Kordere Zizu

Lauvu zēns Vajāšana

Zizu Kordere

Lauvu zēns Vajāšana

.

.

I

.

.

,

PIRMĀ NODALA

T ā nav ikdienišķa lieta, ja zēns ir iestidzis Alpos sniegā ieputināta vilciena vannasistabā kopa ar milzīgu, nepazīstamu zobenzobu zvēru un sešām lauvām, kuras ilgojas nokļūt mājās. Vēl neparastāka šī situācija ir tādēļ, ka turpat aiz blakusdurvīm, ģērbies savos purpurkrāsas zīda rītasvārkos, rosās draudzīgi noskaņots Bulgārijas karalis vārdā Boriss un viņa drošības dienesta priekšnieks vārdā Edvards, kurš uzsver, ka vienmēr zina visu, kas jāzina, un, iespejams, pat vēl vairāk.

Ja esi zēns, kura vecākus gudrus zinātniekus nolaupīja nelietīgs jauneklis, kurš dzīvo Londonā tev kaimiņos, kopā ar kaut kādiem, par kuriem tu neko nezini, bet gandrīz esi pārliecināts, ka viņus interesē tavu vecāku izgudrotais līdzeklis astmas ārstēšanai, tad vari justies laimīgs, zinot, ka šīs lauvas un šis karalis tevi atbalsta. Ja jūs ar lauvām būtu aizbēguši no peldoša cirka un no riebīga, dīvaina lauvu dresētāja, tad jūs varētu izmantot izdevību, lai uz brīdi atpūstos, zinot, ka ne lauvu dresētājs, ne nelietīgais jauneklis kuru turklāt viena no lauvenēm ir savainojusi nevar izlauzties cauri sniegiem, lai jūs noķertu.

Ja Vecākais Lauva tev sacītu: Mēs atrodamies siltumā un sausumā, un mēs esam paēduši, un mēs esam kopā. Gan jau kāds šo vilcienu savedis kārtībā un tas rūkdams mūs izvedīs laukā no šiem noslēpumaini baisajiem laikapstākļiem un nogādās tur, kur atrodas tavi vecāki un no kurienes nav tālu līdz mūsu mājām. Bet tagad tagad mūs nekas neapdraud. Ja viņš tā sacītu, tu varētu justies iepriecināts un laimīgs.

Tieši tā jutās arī Cārlijs Ašanti. Jau vairākas nedēļas Cārlijs nebija juties tik pasargāts kā tagad. Skaistās lauvas bija sagūlušas viņam apkārt: trīs lauvenes atpūtās pēc piedzīvotās vajāšanas, lauvu meitenīte Elsina, lai gan joprojām vārga pēc dēkas uz vilciena jumta, jūsmoja par izkļūšanu brīvībā, un Cārlija draugs Jaunais Lauva, ielicis galvu zēnam klēpī, snauda. Aiz blakusdurvīm savā šarmantajā vagonā atradās karalis Boriss, kurš bija apsolījis palīdzēt, kad viņi nonāks Venēcija. Rafijs Sedlers un lauvu dresētājs Makkomo bija palikuši Parīzē, bet vilcienu kā milzīga, puķaina dūnu sega klāja sniegs.

Tagad mums ir laiks gulēšanai un ēšanai, un atpūtai, Cārlijs pats sev teica, un būsim veseli un stipri, lai statos pretī visām nepatikšanām, kas mūs sagaida turpmāk. Jo nav šaubu, ka priekšā viņus sagaida daudz nepatikšanu.

Cārlija vecākus, doktoru Anebu Ašanti un profesori Magdalēnu Stārtu, nepatikšanas bija piemeklejušas jau tagad. Lai gan, ieraugot viņus Korporācijas Slēgtā Ciema Kopienas sarīkojumu klubā sēžam katru savā telpas galā, tu tā noteikti nedomātu. Kluba zāle bija gara, zema un omulīga, ar stikla sienu, kas pavēra skatu uz skaistu subtropu dārzu, pilnu ar palmām un milzīgiem, apaļiem akmeņiem, kam pari tecēja strautiņš. Iesākuma Magdalēnai šķita, ka tas ir skaisti. Taču tad viņa ievēroja, ka visi akmeņi ir pilnīgi vienādi un izgatavoti no plastmasas. Viņa uzmanīgi nopētīja kokus. Vai arī tie ir mākslīgi?

Magdalēna sēdēja kopā ar bariņu sieviešu, kuras runāja par to, cik viņas ir resnas. Viņām priekšā stāvēja šķīvji ar čipsiem un vīna glāzes. O, nē, mums nevajadzētu, viņas gaudās un turpināja bāzt mutē barību, kas kaitēja viņu veselībai. Daudzas no sievietēm arī smēķēja.

-        Jūs dabūsiet krunkas no smēķēšanas, viena ieteicās.

-     Klērai ir pasakaina āda, bilda cita. Vai jūs viņu neienīstat par to?

Magdalēna prātoja, kādēļ gan vajadzētu ienīst kādu tikai par to, ka viņai ir skaista āda. Viņa prātoja, kādēļ šīs sievietes raizējas par to, ka no smēķēšanas varētu kļūt krunkainas, nevis par to, ka viņām varētu būt vēzis. Viņa prātoja, kādēļ viņas tikai runā par to, cik viņas ir resnas, lai gan viņas nemaz nav resnas, un, ja jau viņas par to uztraucas, kādēļ nepārstāj ēst čipsus un dzert vīnu? Un, ja viņas grib ēst čipsus un dzert vīnu, kādēļ skandina, ka to nevajadzētu darīt? Kādēļ vienkārši neļauties baudai?

Magdalēna jutās nogurusi. Viņa nespēja atcerēties, kā tieši viņi nonāca šajā vietā. Taisnību sakot, Rafijs Sedlers, kurš viņus apmānīja, kaut kādā veidā bija izgaisis no viņu atmiņas tāpat ka ilgais brauciens šurp ar zemūdeni un kuteri, un kravas mašīnu. Viņai nešķita, ka uzturas šeit jau ilgi. Magdalēna zināja, ka šeit viņai nepatīk. Viņa ilgojās palikt vienatne, lai nevajadzetu klausities visas šīs blēņas. Viņa gribēja redzēt savu dēlu un būt kopā ar savu vīru, un kaut ko padarīt. Šeit viņas prāts pārvērtās par ķepīgu biezputru. Magdalēna zināja, ka viņai vajadzētu atrasties citur, dzīvot citādu dzīvi. Viņa jutās ļoti nogurusi. "Kas man kaiš?" viņa nodomāja.

Paraudzījusies apkārt, viņa uzmeta skatu Anebam otrpus telpai. Viņš neizskatījās visai labi. Vīra ādai, kas parasti bija mirdzoši melna, tagad piemita pelnu pelēka nokrāsa. Viņa acu baltumi bija dzeltenīgi. Viņa lielie, muskuļotie pleci, kas allaž bija tik plati un taisni, tagad šķita nošļukuši.

-    Tu esi nedaudz pieņēmusies svarā, vai ne? viena no sievietēm uzrunāja Magdalēnu.

Istabas otrā galā Aneba kopa ar bariņu vīru televīzijā vēroja futbola spēli. Anebam patika futbols, bet šī bija jau ceturtā spēle pēc kārtas, ko viņi skatījās. Vīrieši šķendējās par sliktajiem spēlētājiem un menedžeriem, un arbitriem, un līnijtiesnešiem. Viņi dzēra alu un ēda riekstiņus, un klāstīja, ka paši visu varētu izdarīt labāk. Kopā ar cigarešu smaržu gaisā virmoja vēl kāds aromāts. Aneba to daļēji pazina. Viņam tas nepatika.

Pēc kārtējās futbola spēles televīzijā pārraidīja ziņas. Impērijas kareivji bija apšaudījuši vienu no Nabagu Pasaules pilsētām, daudzi civiliedzīvotāji tikuši ievainoti, un viņiem nav pieejami medikamenti. Rādīja kadrus, kuros bērni ar netīriem apsējiem izskatās nobijušies un izsalkuši. Vīrieši īsu bridi paskatījās un teica: Tas ir šausmīgi, un turpināja šķendēties par futbolistiem. Vai te nekas nav līdzams? kāds ieminējās. Aneba redzēja, ka vīrietis pārdzīvo redzēto, un tādēļ viņš tam patika.

-     Neņem galvā, draugs! sacīja cits vīrietis. Iedzer vēl vienu aliņu!

Aneba zināja, ka viņš spētu kaut ko darīt, bet nevarēja atcerēties, ko.

Pacēlis acis augšup, viņš redzēja Magdalēnu istabas otrā galā. Viņa neizskatījās visai labi. Viņas sarkanie mati nebija cirtaini un juceklīgi kā parasti. Tie bija saplakuši.

Drīz viņiem būs jāatgriežas Veselības nodaļā uz Motivācijas vadības terapiju.

-       Galvu augšā, draugs! sacīja viens no vīriešiem. Iedzer!

Aneba no visa spēka pūlējās atcerēties, kāds ir bijis kādreiz.

