkļa krustiņš atrastos pret desantnieka galvu, bet tad atcerējās Stefana padomu un nomērķēja dažus desmitus centimetru augstāk.

— Ei, tu! — jurists nokliedzās pakaļ Stefanam, un Kosmo izšāva.

No stobra izlidojušais lādiņš trāpīja desantniekam starp lāpstiņām. No mazās lodītes izšļācās vesela staipīgas masas jūra, nospiežot vīrieti pie fabrikas grīdas.

Stefans turpināja skriet, pa ceļam sašķaidot veselu Parazītu jūru. Zilas lodes pacēlās gaisā gluži kā svētku baloni. Viņš virzījās taisnā ceļā uz tanku. Bet kāpēc? Ko viņš tā varēja panākt?

Jautājumiem nebija laika, vēl mazāk — atbildēm. Vēl divi jurisdesantnieki bija pamanījuši Stefanu un, nometuši savus izpletņus, pacēla ieročus.

Kosmo notēmēja un izšāva. Pārāk zemu. Lādiņi izšļācās pa grīdu. Pusmetru virs galvas. Koncentrējies. Koncentrējies.

Viņš izšāva vēlreiz. Divi šāvieni viens pēc otra. Stobrs palēcās viņa rokās, un jurisdesantnieki atjēdzās, iepinušies celofāna skavās.

Viens pa kreisi. Par zemu. Desantnieks izšāva vienu lādiņu, kas trāpīja Stefanam starp lāpstiņām, aizgrūžot viņu par trim meimurojošiem soļiem uz priekšu. Kosmo nespēja novērst acis no supernaturālista. Stefanu izglāba pieredze. Viņš nometa savu šineli. Dažu sekunžu laikā ādas mētelis bija ietīts apvalkā, kas bija necaurlaidīgāks par futbolbumbu.

Paveicās, Kosmo nodomāja. Paveicās. Viņš raidīja uz snaiperi piecus lādiņus pēc kārtas. Trīs no tiem trāpīja.

Stefans bija jau gandrīz sasniedzis mērķi. Līdz tankam vēl nepilni divdesmit metri. Galerijā vienu stāvu augstāk atradās desantnieku pulciņš. Pēdējais šķērslis, ja neskaita pašu tanku. Stefans raidīja uz to pusi vairākus šokētājus. Vairākums no jurisdesantniekiem bija parūpējušies par pilnīgu elektroizolāciju, bet divi bija novilkuši cimdus un turējās pie margām. Viņi sabruka kūpošā kaudzē. Pārējos Kosmo ietina ar vairākiem lādiņiem no stobra, ko bija aizņēmies.

Kosmo tēmēklī pazibēja sarkans logo. Munīcijas aptvere. Viņam bija beigušies lādiņi. Kosmo nosvieda stobru malā un pievilka aiz lences sev klāt otru. Viņš aši nomainīja okulāru un atkal pievērsās Stefanam.

Bija grūti nepievērst uzmanību apkārtējam haosam. Parazītu spieti, bandu locekļu spirināšanās, mašīnas, kas riņķoja pa fabrikas apakšstāvu veltīgos mēģinājumos atrast kādu izeju. Celofāns uz grīdas un visām sienām.

Koncentrējies, Kosmo sev pavēlēja. Visu pēc kārtas.

Tanka artilērists pamanīja supernaturālistu un pavērsa galveno bruņutorni viņa virzienā. Stefans mēģināja izvairīties, bet tanka stobrs bija notēmēts uz viņu un sekoja visām viņa kustībām bez mazākās aizķeršanās. Likās, ka Stefans padodas — viņš apstājās uz vietas paceltām rokām. Caur savu stobra tēmēkli Kosmo redzēja viņa labās rokas rādītājpirkstu. Tas norādīja uz tanka stobru. Tā bija ziņa viņam. Sašauj stobru!

Pat ar okulāru viņa izredzes bija viens šāviens no miljona.

Kosmo piecēlās, lai atrastu labāku leņķi, un atbalstīja stobru pret margu augšējo stieni. Pusmetru virs tanka stobra gala. Nebija jēgas ilgi klīrēties. Kosmo izšāva uz tanku visus lādiņus savā aptverē. Vismaz viens trāpīja mērķī un ievirpuļoja tanka vēderā. Tieši tajā bridi cauri staipīgajai masai mēģināja izlauzties šokētājlādiņš. Tam neizdevās izkļūt cauri lipeklim, un elektrības lādiņš izplatījās pa pašu tanku. Katrs, kas tobrīd bija pieskāries vadības pultij, saņēma pietiekamu triecienu, lai vismaz uz minūti zaudētu samaņu.

Stefans atkal metās uz priekšu. Viņš augstu palēcās, sagrāba lielgabala stobru un piesardzīgi, likdams vienu roku aiz otras, sāka virzīties uz tanka korpusa pusi. Zem galvenā ieroča atradās papildu stobrs. Strups, ar pielāgojamu uzgali. Protams, ūdens lielgabals pūļa savaldīšanai! Ūdens!

Stefans iešūpojās un trieca savas zābakotās kājas pret noslēdzošo krānu vēl un vēlreiz. Aiz šā vārsta glabājās divdesmit tūkstoši litru saspiesta ūdens, kas gaidīja, kad tiks atbrīvots. Krāns novaidējās, noraustījās un visbeidzot atvērās, ļaujot ūdenim šļākties ārā varenā strūklā. Tas strauji izplūda pa fabrikas grīdu. Plūdi uz visām pusēm izmētāja desantniekus, mašīnas un bandu locekļus, bet pats galvenais bija tas, ka Parazīti pameta savus upurus un steidzīgi izklīda pa augšējiem stāviem. Zilie radījumi, ko straume panāca, brīdi sprakšķēja un dzirksteļoja, un tad grīļīgi pievienojās saviem ciltsbrāļiem.

Kosmo pavērsa savu tukšo ieroci pret Monas slēptuvi. Tēmēklī viņš ieraudzīja, ka meitene pabāzusi galvu no konveijera apakšas. Tad, izmantojot Stefana izraisīto pilnīgo sajukumu, viņa pasita Tāpatiņu padusē un metās uz ventilācijas šahtu tuvākajā sienā. Neviens no "Mijiši" karotājiem neredzēja Monu aizskrienam.'Viņi ar Tāpatiņu iebrāzās šahtā un pazuda tumsā. Kosmo šobrīd viņu labā vairs neko nevarēja darīt.

Tikmēr Stefans bija palaidis vaļā lielgabala stobru un piezemējās uz fabrikas grīdas. Viņš tagad bija neapbruņots un pilnīgi klajā vietā. Viņa izdarības bija pievērsušas vairāku "Mijiši" jurisdesantnieku uzmanību, un tie, notēmējuši uz pusaudzi savus stobrus, ielenca viņu kā šakāļu bars.

Stefans pacēla rokas izplestiem pirkstiem, taču desantnieki netaisījās ļaut viņam mierīgi padoties — ne jau nu pēc visa tā grautiņa, ko viņš bija sarīkojis. Viņi izšāva uz puisi vismaz duci celofāna lādiņu; katrs no tiem notecēja pāri viņa augumam, izplūstot kā naftas pleķis. Kosmo redzēja, kā supernaturālists saļimst, pirkstiem nepārprotami mēģinot pārplēst lipekli, kas draudēja izspiest no viņa dzīvību. Daži no Parazītiem, kas tupēja uz sienas, sajuta Stefana sāpes un spēra dažus nedrošus soļus viņa virzienā. Taču visapkārt bija pārāk daudz ūdens.

Kosmo dauzīja sažņaugtas dūres pret margām. Viņš varēja tikai noskatīties.

—   Labi šauj, sīkais, — kāds teica.

Kosmo pagriezās. Gabaliņu no viņa stāvēja "Mijiši" desantnieks, mērķējot ar savu stobru uz Kosmo krūtīm. Uz zēna jakas nozibēja sarkans tēmēkļa krustiņš. Šādā attālumā nebija nekādas vajadzības mērķēt augstu.

—   Vai tev ir kāda jausma, cik dināru izmaksās tā kaujas tanka remonts?

Kosmo papurināja galvu. Viņš neko neteica, jo bija aizturējis elpu, cik vien iespējams, piepūšot krūtis. Tas ļaus vieglāk elpot, ja viņš tiks ietīts.

Jurists ievēroja šo taktiku. — Ei, puis, neuztraucies, es tevi neietīšu. Tu taču mierīgi nāksi līdzi pats, pareizi?

—   Pareizi, — Kosmo piesardzīgi atbildēja.

—   Tad labi, — noteica jurisdesantnieks un nospieda sava stobra mēlīti. Pāri celiņam dzirksteļodams pārskrēja celofāna lādiņš un trāpīja Kosmo pa krūtīm. Zēns bezpalīdzīgi noskatījās, kā vīruss izplešas pa viņa ķermeņa augšdaļu. Dažu sekunžu laikā viņš jau bija ieslodzīts ļaundabīgā kūniņā, kas saspieda katru kauliņu viņa ķermenī tik cieši, ka zēnam izlauzās vaids.

Cauri celofāna sudrabainajai miglai viņš redzēja klāt pieliecamies juristu.

— Vai dieniņ, — vīrietis noteica žņaugplēves klusinātā balsī, — man paslīdēja pirksts.

6.NODAĻA ĀRKS-4

Mijiši tornis

Par ccļu uz Mijiši korporācijas galveno mītni Ceļojuma avēnijā Kosmo neko daudz neatcerējās. Celofāna lādiņa sastāvā bija viegls nomierinošs līdzeklis — visai saprātīgs papildinājums, jo, pārmērīgi satraucoties, ietītais ar dziļu elpas vilcienu varēja sev ielauzt ribas.

Kosmo tika izcelts no bruņumašīnas aizmugures nodalījuma un viss iemērkts milzīgā, ar dzeltenu, staipīgu šķīdinātāju piepildītā plastistikla tvertnē. Jau agrāk, institūtā, bija gadījies nonākt tādā cisternā. Iekļuvis organismā, šķīdinātājs vēl vairākas stundas izraisīja vemšanu. Kosmo muti un degunu virs šķidruma turēja piesūceknim līdzīga iekārta, kas bija piestiprināta galvas virsai. Ja to norautu, pirms šķīdinātājs būtu paveicis savu uzdevumu, zēns tiktu pie nobrāzuma un uz paura paliktu liels, apaļš, kails laukums. Taču šobrīd nebija nekādas jēgas par to raizēties. Viņš neko nevarēja iesākt, pat ja sedatīvs ļautu sakopot kaut drusku gribasspēka. Prātīgākais bija mierīgi peldēt un vienmērīgi elpot īsiem, rāmiem elpas vilcieniem, kas neapgrūtināja krūškurvi.

Savā ziņā neko nedarīt bija jauki. Nekādu vājprātīgu kaujas uzdevumu, nekādu dzīvībai bīstamu pusnakts trakulību un nekādu pārdabisku radījumu, kas apaļām acīm blenztu pretī.

Šajā brīdī viens Parazīts no ārpuses pieķērās vannai un sāka glūnēt uz viņu caur plastistiklu. Tomēr Kosmo bija drošībā. Radījumi neuzdrošinājās līst šķidrumā.

Jebkurā citā brīdī nešķīsteņa tuvums liktos biedējošs. Četrpirkstu roku mirguļojošās zilās plaukstas bija kā pielipušas plastistiklam. Zēns un radījums skatījās viens uz otru caur dzeltenu dūmaku. Kosmo prātā Parazīta acis runāja skaidru valodu. No manis neaizbēgsi, tās teica.

Tā pablenzis vairākas minūtes, Parazīts atrāvās no plastistikla. Acīmredzot kāda nosūknējama dzīvība to gaidīja citur.

Kosmo iegrima vieglam transam līdzīgā stāvoklī. Pāris pēdējo dienu notikumi peldēja pa galvu kā eļļas burbuļi lavas lampā. Kas viņš tagad bija? Kosmo Kalniņš, aizbēgušais bezsponsors, vai Kosmo Kalniņš, supernaturālists? Kas vispār bija šis Kosmo Kalniņš? Klarisas Freinas institūta produkts, personība, ko nemaz nav vērts pieminēt. Četrpadsmit gadu vecs un ne reizes vēl nav skūpstījis meiteni.

Mona Vaskesa. Kādēļ doma par viņu lika kuņģim apmest kūleni? Reiz Kosmo kādas potes izmēģinājumu gaitā tika inficēts ar malāriju vieglā formā. Šī slimība uz viņu toreiz atstāja aptuveni tādu pašu iespaidu kā Mona. Vispār tas bija mazliet skumīgi. Viņa jūtas bija bezjēdzīgas. Kura meitene, būdama pie pilna prāta, ievērotu Kosmo — pat, ja viņš stāvētu uz dzimšanas dienas tortes, rotājies ar neona sirdi?

Tomēr Monas tēls Kosmo prātā auga augumā, līdz pārmāca visu pārējo. Viņas smaids, melnie mati, kas cirtojās uz apkaklītes. Tumšās acis kā divas šokolādes pogas. Šķita, ka Mona peld šķīdinātājā turpat līdzās un izstiepj roku, lai noglāstītu viņa vaigu.

Sedatīvs mudināja Kosmo ierunāties. Kāpēc gan ne, viņš prātoja. Tā ir tikai halucinācija.

— Mona, — viņš teica, un savādā kārtā viņa seju vairs neklāja celofāns. — Tu man no tiesas patīc.

—    Ak tā? — atteica brangais, bārdainais šķīdinātāja cisternas uzraugs, kas ar vinču cēla uz augšu Kosmo piesūcekni. — Tu man arī no tiesas patīc, bumbulīt.

Bārdainais vīrs, nebeigdams irgoties, noskaloja Kosmo ar šļūteni un aukstumā drebošu iemeta iztapsētā kamerā. Aizejot viņš pār plecu pameta gaisa skūpstu.

—   Ardievu, mans princi, līdz nākamajai reizei.

Kosmo bija pārlieku aizņemts ar vemšanu alumīnija silē, lai uz to atbildētu. Kaut gan viņš neko neteiktu arī tad, ja spētu. Pie Klarisas cilvēks iemācījās ciest klusu. To bija apguvuši visi bezsponsori, izņemot Slēdzi.

Pietiekami atguvies, Kosmo noplēsa mazliet papīra no ruļļa, kas bija piestiprināts pie sienas, un noberzās. Tad viņš aizvilka tērauda gultu uz telpas otru malu, novietoja to tieši zem siltā gaisa lūkas un apgūlās.

Atgriezās bāreņu nama ieradumi, it kā viņš nemaz nebūtu bijis nekur projām. Galu galā, kas ir dažas dienas salīdzinājumā ar četrpadsmit gadiem? Nav pat viens procents. Ne tuvu. Tomēr šķita, ka pēdējās dienās viņš ir izdzīvojis vairāk nekā visos iepriekšējos gados kopā.

Iespundēts pie Klarisas Freinas, cilvēks lika lietā izdzīvošanas paņēmienus, kas bija zināmi katram bezsponsoram. Pirmkārt: gulēt pēc iespējas vairāk. Tas ļāva aizmirst izsalkumu un visu pārējo. Rūdīts bārenis prata gulēt pat sešpadsmit stundas dienā.

Otrkārt, nedomāt par brīvību. Apcerē pavadīta diena šķietami velkas bezgalīgi. Un, visbeidzot, censties ne pēc kā neilgoties — it īpaši pēc vecākiem. Tas tikai sagādā liekas sirdssāpes.

Kosmo gulēja uz muguras un vērās griestos. Miegs kā nenāca, tā nenāca. Galvā malās pārāk daudz dažādu domu.

Supernaturālisti, Parazīti, "sirdspuķītes", "buldogi", Bartoli mazulis un, protams, Mona.

Par laimi, viņš savas simpātijas bija atklājis tikai cisternas uzraugam. Mona droši vien iesmietos viņam sejā. Droši vien. Kaut gan viņš, saprotams, Monu vairs nekad neredzēs. Kosmo nešaubījās: tiklīdz DNS pārbaudē atklāsies, kas viņš ir, jau pirmais metro vilciens viņu aizvedīs atpakaļ uz Klarisas Freinas namu — pie uzrauga Redvuda.

Pēc kāda laiciņa, vēl aizvien plati smaidīdams, atgriezās cisternas vīrs. Cilvēks, kurš savu darbu darīja ar prieku.

—   Labi, bumbulīt, — viņš teica, kasīdams bārdas rugāju kumšķi starp diviem ļumīgiem zodiem. — Celies kājās. Ar tevi grib runāt.

—   Kas? — Kosmo apjautājās un nolaida uz grīdas mitros zābakos ieautās kājas.

Cisternas vīrs ar steku pacēla augstāk zēna zodu. — Ko tu teici? Vai tu man tikko uzdevi jautājumu?

—   Nē, — Kosmo steidzīgi atbildēja. — Tas ir, nē, ser.

—   Nu jau labāk, — uzraugs noteica un pagriezās. — Seko man un turies starp dzeltenajām līnijām, citādi kāds no sargiem tevi atkal ietīs.

Cisternas vīrs veda Kosmo pa garu gaiteni uz liftu rindas pusi. Uz grīdas bija divas nepārtrauktas dzeltenas līnijas, starp kurām pletās nobružāts linolejs. Otrpus līnijām linolejs bija neskarts.

Kosmo apstājās pie pirmā lifta.

—   Nē, nē, bumbulīt, — teica cisternas vīrs. — Tu brauksi uz Observatoriju. — Šo vārdu viņš izrunāja bijīgi, it kā tas būtu kas īpašs. Kosmo sekoja viņam uz tālāko liftu — zeltainu kasti bez izsaukuma pogas. Pie tā bija vienīgi video selektors.

Cisternas virs nostājās kameras priekšā un, nolaizījis plaukstu, saglauda matus. — Es atvedu puiku. To, kas samaitāja tanku.

Atbildes nebija, taču durvis bez trokšņa atvērās.

—   Teci vien iekšā, bumbulīt, — teica virs, stumdams Kosmo liftā.

—  Jau sāku pēc tevis ilgoties, — durvīm aizveroties, sacīja Kosmo. Kāpēc gan ne? Tā vai citādi, diezin vai viņš ar šo vīru vēl kādreiz tiksies.

Lifts cēlās augstāk tik ātri, ka šķita — tas nekust no vietas. Kosmo pat neapjauta, ka kustas, līdz viena no sienām aizslīdēja, atsedzot kristāla logu. Lifts atradās celtnes ārpusē un kā lielgabala izsperts lādiņš joņoja augšup. Pilsēta traucās garām kā izplūdušas gaismas strēles. Drīz zeltainā kaste bija pacēlusies pāri citām ēkām un turpināja skriet augstāk, uz debesīm. Kosmo šķita: ja lifts pēkšņi apstātos, viņš turpinātu lidot augšup un izgaistu izplatījumā.

Nebija laika domāt par bēgšanu, un nebija, kurp bēgt. Tikpat labi varētu prātot par bēgšanu tāds, kurš iekārts izpletnī. Pirms viņam prātā vispār ienāca šāda doma, lifts sāka zaudēt ātrumu un visbeidzot apstājās kaut kur stratosfērā. Kosmo šķita, ka, pastiepis roku uz augšu, viņš varētu pieskarties "Mijiši" satelītam.

Durvis bez skaņas atvērās, un liftā iesniedzās pamatīga roka, kas sagrāba Kosmo aiz kakla. Viņš tika ierauts greznākajā istabā, kādu viņš savā mūžā bija redzējis. Pie sienām karājās nelegāli nomedītu dzīvnieku izbāztas galvas. Ziloņi, lāči, gorilla un simtiem putnu. Pat izmirušas sugas delfīns animatroniski plunčājās tvertnē ar zilu konservantu. Gar sienām bija izvietoti zemi, krāšņiem pārsegiem rotāti dīvāni. Par skatītāja uzmanību sacentās dārga izskata mākslas darbi, ieskaitot mirna hologrammu pie griestiem piekārtā kubā.

—   Laipni lūdzu Mijiši korporācijā, — teica sievietes balss.

Kosmo paskatījās pāri milzīgajai telpai uz grīdā iegremdētu atpūtas zonu. Kažokādām tapsētā dīvānā bija atlaidusies slaida sieviete, ar pirkstu vilkdama pa šauras kristāla glāzes maliņu. Nepilnu divu metru attālumā no viņas stāvēja vismaz pusducis miesassargu. Kosmo juta skatienus cauri viņu saulesbriļļu tumšajiem stikliem. Saulesbrilles vakarā. Arvien dīvaināk un divaināk.

Viens no miesassargiem pagrozīja sīku podziņu uz savu saulesbriļļu kājiņas.

—   Tīrs, — vīrs teica balsī, kas čērkstēja kā smilšpapīrs. — Ieroču nav.

Tātad saulesbrilles nebija nekādas parastās.

Sieviete piecēlās. Viņa bija gara un slaida, taču bez ķirurģiskas iejaukšanās pēdām. Izskatījās tāda, ka varētu piespiest pie sienas vismaz pārīti apsargu. Seja apņēmīga un iedegusi. Iedegums noteikti bija uzkrāsots, jo neviens prātīgs cilvēks vairs neuzdrošinājās uzturēties saules staros. Mati bija īsi apgriezti — gaiši, ar sirmām šķipsnām deniņos. Viņa bija ģērbusies linaudckla kostīmā, kas mazliet līdzinājās pidžamai, un kājas bija ieautas zemās ādas siksniņu sandalēs. Kājas otro pirkstu rotāja zelta gredzens.

—   Tātad tu esi tas, kas sapostīja kaujas tanku, — viņa teica. Balss bija melodiska, gandrīz vai hipnotizējoša. — Vai tu zini, cik tāds tanks maksā?

Kosmo papurināja galvu.

—   Veselu bagātību. Bet'tas nekas, mēs esam apdrošināti. Svarīgākais, ka tanka stobru sedz aizslēgs, kura uzdevums ir šādu situāciju novērst. Tas atveras tikai uz sekundes simtdaļu, pirms tiek raidīts kārtējais šāviņš. Tu pamanījies šajā acumirkli iešaut stobrā celofāna lādiņu. Iespaidīgi — ja vien tāds bija tavs nodoms. DNS liecina, ka esi Kosmo Kalniņa jaunkungs, bezsponsors. Tu skaitījies miris.

Kosmo nolēma, ka šis būtu labs brīdis temata maiņai.

—   Vai jūs esat Mijiši jaunkundze?

Sieviete klusu un šķindoši iesmējās — tā, ka sagribējās smieties līdzi. — Mijiši jaunkundze? Nē. Nu jau gandrīz simt gadus korporāciju nav vadījis neviens Mijiši. Mēs saglabājam vārdu vienīgi pazīstamības nolūkos. Mijiši magnāti nespēja pielāgoties mūsdienu darījumu pasaulei. Pārāk daudz austrumu morāles principu. Mans vārds ir…

Šajā mirkli atvērās lifta durvis un no tā iznāca Stefans. Viņa piere bija savilkta ierastajā manierē, līdz viņš ievēroja gaišmataino dāmu.

—   Elena… Profesore Faustino? — viņš nedroši teica. — Ko jūs te darāt? Vai viņi notvēruši ari jūs?

Stefans atvēcinājās no abiem sargiem, kas stāvēja līdzās, un strauji devās pāri istabai. Ar viena pirksta mājienu Faustino pavēlēja sargiem atgriezties liftā. Stefans pamanīja viņas žestu. Viņš apstājās.

—   Profesore Faustino, jūs šeit strādājat? Mijiši korporācijā?

—   Nu jau prezidente Faustino, Stefan.

Stefanā sejā bija lasāms apjukums. Kas bija šī sieviete — sens draugs vai jauns ienaidnieks?

—  Prezidente? Es nekad nebūtu domājis, ka jūs strādāsiet korporācijā, īpaši jau "Mijiši".

—   Cīņa no iekšpuses, Stefan. Uzbrukums no aizmugures.

—   Nevar noliegt, ka esat iekšpusē.

Faustino pasniedzās augšup un uzlika plaukstas Stefanam uz pleciem.

—    Paskat tik! Mazais Stefans Baškirs. Tu esi pieaudzis.

Kosmo samirkšķināja acis. Mazais Stefans Baškirs? Kas bija šī sieviete?

Šķita, Stefanu šāda uzmanība mulsināja. Vai viņš patiešām bija pietvīcis?

—   Kopš izkļuvu no atraitņu un bāreņu nama, ir pagājuši vairāk nekā divi gadi. Kad mēs pēdējo reizi redzējāmies, jūs vēl strādājāt pilsētas policijā. Tagad jūs esat pārmetusies pretējā pusē.

Faustino paņēma no galda plānu tālvadības pulti. — Netici visam, ko stāsta par "Mijiši", Stefan. Mēs darām vairāk laba nekā slikta. — Viņas elegantais pirksts viegli pieskārās kādai pogai, un telpas griesti aizslīdēja sāņus, paverot skatam zvaigžņotās debesis un, protams, Satelītu.

—   Satelīts, kas izglāba…

—    …izglāba pasauli, — pabeidza Stefans. — Mēs visi to esam redzējuši televīzijā. Šķiet, aptuveni reizi divdesmit sekundēs.

Faustino pasmaidīja. —Taču šādi jūs to nebūsiet skatījuši. Nāc, Stefan — un arī jūs, Kalniņa jaunkungs. Sēdieties, ainava ir brīnišķīga.

Laipodams starp rūcošajiem miesassargiem, Kosmo pārgāja pāri mīkstajam paklājam. Domājams, šie vīri todien vēl nebija nevienu samīcījuši un tā vien meklēja ieganstu. Viņš apsēdās uz zema dīvāna starp Stefanu un Elenu Faustino. Uzvirmoja viņas parfīms, atgādinot Kosmo kādu smaržu, ko viņš reiz bija sajutis sapnī, taču nespēja tā pa īstam atminēties.

—   Ērti? — viņa apvaicājās.

Mazliet vilcinājies, Kosmo pamāja. Ko tādu neviens viņam nekad nebija jautājis. Klafisas Freinas institūta uzraugi nebija noskaņoti satraukties par to, vai bārenim ir vai nav ērti. Bieži viņi paši bija visu neērtību izraisītāji.

Faustino nospieda citu podziņu uz tālvadības pults, dīvāns sasvērās atpakaļ, un aiz pagalvjiem izvirzījās skaļruņi. Tagad viņi atradās tieši pretī caurspīdīgajiem griestiem, aiz kuriem bija vērojams Satelīts. Griesti mazliet izliecās, un pēkšņi viss parādījās tūkstoškārtīgā palielinājumā. Šķita, ka Satelīts kuru katru brīdi ietrieksies ēkā.

Kosmo salēcās savā sēdeklī.

—   Nomierinies, puika, — teica Elena, uzliekot viņam uz delnas locītavas divus slaidus pirkstus. — Observatorija bieži tā iespaido jauniņos.

Katrs sīkums bija apbrīnojami skaidri saredzams. Kosmo spēja izšķirt atsevišķus saules bateriju paneļus uz Satelīta spārniem. Viņš redzēja gāzi, kas laiku pa laikam izšāvās no stabilizatoriem, un pāri milzīgā šķīvja ieliektajai virsmai planējošos tehniķus. Tas bija neaptverami, apstulbinoši liels.

Stefans nebija tik viegli iejūsmināms. — Kāpēc mēs esam šeit, profesore Faustino? Par ko īsti ir runa?

—   Esi pacietīgs, Stefan. Tas vienmēr ir bijis tavs lielākais trūkums. Dažreiz stāsts ir pārāk vērienīgs, lai to varētu izstāstīt vienā elpas vilcienā.

Faustino nospieda vairāku pogu kombināciju, un uz milzīgās lēcas parādījās vairāki ekrāni. Uz tiem ņirbēja seni ziņu materiāli no tūkstošgades sākuma. Ainas no kara plosītās Eiropas un Tuvajiem Austrumiem, Āfrikas badacietēji un zemestrīces Dienvidamerikā. Skaļruņos sāka dārdēt vistelpas skaņa.

Faustino ņēmās komentēt. — Vēl ne tik sen pasaule bija nolēmusi sevi iznīcībai. Mums visiem uz planētas gluži vienkārši nepietika vietas. "Mijiši" satelīts ir ievērojami palīdzējis risināt šo problēmu.

Stefans sakrustoja rokas un ar troksni pārmeta vienu zābakotu kāju pār otru. Poza nepārprotami pauda: stāsti vien.

—   Es zinu, kāds ir tavs viedoklis par "Mijiši", Stefan, — teica Faustino. — Taču dod man iespēju paskaidrot, un, domāju, tu sapratīsi, ka mēs cīnāmies ar kopīgu ienaidnieku.

—   Šaubos, — noburkšķēja Stefans.

—    Visa nelaime tur, ka valstis netika vadītas kā uzņēmumi. Lēmumi tika pieņemti, pamatojoties uz reliģiju vai vēsturi — un labi zināms, ka pēc tāda vadīties nav prātīgi. Valstis sabruka aizspriedumu un gadsimtiem senu ķīviņu dēļ. Mijiši korporācija ir apņēmusies cīnīties ar visām šīm problēmām, un es uzskatu, ka esam vinnētājos.

—   Kā jūs tā varat teikt? — pārtrauca Stefans. — Veseli pilsētas rajoni ir haosa varā. Ļaudis mirst badā.

—   Es nesaku, ka viss ir nevainojami, Stefan. Gadās arī aizķeršanās. Taču šī ir jauna sistēma. Satelītu pilsētas spētu atrisināt pasaules pārapdzīvotības problēmu. Nākotne pieder informācijas uzglabāšanai kosmosā, Stefan, tas nav noliedzams. Katra mājas saimniecība vidēji izmanto desmit datora darbinātas iekārtas. Vai vari aptvert, kādu atmiņas apjomu tas prasa? Šāda lieluma pilsētā tas nozīmētu desmit kvartālus mājas elektroiekārtām vien! Un tad vēl administrācija, izklaide, ceļojumi, sakari. To visu mēs glabājam Satelītā, kas atrodas ģeostacionārā orbītā virs pilsētas un nepārtraukti atjauno informāciju, nepārtraukti pašremontējas.

Kosmo pirmais uzķēra, kurp virzās saruna.

—   Līdz šim pašremontējās, — viņš teica. — Pēdējā laikā Satelīts nopietni pudelē.

Faustino izslēdza zinu materiālus.

—    Taisnība. Darbojas aizvien sliktāk. Kā redzat, mūsu šķīvju tehniķu komandas strādā nepārtraukti. Šo to mums ir izdevies noslēpt, taču ziņa's sāk izplatīties. "Mijiši" akcijas nopietni krītas.

—   Slimajiem un bezpajumtniekiem akcijas īpaši nerūp, — sacīja Stefans.

Uz mirkli Elenas Faustino lūpas savilkās aizkaitinājumā, kas tūlīt pat pagaisa. — Šīs problēmas tiek risinātas, Stefan. Mēs šobrīd attīstām vairākus ilgtermiņa projektus. Patversmes, nodarbinātības plānus, rehabilitācijas klīnikas. Es daru visu, kas ir manos spēkos, lai dabūtu naudu no Mijiši Starptautiskās korporācijas Berlīnē. Atklāti sakot, Centrāle bija gatava piešķirt četrdesmit miljardu dināru dāvinājumu mūsu pilsētas sociālajai attīstībai — līdz parādījās šī pēdējā problēma.

—  Kas tā par problēmu? — apvaicājās Stefans, pūlēdamies izskatīties tikai mazliet ieinteresēts.

—   Domāju, mēs abi zinām, kas tā par problēmu. — Elena Faustino piecēlās no dīvāna un sakārtoja savu linaudekla tērpu.

Stefans pietrūkās kājās un stingri ieskatījās sievietei acīs.

—   Es jautāju, kas tā par problēmu, profesore.

Faustino, ne drusciņas neiebiedēta, vērās viņam pretī.

—   Nerunā ar mani tādā tonī, Stefan. Tavai mātei tas nepatiktu. Tieši atbildes dēļ es tevi šurp atvedu. Tieši tādēļ tu ar savu mazo linčotāju izpalīgu šobrīd neatrodies nopratināšanas blokā.

Elena Faustino atkal ieslēdza griestu ekrānus.

—   Paskaties uz augšu, Stefan. Tur spēlē tavu dziesmu. Stefans atkal iekārtojās uz dīvāna. Virs galvas tika digitāli

izspēlēta pazīstama aina. Tajā supernaturālisti šāva Parazītus uz Stromberga ēkas jumta, reālkrāsu attēls bija izcili kvalitatīvs.

Stefans piemiedza Kosmo ar aci. — Tas neko nepierāda. Šiem cilvēkiem ir dzirksteļplates, tāpēc nav redzams, kas tie tādi. Un, pat ja viņus būtu iespējams pazīt — viņi nevienam nekaitē.

Faustino izteiksmīgi pavērās apkārt. — Te nav tiesas zāle, Stefan. Es šeit neredzu nevienu advokātu. Būtu es gribējusi tevi saņemt ciet pārkāpumu dēļ, tā būtu noticis jau pirms diviem gadiem.

Cauri Stefana vienaldzības maskai izlauzās pārsteigums. — Ko?

—  Tieši tā, jaunais cilvēk. Es jau sen tevi neizlaižu no savām elektroniskajām acīm. Viens no Satelīta teleskopiem ir īpaši atvēlēts tavām naksnīgajām nodarbēm. Nu, ja reiz tu tik uzstājīgi vēlies skraidīt pa jumtiem… Un tici man, netrūkst kadru ar tavu smaidīgo seju arī bez dzirksteļplates. Nemaz nerunājot par Monu Vaskesas jaunkundzi un kādu Lisjēnu Bonnu, sauktu par Tāpatiņu. Man ir pietiekami daudz pierādījumu, lai iegrūstu tavu jauko bariņu dziļāk par jebkurām rūdas raktuvēm.

Stefans sažņaudza dūres tik cieši, ka pirkstu kauliņi nobrakšķēja. — Ko tas nozīmē?

—  Vai nevēlies zināt, kāpēc es ne reizes neesmu likusi jūs savākt?

—   Līdz šim vakaram, — izlaboja Stefans.

Faustino noplātīja rokas. — Šovakar jūs pieļāvāt kļūdu. Iejaucāties cita departamenta darbā. Tu nevari iedomāties, cik striķu man nācās izraustīt, lai jūs abi tiktu nodoti manā pārziņā. Kaut gan jāteic, ka es jau vairākas nedēļas pūlējos tevi atrast.

—  Vai tad jūs neteicāt, ka esat prezidente? Jūs taču varējāt mūs izsekot ar savu visuredzošo Satelītu.

—   Es esmu tikai Attīstības projektu prezidente. Lielais šefs ir mērs Rejs Šains. Viņš pat nezina, ka mēs sadarbojamies.

Stefans atkal izbrīnījās. — Tagad mēs jau sadarbojamies?

—   Protams, tu to nez'ināji. Tu nodarbojies ar kaitēkļu apkarošanu pilsētā — vai vismaz tā mums likās.

Ahā, domāja Kosmo. Tūlīt mēs dzirdēsim, kāpēc šobrīd nelokāmies sāpēs.

—   Ar kaitēkļu apkarošanu? — Stefans nevainīgi pārjautāja.

Faustino pasmaidīja. — Neniekojies, Stefan. Netēlo muļķīti. Zini, ari es viņus redzu.

—   Ko jūs redzat? Kādus "viņus"?

Elena Faustino piegāja pie sava rakstāmgalda un ieslēdza grīdā iebūvēto trīsdimensiju projektoru. Viņa uz to pārsūtīja Stromberga ēkas materiālu, un istabas vidū parādījās supernaturālistu trīsdimensiju attēls. Skatā no augšas viņi līdzinājās datorspēles personāžiem. Pa sienu turpat līdzās līda vientuļš Parazīts. Faustino apturēja filmu un brīdi veikli rīkojās ar pulti, līdz video attēlā bija redzams vienīgi zilais radījums.

—   Es viņus redzu, Stefan. ĀRKS-4. Dzīvības ēdāji.

Jau trešo reizi nieka dažās minūtēs Stefans apstulba.

—   Jūs viņus redzat? Kas tie par arkiem?