Ja Cārlijs redzētu, kadi ir kļuvuši viņa enerģiskie, gudrie vecāki, viņš noteikti mainitu savas domas un neuzskatītu, ka viņiem šobrīd nedraud briesmas. Viņš butu šokēts.

Nedienas bija sākušās ari Tibodē Karaliskajā peldošajā cirkā un Muzikālajā jātnieku akadēmijā (kas pazīstama ari kā Tiba Popurijs vai Izrāde). Majors Moriss Tibodē, Boss, manēžmeistars un cirka maestro gulšņaja savā kajīte uz milzīgā cirka kuģa Kirke klāja, ģērbies bāli zaļā halātā, kas saskanēja ar sienu apšuvumu, un dzēra brendiju ar zelteri. Cirka pirmizrāde Parīzē bija izdevusies pasakaina. To apgalvoja visi. Majors Tibs un daudzi cirka ļaudis pec izrādes bija ilgi palikuši nomodā, dzēruši un apsveikuši cits citu. Daudzi vēl joprojām gulēja ar sāpošu galvu (izņemot Lidojošo trapeču mākslinieci Pirueti un Lusidi ģimenes akrobatus, kuri vienmēr cēlās agri un vingrinājās, neraugoties ne uz ko). Pats Majors Tibs bija pārāk izturīgs, lai ciestu no paģirām, bet pat viņš šādā bridi nebija īsti gatavs izklaidēt apmeklētājus. Viņa apmeklētājs Džentlmenis no Francijas Dzelzceļa bija nedaudz sakaunējies.

Majors Tibs veltīja viņam gaišu, elegantu smaidu un iemalkoja brendiju.

-    Lauvas! viņš novilka sava gurdenajā balsī. Kā jūs to domājat? Ar mūsu lauvām nav nekādu problēmu. Ir varen agrs rīts, lai nāktu sūdzēties par kaut ko, kas nav problēma, vai jums tā nešķiet?

-    Monsieur, — smalkjūtīgi bilda viesis. Pagājušajā nakti atgadījās kas neparasts. Kāds angļu puisis stacijā centās aizturēt Austrumu ekspresi. Viņš bija galīgi slapjš un traks un sacīja, ka vilcienā esot lauvas; nolaupītas, aizbēgušas lauvas un mazs zaglēns, kurš tās nolaupījis. Viņš teica, ka viena lauva viņam uzbrukusi un ka lauvas ir no jūsu cirka, un kāds bija iegrūdis viņu Senmartēna kanālā pie Bastīlijas… Acīmredzot tās ir blēņas un viņš ir pilnīgi traks, tādēļ mēs viņu nosūtījām uz slimnīcu. Bet rītausmā man piezvanīja no slimnīcas un teica, ka puisim ir smagi savainota roka un plecs, it kā viņu būtu sakodis kāds liels zvērs. Liels zvērs. Nejau ods, saprotiet. Jaunietis bija asiņains un nikns, un slapjš, un traks, bet, jā, viņam ir liela koduma pēdas, un slimnīcā apgalvo, nu, ka tas varētu būt lauvas kodiens, lai gan drīzāk jau viņam ir iekodis liels suns vai kas tamlīdzīgs, un varbūt viņam ir trakumsērga, un tādēļ viņš ir tik traks, bet, ziniet… puisis teica, ka lauvas ir no šejienes, ka tās pieder jūsu slavenajam lauvu dresētājam mesjē Makkomo. Tādēļ man ir jāpārbauda. Piedodiet! Jūs jau saprotat.

-    Jūs gribat teikt, ka esmu pieļāvis, ka jukušas, ar trakumsērgu slimas lauvas aizbēg no mana cirka un kož cilvēkiem? jautāja majors Tibs. Vai to jūs sakāt? Mesjē, cerams, ka jūs esat pārliecināts par to, ko runājat, jo tas ir visai nopietns apvainojums.

-     Es saku: "Iesim pārbaudīsim lauvas!"

-      Protams, sacīja majors Tibs. Halātam noplandot, viņš pielēca kājās. Viņš bija garš un tievs, un, sekundes laikā šķērsojis kajīti, viņš atrāva durvis. Ejam! viņš plati pasmaidīja.

Majors Tibs lieliem soļiem pārsoļoja pāri klājam, Džentlmenis no Dzelzceļa steidzās viņam nopakaļ. Labrīt, Sigi! majors uzsauca Lusidi ģimenes tēvam, kurš kājām gaisā karājās kuģa takelāžā starp cirka kupolu un dūmeņiem. Makkomo šorīt esi redzējis?

-     Nē, major Tib, atsaucās Sigi. Ari vakarnakt ne.

Lauvu kajīte atrodas uz viena klāja ar majora Tiba kajīti, otrpus Kirkes cirka kupolam. Viņiem bija nepieciešams tikai mirklis, lai sasniegtu lauvu kajīti. Un tikai mirklis, lai atrautu vaļā durvis, un mazāk par mirkli, lai ieraudzītu, ka visi lauvu krātiņi ir tukši. Tur, kur būtu jāsnauž vai jātup sešām lauvam, nebija nekā. Tur, kur butu jāguļ ar skaisto apmetni apsegtajam Makkomo, arī nebija nekā.

Majors Tibs caur zobiem ievilka gaisu un uz mirkli sarauca pieri.

-     Laikam viņi ir arēnā, vingrinās, viņš paziņoja, nomierinoši uzsmaidīdams. Majors zinaja, ka viņu tur nav. Lauvas nekad nevingrinājās rīta pirmaja pusē. Šajā laika arēnā atrodas Piruete un puiši, kas satīra manēžu pēc iepriekšēja vakara izrādes. Varbūt jus uzgaidīsiet manā kajītē, kamēr es uzmeklēju mesjē Makkomo? viņš ierosināja. Es atsūtīšu jums kafiju. Viņš joprojām smaidīja.

-    Es iešu jums līdzi. Pateicos, atteica Džentlmenis no Dzelzceļa. Majora Tiba smaids pagaisa.

-     Kā vēlaties, viņš noteica, izdrāzās no lauvu kajītes un iemetās virvju noliktavā, kur gulēja zēni.

-     Cārlij! viņš ierēcās, atraudams vaļā durvis.

Džūliass, klauna dēls, un Hanss zēns, kurš dresēja

Mācīto Sivēnu, izbailēs pielēca kājās, atsizdamies ar galvu pret augšējiem plauktiem, un abi reizē iekliedzās.

Cārlija tur, protams, nebija.

-    Kur viņš ir! auroja majors Tibs. Kur ir Makkomo? Kur ir manas nolādētās lauvas?!!!

Džūliass un Hanss bolīja acis.

-     Neesmu viņus redzējis, drebēdams atsaucās Hanss.

-     Džūlias? majors Tibs uzrunāja otro zēnu.

-     Makkomo vakarnakt izgāja, teica Džūliass. Viņš devās vakariņās ar Meiblu Stārku. Tīģeru dresētāju.

Majors Tibs izrāva no halāta kabatas telefonu un uzspieda numuru.

Pēc brīža viņš runāja.

-    Meibla, mana dārgā, viņš laipni sacīja. Man ir loti žēl, ka zvanu tev tik agri šajā brīnišķīgajā rītā, un es patiesi ceru, ka tev mana iztaujāšana nešķitīs netaktiska, bet vai gadījumā tev nav kāda nojausma, kur šobrīd varētu atrasties Makkomo?

Otrā galā bija dzirdama murmināšana.

-Ak, nē, protams, nē, kundze, un man ļoti žēl… Meibla, dārgā, viņa te nav un viņa puikas te nav, un es esmu nedaudz uztraucies…

Balss beidzot sasparojās.

-    Labi, dārgā, viņš teica. Tu zvani man. Labi? viņš nospieda telefona taustiņu un pievērsās Džentlmenim no Dzelzceļa.

-Apgalvo, ka viņi vakar kopā pavakariņoja un kopš tā laika nav šo vairs redzējusi… Vai esat saņēmuši kādus citus ziņojumus par lauvām? viņš pēkšņi jautāja.

-      Nē, atteica Džentlmenis no Dzelzceļa. Protams, es vērsos policijā.

-     Celieties, zēni, un pārmeklējiet kuģi! uzkliedza majors Tibs. Atrodiet Cārliju! Atrodiet Makkomo! Atrodiet lauvas vai jebko, kas liecinātu par viņiem! Lai manēžas puiši jums palīdz.

Tas viss notika tajā laikā, kad Cārlijs iepazinās un sadraudzējās ar karali Borisu. Tieši tobrīd sāka snigt, un nabaga lauvas, kas brauca (piesardzības nolūkos un lai netiktu pamanītas) uz vilciena jumta, iekļuva sniegputenī.

Viņas teju vai nomira no aukstuma. Taču Cārlijs šausmīgajā vētrā uzrāpās uz jumta un noveda viņas lejā. Ap pusdienlaiku kad Cārlijs aizvēra lūku, atstādams virpuļojošo, aurojošo, ledaino sniegputeni ārpusē, un sāka nabaga pārsalušos radījumus sildīt ar karstu ūdeni un savas mammas Visa uzlabosanas eliksīru Makkomo kāpa augšā pa Kirkes kāpnēm.