Faustino palielināja Parazīta attēlu. — ĀRKS-4. Ceturtā ārpuskategorijas suga. Atlikušās trīs ir jūras dzelmes radības, par kuru eksistenci esam gandrīz pilnīgi pārliecināti, taču mums tās nav izdevies notvert. Suga nav uzskatāma par kategorizētu, kamēr nevienu eksemplāru nav izdevies notvert un izpētīt. Protams, ne visi šo te redz. Parasts cilvēks teiktu, ka acu priekšā ir tukšums, tomēr atsevišķiem izredzētajiem, starp kuriem ir arī jūsu kompānija, patiesība ir vairāk nekā skaidra.

Faustino pagriezās pret sargiem.

—   Ārā. Visi.

Vecākais apsargs paspēra soli uz priekšu. — Prezidente Faustino, noteikumi to nepieļauj.

Elena neteica ne vārda, tikai stingri pavērās vīra saulesbriļļu lēcās. Vairāk nekā centneru smagais gorilla piekāpās nepilnās piecās sekundēs.

—   Labi, prezidentes kundze. Mēs būsim liftā.

Elena apsēdās uz galda malas un klusēja, līdz lifta durvis bija aizvērušās.

—   Kad sāku strādāt policijā — pirms kļuvu par pasniedzēju, — mans pienākums bija patrulēšana Buškā. Toreiz tur vēl valdija zināma kārtība. Kādu vakaru, izšķirot ģimenes strīdu, es dabūju sānos nazi. Gandrīz zaudēju dzīvību: pametu savu ķermeni, devos uz gaismas pusi — viss, kā pienākas. Paramediķiem izdevās mani glābt. Taču tonakt es kaut ko redzēju. Un kopš tā laika redzu…

Kosmo pietrūkās sēdus. — Jūs esat Redzētāja. Tāpat kā es.

Stefans nošņācās. — Kosmo, varbūt vienkārši paraksti atzīšanās rakstu?

—   Es to noklusēju, — turpināja Elena. — Pārliecībā, ka esmu jukusi, es neteicu, ko redzu. Taču tad es padzirdēju par kādu citu, kas klāstīja par ziliem radījumiem. Tas biji tu, Stefan — pēc nelaimes gadījuma. Policijas akadēmijā tas labu laiku bija iecienīts joks. Uz astoto nodaļu — visi teica. Kā tava pasniedzēja un ģimenes draudzene es centos tev palīdzēt tikt visam pāri. Es cerēju, ka tu atklāsi, kas tevi nomoka.

Stefans iepleta acis. — Bet tie neskaitāmie psihoterapijas seansi? Tā prašņāšana par pēctraumatisko stresu un halucinācijām?

Elena nopūtās. — Tu taču liedzies atklāt man patiesību. Acīmredzot biji aptvēris, ka neviens pat neklausīsies.

—   Visu to laiku bijām līdzās, akadēmijā, un mums bija viena un tā pati problēma. Kāpēc jūs man to vienkārši nepateicāt?

—  Zinu — vajadzēja, taču es baidījos, ka viss kļūs zināms un manai karjerai pienāks gals. — Viņa nodūra acis. — Es tev neuzticējos; piedod man. Kad biji pametis akadēmiju, lai dibinātu savu linčotāju brigādi, es pabeidzu savu otro doktorantūru un sāku strādāt Mijiši korporācijā, pētījumu un projektu jomā. Viens no maniem darbiem bija mazbudžeta projekts, kura ietvaros tika pētītas niecīgas izlādes uz planētas virsmas, ko fiksēja Satelīta šķīvis. Nekas nopietns. Sīki lādiņi, kas nespēja izraisīt traucējumus. Aptuveni desmit minūšu laikā man bija skaidrs, kur rodas šie uzliesmojumi. To avots bija ĀRKS-4. Protams, es tā arī nepublicēju savu pētījumu rezultātus: man bija jādomā par karjeru. Ar laiku izlādes tika norakstītas uz Satelītpilsētas rūpnieciskā piesārņojuma rēķina. Es turpināju strādāt, kā nu spēdama, centos vērst kaut ko par labu. Taču pirms dažiem gadiem uzliesmojumu skaits sāka augt. Vispirms lēni, bet tad jau biedējošā ātrumā — tik lielā mērā, ka izlādes sāka bojāt šķīvja plātnes. Tagad izlādes ir tik intensīvas, ka saplūdušas vienlaidu straumē. Mēs zaudējam sakarus ar zemi. Ļaudis iet bojā. Korporācijai tas nozīmē augstākā līmeņa krīzi. /

—  Satelītpilsētā jau daudzus gadus mirst cilvēki, un Mijiši korporācija neko nav darījusi. Taču tagad, kad runa ir par naudu, tā pēkšņi ieinteresējas.

Pirmo reizi sarunas laikā Elenas Faustino balsī ieskanējās skarbākas notis. — Neesi tik naivs, Stefan. Bez naudas nekas nenotiek. Tiklīdz Satelīts zaudēja pirmo savienojumu, visi attīstības projekti tika iesaldēti. Man tobrīd bija padomā divas slimnīcas un rehabilitācijas centrs. Ar tiem nu ir cauri, ja mums neizdosies atrisināt savu ĀRKS problēmu. — Faustino dusmas pagaisa tikpat ātri kā parādījušās. — Jūs jau vairākus gadus ņematies ar šiem radījumiem. Efektīvi likvidējat. Nebija nekādas vajadzības veidot savu komandu — vismaz tā man likās.

Stefans saslējās. — Ko tas nozīmē?

—   Zibens stobri. Veikli izdomāts — radījumu iznīcina lādiņa pārpalikums.

—  Parazītu, — iejaucās Kosmo. — Mēs tos saucam par Parazītiem.

Elena pamāja. — Parazīti. Labi. Jūs likvidējat Parazītus ar uzcītību, kādu būtu veltīgi gaidīt no "Mijiši" darbiniekiem, tāpēc es jūs paturēju redzeslokā un ļāvu mierīgi strādāt. Darīt mūsu darbu. Taču pēc izlādes intensificēšanās es sasaucu kopā nelielu izpētes komandu. Manuprāt, sekundāro redzi nosaka divi faktori: pirmsnāves pieredze kombinācijā ar Satelītpilsētas ķīmiskā smoga iedarbību visa mūža garumā. Dators pārmeklēja Mijiši personāla datu bāzi, un es iztaujāju visus sarakstā minētos. Atradu vēl trīs Redzētājus, visus jaunākus par divdesmit pieciem gadiem. Es esmu vienīgā, kam pāri četrdesmit. Mēs sākām padziļinātu Parazītu izpēti, īpaši pievēršoties tam, kas notiek, kad jūs viņus sašaujat. Un noskaidrojām kaut ko tādu, ko tev, iespējams, būs interesanti uzzināt…

Faustino piegāja pie lifta durvīm un pārbaudīja, vai tās ir cieši aizvērtas. Tad viņa novērošanas ierīču meklējumos pārbrauca sienām un telefoniem ar "ausu" ķērāju. Pārliecinājusies, ka neviens neredz un nedzird, kas notiek Observatorijā, viņa izņēma no maka kristālu mikroshēmu un iesprauda to trīsdimensiju projektorā.

— Nākamās paaudzes tehnoloģija, — viņa paskaidroja. — Vienā kristālu mikroshēmā ir iespējams ierakstīt divsimt stundas videomateriāla. Nākamajā ceturksnī "Mijiši" krietni pabojās dzīvi Phonetix korporācijai.

Telpā materializējās dabiska lieluma Parazīta trīsdimensiju atveidojums. Stefans automātiski iegrūda roku azotē pēc zibens stobra.

Faustino iesmējās. — Nomierinies, Stefan. Es zinu, kvalitāte ir satriecoša. Šī ir pirmā lēcu paaudze, kas spēj nofilmēt pat ĀRKS-4. Tas, ko tev tūlīt parādīšu, ir daudzu mēnešu novērošanas rezultāts. Es teiktu, ka tas ir slepens materiāls, bet kam tad tu iesi stāstīt?

Parazīts sāka savus dīvainos auļus pa projicēto sienu.

—     Šķiet, ka ĀRKS-4 sastāv no tīras enerģijas, ko tas neapšaubāmi tērē, lai ko darītu. Mēs varam novērot, ka, jo garāku ceļu Parazīts veic, jo blāvāks kļūst tā mirdzums. — Faustino ieslēdza lāzera rādāmkociņu. — Šis gaismu izstarojošais centrs ir ĀRKS-4 sirds ekvivalents. Parazīta enerģijas krājumiem izsīkstot, sirds sāk pukstēt arvien lēnāk. Ar laiku sirds sāk pārtikt no pārējā organisma, absorbējot to, lai turpinātu darboties.

Trīsdimensiju Parazīts izbalēja līdz pasteļzilam tonim. Tā āda zaudēja viendabīgo toni un vietām apdzisa, un drīz pēc tam arī pašai sirdij sāka aptrūkties enerģijas. Tā uzplaiksnīja zilā zibsnī un izčibēja.

—   Tas zibsnis, — Kosmo jautāja, — vai tas ir tas, par ko "Mijiši" uztraucas?

Faustino papurināja galvu. — Kaut tā būtu. Šos zibšņus mūsu mēraparāti gandrīz nefiksē. Nē, ĀRKS-4 sāk pa īstam dzirksteļot tikai tad, kad uzņēmuši enerģiju.

Parādījās cita aina. Šoreiz Parazīts bija notupies uz pakrituša ugunsdzēsēja krūtīm. Radījuma plaukstās ieplūda zeltaini baltas enerģijas straume. Parazīts uzmirdzēja kā zvaigžņu pilns maiss, tad uzspurdza augšā pa tuvējo sienu. Kamera sekoja radījumam līdz palodzei, uz kuras tas uz brīdi aptupās. Uzņemtā enerģija strāvoja cauri Parazīta orgāniem arvien ātrāk un trauksmaināk. Pēc dažām nemierpilnām sekundēm enerģija izlauzās ārā pa radījuma ādas porām un virpuļodama pacēlās debesīs.

—   To gan es nekad agrāk nebiju redzējis, — teica Stefans.

—  Mēs uzskatām, ka Parazīta orgāni enerģiju attīra un tad atbrīvo jau pilnīgi tīrā veidā.

Kosmo nenobriedušais prātiņš aptvēra pirmais. — Tātad jūs gribat teikt, ka visas šīs nepatikšanas ceļas no Parazītu kakām?

Elena pasmaidīja. — Tieši tā. Ir mēģināts pateikt labāk, un nekā. Viss nedaudz atgādina to, kā koki uzņem ogļskābo gāzi un izdala skābekli. Dabas filtrs. Nākamajā klipā ir tas, kas jūs tiešām ieinteresēs. Nofilmējām tikai pagājušajā mēnesī; kopš tā brīža centāmies jūs sadzīt rokā.

Projektora staru kūlī parādījās jauns klips. Šajā bija redzams Stefans Baškirs nelaimes vietas vidū — gluži satrakojies. No visām pusēm klāt brauca glābšanas dienestu mašīnas, un Parazīti mielojās ar notikušo nemieru upuriem.

—   To es atceros, — Stefans teica. — Pārtikas nemieri Buškā, netālu no Blokādes. Tas bija nejauki.

Projicētajos kadros Stefans šāva uz visām pusēm no zibensstobra, sašķaidot tupošos Parazītus. Kamera bija fiksējusi vienu no Parazītiem mirklī, kad tas izšķīda desmitos mirdzošu lodīšu. Satelīta kamera vairākas minūtes sekoja vienai tādai lodei, filmējot tās pacelšanos atmosfērā.

—    Vai jums ir kaut nojausma par to, cik šie kadri izmaksāja? Man nācās nopirkt kameras laiku uz visu dienu.

Stefans šo sūkstīšanos pat nedzirdēja, viņš bija pārāk cieši pievērsies lodei. Pacēlusies vairāk nekā kilometru augstāk, tā apstājās un sāka viegli lidināties pa vējam. Kamera objektu pievilka tuvāk, līdz lode bija izaugusi līdz basketbola bumbas apmēriem un planēja starp kosmosu un zemi.

—   Lai Parazītus varētu nofotografēt, mūsu jaunās lēcas ir pārklātas ir ķīmisku maisījumu, — Faustino teica. — Mana komanda strādāja vairākus mēnešus, līdz atrada īstās šķīduma proporcijas. Galvenajam birojam mēs pateicām, ka tas ir pretžilbuma aerosols.

Stefans neatbildēja, ar skatu iezīdies projekcijā.

Lodes virsma sāka viegli ņirbēt; enerģija iekšā savērpās un sametās sarežģītos mezglos.

—   Kas tur notiek? — Kosmo jautāja.

Stefans izstiepa rokas, iegremdējot tās projekcijā.

—   Nē, — viņš izdvesa.

Vērpetes sabiezēja un sapiņķējās. Pašā vidū atmirdzēja sudraba zvaigzne.

—   Tas nav iespējams. Tikai ne pēc visa, kas bijis!

Parādījās divas apaļas acis. Pēc tam zili pirksti, kas spiedās

pret lodes virsmu, izspīlējot tās apvalku.

—   Ko es esmu izdarījis?

Lodes virsma pārplīsa, un parādījās pilnīgi jauns Parazīts. Pilnīgi izveidojies un gatavs izsūkt dzīvību cilvēkam, kas cieš sāpes. Tas izpleta rokas un pa vējam aiztraucās uz zemes pusi.

Stefana seja bija ciešanās pārakmeņojusies. — Visu šo laiku. Visu šo laiku es viņiem esmu palīdzējis. Nevis iznīcinājis. Palīdzējis vairoties.

Faustino izslēdza projektoru.

—   Tā nav tava vaina, Stefan. Kā tu to varēji zināt? Tu redzēji tikai radījumus, kas bija izpostījuši tavu dzīvi. Tu cīnījies ar viņiem, tāpat kā to būtu darījusi es. — Viņa palīdzēja Stefanam apsēsties uz dīvāna. —Tagad galvenais ir izlemt, kā turpināt cīņu.

—   Nekādas cīņas nav, — Stefans drūmi noteica. — Viņi ir uzvarējuši. Viss ir cauri. Kā gan es varu turpināt? Man vajadzētu desmit mūžus, lai kaut vērstu par labu to, ko esmu nodarījis.

—   Nav teikts, — Faustino iebilda. — Lai sakautu ĀRKS-4, viņi ir jāsaprot. Ļauj, pastāstīšu, ko mana komanda uzzinājusi par šiem radījumiem pēc vairākiem simtiem stundu novērošanas no Satelīta. ĀRKS-4 ir parazītiska suga, kas pārtiek no enerģijas, vēlams — cilvēku dzīvības spēka; viņi darbojas paslepus, nosūcot enerģiju slimajiem un ievainotajiem. Enerģiju tie uzsūc osmozes ceļā, tad attīra ar saviem ķermeņa filtriem un tīro enerģiju izdala. Šie izdalījumi sasnieguši bīstamus apjomus arvien lielākā Parazītu skaita dēļ. Parasti katrs Parazīts pēc dažiem gadiem, kad uzkrāts pietiekami daudz enerģijas, sadalās divos atsevišķos indivīdos, bet jūsu pūliņu rezultātā tie sākuši strauji vairoties un skaits ievērojami pieaudzis. Tādējādi tiek veicināta enerģijas izlādes problēma. Iznāk apburtais loks.

Stefana rēta mutei lika savilkties cietsirdīgā smīnā. — Jūs aizmirsāt pieminēt, ka viņus nav iespējams nogalināt.

Faustino nespēja novaldīties, nepasmaidījusi pretim. —To gan es neteicu.

Viņa no jauna iedarbināja projektoru, paātrināti pārtinot filmu līdz nākamajam failam. Staru kūlī parādījās vēl viens Parazīts. Šis bija bezkrāsains un gandrīz pilnīgi caurspīdīgs. Tā mirdzošā sirds bija pārvērtusies par tik tikko gailošu oglīti.

—   Šis mirst.

Vienā rāvienā atgriezās viss Stefana entuziasms. — Kā? Kas to izraisīja?

—   Mēs, — Faustino atbildēja. — Netīšām. Izbadējies Parazīts reizēm meklē glābiņu, barojoties ar elektrību. Tu jau sapratīsi, ka ne jau to viņš gribētu ēst, bet reizēm pasaulē ir pārāk maz nelaimju, lai Parazītiem pietiktu. Šis ķērās pie kodolreaktora urāna stieņa vienā no mūsu demontāžas uzņēmumiem. Tajā bija pārāk daudz piesārņotas enerģijas. Radījums nespēja to pārstrādāt, organisms aizdambējās. Šie kadri uzņemti ar drošības kameru, mēs pie tiem tikām pavisam nejauši. Nevienam nebija nekādu iebildumu; galu galā, pārējie cilvēki kadros redz tikai vecu inventāru. Mums par laimi, pēdējās apsekošanas reizē kamerai bija ielikts jauns objektīvs.

—   Tātad atliek tikai… — Stefans novilka, skaļi domājot.

—  …piesūknēt šos pilnus ar piesārņotu enerģiju, — Kosmo pabeidza.

—  Tieši tā, — Faustino izsaucās un sasita plaukstas. Viņa no dīvāna apakšas izvilka alumīnija "diplomātu" un piesardzīgi nolika to uz kafijas galdiņa. — Šis ir mūsu piedāvātais risinājums.

Viņa ar klikšķi atvēra "diplomātu", atsedzot metālisku kubu, kas bija iesaiņots dzesējošā želejas pakā. Kubs bija savienots ar digitālu taimeru.

—  Zinu, neizskatās īpaši pievilcīgi. Bet mums nav padomā to iztirgot plašam patēriņam.

Stefans sāka pētīt ierīci. — Kaut kāda pulsējoša iekārta. Kārtības policijas spēki kaut ko tādu izmanto, lai atslēgtu elektrību ēkās, kuras gatavojas ieņemt. Ar to var izsist no ierindas gan centrālos, gan vietējos ģeneratorus.

Faustino piekrītoši pamāja. — Energopulss. Distance — piecsimt metru. Baterija ir radioaktīvi uzlādēta. Nekas nopietns, cilvēkiem tas nekaitē, bet ĀRKS-4 šī ierīce ir nāvējoša. Ja jūs varētu vienu tādu iedarbināt vietā, kur tie mīt, mūsu neredzamie draugi dabūtu krietni trūkties.

—  Vai jūs esat viņus izsekojuši līdz midzenim? — Stefans jautāja.

—    Kur nu, — Faustino nopūtās. — Parazīti izklīst par daudz ātri, netiekam līdzi. Pie tā mēs strādājam.

—   Tad jau mēs atgriežamies izejas punktā.

Elena aiztaisīja "diplomātu" un pastūma to pāri galdam uz Stefana pusi.

—   Nē, Stefan, mēs esam krietni pavirzījušies uz priekšu. Tagad tev un tavējiem ir jauna misija. Uzziniet, kur Parazīti dzīvo, un, kad tas būs noskaidrots, nododiet no manis šo mazo dāvaniņu.

Stefans paņēma "diplomātu". — Es sadzīšu viņiem pēdas, profesore. No šā brīža tikai to vien darīsim. Bet tas nebūs viegli un prasīs laiku.

Elena Faustino apgāja apkārt galdam un cieši apskāva Stefanu.

—   Man tevis pietrūka, manu jauno skolniek. Un es katru mīļu dienu ilgojos pēc tavas mātes. Viņa šajā pilsētā ienesa gaismu.

Stefans apskāva arī profesori.

—   Man arī bez viņas ir grūti, — viņš teica.

7. NODAĻA AULIZO

Abrakadabras iela

Tāpatiņu mocīja vainas apziņa. Viņš supernaturālistu grupā bija vistuvākais tam, ko varētu uzskatīt par pieaugušu cilvēku, un tomēr bija aizbēdzis no vecās fabrikas, pamezdams Stefanu un Kosmo likteņa varā. Būtu viss otrādi, Stefans nemūžam viņu nepamestu, par to viņš bija drošs. Var jau būt, ka tik maza auguma cilvēks neko daudz nebūtu varējis iesākt pret "Mijiši" tankiem, bet šī doma sirdi nebūt nedarīja vieglāku. Drīzāk jau tieši otrādi, jo Stefans bija stājies pretim tankam, lai izglābtu viņus ar Monu.

Taču Tāpatiņa vainas apziņai bija vēl cits iemesls. Bija šis tas, ko Stefanam par viņu vajadzētu zināt. Runa bija par zināmām dabas dāvanām. Vajadzēja draugam to izstāstīt jau pirms daudziem gadiem, taču vienmēr bija licies, ka nav īstais brīdis. Un viņš bija tik ļoti pieradis slēpt savu talantu. Komiksu grāmatās cilvēki ar neparastām spējām kļuva par supervaroņiem, reālajā dzīvē — par izstumtajiem. Un Tāpatiņš negribēja tikt izstumts no vienīgās cilvēku grupiņas, kam viņš nebija svešs un vienaldzīgs.

Lisjēnu Bonnu par Tāpatiņu nokristīja kāda ar asu mēli apveltīta meitene Bartoli institūtā. Iesauka nebija īpaši oriģināla. Drīzāk diezgan pašsaprotama. Tāpatiņam piemita paradums atkārtot visu, ko cilvēki viņam teica. Tas viņam deva ' t /

mirkli laika, lai apdomātu savu atbildi. Nevarēja teikt, ka viņš

būtu neattapīgs, īstenībā gluži otrādi. Viņš vienkārši gribēja būt drošs, ka nekas no izteiktā nenodod viņa īpašo talantu. Pilnīgi pietika ar to, ka viņš bija Bartoli mazulis,vēl tikai trūka, lai visi viņu uzskatītu arī par trako. Vai tu jau dzirdēji! Punduris iedomājas, ka redz spokus. Nē, paldies.

Aizdomas, ka viņš nav normāls, apstiprinājās devītajā dzimšanas dienā. Līdz tam zēns bija cerējis, ka vienkārši ir tāds pasīkāks. Taču, kad Tāpatiņam palika deviņi gadi, bija jau diezgan skaidrs, ka viņu sākusi ietekmēt aizkavētās fiziskās attīstības mutācija, kas bija tik izplatīta starp Bartoli mazuļiem.

Doktors Bartoli pats bija iesaucis Tāpatiņu savā kabinetā uz ikmēneša mērījumiem. Zēns apstājās pie dižā vīra kabineta durvīm, drebinādamies savā papīra kombinezonā. Doktoram Bartoli patika uzturēt kabinetā astoņu grādu temperatūru. Viņš teica, ka aukstums nākot par labu intelektam.

—   Nu ko, Lisjēn, — Bartoli teica, atverot savā datorā Tāpatiņa failu. — Paskatīsimies, kā tu progresē. Stājies uz apļa.

Tāpatiņš nostājās uz sarkana riņķa kabineta centrā. Bartoli lodāja ap viņu ar mērlenti un galvaskausa ārtaustu, krekšķēdams un kremšļodams, līdz izmērīja visus Tāpatiņa locekļus, rumpi un galvas lielumu.

—   Atkal garām, — viņš beidzot noteica, iezveļoties savā darba krēslā. — Tāpat kā visi pārējie. Kur es esmu kļūdījies?

Tāpatiņš neatbildēja. Doktors, kā vienmēr, sarunājās pats ar sevi.

Pēdīgi Bartoli vērsās pie mazā, trīcošā puisēna.

—  Nu ko, Lisjēn. Man ar nožēlu tev jāpaziņo, ka lielāks tu, visticamāk, vairs neaugsi. Tava galva ir viena ceturtdaļa no visa auguma; deviņu gadu vecumā vajadzētu būt vairs tikai vienai piektajai. Tevi ķēris Bartoli vīruss.

Tāpatiņš juta sirdi nodrebam. Viņš tik ļoti bija cerējis uz normālu dzīvi ārpus institūta sienām.

—  Bet viss vēl nav zaudēts. Varbūt tev ir kādi citi talanti. Kaut kas tāds, kas tevi paceltu pāri mums, parastajiem cilvēkiem. Varbūt doktors Bartoli atvēris tavā prātā kādas durvis? Ko, Lisjēn? Vai tev ir kādas spējas?

Bartoli izlikās, ka jautājums ir pavisam parasts, taču saspringa, gaidot zēna atbildi.

Tāpatiņam bija tikai deviņi gadi, taču viņš nebija nekāds muļķis. Pēc daudziem gudrības zāļu un intelekta vingrinājumu gadiem viņš bija kļuvis visai apķērīgs. Viņš zināja, cik svarīgs ir šis jautājums. Tāpat zēns zināja, kas notika ar Bartoli mazuļiem, kuri atzinās, ka ir īpaši apdāvināti. Viņi tika pārcelti uz citu institūta spārnu un novēroti divdesmit četras stundas diennaktī. Viņi tika zāļoti, durstīti ar injekcijām un izklaušināti tik ilgi, kamēr vien bija Bartoli varā.

Doktors krēslā paliecās uz priekšu.

—   Vai tu redzi kaut ko neparastu, Lisjēn? Daži citi bērni apgalvo, ka spējot saskatīt savādas būtnes. Vai tu redzi tādas būtnes, Lisjēn?

Tāpatiņš tobrīd būtu varējis pateikt, kā ir. Jā, doktor, es viņus redzu mums visapkārt. Zilos radījumus. Viņi arī var redzēt mani. Reizēm viņi mani apciemo. Un ir vēl kas. Es varu palīdzēt cilvēkiem, tikai ar savu pieskārienu vien likt viņiem justies labāk.

Viņš to visu būtu varējis pateikt, taču nepateica, jo atklāt savu talantu nozīmētu nodzīvot atlikušo mūžu kā laboratorijas žurkai. Tāpēc Tāpatiņš paraudzījās Bartoli tieši acīs un atbildēja: — Es vienreiz redzēju aiz sava loga vilkati. Es domāju, ka tas ir sapnis.

Doktors nopūtās. — Ļoti labi, Lisjēn. Tevī nav itin nekā neparasta. Es tev izrādīšu īpašu pretimnākšanu un pats personīgi parūpēšos, lai tu tiktu nosūtīts uz valsts skolu, nevis Klarisas Freinas namu. Vari iet.

Un viss. Nekādas atvainošanās. Nekādas kompensācijas par to, ka viņš bija piedzimis par mutantu. Sešu mēnešu laikā Tāpatiņš jau tika pārcelts no institūta uz valsts skolu, kur palika līdz sešpadsmit gadu vecumam. Visu šo laiku viņš nevienam ne reizi nepieminēja nevienu no saviem īpašajiem talantiem. Noslēpums tika glabāts līdz brīdim, kad viņa dzīvē ienāca Stefans. Un pat Stefans nezināja visu. Bet drīz viņa draugs visu uzzinās, un tad Tāpatiņam nāksies dārgi maksāt.

Elena Faustino aizsūtīja Kosmo un Stefanu mājās "Mijiši" luksusa limuzīnā. Šis greznais desmit riteņu auto bija puskvartāla garumā un varēja lepoties ar televizora logu, stāvgrūdām piekrautu ledusskapi un dīvāngultu. Uz Stefanu tas neatstāja īpašu iespaidu. Viņš sakņupa savā sēdeklī un knaibīja pieri, it kā šādi varētu paskubināt domas.

— Zini, Faustino jaunkundzei taisnība, — Kosmo piesardzīgi ieminējās. — Tā nebija tava vaina, Stefan. Tu jau tikai darīji visu, kas bija tavos spēkos. Kā gan tu varēji zināt, ka elektrība liek viņiem vairoties?

Stefans neatbildēja. Pēc atvadīšanās no bijušās skolotājas viņu ar divkāršu sparu bija pārņēmusi vainas un bezpalīdzības apziņa. Grūti paciešama kombinācija.

Tāpēc Kosmo pievērsās tam, ko viņa vietā darītu jebkurš cits pusaudzis. Viņš iztukšoja ledusskapi un piestūķēja kabatas ar gardumiem. Visu, kam nepietika vietas, viņš apēda uzreiz. Četrpadsmit gadi Klarisas Freinas pansionātā viņam bija iemācījuši nekad neatstāt ne drusciņas ēdiena. Bija pilnīgi iespējams, ka šādi našķi apvienojumā ar skābes cisternu liks viņam vemt visu nākamo dienu vai pat divas, taču, ja viņš atstātu kaut jel ko ēdamu iepakaļ, tad nožēlotu to vēl gadiem ilgi.

Sešas ielas uz rietumiem no Abrakadabras ielas Stefans ierunājās.

—   Varat izlaist mūs kaut kur tepat.

—  Prezidente Faustino lika jūs aizvest līdz pašām durvīm, — šoferis iebilda.

—  Var jau būt, — Stefans sacīja, — taču es vēl neesmu gatavs izpaust, kur dzīvoju.

Šoferis iesmējās. — Abrakadabras ielā 1405. Es jau nosūtīju koordinātas Satelītam.

Stefans sapīka vēl vairāk. Supernaturālisti vairs nebija slepena organizācija. Tagad bija iejaukti arī pieaugušie. Korporācijas gribēja iepīt viņus savos plānos. Tā viņi nepagūs ne atjēgties, kad jau būs pakļauti zobārstniecībai un pensiju plāniem.

Kad Kosmo un Stefans iznāca no lifta, Mona un Tāpatiņš jau gaidīja, no uztraukuma nezinādami, kur likties. Mona izskrēja pretī apsveicināties, bet Tāpatiņš turējās nomaļus un bija neparasti kluss; viņš pat neapsveica abus pārnācējus ne ar vienu sarkastisku jociņu. Tāpatiņā rūga un lauztin lauzās uz āru ilgi glabātais noslēpums.

—   Kur jūs bijāt? — Mona noprasīja, apmetuši vienu roku ap Stefana, bet otru — ap Kosmo pleciem. — Mēs abi jau bijām pārliecināti, ka esat iespundēti.

Stefans nopurināja viņas roku. — Uzstādi uz jumta Parabolu. Es gribu, lai tā darbojas cauru diennakti.

Mona atkāpās no viņiem abiem, it kā būtu saņēmusi pļauku.

—   Stefan, mēs par jums abiem kreņķējāmies. Vai tiešām neesam pelnījuši nekādu paskaidrojumu? Mēs ko — neesam komanda?

Šajā brīdī Stefans gandrīz vai visu izstāstīja. Gandrīz vai novēla no pleciem daļu raižu, taču vainas un bezpalīdzības apziņa joprojām bija nepārvarama.

—   Ne tagad, Mona. Labi? Uzstādi antenu.

—  Parabolu? — Mona pārjautāja. — No tās savu mūžu nav bijis nekāda labuma. Es pat nezinu, vai tā ir uzlādēta.

—   Vienkārši uzstādi, Mona, — Stefans sacīja tik tikko dzirdamā balsī, gandrīz čukstus. — Lūdzu.

Nebildis vairs ne vārda, jauneklis klupšus krišus aizsteberēja uz savu kabīni. Likās, ka ar katru soli viņš sarūk augumā mazāks. Pārējie klusējot noskatījās pakaļ.

—   Kas viņam lēcies? — Mona jautāja, kad Stefana soļu atbalss bija noklususi. — Es arī agrāk esmu redzējusi viņu satriektu, bet šādā paskatā — nekad. Tāds iespaids, it kā viņa dzīve būtu galā.

—  Galā jau nav, — Kosmo atbildēja. — Viņam viss jāsāk no gala.

Viņš paskaidroja, kas bija noticis "Mijiši" tornī. Pastāstīja, ka Parazītu spridzināšana tikai paātrina viņu vairošanās procesu. Trīs gadi pavadīti, palīdzot ienaidniekam okupēt visu planētu. Likās, ka vārdi paliek karājamies noliktavas gaisā. Kā lāsts visam, kas paveikts. Cik cilvēkiem bija izsūkts viss dzīvības spēks viņu vainas dēļ?

—  Es vienkārši nespēju noticēt, — Tāpatiņš izdvesa. — Tie zilie burbuļi ir mazie Parazītiņi?

—  Ne jau mazuļi. Viņi no tiem iznāk ārā pilnīgi pieauguši un izslāpuši pēc dzīvības spēka.

Tāpatiņš uzrāpās uz sola līdzās galdam. — Mani interesē tā enerģijas tīrīšana. Šie radījumi ir dabas daļa. Tāpat kā mēs. Varbūt mums vajadzētu padomāt, ko ekoloģijai nozīmē tas, ka palīdzam viņiem vairoties.

Mona klupa viņam virsū. — Ekoloģija! Šie briesmoņi izsūc

no cilvēkiem dzīvību! Tu gan daudz nebēdātu par dabu, ja viens tāds tev kādreiz būtu sēdējis uz krūtīm.

—  Paklau, Mona, neizsper ventili! Es tikai saku, ka mums jāatrod cits ceļš. Paātrinot parazītu vairošanos, mēs nepalīdzam nevienam.

Mona vairākas reizes dziļi ievilka elpu un tad maigi iedunckāja Tāpatiņam pa plecu. — Tev taisnība. Protams. Tas vienkārši ir šoks. Man likās, ka mēs rīkojamies pareizi. Ka mēs patiešām glābjam cilvēkus. Tagad es vairs nezinu, un Stefans… viņš ar mums pat vairs nesarunājas.

Tāpatiņš, pārgājis pāri galdam, apvija īsās roķeles ap Monas pleciem.

—  Viņš skaitās mūsu vadonis. Bet reizēm mēs aizmirstam, cik viņš jauns. No rīta ar Stefanu viss būs kārtībā, tu redzēsi. Tagad ej un uzstādi to antenu. Vari nesteigties, mēs šonakt medībās neiesim.

Mona nošņurkājās. — Labi. — Viņa pavērsās pret Kosmo. — Neņem ļaunā par to melodrāmu. Man prieks, ka tu esi atgriezies sveiks un vesels. Ejam augšā uz jumta, es tev parādīšu, kā rīkoties ar Parabolu.

Kosmo smaidīdams pamāja, taču Tāpatiņš aši pielipināja termosloksni viņam pie pieres.

—   Nekādā gadījumā. Kosmo, tev jāizguļas. Es jau ticu, ka jums, abiem jaunuļiem, patiktu augu dienu sēdēt un smoga aizsegā pļāpāt par jaudas slēdžiem. Bet šis jaunais cilvēks vēl nav kārtīgi izveseļojies pēc saviem piedzīvojumiem uz jumta. Ja viņš neatpūtīsies, mums var iznākt darīšana ar drudzi vai pat jauno orgānu atgrūšanu. Viņš noteikti knapi turas uz kājām.

Kolīdz Tāpatiņš to bija pateicis, Kosmo patiešām sāka justies noguris. Piepeši sāka sāpēt piere, un no ceļgala izstaroja asa, durstīga sāpe — no potītes līdz pat gūžai.

n a.

—  Taisnību sakot, tiešām esmu drusku noguris. Varbūt es varētu uzkāpt augšā vēlāk…

—   Tas nekas, — Mona sacīja. — Guli vien, cik ilgi vajag. Tāpatiņam taisnība, tev daudz nācies pārciest. Parabolu es varu tev parādīt rīt.

Kosmo piekrītoši pamāja. Tagad viņš gulēs, lai gan tik tiešām labprāt pavadītu dienu, pļāpājot par jaudas slēdžiem ar Monu Vaskesu.

Cisternā izvārgušais Kosmo tik tikko spēja aizvilkties līdz gultai. Šaurā koja viņam jau likās kā mājas. Kaut kas tāds, kas pieder viņam pašam. Lai gan miesa atdusējās Abrakadabras ielā, sapņos zēns klejoja apkārt, iegriežoties gan Klarisas Freinas namā, gan "Mijiši" tornī. Cisternas vīrs un Redvuds saplūda vienā personā un kratīja dūri. No tās pilēja celofāna putra. Atgriezies pie mums, saplūdušais vīrs teica. Atgriezies, Kosmo, pie mums tevi gaida tumša istaba. Tumša istaba, pilna ar visādiem asumiem.

Kosmo uztrūkās no miega un izvēlās no gultas uz čuguna grīdas. Militāri zaļā sega bija aptinusies ap kājām, un uz mirkli Redvuda neprātīgais ģīmis vēl vīdēja acu priekšā.

Viņš brīdi sēdēja nekustīgi, ļaujot apziņai pārņemt varu pār redzi. Pamazām realitāte guva virsroku pār sapņiem. Miegs, lai cik nemierīgs, bija nācis par labu. Pietūkums uz pieres bija noplacis, un celis tikpat kā vairs nesāpēja.