Viņš ļoti atšķīrās no ta rāmā, mīklainā vira, kādu to pirms vairākām nedēļām iepazina Cārlijs, no vira, kura miers kā staigns dūksnājs pārņēma visus, kas atradās viņa tuvumā. Pēc ārā pavadītās nakts Makkomo baltā afrikāņu "pidžama" izskatijās savazāta un saņurcīta, uz neskūtā zoda rēgojās balti bārdas rugāji, kas izcēlās uz sausās, pelēcīga paskata tumšās ādas, un viņa rokas trīcēja. Tomēr ikvienam bija redzams, ka viņš joprojām ir cilvēks ar raksturu, ar mucai līdzīgu krūškurvi un dīvainu mirdzumu acu dzīlēs.

Viņš gāja tieši uz majora Tiba kajīti.

-     Major Tib, viņš sacīja.

Manēžmeistars prata kliegt nu, protams, prata. Tādēļ viņš kliedza apmēram desmit minūtes.

Beigās Makkomo vienkārši noteica: Es aizeju.

-    Tu esi sasodīti atlaists, Makkomo, tu esi atlaists! Un tu nekad vairs nestrādāsi cirkā, pat neceri. Un neceri, ka tev samaksās, tu esi pazaudējis man vērtīgu īpašumu…

-      Lauvas ir manas, ser, atteica Makkomo, un viņa acis iegailējās kā senāk.

Majors Tibs iesmējās. Tad tu policijā atbildēsi par to, ka ļāvi tām aizbēgt? Un tu maksāsi soda naudu? Un ko tu iesāksi manas reputacijas labā, Makkomo? Kā tu atlīdzināsi par to, ka apkaunoji manu cirku? Vai staigāsi apkārt un visiem stāstīsi, ka tā bija fea^a vai Uvi uaj tava kļūda? Vai to tu pateiksi policijai?

Džentlmenis no Dzelzceļa sēdēja klusi. Policija jau ir ceļā, viņš bikli ierunājās.

-    Vai tu uzņemsies atbildību arī par Cārliju, ko? Viņš arī ir pazudis. Un kā ar to angļu puisi, kuru lauvas sakoda?

Makkomo piecēlās. Kadu angļu puisi? viņš vaicāja.

-     Rafiju Sedleru, precizēja Džentlmenis no Dzelzceļa.

Makkomo samirkšķināja acis.

-     Man jāiet apskatīt kajīti, viņš sacīja. Jāredz, kā viņas izkļuvušas laukā.

Džentlmenis no Dzelzceļa sekoja Makkomo uz lauvu kajīti. Makkomo rāmi palūkojās apkārt. Viņš salika dažas mantas somā.

-      Domāju, ka policija gribēs vest mani sev līdzi, viņš paskaidroja.

Džentlmenis no Dzelzceļa nezināja, ko atbildēt.

-Atvainojiet, Makkomo teica, norādīdams uz mazām durtiņām krātiņu galā. Man vajadzētu… Viņš parāva sviru, durvis atvērās, un viņš ielūkojās iekšā.

Džentlmenis no Dzelzceļa laipni pasmaidīja.

Makkomo pa speciālo lauvu drošo tuneli iegāja arēnā, pirms Džentlmenis no Dzelzceļa paguva aptvert, ka durtiņas kaut kur ved, nokāpa no Kirkes klāja un aizsteidzās uz staciju. Tikmēr Džentlmenis no Dzelzceļa atgriezās majora Tiba kajītē, kur par notikušo izstāstīja policijai un majoram Tibam. Kamēr tika sagatavots un izdots apcietināšanas rīkojums, Makkomo, tāpat kā Cārlijs, noslēpās vilciena tualetē, kur noskuvās, pārģērbās tīrā uzvalka un uzlika elegantu platmali un brilles. Viņš izskatījās pavisam citāds.

-    Cārlijs Ašanti, — viņš nomurmināja. — Rafijs Sedlers. — Viņš nezināja, kurš no šiem abiem angļu puišiem nolaupījis viņa lauvas. Viņš bija grasījies pārdot Cārliju

Rafijam. Vai tādā gadījumā Rafījs nevarēja nolaupīt zēnu un lauvas? Bet Rafijs ir sakosts, un lauvas šobrīd nav kopā ar viņu… Makkomo vēlējās, kaut viņam būtu bijis vairāk laika, lai visu noskaidrotu.

Viņš spēja saprast Rafija vēlmi nolaupīt zēnu un lauvas. Tāds bija Rafija biznesa stils: nolaupīt cilvēkus un pārdot tos. Bet ja nu lauvas nolaupīja Cārlijs? Sentimentālais Cārlijs mēģinātu palīdzēt zvēriem. Cārlijs kaķu valodā runājošais. Makkomo saknieba lūpas.

Viņš iegrūda savu netīro "pidžamu" somā un nejauši sataustīja lielo pudeli ar lauvu zālēm, kuru promejot bija paķēris līdzi. Ilgu laiku viņš bija izmantojis šīs zāles, lai padarītu lauvas pakļāvīgas. Bēgot Makkomo paķēra tās līdzi, jo tās izmantot bija pretlikumīgi un viņš negribēja, lai policija tās uziet.

Taču viņš nezināja, ka jau vairākas nedēļas Cārlijs šīs zāles deva viņam pašam, bet lauvas tās nesaņēma. Laikā, kad lauvu galvas, gatavojoties bēgšanai, apskaidrojās, Makkomo kļuva arvien gurdenāks, mulsāks un vārgāks.

Viņš atvēra pudeli un paostīja zāles. Viņa ķermenis jau bija pieradis pie tām, un viņam patika to smarža. Makkomo noskurinājās un piepildīja glāzi ar ūdeni, un iepilināja tajā pāris pilienu zāļu.

Makkomo daļēji apzinājās, ka nevajadzētu tās dzert, zināja, ka tās viņam kaitēs. Bet viņa ķermenis prasīja šīs zāles, un viņa prāts jau bija kļuvis pārāk vājš, lai spētu pretoties.

— Es tikai mazliet, viņš pats sev teica.

Viņš iedzēra sazāļoto ūdeni.

Viņam šķita, ka jūtas labāk.

Viņš apsēdās uz poda un aizvēra acis, bet vilciens tikmēr veda viņu dienvidu virzienā uz Spāniju.

"Kur viņi visi tagad atrodas," Makkomo pratoja, "šie muļķīgie radījumi, kas doma, ka bez manis tiem būs labāk?"

Rafijs Sedlers gulēja uz cietas, šauras gultas aukstā, flīzēm klātā slimnīcas palātā. Tās griesti bija pārāk augsti un sienas bija bāli zaļas. Barga medmāsa puisi nomazgāja un aiznesa viņa drēbes, ieskaitot ādas žaketi, kura, lai gan bija izmirkuši un aplipuši ar kanāla zaļajām dūņām, vēl aizvien bija ādas žakete, un viņš patiesi cerēja to kādreiz atkal atgūt. Vienaldzīga ārste vispirms uzvilka gumijas cimdus un tad ienāca Rafiju ārstēt. Viņa paskatījās uz dziļajām koduma pēdām puiša plecā. Tās sarkanas izcēlās uz dzeltenīgi pelēcīgajiem zilumiem.

-     Qui est-ce que…\ viņa tikai sacīja.

-     Viņš apgalvo, ka pie Austerlicas stacijas viņu sakodusi lauva, paskaidroja medmāsa, kura gribēja ātrāk pabeigt dežūru un doties mājup gulēt.

-    Uh, noteica ārste un uzlēja brūcei vēl mazliet antiseptiķa. Viņa uzmanīgi pacēla Rafija roku.

Rafijs iekliedzās.

-     L'epaule s'est casse, viņa sacīja. Plecs ir lauzts. Nostipriniet roku tā, lai plecs būtu nekustīgs, māsa, nosusiniet brūci un iepotējiet viņam zāles pret trakumsērgu, pret HIV, pret bakām un pret kaķu encefalītu, iedodiet arniku, antibiotikas…

-      Vai jūs nevarētu runāt angliski? jautāja Rafijs. Man vajag kādu, kas runā angliski. Viņa seja bija pelēcīgi balta, un viņam vēl joprojām sala, lai gan mediķi apgalvoja, ka viņam ir karsonis. Viņš arī svīda. Rafijs izskatījās tikpat slikti kā tad, kad, vilcienam izbraucot no stacijas, viņš cauri vagona logam kliedza uz Cārliju.

Ārste noraudzījās uz puisi. Vēl joprojām šie angļi nespēj iemācīties nevienu citu valodu kā tikai savējo. Nožēlojami.

-    Un pretsāpju līdzekļus, Rafijs lūdza. Man ļoti sāp. Sāp. SĀP. SKAIDRS? Sāp. PRETSĀPJU LĪDZEKĻUS. Quelque chose pour le PAIN[1]. Viņš savilka seju sāpēs un mēģināja atdarināt franču izrunu. Rafijam par nelaimi vārds pain franču valodā nozīmē "maize".

Medmāsa, kas tāpat ka ārste teicami runāja angļu valodā, paraustīja plecus.

-     Un mandraksu, piebilda ārste.

-    Vai lauvas ir jau atrastas? Vai viņi apturēja vilcienu? Rafijs turpināja.

Medmāsa sagatavoja zāles.

Ārste dungoja kādu melodiju.

-       Tas sīkais, stulbais kverplis! Rafijs iekliedzās. Tas…

-Apklusti! ārste pavēlēja. Tais-toi. Tu traucē. Arī viņa bija strādājusi visu nakti.

Rafijs atgūlās. Viņam reiba galva un viss ķermenis trīcēja. Medmāsa puisi atkal piecēla sēdus un iebaroja viņam tabletes. Viņa apvēla Rafiju uz vēdera un iešļircināja viņam. Rafijs gulēja, galvu spilvenos iespiedis, un purpināja pretīgus draudus Čārlijam. Pēc brīža viņš iemiga un mētādamies, svaidīdamies un svīzdams gulēja un sapņoja, ka ir ļoti mazs zēns un visi par viņu smejas.

Ārā pie slimnīcas, palīdis zem krūmāja un pieplacis putekļainajai zemei, gulēja Rafija lielais, briesmīgais suns

Trojs tagad tas izskatījās nožēlojami. Lai gan Rafijs nebija krietns saimnieks, Trojs bija uzticīgs suns, un viņam neienāca prātā nekas cits kā tikai gaidīt.

Turpat netālu kāds noplucis, melnbalts runcis ar izplūkātu dibengalu bija iesaistījies negantā kautiņā ar veselu baru lielāku kaķu, kuri viņu bija apsaukājuši. Noplukušais kaķis savā jaunajā midzenī restorāna pagalma atkritumu tvertnēs bija klusi mielojies ar izsviesta omāra pārpalikumiem, kad svešie kaķi ielenca viņu un sāka apsaukāt par to, ka tādam kaulainam plikdibenim kā viņš, dabiski, jāēd no miskastes, jo neviens kārtīgs cilvēks tik šaušalīgu tipu pie sevis neņemtu…

Noskrandušais kaķis brīdi paraudzījās uz smaržīgo omāra gabaliņu. Parasti viņš bija miermīlīgs runcis mutīgs, mūždien aizskāra citus un nekad neklusēja, bet viņš nebija varmācīgs. Viņš necieta varmācību.

Tādēļ runcis pagriezās pret svešajiem un izplūda vārdos. Baidos, ka nevarēšu jums atstāstīt visu, ko viņš sacīja, jo pārsvarā tā bija lamāšanās, bet tajā daudz tika pieminēts viņu kaķiskais briedums, viņu mīlasspējas (jeb to trūkums), viņu nezināšana un tas, ka viņi ir bars pūžņojošu, sasodīti nolāpītu pintiķu, kuru miesīgās mātes būtu gatavas samaksāt, lai kāds sakapātu viņiem ūsas. Un pat sliktāk. Par laimi, viņš bija Ziemeļanglijas runcis ar izteiktu Ziemeļanglijas akcentu, tādēļ šie Parīzes kaķi nesaprata visu, ko viņš sacīja. Bet viņi uztvēra būtību. Un viņi metās tam virsū.

Lai gan kaķis viņu sauca Sergejs varbūt arī necieta varmācību, tas nenozīmē, ka viņš bija kāds nīkulis. Viņš, tas nu ir jāpasaka, bija visnotaļ kauslīgs radījums. Viņš atvairīja pārējos kaķus ar visnekrietnākajiem paņēmieniem kožot, skrāpējot, lecot virsū, ar atieztiem ilkņiem metoties tiem kažokā no augšas un no apakšas. Un viņš šaušalīgi trokšņoja ņaudēja, brēca, gaudoja kā nāvi pareģojošs rēgs. Lai gan uzbrucēji bija četri un augumā lielāki par Sergeju, viņiem no tiesas nepatika, kā tas cīnījās pretī, jo īpaši tad, kad šefpavārs Anatols pabāza galvu pa virtuves durvīm un arī sāka brēkt. Parīziešu kaķi aizbēga.

Skrienot prom, viens no viņiem pagrieza galvu un nokliedza kaut ko, kas nebija parasts apvainojums. Viņš kliedza: Jā, tu domā, ka esi baigi gudrais, bet mēs vismaz zinām, kur tavi dārgie zinātnieki patiešām atrodas. Tas ir vairāk, nekā zini tu, bēēēē…

Sergejs apstājās.

Ko tieši viņš ar to bija domājis? Zinātnieki taču atrodas kaut kur Venēcijā. Tā viņam tika pateikts. Jāatzīst, ka Sergejs šo informāciju bija ieguvis no kada kaķa, kas īsti negribēja ar viņu sarunāties (lecīgie snobi, šie parīziešu kaķi). Viņam nepatika šis "kur viņi patiešām atrodas".

Sergejs nopūtās.

Drīz vien viņš kaķus panāca. Viņi bija piestājuši nākamajā ielā pie restorāna, lai parakņātos pa atkritumiem. Sergejs nogaidīja, un pēc brīža bariņš šķīrās, bet runcis, kurš viņam bija uzkliedzis, nesteidzīgi izčāpoja uz ielas.

Vienā mirklī Sergejs izšāvās no slēptuves, uzlēca viņam mugurā un piespieda viņu pie zemes, un iečukstēja viņam ausī: "Nu tad tā, kur viņi atrodas?"

Kaķis, kurš bija kliedzis, atkal iebrēcās. Sergejs izlaida nagus un parādīja, ko tieši ar tiem darīs, ja tas vēlreiz brēks. Kaķis apklusa.

Nu tad tā, Sergejs atkārtoja. Ja abi zinātnieki nav Venēcijā, kur tad viņi atrodas?

Kaķis nožagojās. Vansā, viņš nopīkstēja.

-    Vansā? Vansa! Vai viņš bija pārklausījies? Kur ir tā nolāpītā Vansa?

-    Francija. Dienvidos, sacīja kaķis. Lejā dienvidos.

Sergejs bija pārliecināts, ka nebija pārklausījies.

-     Tad kādēļ man nosauca Venēciju?

Kaķis bija ta pārbijies, ka izpļāpājās.

-     īstiem kaķiem nepatīk alergi, — viņš sacīja.

-     īsti kaķi, draudīgi teica Sergejs, — nav aizspriedumaini svētuļi. Nu! Vai tu man nemelo? To teikdams, viņš ieknieba kaķim ausī.

-     Nē! iepīkstējās kaķis.

-    Ja tu melo, Sergejs brīdināja, es sadabūšu veselu bandu alergu, kuri tev parādīs, cik īsti viņi ir. Tu taču neiebilsti, ja četratā uzbrūk vienam, vai ne? Nē, nedomāju vis. Vai varbūt tev būtu iebildumi, ja uzbrucēji būtu četri un tu viens? Tas būtu citādāk, ko?

Kaķis apstiprināja, ka tā tas būtu, bet Sergejam tikmēr viss bija apriebies un no dzirdētā viņam metās slikti, un viņš palaida kaķi vaļā. Kaķis metās bēgt, asti nolaidis, laiku pa laikam atskatīdamies, lai pārliecinātos, vai Sergejs tam neseko.

Sergejs nesekoja. Viņš atgriezās savā miga pie Anatola restorāna un vienkārši tur sēdēja. Viņš joprojām nedaudz trīcēja no piepūles un jutās slikti, un īgņojās pats uz sevi par to, ka bija iesaistījies kautiņā, un dusmojās uz Parīzes kaķi par to, ka tas bija tik stulbs un aprobežots, un visvairāk pārdzīvoja par to, ka, iespejams, bija aizsūtījis Čārliju uz nepareizu vietu.

Viņa omāra gabaliņš tauks un sārts joprojām gulēja renstelē. Viņš to paostīja un apēda, bet tas vairs tik labi negaršoja.

Kopš kaķiski runājošais zēns bija aizbāzis zīmīti Sergejam aiz kakla siksniņas, viņš bija mainījies. Pagāja krietns laika sprīdis, līdz viņš sameklēja tos Cilvēkus, bet viņš tos atrada un nodeva viņiem vēstuli. Tā bija laba sajūta. Ja tikai tur nebūtu bijuši tie lielie jefiņi, kas pārveda zinātniekus citur, tad viņš būtu pagaidījis un saņēmis atbildi, ko aiznest atpakaļ Čārlijam.

Ja viņam tas būtu izdevies, tad tagad nebutu nelabi un nevajadzētu īgņoties.

Caur pavērtajām virtuves durvīm, pa kurām izplatījās brīnišķīga malkas krāsni ceptas zivs smarža, viņš redzēja baltā priekšautā un rūtainās biksēs tērpušos Anatolu, kurš smagi strādāja.