Kad ataugs mati, izskatīšos gandrīz vai pēc cilvēka, viņš nodomāja, sāji pasmīnēdams.

Kosmo piecēlās un uzvilka armijnieku darba drēbes, Stefana sarūpētas. Laikam jau kabatu nekad nevarēja būt par daudz. Noliktavā valdīja klusums, ja neskaita čērkstošus krācienus no Tāpatiņa kabīnes. Galīgi neizskatījās, ka Bartoli mazuļa plaušas ir gana lielas, lai radītu tādu troksni. Stefana aizkars vēl joprojām bija aizvilkts, bet Monas gulta bija tukša un saklāta. Vai nu viņa jau bija piecēlusies, vai vispār nebija likusies gulēt.

Neparasts bija vēl kas. Nebija trokšņa, kas bija tikpat neatņemama Abrakadabras ielas noliktavas sastāvdaļa kā aizkari. Dators bija izslēgts. Protams. Pusnakts izpriecu braucienu vairs nebūs. Nebūs vairs zibens stobru un zilo ložu. Cilvēki, gribi negribi, zaudēs savus dzīvības spēkus, kā tas droši vien noticis jau gadu tūkstošiem.

Kosmo ielēja no kannas krūzi simkafijas. Vairāk, lai sajustu siltumu plaukstās, nevis pašu garšu. Uz galda stāvēja vēl viena krūze. Tās hroma rokturis līdzinājās izpūtējam. Uzraksts uz tās vēstīja "Smēreļļa mehāniķiem". Kosmo piepildīja krūzi un devās uz liftu.

Kāpiens uz jumtu bija gandrīz vai kā no lidmašīnas. Ēka pati par sevi nelikās gana stabila, lai paglābtu cilvēku no kritiena lejup. Elpo dziļi, Kosmo sev teica, un neskaties uz leju. Saule jau rietēja, ķīmiskā smoga iekrāsota violetā krāsā. Tāpēc jau mēs tos Parazītus varam saskatīt, Kosmo domāja. Pateicoties ķimikālijām un tam, ka mums bijis pirmsnāves pieredzējums. Trauma atmodina sesto prātu, un ķimikālijas mūsu asinsritē dažos gadījumos neļauj tam iemigt.

Uz jumta atradās neliela būdiņa — vējtveris. Zema un primitīva, bez jebkādām ērtībām, ja neskaita elektrības vadus, kas rēgojās izolācijas putu aizķepinātā sienas caurumā. Uz zemā jumtiņa bija uzstādīts mikrofons un antenas šķīvis. Tas izskatījās pēc veclaicīgas digitālās televīzijas antenas, taču, tuvāk aplūkojot, atklājās, ka pie pamatnes pielodētas trīs modernas mikroshēmu kārbiņas. Pēc visa spriežot, tieši tā bija Stefana pieminētā Parabola.

Mona kluknēja būdiņā uz plastmasas soliņa, ietinusies folijas guļammaisā. Šos guļammaisus, vieglus un ar īpaši labu siltumizolāciju, pirmie bija sākuši izmantot astronauti; pēc tam tos visā pasaulē padarīja populārus bezpajumtnieki. Monas galva bija atbalstīta pret lielu spilvenu, kam pa vienu stūri bira ārā putuplasta lodītes.

Kosmo uz mirkli apstājās, lai viņu papētītu. Cik nu zēns varēja spriest, viņa bija skaista, taču ne tā, kā televīzijā redzētās meitenes. Tas bija tāds īsta cilvēka skaistums, it kā aiz glītuma slēptos arī jūtas.

—  Tu nāksi iekšā vai tā arī stāvēsi? — Mona jautāja, neatvērusi acis.

Kosmo raudzīja ko neko teikt. Pasaki kaut ko gudru, viņš pavēlēja savām smadzenēm.

Nekā nebija, smadzenes atbildēja. Brīvu smadzeņu šūnu tev pietiek tikai vienam vārdam. Izvēlies kaut ko jēdzīgu.

—   Kafija, — Kosmo izgrūda. Ņemot vērā apstākļus, varēja

būt arī ļaunāk.

Mona izstaipījās kā kaķis un pakustināja kāju pirkstus, kas spraucās ārā no izklātā guļammaisa apakšas.

—   Sivēntiņi, — Kosmo izspruka pār lūpām, pirms viņš paguva apdomāties.

Mona atvēra acis, lai nelaimīgo ar greizu skatienu pienaglotu pie zemes.

—   Kā, lūdzu, Kosmo?

—   Viens mazs sivēniņš aizgāja uz tirgu… Tas ir skaitāmpantiņš… mazuļiem.

Mona parāva kāju pirkstus zem folijas. — Kosmo, es neesmu nekāds bēbis.

—   Piedod. Mums bāreņu namā bija viens puika, kas tā sacīja katru reizi, kad ieraudzīja sivēntiņu.

—  Tātad tagad es jau esmu sivēns.

—   Tieši tā. Nē, nē. Ne jau tu, tavi kāju pirksti. Kā gan tu varētu būt sivēns? Tu esi pārāk…

Viņš klusi lūdzās, kaut Mona viņu pārtrauktu, pirms viņš paspētu pabeigt teikumu, taču meitenei nekas tāds nenāca prātā. Viņa iekārtojās ērtāk un piešķieba galvu uz sāniem.

—   Pārāk kāda?

Kosmo uzmācās sajūta, ka viņa smadzenes sāk piepampt. Tā plate galvā tūlīt izsprāgs ārā.

—   Pārāk… ē… cilvēciska.

Mona veltīja viņam ilgu skatienu. — Vai tev kādreiz ir nācies ar kādu sarunāties?

Kosmo paraustīja plecus. — Patiesībā jau ne, ja neskaita "Jā, uzrauga kungs. Nē, uzrauga kungs. Kā vēlaties, uzrauga kungs. Ser."

Mona paņēma no viņa simkafijas krūzi un laimīgā kārtā pievērsās citam tematam.

—   Paldies, Kosmo. Cik pulkstenis?

—   Saulriets, — Kosmo atbildēja.

Mona palūrēja pa būdas lodziņu.

—   Šovakar violets. Tiem, kam alerģija, klāsies grūti. Vai kādreiz esi redzējis saulrietu filmās, Kosmo? Tādu oranžu un skaistu. Kā tev liekas, vai agrāk saulrieti tiešām tādi bija?

Kosmo paraustīja plecus. — Varbūt. Es gan šaubos. Mūsdienās ar speciālajiem efektiem var panākt jebko.

Mona iedzēra malku simkafijas. — Tev droši vien taisnība.

Viņa nosvieda guļammaisu un noliecās pie kontroles kārbas, kas bija uzstādīta uz diviem ķieģeļiem un dēļa. Uz monitora mirkšķinājās zaļa gaismiņa.

—   Lieliski, — viņa noteica. — Pilnīgi uzlādējusies. Tagad mēs varam fiksēt kuru katru Parazītu kilometra rādiusā ap Abrakadabras ielu.

Kosmo nopētīja kārbu. Ar tik prastu krāmu pat maizi diez vai varēja sagrauzdēt, kur nu vēl sadzīt pēdas spokiem.

—   Ja šis daikts var sadzīt pēdas Parazītiem, tad taču mēs varam noskaidrot, kur viņi dzīvo?

—   Tas var viņus fiksēt, — Mona izlaboja, — nevis sadzīt pēdas. Tiklīdz viņi atstāj antenas darbības lauku, mēs viņus pazaudējam. Parabolu izgudroja lielās enerģijas kompānijas, lai uzmeklētu strāvas noplūdes vietas, nevis lai dzītu pēdas Parazītiem. Parabola darbojas tāpat kā pīļknābja knābis, kas izmanto iebūvētus sensorus, lai uztvertu dzīvu būtņu radītos elektrības lādiņus. Es to redzēju vienā no tiem dabaszinātņu video, ko Stefans mums liek skatīties. Tas piederas pie mūsu izglītības.

Parabolas kontrolkārba bija pieslēgta senlaicīgam klēpjdatoram. Mona to iedarbināja un atvēra trīsdimensiju režģa programmu.

—   Ik reizi, kad Parabolas antena uztver kāda Parazīta spektru, tā reģistrē viņa atrašanās vietu, ātrumu un kustības virzienu. Ar laiku mums uzkrājas informācija.

—   Vai tas mūs varētu aizvest līdz vietai, kur dzīvo Parazīti?

—  Nē, — Mona atbildēja. —Veltīga laika tērēšana. Viņi var ierasties vienalga no kurienes un jebkurā brīdī. Viņu pārvietošanās virziens atkarīgs no tā, kurp viņi dodas baroties. Un antenas darbības rādiuss ir nieka kilometrs.

—   Kāpēc tad mēs to vispār darām?

Mona paskatījās pāri plecam, lai pārbaudītu, vai viņi ir vieni. — Izmisuma solis. Mēs šo programmu darbinājām vairāk nekā gadu un bez jebkādiem rezultātiem. Labāk iet medības.

—  Bet, pat ja viņus uzmeklējam, ko tad mēs varam iesākt? Zibens stobri tikai palīdz viņiem vairoties.

Mona izbrauca ar pirkstiem cauri saviem izspūrušajiem matiem. — Es nezinu. Kā būtu ar ūdeni? Varbūt viņus var salaistīt līdz nāvei. Kaut kādai izejai jābūt.

Uz monitora parādījās zils punktiņš.

—   Skaties, re, kur viens ir. Simt metru uz ziemeļaustrumiem. Pārvietojas ar ātrumu sešdesmit kilometru stundā.

Kosmo piesteidzās pie loga. Tālumā aiz kādas ēkas nozuda

vientuļš Parazīts.

—   Un kāds mums no tā labums? — Mona uzmeta lūpu. — Nekāds, ja vien mēs vinu nenoķeram. — Vina atkal atlaidās uz spilvena, cieši sagrābdama folijas segu. — Patiesībā mums vajadzīgs brīnums.

Kosmo pasmaidīja. — Tad mēs esam īstajā vietā.

—  Tur nu tev taisnība, Kosmo. Abrakadabras iela. Vai zini, kāpēc to tā sauc?

Kosmo apsēdās viņai līdzās uz soliņa un noliedzoši pakratīja galvu.

—   Pirms daudziem gadiem tie ģēniji, kas projektēja Satelītpilsētu, nolēma, ka te būs īpaši mikrorajoni tiem, kas nodarbojas ar daiļajām mākslām. Tāpēc mums tagad ir van Goga pasāža un Vitmena augstiene. Bija iecerēts, ka visi gleznotāji dzīvos Vangogā un visi dzejnieki — Vitmenā. Abrakadabras iela bija domāta Lasvegasas ļaudīm. Burvju māksliniekiem, kabarē dziedātājiem un dejotājiem. Muļķīga iedoma. Mākslu nav iespējams ielikt vienā plauktiņā. Neviens cilvēks ar patiesu talantu nemūžam necietīs, ka viņam norāda, kur dzīvot. Stefans šo vietiņu pārpirka par smiekla naudu. Viņš pat nemaksā nodokļus. Attapīgs puisis, vismaz parasti.

—  Vismaz parasti, — aiz muguras atskanēja Stefana balss. Neteiksim, ka gaviļpilna. Neviens Stefanu nelūgtu par Santaklausu Ziemassvētku iestudējumā, pat ja būtu atlicis vairāk nekā tie pāris miljoni cilvēku, kas vēl aizvien svinēja šos svētkus.

—   Pārņemšu vadību. Neiebilsti? Man jāparunā ar mūsu jauno Redzētāju.

Mona piecēlās kājās, apmetuši segu ap pleciem.

—    Protams. Man nekaitētu pāris stundiņu pagulēt īstā gultā. Kas zina. Varbūt pat izmetīšu kādu apli pa gaismu. Mums jau tagad naktis ir brīvas.

Mona zemu pieliecās, ieskatīdamās Kosmo acīs.

—  Tu teicami apšaudīji to tanku. Atkal mani izpestīji.

Viņa noskūpstīja zēnu uz vaiga. — Paldies.

—   Nav par ko, — Kosmo nomurmulēja. Tā vien likās, ka seju kāds pieslēdzis elektrotīklam.

Mona iesmējās. — Turpini tādā pašā garā, un drīz tiksi bučots caurām dienām.

Kosmo pēdīgi izdevās salikt kopā teikumu. — Varbūt nākamreiz tu izglābsi mani. Tad es tev būšu parādā buču. — Ņemot vērā situāciju, tas bija gramatikas meistardarbs.

—   Varbūt, — Mona atteica, acīm nodzirkstot. — Varbūt izglābšu arī.

Viņa piegāja pie Stefana.

—   Tātad tagad tu ar mani sarunājies?

Stefans neizskatījās diez cik līksmāks kā iepriekšējā naktī. — Paklau, Mona. Pagājušonakt es biju draņķīgā stāvoklī. Viss mans darbs pagalam.

Mona iebakstīja viņam krūtežā. — Mūsu darbs. Mēs esam supernaturālisti. Komanda.

—   Tev taisnība. Komanda. Turpmāk es to paturēšu prātā.

Viņa vieglītēm saspieda Stefana apakšdelmu. — Dari gan

tā, Stefan.

Tipinādama guļammaisa sudrabainajā kūniņā, Mona aizjoza pa auksto jumta segumu. Stefans ienāca būdiņā un aizvilka salokāmās durvis. Viņš apsēdās līdzās Kosmo.

—   Nu, Kosmo, kā jūties?

Kosmo paraustīja plecus. — Nezinu. Es jūtos kā televizora ekrāns, uz kura nekā nav. Balta lapa. Man nav bijis laika par kaut ko kļūt.

—   Tur varbūt vainīga Satelītpilsēta. Šai vietai nav nekādas cieņas pret individualitāti. Pielāgojies, dari, ko tev liek, un neko nejautā. — Viņš pagrozīja kādu regulatoru uz Parabolas kārbas. — Tagad tev pietiks laika, Kosmo. Pietiks laika kļūt par vienu no mūsējiem.

—   Vai tā tiešām ir? Es esmu viens no jūsējiem?

Stefans nopūtās. — Tieši par to es ar tevi gribēju parunāt. Man pēdējā laikā bijusi slikta oma, Kosmo. Bet pie tā vainīgs esmu es pats, nevis tu.

Kosmo nesteidzās atbildēt un sasprindzināti vērās uz datora monitoru.

—   Lai es jebkad varētu kļūt par īstu jūsējo, tev man jāpastāsta.

—   Kas man jāpastāsta? — Stefans jautāja, lai gan jau zināja atbildi.

—   Kāpēc mēs ar to nodarbojamies? Kas ar tevi ir bijis?

Stefana seja uz dažām sekundēm sadrūma, tad atmaiga.

Viņš bija izlēmis. — Labi, Kosmo. Tu esi pelnījis zināt patiesību. Mēs visi esam to pelnījuši. Tikai tici man, reizēm tāpēc, ka visu zini, naktīs miegs itin nemaz nav mierīgāks…

Stefans saguma, atspieda zodu rokās un tad sāka runāt. Iesākumā viņš vilcinājās, bet drīz vien vārdi sāka birt kā pupas.

—   Pirms trim gadiem es biju policijas akadēmijas teicamnieks. Piecpadsmit gadus vecs un labākais savā klasē. Profesore Faustino, mana skolotāja un tuva ģimenes draudzene, bija ieteikusi manu kandidatūru virsnieku skolai. Un tad kādudien viss sagāja pilnīgā grīstē. Māte piezvanīja man uz akadēmiju. Vajadzēja, lai es viņu aizvedu mājās no klīnikas, kurā viņa strādāja, un es biju tikko nokārtojis savu patruļas autovadītāja eksāmenu. Tāpēc es viņai aizbraucu pakaļ policijas patruļmašīnā. Biju izdomājis, ka nobraukšu gar mūsu dzīvokli un pēc tam aizvedīšu auto atpakaļ uz policijas iecirkni.

Stefans paberzēja acis ar dūrēm.

—   Stulbenis. Policijas patruļmašīna vienmēr ir mērķis. Vienmēr. Tā ir mašīna, kurā nekad nedrīkst sēdināt nevainīgus civiliedzīvotājus. Es to zināju. Ko gan es iedomājos?

—   Kas notika? — pavaicāja Kosmo.

—   Mēs bijām pusceļā uz mājām, kad mašīna uzsprāga. Spečuki pēc tam teica, ka šasijā bijusi paslēpta nomaskēta mīna. Tā arī nenoskaidrojās, kas to bija tur ielicis.

Stefans pārvilka ar pirkstu pār rētu mutes kaktiņā.

—  Es cietu diezgan smagi. Māti ari nopietni ievainoja. Ļoti nopietni. Bet viņa būtu varējusi izdzīvot, es par to esmu pilnīgi drošs. Es esmu redzējis daudz ievainojumu, un viņa būtu izdzīvojusi.

—   Ja nebūtu Parazītu? — Kosmo uzminēja.

—  Tie zilie sātani — vesels spiets — metās mums virsū kā mušas uz medu. Un es nevarēju pakustēties, nevarēju viņu izglābt. Gulēju mašīnā saspiests. Un noskatījos, kamēr viņi izsūca manu māti sausu. Trīs no viņiem uzmetās virsū man. Uz rokām un krūtīm. Blenza manī no augšas ar savām milzīgajām acīm.

Stefans ievilka elpu un pārvilka pār acīm piedurkni.

—  Paramediķi bija klāt dažu sekunžu laikā. Laimīgā kārtā viena vienība gadījās turpat tuvumā. Tāpatiņš mani izglāba ar defibrillatoru. Bet māti glābt jau bija par vēlu. Es nokavēju. Es viņu pievīlu.

Kosmo ilgi un nopietni Visu apdomāja, pirms ko teica.

—  Ne nu pievīli, nekā, — viņš sacīja. — Parazīti pieder dabai. Ar dabu nav iespējams cīnīties.

Stefans aplika roku Kosmo ap pleciem.

—  Paldies, Kosmo, — viņš sacīja. — Jauki, ka tu tā saki. Bet vaji ari pieder dabai, un no tiem gan mēs tikām vaļā.

Salīdzinājumā ar iepriekšējo nedēlu turpmākās dienas bija ārkārtīgi mierīgas. Mona modri uzmanīja Parabolu, taču datoram neizdevās datos par atsevišķiem redzētiem Parazītiem atrast jelkādu sistēmu.

Pēdīgi Stefans, kārtējo reizi apraudzījis mātes pelnus, sasauca viņus visus kopā. Kopš tikšanās ar Elenu Faustino viņš pie mātes bija gājis gandrīz katru dienu. Pašlaik viņam vairāk nekā jebkad pietrūka viņas spēka un padoma.

—   Es visu esmu kārtīgi pārdomājis, — viņš sacīja, norādot uz noliktavu un plašo inventāra klāstu. — Pilnīgs neprāts. Ko gan es iedomājos — kā var cīnīties ar… dabu? Ik reizi, uzlaižot gaisā kādu Parazītu, mēs radījām duci jaunu, kas atkal uzbruka tādiem pašiem cilvēkiem kā mēs. Cik cilvēku par to samaksājuši ar dzīvību?

—     Bet mums tagad ir Energopulss, — iebilda Mona. — Atliek tikai atrast viņu pūzni, un mēs varēsim visu vērst par labu.

—   Nē, tev bija taisnība, Mona, — Stefans nopūtās. — Parabola ne reizi nav palīdzējusī. Man nebija nekādu tiesību pakļaut jūs briesmām. — Viņš apklusa, ieskatīdamies acīs visiem grupas locekļiem pēc kārtas. Bija gaidāms kaut kas svarīgs. Mona pasniedzās pāri galdam un saspieda Kosmo roku. Lai kas Stefanam būtu sakāms, tas ietekmēs viņus visus.

Supernaturālistu vadonis dziļi ievilka elpu. — Es esmu pieņēmis lēmumu. No šodienas mēs pilnīgi oficiāli esam normāli cilvēki.

Šis paziņojums atbalsojās visā noliktavā. Normāli cilvēki? Vai kaut kas tāds vispār pastāv?

—   Tu mani nekad neesi pakļāvis nekādām briesmām, —

Kosmo teica. — Neviens mani nav piespiedis neko darīt. Es rīkojos tā, kā man likās pareizi. Tu tikai izglābi man dzīvību, tas ir viss, ko tu man esi nodarījis.

—   Manējo arī, — Mona piebalsoja. — Nebūtu bijis supernaturālistu, es tagad būtu eļļas peļķīte kaut kur kādas autotrases malā.

Stefans papurināja galvu. — Man pienācis laiks pamosties. Mana māte ir mirusi, man ar to jāsamierinās.

Mona pietrūkās kājās. — Mēs nevaram tā vienkārši padoties, Stefan! Tu zini, kāds ir mūsu liktenis. Mēs cīnīsimies ar šiem radījumiem, kamēr vien spēsim. Pasaki viņam, Tāpatiņ.

Bartoli mazulis sēdēja, acis nodūris.

—   Varbūt šefam taisnība, — viņš teica. — Varbūt mums tiešām vajadzētu pielikt punktu.

Mona pacēla rokas pret debesīm. — Es neticu savām ausīm. Viena operācija noiet greizi, un visi uzreiz galīgi sašļūk.

Tāpatiņš aizpīpēja simcigareti. — Sašļūk? Ne jau par to ir runa, Mona. Mēs centāmies, cik vien spējām, bet tikpat labi varētu mēģināt ieslaucīt okeānu salvetē. Kurš teicis, ka mēs nevaram kādu bridi padzīvot laimīgi kā pavisam parasti cilvēki?

Monas seja dusmās pietvīka. — Parastus cilvēkus šie radījumi izsūc sausus, tikai viņi to nezina. Tu gribi mierīgi noskatīties un neko nedarīt, kamēr Parazīti dara savu darāmo?

Stefans maigi satvēra Monu aiz pleciem.

—   Tas nepavisam nav tas, ko es gribu. Bet mēs esam sakauti. Mēs esam tikai bariņš bērnu. Ko mēs varam iesākt?

—     "Mijiši" tagad ir mūsu pusē, — Mona nočukstēja. — Mums ir Energopulss un Parabola.

—   Tas neko nelīdz. Nekad nav līdzējis. Pagāja ilgs laiks, kamēr es to sapratu, bet tagad man viss ir skaidrs.

—  Žēl par to Parabolu, — Kosmo domīgi noteica, gandrīz kā runādams pats ar sevi.

Mona pagriezās pret viņu. — Par ko tu runā, Kosmo?

—   Par to vienu, ko pieminēja profesore Faustino. Parazīti bieži barojas ar elektroenerģiju. Es esmu pārliecināts, ka atliek atrast enerģijas noplūdes, tad mēs uzietu arī Parazītus. — Viņš atspieda zodu plaukstā. — Ja vien mums būtu lielāks antenas šķīvis.

Mona pieskrēja pie tuvākā loga un atrāva vaļā smagos aizkarus.

—   "Mijiši" ir diezgan prāvs šķīvis, — viņa sacīja, norādot uz zvaigznēm. — Pamēģināsim vēlreiz, Stefan. Vēl tikai reizi.

Drūmā bezcerība, kas bija iegūlusi Stefana vaibstos, pārplīsa kā mālu sejas maska, un zem tās atklājās ierastā apņēmība.

—   Tāpatiņ, — viņš sacīja. — Kur ir mans telefons?

—   Nekādā gadījumā, — Elena Faustino teica.

Stefans nespēja noticēt savām ausīm.

—   Profesore Faustino. Vienīgais, ko es lūdzu, ir datu pieslēgvieta Satelītā. Ko tādu var nodarīt viens spraudnis?

Faustino seja telefona ekrānā bija nopietna. — Satelīts nav pieejams, Stefan, pat man ne. Es esmu tikai pētniecības nodaļas prezidente. Man neviens uz Satelīta neļautu pat berzt grīdu.

Telefona klausule Stefanam rokā gandrīz ieplaisāja.

—   Lieliski, jūs pati varat uzņemties skenēšanu. Enerģijas noplūžu koncentrācija pilsētas centrā — neko vairāk man nevajag.

Faustino ielūkojās digitālajā dienasgrāmatā uz sava rakstāmgalda. — Tā jau ir daudz labāka ideja. Es varu atrast brīvu brīdi kaut kad pēc pāris mēnešiem.

…

—   Pēc pāris mēnešiem! Vai jums ir kāda nojausma, cik cilvēku tiks izsūkti sausi šo pāris mēnešu laikā?

—   Es tur neko nevaru darīt, — Elena protestēja, pagriežot savu digitālo dienasgrāmatu tā, lai Stefans varētu redzēt ekrānu. — Paskaties pats, cik daudz klientu jau gaida rindā: Nike, Disnejs, Kroms. Katrs satelītpieslēgums izmaksā miljonus. Vai tu maz aptver, cik liela reklāmjauda ir vienai pārraidei? Uz Satelīta laiku jau izveidojusies rinda piecu gadu garumā. Iespraukties varu labi ja pēc pāris mēnešiem, ne drīzāk, un arī tad man nāksies atgādināt visus iespējamos pakalpojumus, par ko man kāds ir parādā.

Stefans pūlējās saglabāt mieru. — Kā tad lai es izmantoju to jūsu Energopulsu, ja nevaru atrast Parazītus?

Faustino palika nesatricināma. — Stefan, visa šī operācija ir pilnīgi slepena. Tādu ĀRKS-4 vispār nav. Tāpat kā modificētā Energopulsa. Nedz arī, starp citu, tevis un tava Parazītu linčotāju pulciņa. Ko tu no manis gribi? Vai man iet uz Centrālo biroju ar stāstu par spokainiem ziliem radījumiem, kas nodarbojas ar enerģijas attīrīšanu?

—  Nē, — Stefans atzina, drūmi blenzdams telefona ekrānā. — Laikam jau nē. Bet ko jūs gribat no manis?

—   Es gribu, lai tu atrodi citu ceļu, — Elena Faustino teica.

Stefans savāza telefonu.

—   Neuztraucieties, — viņš sacīja. — Atradīšu.

Buškas rajons aiz Blokādes, Satelītpilsēta

Mona stūrēja Cūkmobīli cauri dzīvelīgajai Buškas biežņai. Taisnību sakot, viņa vispār nedrīkstēja vadīt auto manuāli, taču Buškā nebija policijas, kas varētu pārbaudīt viņas vadītājas tiesības vai konstatēt to neesamību. Nakts bandas bija nomainījuši visparastāko mierīgo iedzīvotāju pūļi. Bāli zilganajā dienasgaismā dzīve turpinājās tāpat kā visur citur pasaulē. Lai kādos apstākļos cilvēki dzīvotu, viņiem tik un tā vajadzēja ēst, gulēt un mīlēt.

Ceļa malā gluži kā burvju mākslinieku galdiņi izauga kioski. Afrikāņu drēbnieki stāvēja plecu pie pleca ar austrumnieku taksistiem un eiropiešu kurpniekiem. Tirgošanās ritēja rosīgi, un kaulēšanās gāja vaļā pilnā sparā.

Kosmo no sava sēdekļa Cūkmobīlī vēroja, kā aiz loga garām slīd pasaule.

—   Nav slikta vieta, kur dzīvot.

—   Dienā, — Stefans sacīja. — Un būs vēl labāka, ja profesorei Faustino izdosies no jauna izsist cauri savus sociālos pabalstus.

Tāpatiņš mazā spogulītī pētīja savu zodu. Viņš cerēja ieraudzīt kādu sariņu. — Skaidrs. Un tieši tāpēc mēs uzdarbojamies viņai aiz muguras.

—    Profesore Faustino ir visā iejaukta, — Stefans teica. — Viņai jāievēro noteikumi. Mums ne. Ja supernaturālistiem izdosies atrisināt Parazītu problēmu, Satelīts nostabilizēsies, un sociālie pabalsti atkal tiks izmaksāti. Visi būs apmierināti.

—  īpaši "Mijiši", — Tāpatiņš noteica, iebāžot spogulīti kabatā. — Man liekas, mēs rīkojamies ļoti jauki, strādādami viņu vietā, īpaši ņemot vērā, ka šie mūs jau gadiem mēģina nobeigt.

Mona, pie stūres sēdēdama, pārkliedza pār plecu: — Vai tev ir kāda labāka ideja, Tāpatiņ? Ir? — Atbildi viņa gaidīja veselas piecas sekundes. — Nē? Man jau tā likās.

—    Man nekad nav. Tā vienkārši ir veselīga skepse, — Bartoli mazulis aizrādīja. — Visi jau nevar būt kā aitu bars. Tas viss ne velnam neder. Mēs piepeši esam sākuši strādāt korporāciju labā. Man tas nepatīk.

—   Man arī diez ko nepatīk, — Stefans sacīja, — bet profesore Faustino vispirms ir draugs un tikai pēc tam — korporācijas amatpersona. Mēs varam viņai uzticēties.

—   Tu par to esi drošs? Vai tu būtu gatavs likt ķīlā mūsu visu dzīvības?

—   Turpmāk vienīgā dzīvība, ko es jebkad likšu ķīlā, būs manējā. Kad būsim aizgājuši Parazītiem pa pēdām līdz viņu midzenim, es būšu tas, kurš uzstādīs Energopulsu. No šīs dienas jūs visi, bērni, esat datoru operatori.

Mona Cūkmobīli gandrīz iestūrēja stabā. — Bērni? Kuru tu te sauc par bērnu? Tu esi tikai pāris gadus vecāks nekā mēs. Ja es esmu pietiekami liela, lai skraidītu pa jumtiem, tad varu arī uzstādīt Energopulsus. Es te neesmu tāpēc, lai vērotu visu monitorā.

—   Tu piedalīsies, tikai no droša attāluma. Un, ja tev nepatīk jaunā kārtība, vari apturēt mašīnu un kāpt ārā. Es esmu pārliecināts, ka "sirdspuķītes" tevi sagaidīs ar lielu prieku.

Mona uzspieda uz akseleratora. — Vai zini ko, Stefan, reizēm tu vari būt gatavais cūka.

Vini brauca vairāk nekā trīs stundas, līdz Cūkmobīlis izbrauca Satelītpilsētas loka ceļu. Nākamā pietura — tuksnesis. Kosmo ieraudzīja, kur pilsēta beidzas, un skats viņu fascinēja. Tātad pilsēta tomēr kaut kur beidzās? Nez kāpēc viņš vienmēr bija iztēlojies pilsētu kā milzu cietumu. Un pat laukā izkļuvušam — kā diez iespējams izdzīvot te, laukos?

Tie gan nebija tādi lauki, kādus varēja redzēt vecos video. Neredzēja ne zirgus, kas aulekšotu palēninātā kustībā, ne kokos iekārtas šūpoles. Taisnību sakot, nebija jau arī īpaši daudz koku. Lielāko dalu augu valsts tik tuvu pilsētai bija iznīdējis ķīmiskais smogs vai nomales rūpnīcas.

Šeit cilvēki eksistēja ārpus Satelīta darbības zonas un bija brīvi no tā ietekmes. Vairākums iedzīvotāju mitinājās mazos vienstāva mitekļos, kas bija sanagloti no vienalga kā, kas vien kaut cik turējās stāvus. Kosmo šīs mājas likās mežonīgi eksotiskas. Pēc čuguna sienās aizvadīta mūža bija jauki skatīt sienas, kas saslietas no autostrādes dzelzsbetona tiltiem, un jumtus, kas pagatavoti no veciem reklāmdēļiem.

Tāpatiņš nodrcbinājās. — Šī vieta man uzdzen šermuļus. Zini, viņiem te nav pat satelīttelevīzijas. Dažās mājās ir labi ja desmit vai piecpadsmit pirātstaciju. Ar ko viņi caurām dienām nodarbojas?

—  Turas pie dzīvības, — Stefans sacīja, norādot uz lūžņu kalnu tālumā. — Tur, Mona. Mēs braucam uz turieni.

Kad viņi piebrauca tuvāk, Kosmo saprata, ka dzelžu kalns īstenībā ir iežogots pagalms, kas līdz malām pilns ar lūžņiem, izvestiem no pilsētas. Tāda kā vārtu torņa ēnā stāvēja divi bruņoti sargi; ieroči viņiem bija tikpat mūžveci kā viss, ko viņi apsargāja.

Mona apturēja Cūkmobīli pie izgreznotiem dzelzs vārtiņiem, kas savā iepriekšējā dzīvē bija kalpojuši par ieeju izklaides parka atrakcijai ar nosaukumu "Pastardienas dinozauri".

Stefans atvēra sāndurvis un izkāpa tveicē un putekļos. No augšas uz viņu tēmēja divas šautenes.

—   Labāk brauc vien tālāk, puis, — teica viens no sargiem. Izkāmējis eksemplārs ar labi ja trim zobiem mutē. — Ja tev nava nekā, ko vērts iemainīt. Viens pīpis, kas uz tiem vārtiņiem teikts, šiten nava nekāds izpriecu parks.

—   Aizveries un paklausies, — Stefans ierasti smalkjūtīgi atteica. — Man jāsatiek Linkolns. Pasaki, ka viņu meklē Baškirs. Un, ja šie vārtiņi divu minūšu laikā neatvērsies, jūs abi par to atbildēsiet.

Sargs tā kā gribēja sākt strīdu, līdz Stefans uzsvērti pameta skatu uz savu rokas pulksteni. Tad viņš izlēma iet un pasaukt Linkolnu. Ja šis garais, bruņotais jauneklis gribēja atrast kādu, uz ko izgāzt dusmas, labāk lai tas būtu kāds cits. Tās caururbjošās acis un greizā rēta, kas izstiepa muti…

Otrs sargs nospļāvās pirmajam nopakaļ.

—   Kājas pār pleciem kā tādam trusim. Ak tu, zaķpastala. Tev nav i ne tāda mugurkaula kā sliekai. — Varēja redzēt, ka šim cilvēkam patīk piesaukt līdzības no dzīvnieku pasaules.

Stefans iekāpa atpakaļ mašīnā. — Man liekas, būsim tikuši iekšā.

—   Noteikti, pateicoties tavam šarmam, — Mona izmeta, vēl joprojām crcīga par to "Apturi mašīnu un kāp ārā".

—  Tad nu tā. Kad mēs būsim tur iekšā, es gribu lai jūs visi esat ārkārtīgi piesardzīgi. Būsiet taču redzējuši visas tās filmas par Mežonīgajiem rietumiem, kur šaudīšanās sākās katra sīkuma dēl.

Kosmo pamāja.

—   Nu re, un šī izgāztuve ir tieši tāda vieta, tikai lodes ir īstas. Tāpatiņ, tu esi bērns, kamēr es nedodu citu rīkojumu.

Tāpatiņš novaidējās. — Stefan, man riebjas būt bērnam.

—  Mums var noderēt kāds slepens trumpis. Un tas būsi tu.

Divas minūtes vēl ne tuvu nebija pagājušas, kad "Dinozauru" vārtiņi atsprāga vaļā; abi dīvainie sargi bija nostājušies katrs savā pusē. Aplūkojis viņus tuvumā, Kosmo saprata, ka uz tādiem labāk tomēr skatīties pa gabalu.

—   Brauciet tik to vāģi iekšā, Baškīīīra kungs. Atstājiet vestibila priekšā.

—  Ķitvaimicīt, — sacīja otrs. — Tu nu gan esi nesmuks pēc lopa.

Kosmo īsti nesaprata, vai vīrs uzrunāja Cūkmobīli vai pats savu atspulgu. No otras puses, viņš nevarēja īsti atļauties par citiem smīkņāt. Kopš Tāpatiņš bija salāpījis viņa galvu, tā arī nebija nekāda bilde, lai gan tagad punus vismaz apsedza šāda tāda saru kārta.

Mona izstūrēja cauri automašīnu skeletu šķēršļu joslai un apstājās pie lieveņa, kas bija uzbūvēts no rūsainiem satelītantenu šķīvjiem. Pēc visa spriežot, tur bija vestibils.

—   Neaizmirsti, — Stefans sacīja Tāpatiņam. — Tēlo zaļknābi.

Mona iesmējās. — Tēlo? Vienkārši esi, kāds esi, Tāpatiņ.

Neviens nemanīs atšķirību.