Sergejs atcerējās, cik uzmanīgi Cārlijs rakstīja savu vēstuli, gandrīz vai šifrēja, lai neviens, izņemot viņa vecākus, to nesaprastu. Viņš uzskatīja, ka Cārlijs ir ļoti di'osmigs un stiprs. Viņš uzskatīja, ka Cārlija vecāki ir ļoti gudri. Viņu līdzeklis pret astmu palīdzētu visiem kaķiem, un visvairāk tas palīdzētu alergiem. Un nu viņš Sergejs visu ir salaidis dēlī.

Tajā brīdī Anatols kādam uzsauca, un pēc mirkļa pa virtuves durvīm uz ielas un Sergejam tieši uz galvas tika izgāzts vesels spainis ūdens, to pavadīja daži īsi franču lamuvārdi no sērijas "Tu, noplukušais, nejēdzīgais kaķi, lasies projām", tikai daudz rupjāki.

Sergejs nosprauslojās un pakustinaja ūsas. Viņam apriebās but par noplukušu, nejedzīgu kaķi. Kamēr ūdens no spaiņa lija pār viņu, Sergejs bija jau izlēmis. Viņš turpmāk vairs nebūs tāds kaķis, uz kuru cilvēki izgāž ūdeni.

Lai notiek, viņš teica. — Es sapratu.

Viņš nevarēja vienkārši doties uz Venēciju un izstāstīt visu Čārlijam ta viņš zēnu aizsūtītu pretī vēl kaut kam nezināmām. Sergejs pats dosies uz Vanšu un visu noskaidros.

Tikmēr sasalušajā, dziļi kalnos iestrēgušajā, sniega segā ietīstītajā vilcienā Cārlijs un lauvas tuvojās karaļa Borisa privātajiem apartamentiem. Tas nozīmēja, ka Cārlijs vispirms nervozi uzsmaidīja karaļa Borisa milzīgajam miesassargam (Viņa Majestāte pastāvīgi baidījās no algotiem slepkavām) un tad ātri pieklauvēja pie pulētajām durvīm (protams, lauvas nebija nobijušās. Viņas to nemaz neprata). Ja miesassargu pārsteidza sešu lauvu vizīte pie viņa kunga, tad viņš bija pietiekami labi apmācīts, lai to neizrādītu.

-     Iekšā, iekšā! atsaucās satraukta balss. Karalis tik ļoti ilgojas iepazīties ar lauvām, ka pat negaidīja, kamēr Edvards atver durvis; viņš pielēca kājās un pats tās atrāva vaļā. Un tad no pārbīļa ielēca atpakaļ savā krēslā.

-     Goda vārds, viņš noelsās.

Lauvas barā ienāca viņa krāšņajā un ceremoniālajā salonvagonā. Viņu cēlie profili slējās augšup, viņu spēcīgās, smalki veidotas pēdas lika soļus pa skaisto persiešu paklāju. Caur apledojušajiem logiem vagonā iespīdēja tikai blāva, zaļgana gaisma. Iespaids bija visai neparasts.

-    Jēziņ mīļais! — izsaucās karalis. Viņš nespēja novērst skatienu no lauvām. Oho! Grandiozi! Tik klusi! Neparasti! Lieliski!

Lauvenes notupas uz grīdas Čārlijam pie kājām, Jaunais Lauva un Elsina nostājās zēnam katrs savā pusē un Vecākais Lauva lepns un mierīgs kā vecs imperators Čārlijam blakus. Viņi visi skatījās uz karali, uz Edvardu, un tad lauvenes nolaida galvu uz savām milzu ķepām, it ka grasītos gulēt. Cārlijs aptvēra, ka nevilšus kasa

Jaunajam Lauvam aiz auss. Edvards bolīja acis. Cārlijs aši noņēma roku.

Karalis Boriss purinaja galvu.

-     Grandiozi! viņš atkārtoja. Un tad piebilda kaut ko bulgāru valodā. Viņam bija nepieciešams kāds bridis, lai savāktos. Edvards tikmēr no apartamentu kakta vēroja notiekošo. Viņš klusi lūkojās te uz lauvām, te uz Cārliju ar lielu, bet labi slēptu interesi, cenšoties radīt iespaidu, ka redzētais viņu nepārsteidz. Gadu gaitā Edvards bija ieguvis lielu pieredzi, bet nekad viņam nenācās tik grūti šādi izlikties.

-     Kādēļ viņas… bilda karalis, pūloties sameklēt īstos vārdus, bet nevarēdams atrast, jo tie bija mazliet baisi.

-     Viņas ir dresētas, paskaidroja zēns. Lai gan Cārlijs lielā mērā uzticējās karalim Borisam, kurš zināja visu par bēgšanu no cirka un par nolaupītajiem vecākiem, kaut ko zēns tomēr nebija atklājis. Viņš netika minējis, ka runā kaķu valodā. Viņš allaž instinktīvi noklusēja šo faktu. Cārlijs nojauta, ka citiem cilvēkiem tas varētu šķist ērmoti. Viņš, iespējams, pats arī nenoticētu, ja kāds stāstītu, ka bērnībā to saskrāpējis ievainots leoparda mazulis un, asinīm sajaucoties, kaut kādā veidā ir sajaukušās viņu valodas.

Tā kā karalis Boriss nezināja, ka Cārlijs ar lauvām sarunājas, viņš nevarēja zināt, ka viņi ir īsti draugi, kuri daudz ko kopā pārdzīvojuši un tagad kopā ceļo ka sabiedrotie un brāļi, savā starpā saistīti, lai palīdzētu cits citam un būtu uzticīgi, lai tur vai kas.

-     Ļoti labi dresēti, klusi noteica karalis Boriss. Vai tu esi pārliecināts, ka viss ir kārtībā?

-     Viss ir labi, apstiprināja Cārlijs. Godīgi. Viņas ir sapratīgi radījumi. Viņas neēd savus draugus. Un pašlaik viņas ir jau paēdušas.

Karalis Boriss aplūkoja lauvu gludo, lielisko ādu, viņu garās astes, viņu rāmās acis. Viņš nopētīja Vecākā Lauvas pinkainās, mežonīgās krēpes un lauveņu garos, spēcīgos ķermeņus. Lauveņu krāsa, kā viņš ievēroja, nedaudz atšķīrās: viena bija sudrabaina, otra bronzas krāsā un trešā ar dzeltenu spīdumu kažokā. Viņš ievēroja Jaunā Lauvas ausu apņēmīgo noraustīšanos un grozišanos un Elsinas lielās ķepas. Viņš apzinājās, ka šo ķepu iekšpusē slēpjas tik lieli nagi ka cilvēka pirksti, asi kā naži.

Lauvas ir tik skaistas. Un, lai ko arī Cārlijs teiktu, viņas ir savvaļas dzīvnieki. Karalis Boriss nebija muļķis. Viņš redzēja, ka tie ir plēsīgi zvēri.

Karalis izdvesa garu, laimīgu nopūtu.

Es būtu pagodināts, sacīja karalis, piedāvāt jums savu viesmīlību un nelielo mitekli, kas atrodas pie Lielā kanāla, un Edvarda un mana personāla pakalpojumus visas jūsu uzturēšanās laikā. Es domāju, tas ir fantastiski. Paraugieties uz viņām. Vai es varu tās nofotografēt?

Edvards tika aizsūtīts pēc Viņa Majestātes fotoaparāta, un karalis pēc lielas nervozēšanas un "Vai tiešām varu?" un "Vai tu esi pārliecināts?" beidzot nobildējās, uzlicis roku uz Jaunā Lauvas kakla.

Karalis Boriss pietvīka no prieka. Čārlijs redzēja, ka lauvām tas šķita muļķīgi vismaz tā domāja Vecākais Lauva un lauvenes, bet Jaunais Lauva un Elsina domāja, ka tas ir diezgan smieklīgi, un ieķiķinājās. Čārlijs redzēja, ka abiem jaunuļiem trakoti gribējās dauzīties (viņi jau ilgi uzturējās vilcienā), pakutināt karali vai kā citādi padraiskoties. Viņš pārmetoši uzlūkoja Jauno Lauvu, un tas savukārt veltīja zēnam ļoti nekaunīgu skatienu. Pēc tam Jaunais Lauva nomurminaja: Man šķiet, ja, man šķiet, ka es tūlīt uzšaušu šitam karalim ar asti pa dibenu… Drusku aši uzšaušu…

Cārlijs nosprauslojās, bet teikt neko nevarēja.

-     Nu, Cārlij, sacīja Jaunais Lauva (citiem cilvēkiem tas izklausījās kā mazs ņaudiens). Nu, Cārlij, nostrostē mani! Ha, ha, nevari! Jo tad visi dzirdētu!

To izdzirdusi, Elsina sāka valstīties pa grīdu un stūķēt mutē ķepas.

-      Labāk es tās aizvedīšu atpakaļ, Jūsu Majestāte, Čārlijs noteica. Viņas ir sagurušas pēc pārciestās sniega vētras. (Ka tik ne arī! Pēc tam kad lauvas paēda un mazliet atpūtās, un iedzēra Magdalēnas zāles, viņas bija pamatīgi atžirgušas.) Cārlijs, uzmetis Jaunajam Lauvam loti bargu skatienu, izveda zvērus no karaļa apartamentiem.