Neglītie dvīņi izveda viņus cauri aizkaram no uzgriežņiem un skrūvēm, kas bija savērti uz vara stieplēm. Iekšā netīrība bija vēl briesmīgāka nekā ārā. Katrs virsmas centimetrs bija klāts ar kodīgu eļļas, netīrumu un rūsas kārtu. Griestos vienā mierā dzīvojās miljoniem rūsas ērcīšu; rosīdamās tās birdināja rūsas plēksnītes, kas plivinājās kā robotkodes.

Aiz rakstāmgalda, kas bija uzbūvēts no noliktavas preču transporta platformām, sēdēja kāds vīrietis, kurš visā šajā netīrībā nepārprotami jutās kā mājās. Viņa kājas bija uzstutētas uz galda, un basos kāju pirkstus laizīja aptaukojies ruds kaķis.

—   Jauks kaķītis, — piezīmēja Stefans. — Kā viņu sauc?

—    Kamuflāža, — vīrietis atbildēja. — Ja šī kaķenīte aizvērtu acis, tu viņu te neatrastu ar veselu suņu baru.

Stefans nogrūda vīrieša kājas no rakstāmgalda un apsēdās viņam iepretim. Kaķis nošņācās un pa vīrieša kāju pārskrēja uz vina vēderu.

—   Es redzu, ka par labām manierēm tev nospļauties.

—    Ar manierēm nekur tālu netiksi ne Čuguna Cūkā, ne ārpus tās, Linkoln.

Linkolnam bija izdēdējusi seja un zem acīm kā sašļukuši gaļas gabali karājās maisiņi. Viņš vienlīdz labi varēja būt jebkurā vecumā un piederēt pie jebkuras rases, lai gan runāja ar nepārprotamu augstāko aprindu akcentu. Ģērbies viņš bija šauri svītrotā uzvalkā ar vesti; nelaimīgā kārtā šim ietērpam bija vismaz divdesmit gadu.

—   Tu zini manu vārdu, puis, bet es gan nezinu, kas tu tāds esi. Lai iekļūtu šeit, tu izmantoji man tuva cilvēka vārdu, bet doktore Airiela Baškira tu gan neesi.

—   Es esmu viņas dēls Stefans. Viņa man par jums stāstīja.

Linkolns viņu bridi pētīja. — Jā, tev ir viņas acis. Kā mātei

klājas?

Stefans nodūra skatu. — Viņa nomira. Pirms trim gadiem.

Linkolns kādu bridi klusēja. — Man žēl. Viņa bija krietna sieviete.

—  Tāda viņa bija. Cik nu viņa man stāstīja, jūs esat viņai pateicību parādā.

Linkolns iesmējās. Viņa zobi bija tādā pašā krāsā kā viss pārējais. — Iespējams. Bet tev gan es neko neesmu parādā, mīļo zēn. Tādus parādus jau nemanto.

Stefans uzlika elkoņus uz rakstāmgalda. — Linkoln, pirms pieciem gadiem mana māte izbrauca ārpus pilsētas un izoperēja tavu plīsušo apendiksu. Neviens cits ārsts visā pilsētā to nebūtu darījis. Šeit uzturēdamās, viņa redzēja paceļamies AULIZO. Viņa man par to pastāstīja. Mēs abi zinām, ka tu esi tas pirāts, kurš jau gadiem ilgi bez kādas atļaujas, drošības garantijām vai kā cita laiž gaisā nelegālus AULIZO. Pietiek ar vienu manu zvanu, un "Mijiši" privātie šo vietu ar kosmiskajiem lāzeriem sagriezīs mazos gabaliņos. Un neglītie dvīņi neko nevarēs līdzēt.

Uz Linkolnu tas neatstāja nekādu iespaidu. — Tu iepazinies ar Floidu un Brūšu. Tie ir mani puiši. Es abus savācu no ielas, kad viņi bija tik tikko izkūņojušies no autiņiem. Man liekas, toreiz viņiem bija divdesmit seši gadi. Stulbi kā mieti, nabaga zeļļi, bet šaut gan prot. Taisnību sakot, viņi ari šobrīd uz tavu galvu notēmējuši lielas, vecas plintes.

—   Tiešām? — Stefans sacīja. — Nu, es viņiem ieteiktu paskatīties uz leju.

—   Uz leju? — Floids pārjautāja. — Tu tak nemēģināsi panākt, ka mēs novēršamies no mērķa, ko?

—   Tu gan laikam domā, ka mēs esam vakarējie, — piebalsoja Brūss, sakāmajam ar klusu svelpoņu laužoties cauri spraugām zobu starpās. — Mēs jūs esam paņēmuši uz grauda. Tevi un abus jaunuļus.

—   Bet mazulis? — Stefans jautāja.

Floids ieķiķinājās. — Kas tad ar viņu ir? Ko ta šis tādu izdarīs? Noslienās mūs?

Floids ar Brūšu sajuta ceļgalos sāpīgi iebakstāmies divus zibens stobrus. No apakšas viņiem uzsmaidīja Tāpatiņš. — Ka tik paši nesākat slienāties, kad es jūsos ielaidīšu pa lādiņam.

Linkolnam bija jāsmejas. — Bartoli?

Tāpatiņš palocīja galvu. — Viens no pēdējiem.

—   Labi, nejēgas, — Linkolns teica. — Lieciet nost plintes, kamēr mazais jums nav pataisījis sprogainus matus.

Floids un Brūss negribīgi paklausīja.

—    īsts Bartoli, — Linkolns noteica. — Kas tev par mutenēm?

Tāpatiņš saviebās. — Man labāk patīk apzīmējums "īpašās spējas".

—   Mutācijas, īpašās spējas, kā vien vēlies. Ko tu proti?

—   Es esmu mūsu grupas mediķis.

—  Dziednieka rokas. Es par to esmu dzirdējis. Vai tu esi arī jutīgs?

—   Kādā zinā?

—    Attiecībā uz garu pasauli. Televīzijas zinātnieki saka, ka Bartoli esot atmodinājis tādas smadzeņu daļas, kas snaudušas gadu tūkstošiem.

—   Es zinu, ko televīzijas gudrīši saka, — Tāpatiņš neparasti nešpetni atcirta. — Nē, es neesmu jutīgs. Tikai ļoti izskatīgs.

Linkolns atgāzās savā nodilušajā krēslā. — Tā vien liekas, ka tu būsi dabūjis virsroku, Stefan. Tad nu ķersimies pie lietas. Ko es varu tavā labā darīt?

—  Man vajadzīgs Augsta Lidojuma Zemas Orbītas kuģis, — Stefans bez aplinkiem paziņoja.

Linkolns iesmējās. No grumbām viņa sejā sāka birt rūsas pārsliņas.

—   AULIZO — tā uzreiz. Nekādu saviesīgu sarunu pirms tam nebūs?

—  Man nav laika nekādām saviesīgām sarunām. Man tūlīt pat vajadzīgs AULIZO. Šodien.

—   Kur es raušu AULIZO? Tas taču būtu nelegāli. Gan sabiedriskā policija, gan apsargi mani mēģinātu iesēdināt aiz restēm. Tava māte laikam gan būs kļūdījusies. Varbūt tā bija tuksneša halucinācija.

Stefans uzsita ar dūri pa galdu. — Mana māte bija kā traka uz kosmosa kuģiem. Tas bija viņas jājamzirdziņš. Viņa mēdza vest mani uz Ragu skatīties kosmosa kuģu palaišanu. Pazina katru modeli. Mana māte nekļūdījās. Jūs esat tas kosmosa pirāts, kuru meklē visi apsargi.

—  Un ja nu būtu? — Linkolns noprasīja. — Ņem vērā, es neko neatzīstu. Kurš cits uzkops kosmosu? Kurš savāks visus tos salūzušos satelītus? Ja man Jauts izteikt savas domas, tas cilvēks, kurš sūta kosmosā visus tos kreisos AULIZO, izdara Zemei lielu pakalpojumu. Pasaules pirmais kosmiskais atkritumu savācējs. Šad tad pa kādai pirātiskai televīzijas translācijai — nav augsta maksa par tīru kosmosu.

—   Jā, jā, jūs esat pelnījis medaļu. Kur ir kuģis?

Linkolna seja piepeši kļuva neparasti nopietna. — Kāpēc

lai es jums dotu kosmosa kuģi? Tādam bērnu bariņam? Tu neesi pietiekami vecs, lai izvestu ārā pa vārtiņiem to lūžņu kaudzi, kur nu vēl kosmosa AULIZO.

—   Čuguna Cūkā nākas pieaugt strauji, — Stefans saīdzis atteica. — Mēs jau gadiem esam izdzīvojuši vieni paši. Pēdējo gadu laikā pieaugušie ir mēģinājuši mūs tikai nogalināt. Tu vari ieprogrammēt AULIZO lidojumu no šejienes. Kuģis pacelsies un nolaidīsies, un mēs pat nepieskarsimies nevienam instrumentam. Mēs tikai gribam atrasties uz kuģa.

—   Tu man vēl neesi pateicis, kāpēc lai es gribētu tev dot savu kuģi, ja nu man tāds būtu. Kāds man no tā labums?

Stefans izvilka no jakas salokāmu datorpaneli. Nolika uz galda.

—  Un kas tas tāds? — Linkolns noprasīja, cenšoties neizrādīt nekādu interesi. — Jaunākā trīsdimensiju videospēle?

—   Nē, Linkoln, tas ir sakabes datorpanelis. Ar Lockheed Martin saules bateriju paneļa virsmu un divu miljonu gigabaitu atmiņu. Es to nesen iegādājos no kāda drauga.

Linkolns pabakstīja paneli. — Sakabes datorpanelis. Paskat tik. Un kas ir atmiņā?

—    Šobrīd nekā. Pietiekami daudz atminas, lai darbinātu pirātisku televīzijas staciju.

Linkolns pasvārstīja paneli plaukstā. — Teorētiski. Bet vajadzīgs arī liels šķīvis, pie kā pieslēgties.

—   Mums ir šķīvis. Vislielākais.

—   Nemēģini apvest ap stūri rūdītu blēdi, Stefan. Bez korporācijas lietotājkoda neviens Satelītam netiek ne tuvumā. Pielien klāt bez koda kaut kilometra attālumā, un tevi izšķaidīs pa visu izplatījumu.

Stefans ieslidināja paneli kabatā. — Kodi lai paliek manā ziņā. Šāda izdevība rodas vienreiz mūžā, Linkoln. Izmantojot šo, es jūs varu saāķēt ar Satelītu. Jūs varēsiet raidīt mēnešiem ilgi, pirms kāds sadzīs pēdas.

Linkolns nokasīja tīru pleķīti uz zoda. — Un viss, kas man jādara, ir…?

—   Jāiedod man startera karte tam AULIZO, kas, kā es labi zinu, jums novietots aiz šīs ēkas.

—   Tu saki, divi miljoni gigabaitu?

—  Jūsu rīcībā. Es jums iedodu saslēguma mikroshēmu, un jūs varat raut vaļā.

Linkolns jau bija uzķēries, bet vēl cīnījās. — Vai tu zini, cik tāds kuģis maksā, Stefan?

—   Apmēram desmito dalu no tā, ko jūs nokāšat no neatkarīgajām televīzijas kompānijām.

—  Un ja nu tie ir tikai meli, Stefan? Varbūt tev vienkārši vajadzīgs mans kuģis un nav nekādu kodu?

Stefana iznīcinošais skatiens kā nazis pārcirta sīkām daļiņām pieblīvēto gaisu. — Es jums dodu vārdu, Linkoln. Es zvēru pie savas mātes dvēseles.

Linkols savēcināja rokas. — Nevajag jau uzreiz tik slimīgi, nevajag zvērēt pie dvēselēm. Tas nav labs stils.

—  Vai mēs esam vienojušies?

Linkolns piecēlās kājās; rūsa viņam nobira no drēbēm kā izkaltusi čūskas āda.

—  Jā, jaunais Baškir. Esam vienojušies.

Stefans pastiepa roku. — Tad sarokosimies.

Linkolns šo žestu ignorēja. — Sarokosimies, kad tu pārvedīsi manu kuģu atpakaj vienā gabalā.

Linkolns supernaturālistus aizveda gar lūžņu izgāztuves tālāko malu līdz tādam kā mūrim, kas bija sakrauts no pārstrādei savāktām vecām automašīnām. Aiz kaklā pakārtās aukliņas viņš izzvejoja laukā garāžas durvju tālvadības pulti un nospieda pogu. Siena vidū pārdalījās uz pusēm, kas uz lodzīgām sliedēm aizbrauca katra uz savu pusi. Nākamajā acumirklī šurp metās pusducis būdīgu suņu, piesieti ar atsperes mehānismu aprīkotās ķēdēs. Viņi ņirdza nodzeltējušus zobus, un no dzīvnieku žokļiem gari kā lecamauklas stiepās slienu pavedieni.

Linkolns piespieda vēl kādu pogu, un suņu ķēdes tika saritinātas īsākas.

—  Lai kā tehnoloģijas ietu uz priekšu, nav labāka sarga par nobadinātu kranci.

Suņi piederēja pie dīvainas sugas; tiem bija strups purns un ruds kažoks.

Linkolns pasvieda viņiem riekšavu kaulu no spaiņa. —Tev patīk mani mazulīši? Viņi man izmaksāja krietnu naudiņu. Es viņus pasūtīju no Kubas. Mēģenē audzēti. Pārsvarā bulterjera gēni. Drusku no lāča arī, un vēl pāris DNS pavedienu no hameleona — krāsai.

AULIZO bija novietots uz režģa — ledus krātiņa ielenkumā. Saldētavas pumpji uz mirdzošās virsmas šļāca virsū zemnulles temperatūras kristālus. Aiz sasalušajām rūtīm mirguļoja kuģa korpuss.

—   Tev izteikti veicas, Stefan, — Linkolns teica. — Mums šovakar bija ieplānota palaišana. Nekas īpašs, parastais nozvejas reiss, lai paskatītos, ko varam atrast. Citādi paietu vairākas dienas, līdz mēs sasaldētu korpusu.

Kosmo pievirzījās tuvāk Monai. — Kam tas ledus?

—  Maskēšanās, Kosmo. AULIZO vajadzīgas pāris ar šķidru degvielu darbināmas nesējraķetes, kam jāgrūž kuģis kādu kilometru, līdz sāk darboties saules enerģijas josla. Tāds siltumizstarojums noteikti parādītos "Mijiši" skeneros. Viņi necieš, ka pirāti maisās pa kosmosu. Ledus neļauj kuģa pacelšanās vietai parādīties uz viņu monitoriem. Pirāti jau gadu desmitiem šim nolūkam izmanto saldētavas.

Floids un Brūss ar lieliem ķekšiem pavilka nost vienu no ledus paneļiem. AULIZO bija uztupināts uz četriem klučiem kā mašīna, kurai noskrūvēti riteni.

Supernaturālisti iegāja ledainajā raķetes apvalkā. Kosmo pieskārās kuģa saltajam apšuvumam. — Un šis te lido?

Linkolns iebelza viņam pa ausi. — Skaidrs, ka lido, mazais nekauņa. Šis kuģis lido, ceļas un planē. Un, pats svarīgākais, piezemējas. — Viņš ar plašu žestu pasniedza startera kartīti. — Jādomā, tu diez vai gribēsi izpaust, kāds lidojumam mērķis.

Stefans iebāza karti kabatā un atdeva Lockheed Martin saules bateriju datorpaneli.

—  Tu spried pareizi, Linkoln, veco zēn. Mēs dodamies ceļā krēslā, tātad tev ir trīs stundas laika, lai salādētu datorā visas vajadzīgās programmas.

—   Vai jums ir mehāniķis?

Mona ar skrūvgriezi rokās jau rosījās pie viena no borta paneļiem. — Mehāniķis mums ir. Dodiet man vienu stundu, un es jums pateikšu, vai mums ir kuģis.

Izņēmusi cauri savu AULIZO tehniskās testēšanas sarakstu, Mona ziņoja par divdesmit četriem elektronikas, datoru un mehānisko daļu bojājumiem.

—    Divdesmit četri, — Stefans noteica, berzēdams zodu. — Vai ir kaut kas kritisks?

Mona ielūkojās sarakstā. — Lielākoties viss, kas pieciešams. Pienācis laiks nomainīt gaisa filtrus, bet, ja lidojums ir īss, it kā nekas briesmīgs. Es ar spiedienu pārbaudīju skafandrus. Visi, izņemot vienu, jālāpa. Tātad no kuģa ārā iesi tu viens, Stefan.

—   Labi. Turpmāk neviens vairs nevajadzīgi neriskēs.

—   Eleroni tik tikko kustas, tāpēc nekādu strauju pagriezienu. Lielāko daļu slēgumu kopā tur pagājušā gadsimta izolācijas lente, un aizsargstikls ir netīrs.

—   Slauķi?

—   Nav.

—   Labi. Sadabū sūkli un karstu ūdeni. Pēc stundas mēs paceļamies.

AULIZO svēra četrpadsmit tonnas, un tam bija tāds kā konusa apveids. Kuģis tika stūrēts ar astes eleroniem un duci gāzes reaktīvo dzinēju, no kuriem darbojās seši. Reiz kuģa korpuss bija ticis nokrāsots Eiropas Savienības zilumā, bet lielākā daļa krāsas bija noberzusies daudzajās lūžņu vākšanas ekspedīcijās. Pie kuģa pamatnes bija piestiprinātas divas nesējraķetes, kas nodrošināja dzinējspēku sākotnējai gravitācijas pārvarēšanai; pēc tam kosmosa kuģa darbināšanu pārņēma "Laulības gredzens".

"Laulības gredzens" bija apzeltīta saules bateriju josla, kas, kuģim pārvietojoties, nepārtraukti griezās. Katrs panelis pēc kārtas uzlādējās un tad atgriezās vietā, kur kontaktā ar magnētisko gredzenu uz korpusa atdeva savu lādiņu un atbrīvoja vietu nākamajai baterijai. Kosmosā AULIZO vairāk par visu atgādināja sērfotājmeiteni, kas griež ap viduci vingrošanas rinki.

—    Cik tālu atklātā kosmosā mēs dosimies? — Kosmo vaicāja Monai.

Mona ar nelielu nodriskātas rokasgrāmatas palīdzību veica beidzamo sistēmu pārbaudi.

—    Stingri ņemot, mēs nemaz nelidosim līdz atklātam kosmosam: tikai mazliet ārpus atmosfēras ārmalas. Kāda starpība, Kosmo? Tu nositīsies, krītot no jebkāda augstuma, kas lielāks par piecpadsmit metriem. Jebkurā gadījumā drīzāk aiziesim bojā sūces dēļ korpusā, nevis tāpēc, ka nogāzīsimies.

—   Paldies, — Kosmo teica. — Tagad es jūtos labāk.

—   Tas labi, jo tu esi otrais pilots.

No ledus plāksnēm dvesa tāds saltums, ka Kosmo ievīstījās ciešāk savā armijnieka vamzī.

—   Otrais pilots? Mona, es pat neprotu nosūtīt automašīnas koordinātas uz Satelītu.

—    Neraizējies, Kosmo. Dators gandrīz visu izdara pats, un, kad nonāksim pietiekami tuvu, Satelīts pats mūs ievadīs iekšā.

—  Ja dabūsim piekļūšanas kodus, — Kosmo viņai atgādināja.

Mona saviebās, ieraudzījusi vadības pultī sarkanu gaismiņu. Viņa uzsita pa to ar saliektu pirkstu, un tā kļuva zaļa.

—   Ja jau Stefans par to neraizējas, es arī neuztraukšos.

Pa lūku galvu pabāza Linkolns.

—  Te būs lokhīds, — viņš sacīja, pasniedzot Monai sakabes paneli. — Pielūko, lai būtu kārtīgs kontakts. Pacelšanās pēc desmit minūtēm.

Monai nepatika pavēles. — Pacelšanās pēc desmit minūtēm? Vai te kaut kur būtu kāds lidojuma vadības centrs, ko es nebūtu pamanījusi?

Linkolns viņai mīļi uzsmaidīja. — Nē, mana mazā sarkastiskā pelīte, nekāda lidojuma vadības centra nav. Bet manos saldētavas pumpjos beidzas gāze, tāpēc — vai nu jūs paceļaties pēc desmit minūtēm, vai arī ledus ietvars izkūst, un, ja tas izkūst, jūs nelidojat vispār. Es ļaušu, lai tu pati to paskaidro Stefanam, jā?

Mona atkal pievērsās pārbaudei. — Labs arguments. Tātad pēc desmit minūtēm.

Pēc deviņām minūtēm supernaturālisti jau bija piesprādzējušies žirokrēslos; viņu ribas no paātrinājuma sargāja bruņuvestes. Virs galvas mijkrēslī mirguļoja ledus plāksnes.

—   Tam ledum taču tiksim cauri, vai ne? — Kosmo apjautājās. — Izskatās diezgan biezs.

Mona turēja pirkstu virs aizdedzes pogas. — Teorētiski tā vajadzētu notikt. Priekšgalam ir pierīkots ledus grieznis.

Tāpatiņš un Stefans sēdēja pakaļgalā. Vispār jau kuģī bija tikai trīs kārtīgi sēdekļi, tāpēc Tāpatiņš, piesprādzēts ar pagarinātām siksnām, sēdēja Stefanam klēpī.

Bartoli mazulis bija sapīcis. — No visiem pazemojumiem, ko man nācies izciest savu īpašo apstākļu dēļ, šis ir pats ļaunākais.

Stefans papliķēja viņam pa galvu. — Mieru, mieru, puisīt. Vai gribi dzirdēt pasaciņu?

—   Stefan. Nav īstais brīdis. Lai cik sīks esmu, tomēr varu nodarīt zināmus miesas bojājumus.

Mona pagrozījās savā žirokrēslā. — Tu šodien esi tāds niķīgs, Tāpatiņ. Varbūt gāzītes moka?

Tāpatiņš metās uz priekšu, taču siksnas viņu noturēja.

—   Aiziet, Mona, — Stefans teica. — Kamēr viņš nav izrāvies.

Mona norāva aizdedzes drošības apliku. — Aiziet, — viņa noteica un nospieda sarkano pogu.

Ar joni ierēkušās, nesējraķetes sāka mest dzirksteles, dažu sekunžu laikā pārvēršot ledu tvaikos. Ietvars visapkārt kusa. Ap AULIZO virmoja tvaiku vērpetes, aizklājot skatu ekrānā.

Kosmosa kuģis no laukuma pacēlās lēni, cīnoties ar gravitāciju, kas vilka to pie zemes. Datoram palielinot dzinēju jaudu, mēraparātos sāka mirgot sarkanā gaisma. Ledus grieznis kuģa priekšgalā iegrauzās ledus plāksnē virs galvas un tad izlauzās tai cauri. Lejāk ūdens vārījās un no jauna sabiezēja blīvā miglā.

Kosmo jutās tā, it kā viņu kāds mēģinātu saraustīt gabalos. Lidojums galīgi nebija tāds, kādus rādīja televīzijas brīvdienu ceļojumu video. No otras puses, šis jau arī nebija Satelīta kontrolēts atpūtas kuģis smalkiem ļaudim. AULIZO bija divdesmit gadus vecs pirātisks kosmosa kuģis ar divām nesējraķetēm un atmiņu, kuras tik tikko pietika izklaides sistēmas darbināšanai.

Priekšgals viegli paliecās uz leju.

—   Nu ir bīstami, — Mona izspieda caur klabošiem zobiem. — Ja dzinēji aizkuras par stipru, pakaļgals ceļas gaisā ātrāk nekā priekšgals.

—   Un tad?

—   Tad mēs sākam kūleņot.

—   Kūleņot? Neizklausās labi.

—   Nav ari.

Dators par mazu drusciņu samazināja jaudu, izlīdzinot kuģa gaitu.

—   Labi, tagad mēs esam vertikāli. Nu sāksies līksmība.

Kosmo, būdams iesācējs, jau gatavojās uzdot kārtējo

jautājumu. Līksmība, viņš gribēja jautāt, kas tā par līksmībuf

Šajā mirklī izpletās "Laulības gredzens", apsīkstošās nesējraķetes un paša AULIZO litija baterijas papildinot ar superefektīvo saules bateriju enerģiju. Kuģis ar ātrumu divtūkstoš četrsimt kilometru stundā aiztraucās cauri zaļganu mākoņu vālam kā no lingas izsviests akmens. Paātrinājums lika vārdiem nepateiktiem iegrūsties atpakaļ Kosmo rīklē.

Monai izdevās ierunāties, lai gan dzīslas viņai uz kakla izspīlējās nostieptas kā tilta troses.

—   Līksmība, — viņa sacīja.

Zilas debesis, Kosmo nodomāja, kad kratīšanās rīmās. Debesis patiešām ir zilas. Pie aizsargstikla vēl joprojām bija pieķērušās stīgra smoga šķipsnas, bet tālāk pletās koši zilas debesis, piebirušas ar zvaigznēm. Skats bija satriecošs. Zilas, kā uz vecām atklātnēm. Skats no "Mijiši" observatorijas bija iespaidīgs, bet šis bija vēl labāks, jo tagad debesis pletās visapkārt. Kosmo pat ieraudzīja baltu mākonīti lidināmies pie pašas atmosfēras robežas.

Dators skaļrunī iedūca paziņojumu.

—   Gravitācija — viena piektdaļa no Zemes normas. Tiek iedarbināta mākslīgā gravitācija.

—   Tas labi. — Mona noteica. — Tāda lidinašanas rinki apkārt nenāk par labu kuņģim.

Tad dators paziņoja: — Mākslīgās gravitācijas iedarbināšanas mēģinājums neveiksmīgs.

Mona vairākas reizes nesekmīgi blieza pa gravitācijas slēdzi.

—    Lieliski, — viņa nomurmināja. — Vēmiena komēta.

—   Ko? — Kosmo pārjautāja, tad sajuta, kā uz augšu kāpj kuņģa saturs.

—   Kusties pēc iespējas mazāk, — Mona brīdināja. — Pie pazeminātas gravitācijas nav tik viegli pierast. Nesprādzē vaļā drošības siksnas. — Mona atskatījās pār plecu. — Nekādas gravitācijas. Centieties nekustēties.

—   Par vēlu, — Stefans noteica.

Tāpatiņš bija noliecies uz priekšu un iekāries savā drošības jostā. No vaiga viņš bija zaļgans, un turpat priekšā gaisā peldēja brūngana peļķīte.

—   Nevajadzēja šorīt ēst to pacu, — viņš novaidējās.

Stefans no sēdekļa apakšas izvilka mazu putekļu sūcēju un

iesūca vēmekļus.

—    Paldies tev, Tāpatiņ. Tieši šādi darbiņi man vislabāk patīk. Vari būt drošs, ka es izspļaušu kādu jociņu par šo lietu, kad vien man radīsies tāda iespēja. Atvainojos par vārdu spēli.

Dators iedarbināja bremzes vai, precīzāk, priekšgala dzinējus, palēninot AULIZO ātrumu līdz sešsimt kilometriem stundā. Satelīts karājās uz kosmosa robežas kā citplanētiešu bāzeskuģis. Uz šķīvja izliektā vēdera viegli pulsēja stilizētais "Mijiši" logo.

—   Es lasīju, ka šā logo darbināšanai nepieciešams tikpat daudz enerģijas, cik divdesmit pilsētas kvartālu apgaismošanai, — Mona teica.

Jo tuvāk, jo Satelīts arvien vairāk izpletās pār visu redzeslauku, un varēja saskatīt simtiem šķīvja apkopes tehniķu, kas veica labošanas darbus uz mākslīgā pavadoņa virsmas. Viņi bija uzāvuši magnētiskos zābakus un piesaitējušies pie šķīvja portāla ar alpīnistu atsaitēm un kārķiem. Ar prasmīgām un graciozām kustībām viņi pārmaiņus aizpeldēja kosmosā un tad vienā rāvienā piezemējās tieši tur, kur vajadzēja.

—   Varu derēt, ka nav tik vienkārši, kā izskatās, — Tāpatiņš noteica, muti slaucīdams. — Es priecājos, ka nebūšu tas, kuram nāksies iet tur ārā.

Vadības pults radio nopīkstējās trīs reizes.

—   Pienācis ziņojums, — Mona sacīja, pieslēgdamās frekvencei. No skaļruņa atskanēja balss, tikpat salta kā pats kosmoss.

—   Neidentificētais AULIZO, te Satelīta vadība. Jūs atrodaties "Mijiši" teritorijā.

Stefans atsprādzēja drošības siksnas un, vilkdams Tāpatiņu sev līdzi, sāka grūdieniem pārvietoties gar grīdas apmali.

—   Dzirdam, Satelīt, — viņš sacīja mikrofonā. — Tūlīt sameklēsim piekļūšanas kodu.

—   Trīsdesmit sekundes, — balss teica. — Pēc tam ieslēdzam tēmēkli.

Stefans izvilka no kabatas savu videotelefonu un uzmeklēja izvēlnē izejošos zvanus. Viņš izvēlējās savu pēdējo zvanu Elenai Faustino uz "Mijiši" torni un iedarbināja video. Uz telefona mazā ekrāniņa parādījās Elena, kas skaidroja Stefanam, kāpēc nevar rezervēt vietu uz Satelīta. Lai uzskatāmi pamatotu savus argumentus, Viņa pagrieza sava datora ekrānu un parādīja viņam pasūtītāju sarakstu. Kompāniju saraksts uz ekrāna bija skaidri saredzams. Un līdzās katras kompānijas vārdam varēja izlasīt tās piekļūšanas kodu un grafiku.

—     Kārtībā, Satelīt. Mēs esam apkopes komanda no "Kroma automobiļiem".

—  No Kroma? — drošības dienesta vīrs pārjautāja. — Tādā lūžņu tupelē?

—   Paklau, mēs esam apkope, nevis karaliskās personas, — teica Stefans, pūlēdamies izklausīties aizvainots. — Reklāma piecos pēcpusdienā sākusi raustīties. Mūs atsūtīja piespraust jaunu paneli.

—   To mēs varējām izdarīt tepat no augšas. Ko tik tālu kulties!

—   Tikai neapvainojieties, bet jūs, ļautiņi, noplēšat nez kādu naudu tikai par saules bateriju paneļu nospodrināšanu vien, bet mēs gadījāmies tepat kaimiņos. Kods mums ir, tāpēc ieslēdziet gaismas portālā.

—   Vispirms ievadiet kodu. Tad parunāsim par jūsu apkopes portālu.

Stefans pasniedza savu telefonu Monai, un viņa divas reizes ievadīja attiecīgo desmitciparu kodu. Otro reizi apstiprinājumam.

—    Labi, — drošībnieks negribīgi piekāpās. — Varat nākt iekšā. Septiņdesmit piektais portāls. Sekojiet nolaišanās gaismām un neatstājiet savu portālu.

—   Dzirdu, Satelīt. Veiksmīgu dienu.

Pavēle sekot nolaišanās gaismām bija lieka. Dators automātiski noregulējās uz sarkanās bākas frekvenci un aizvadīja AULIZO līdz septiņdesmit piektajam portālam. Bākas ugunis bija izkārtotas koncentriskos apļos, kas pildīja mērķa lomu, velkot viņus tuvāk tērauda pārejai, kas stiepās no šķīvja — vienai no vairākiem simtiem šajā kvartālā. Uz pārejas bija uzkrāsots "Kroma" logo. Kuģis, griezīgi nošņirkstēdams, apstājās, un piesteidzās divi šķīvja tehniķi, lai nostiprinātu priekšējos un pakaļējos kabeļus.

—     Esam iekšā, — Stefans teica, atāķēdams Tāpatiņu. — Sagatavojiet kabeļus, kamēr es uzvelku skafandru. — Viņš paķēra čemodānu no skapīša virs galvas un nozuda atejā.

Tāpatiņš no kravas platformas iztina čūskveida cauruļvadu. Tajā bija divi kabeļi. Strāvas vads un modema pievads. Vecais kuģis nebija apgādāts ar šādam informācijas apjomam nepieciešamu bezvadu jaudu.

—  Ciktāl tas attiecas uz "Mijiši", mēs vienkārši uzlādējam baterijas un nomainām "Kroma" video mikroshēmu, bet, kamēr boss būs tur ārā, viņš neuzkrītoši pieslēgs modema pievadu, mēs uz brīdi piesavināsimies Satelītu un paslepšus pameklēsim, ko mums vajag.

—   Cik daudz laika tas prasīs?

—   Nebūs ilgi, Kosmo. Ar kādu minūti pietiktu. Mazliet vairāk, un "Mijiši" jau nopratīs, ar ko mēs nodarbojamies. Tāpat jāņem vērā, ka drīz klāt būs īstā "Kroma" komanda.

Stefans iznāca no atejas. Viņš nebija uzvilcis skafandru.

—   Tas atkrīt, — viņš teica. — Mums jāmeklē cita izeja.

Mona pagriezās pret viņu ar visu krēslu. — Ko? Cita izeja?

Kāpēc?

Stefans parādīja viņai skafandru. Uz vārda kartītes ar sarkanu krāsu bija uzkricelēts "Floids". — Skafandrs. Par mazu.

—  Nē, — Mona iebilda. — Skafandri ir bezizmēra. Piedurknēm un bikšu starām ir akordeona konstrukcija.

Stefans nopūtās. — Parasti jau ir. Bet šis skafandrs ir no pagājušā gadsimta. Taisīts konkrētam indivīdam. Neliela auguma indivīdam. Neies cauri. Taisāmies prom, kamēr neesam atmaskoti.

Mona atrāva vaļā savas aizsargvestes spiedpogas. —Tad es iešu, Stefan.

—   Pat, ja man šī doma patiktu, tā nav īstenojama. Tu esi pilots, Mona. Ja dators atdod galus, kas šajā lidojošajā lūžņu

kaudzē ir visnotaļ iespējams, tavs uzdevums būs nogādāt mūs mājās vai vismaz no tām kāda pusotra kilometra attālumā.

Mona iekoda lūpā. Stefanam bija taisnība.

—   Tāpatiņ. Tev bijusi darīšana ar datoriem. Ej tu.

Bartoli mazulis sakrustoja rokas uz krūtīm. Šis žests bija

pilnīgi saprotams katram, kam bija acis pierē. Taču katram gadījumam, lai būtu galīgi skaidrs, viņš paziņoja: — Sapņo vien, Vaskesa. Pat ar pilnu kasti augšanas hormona mani nevarētu iekārdināt tiktāl, lai es līstu iekšā tai skafandrā. Turklāt, kā jau Stefans teica, skafandrs nav pielāgojams. Ja tu mani iebāzīsi tur iekšā, es izskatīšos pēc pārģērbta zīdaiņa.

Kosmo rīkle piepeši izkalta gluži sausa. Neviens taču nelūgs, lai ietu viņš. Viņš ir jauniņais. Pieteikties vai ne, tas bija paša ziņā.

—   Es to izdarīšu, — viņš izgrūda.

Stefans paslēja pret viņu nekustīgu pirkstu.

—  Nē, — viņš nepielūdzami teica. — Aizveries, Kosmo. Tu pats nezini, ko runā.

Ar prātu Kosmo tam piekrita. Viņš tiešām nesaprata, ko pats runā, tomēr piederēja pie komandas, un kādam šis darbs bija jāpadara. — Es iešu. Skafandrs man derēs. Man jau tikai jāiesprauž pāris vadiņu, vai ne?

Mona nebija gluži tādā sajūsmā, kā cerēts. — Nezinu, Kosmo. Var kļūt bīstami. Varbūt mums tiešām labāk visam atmest ar roku.

Tāpatiņš uzlidoja viņu galvas augstumā. — Klausi Vaskesu, sīkais. Mani vairāk uztrauktu nevis pats darbs, bet iespēja aizlidot kosmosā uz mūžīgiem laikiem.

Kosmo norādīja uz aizsargstiklu. Pāreja bija tik tikko sešus metrus gara.

—  Es no šejienes varu saskatīt portālu. Visu ceļu būšu piesiets. Kas gan varētu noiet greizi?

Tāpatiņš ieblieza ar plaukstu pa pieri. — Tev tiešām vajadzēja to pateikt? Tagad jau nu pilnigi skaidrs, ka būsi piesaucis nelaimi.

—  Es zinu, cik tas ir svarīgi, — Kosmo strīdējās pretim. — Ja mēs atgriezīsimies Satelītpilsētā, neveikuši skenēšanu, cik gan ilgi vajadzēs gaidīt, līdz trāpīsies jauna izdevība? Es neredzu, kur ir problēma. Skraidelēt pa jumtiem ir daudz bīstamāk, bet tas jūs nemaz neuztrauca.

—  Es zinu, Kosmo, — Stefans sacīja. — Bet pēdējās nedēļas laikā es esmu daudz ko mācījies. Esmu nācis pie prāta.

Kosmo pastiepa rokas pēc skafandra. — Piecas minūtes, un mums būs visu pilsētas Parazītu pūžņu karte.

Stefans pasniedza viņam skafandru. — Piecas minūtes, Kosmo. Tad mēs velkam tevi iekšā.

Visa pasaule bija Kosmo pie kājām. Raugoties lejup caur pārejas stiepļu pinumu, varēja saskatīt Zemi vairāk nekā astoņdesmit kilometrus lejā. No šejienes tā izskatījās sapostīta. Caur spraugām daudzkrāsainajos smoga slāņos varēja skaidri saredzēt Losandželosas krūmāju ugunsgrēkus, kas nu jau vairāk nekā mēnesi nenozuda no ziņu izlaidumiem visā pasaulē.

Virs galvas draudīgi pletās Satelīta šķīvis — kā sasalis paisuma vilnis, kas uz brīdi sastindzis, lai gāztos pār viņu un visiem kosmosa kuģiem dažādajos portālos. Tikai šajā līmenī vien bija noenkurojušies vismaz četrdesmit citi kuģi. Desmitiem šķīvja tehniķu darīja tieši to pašu, ko šobrīd viņš — savienoja savus AULIZO datorus ar Satelītu.

Floida ķiverē nebija nekādas sakaru ierīces, tāpēc vienīgais, ko Kosmo varēja dzirdēt, bija viņa paša elpa, burbulķiveres pastiprināta. Vismaz sejsegs bija pārklāts ar pretmiglas šķīdumu, tāpēc acu priekšā aina bija pavisam skaidra, ja neskaita vairākus skrāpējumus un grubuļus ķiveres kristālā.

Kosmo sāka sarunāties pats ar sevi, lai nebūtu tik vientuļi.

—     Labs ir, Kosmo. Kas tur pavisam. Savāc vadu un iespraud portālā. Pieslēdz sakabes datoru, pagaidi, kamēr tev dos zaļo signālu, un tad atkal aizritini vadu atpakaļ. Vienkārši.

Floida zābaki nebija magnētiski, tāpēc Kosmo nācās šļūkt gar kuģa korpusu sprīdi pa sprīdim. Likās, ka kosmoss viņu mēģina maigi iesūkt sevī, piedabūt palaist vaļā rokas. Taču pat ja viņš tā izdarītu, ar AULIZO viņu saistīja trose.

—   Nekas nevar noiet greizi. Ķeries pie darba.

Stefans un Mona bija pie iluminatora un viņu bažīgi vēroja. Kosmo parādīja viņiem paceltu īkšķi, tad zemu noliecās, lai izvilktu rievotā baltā vada galu no hermētiski noslēgtās caurulītes, kurā to bāza Tāpatiņš. Viņš to izvilka un piestiprināja pie velkro strēmeles sev uz krūtīm. Niecīgās gravitācijas dēļ kustības bija gausas un neveiklas.

Kosmo devās uz portālu, pūlēdamies piedabūt savus locekļus klausīt, kamēr visapkārt pa šķīvja virsmu lēkāja un grieza piruetes tehniķi.

Margas, pie kurām viņš turējās, likās pavisam sīkas salīdzinājumā ar polsterētajiem cimdiem, un viņš ik pa brīdim pārliecinājās, vai patiešām ir satvēris stieni. Sprīdi pa sprīdim viņš šļūca pa pāreju; zābaki lidoja kaut kur nopakaļ, bet trose — nabas saite — lēni viļņojās kā lecamaukla palēninātā filmā.

Pēdīgi Kosmo sasniedza Satelīta šķīvi. Pirmām kārtām vajadzēja pieslēgt Linkolna pirātisko plati. Zēns izvilka Lockheed paneli no skafandra kabatas ar pārloku un uzkabināja to pa virsu kādam citam. Paneļi bija tik plāni, ka pa gabalu ko tādu pamanīt bija gandrīz neiespējami. Vēl tikai trīs metri līdz saslēgšanas portāliem. Margas stiepās krustu šķērsu pa visu šķīvja virsmu, un Kosmo sāka šļūkt uz augšu, vilkdams nopakaļ abus kabeļus. Vairs tikai pusotrs metrs, gandrīz jau var aizsniegt ar roku.

O t.

Modemam un kontaktlizgdām bija paceļams drošības vāks. Atlika vienīgi to pacelt un iespraust abus kabeļus. Vienkārši — tikai rokas tik tālu nesniedzās. Šķīvja izliekuma dēļ drošības vāks atradās tālāk nekā saules bateriju paneļi, un Floida trose izrādījās kādu pusmetru par īsu. Kosmo izstiepa kabeli līdz pašam galam, taču tas tik un tā bija par īsu. Likās neticami, ka viņš ticis tik tālu tikai tādēļ, lai nieka divu solu dēļ viss nobruktu. Viņš lēni pagriezās pret kosmosa kuģi. No iekšpuses Mona māja, lai viņš nāk atpakaļ.

—  Ko lai es iesāku? — Kosmo pats sev jautāja; balss atsitās pret ķiveres sieniņām. — Cita ceļa nav.

Tikai atāķēt to trosi. Uz nieka sekundi.

Šī ideja iešāvās viņam prātā nez no kurienes. Atāķēt trosi? Neprāts.

Tikai uz vienu sekundi. Piekabināt to pie margām un pieslēgt vadus. Divi soļi, un būsi klāt.

Iespējams, taču pietiek ar vienu kļūmīgu kustību, un tu aizmaldīsies kosmosā.

Divi soļi.

—   Idiots, — Kosmo pats sev sacīja, atāķēdams trosi.

Ar acs kaktiņu viņš redzēja Stefanu. Pamatlīmeņa zināšanas lasīšanā no lūpām viņam ļāva saprast, ka supernaturālists no sirds bija vienisprātis ar to, ko Kosmo domāja pats par sevi. Mona dauzīja plaukstas pret plastistikla lodziņu. Viņa arī par Kosmo nebija pārlieku augstās domās.

Kosmo ar vienu roku piestiprināja savu trosi pie margām, īpaši uzmanoties, lai nepalaistu vaļā ari otru. Nebija jau tā, ka viņš domātu šādā darbā sazin kā ieprasties. Tikai vienu vienīgu reizi. Galvenais, nepieļaut, lai uzmanība atslābst, tad visam vajadzēja būt kārtībā.

Nieka divus soļus vēlāk Kosmo jau bija pie saslēgšanas portāla. Viņš izvija roku pa margu spraugu, aizāķējot elkoni.

Tagad pat divi degunradži, kas raustītu viņu aiz zābakiem, nepiespiestu palaist roku vaļā. Norāvis vadu no velkro sloksnes uz skafandra, viņš ieskrūvēja to portālā. Cauruļvada iekšienē strāvas pārvads un modema kabelis pieslēgušies noklikšķēja. Uz paneļa līdzās portālam uzzibsnīja zaļa gaisma. Kontakts. Tagad atlika tikai aizskaitīt līdz sešdesmit.

Stefans bija noliecies virs klēpjdatora, ko viņš bija pievienojis pie kuģa datora.

—   Darbojas? — Mona jautāja, seju un plaukstas piespiedusi stiklam.

Stefans pacēla pirkstu. Pagaidi!

—   Es nespēju noticēt, ka viņš patiešām atsējās vaļā. Estupido. Es ceru, viņš nedomā, ka šādi atstās uz mani iespaidu. Nekā nebija. Vai darbojas?

Stefans sasita plaukstas. — Darbojas. Tagad mums vajag vēl tikai sešdesmit sekundes.

Kamēr Mona tikai izlikās, ka Kosmo nav atstājis uz viņu iespaidu, Tāpatiņš tiešām šķendējās. — Redzētājs atradies! Nāksies ievietot televīzijā sludinājumu. Meklējam nenormālu puišeli ar pašnāvnieciskām dziņām. Komplektā — robotiksa plates.

—   Domā taču pozitīvāk, — Mona atcirta. — Viņam tikai jānoturas sešdesmit sekundes.

Tāpatiņš ieķiķinājās. — Sešdesmit sekundes. Zinot, kā viņam pēdējā laikā veicas, tikpat labi tu varētu teikt "līdz mūža galam". Es nebrīnītos, ja kāds meteorīts izvēlētos tieši šo brīdi, lai iespertu pa šķīvi.

Un, protams, notika pavisam kas cits.

Kosmo skaitīja. — … piecdesmit astoņi ziloņi, piecdesmit deviņi ziloni, sešdesmit… ziloni.

Katram gadījumam vēl viens zilonis pa virsu. Laiks atgriezties pie troses. Viņš jau bija sācis atskriīvēt cauruļvadu, kad visu Satelītu sadrebināja viegls grūdiens.

Kosmo pacēla skatu uz augšu. Virs galvas kāds dzīvojamais bloks likās drusku nošķiebies. Tur iekšā cilvēki kūleņodami lidoja gar logiem. Vēl viens grūdiens. Šoreiz spēcīgāks. Visapkārt šķīvja tehniķi bija nogrūsti no virsmas un lidinājās, piesieti drošības trosēs. Dzīvojamajā blokā kaut kas bija sagājis šķērsām. Divi stūri bija pilnīgi atrāvušies no galvenās konstrukcijas. Trešais grūdiens — īsts briesmonis salīdzinājumā ar diviem pirmajiem. Dzīvojamais kubs tika pilnīgi atrauts no šķīvja virsmas — un Kosmo tāpat.

Reizē ar pārsteiguma kliedzienu, ko varēja sadzirdēt tikai viņš pats, pusaudža pirksti tika atrauti no margām, un viņš aizpeldēja izplatījumā.

Visapkārt uz visu šķīvja tehniķu ķiverēm sāka zibināties avārijas ugunis, brīdinot viņus par briesmām. Dzīvojamais bloks aizpeldēja vēl tālāk no galvenās ēkas,to uz priekšu dzina gāze, kas plūda ārā no norautajām gaisa pievadcaurulēm. Kosmo varēja tikai noskatīties un censties nekrist panikā. Panika nozīmētu paātrinātu elpošanu, un viņa skābekļa krājumu rādītāji jau tā tuvojās skalas sarkanajam galam.

Glābšanas darbs bija fantastisks. Desmitiem šķīvja tehniķu metās tukšumā, pieķeroties blokam, pirms tas bija aizpeldējis ārpus aizsniedzamības robežām. Ar rokām un kājām viņi aizāķējās aiz katra iespējamā izciļņa, turoties pie tā kā dzīvi enkuri. Vēl daži atkārtoti uzlēca uz viena bloka gala, griežot to uz riņķi tā, lai gāzes reaktīvie dzinēji stumtu to atpakaļ uz Satelīta pusi. Tas bija satriecoši. Šie cilvēki bija īsti kosmosa kovboji. Kosmo gribējās aplaudēt. Tad viņš atcerējās pats savu likstu.

Kaut kas ietriecās viņam krūtīs. Pirmā doma bija zibenīga un smieklīga. Ciplanētietis\ Taču nē, tas bija kāds šķīvja tehniķis. Pietvīcis gluži sarkans, viņš kliegdams šļāca siekalas uz sava sejsega iekšpuses.

Kosmo, purinādams galvu, norādīja uz savām ausīm.

Tehniķis paņēma skaņas piesūcekni un piestiprināja mazo skaļrunīti pie Kosmo ķiveres. Kontakts bija zibenīgs.

—   …pie velna, tu dari, puika? Šitā ņemt un atsieties! Vai tev prātiņa nemaz nav?

—   Es-ē… atvainojos.

—  Tu neesi lasījis kompānijas pastu? Satelīts ir nestabils. Mums pēdējā laikā notiek arvien vairāk un vairāk šādu nobrukumu. Priecājies, ka es tevi ieraudzīju! Kādā kompānijā tu strādā?

Kosmo piepūlēja smadzenes. — Ē… "Kromā". Es strādāju "Kromā".

Tehniķis pārgieza acis. — "Kroms". Tipiski. Varu derēt, ka tev nav vairāk par pāris stundām kosmosa stāža. Pieņemam darbā amatierus, ietaupām naudu — tāds ir "Kroma" moto. Tu tak vēl esi tīrais bērns. Cik tev gadu?

—   Divdesmit divi, — Kosmo cerīgi nomurmināja. — Es dzeru daudz ūdens. Tas mani dara jaunāku.

—   Divdesmit divi, — tehniķis atkārtoja, nevērīgi stūrēdams viņus atpakaļ uz šķīvi. — Es laikam kļūstu vecs.

Apmetis izplatījumā kūleni, tehniķis kopā ar Kosmo atgriezās uz platformas. Viņš piesprādzēja Kosmo atpakaļ pie troses.

—    Man nāksies to piereģistrēt, — viņš teica, noraudams polsteri no minidatoriņa uz plaukstas locītavas. — Kā tevi sauc?

Kosmo īstajā brīdī atcerējās vārdu uz sava skafandra. — Ē… Floids. Floids Faustino.

—   Nu ko, Floid, — tehniķis noteica, kaut ko rakstīdams uz datora tastatūras. — Tas nozīmēs soda naudu "Kromam" un droši vien arī tev. — Viņš izdrukāja kartīti un iebāza to Kosmo skafandra kabatā.

—  Tev ir četrpadsmit dienas laika samaksāt soda naudu, citādi tava šķīvja tehniķa licence tiks anulēta.

—   Jā, ser, — Kosmo pazemīgi sacīja. — Piedodiet, ser.

Uz tehniķi tas nekādu iespaidu neatstāja. — Pietaupi savus "piedodiet, ser". Samaksā tikai to soda naudu.

Un, to teicis, tehniķis aiztraucās pāri šķīvim, lai palīdzētu nostiprināt dzīvojamo bloku. Kosmo trīcošām kājām aizvilkās atpakaļ uz kosmosa kuģi.

Mona viņu jau gaidīja hermētiski noslēgtajā priekštelpā.

—   Kretīns, — viņa teica, iebelzdama viņam pa plecu.

—  Zinu, — Kosmo nelaimīgs atteica; kājas skafandrā trīcēja kā receklis. — Vai mēs nevarētu atgriezties uz Zemes? Lūdzu?

Stefans lasīja skenēšanas rezultātus. — Nezinu, Kosmo. Kad tu dzirdēsi, kas te atklājās, tev varbūt sagribēsies palikt tepat.

Kosmo noņēma ķiveri. — Kas tad? — viņš iesmējās. — Nav taču tā, ka Parazītu pūznis atrastos zem Klarisas Freinas nama, ko?

Neviens cits nesmējās. Pat nepasmaidīja.

8. NODAĻA PULSS

Abrakadabras iela

Atceļā no kosmosa Kosmo nebija runājis īpaši daudz. Nevarētu teikt, ka viņš īgņotos, — nebija jau uz ko dusmoties. Viņš vienkārši prātoja, kad tas viss reiz beigsies. Cik reižu nedēļas laikā vienam cilvēkam par mata tiesu jāizglābjas no nāves? Un tagad viņu lūdza atgriezties vietā, kas bija viņa ļaunākais murgs. Vietā, no kuras viņš četrpadsmit bēdpilnus gadus bija nopūlējies tikt projām.

—  Vai tu to izdarīsi? — Stefans jautāja, kad viņi bija sasēdušies ap galdu.

Zēns pētīja sejas, kas viņā vērās. Supernaturālisti. Viņš tagad bija viens no viņiem,galu galā, Kosmo taču viņu dēļ bija izgājis kosmosā. Taču runa nebija par viņu un pat ne par visu grupu. Šis Energopulss bija jāiedarbina visu šīs planētas ļaužu labā. Cilvēkam, kurš uzaudzis kā bārenis, palaikam ir grūti domāt par kādu citu, nevis par sevi vien. Bet tagad viņam bija jādomā arī par Monu, un par Stefanu ar Tāpatiņu ari.

—   Plāns ir vienkāršs, — Stefans turpināja.

—   Kā tad, tikpat vienkāršs kā iepriekšējais.

—  Tas tiešām bija vienkāršs, pirms tu ķēries pie improvizēšanas. Šoreiz tu mums vienkārši rādīsi ceļu.

—   Kad tu tā saki, izklausās vienkārši, bet kaut kas noies greizi. Kaut kas vienmēr noiet greizi. Es esmu ievērojis, ka mans jaunais celis sāk niezēt vienmēr, kad gaidāmas nepatikšanas, un šobrīd tas niez kā traks.

—   Paļaujies uz celi, Kosmo, — Tāpatiņš izdvesa spokainā balsī.

—   Aizveries, Tāpatiņ, — Mona izmeta. — Tas ir svarīgi.

—    Skaidrs, ir svarīgi uzstādīt "Mijiši" spridzekli viņu vietā.

—   Tas ir pulss. Energopulss.

—  Tā viņi apgalvo. Kas to lai zina, ko šis daikts dara patiesībā?

Stefans atvēra koferīti un pagrieza to pret Bartoli mazuli. — Tas ir pulss, Tāpatiņ. Skaidrs? Es pats pārbaudīju.

Tāpatiņš ignorēja ierīci. — Manis pēc. Vai "Mijiši" tev piedāvāja arī iegādāties akcijas?

Mona zaudēja savaldību. — Vai tu tiešām nevari pateikt neko pozitīvu? Es jau vairs neesmu īsti droša, kurā pusē tu esi. Tāpatiņš pietrūkās kājās. Tas gan neko īpaši nemainīja.

—   Kā tas būtu jāsaprot?

Stefans uzlika plaukstu uz Monas rokas. — Lai paliek.

—  Nē. Es sāku domāt, varbūt tu nemaz negribi, ka mēs noķeram Parazītus.

Tāpatiņa seja bija sarkana kā biete. — Varbūt es negribu, ka mēs viņus noķeram "Mijiši" interesēs.

—   Tad varbūt tev vajadzētu atrast sev citu nodarbošanos. Viņi vairākas sekundes blenza viens uz otru, tad Tāpatiņš novērsās un aizbrāzās uz liftu.

—  Tu pāršāvi pār strīpu, Mona, — Stefans teica, kad strīda atbalsis bija noklusušas.

Mona stūrgalvīgi sakrustoja rokas. — Viņš arī. Stefans piecēlās kājās un izvēlējās uzvalku no drēbju pakaramā stieņa. — Līdz manai*pārnākšanai tev nāksies atvainoties.

—   Līdz mūsu pārnākšanai! — Kosmo izlaboja. — Tu nemūžam netiksi tur lejā bez manis.

Stefans pasvieda viņam mazāku uzvalku no drēbju pakaramā. — Vareni, Kosmo. Man vajag, lai tu mani ieved pašā lauvas midzenī. Tu atgriezīsies Klarisas Freinas patversmē — pēdējo reizi.

Klarisas Freinas institūts zēniem ar

vecāku nepietiekamību

Uzraugs Redvuds īpaši nesatraucās, kad abi uzvalkotie ienāca pa parādes durvīm. Tic noteikti bija kādas medicīnas kompānijas pārstāvji, kas gribēja izmēģināt kādu jaunu produktu. Viņi mazliet atgādināja komiķu duetu. Viens garš un viens īss. Redvudam bija vienalga — kaut vai vergu tirgotāji. Ja viņi sagribētu nolaupīt kādu bariņu bāreņu, Redvuds pašrocīgi palīdzētu viņiem pielādēt kravas auto. Viņš Klarisas Freinas institūtam neko nebija parādā. īpaši jau nu kopš brīža, kad līdz dienesta izmeklēšanas beigām bija nosēdināts aiz galda apsardzes kabīnē. Un viss tā glumā bezsponsora Kosmo Kalniņa dēj. Cik noprotams, Kosmo pēc tā kritiena no jumta bija palicis dzīvs un tagad skaitījās bēglis. Ja Kosmo būtu bijis labs puisēns un nomiris, kad jāmirst, Redvudam nenāktos sēdēt šeit kopā ar citiem truliem neveiksminiekiem, astoņas stundas dienā vērojot drošības kameras monitoru.

Freds Aleskanti, iespējams, pats trulākais no visiem Satelītpilsētas truliķiem, dzēra simkafiju, sēdēdams uz apsardzes kabīnes vienīgā pieklājīgā krēsla.

— Paklau, Fred, vai laidīsi mani arī pasēdēt uz grozāmā krēsla?

Freds atkal kaitinoši skaļi iestrēba brūno šķidrumu. — Neko darīt, Redvud. Man mugura briesmīgi sāp, ja es to pienācīgi neatbalstu.

Redvuds saviebās. — Un ja nu es to krēslu vienkārši pievākšu? Kā būtu, ja es nojūgtos un izlidinātu tevi ārā pa logu un savāktu krēslu, kamēr tev uzliek šuves?

—   Uz priekšu, rīkļurāvēj, — Freds pasmīnēja. — Man tā kompensācijas naudiņa lieti noderētu.

Varbūt Aleskanti tomēr nebija tik stulbs, kāds izskatījās.

—    Nu tad vismaz beidz šļurkstināt to simkafiju. Goda vārds, Fred, es tevis dēļ jūdzos nost. Kas to lai zina, ko es varu pastrādāt.

Freds norādīja uz kameru virs galvas. — Tikai pielūko, lai viss tiek kārtīgi uzfilmēts, Redvud. Man tie kadri noderēs tiesas zālē.

Redvuda seja pietvīka ugunīgi sarkana. Kopš viņš bija pazemināts amatā, pat Freds Aleskanti bija sācis brūķēt lielu muti. Bija jātiek atpakaļ uz ielas, tur, kur viņam bija kaut kāda vara. Ja vien izdotos kaut kā sadzīt rokā Kosmo Kalniņu!

Apsardzes datorā sāka klusi pīkstēt trauksmes signāls. Ikonai bija skrejoša cilvēka apveids. Viens no bezsponsoriem pārvietojās ārpus atļautās zonas. Beidzot kāds, pār kuru izgāzt niknumu! Redvuds iedarbināja raiditāju identifikācijas programmu un salīdzināja signālu ar datu bāzi. Bāreņi tika cits pēc cita izslēgti; visi atradās savās gultās vai atļautajās atpūtas vietās. Kurš staigāja apkārt? Kurš bija palicis? Signāls bija ļoti vārgs, it kā lielākā daļa no elektronegatīvajām mikropērlītēm, ko izmantoja bāreņu iezīmēšanai, būtu izņemtas vai īssavienojumā neitralizētas. īssavienojumā? Redvuda sirds iepukstējās kā traka. Tikai divu bāreņu mikropērlītes varēja būt cietušas īssavienojumā. Viens no viņiem bija miris, un otrs bija Kosmo Kalniņš.

Redvuds uzmeklēja Kosmo kombināciju. Signāls bija ļoti vājš, tik tikko manāms pulss, taču neapšaubāmi aktīvs. Uzraugs šaubījās, vai skeneri to vispār būtu uztvēruši, ja puika nebūtu kaut kur tuvu. Pavisam tuvu. Pēc visa spriežot, ceļā uz pagrabu.

Viņš ielūkojās drošības kameru monitoros, pārbaudot, kur atrodas abi uzvalkotie, kurus viņš bija noturējis par medicīnas pētniekiem. Tam mazajam jābūt Kosmo. Kaut kāda vājprātīga iemesla dēļ Kalniņš bija ņēmis un atgriezies. Redvuds nezināja, kāpēc, un viņam arī bija vienalga. Ši bija agrākā uzrauga izdevība reabilitēties. Viņš varēja saņemt ciet Kalniņu un viņa līdzzinātāju. Saprotams, vispirms vajadzēs parunāt ar Kalniņu divatā un pārliecināties, ka abu versijas par tās avārijas nakts notikumiem saskan. Redvuds piecēlās un paņēma no šaujamieroču skapīša zibens stobru.

—   Klau, Redvud, — Freds ieteicās. — Kas tev darāms ar to stobru? Tu taču vairs neesi stāva uzraugs.

Redvuds uz viņu pat nepaskatījās. — Es eju apgaitā.

—    Apgaitā? Vai tad tu esi kāds dakteris? Mēs esam apsardze, mēs neejam nekādās apgaitās. Tāpēc jau mums ir kameras.

—   Tikai ne pagrabā. Pēdējais laiks kādam tur iemest aci. Gribi nākt līdzi?

Aleskanti atgāzās grozāmajā krēslā un apvija pirkstus ap silto kafijas krūzi. — Nē, paldies, Redvud. Es atstāšu to tavā ziņā.

—   Es jau tā domāju, — Redvuds noteica un iebāza ieroci makstī.

Kosmo un Stefans iegāja institūtā pa pašām parādes durvīm. Tiklīdz Kosmo nāsīs iesitās institūta lētā dezinfekcijas līdzekļa smaka, kājas saļodzījās. Viņš brīdi pastāvēja nekustīgi, ļaujoties atmiņu vilnim. Slēdzis, Redvuds un daudzi medicīnisku eksperimentu gadi. Viņš vairākas reizes dziļi ievilka elpu, sakopojot spēkus.

Stefans palūrēja uz viņu no savas filca platmales apakšas.

—   Kā ir, Kosmo? — viņš pajautāja, viegli saplivinot savu lieko ūsu sarus.

—   Nekas. Ejam.

—  Tiešām?

Kosmo pamāja. — Desmit minūtes, un mēs jau būsim laukā.

Viņi piegāja pie caurlaižu kabīnes, un Stefans pavicināja divas laminētas viltotas personas apliecības sargam, kurš spēlējās ar rokas videokubu. Kosmo turēja galvu noliektu, pats savas cepures ēnā.

—     "Kompozīti", — sargs noteica, pūlēdamies izrādīt interesi. — Jums tur pagājušonedēļ bija pamatīgs ugunsgrēks.

Stefans pamāja. — Jā. Ļaunākais, ka izdega visa kafetērija.

Sargs līdzjūtīgi pašūpoja galvu. — Ko jūs šodien izmēģināt?

Stefans papliķēja "diplomātu", ko turēja padusē. — Es jau varētu pateikt, bet tad man nāktos jūs nogalināt.

Sargs viņam iedeva divas apmeklētāju caurlaides. — Jā, kā tad. Asprātīgi. Varat savākt savas apliecības, kad nāksiet ārā.

Stefans piesprauda caurlaidi pie uzvalka atloka un pasniedza otru Kosmo. Viņi vēl nebija spēruši ne desmit soļu, kad sargs jau atkal ķērās pie savas videospēles.

—   Viņš uz mani pat nepaskatījās, — Kosmo nočukstēja.

Stefans pasmaidīja. — Viņi sargiem nemaksā tik daudz, lai tie par jebko liktos zinis.

Kosmo izveda viņu cauri velvētai pieņemšanas telpai, kas bija izklāta ar trīsdimensiju fotogrāfijām, kurās sen mirusī Klarisa Freina nodevās cildeniem darbiem jaunās paaudzes labā — kopā ar viņiem devās pārgājienos, lasīja grāmatas un līdztekus citām nodarbēm svaigā gaisā arī raka bedres. Freinas institūtā nebija itin nekā cildena. Administrācija drīzāk bija noskaņota mērcēt bezsponsorus eksperimentālās cisternās nekā vest viņus kalnu pārgājienos.

Abi pagāja garām vairākiem sargiem, taču neviens viņiem neko nejautāja. Viņi abi bija tikai kārtējie uzvalkotie tipini no kaut kādas medicīnas kompānijas. Turklāt kāpēc gan lai kāds sadomātu ielauzties bāreņu namā? Kosmo soļoja, galvu nepacēlis un uzslietu apkakli, cerībā, ka cilvēki viņu uzskatīs par maza auguma vīrieti, nevis par garu zēnu.

—   Te, — Kosmo teica, ar plecu pagrūzdams plānas plastmasas durvis, kas bija paslēptas aiz kādas Klarisas Freinas statujas. Šajā konkrētajā skulptūrā institūta dibinātāja bija attēlota auklējam pamestu zīdaini. Bāreņu namā katrs bija dzirdējis nostāstus par Freinas jaunkundzi. Cik noprotams, šī sieviete bija ienīduši bērnus, un tieši viņa savulaik izgudroja vārdu "bezsponsori".

Durvis veda uz klaustrofobisku, pelēki vienmuļu koridoru, kur dega tikai avārijas apgaismojums.

—   Burvīgi, — noteica Stefans.

—   Tev vajadzētu redzēt guļamtelpas.

Koridorā, kas veda arvien uz leju, zem jūras līmeņa, kļuva arvien aukstāks. Avārijas spuldzes izskatījās arvien senatnīgākas, līdz beidzot ceļu apgaismoja pie sienas piestiprinātas kvēlspuldzes.

—  Elektriskās spuldzes, — Stefans klusi iesmējās. —Tādas vairs nekur nedabū redzēt — ja nu vienīgi pie kāda kinoteātra.

—   Visa enerģija tiek nosūknēta no galvenajiem elektrības vadiem. Klarisas Freinas nams to piekopis, cik vien es atceros. Kaut kāda iemesla dēļ šī ir vienīgā vieta, kur bezsponsori var ienākt un netikt atklāti.

Stefans pamāja. — Protams. Enerģijas noplūde padarītu nenolasāmus jūsu skenera rādītājus.

Koridors slīpi veda arvien zemāk un zemāk, līdz beidzot viņi nonāca strupceļā, ko norobežoja divas notekcaurules.

—  Vecos laikos, kad pilsēta vēl mēdza applūst, šīs caurules gādāja, lai no pagraba izplūst ūdens.

—   Un tagad?

Kosmo atrāva vaļā tehniskās apkopes lūku. Tā atvērās pārsteidzoši viegli. — Tagad bāreņi tās izmanto brīvajā laikā.

Caurules iekšpusē bija vairāki stāvi, sabūvēti no kartona un čuguna lūžņiem. Ļodzīgas kāpnītes savienoja līmeņus un veda tālāk uz leju pilnīgā tumsā.

Stefans izmēģināja vienas kāpnes ar savu svaru. Pakāpieni iebruka.

—     Man vairs nav divpadsmit gadu, — viņš noteica, atpogājot žaketi. Zem tās bija viena no vestēm, ko Tāpatiņš bija nozadzis juristiem uz Stromberga ēkas jumta. Viņš atrāva vaļā velkro gabalu, kas nosedza alpīnista ierīci, un aptina trosi ap izturīgu rokturi.

Stefans uzsita sev pa kumbru. — Labs ir, Kosmo. Rāpies mugurā.

Kosmo paklausīja. — Apsoli, ka nākamreiz kāpsim pa kāpnēm. Kaut vai vienu reizīti.

Stefans piemiedza ar aci. — Paskatīsimies, ko varu lietas labā darīt, — viņš sacīja, ienirstot caurules tumsā.

Likās, ka viņi krita bezgalīgi ilgi, vai līdz pašam Zemes centram. Vispār trose izbeidzās ātrāk nekā caurule. Stefans izņēma no kabatas luminiscējošo lukturīti. Viņš nospieda slēdzi, lai aktivizētu gaismu izstarojošo kristālu, un tad nometa to zemē. Caurules dibens bija tikai pārdesmit centimetrus zemāk.

—   Varbūt šis ir mūsu laimīgais vakars, — viņš teica.

—   Sen bija laiks.

Viņi atkabinājās no alpīnistu troses un ar dobju būkšķi nolēca zemē. Caurule bija .gandrīz viscaur rūsas saēsta, tāpēc izeju uz cieto akmens klonu viņi uzgāja taustīdamies. Kosmo kājas pirksti atdūrās pret resnu trosi. Viņš nometās ceļos un gar to aiztaustījās līdz sadales dēlim.

—   Re, kur ir. Slēdzis.

—  It kā jēdzīgi, — Stefans sacīja. — Ja Klarisas Freinas ļaudis zog elektrību, viņiem vajadzētu redzēt, ko viņi dara. Slēdz iekšā, Kosmo.

Kosmo iekrampējās resnajā svirā un rāva, līdz atskanēja spalgs klikšķis. Desmitiem halogēnu starmešu acumirklī pielēja alu ar gaismu. Viņi atradās plašā tunelī, ko savulaik, gandrīz pirms gadsimta, bija izspridzinājušas Satelītpilsētas racēju brigādes, lai ievilktu gāzes, ūdens un elektrības vadus. Simt metru augstie cauruļvadi vietām bija nolobīti līdz kailām stieplēm un baroja vairākus nelielus ģeneratorus. No atkailinātajiem vadiem nāca dobja dūkoņa.

Stieples tomēr nebija gluži kailas. Tās tinās mirgujojoši zilā paklājā. Aizmiguši Parazīti. Miljoniem. Katra radījuma sudraba sirds pukstēja vienā ritmā ar maiņstrāvu.

Stefans sažņaudza ciešāk Energopulsu.

—   īstā vieta, — viņš nočukstēja.

Pirmajā mirklī Kosmo gribēja bēgt. Otrajā mirklī tāpat.

Stefans uzlika roku viņam uz pleca. — Neuztraucies, Kosmo. Mēs nemirstam un neciešam sāpes. Citādi gan viņi uzreiz kluptu mums virsū. Mums tikai uzmanīgi jāskatās, kur liekam kāju, un Parazītiem nebūs nekāda iemesla pievērst mums uzmanību. Mēs šobrīd varētu kaut vai dziedāt operas ārijas, un tas viņus nepamodinātu. Uz skaņu viņi nereaģē, tikai uz sāpēm.

—   Droši zini? Tev ir reāli pierādījumi?

—   Ne gluži. Bet tā saka mana intuīcija.

Kosmo iezvaigājāS; smiekli bija diezgan histēriski. — Mana intuīcija arī visādi izrunājas.

—  Tev tikai jāpaliek, kur esi. Es nolikšu Energopulsu, un tad mēs iziesim tāpat, kā ienācām. Divas minūtes. Un viss.

Stefans piesardzīgi soļoja pa cauruļu un kabeļu labirintu, ceļā kāpdams pāri guļošiem Parazītiem. Viņa nolūks bija novietot Energopulsu, cik vien iespējams tuvu kolonijas centram, kur tas nodarītu vislielāko ļaunumu. Vēlāk varēs to iedarbināt ar tālvadību, sarīkojot šiem radījumiem īstu elektrisko vētru. Ja Elenas Faustino teorija bija pareiza, piesārņotajai enerģijai vajadzēja burtiski izraut Parazītiem sirdi, nenodarot neko ļaunu cilvēkiem, ja vien viņi neatradās pārāk tuvu sprādziena vietai.

Stefans uzrāpās pa aizvēsturiskām sastatņu kāpnēm un saudzīgi pabāza "diplomātu" zem galvenās caurules zemākā līkuma. Viņam visapkārt elpoja un mirguļoja dzīvi Parazīti.

Viņš nokāpa lejā pa kāpnēm un pagriezās, lai parādītu Kosmo paceltus īkšķus. Nekas gan neiznāca, jo atklājās, ka Kosmo nav viens. Viņu no mugurpuses aiz čupra bija sagrābis liela auguma vīrs, žņaugplēves stobru iespiedis zēnam vaigā.

—    Sveiki, — vīrs sacīja. — Cik jauki, ka iegriezāties un pabāzāt mums visiem apakšā spridzekli.

Stefans bija pieradis pie krīzes situācijām. Būtu svešais viens, varētu ķerties pie stobra, taču tagad briesmas draudēja cita cilvēka dzīvībai.

—  Aiziet, — vīrs smaidīdams sacīja. — Pastiep tik roku pēc ieroča, un puika sarīsies plastmasu drīzāk, nekā paspēsi aci pamirkšķināt.

—   Lēnāk, Redvud, — Kosmo izdvesa. — Jūs taču nezināt, kas te notiek.

—  Zinu gan, — Redvuds atteica. — Jūs abi mēģināt uzlaist gaisā institūtu un atstāt mani bez darba. Agnesei tas patiktu.

Stefans spēra soli tuvāk. — Redvuds? Esmu par tevi dzirdējis. Tev patīkot iekaustīt bērnus. Vai gribi izmēģināt laimi pret kādu, kurš ar tevi vienā augumā?