OTRĀ nodaĻa

Jūs jau varbūt pamanījāt, ka vizītē pie karaļa devās tikai sešas lauvas. Milzīgais zobenzobu zvērs, kurš trakā steigā bija pievienojies bēgļiem Parīzē, nenāca līdzi. Šis radījums, viņi to saprata pat bez runāšanas, bija pārāk spēcīgs un dīvains, lai rādītos cilvēkiem. Turklāt viņš bija ļoti noguris un gribēja gulēt.

Kad Čārlijs un lauvas atgriezās vannasistabā, zēns pieķēra sevi atkal blenžam uz zobenzobu radījumu. "Viņš ir tik savads," nodomāja Čārlijs.

Pirmkārt, izmēri: viņš ir divreiz lielāks par Vecāko Lauvu. Tad vēl plakanais galvvidus, masīvie pleci un garais kakls. Tad spēcīgās, īsās pakaļkājas, mazās un stīvās pēdas ar garajām, lokanajām potītēm un plati ieplestajām ķepām. Strupā aste. Un tad vēl šie zobi. Lauvu zobi arī ir gana lieli, bet šie šie ir satriecoši: milzīgi, spoži, izliekti, zobeniem līdzīgi zobi.

Tomēr šis zvērs nepārprotami bija lauva. Čārlijs pieķēra sevi purinām galvu, kad to uzlukoja: viņš nekad mūžā netika redzējis šādu radījumu. Kas viņš ir? Čārlijs nebija vienīgais, kas par to prātoja. Jaunais Lauva un Elsina, lai gan kopā ar dīvaino radījumu bija pavadījuši vairāk laika, ari izturējās piesardzīgi.

Čārlijs vēl aizvien viņu vēroja, bet radījums paskatijas uz zēnu, un dzīvnieka joprojām skumjajās acīs atmirdzēja līdzjūtība.

Jautā, zēn, viņš ierunājās zemā un dobjā balsī. Es atbildēšu.

Čārlijs bija šausmīgi ziņkārīgs, bet pat ar dīvainā radījuma atļauju viņš kautrējās to izjautāt. Šim dzīvniekam ir ko stāstīt, tas bija redzams par iemesliem, kādēļ viņš ir tāds, kads ir. Čārlijs aptvēra, ka joprojām baidās no šī dzīvnieka.

"Kas ir lielāks," zēns klusībā prātoja, "mana ziņkāre vai manas bailes?"

-     Kas tu esi? Čārlijs beidzot jautāja.

Radījums ierunājās, un laiks uz brīdi sastinga. Ar tvaikiem pilnajā un norasojušajā, greznaja vannasistabā ar sārtiem rotājumiem un ganēm uz sienām un sniega kupenām aiz loga savādais dzīvnieks izstāstīja savu stāstu.

-      Es esmu Smilodon fatalis, — sacīja zvērs savā aizsmakušajā un čerkstošajā balsī. Man nav iemesla atrasties šeit. Līdz brīdim, kad es satiku savus… brālēnus, to teikdams, viņš norādīja uz lauvam, es nezināju ne savu vārdu, ne to, ko gribu, ne to, ko varu. Es nepazinu ne savu ģimeni, ne sevi pašu. Man bija jābūt mirušam. Es biju miris. Es vienmēr esmu bijis miris. Personiski. Es personiski neeksistēju. Mani neradīja Dievs. Mani neradīja daba. Mani neiznēsāja māte man nav mātes. Man nav tēva. Es esmu mironis. Un ka savas ģimenes loceklis es esmu… es esmu izmiris.

Zobenzobu dzīvnieks apklusa. Čārlijs tā kā gaidīja, ka viņš nopūtīsies, bet Smilodons to nedarīja. Viņš vienkārši bridi klusēja, it ka pārdomātu paša teikto. Jaunais Lauva un Čārlijs saskatījās.

-     To es sapratu to dažu stundu laikā, kuras ar taviem draugiem pavadīju uz vilciena jumta. Viņi ir tik līdzīgi man un tomēr tik atšķirīgi. Tavs draugs… radījums ar acīm norādīja uz Vecāko Lauvu, kura sirmajā purnā vidēja rūpju pilna izteiksme, man to izstāstīja. Es priecājos, ka uzzināju savas dzimtas vārdu. Tu esi cilvēks, bet es esmu Smilodon fatalis. Tomēr neviena māte man nav devusi manis paša vārdu.

Taču tu redzi mani savā priekšā. Es eksistēju, es elpoju, es runāju. Tu droši vien jautā sev, kā gan viņš var but miris? To pašu ari es jautāju pats sev kā es varu būt miris? Un pats sev atbildu: es nezinu.

Es atvēru acis spoži apgaismotā telpā. Es dzīvoju aiz pamatīgas, neredzamas sienas. Mani baroja atturīgas rokas. Neviens ar mani nesarunājās. Neviens man nepieskārās. Man bija maz vietas. Man bija silti, mana barība bija pieņemama. Es augu. Man bija… atmiņas par vēl kaut ko. Par lielāku, plašāku vietu. Man bija nojauta, ka varētu būt citādi nekā šajā pamatīgajā vietā. Ar mani daudz kas tika darīts: nāca cilvēki, visu laiku, ne daudzi, bet ļoti bieži, viņi lika kaut ko manī iekšā un ņēma kaut ko laukā. Viņi sadura manī adatas un pierakstīja visu, ko es darīju. Viņi nekad nerunāja ar mani. Tur nebija neviena man līdzīga. Es nezinu, kā es protu runāt. Es jūtos laimīgs, ka tagad varu runāt, tas ir kā padzerties pēc ilgstošām slāpēm.

Viss bija nepareizi. Es biju nepareizs. Man šķita, ka es varētu būt pareizs, ja atrastos citur. Es aizgāju: es izskrēju cauri neredzamajai sienai, sašķaidot to ar savu cieto galvu; siena ievainoja mani, bet es to ievainoju stiprāk. Es skrēju cauri tai vietai, kur cilvēki gāja iekšā un ārā, un es atkal izlauzos. Es nejutu sāpes. Es uzkāpu pa kāpnēm un iegāju ar kauliem pilnā kambarī, daudziem, daudziem kauliem, tīriem un sakārtotiem, saslietiem stāvus, it kā tie butu dzīvi, dzīvnieku formas, visas nekustīgas, sarindotas, tikai kauli. Tur bija lauvu kauli. Tur bija neredzamas sienas, aiz kurām stāvēja miruši dzīvnieki: daži bija kā dzīvi, daži ielikti šķidrumā, sadalīti pa daļām, pusdzīvnieki, atvērti dzīvnieki, pelēki, peldoši… tā bija šausmīga vieta. Es izskrēju tai cauri, es noslēpos. Es vēlreiz izdrāzos cauri neredzamai sienai. Es savainoju savu cieto galvu un nespēju vairs padomāt, tādēļ es apgulos zem koka, kas auga zem plašajām debesīm, un, lai gan biju ievainots, es jutos pareizāk. Lielās debesis un koks šķita pareizi.

Cārlijs zinaja, kur tas notika. Tas bija Dabas vēstures muzejs, tieši no tās puses atnāca radījums.

Sudrabainā Lauvene bija apgūlusies viņam cieši blakus. Viņas acis bija pievērtas, bet viņas klātbūtne šķita sildām savādā dzīvnieka sirdi.

-       Es noslēpos un nezināju, ne ko darīt, ne kurp doties. Tumsā aiz kokiem traucās uguntiņas un šurpu turpu šaudījās briesmīgas skaņas, it kā daudz lielu radījumu joņotu un dunētu. Es apgūlos zem koka. Es būtu varējis raudāt…

Bet lauvas neraud.

-     Un, kamēr es tur gulēju, es saodu… starp minerāliem un zemi, un mazu dzīvnieku smaržu… es kaut ko saodu, kaut ko līdzīgu man pašam. Tie bija šie… mani… viņš atkal saminstinājās, mani radinieki. Es rēcu un gaudoju. Es nezināju neko prātīgāku, ko darīt. Viņu smarža bija pirmais, ko es sajutu kā kaut ko pazīstamu. Kad viņi atnāca, viņi sakāva mani, tad viņi vajāja mani tu jau zini, kas notika. Es ieraudzīju tevi. Tu ļāvi man nākt jums līdzi.

Viņš nokāra savu milzīgo galvu.

-      Esmu pateicīgs, viņš piebilda. Tad: Tavs draugs zina lauvu vēsturi kopš laikiem, kad lauvas apdzīvoja visu zemeslodi. Dažādās vietās dzīvoja dažadas lauvas.

Tie bija dažāda lieluma un krāsas dzīvnieki, un tiem bija dažādi zobi. Viņš atpazina mani, un viņš apgalvo, ka visi manas dzimtas pārstāvji nomira pirms daudziem, daudziem gadiem. Kādreiz Eiropā lauvas dzīvoja sava vaļā. Tagad tā vairs nav. Un es? Es esmu amerikānis — tur, kur mēs kādreiz dzivojām, tagad vairs nav lauvu.

Tvaiku pilnajā vannasistabā bridi valdīja klusums.