Redvuds iesmējās. — Vienā augumā? Puika, tu taču esi kādu sprīdi garāks par mani. Es jau neesmu stulbs. Velc vien ārā ieroci un atslidini pie manis.

Stefans sajuta gar mugurkaulu noritam sviedru lāsīti. Zilās būtnes bija nekaitīgas — līdz brīdim, kad uzrastos kāds ievainotais. Tad Parazīti pamostos.

—  Labs ir, Redvud, tikai neķer kreņķi. Te būs mans zibens stobrs.

Stefans ar diviem pirkstiem izvilka ieroci no maksts. Viņš nolika stobru zemē un ar kājas spērienu aizslidināja pa grīdu.

—   Nu redzi, tagad es esmu neapbruņots.

—   Un detonatoru, — Redvuds pavēlēja. — Tikai nestāsti, ka gribējāt uziet gaisā kopā ar visu ēku. Tev tur kaut kur ir detonators. Dod vien šurp!

Stefans izmisumā sāka griezt zobus. — Redvud, nepavisam nav tā, kā tu domā. Ja tu tikai vienu mirkli paklausītos…

Redvuds pagrūda stobru zem Kosmo zoda. — Nē, tu paklausies, kretīn. Viss ir pavisam vienkārši. Atdod detonatoru, citādi es puiku ietīšu — iesākumam.

—   Labi. Labi. Te būs.

Stefans atpogāja kabatu uzvalka biksēs un izvilka metāla cilindru ar sarkanu pogu augšgalā. Pogu sedza plastistikla uzgalis. Lai pat muļķim skaidrs. Nekāda taimera, tikai norauj uzgali un spied.

Stefans nolēma pēdējo reizi likt lietā diplomātiju. — Redvud… Redvuda kungs. Tā nav bumba. Tas ir Energopulss. Mums visapkart ir radījumi…

—   Aizveries! — Redvuds pavēlēja, ar žņaugplēves stobru sāpīgi iebakstot Kosmo skaustā. Sāpēja. Sāpes.

Parazīti saka slieties augšā. Elektrība bija laba manta, bet, ja bija iespēja tikt pie sāpēm…

—   Tūlīt pat sper šurp detonatoru!

Paceļas vesels Parazītu vilnis, gluži kā sagāztu domino kauliņu virtene atpakaļ tītā filmā; viņu aizkustinošās acis meklēja sāpju avotu. Miljons skatienu apstājās pie Kosmo. Miljons un vēl daudz vairāk.

—   Redvud, — Kosmo izdvesa. — Mums tūlīt pat jātiek no šejienes āra. Viņi nāk.

Satupušie Parazīti pietrūkās kājās un viļņos tuvojās pa akmens klonu. Par Stefanu viņi nelikās ne zinis — tikai par Kosmo.

Stefans norāva detonatora vāciņu.

—   Laid viņu vaļā, Redvud, vai arī mēs visi uziesim gaisā.

—   Tu blefo, — Redvuds izgrūda. — Tu to nedarīsi. Neesi jau nekāds fanātiķis.

Stefana īkšķis sastinga virs pogas. — Vai zini, tev taisnība. Mēs neesam nekādi fanātiķi. Taisnību sakot, mēs esam pavisam pie… iezemēti ļautiņi.

Parazīti lidinājās visapkārt, lēkdami viņam pāri galvai. Stefans šajā zilajā jūrā bija tik tikko saskatāms.

Piezemēti! Kosmo prātoja. Ko viņš ar to domā?

Tad viņš aptvēra. Protams, iezemēti. Kosmo pārliecinājās, ka viņa zābaki ar gumijas pazolēm ir ciešā kontaktā ar tuneļa grīdu, un aizvēra acis. Drusku kodīs.

Stefana īkšķis nolaidās uz pogas. — Pēdējā iespēja, uzrauga kungs. Ko jūs iesāksiet?

Parazīti bija jau tikai pārdesmit centimetru no Kosmo kakla.

—   Vispirms ietīšu sīko, tad tevi, — Redvuds teica.

—   Kļūda, — Stefans sacīja un nospieda pogu.

Energopulss iedarbojās, tuneli izauga zila piesārņotas enerģijas sēne. Ar viesuļvētras kaucienu sēne samilza tik liela, ka piepildīja visu telpu, un iesūcās akmens sienās. Halogēna starmeši nekavējoties pārdega, sarīkojot neona sniegam līdzīgu dzirksteļu lietu. No sprādziena centra uz visām pusēm aizzibsnija zibens bultas, nomērķētas tieši uz Parazītu sudraba sirdīm. Desmitiem Parazītu uzdūrās uz katras bultas un sāka vibrēt, netīrajai enerģijai plūstot cauri viņu organiskajiem filtriem. Zibens bultas izpletās kā zirnekļa tikls un caururba vispēdējo Parazītu. Būtnes pūlējās tikt galā ar piepešo enerģijas pieplūdumu, taču slodze viņu organismiem bija par lielu. Cits pēc cita viņi uzzibsnīja zilā gaismā, tad sabruka uz akmens klona. Sudraba sirdis bija aukstas un melnas.

Cilvēkiem klājās nedaudz labāk, īpaši Kosmo un Stefanam. Viņu zābaku gumijas zoles lielāko daļu strāvas novirzīja sāņus. Tomēr trieciens tik un tā bija pamatīgs. Kosmo juta, kā izvalbās acis un sāk dūmot bikšu staras. Stefanam mati uz galvas saslējās stāvus, bet žakete aizdegās. Viņš to apdzēsa, sitot pret akmeņiem.

Redvudam veicās jau mazāk. Viņš muļķīgā kārtā bija palaidis vaļā Kosmo brīdī, kad saprata, ka Stefans tomēr ncblefo. Būtu viņš noturējis zēnu dažas sekundes ilgāk, enerģijas trieciens izietu viņam cauri un noplūstu caur Kosmo. Taču tagad viņam trieciena spēku nācās izjust visā pilnībā. Efekts, lai gan ne tik iespaidīgs kā Parazītu gadījumā, bija ne mazāk izteikts. Elektrība aizsvilināja stīgro matu eļļu, ko viņš mēdza triept savās dārgajās cirtās, un nosvilināja ik matu folikulu no galvas. Turklāt piededzināja poras tā, ka matus ataudzēt nebija ko cerēt. Tad elektrība sagrāba bijušo uzraugu kā milzu roka, pacēla gaisā un trieca pret tuneļa sienu. Kamēr Redvuds tur gulēja, drēbes viņam apsvila un nokrita, un tā viņš palika, ģērbts tikai siltajās apakšbiksēs ar Bagsa Banija attēlu.

Kosmo izpurināja no sava organisma šoku. — Kas tas tāds?

Istabu apgaismoja zibens bultas.

Stefans pacēla savu zibens stobru. — Bagss Banijs. Divdimensiju trusis. "Kas jauns, vecīt?" Tāds bija viņa sauklis.

Parazītiem krītot, gaisma dzisa. Viņu sirdis bija melnas un sačervelējušās kā akmeņogļu gabali.

—   Izdevās, — Stefans teica, dziestošajā gaismā drūmi pasmīnēdams.

—   ļā. Mēs viņus pieveicām.

Stefans noklikšķināja lukturīti. — Ne visus, bet iesākumam labi. Tagad zinām, ka tas ir iespējams. Tagad mums jātiek ārā, citādi visā vainos mūs, nevis krietno uzraugu.

Kosmo piekrītoši pamāja. Redvudam būs jāuzņemas atbildība par atslēgto strāvu. Tas bija jauks pluss.

Viena acs uzraugam pavērās mazā šķirbiņā.

Kosmo pieliecās tuvāk. — Tas tev par Slēdzi, Bags, — viņš sacīja.

Klarisas Freinas institūtā zēniem ar vecāku nepietiekamību valdīja pilnīgs haoss. Nedarbojās ne tikai galvenais, bet arī avārijas ģenerators. Guļamtelpas vārtiņi bija deaktivēti, un izsekošanas programma bija noplīsusi. Bezsponsori bija izrnukuši no gultām, sakraudami putu matračus uz grīdas un lēkdami lejā. Nupat bija sākušies nemieri. Vairākums sargu atradās pārvadāšanas izbraukumos, tāpēc kārtību nācās uzturēt vienai nieka brigādei.

Vadību bija uzņēmies Freds Aleskanti — ar katastrofāliem rezultātiem. Pagaidām viņš bija pamanījies ietīt divus no savējiem un pieļāvis, ka vairāki bāreņi izsprūk pa parādes durvīm. Apsardzes brigāde varēja priecāties, ka ugunsdzēsības izeja elektrības piegādes pārtraukuma gadījumā noslēdzās automātiski. Aleskanti pēdīgi bija ienācis prātā uzsliet barikādes galveno kāpņu pakājē. Tā bāreņus noturēs uz vietas, līdz tiks atjaunota strāvas piegāde.

Kosmo un Stefans šim haosam tuvojās no otras puses. Freds Aleskanti šāva ar žņaugplēves lādiņiem uz katru, kas pabāza galvu ap stūri. Pagaidām viņš bija trāpijis tikai tur, kurp nemaz nebija mērķējis. Kāpņu aila bija pieslānīta ar tik daudziem celofāna pikučiem, ka atgādināja piešņauktu kabatlakatu.

—  Jūs, bezsponsori, labāk atgriezieties gultās, — viņš rēca, — citādi rītdienu pavadīsiet cisternā. Es nejokoju!

Kosmo juta, kā viņu pārņem dusmas. — Tie puikas cietīs, — viņš teica Stefanam. — Ik reizi, kad kaut kas noiet greizi, sargi vaino mūs.

Stefans pasniedza Kosmo savu apgruzdušo žaketi. — Tikai ne šoreiz, — viņš noteica.

Garais krievs izvilka savu zibens stobru un ielādēja sveķu lodīšu aptveri. Ar lipīgām gļotām viņš no mugurpuses nogāza trīs sargus un ar labi notēmētiem bliezieniem izsita no ierindas atlikušos trīs. Tas viss viņam prasīja aptuveni četras sekundes.

Bāreņi sāka gāzties lejup pa kāpnēm kā paisuma vilnis, kas sašķaidīja barikādi un tad palika skalojamies ap Stefana zābakiem.

—   Vai kāds no jums kādreiz ir bijis ārā viens pats? — Stefans pajautāja.

Uz priekšu panāca mazs puišelis, caur melnu matu šķeteri lūrēdams.

—   Es izmuku un nodzīvoju uz ielas pāris nedēļas, pirms viņi mani atkal noķēra.

—   Kā tevi sauc?

—   Uz ielas mani sauc par Žogu. Tas tāpēc, ka es lecu pāri žogiem.

Stefans saņēma zēna roku un uzrakstīja viņam uz plaukstas numuru. — Joziet uz dienvidiem, puikas, garām Blokādei. Žogs zina ceļu. Kad tiksiet līdz kanālam, piezvaniet uz šo numuru.

Žogs pacēla savu brīvo roku.

—   Jā, Žog?

—   Viņi mums pielikuši kaut kādus raidītājus. Pagājušo reizi uzraugi mani nogrāba, tiklīdz es spēru kāju ārpus Buškas.

—   Vai jūs pirms brīža jutāt kaut kādu triecienu, pirms nodzisa gaisma?

Zēni piekrītoši māja ar galvu,dažiem no viņiem mati vēl joprojām bija stāvus gaisā.

—    Tas bija Energopulss,tas ar īssavienojumu atslēdza elektrības tiklu un ari raidītāju mikropērlītes jūsu porās. Varat iet vienā mierā.

Bāreņi uz mirkli apklusa, lai sagremotu šo svarīgo ziņu. Tad viņi eksplodēja spontānās gavilēs un kā vāveres metās rāpties augšā pa Stefana milža stāvu.

—   Pagaidiet, — Stefans sacīja. — Jums jāsāk kustēties, kamēr nav ieradušies papildspēki. Piezvaniet pa šo numuru, tas pieder cilvēkam, kurš ir mans draugs. Viņš vienmēr meklē sev tirgus puikas. Viņš jums dos darbu un pajumti. Alga nav milzīga, bet taisnīga gan.

Žogs piemiedza acis. — Ja nu atkal kārtējais triks? Kā mēs varam zināt, ka tev var uzticēties?

Kosmo spēra soli uz priekšu. — Atceries mani, Žog?

Žogs atglauda matus no acīm. — Kosmo Kalniņš. Ietin mani, ja tas nav viņš! Mēs visi domājām, ka tu esi pagalam. Kas tev ar seju?

Kosmo paberzēja robotiksa plates izcilni uz pieres.

—  Garš stāsts, Žog, varbūt vēlāk. Dari, ko Stefans liek. Viņam var uzticēties. Viņš izglāba man dzīvību, turklāt jebkāda dzīve tur ārā vienmēr būs labāka par šo te. Šī ir jūsu vienīgā iespēja sākt jaunu dzīvi.

Ziņa aizskrēja pa kāpnēm uz augšu. Kosmo bija dzīvs, un šis cilvēks bija viņa draugs. Ja Kosmo varēja tur ārā izdzīvot, gan jau ari viņi visi spēs.

—  Labs ir, — Žogs noteica. — Es piezvanīšu pa to numuru, bet, ja tās ir lamatas, es tevi sadzīšu rokā.

Puišelis pastiepa roku. Stefans to paspieda. — Izklausās taisnīgi.

Tālumā iekaucās sirēna. Acīmredzot ziņas par bāreņu izlaušanos bija nonākušas līdz varasiestādēm.

—   Laiks iet, — Kosmo teica. — Tagad vai nekad.

—   Tagad, — sīkais Žogs izlēma un devās laukā naktī, un bezsponsori viņam sekoja kā žurkas stabulētājam tai vecajā pasakā.

Abrakadabras iela

Mona zināja, ka nāksies Tāpatiņam atvainoties, tikai raudzīja to brīdi novilcināt. Viņa izšķīrās, kad piezvanīja Stefans, lai pateiktu, ka ir ceļā uz mājām. Misija bija vainagojusies ar spožiem panākumiem, un viņi pēc desmit minūtēm iebraukšot garāžā. Ja Mona tagad nenorīs aizvainojumu un nepalūgs piedošanu, Stefans viņu aiz rokas uzvilks uz jumta.

—    Nu labi, — viņa izgrūda, lai gan klausītāju tuvumā nebija. — Es atvainošos arī, bet tikai tāpēc, ka stāvu viņam pāri ne jau tikai burtiskā nozīmē vien.

Lifts atradās jumta līmenī, tāpēc, lai ietaupītu laiku, Mona kāpa pa avārijas kāpnēm. Lifts bija tik vecs, ka to vēl joprojām darbināja nevis magnētiskais lauks, bet troses un trīši. Kamēr tas nolaistos lidz Monas stāvam, atvainošanās Tāpatiņam jau būtu galā kur tas laiks, un vēl pagatavota maltīte no pieciem ēdieniem.

Viņa kāpa gar Abrakadabras 1405. numura nama ārpusi, iespējami tuvāk sienai, lai paglābtos no skābās miglas, kas smīlāja lejup. Drīz vien migla pārvērtīsies par naftalīna bumbiņu izmēra lietus lāsēm un visā Satelītpilsētā atkal atbalsosies automašīnu signalizācijas auri.

Uz jumta viņa nonāca tieši tobrīd, kad Tāpatiņš devās projām. Bartoli mazulis bija izklājis tiltu un pa to spērās uz blakus ēku.

— Ei, Tāpatiņ, ko tu dari? — Taču vējš vārdus pakampa un aizrāva projām, un Tāpatiņš neatskatījās. Ļoti savādi. Kas tās par spēlītēm? Mona zināja, ka vajadzētu nākt vēlreiz, vēlāk. Tieši tāpat viņa zināja, ka nenāks vis. Visa šī situācija bija pārāk intriģējoša. Tā nu klusu un uzmanīgi ka kaķis Mona devās savam supernaturālistu kolēģim nopakaļ uz blakus ēkas jumta.

Tāpatiņš bija atstājis tiltu izklātu, tātad grasījās atgriezties. Monai derēja piesargāties. Vajadzēja atgriezties pirms Tāpatiņa, citādi iznāks palikt uz šā jumta — zem lietus.

Tāpatiņš steidzās pa čuguna klaju, vairoties no eļļainajām peļķēm, kas jau gadiem ēda caurumus jumta segumā. Mona uzrāpās uz jumta būdiņas. No turienes viss bija kā uz delnas, bet Tāpatiņš no lejas viņu nevarēja saskatīt.

Sīkais supernaturālists devās pāri jumtam uz ziemeļu stūri. Pie apvāršņa viņam priekšā slējās Uzņēmības statuja; tai rokā mirkšķinājās sarkana uguntiņa. Bija arī zila gaismiņa. Tuvāk. Uz paša jumta. Monai aizrāvās elpa. Ēnā pie jumta malas gulēja viens vienīgs Parazīts. Tas visu izskaidroja. Tāpatiņš noteikti bija pamanījis šo radījumu Parabolas monitorā un atnācis izpētīt, kas notiek.

Ko tālāk? Tāpatiņš nekad nenēsāja ieroci, un Stefans jau bija uzspridzinājis viņu vienīgo Energopulsu. Mona jau grasījās lēkt zemē no jumta būdiņas un skriet pie biedra, kad Tāpatiņš izdarīja kaut ko pavisam savādu. Viņš notupās radījuma priekšā un pastiepa roku. Parazīts bija novārdzis, zaudējis enerģiju, pulsējošā sirds Vīdēja nespodri zila. Būtne pastiepa savu četrpirkstu roku Tāpatiņam pretim. Viņi sasveicinājās. Sazinājās.

Mona gandrīz nokrita no jumta. Neticami. Kas bija Tāpatiņš? Kas viņš bija par cilvēku? Vai visu šo laiku viņu vidū bijis nodevējs? Viņa sataustīja kabatā savu telefonu un uzmeklēja Stefana numuru. Tomēr nē. Ar to būs par maz. Ja viņa ko teiks, Tāpatiņš liegsies. Vajadzēja kaut ko vairāk.

Monas telefons bija diezgan vecs un nevarēja lepoties ar nez kādām augstām tehnoloģijām. Tomēr tas piedāvāja iespēju uzglabāt attēlus. Sešdesmit sekunžu video vai simt foto kadru. Mona izvēlējās video un pavērsa zivs acij līdzīgo objektīvu pret Tāpatiņu un viņa zilgano draugu. Tieši laikā — Tāpatiņš tīšuprāt iegrieza pirkstā ar kabatas nazi un piedāvāja savu ievainojumu Parazītam. Radījums apvija četrus pirkstus ap ievainojumu, nosūcot sudrabotu dzīvības spēka straumi. Dažu sekunžu laikā tas bija atguvis savu dabisko spilgti zilo krāsu. Palaidis Tāpatiņu vaļā, tas līgani pieslējās kājās.

Mona pārbaudīja video, lai pārliecinātos, ka tiešām redzējusi to, ko redzējusi. Tāpatiņš bija izārstējis Parazītu. Tagad viss kļuva skaidrs. Skaidrs, kāpēc Tāpatiņš nekad nenēsāja stobru; skaidrs, kāpēc viņš bija iebildis pret Energopulsu. Viņš bija uz vienu roku ar Parazītiem.

Kad atvērās lifta durvis, Tāpatiņš sūkāja ievainoto pirkstu. Stefans un Kosmo bija atgriezušies. Viņi bija piestājušies cieši blakus Monai un uz kaut ko skatījās. Uz viņas telefona ekrānu.

—  Ei, kas jums tur ir? — Bartoli mazulis noprasīja. — Kārtējais komēdiju e-pasts? Gadās sasodīti smieklīgi.

Stefans drebošām rokām paņēma telefonu. Viņa seja bija saspringta un bāla.

—  Jā, Tāpatiņ. Gribi paskatīties? Var pārzviegties! Jā, starp citu, kas tev ar pirkstu?

Tāpatiņam pār muguru noskrēja skudriņas.

—   Sagriezu uz tā paneļa lifta durvīs. Tu jau zini — uz tā, kas atliecies.

—   Es zinu, uz kura. Ņem, paskaties.

Tāpatiņš paņēma telefonu un nospieda trijstūriti "spēlē". Kādu mirkli viņš nesaprata, kas tur ir, taču tad nāca šausminoša atskārta. Viņš bija pieķerts. Iekritis. Beidzot. Pēc visiem šiem gadiem bija klāt patiesības mirklis. Vai arī — mirklis patiesībai.

—   Labi, — viņš sacīja, atdodams telefonu. — Zinu, ka izskatās nelāgi, bet es varu paskaidrot.

Stefans skatījās tieši sev priekšā, vairīdamies lūkoties Tāpatiņam acīs.

—  Sakravā savas mantas un pazūdi. Es gribu, lai līdz rītam tu būtu aizvācies.

—   Vienu mirklīti. Uzklausi mani.

Mona tuvojās Bartoli mazulim. — Kā es to visu šo laiku neapjēdzu? Kāds tur brīnums, ka tu atteicies šaut Parazītus. Kāds tur brīnums, ka iebildi pret jebko, kas patiešām varētu nostrādāt.

Tāpatiņš soli atkāpās. — Jebko, kas varētu nostrādāt? Tā nebija.

—   Kā tad bija, Tāpatiņ? Tu mums katru mīlu dienu trieci dunci mugurā. Dunci mugurā visiem pasaules cilvēkiem. Ko tu vēl gaidi? Laidies uz Klarisas Freinas namu un sadakterē visus tos Parazītus, kurus Kosmo tikko uzlaida gaisā.

Tāpatiņš nokāra galvu. — Kaut es to varētu, — viņš nomurmināja.

Šī piezīme Stefanu nokaitināja. Sagrābis Tāpatiņu aiz apkakles, viņš uzcēla mazuli uz skrūvgalda.

—  Kaut tu to varētu? Cik ilgi tu jau esi nodevējs, Tāpatiii? No sākta gala? Trīs gadus?

Apsūdzības gāzās pār Tāpatiņu kā veseris. Likās, ka vīriņš saraujas vēl sīkāks, ieraujas sevī.

Stefans bakstīja viņam krūtīs. — Ja es tevi vēl kādreiz ieraudzīšu, apiešos kā ar ienaidnieku, un, tici man, to tu vis negribētu pieredzēt.

—  Tu nesaproti, Stefan, — Bartoli mazulis protestēja. — Tu neredzi, kas notiek.

Stefans iesmējās viņam sejā. — Ļauj, es minēšu: kartēja sazvērestības teorija? "Mijiši" mūs izmanto paši saviem mērķiem. Elena Faustino mums melo tā, ka ausis kust.

Patiesība izlauzās no Tāpatiņa kā raķete.

—   Viņi ņem sāpes! — viņš izgrūda.

Kosmo juta, ka sekos kaut kas nopietns. Tas, ko Tāpatiņš tūlīt pateiks, uz visiem laikiem pārvērtīs viņu dzīvi.

—    Parazīti ņem sāpes. Nevis dzīvības spēku, bet tikai sāpes. Viņi mums palīdz. Viņi mums vienmēr palīdzējuši.

Stefans uzgrieza Tāpatiņam muguru. Negribēja klausīties.

—    Pupu mizas! Tu būtu gatavs pateikt jebko, lai tikai glābtu savu ādu.

—    Atceries, ko Linkolns man pajautāja lūžņu krātuvē?

Mona atcerējās. — Par tavām mutācijām. Viņš jautāja, vai

tu esot jutīgs.

Tāpatiņš apsēdās uz skrūvgalda. — Bartoli mazuļiem bieži ir īpašas spējas. Man ir dziednieka rokas. Es varu jums noņemt sāpes.

—   Es to zināju! — Kosmo izsaucās. — Toreiz, kad biju cietis, tu noņēmi man galvassāpes. Tu teici — zāles, bet īstenībā pats.

Tāpatiņš piekrītoši pamāja. — Šis talants mums ar Parazītiem kopīgs. Mēs darām vienu un to pašu,varbūt tāpēc es esmu pret viņiem jutīgs. Es sajūtu pārdabiskas būtnes, un tās sajūt mani. Ļaudis to mēdz dēvēt par gaišredzību.

Kosmo kaut ko atcerējās. — Tur, lūžņu glabātavā, Linkolns teica, ka tev esot dziednieka rokas. Man toreiz likās, ka viņš runā par to, ka esi ārsts, bet viņš zināja, ka sāpju noņemšana ir Bartoli mutācija.

Tāpatiņš aplūkoja savas plaukstas. — Vispār rokas jau īsti nemaz nedziedē. Nekas nesadziedē ātrāk par pašu organismu. Es vienkārši noņemu sāpes.

Stefans kategoriski atteicās ticēt. — Pilnīgas muļķības. Muļķības un nekas vairāk.

—   Parazīti pieder pie dabas! — Tāpatiņš palika pie sava.

—   Viņi ir tādi paši enerģijas pārstrādātāji kā es. Savā ziņā — kā jebkura cita dzīva radība zemes virsū. No bērna kājas esmu spējis viņus saskatīt. Sajust viņus. Iesākumā man bija no viņiem bail, bet tad es sapratu, ka viņi dara to pašu, ko es. Viņi nav nekāda kaitēkļu suga. Viņus pievelk sāpes. Viņi paņem sāpes un pārvērš enerģijā. Tas ir dzīvības cikls.

Stefans apsviedās. Viņa seja grūti valdāmās dusmās bija pietvīkusi sarkana.

—   Un ko tu teiksi par manu māti? Es redzēju, ko Parazīti viņai nodarīja.

—   Viņa mira, — Tāpatiņš klusi sacīja. — Viņi palīdzēja. Atviegloja viņas aiziešanu. Parazīti paņem sāpes, kad organisms vairs nespēj sadziedēt sevi. Vismaz tā bija agrāk, pirms viņi sāka nekontrolējami vairoties. Pirms mēs izjaucām dabisko kārtību.

—   Vienu iemeslu. Pasaki vienu jēdzīgu iemeslu, kāpēc mums tagad vajadzētu tev ticēt, ja tu mums tik ilgi esi melojis.

Tāpatiņš apsēdās pie galda un izberzēja ar delnām acis.

—    Cik vien es spēju atcerēties, šie radījumi vienmēr bijuši tepat. īsti jau mēs nesazināmies. Ne tā, kā cilvēki, bet mēs cits citu sajūtam. Es zinu, kad viņi ir satraukti vai miegaini. Es pazinu vēl kādu Bartoli mazuli ar tādām pašām spējām. Astoņdesmit otrais numurs.-Bet paša gaišredzība viņam iedvesa šausmas, viņš juka vai prātā. Tagad viņš dzīvo Buškā un staigā aizsietām acīm. Viņš nenoņem apsēju. Es nesajuku prātā, jo man radās aizdomas, ka šīs būtnes eksistē, lai mums palīdzētu — padarītu sāpes ciešamas un sagatavotu mūs aizkapa dzīvei.

Kosmo viņu pārtrauca. — Tātad aizkapa dzīve pastāv?

—   Jā, man šad tad ir gadījies tur ieskatīties.

Pat Mona ieinteresējās. — Kāda tā ir?

Tāpatiņš padomāja. — Citāda.

'— Klusu! — Stefans iekliedzās. — Jūs visi! Ja tā ir taisnība, kāpēc tu man to neizstāstīji pirms vairākiem gadiem?

Tāpatiņš pacēla acis. — Es miljoniem reižu esmu tev to gandrīz izstāstījis, bet man nebija nekādu reālu pierādījumu, ja neskaita paša izjūtas. Man pirmo reizi mūžā bija ģimene, un, būtu es pateicis, ko sajūtu, tas būtu visu izpostījis. Un kā vārdā? Tu man arī toreiz nebūtu noticējis bez pierādījumiem. Iesākumā jau tu biji vēl lielāks fanātiķis. Laiks tevi pamazām atmiekšķē, Stefan. Pēdējā laikā tu pat esi sācis raizēties par savējiem; tas jau ir sasniegums.

—   Būtu vismaz mēģinājis.

—    Zinu, ka vajadzēja, bet es nolēmu darīt, kas manos spēkos, no iekšpuses. Tu Parazītus neiznīcināji, es to vienmēr esmu sajutis, un man bija iespēja kaut ko darīt cietušo labā. Es nezināju, ka mēs šiem radījumiem palīdzam vairoties.

—   Partizānu taktika, — Kosmo nomurmināja.

Tāpatiņš pamāja. — Tieši tā, un viss būtu gluži labi,

nebūtu iejaukušies "Mijiši". Vai tu aptver, ko šovakar esi pastrādājis, Stefan? Ja tas, ko tu saki, ir taisnība, tu esi nogalinājis milzum daudz šo radījumu. Kaut man būtu pieticis drosmes visu pateikt tev jau agrāk, bet es nudien nedomāju, ka šis plāns ar Energopulsu varētu izdoties. No zinātniskā viedokļa tā nevajadzēja notikt. Cik cilvēku šobrīd cieš sāpes tikai tāpēc, ka es cietu klusu? Cik tādu pašu kā tava māte?

Stefans sāka drebēt. — Aizveries!

—    Tu negribi klausīties, Stefan, jo tev gadiem ilgi bijis, kam uzvelt vainu par mātes nāvi. Tā ir patiesība, Stefan. Samierinies.

—   Es nezinu, kas tas ir, tikai ne patiesība. Savu mūžu tu mums neesi pateicis nevienu patiesu vārdu. Tu nejcgtu, kas ir patiesība, pat ja tā izlēktu no kanalizācijas lūkas un izkostu gabalu no tavas Bartoli pakaļas.

Tāpatiņš izņēma savu telefonu. — Piezvani Faustino. Pasaki, ka tev ir zināmas šaubas. Palūdz, lai viņas zinātnieku brigāde izpēta iespēju, ka šie radījumi nenosūc dzīvības spēku — tikai sāpes. Dabiskā anestēzija.

—   Kāpēc lai es to darītu?

—  Ja man ir taisnība, tūkstošiem cilvēku mokās sāpēs, kas viņiem nebūtu jācieš. Tieši tāpat, kā pirms nāves necieta arī tava māte. Tāpat kā necieti tu, ja vien tu būtu ar mieru ko tādu atcerēties.

Kosmo tagad atcerējās, kā pēc kritiena no jumta sāpes bija izzudušas tai pašā mirklī, kad radījums viņam pieskārās. Viņš atcerējās, ka tobrīd bija jutis tikai mieru. Nekādu baiļu.

—   Un ja tu kļūdies? — Stefans jautāja.

Tāpatiņš piecēlās kājās uz sola, izslicdamics visā augumā.

—  Ja man nav taisnība, es izlēkšu no kanalizācijas lūkas un izkodīšu gabalu pats no savas Bartoli pakaļas.

Elena Faustino atradās mašīnā, kad viņai piezvanīja Stefans.

—  Man jau likās, ka es drīz saņemšu no tevis kādu ziņu, Stefan, — viņa sacīja, lūpu kaktiņam noraustoties smaidā. — Uz Satelīta taču biji tu, vai ne? Floids Faustino, kā tad! Sasodīts, kā tev izdevās dabūt tos piekļūšanas kodus? Nevarētu taču būt, ka es nejauši būtu tev ļāvusi ieskatīties savā datora ekrānā!

—   Es nudien nezinu, par ko jūs runājat, — Stefans vientiesīgi atteica.

—   Man jau likās, ka tu varētu ņemt lietu savās rokās, — Elena turpināja. — Taisnību sakot, es cerēju, ka tā arī būs. Reizēm atmudžināt visus birokrātijas pinekļus nākas par daudz ilgi.

—    Sāk izklausīties, ka es strādāju jūsu labā, profesore Faustino.

Faustino smaids kļuva platāks. — Jā gan, vai ne? Jādomā, ka arī Klarisas Freinas namā paciemojāties tieši jūs. Supernaturālisti laikam nemēdz velti tērēt laiku.

Stefans rūpīgi izvēlējās vārdus. — Ja tie patiešām bijām mēs, un es nekādā ziņā neatzīstu, ka tā tiešām bija, tad pilnīgi iespējams, ka mums radusies problēma.

Elena sarauca pieri. — Problēma? Bet Energopulss taču nostrādāja lieliski. Man gan būtu labāk paticis, ja tu nebūtu atstājis bez elektrības desmit kvartālus, taču ilgi jau nebija, un mana komanda visu rītu vāc ĀRKS-4 līķus.

Tagad bija Stefana kārta saraukt pieri. — Vāc līķus? Kāpēc? Kam tas vajadzīgs?

Elena pielika pirkstu pie lūpām. — Es negribu neko vairāk teikt pa kompānijas telefona līniju. Jau tā sarunāju par daudz. Laikam jau no satraukuma. Pats redzēsi, kāpēc, kad apciemosi mani nākamreiz.

—    Kad iešu pēc honorāra? — Stefans pajautāja ar greizu smīnu.

—   Es esmu aizņemta sieviete, Stefan. Kas tā par problēmu, par ko tu tā raizējies?

—    Viens no manējiem, drīzumā — izbijušais, ir pārliecināts, ka Parazīti, tas ir, ĀRKS-4, varbūt nemaz nav tik kaitīgi, kā mums likās. Viņš uzskata, ka tie vienkārši atvieglo mūsu ciešanas. Būtībā tie atņem mums sāpes. Ja tā ir taisnība, tad nav nekādas vajadzības viņus apkarot.

Faustino likās patiesi noraizējusies. — Ko? — Viņa uz bridi apklusa. — Es nevaru iedomāties, kā tas būtu iespējams, taču nekavējoties likšu pie darba visu savu komandu. Kamēr nebūsim noskaidrojuši, kas un kā, vairs nekādu Energopulsu. Met mieru darbam, kamēr neesam sarīkojuši kādu izmēģinājumu. Rezultāti, domāju, gaidāmi jau pēc pāris nedēļām. Vai tu vari tik ilgi pagaidīt?

—   Es esmu gaidījis trīs gadus, — Stefans teica. — Varu pagaidīt vēl pāris nedēļas.

Faustino nolaida acis. — Es zinu, ka tev noteikti grūti ar to samierināties, Stefan. Bet atceries, vēl nekas nav pierādīts. Var vēl izrādīties, ka esam uz pareizajām pēdām.

—    Divas nedēļas, — Stefans noteica un savāza telefonu.

Tāpatiņš, kurš gandrīz visu sarunas laiku bija nosēdējis ar

aizturētu elpu, izelpoja.

—   Divas nedēļas. Tu redzēsi, man ir taisnība.

Stefans pasvieda Tāpatiņam viņa telefonu. — Es negribu neko dzirdēt, Tāpatiņ. Lai kādi būtu profesores Faustino izmēģinājumu rezultāti, tu mums gadiem esi melojis. Mēs paļāvāmies uz tevi un uzticējām tev savu dzīvību, bet tas tev ne brīdi nebija pirmajā vietā.

—   Es nekad neesmu darījis neko, lai kaitētu kādam vai kaut kam. Par to es neatvainošos.

—  Atvainoties vispār ir par vēlu, Tāpatiņ. Tu mūs visus esi piekrāpis. Mēs tev vairs neuzticēsimies. Es gribu, lai tu no šejienes pazudi, tiklīdz uzausīs gaisma.

Tāpatiņš paskatījās uz augšu — Stefanam acīs. Tās bija nepielūdzamas un sāpju pilnas.

Kosmo gulēja uz savas kojas un vēroja, kā bariņš rūsas ērcīšu griestos grauzās skrūves galviņā. Tā vien likās, ka supernaturālisti, izķepurojušies no vienas krīzes, tūliņ iekūlās nākamajā. Kosmo jutās kā žurka labirintā, dzīvodams neziņā, kurš šķietami drošais solis novedīs pie nelaimes. Un kā vārdā? Lai viņi varētu vajāt bariņu pārdabisku radījumu, kas tikai mēģina palīdzēt cilvēcei. Ja tas, ko teica Tāpatiņš, bija taisnība.

Paskaties uz visu no gaišās puses, viņš sev sacīja. — Vismaz mati tev sākuši ataugt. Pēc pāris mēnešiem tu vairs neizskatīsies pēc troļļa pakaļas.

Kabīnes durvīs parādījās Mona.

—   Ei, tu arī nomodā?

Kosmo piecēlās sēdus. — Jā. Pāris stundas pagulēju, bet visu laiku sapņoju par Tāpatiņu.

Mona piesēda uz kojas maliņas. — Es tevi saprotu. Man liekas, ka Stefans netiek nekādā jēgā. Vispirms izrādās, ka viņš palīdz Parazītiem vairoties, bet tagad viņi jau vairs tikai mēģina atbrīvot mūs no sāpēm.

—   Ja Tāpatiņam ir taisnība.

—   Jā, ja Tāpatiņam ir taisnība.

Mona saņēma matus uz pakauša zirgastē un aplika ap tiem gumiju. — Es apsveru iespēju sākt jaunu dzīvi, Kosmo. Varbūt dabūt darbu pie Žana Pjēra Buškā; viņš jau gadiem mēģina mani savervēt. Šā vai tā, ilgi viņš nedzīvos, bet kādam taču jāgādā, lai bandu autiņi ripotu.

Kosmo juta vēderu sažņaudzamies. Viņam ne reizi nebija ienācis prātā, ka Mona varētu aiziet. — Tiešām? Man likās, ka tu esi meitene, kam patīk piedzīvojumi.

Mona pasmaidīja. — Jā, man patīk tā šaudīšanās. Kā videospēlē. Uzlaid gaisā sliktos zilos citplanētiešus. Tikai viņi nav citplanētieši. Iespējams, nav pat Jauni. Diez vai es varētu pavērst stobru pret kaut ko, ja nebūtu par to simtprocentīgi pārliecināta.

Kosmo pamāja. Viņš jutās tāpat.

—   Tad nu es iedomājos, ka man taču vajadzēs automehāniķa palīgu. Kādu, kurš visu ātri apgūst. Kā tev liekas, vai tu varētu nomainīt mašīnai simeļļu?

Kosmo pasmaidīja, tumsā nozibinot zobus.

—   Es? Tu gribi, lai eju tev līdzi?

Mona iebukņīja viņam pa plecu. — Kāpēc ne? Mēs esam laba komanda. Tu mani mūžam izglāb.

Kosmo jau vēra muti, lai teiktu "jā", taču vārds viņam iestrēga kaklā. — Man tas ļoti patiktu, Mona. Es to vēlētos vairāk par visu pasaulē, bet Stefans mani savāca…

Monas acis bija skumjas, taču no pārsteiguma gan ne miņas. — Es jau saprotu, Kosmo. Neraizējies, nekur neiešu, kamēr Elena Faustino nebūs pabeigusi savus eksperimentus. Varbūt tu vēl pārdomāsi.

—  Varbūt, — Kosmo drūmi noteica. Viņi ar Stefanu divatā. Tad nu gan līksmība.

"Mijiši" jurisdesantnieki lieliski prata rīkoties bez trokšņa. Vesels eskadrons varētu paskriet garām briedim, un dzīvnieks pat nesaausītos. Viņiem ir arī daudz sarežģītu ierīču, kas ļauj pielavīties vēl nemanāmāk. Katrs no jurisdesantniekiem staipa līdzi kopumā trīsdesmit kilogramus ekipējuma, kas ļauj viņiem kāpt, griezt, dedzināt un gūstīt.

Jurisdesantnieki ar visiem viņu trīsdesmit kilogramiem tiek pārvadāti pa gaisu "Mijiši" helikopteros "Čuksts". Tā ir helikoptera un planiera kombinācija — paceļas vertikāli, bet spārni kā planierim. Nemaz nerunājot par lēveni bruņojuma, kas ļauj noslaucīt no zemes virsas jebko, kas ir pietiekami stulbs, lai paslietu pretim ne tikai pirkstu vien.

Jurisdesantnieku rokasgrāmatā ir minētas vairākas metodes, kā iekļūt telpās, taču pati iecienītākā ir spocīgā. Viņiem patīk, ka upuris atjēdzas celofānā žņaugplēvē, pat nenojauzdams, kā tur nonācis. Nekādu bojā gājušo. Mazāk papīru smērēšanas.

Eskadronam, kas savulaik bija iebrucis vairākās ārzemju bankās, divos mafijas cietokšņos un privātā bērnudārzā, Abrakadabras iela nebija nekāds cietais rieksts. Viņi vienkārši trosēs nolaidās pa sienām, uzstādīja radio blokatorus, lai izsistu no ierindas kustību sensorus, un pielipināja pie logiem lielus stikla šķīdinātāja kvadrātus.

Kolīdz eskadrona komandieris deva pavēli, jurisdesantnieki pieslēdza šķīdinātājam strāvu un izsūca logu rūtis no rāmjiem. Visa operācija notika ēkas biezo aizkaru aizsegā.

Divi duči jurisdesantnieku ielauzās namā no visām pusēm un noregulēja savas brilles termojutīgā režīmā. Saņēmuši rīkojumu, viņi sadalījās četrās grupās,katra devās pie norādītā mērķa.

Taisnību sakot, daudzi jurisdesantnieki jutās drusku vīlušies. Visi bija daudz dzirdējuši par Parazītu linčotāju Stefanu Baškiru un cerēja, ka viņš izrādīs sīvu pretestību. Taču izskatījās, ka viss tiks nokārtots pavisam viegli. Neviens viņiem šeit nepretosies. Nelikās pat, ka te kāds maz būtu nomodā.

Kosmo atvēra acis un ieraudzīja savā kabīnē trīs "Mijiši" jurisdesantniekus. Viens tobrīd bāza stobrā patronu. Kosmo dziļi ievilka elpu, lai piepūstu krūškurvi.

— Nav pirmā reize, ko? — konstatēja jurisdesantnieks un nospieda slēdzi.

Mona, kas vienmēr gulēja tramīgu miegu, paguva izlēkt no gultas, pirms tika noķerta. Ar formālu kaujinieka apmācību nesaņēmušam cilvēkam pārsteidzošu veiklību viņai izdevās izsist no ierindas divus desantniekus, pirms trešais viņai trāpīja ar šokētāju. Visi pagaidīja, līdz meitene beidz raustīties, un tikai tad izšāva uz viņu celofāna lādiņu.

Stefans izdzirdēja cīņas troksni Monas kabīnē. Viņš izbrāzās pa savām durvīm un ieskrēja tieši rokās pusducim jurisdesantnieku. Vēl vairāki citi saiņoja supernaturālistu bruņojumu un datorus. Pirmo reizi mūža Stefans Baškirs padevās bez cīnās.

—  Jūs pieļaujat kļūdu, — viņš sacīja, sakrampējot pirkstus aiz pakauša. — Mēs sadarbojamies ar "Mijiši". Sazinieties ar prezidenti Faustino pētījumu un projektu nodaļā. Es jums saku, tā ir kļūda.

Kāds jurisdesantnieks viņu ietina no tuva attāluma.

—   Tā visi saka, — viņš atteica.

Tāpatiņš, pilnīgi apģērbies, nomodā gulēja uz savas kojas. Uz grīdas rītu gaidīja sapaunotā ceļasoma.

—    Pacas piegāde? — viņš apjautājās pirmajam desantniekam, kurš ienāca pa durvīm.

—   Tādi mutes brūķētāji nevienam nepatik, — vīrietis noburkšķēja un ietina arī viņu.

9.NODAĻA LABORATORIJAS ŽURKAS

Laboratorijas žurkas

"Mijiši" jurisdesantnieki noskaitīja supernaturālistiem viņu tiesības un tad aizvilka uz helikopteru "Čuksts", kas gaidīja uz jumta. Gūstekņi tika tajā iesēdināti un devās desmit minūšu lidojumā uz ziemeļiem, uz Reja Šaina Industriālo parku. Helikopters piezemējās piestātnē uz "Mijiši" ēkas jumta. Tur ēkas apcietinājuma zonā pie plastistikla tvertnes viņus jau gaidīja Kosmo mīļākais cisternas vīrs.

— Sveiks, bumbulīt, — viņš teica, lipinādams piesūcekni pie Kosmo galvas. — Man jau bija tāda nojauta, ka reiz atkal tiksimies. Mani speciāli atveda šurp. Es strādāju jau dubultas virsstundas.

Supernaturālistus, pakarinātus aiz piesūcekņiem, bez kādām ceremonijām iemeta dzeltenas skābes cisternā. Līdz tam brīdim organismā jau bija iesūcies celofānam piejauktais nomierinošais līdzeklis, tāpēc viņi neizrādīja nekādu pretestību un slābani ieslīga savā šķidrajā cietumā. Skābes šķīdums nekavējoties iedarbojās uz celofāna plēvi, izēdoties cauri vīrusam. Process bija lēns, un paietu vismaz stunda, iekams viņi jaudātu kaut cik pakustēties. Līdz tam brīdim neatlika nekas cits, kā nogaidīt un domāt par kaut ko jauku. Jebkāda pretošanās tikai padarītu celofāna žņaugu ap krūtīm ciešāku.

Kad cisternas vīrs bija iekāris pēdējo supernaturālistu,

………….

viņš piezvanīja pa ēkas iekšējo telefonu. Pēc dažām minūtēm divu miesassargu ielenkumā ieradās Elena Faustino. Ieraudzījusi supernaturālistus iekarinātus skābju maisījumā, viņa pat iesita cisternu vīram pa krūtīm.

—   Kā tev liekas, ar ko tu te nodarbojies? — viņa uzstājīgi noprasīja. — Šiem cilvēkiem jau bija jābūt pagalam! Man bija vajadzīgi tikai četri līķi, lai es varētu būt droša, ka viņi ir miruši. Šie te nepārprotami ir visai dzīvi.

Stefans cisternā Faustino vārdus sadzirdēja kā pa miglu. Miruši! Būs kāda kļūda. Kas te notiek? Kāpēc profesore Faustino gribēja, lai viņi ir miruši? Elena Faustino nevarēja vēlēt nevienam nāvi. Viņa taču bija zinātniece.

Cisternas vīrs ne nu gluži paklanījās, bet daudz jau netrūka. — Piedodiet, prezidente Faustino. Neviens neteica. Es viņus nekavējoties iegremdēšu dziļāk. Divpadsmit stundu laikā no viņiem paliks pāri tikai molekulas.

Stefans mēģināja kaut ko teikt, taču elpa tik tikko sakustināja celofānu. Viņš ņēmās vāri kulties pa skābes cisternu, taču žņaugplēvē nepadevās.

—  Tātad esi pie samaņas, Stefan, — Faustino teica, atspiežot plaukstas pret plastistiklu.

Ar muti nekāda jautāšana nebija iespējama, tāpēc vaicāja acis.

—   Tu esi apmulsis? — Faustino jautāja. — Tiešām nesaproti, kas te notiek?

Pārējie klausījās, pārvarēdami miega zāļu iedarbību.

—   Es taču jau teicu, Stefan, tu strādāji manā labā. Jūs visi strādājāt. Supernaturālisti varēja panākt to, ko nevarēju es. Jūs paveicāt darbus, kam man vajadzētu kārtot atļauju mēnešiem ilgi. Un man nav tik daudz laika.

Viņa uz brīdi pārtrauca savu stāstu, pavēlot cisternas vīram doties uz telpas viņu galu.

—   Tas ir sevišķi slepeni, — viņa paskaidroja. — Ja viņš dzirdēs kaut ko vairāk, man nāksies viņu nogalināt. Bet labus cisternu vīrus grūti atrast. Viss noritēja gludi, kamēr jūsos nebija pamodusies sirdsapziņa. Jūs sameklējāt ĀRKS-4, tieši kā biju iecerējusi, un iedarbinājāt Energopulsu. Būtu es mēģinājusi jelko no tā paveikt paslepšus, mani noteikti būtu pieķēruši.

Stefans šobrīd nejutās nekāds pagrīdnieks. Viņš jutās lētticīgs un naivs.

—   Viss būtu bijis nevainojami: supernaturālisti apdullina Parazītus, un mana komanda tos savāc. Es būtu tikusi pie tīras enerģijas avota un izglābusi Satelītu. Bet tagad piepeši, pēc trim gadiem, apsēstais Stefans Baškirs pārdomā un vairs negrib apkarot Parazītus. Tagad no supernaturālistiem vairs nav nekāda labuma, tagad viņi ir lieki kā diegu gali. Un mēs visi zinām, kas notiek ar diegu galiem. Tos nogriež. Pēc dažām stundām no tevis un tavējiem vairs nebūs ne miņas. Mani zēni pat konfiscēja jūsu inventāru no Abrakadabras ielas. Pēc manis nepaliks pāri pat ne datora fails, ne pirkstu nospiedums.

Stefans trieca kājas pret tvertnes sienu, taču zābaku gumijas zoles atlēca no plastistikla, nenodarījušas nekādu postu.

Faustino iesmējās. — Vēl aizvien tas pats mazais Stefans. Cīnīsies līdz galam. Tāpat kā māte. — Viņa pieliecās tuvāk tvertnei. — Tev derētu zināt vēl šo to. Vienkārši tāpēc, ka esi pelnījis sodu par mana plāna kavēšanu. Pirmkārt, tavam komandas biedram ir taisnība. Saprotams, ka ĀRKS-4 nenosūc dzīvības spēku. Kaut kam tādam varēja noticēt tikai tāds apsēstais kā tu. Mēs veicām eksperimentus ar laboratorijas žurkām. Tās, kuras tika turētas zem ūdens, izolētas no ĀRKS-4, nenodzīvoja ilgāk par citām, kurām palīdzēja Parazīti. Mēs veicām izmēģinājumus arī ar cilvēkiem, izmantojot… brīvprātīgos. Rezultāti bija tādi paši. ĀRKS-4 iejaukšanās pat mazināja stresu. Viņi paņem tikai sāpes. Kronis visam ir tas, ka, pēc visa spriežot, viņu izdalītā enerģija pat lāpa ozona slāni. Satelīta destabilizēšana? Kārtējie meli, lai tu uzķertos. Ja tev no tā kļūst vieglāk, Pulss viņus nenogalināja. Enerģiju nav iespējams iznīcināt — tas ir zinātnes pamatprincips. Liekas, ka Pulss Parazītus tikai sterilizējis, tāpēc viņu skaits strauji kritīsies līdz normai.

Kosmo juta, kā plakstiņi līp ciet. Paliec nomodā, viņš sev teica. Citādi varbūt vairs nepamodīsies. Viņam līdzās Mona jau bija zaudējusi samaņu. Taču Stefana acis mirdzēja ik brīdi spožāk. Naids vairoja viņa spēkus, tāpat kā tas bija noticis pēdējos trīs gadus.

— Tā otrā ziņa tev ļoti ies pie sirds, Stefan, — Faustino turpināja. — Būtu tu pacenties pārbaudīt manu personīgo lietu akadēmijā, būtu pamanījis, ka arī vairākiem citiem kadetiem tolaik bija pirmsnāves pieredzējumi.

Faustino uzmanīgi vēroja Stefanu, gaidot, kad viņš beidzot visu aptvers. Piepeši viņš saprata un sāka mežonīgi raustīties savā celofāna kūniņā.

Elena aplaudēja. — Teicami. Beidzot saprati. Tieši tā, Stefan. Es jau toreiz strādāju "Mijiši", un tu biji daļa no mana eksperimenta. Es pati par Redzētāju kļuvu īstā nelaimes gadījumā, bet tu tiki mākslīgi radīts. Es sapratu, kā Redzētāji rodas, un nolēmu izveidot vēl dažus. Vai tev nekad nav licies dīvaini, ka "ātrā palīdzība" sazin kā gadījās turpat aiz stūra? Viss bija sarīkots. Ar laiku es tevi būtu savervējusi savā grupā, taču tu aizgāji no policijas un izveidoji pats savējo. Žēl, ka ar tavu māti tā iznāca, bet pārvadāt pasažierus policijas patruļas mašīnās nedrīkst. Tur vari vainot tikai pats sevi.

Stefans piepeši pārstāja ķepuroties un palika ļengani karājamies piesūceknī. Pār viņa vaigiem plūda rūgtas asaras, kas celofānā sakrājās mazā peļķītē.

—   Vai, — Faustino dūdoja. — es tiešām būtu salauzusi tavu garu? Žēl gan!

Viņa uzsita knipi, pieaicinot cisternas viru.

—   Mērc viņus iekšā, — viņa pavēlēja. — Pāri nedrīkst palikt pat ne zobs, kas ļautu viņus jelkā saistīt ar PP.

—  Vienā mierā, prezidentes kundze, — vīrietis teica. — Varat uzskatīt, ka viņu vairs nav. — Viņš pa pakāpieniem uzkāpa līdz piesūcekņu vinčām un atbrīvoja sprūdratus. Zobrati sāka brīvi griezties, iegremdējot supernaturālistus gigantiskajā skābju maisījuma cisternā ar visu galvu.

—   Labi nostrādāts, — Elena Faustino teica. — Nākamajā algas dienā vari rēķināties ar nelielu prēmiju.

—    Pateicos, prezidentes kundze, vienmēr prieks jums pakalpot.

Taču cisternas vīrs nu jau sarunājās pats ar sevi, Elena Faustino bija projām. Viņu gaidīja darbs — ej nu izbrīvē dažas liekas stundas, lai noskatītos, kā supernaturālisti izšķīst skābē…

Saprotams, izšķīšanas draudi nebija vienīgā supernaturālistu problēma. Iekams skābju maisījums tiktu klāt ādai un kauliem, viņi jau sen būtu nosmakuši. Celofāna tvēriens bija nedaudz atslābis, taču ar to nepietika, lai viņi spētu izrāpties no cisternas. Līdz brīdim, kad locekļi atkal būtu brīvi, arī celofānā iekļuvušie gaisa burbuļi jau sen būs izplūduši.

Kosmo cīnījās ar miegu. Visus pārējos jau bija pieveicis celofānā iejauktais nomierinošais līdzeklis,Kosmo atlika tikai pieņemt, ka viņa organisms sācis izstrādāt pretlīdzekli šai ķīmiskajai vielai, jo šī bija jau trešā reize, kad viņš tika ietīts.

Domā, viņš sev pavēlēja. Viss atkarīgs no tevis. Kaut kur tepat jābūt kādai jēdzīgai domai. Kaut kam jāatrodas šajā salāpītajā paurī…Vienu mirklīti. Kaut kas uzpeldēja prātā.

Pazibēja atmiņu aina. Noliktavā, pēc tā negadījuma. Mona toreiz kaut ko pateica: Tev paveicās, ka Tāpatiņam te kaut kur mētājās pāris robotiksa plāksnes; ar vienu viņš salāpīja tavu ieplaisājušo galvaskausu. Šīs robotiksa plāksnes izgatavotas no tā paša materiāla, ar ko apsit kaujas tankus. Tāpatiņš saka — kad āda sadzīšot, tu varēšot ar pieri izsist caurumu mūra sienā.

Robotiksa plāksne.

Kosmo aizķepurojās līdz cisternas sienai, atliekdams galvu atpakaļ, cik vien iespējams tālu. Cīnīdamies ar miegu, elpas trūkumu un biezo šķidrumu, viņš no visa spēka triecās ar galvu pret plastistiklu. Tvertnes siena viegli ieliecās, un cauri Kosmo pierei izšāvās dedzinoša sāpe.

Cisternas vīrs ieinteresēts pienāca tuvāk.

—   Klau, bumbulīt, — viņš smīkņādams teica. — Vai tu mēģini izbēgt? Es baidos, ka ar ādu un kauliem tu to nepanāksi. — Viņš pieklauvēja pie tvertnes. — Plastistikls. Lai tiktu no šejienes ārā, tev vajadzēs vismaz tanku.

Skaidrs, ka Kosmo no tā visa neko nedzirdēja. Vienīgais, ko viņš spēja saklausīt, bija griezīgi kaucošā sāpe galvā. Neatlika nekas cits, kā mēģināt vēlreiz. Zobus sakodis, zēns vēlreiz ar galvu triecās pret plastistiklu. Kad sāpes noplaka, viņš tvertnes sienā pamanīja mazu plaisiņu.

—  Izbeidz, — cisternas virs noteica, paberzēdams plaisu ar īkšķi. — Man šitais jātīra.

Vēl vienu reizi, Kosmo nodomāja. Man pietiek elpas vēl vienai reizei.

Kosmo atlieca galvu un ar visu spara, kāds vien bija galvā, sprandā, krūtīs un mugurā, triecās pret plastistiklu precīzi tajā pašā vietā. Blīkšķis atbalsojās cisternas sienās.

Plaisa vērās platāka, aizskriedama līdz pat tvertnes ārpusei.

Vienu pilienu. Tikai vienu pilienu.

— Met mieru, puis, — cisternas virs iespurdzās. — Labāk miedz ciet. Tev pašam būs vieglāk.

Plaisa pletās vēl tālāk, gluži kā zirnekļa tikla sudrabainais pavediens. Viena pati dzeltenas skābes lāsīte izsūcās pa sīko spraudziņu un sāka ēsties plastistikla neapstrādātajā iekšpusē.

Cisternas vīrs sarauca pieri. — Kā tu to…

Stikls sašķīda. Jādomā, ka pagāja dažas sekundes, kamēr plaisas sapostīja tvertnes ārpusi, taču Kosmo likās, ka viss notiek vienā acumirklī. Cisternas vira žoklim palika tieši tik daudz laika, lai atkārtos, pirms mute viņam līdz malām piešķīda ar skābju maisījumu. Pirmajai šaltij sekoja vairāki tūkstoši litru skābes, kas izšļācās pa visu telpu un saplūda vispēdējā kaktiņā. Supernaturālistus ar visiem viņu iejūgiem plūdi aiznesa līdzi un trieca pret grīdas flīzēm gluži kā zivis tirgotāja kastē.

Visļaunāk klājās cisternas vīram. Šķidruma veseris triecās tieši pret viņa kuslo stāvu, nemaz nerunājot par vairākiem plastistikla gabaliem, kas viņu uzsvieda augšup sienai līdz pusei. Viņš lēni noslīdēja atpakaļ uz applūdušās grīdas; uz galvas jau rēgojās puns.

Tagad varētu arī pagulēt, Kosmo nodomāja. Visi pārējie jau guļ.

Protams, supernaturālisti vēl ne tuvu nebija glābti. Kavēklis bija bezsamaņa un celofāna plēves. Jebkurā bridi cisternu nodaļā varēja ienākt kāds cits "Mijiši" darbinieks un ieraudzīt postažu. Tikpat labi apsardze varēja ieslēgt monitoru un saprast, ka pagrabā nebūt neklājas tik spoži. Taču vismaz šobrīd viņi bija dzīvi, un uz to nu vēl pirms brīža neviens kārtīgs spēlmanis savu naudiņu nebūtu licis.

Minūtes vilkās lēni, ritēdamas tikpat gausi kā dzeltenā ķēpa, kas pilēja no sašķidušās cisternas. Laiks nestāvēja uz vietas, un skābe darīja savu darbu — pamazām saēda celofāna žņaugplēves. Pagāja četrdesmit minūtes, taču beidzot Stefans bija brīvs. Nesazāļots gaiss izvēdināja miegazāles no plaušām, un apziņa atgriezās. Viņš izlauzās no pēdējiem celofāna pinekļiem kā tauriņš, kas nopurina savas kūniņas paliekas. Tad ar pūlēm pieslējās četrrāpus, atklepodams kodīgus celofāna un skābes garaiņus. Pamazām sapņi atkāpās, un prātā atausa atmiņas par to, kas noticis.

—   Faustino, — viņš izdvesa, piesardzīgi noņemdams vakuuma kausiņu no galvas.

Tāpatiņš atjēdzās nākamais.

—   Nu, ko es tev teicu? Kurš tagad ir nodevējs?

Stefans noplēsa atlikušo celofānu no Bartoli mazuļa auguma.

—  Tā vien liekas, ka pēdējā laikā man melojuši visi draugi.

Tāpatiņš ar troksni ierāva plaušās tīru gaisu. — Tā "ātrā

palīdzība", kas tevi savāca. Tev man jātic. Es nezināju.

Stefans papliķēja viņam pa plecu. — Protams, nezināji. Viņa izmantoja mūs visus.

Baškirs izvilka Monu no plastistikla plāksnes apakšas.

—   Kā mēs vispār tikām ārā? — viņš jautāja. — Man jau likās, ka mūs gaida droša nāve.

Tāpatiņš apvēla Kosmo uz muguras. Cauri pārsistajai pieres ādai vīdēja metāla pleķītis.

—  Tici vai ne, man liekas, ka mūs atkal izglābis jauniņais. Viņš licis lietā galvu.

Tāpatiņš uzlika roku Kosmo uz pieres. Ap pieskāriena vietu sāka rotāties viegla sudrabaina gaismiņa.

—   Es varu uz brīdi noņemt viņam sāpes. Sadziedēt brūci nāksies viņam pašam.

Stefans pieslēja Monu sēdus. — Tev vajadzēja man pastāstīt, Tāpatiņ.

—  Tev taisnība, vajadzēja. Bet tagad, kad tu visu zini — ko tu darīsi?

Stefans izvilka ožamo sāļu kapsulu no aptieciņas pie savas jostas. Viņš to pārspieda Monai zem deguna.

—    Es noskaidrošu, ar kādu nolūku Elena Faustino vāc Parazītus.

Mona pamodās ar kliedzienu: — Nē, mammu! — viņa brēca. — Es nevilkšu to kleitu!

Stefans pacēla viņu uz rokām un apguldīja uz zema operāciju galda. — Viss kārtībā, Mona. Viss kārtībā. Tu esi pie draugiem.

Mona aizdomīgi miedza acis. — Kleitu nebūs?

—    Nē. Nekādu kleitu. Atslābinies. Centies nekustēties.

Mona no vaiga tiešām bija zaļa. — Nekas, ja es pavemšu?

—  Vienmēr laipni, — Stefans sacīja un divus soļus atkāpās.

Kosmo locījās uz grīdas kā zivs, savos murgos pūlēdamies

atkauties no kāda ienaidnieka.

—    Puika dažu pēdējo nedēļu laikā daudz izcietis, — Tāpatiņš teica.

Stefans uzcēla Kosmo uz otra operāciju galda. — Šonakt viss būs galā. Visi dzīvos normāli.

Tāpatiņš nokratīja skābju maisījuma ķeskas no rokām. — Tiešām? Diez kur kas tāds jau dzirdēts?

Cisternas vīrs nebija pārlieku noskaņots izpaust jelkādu informāciju, taču, pametis skatu uz supernaturālistiem, tūliņ zaudēja dūšu.

—    Es šeit pat nestrādāju uz pilnu slodzi. Reizēm tikai veicu īpašus uzdevumus pēc prezidentes Faustino rīkojuma. Neoficiāli, jūs jau saprotat.

—   Es saprotu, — Stefans sacīja. — Mēs paši pavisam neoficiāli gandrīz dabūjām galu.

—   Man jau pret jums neka tada nav.

—   Jā, jā, nekā. Ko tik neizdarīsi par nelielu piemaksu pie algas.

Cisternas vīrs gulēja skābju maisījuma peļķē. Dzeltenais šķidrums jau sāka ēsties miesā.

—   Divi jautājumi, — Stefans teica. — Un labāk atbildi uzreiz, citādi sekas būs bēdīgas.

Cisternas vīrs sāka māt ar galvu tādā ātrumā, ka zods pazuda neskaidrā ņirboņā. — Labi, jautājiet vien.

—   Pirmais. Kur ir mūsu inventārs?

—    Inventārs? Jūs domājat, ekipējums, stobri un datori?

—   Šobrīd galvenais ir stobri. Kur tie ir?

Cisternas vīrs pacēla vienu pirkstu. — Vai tas ir jau otrais jautājums?

Stefans aizvēra vienu aci; otra bīstami izvalbījās. Rēta mutes kaktiņā noraustījās. — Nē, idiot. Vēl joprojām pirmais. Atbildi, kur ir mūsu mantas. Nekavējoties!

—   Labi, labi. Tepat, zilajās tvertnēs. Man tās vajadzēja sadedzināt, kad es būtu aizskalojis jusu molekulas kanalizācijā.

Tikai nencmiet ļaunā.

Stefans pameta ar galvu savējiem. Viņi izrakņāja zilās tvertnes, velkot ārā stobrus, aptveres, makstis un telefonus.

—   Labāk paņemiet dzirksteļplates arī, — Mona ierosināja. — Nebūs labi, ja uzrausimies uz novērošanas kamerām.

Viņi noskaloja cits citu ar ūdeni no šjūtenes un piesprādzēja ieročus, juzdamies gluži kā lapsas alā, ko no visām pusēm ielencis rejošu suņu bars. Viņi gan bija labi bruņotas lapsas.

—  Otrs jautājums, — Stefans teica, paņemot cisternas vīru aiz apkakles un uzraujot viņu sēdus. — Kur ir Faustino?

Ciešanas cisternas vīra skatienā liecināja, ka viņš uz ko tādu itin nemaz negrib atbildēt.

—   Es no sirds gribētu jums to pateikt. Nudien. Bet…

—   Pielūko, lai "bet" būtu labs, — Stefans brīdināja. — No tā atkarīga tava tiešā nākotne.

Cisternas vīra ādamābols lēkāja kaklā kā mazītiņš citplanētietis, kas mēģina izlauzties uz āru. — Telpas te plašas. Prezidente Faustino var atrasties savā kabinetā, apspriežu telpā vai varbūt ir devusies apgaitā. Es nezinu.

—   Šāda nakts stundā? Nepūt pīlītes.

Cisternas vīrs ielūkojās sienas pulkstenī. — Kad prezidente Faustino ierodas tik vēlu, tas parasti ir saistīts ar kādu neoficiālu darbiņu, gandrīz tādu kā manējais. Parasti viņa pievēršas tam ĀRKS-4 projektam, lai kas nu tas būtu.

—   Tas pats vien būs. Kur?

Cisternas virs nopūtās. Par to viņš samaksās ar savu darbu.

—   Pirmā laboratorija. Gaiteņa galā pa labi. Tur divi sargi pie durvīm. Naktīs te citu apsargu nav.

Stefans nogrūda vīru atpakaļ skābju maisījuma peļķē.

—     Teicami. Tagad paskaties man acīs un apsoli, ka neiedarbināsi signalizāciju, tiklīdz mēs būsim ārā pa durvīm.

—  Es? — cisternas vīrs pārjautāja. — Signalizāciju? Nekādā gadījumā. Goda vārds.

—   Paceliet rokas — kas viņam tic?

Neviena roka nepacēlās.

—    Man jau tā likās, — Stefans noteica, pārbaudot, vai stobrā ielādēts kāds celofāna lādiņš.

Tāpatiņš uzvedās kā īsts zīdainis. Viņš tenterēja pa gaiteni asarām noplūdušu sejiņu.

Abi sargi pie 1. laboratorijas durvīm nevarēja viņu nepamanīt.

—  Paskaties, — teica sardze A, spēcīga sieviete ar muskuļu implantiem visā ķermeņa augšdaļā un naktsredzes acu āboliem. — Sīkais. Kā te iekšā ticis sīkais?

—    Nav ne jausmas, — atteica sargs B, ne mazāk spēcīgs vīrietis ar kuplu bārdu, kas auga gandrīz līdz pašām acīm. — Bet tu jau zini, kādi ir noteikumi. Mums viņš jāietin.

Sardze A iedunckāja viņam pa plecu. Tāds zvēliens vairākumam ļaužu būtu sadragājis atslēgas kaulu. — Esi taču cilvēks! Vai tad tev bail no maza bērneļa?

Tāpatiņš tagad bija jau viņiem līdzās un slaucīja asaras no acīm.

—   Skaidrs, ka nē, — atbildēja sargs B. — Es nebaidos no kaut kāda sīkā.

Sīkais veltīja viņiem nejauku smaidu, kas nekādi nepiedienēja šķietami tik mazam bērniņam.

—    Bet vajadzētu gan, — viņš teica, izvelkot no krekla apakšas zibens stobru.

Sargi A un B tika ietīti, pirms paguva apvaicāties: "Kur tad tava mammīte?"

Supernaturālisti tupēja pie laboratorijas durvīm; viņi bija aizklājuši seju ar dzirksteļplatēm. Durvīs bija divi matēta stikla paneļi. No laboratorijas plūda zila gaisma.

—   Man riebjas tēlot bērnu, — Tāpatiņš nošņaukājās.

—    Koncentrējies, — Stefans aizrādīja. — Šī ir bīstama situācija.

—  Pārītis pusnakts zinātnieku? Jā, ļoti bīstami. Sargi jau ir ietīti.

—    Neaizmirsti Elenu. Es nekad neesmu saticis nevienu, kas sistu spēcīgāk vai šautu precīzāk. Viņa akadēmijā bija viena no galvenajām kaujas trenerēm.

—   Skaidrs. Parastais plāns?

Stefans uzlika roku uz durvju roktura. — Nē. Kosmo un

Mona paliek pie durvīm. Ēkā var būt vēl kāds sargs. Tāpatiņ, tu nāc man līdzi laboratorijā. Mēs noskatām, kas un kā, ja iespējams, nevienu neietinot, uzņemam dažas sekundes video un tad atgriežamies Abrakadabras ielā izplānot nākamo gājienu. Nāksies šo lietu nokārtot līdz galam, tikai ne šodien. Mēs tam neesam gatavi.

—   Bet Stefan! — Mona žēli novilka.

—   Kādu citu dienu, — Stefans stingri atkārtoja. — Šodien tikai paskatīsimies.

Kosmo juta, ka viss nebūs gluži tik vienkārši. Notiks kaut kas negaidīts, un, pirms viņš pagūs atjēgties, supernaturālisti jau atkal būs līdz ausīm nepatikšanās.

Laboratorijas durvis nebija aizslēgtas. Stefans un Tāpatiņš bez trokšņa ieslīdēja iekšā. Mona iebāza ailā kāju, atstājot durvis pavērtas spraudziņā.

—   Nekad nevar zināt, — viņa pačukstēja Kosmo. — Ja nu pēc mums rodas kāda vajadzība.

Aiz durvīm bija estakāde, uzbūvēta visriņķī milzīgai laboratorijai. Sienas bija nokrāsotas sterili baltas, un pie griestiem divdesmit metru garumā stiepās stienim līdzīgas lampas. Pa baltajām flīzēm kā albīnas skudras tekalēja tehniķi, un pašā vidū grīdā bija iebūvēta gigantiska konstrukcija, kas vairāk par visu atgādināja milzīgu līmeņrādi. Abos galos pilns ar aparātiem, bet pa vidu caurspīdīgs zils nodalījums.

—   Skaidrības labad — tātad uzņemam dažus videokadrus un tad, ko nagi nes, bliežam prom uz Abrakadabras ielu? — Tāpatiņš apvaicājās.

—   To es teicu tiem abiem, — Stefans atbildēja. — Mēs ar tevi lieliski zinām, ka šādas izdevības mums vairs nebūs.

Tiklīdz Elena atklās, ka esam izbēguši, šī vietiņa tiks noslēgta ciešāk nekā kamieļa nāsis smilšu vētrā. Mums tūlīt pat jānoskaidro, kas te notiek.

Tāpatiņš piekrītoši pamāja. — Man jau arī tā likās. Ko tu domā par to uzparikti tur lejā?

—   Kaut kāds ģenerators. Es teiktu, ka kodolreaktors.

—   Bet kodolenerģija ir aizliegta visos kontinentos!

Stefans domīgi nošūpoja galvu. — Iespējams, tikai ne

kosmosā.

Tāpatiņš un Stefans, sadabūjuši rokā ieročus, lēni sāka kāpt lejā pa kāpnēm. Tāpatiņš izvilka savu telefonu un uzņēma laboratoriju īsā video.

—   Ja nu Mona skatās, — viņš nočukstēja.

Piepeši atskanēja krakšķis. Sauss, neskanīgs troksnis — kā bambusa sitiens pa koku. Tāpatiņš to acumirklī pazina. Šāviens. Kāds bija izšāvis īstu pulvera šāviņu. Buškas bandas bieži pielāgoja savus zibens stobrus šaušanai ar īstām lodēm. Tās lidoja lēnām, nepārsniedzot skaņas ātrumu, toties bija klātas ar teflonu. Stefans saķēra krūtis un pastreipuļoja dažus soļus atpakaļ līdz sienai. Tad viņš atkal klupa uz priekšu un pārvēlās pāri margām. Izstīdzējušās miesas no sešu metru augstuma gāzās stāvus lejup.

—    Stefan! — iekliedzās Tāpatiņš; viņa bērnišķīgā balss sāpēs aizlūza. Baškirs gulēja uz flīzēm ar seju uz leju; zem krūtīm arvien lielāka pletās asiņu peļķe. Viņš nekustējās.