-    Es esmu izmiris, sacīja Smilodons, nozibsnijot savus līkos zobus. Es izmiru otrā pasaules malā cilvēces attīstības pašā sākumā, un tas kļuva par manas dzimtas beigām. Kādēļ es esmu šeit? Es esmu izmiris.

Čārlijs nespeja bilst ne vārda. Viņš bija satriekts. Lauvenes novērsa skatienu; viņas nespēja noskatīties Smilodona skumjās. Tikai Elsina skatījās uz viņu, un lauvenītes lielās acis bija iepletušās vēl lielākas. Jaunais Lauva nervozi dīdījās Čārlijam aiz muguras. Vecākais Lauva, šķiet, staroja lepnumā par Smilodonu, un viņu pārņēma siltas jūtas pret šo dzīvnieku. Smilodons ir viņu priekštecis. Viņš ir sens, izmiris, aizvēsturisks radījums.

Čārlijs atminējās par zobenzobu tīģeriem, par kuriem bija mācījies skolā. Un te viņa priekšā stāvēja sens zobenzobu lauva. Čārlija sirdi pildīja milzīgs maigums pret šo baiso un nobijušos radījumu, kurš bija tik drosmīgs un maigs, sniegputenī palīdzot dabūt lejā no vilciena jumta nosalušās un nomocījušās lauvas. Čārlijs gribēja viņu mierināt. Viņš gribēja tam palīdzēt.

—      Tas ir ļoti, ļoti savādi,'sacīja Vecākais Lauva. Smilodoni dzīvoja pirms daudziem gadu tūkstošiem. Mans vectēvs Āfrikā reiz stāstīja mums nostāstus par nostāstiem, kurus viņš kādreiz bija dzirdējis, par senajām lauvam, par lauvām, kas dzīvoja Aļaskā un Ķīnā, Itālijā un Spānijā, par britu lauvām un arābu lauvām, par lauvām, kas dzīvoja Amerikā. Daudzas dzimtas ir saglabājušās, bet daudz vairāk ir izmirušas. Smilodon populator no Argentīnas bija vislielākie, divreiz lielāki par mani un spēcīgi, vareni, viņi bija vislabākie skrējēji… Tasmānijas tīģeris pameta mūs tikai pirms pārsimts gadiem jocīgs, mazs radījums, bet vienalga mūsu radinieks. Sniega leopardiem no Himalajiem bija brīnišķīgs, biezs kažoks un spalvas starp ķepu spilventiņiem, lai pasargātu tos no aukstuma un neļautu izkrist cauri sniegam, un viņi nekad nerēca… Vēl tālākā pagātne, zināmi tikai pēc gaistošiem nostāstiem, dzīvoja Homotherium, Barbourofelis, Thylacosmilus. Tagad ir atlikuši tikai daži. Mēs visi esam felidi. Mēs esam felidi jau trīsdesmit sešus miljonus gadu. Smilodons ir mūsu brālis no pagātnes. Viņš ir musu sencis. Lai gan nespējam izskaidrot viņa esamību, mēs jutāmies pagodināti.

Čārlijs redzēja, ka Vecākais Lauva patiešām jūtas pagodināts, bet viņš pats izjuta tikai skumjas, kas kā viļņi vēlās no aizvēsturiskā zvēra puses. Smilodons izskatījās tik spēcīgs, tomēr viņā jautās bezgalīgs vājums. Pat Smilodona zobi tik lieli, ka viņš pat nespēja aizvērt muti, bija kā viņa nepareizības simbols.

Čārlijs apņēmas palīdzēt viņam. Lai arī kāds būtu Smilodona eksistences izskaidrojums, Čārlijs palīdzēs tai kļūt pareizai.

Zēns visu laiku prātoja, kā tas, kura eksistence ir nepareiza, varētu kļūt pareizs. Ja viņš par to nedomātu, tad, iespējams, nebutu tik apņēmības pilns. Bet viņš domāja ari par ko citu. Pie brāļa Džeroma reiz nāca mācīties kāds zēns. Viņš pieklīda kadā dzelzceļa stacijā bēglis vai bārenis, vai abējadi nobijies un slikti runāja angliski, un nezināja, ne no kurienes ieradies, ne ari to, kas ar viņu noticis. Mūki zēnu pieņēma un rūpējās par viņu, un deva viņam vārdu: Ralfs. Zēns neatsaucās uz šo vārdu un kļuva arvien niknāks. Beigās brālim Džeromam, kurš prot daudzas valodas, izdevās noskaidrot, ka zēna vārds ir Taisnība. Viņš atsaucās vienīgi uz vārdu Taisnība.

Čārlijs atcerējās, cik svarigi zēnam bija, lai tiktu lietots viņa īstais vārds, un viņš atcerejās, kā brālis Džeroms sacīja, ka zēna vecāki noteikti bijuši labi cilvēki, ja jau nosaukuši savu dēlu par Taisnību. Brālis Džeroms skumji smējās, iedomājoties, ka Taisnība taisnība kā parādība -, tapat kā zens Taisnība, ir nomaldījusies un klaiņo, nespēj runāt un ir vientuļa.

-     Kādos vārdos sevi sauca smilodoni? Čārlijs vaicāja Vecākajam Lauvam un Smilodonam.

Smilodons nezināja. Vecākais Lauva teica: Šāda informācija nav saglabājusies. Vai tu zini, kā senie cilvēki neandertālieši sauca sevi?

"Stigs," nodomāja Čārlijs, atcerējies reiz lasīto lielisko gramatu par alu cilvēku, kurš dzīvoja izgāztuvē un ar kuru iedraudzējās zēns vārdā Bārnijs.

-      Nē, es nezinu, Čārlijs apstiprināja. Bet es iedomājos… Viņš pagriezās pret Smilodonu. Es iedomājos: ja tev butu pašam savs vārds, tad tu justos labāk. Viņš gribēja to nosaukt par Seru. Lai izrādītu viņam cieņu.

Smilodons samiedza acis un lēnām samirkšķināja tās. Paldies, lauvu zēn! viņš teicā. Vārds būtu… jauki. Lai mani radinieki izdomā man vārdu. Un viņš paskatījās uz Vecāko Lauvu.

Vecakais Lauva cieši uzlukoja viņu ar savām lielajām, spožajām acīm.

-    Jūtos pagodinats, viņš sacīja. Es nosaucu tevi par Primo. Tas nozīmē Pirmais.

Es nebiju pirmais, iebilda Smilodons savā zemajā, skarbajā balsī. Bet tagad, kad esmu šeit, es tāds varētu ari būt. Paldies. Tagad man jāpaguļ. Viņš pagriezās uz otriem sāniem un atkal apgūlās uz grīdas. Pat viņa milzīgie pleci bija gurdeni.

Makkomo stāvēja uz neliela prāmja klāja. Prāmis bija ceļā no Spānijas uz Maroku. Lauvu dresētājā uzvalks pēc brauciena vilcienā bija nedaudz saburzījies, bet vēl aizvien viņš atstāja cienījama vīra iespaidu. Gibraltāra šaurumā izbūvētais kanāls, kas savieno Vidusjūru ar Atlantijas okeānu, nav plats, taču tas ir unikāls inženierzinātnes sasniegumu paraugs.

Jūra šeit neatrodas savā gultnē. Tā ir sadalīta kanālos līdzīgi lielceļa joslām. Dažas joslas atrodas vienā līmenī ar juru, bet daudzas citas ir paceltas augšā uz augstiem statņiem kā viadukti, veidojot milzīgu, gandrīz prātam neaptveramu kanālu tīklojumu. Pa šiem kanāliem dažādos virzienos pārvietojas kuģi, kas brauc uz Eiropu un Āfriku, Atlantijas okeānu un Vidusjūru. Kuģi, kas dodas uz Portugāli, virzās pa kanālu augstu virs pārējiem kuģiem, kuri savukārt dodas Marokas ziemeļu krasta virzienā; vēl citi pa vidu starp tiem ceļo uz Baleāru salu pusi. Šeit svarīgi ir nokļūt īstajā josla, citādi var nonākt nepareizā vietā, jo šajā ārkārtīgi sarežģītajā joslu mudžeklī nav iespējams pagriezties braukšanai atpakaļ. Lai gan kanalu samezglojums izskatās pēc jucekļa, šeit valda stingra kārtība, turklāt tas vienmer ir ļoti noslogots, jo kalpo arī kā aizsargrobeža starp Eiropu un Nabagu Pasauli. Bēgļi un citi ļaudis no Nabagu Pasaules bieži izmanto šī apvidus burzmu un jucekli, lai mēģinātu pārbēgt uz Eiropu uz Bagāto Pasauli -, kur, pec viņu domām, dzīve īr labāka. Lai gan Makkomo ir afrikānis, viņam ir eiropieša dokumenti un viņš var neraizēties par imigrācijas dienesta darbiniekiem. Viņš var braukt, kurp vien vēlas.

Okeāna saule bija karsta, un Āfrikas smarža dienvidu kontinents oda pēc degošas malkas dūmiem, putekļiem un garšvielām vēdīja cauri juras sāļajam un vēsajam aromātam. Āfrika. Makkomo pasmaidīja.