Zemāk, laboratorijas pamatlimenī, Elena Faustino pacēla acis no mērpaneļa, ko tika pētījusi.

—  To jau varēja gaidīt, — viņa nomurmināja, pašūpodama galvu.

Tāpatiņš izrāva savu stobru. — Faustino! — viņš kliedza.

—   Pagaidiet mirkli, Bonna kungs — vai varbūt man vajadzētu jūs saukt par Tāpatiņu? Paverieties uz savu krūtežu!

Tāpatiņš paskatījās uz leju. Uz krekla auduma drebinājās spilgti sarkans lāzera punktiņš.

Faustino pienāca pie kāpnēm. — Kāda balstiņa man pačukstēja, lai es parūpējos par drošības pasākumiem. Jūs, supernaturālisti, jau agrāk esat izrādījušies visai izmanīgi. Tāpēc es aiz durvīm atstāju vienu vīru katram gadījumam. Liekas, ka esmu pieņēmusi pareizo lēmumu. Ja vajadzēs, viņš nošaus arī tevi, Tāpatiņ. Šajā telpā nav kameru. Nekā tāda, kas vēlāk varētu norādīt uz mūsu vainu. Tagad met zemē ieroci.

Tāpatiņš paklausīja un noskatījās, kā stobrs šķindēdams izripo pa margu starpu un nokrīt lejā.

Faustino pacēla balsi. — Tagad pasaki, lai mums pievienojas arī abi pārējie, citādi mans cilvēks, kas slēpjas ēnā, būs spiests šaut vēlreiz.

Tāpatiņš saspringa. — Aiziet, saki, lai tik šauj! Vismaz divi no mums paliks dzīvajos un varēs izstāstīt, kas un kā.

Kosmo un Mona ieklupa pa durvīm.

—   Nē! — Kosmo teica. — Mēs esam te. Nešaujiet!

—   Kretīni, — Tāpatiņš nošņācās. — Tagad mēs visi esam pagalam.

Mona pacēla rokas. — Mēs tikai cenšamies mazliet novilcināt laiku.

Tāpatiņš lēni kāpa lejā pa kāpnēm. Lāzera punktiņš no viņa krūtīm nenozuda. — Ko jūs te darāt, Faustino? Kas tas par vājprātu?

Faustino norādīja uz Stefanu. — Vispirms pārbaudi, kas ir ar jūsu vadoni. Ja man jāizskaidro šā aparāta darbības principi, es negribu visu atkārtot divreiz. Jūs, bērni, nāciet vien šurp lejā, kur varu jūs redzēt. Ielāgojiet — mēģiniet tik izlikties par varoņiem, un mantosiet lāzera punktiņu no Tāpatiņa kunga.

Tāpatiņš piesteidzās palīgā Stefanam. Ar zināmu piepūli

viņš apgrieza krievu puisi uz muguras un pārbaudīja viņa pulsu. Tas bija vārgs, tomēr sataustāms.

Stefans sažņaudza Tāpatiņa roku un uzlika to uz ievainojuma krūtīs.

—    Es tagad redzu, — viņš nočukstēja saraustītā balsī.

—   Visu redzu. Šeit viss ir pavisam citādi.

Tāpatiņš atbalstīja viņa galvu. — Nē, Stefan. Vēl ne. Mums vēl daudz darāmā.

—    Noņem man sāpes, — Stefans izteica, laizdams asins burbuļus. — Tās mani kavē.

Tāpatiņš koncentrējās, ar sesto prātu uztaustīdams Stefana sāpes un iesūkdams šo enerģiju sevī. Sīkajā stāvā zumēdama iepulsējās elektrība.

—   Labāk?

Stefana skatiens bija noskaidrojies. — Labāk. Daudz. Ievainojums bija smags. Ļoti smags.

—   Tu neesi izdziedēts, Stefan. Es nevaru tevi izdziedēt.

—   Es zinu, Tāpatiņ, — Stefans sacīja pēc klepus lēkmes.

—   Zinu.

Vairāki zinātnieki steigšus metās projām kur kurais. Viņiem nebija ne mazākās vēlēšanās kļūt par lieciniekiem tam, kas notiks tālāk. Faustino palika ar vienu pašu miesassargu un snaiperi slēpnī.

—   Jūs abi nāciet lejā, — viņa teica Kosmo un Monai. — Es gribu, lai jūs visi esat vienkop.

Stefans paslējās uz viena elkoņa. — Sakiet man, ka nav tā, kā man liekas, Faustino. Pat jūs nevarētu būt tik cietsirdīga. Faustino iesmējās savus līksmos meitenītes smieklus.

—   Ak, Stefan, tevi tiešām vēl palikusi dzirkstīte godaprāta. Es tevi atceros akadēmijā, tu vienmēr biji tik naivs. Tu patiesi iestājies policijā, lai palīdzētu cilvēkiem, un to dari vēl joprojām.

—    Bet kodolreaktors? Pēc visām katastrofām, ko pasaule pieredzējusi? Zemes virsū nav nevienas valdības, kas kodolenerģiju uztvertu nopietni. Kā "Mijiši" to varēja?

Runāt Stefanam tagad nebija viegli. Pat lai vienkārši paliktu pie samaņas, nācās koncentrēties.

Faustino pabungoja ar pirkstiem pa zodu. — Mans darbs šeit ir stingri neoficiāls. Protams, Rejs Šains gluži labi zina, ar ko es nodarbojos, bet izliekas, ka nezina vis. Tādējādi, ja kaut kas noies greizi, es būšu vienīgā, kam ripos galva. Tāda ir biznesa būtība — jāatrod kāds, kurš uzņemsies vainu. Tikai šoreiz gan nekādas runas par vainu nebūs, tikai peļņa.

Stefans pavilkās gabaliņu uz ģeneratora pusi. Galos konstrukcija bija visai tradicionāla, bet vidū — dubults plastistikla kubs, izolēts ar hidroželeju. Virsmas plāksne bija futbola laukuma lielumā. Kuba iekšpusē raustījās un spārdījās vismaz miljons Parazītu, caur kuru bioloģiskajiem filtriem plūda radiācija.

—    Mēs ar elektromagnētu savācām tos ĀRKS-4 eksemplārus, kurus jūs mūsu vajadzībām tik laipni apdullinājāt, un turam viņus ieslodzītus ar hidroželejas palīdzību. Visai laboratorijai ir sienas ar hidroželejas starpslāni. Tieši tāpēc uz tavām krūtīm šobrīd netup neviens Parazīts.

Reaktors bija īsts moku rīks. Radības, kam būtu vajadzējis pildīt savu dabisko lomu kā sāpju remdētājiem, pašas locījās kodolreaktora vēderā.

Uz Faustino pašas nežēlība neatstāja nekādu iespaidu. — Vispār diezgan atjautīgi. Pats reaktors ir ūdens modelis, taču mēs ūdeni esam aizstājuši ar dzīvām būtnēm — ĀRKS-4.

Stefans sasprindzināja ceļus, lai nesaļimtu.

—   Jūs esat jukusi, Faustino. Pilnīgi vājprātīga.

Elena Faustino savilka uzacis un uzlūkoja savu miesassargu, it kā muļķīgāku apgalvojumu savu mūžu nebūtu dzirdējusi.

—   Jukusi? Vai tev ir kaut nojausma par to, ko esmu šeit īstenojusi?

—   Nē, — teica Tāpatiņš, dedzīgi vēlēdamies novilcināt laiku. — Lūdzu, pastāstiet.

—   Ak jā, Lisjēns Bonna kungs, Bartoli mazulis. Zināt, arī Bartoli tika saukāts par jukušu. — Faustino piegāja pie grīdas līmenī iebūvētās plastistikla virsmas, kas noslēdza reaktora centrālo dalu. Zem viņas kājām trīsēja simtiem tūkstošu Parazītu. — Verdošā ūdens reaktora netikums bija tāds, ka tas piesārņoja ūdeni un ar laiku arī turbīnas spārnus. ĀRKS-4 šo problēmu atrisina. Ne jau tikai to — Parazīti daudz efektīvāk palēnina neitronus un liek tiem atgriezties urāna serdē. Tie reaktoru uztur pilnīgi tīru, simtprocentīgi efektīvu un patērē desmit reizes mazāk urāna. ĀRKS-4 ir īsts dabas brīnums.

—   Bet cilvēki bez viņiem cieš, — Stefans izdvesa.

—   Neruna kā bērns, Stefan! — Faustino atcirta, un cauri izsmalcinātajai maskai izlauzās viņas īstā negantība. — Cilvēki cieš nemitīgi. Es nekādas ciešanas neizraisu. Īstenībā ar Faustino Kodolsauli es cilvēkiem varu pat palīdzēt. Es pat varētu sākt kādu no tiem fiktīvajiem sociālās palīdzības projektiem, par kuriem es tev stāstīju. Lai gan palīdzība būtu tikai blakusprodukts, jo galvenokārt es ar to noņēmos naudas dēj.

—   Faustino Kodolsaule, — Stefans vīlies atkārtoja. Viņš piestreipujoja pie ģeneratora malas. Zem Faustino kājām griezās milzu turbīnas; ap to daudzslāņainajiem spārniem rotaļīgi lēkāja tīras enerģijas dzirksteles.

—   Kāpēc, profesore? Visi šie nelaimes gadījumi? Jūs riskējāt ar tik daudzām dzīvībām. Viena no tiem, kas miruši, ir mana māte.

Faustino skats zaudēja pēdējās cilvēcības paliekas.

—   Satelīts krīt, idiot! — viņa kliedza. — Gāžas no debesīm, tāpēc ka ir pārāk smags un atrodas pārāk zemu. Sākotnējā konstrukcija nevar noturēt tik daudz komercelementu. Lai noturētu Satelītu tā pašreizējā, komerciāli izdevīgajā orbītā, "Mijiši" nepieciešams jauns ģenerators — vieglāks un efektīvāks. Ja "Mijiši" pie tāda netiks, visi reklāmas līgumi pagalam! Miljardiem dināru. Miljardiem. Un tā vēl ir tikai aisberga redzamā dala. Ar "Mijiši" noslēgts līgums par vēl desmit satelītiem. Desmit! Tas ir pats lielākais darījums, kādu pasaule jebkad pieredzējusi. Un Faustino Kodolsaule dos enerģiju tiem visiem.

Stefans pamāja Kosmo un Monai. Tie pieskrēja palīgā un uzķēra vinu katrs zem savas rokas.

—   Paceliet mani, — viņš nočukstēja mokpilnā balsī. Sāpes atgriezās. Jaunie supernaturālisti darīja, kā teikts, un palīdzēja Stefanam uzkāpt uz platformas.

Faustino miesassargs spēra soli tuvāk. — Tas būs gana tuvu, puis. Neliec man tev šo to izmežģīt.

—   Neuztraucies, Manuel, — Faustino teica, paceldamās uz savu sandalēs ieauto kāju pirkstgaliem. — Stefans ne reizi nevarēja mani pieveikt uz treniņu paklāja. Un tagad manī ir par pāris litriem vairak asiņu, turklāt krūtīs nav cauruma.

Stefans noslīga ceļos uz plastistikla. Zem viņa vīdēja zila elle. Elle, ko viņš pats bija radījis. Zem viņa viļņojās vesels Parazītu okeāns; acis visiem bija blāvas un stiklainas.

Faustino notupās. — Vai tā viss beigsies, Stefan? Ar puņķošanos uz grīdas? Būtu labāk palicis cisternā.

Miesassargs noņēma saulesbrilles. — Prezidente Faustino, man tiešām jāsaka, ka es sāku uztraukties. Un mani uztraukt diezgan grūti.

—    Nomierinies, Manuel. Nosedz sīkos. To taču tu varēsi, ko?

Manuels uzlika brilles atpakaļ uz virsdegunes, pārlauztas tik daudzkārt, ka tagad tā bija gandrīz plakana. — Jā, prezidentes kundze. Sīkos es paturu acīs.

Faustino nometa no kājām sandales un sāka lēkāt kā boksere.

—   Nu ko, Stefan, vai tev vēl būs spēka vienam raundam?

Stefana krūtis sarāva sāpju lēkme. — Es necīnīšos ar jums,

profesore.

—  Tiešām? Izbeidz. Es taču esmu atbildīga par tavas mātes nāvi, atceries?

Stefans neuzķērās uz šā āķa. — Ir labāks veids, kā jums atriebties.

Faustino mitējās lēkāt, pašapmierinātais smīns uz brīdi pagaisa. — Un kāds tas būtu?

—   Partizānu taktika, — Stefans teica tik tikko dzirdami. — Un uzbrukums no aizmugures. Atceraties?

Stefana rokas kustējās, paslēptas mēteļa krokās.

—   Ko tu tur dari? Kas tev tur ir?

—   Nekā bīstama. Tikai telefons. Nekā tāda, par ko prezidentei Elenai Faustino vajadzētu uztraukties.

—  Telefons? Kam tu vari palūgt palīdzību?

—    Nevienam. Es nevienam nelūdzu palīdzību. Es tikai nosūtu e-pastu.

Faustino panācās tuvāk. — E-pastu?

—  Man "Videoziņās" ir viens draugs, kurš būtu gatavs vai savus orgānus pārdot, lai tikai noskatītos kadrus, ko es šobrīd filmēju. Viņš man būs liels parādnieks.

Pagāja mirklis, iekams Faustino aptvēra, kas notiek, taču, kad tas notika, viņas seja pāršķobījās par īstu Helovīna masku.

—   Viņš sūta video! Ja preses rokās nonāks kadri ar mūsu reaktoru, pirms esam tam gatavi, viss būs cauri. — Viņa metās virsū ievainotajam krievam, ar rokām kā ķetnām grābdama viņam gar sāniem. Viņa izvilka Stefana rokas. Tās bija tukšas.

—  Pārsteigums, — viņš teica, apvijot rokas ap Faustino īstā lāča skāvienā. Viņa dauzīja puiša krūtis ar dūrēm. Nesekmīgi.

—   Mirēja tvēriens, — Stefans izgrūda; viņa uzacīs krājās sviedru lāses. — Mans pēdējais darbs.

Jebkurš, kas saņēmis policista apmācību, zināja par mirēja tvērienu. Ja aizdomās turamais mirst un pats to zina, turies pa gabalu, jo bieži vien pēdējo, pie kā mirējs pieķeras, viņš paņem līdzi kapā. Tīri brīnums, kā cilvēks, kam dzīvot atlicis tikai dažas sekundes, atrod sevī spēku liekt metālu un pārlauzt kaulus.

Snaiperis pie spārēm pārvietoja lāzera punktiņu uz Stefana galvu.

Manuels ierunāja mikrofonā, kas bija paslēpts viņa piedurknē. — Nē. Pagaidām nešauj. Atkārtoju. Pagaidām nešauj. Es tikšu galā.

—   Ne jau es filmēju video, — Stefans nočukstēja. — Tāpatiņš.

—   Ņem ciet puiku! — ieķērcās Faustino. — Blondo!

Manuels pavērsa savu zibens stobru pret Tāpatiņu. — Tev

ir telefons, puis? Dod šurp.

—  Skaidrs, ka man ir telefons. Tikai neķer krenki, Manuel.

Tūliņ iebāzīšu roku kabatā un izvilkšu.

Manuels pamāja ar galvu. — Labs ir. Dari tā. Tikai pavisam lēnām. Citādi ietīšu.

Tāpatiņš atstāja vienu roku paceltu gaisā, bet otru iebāza kabatā. Viņš ar diviem pirkstiem izvilka telefonu.

—   Skaties, te ir. Vienā mierā. Es tūlīt tev aiznesīšu.

—   Nē. Paliec, kur esi. Pasvied telefonu.

Tāpatiņš tikko manāmi pamāja ar galvu Kosmo. — Tu gribi, lai es to tev pasviežu?

—   Tieši tā. Kas ir? Tu esi ne tikai sīks. bet arī stulbs?

—   Labi, Manuel, tikai nekrīti panikā. Tūlīt dabūsi.

Tāpatiņš uzmeta telefonu augstu gaisā. Daudz augstāk,

nekā nepieciešams. Viens acu pāris sekoja lokam, ko tas apmeta gaisā. Manuela acis. Kosmo un Mona izrāva no savām jostām zibens stobrus un ieblieza miesassargam ar vismaz četriem celofāna lādiņiem. Vīruss pārklāja viņa augumu, dažu sekunžu laikā pilnīgi ietinot.

Tāpatiņš pasmaidīja. — Sasodīti skaisti, — viņš teica, pievākdams telefonu.

—   Idiots! — Faustino iekliedzās; viņas balsi apslāpēja Stefana augums. — Kretīns.

—  Nekā daudz jums nav atlicis, profesore, — Stefans vārgi noteica.

Faustino izlocījās, lai pagrieztos ar seju pret viņu. — Neglaimo sev, Stefan. Man vēl joprojām paliek snaiperis. Viņš var noturēt tavus supernaturālistus prom no plastistikla tik ilgi, līdz tu nomirsi. Ilgi vairs nevarētu būt atlicis.

Snaipera lāzera punktiņš lēkāja no mērķa uz mērķi. Vīrs pie griestiem nebija īsti drošs, kurš te tagad jātur uz grauda.

—   Padodies, Stefan. Uzvarēt tu nevari.

Sarkanais punktiņš aizmaldījās līdz plastistikla virsmai. Kosmo, Mona un Tapatiņš iespruka aizsegā aiz viensliežu vagonu rindas.

Stefans pasmaidīja. Lūpas viņam bija asiņainas. — Viņi tagad ir drošībā. Mēs paliekam divatā.

—   Nekas nav mainījies. Tik un tā visu izšķirs pacietība.

Cauri ģeneratora dūkoņai izlauzās Tāpatiņa balss: — Nedari to, Stefan. Jābūt kādai citai izejai.

—   Par ko viņš runā? — jautāja Faustino.

Stefans viņu ignorēja. — Piedod, Tāpatiņ. Jūs visi. Jums tagad jātiek galā pašiem.

Kosmo sagrāba Tāpatiņa plecu. — Ko viņš ar to domā?

Tāpatiņš paslēpa seju rokās. — Stefans mirst. Lode bija pārāk tuvu sirdij. Viņš grib, lai viņa nāve kaut ko nozīmē.

—   Kaut ko nozīmē? — Mona pārjautāja. — Ko tad?

Tāpatiņš pabāza galvu pāri vagona jumtam. — Sāpēm galu.

Sakopojis pašu beidzamo spēka kripatu, kas bija palikusi

kājās, Stefans ar pūlēm uzslējās ceļos, sagūstīto Faustino velkot līdzi.

Lāzera punkts pazibēja gar viņa acīm un apstājās uz pieres.

—   Es viņu nogalināšu, —viņš kliedza pret sijām. — Viņa noslepkavoja manu māti.

Faustino mēģināja kaut ko kliegt, taču viņas seja bija piespiesta Stefana krūtīm.

—   Es runāju nopietni. Es viņu nogalināšu.

Punkts nodrebēja. Snaiperis šaubījās.

—   Viņa ir tikpat kā beigta.

Snaiperis slēpnī izšķīrās. Augstu pustumsā pazibēja stobra gals,tas izgrūda zemskaņas lodi, kas griezdamās aizšāvās pa lāzerstaru, pa ceļam nomezdama savu želejas apvalku.

Stefans pamanīja zibsni. Viņš to bija gaidījis. Ar to rēķinājies. Ļāvis kājām saļimt, viņš sabruka uz grīdas, sekundes tūkstošdaļu pirms zemskaņas lode aizsvilpa gar ausi, izurbjoties tieši cauri divkāršajam plastistiklam.

Faustino caurumos ieraudzīja želejas burbuļus. — Nē! — viņa iekliedzās.

Lode iešāvās reaktorā, izraujot robu vienā no turbīnām. Lauska uzvirpuļoja augšup, iziedama cauri plastistiklam kā pirksts cauri smiltīm. Arvien vairāk un vairāk hidroželejas pilēja lejup, izkliedējot visus Parazītus, kam bija atlicis gana enerģijas, lai kustētos. Dučos vadības pulšu sāka zibsnīt signalizācijas lampiņas, automātiski aizverot un noslēdzot reaktora kodolsektorus. Taču ĀRKS-4 daļa bija neglābjami bojāta. Plaisas izpletās pa visu virsmu, katra raudzīja aizskriet līdz malai ātrāk par citām. Katra plaisa dzemdēja vēl miljons citu, līdz beidzot nebija atlicis ne kvadrātmetra nesaplēsta plastistikla. Hidroželeja nu jau gāzās viļņos, uz tvertnes grīdas uzliesmojot desmitiem ugunsgrēkos. Parazīti rāpās nostāk no želejas ceļa, taču bez tīras enerģijas nevarēja nekur aizbēgt.

Faustino vaigs bija atspiests pret plastistiklu. — Laid mani vaļā, — viņa lūdzās.

Stefans tā arī darīja. — Par vēlu, profesore, — viņš teica. — Neraizējieties, jūs neko nejutlsiet.

Faustino uzrausās kājās, taču, pirms bija paguvusi spert kaut piecus soļus, caurspīdīgā virsma sašķīda pavisam, tā ka abi iebruka reaktora centrālajā nodalījumā. Visi logi laboratorijā izbira; no divkāršajām rūtīm pilēja hidroželeja.

Stefans nogāzās uz muguras, taču sāpes nejuta. Nesāpēja tāpēc, ka viņam uz krūtīm bija uzgūlies viens vienīgs Parazīts. Mokpilnās ciešanas no supernaturālista ieplūda zilajā būtnē.

—   Ņem visu, — teica Stefans — vārdi neskanīgi pārvēlās pār lūpām. — Topi brīvs.

Parazīts izvilka no viņa sāpes kā mirdzošu sudraba virvi. Pēc pāris sekundēm viņa izkaltusi sirds atkal sāka dzīvīgi pulsēt. Parazīta apaļās, aizkustinošās acis cieši vērās Stefanā.

—  Tagad es saprotu, — Stefans teica. LJn pēc tam vēl tikai vienu vārdu. Vārdu vai pēdējo dvašas vilcienu. "Māt."

Parazīts izstiepa četrpirkstainu roku, uzliekot to kādam izvārgušām brālim uz pleca. Enerģijas vilnis aizplūda no viena pie otra, to atbrīvojot. Un tā Stefana sāpes izplatījās arvien tālāk, tika sadalītas starp tūkstoš Parazītiem, katram dodot spēku izbēgt no kodolreaktora un atrast enerģiju, lai atbrīvotu vēl citus Parazītus. Viņi rāpās augšup pa tvertnes sienām, izvairoties no hidroželejas pikučiem, un aiztraucās pa laboratoriju kā viesulī ierautas lapas.

Stefana sirds bija mitējusies pukstēt, bet viņam vēl pietika laika noskatīties, kā gūstekņi aiziet. Un visā šai zilgmē bija vēl kaut kas cits. Kaut kur citur. Kādā citādā vietā.

Kosmo un Tāpatiņš bija noliekušies pāri reaktora centrālās daļas malai. Pāri Tāpatiņa vaigiem straumēm tecēja asaras, un viņš šobrīd atgādināja īstu bērnu.

—   Tiešām vajadzēja, Stefan, jā? — viņš šņukstēja. — Vajadzēja iztaisīties par tādu stulbu varoni. Kā citādi…

Kosmo, kā parasti, nespēja noticēt tam, kas notiek.

—   Tu gribi teikt, ka viņš izaicināja to snaiperi?

—   Protams. Lode bija vienīgais, kas varēja izlauzties cauri tam plastistiklam. Viņš gaidīja, kamēr pazibēs stobra gals. Lēnās lodes, saproti?

Visapkārt, meklēdami enerģiju, virpuļoja Parazīti. Daži jau bija atgriezušies pa izsistajiem logiem, nesdami enerģiju, lai atbrīvotu pārējos. Viens vienīgs Parazīts lidinājās virs Kosmo pleca, nogaidoši pieliecis galvu.

Kosmo atkāpās. — Tas kaut ko sajūt. — Uz viņa krūtīm parādījās sarkans punkts.

—  Tikai ne to, — Tāpatiņš noteica. — Snaiperis vēl ir tur augšā. Nekusties. Es mēģināšu par kaut ko vienoties.

Tāpatiņš pacēla rokas, pagriežoties pret lāzera stara avotu.

—   Faustino ir pagalam, — viņš sauca uz ēnu pusi. — Nevajag. Mums ir nauda.

Kādu mirkli viss bija klusu, tad atskanēja pazīstamais "puf-puf", ar kādu mērķī trāpīja izšauts celofāna lādiņš. Augstu pie sijām no tumsas iznāca Mona.

—  Es izmantoju apjukumu, — viņa teica. — Tā man mācīja Stefans. — Viņa uz mirkli apklusa un saņēma dūšu, lai pavai-

fāt" 11 _ Vai vino tīiirp ni*f?

— Jā, — Kosmo sacīja. — Viņa vairs nav. — Un nebija vairs arī gaidošā Parazīta.

Mona dažus mirkļus klusēja. Kosmo likās, ka viņš redz meitenes trauslo stāvu notrīsam. Pēc tam viņa saņēmās. — Tad jau mums arī labāk iet. Visā ēkā auro signalizācija. Kuru katru brīdi klāt būs jurisdesantnieki.

Taisnība. Kosmo jau dzirdēja tālumā sirēnas. Viņš pēdējo reizi paskatījās pāri ģeneratora malai, tad aizsteidzās uz kāpņu pusi — brīvībā.

10.NODAĻA NOGULSNES

Utopijas Akri, Satelitpilsētas priekšpilsēta,

pēc divām nedēļām

Neticamā kārtā Elena Faustino palika dzīva, un viņai nācās stāties "Mijiši" korporācijas prezidenta priekšā. Tiklīdz ādas transplanti bija pieauguši, viņa ar helikopteru tika nogādāta uz mēra Reja Šaina īpašumu Utopijas Akros.

Mērs Rejs Šains, kas bija arī "Mijiši" prezidents Satelitpilsētā, pārtrauca golfa spēli īpaši tādēļ, lai ar viņu parunātu. Rejs bija ekstravagants tips, kurš neuzskatīja, ka būtu vērts ģērbties neuzkrītoši. Šodienas ansamblis bija svīteris ar dzeltenām un rozā rūtiņām, pieskaņota cepure ar smailu galu, pusgaras tvīda bikses un zeķes ar divkrāsainu Ārgailas rombu rakstu.

Mērs ievietoja savu masīvo stāvu aiz rakstāmgalda ar ziloņkaula kājām un ielēja sev glāzi attīrīta ūdens, ļaujot Faustino kādu brīdi pamocīties. Viņš kārtīgi padzērās, klusu atraugājās un tad nopūtās.

—   Elij, Elij, Elij, nu ko tu tur PP esi savārījusi? — Viņa balss skanēja maigi, taču Faustino zināja, ka vēl nežēlīgāku cilvēku nav mūžā pazinusi.

—   Rej… Prezidenta Šaina kungs, visu cieņu, bet jūs taču ļoti labi zināt, kas tur notika. Es jums izstāstīju.

—  Tiešām? — Šains vientiesīgi pārjautāja. — Es nez kāpēc šādu sarunu neatceros. Un nekur fiksēta tā arī nav. Nē, es baidos, ka šoreiz tev nāksies tikt galā pašai, Elij. Žēl gan, ka preses nagos nonāca tas video. Padomā tik, būvēt kodolreaktoru — nu, kas tev bija prātā?

Faustino sabozās. — Man prātā bija tas, ka es varēju glābt kompāniju. Jūs pats redzējāt skaitļus. Un es to būtu arī izdarījusi…

—  Es zinu — nebūtu tur sākuši skraidelēt tie plikie natūristi.

—  Supernaturālisti, — Faustino izgrūda caur sakostiem zobiem. — Un viņi ir daudz bīstamāki, nekā jūs iedomājaties — pat palikuši bez vadoņa.

—   Jā, nu, varbūt es tiešām paturēšu viņus acīs. Šā vai tā, tev par to tagad nav jāraizējas. Tu taču esi mirusi.

Faustino sirds sakāpa kaklā.

—    Mirusi? Nudien, prezidenta kungs, nav nekādas vajadzības…

Šains viņu apklusināja ar rokas mājienu. — Ne jau pa īstam mirusi, Elij. Mirusi preses acīs. Mums taču vajadzēja pasviest ziņu pārraidēm kādu grēkāzi, un tā biji tu. Laimīgā kārtā līķis bija pārāk sakropļots, lai to varētu identificēt, un es nedomāju, ka ar tavu jauno seju tevi kāds varētu pazīt.

Faustino pietvīka; to viņa nebija darījusi kopš skolas gadiem. — Un ko tad "Mijiši" domā ar mani iesākt?

Šains atgāzās krēslā tik tālu, ka tas sāka čīkstēt. — Fakts paliek fakts, Elij, tavs reaktors bija mūsu lielākā cerība. Es nezinu, kā tu to panāci, bet, šā vai tā, izmēģinājumu dati likās daudzsološi. Tavi ĀRKS-4 radījumi nostrādāja, ka vai nu.

Faustino atžirga. — Tātad jūs projektu neapturat?

—   Protams, ne, bet mums jābūt daudz piesardzīgākiem.

—   Cik piesardzīgiem?

Šains pasmaidīja. — Dienvidpols.

Faustino gandrīz atvēra muti, lai iebilstu, taču viņa lieliski zināja, kas notiek ar cilvēkiem, kuri strīdas ar Reju Šainu.

—  Tev nav iebildumu?

Elena izspieda smaidu. — Dienvidpols. Pilnīga izolācija. Nekādu traucējumu. Lieliski.

Mērs Rejs Šains piecēlās kājās un sakārtoja savu rūtaino svīteri. — Ļoti labi. Helikopters jau gaida, lai nogādātu tevi uz mūsu Antarktīdas bāzi. Laimīgu ceļu.

—   Lieliski. Paldies, mēra kungs. — Atslējusies uz kruķa, Faustino piecēlās un sāka klumburot uz kabineta durvju pusi.

—   Ak jā — Elij?

—   Jā, mēra kungs?

—   Tev tiek dota vēl tikai viena iespēja. Ja kaut ko salaidīsi grīstē, tev pašai var ievajadzēties kādu no tiem ĀRKS-4 radījumiem. Vai esam sapratušies?

—   Pilnīgi, mēra kungs.

Abrakadabras iela 1405

No Abrakadabras ielas noliktavas pāri nebija palicis īpaši daudz, tikai logi un sienas. Un gandrīz visos logos bija caurumi, ko tur bija izgriezuši jurisdesantnieki. Divas nedēļas supernaturālisti bija tīrījuši, remontējuši un sērojuši, mēģinot novērst "Mijiši" nodarītos postījumus. Darba vēl bija daudz.

—    Mums vismaz palikušas kojas, — Mona tēlotā mundrumā sacīja pēc kādas īpaši smagas dienas.

Tāpatiņš iespēra pa sacaurumotajām ledusskapja atliekām. — Tu tikai padomā, urā, urā. Kojas — lai paldies par to pašu. Nekā ēdama gan nav.

Kosmo pūlējās pieslēgt lietotu cieto disku iztukšotam datoram. — Mona pirmīt atnesa dažas pacas. Viņa tās atstāja uz Cūkmobīļa motora. Bet varbūt tevi pēc tā AULIZO incidenta pacas nemaz vairs neinteresē?

Bartoli mazulis saberzēja rokas. — Vai tu par mani smejies? Es taču nevaru uzvelt atbildību par savu jutīgo kuņģi pavisam lietojamai ēdmaņai, — viņš tarkšķēja, dodoties uz lifta pusi. — Pacas un kojas. Ko vēl viens jauns cilvēks var vēlēties?

Piepeši Kosmo kaulos ielija smags nogurums. Pievilcis tuvāk kādu krēslu, viņš atslīga sēdus. Taču nelikās, ka apsēšanās palīdzētu. Kopš supernaturālisti bija zaudējuši Stefanu, zēnam tikpat kā nebija izdevies nogulēt četras stundas bez pārtraukuma. Reizēm viss likās tik bezjēdzīgi.

—    Ko mēs tagad iesāksim? — viņš jautāja Monai pēc vairāku minūšu klusēšanas. — Bez viņa?

Mona paraustīja plecus. — Dzīvosim dienu pēc dienas, kā mēs to vienmēr esam darījuši, kā to dara visi citi. Satelītpilsētā briest lielas pārmaiņas. Arvien vairāk cilvēku dzīvo ārpus Satelīta zonas. Pēc dažiem gadiem tāda Satelīta varbūt vispār nemaz nebūs. Nāksies iztikt pašiem. Mēs vismaz esam dzīvi. Mums vismaz ir draugi.

Kosmo vēl nebija gatavs samierināties. — Bet viņš mūs saturēja kopā. Viņš mums bija par dzinuli.

Mona nokremšķinājās. — Vai zini, Kosmo, stingri ņemot, tur, laboratorijā, es izglābu tev dzīvību.

Kosmo vēl joprojām blenza grīdā. — Taisnība. Tas snaiperis. Es gribēju pateikt tev paldies, bet viss notika tik…

Kosmo pēkšņi atcerējās sarunu ar Monu uz jumta.

Varbūt nākamreiz tu vari izglābt mani, viņš bija teicis. Tad es tev būšu buču parādā.

Kosmo pacēla skatienu. Monai acīs bija asaras, tomēr viņa smaidīja. Viņš lēni piecēlās un piepeši iedomājās, vai plāksne pierē pārāk neizceļas.

—   Es tev esmu parādā skūpstu.

Mona norādīja uz savu vaigu. — Tieši tā. Esi gan.

Kosmo ceļa plate ieniezējās. — Es vēl nekad neesmu pa īstam… es gribēju teikt…

Mona blēdīgi pasmaidīja. — Varbūt labāk lai paliek.

Kosmo pamāja. — Varbūt.

Tad viņš meiteni noskūpstīja.

Skaidrs, ka Tāpatiņš izvēlējās tieši šo mirkli, lai atgrieztos ar pacu pilnām rokām.

—   Apžēliņ, — viņš izsaucās, iemezdams tukšu ietinamo papīru reciklētājā. — Tagad man nāksies paciest, ka jūs blisināt viens uz otru sapņainas actiņas ik reizi, kad mēs dosimies medīt pārdabiskas būtnes.

—   Būtnes? — Kosmo pārjautāja. — Kādas būtnes? Parazīti taču ir draugi, atceries?

Tāpatiņš sāka ķibināties gar sava iemīļotā televizora aizmuguri. — Parazīti? Kurš tad te runā par Parazītiem? Es jums saku, pasaulē ir daudz Jaunākas būtnes par Parazītiem. Tas, ka jūs abi tās nevarat redzēt, nenozīmē, ka nekā tāda nav. Neaizmirstiet, ka es esmu jutīgs. Bartoli mazulis. No manis neko nevar noslēpt.

Tāpatiņš nokoda pamatīgu gabalu jau no otras pacas. — Ticiet man, — viņš izvēla, muti piebāzis, — supernaturālistu darbs vēl ne tuvu nav galā. Bet mums vajadzīgs ekipējums. Kas mums vēl ir palicis?

Mona izvilka no kabatas startera karti.

—   Mums ir Cūkmobīlis.

Tāpatiņš palocīja galvu. — Ar to var sākt.

SATURS

1. nodaļa. Kosmonauts Kalniņš 7

2. nodaļa. Redzētājs 35

3.  nodaļa. Burbulošana

4.  nodaļa. Čuguna Cūka

5. nodaļa. Sirdspuķītes un buldogi 88

6.  nodaļa. ĀRKS-4

7. nodaļa. Aulizio

8. nodaļa. Pulss 191

9. nodaļa. Laboratorijas žurkas 221

10. nodaļa Nogulsnes 247

Content

Kolfers Oīns Supernaturālists

1 .NODAĻA KOSMONAUTS KALNINš

2.NODAĻA REDZĒTĀJS

3.NODAĻA BURBULOŠANA

4. NODAĻA ČUGUNA CŪKA

5.NODAĻA SIRDSPUĶĪTES UN BULDOGI

6.NODAĻA ĀRKS-4

7. NODAĻA AULIZO

8. NODAĻA PULSS

9.NODAĻA LABORATORIJAS ŽURKAS

10.NODAĻA NOGULSNES

SATURS