Makkomo vairs nebija jauns. Viņš nebija nepacietīgs. Lauvas nevar būt pie Rafija. Tādēļ tās ir vai nu palaistas brīvībā (taču diez vai tās spētu tik ilgi nodzīvot savā vaļā), vai visticamāk tās ir kopā ar Cārliju. Un Makkomo zināja, kurp lauvas grib doties. Lauvas grib but brīvas un vēlas doties mājup. Tie zvēri dosies uz Maroku, uz Suveiras skrajajiem un krūmājiem aizaugušajiem Argāniju mežiem. Sentimentālais, lauviski runājošais Čārlijs palīdzēs tām nokļūt tur, un Rafijs sekos Čārlijam. Rafijs gribēs nogādāt Cārliju ļaudīm, kas viņu noalgoja, lai nolaupītu zēna vecākus. Turklāt Čārlijs bija apmuļķojis Rafiju, vispirms aizbēgot no viņa pašā sākumā un tad vēlreiz aizbēgot Parīzē.

Makkomo neraizējās. Viņš dosies uz Suveiru un gaidīs.

Viņš izvilka zāļu pudelīti. "Kādu pilienu vai divus."

Makkomo saprata, ka Čārlijs viņu ir pieradinājis pie šīm zālēm. Vai citādi viņa ķermenis alktu pēc šiem pilieniem?

Ak, šis Čārlijs! Domā, ka var apvest Makkomo ap stūri. Ka var atstāt viņu ar garu degunu un bez lauvām, bez Rafija naudas… Ak, šis Čārlijs!

Makkomo nosprieda, ka drīz varēs partraukt lietot šis zāles. Viņš tagad iedzers tikai dažus pilienus, tas ari viss. Viņš pavadīs dažas dienas Kasablankā, nolēma Makkomo, un tad dosies uz skaisto pilsētu Suveiru. Tā ir tik skaista, ka arābu valodā tās nosaukums nozīmē "glezna". Tai apkārt plešas jauki meži, kuros kazas ganās starp zemajiem kokiem un ēd to dzinumus un balti kamieļi no Mali vizina tevi šurpu turpu, un gudrās lauvas guļ ēnā garajā, zeltainajā zālē… Makkomo zina, kurp lauvas dosies, jo viņš nopirka tās no lauvu ķērāja tieši tur, kur tās bija noķertas, nepilnu piecpadsmit jūdžu attālumā no Suveiras.

Lauvas tur atgriezīsies visdrīzākajā laikā. Un Makkomo jau būs tur. Un gaidīs.

-     Meibla? Te Moriss Tibodē.

-     Sveiks, Moriss!

-       Gribēju zināt, vai tev vēl aizvien nav nekādas nojausmas, kur atrodas Makkomo.

-     Nē, es nezinu. Atvaino! Meibla izklausījās nedaudz atturīga, it kā Makkomo viņu būtu pazemojis ar to, ka atrodas kaut kur prom, un viņa nezina, kur.

-     Viņš atgriezās ap pulksten vieniem, un tagad viņš ir aizbēdzis, paskaidroja majors Tibs. Viņš ieturēja pauzi. Pazuda tāpat kā viņa lauvas pagājušonakt.

-     Ko? Meibla izklausījās patiesi šokēta.

-     Viņa lauvu šorīt te vairs nebija, Meibla, un, kad es izstāstīju Makkomo par radušos situāciju, šķiet, ka viņš arī nolēma izgaist.

-     Zini, Moriss, es par visu šo lietu neko nezinu, viņa attrauca. Es Makkomo redzeju vakar vakarā, un tā bija mūsu pirmā tikšanās šogad. Viņš bija mierīgs un priecīgs. Satikt viņu bija patīkami. Man nav ne jausmas… Esmu pārliecināta, ka viņam nebija ne jausmas…

-     Viņa lauvu zēns arī ir pazudis…

-     Jā… tu teici. Vai… es nesaprotu, ka…

-       Un tas jaunietis, ai' kuru vakar sarunājās Makkomo… kad viņš bija kopā ar tevi, jāpiebilst. Rafijs Sedlers. Izskatīgs jaunietis ādas žaketē. Viņš otrajā cēliena sēdēja tev blakus. Viņš visiem stāsta, ka bēgot viņu sakodusi viena no lauvām.

-     Ko? Bet kā tad viņas tika laukā? Kur tās ir tagad? Ir taču skaidrs, ka sešas lauvas nevar vienkārši izgaist…

-     Sedlers apgalvo, ka viņas iekāpa vilcienā, kas devās uz Stambulu. Ja vien iekāpa. To vilcienu pārmeklēja un neatrada nekādas pazīmes. Domājams, ka tam puisim varētu būt trakumsērga… Kas ir šis Sedlers, Meibla?

-      Kads puisis. Es nezinu. Viņš un Makkomo… ak, es nezinu.

Majors Tibs domāja, ka viņa tomēr, iespējams, zina. Viņš brīdi klusēja, tad mainīja sarunas tematu.

-     Tā nu manā šovā tagad ir liels robs, Meibla, viņš bilda. Liels robs pēc tam, kad tavs draudziņš mani iegāza. Es visiem esmu izstāstījis, ka pie mums var redzēt pasaules labāko lielo kaķu priekšnesumu. Un tagad es dabuju tikai lielu robu.

Meibla pasmaidīja. Moriss, tev nevajadzētu dēvēt Makkomo numuru par labāko pasaulē. Tu taču zini, ka mans priekšnesums ir labākais pasaulē.

Moriss ari pasmaidīja, iztēlojies Meiblu piegulošā, baltā ādas kostīmā rotaļājamies ar tīģeriem. Ta ir, vai ne? viņš lišķīgi piebilda. Nu, ko teiksi? Es zinu, ka šobrīd esi brīva. Trīs nedēļas, vismaz Parīzes izrādēs, un, ja vēlies, arī ilgāk.

-     Maksā man divreiz vairak nekā Makkomo, Meibla teica. Ak, šī sieviete!

-     Protams, saldumiņ! Moriss piekrita. Simts dirhēmu par vakaru.

-      Tā ir puse no tā, ko tu maksāji viņam, Meibla iebilda. Nemuļķojies!

-     Nu tad trīs simti, majors ierosināja.

-     Četrus simtus, vai arī es pieprasīšu piecus simtus.

Majoram Tibam nebija izvēles. Jau šovakar viņam bija

nepieciešams priekšnesums ar lielajiem kaķiem, un Meibla bija viņa vienīgā iespeja. Parasti viņš nebūtu gribējis savā izrādē tādu sievieti kā Meibla pārāk skaista, pārāk valdonīga -, bet pagaidām viņam nācās piekrist.

Meibla nolika klausuli, apgulās uz sava baltā, pūkainā guļamkrēsla un iegrima pārdomās.

Kādēļ Makkomo viņai piezvanīja vienu vienīgu reizi pēdējā gada laikā un tad pazuda? Un par lauvu pazušanu tam viņa diez ko neticēja. Meibla savus tīģerus mīlēja vairāk par visu pasaulē. Piecpadsmit gadu vecuma viņa aizbēga no mājam, lai pievienotos cirkam, īpaši tādēļ, lai būtu kopā ar tīģeriem (un, jā, bija vēl kāds iemesls, kuru viņa nekad netika pieminējusi). Meiblas ķermeni klāja rētas un skrambas kopš kādas reizes, kad viņa nebija pareizi novērtējusi tīģera noskaņojumu un dzīvnieks viņai uzbruka. Viņa ir cietusi no tīģeriem un tādēļ vēl jo vairāk tos mīlēja. Ar šo trupu Meibla strādāja jau septiņus gadus, un šos tīģerus viņa dievināja. Viņu dēļ Meibla būtu gatava uz visu. Viņa priecājās par tikšanos ar Makkomo, to viņa negrasījās noliegt. Viņa… nu… viņa Makkomo ciena, Meibla pati sev teica, viņa ciena šo cilvēku, jo viņš ir lielisks lauvu dresētājs. Tādēļ viņa bija tik patiesi pārsteigta un vīlusies, iedomājoties, ka Makkomo varētu tik nevērīgi izturēties pret saviem kaķiem. Tas šķita aplami.

TREŠĀ NODAĻA

Bija jau vakars, kad uz Austrumu ekspresi atgādāja sniega arklus. Bija pārāk vēls un auksts, un viss bija pārāk sasalis, lai artos kam cauri. Aiz vilciena apledojušajiem logiem kvēloja īpatnēja, silti oranža gaisma pavisam neiederīga salīdzinājumā ar zaļgano sniegu tur dzelzceļa līnijas mala gailēja ogļu pannas, lai pasargātu elektrosadalnes no pilnīgas sasalšanas. Vilciena iekšpusē kļuva arvien vēsāks un vēsāks.

Pa dienu Čārlijs kopā ar karali spēlēja bekgemonu, bet Edvards noraudzījās viņos. Naktī Čārlijs saritinājies gulēja kopa ar lauvam kā kaķēni grozā, un viņiem bija tik omulīgi, cik vien tas šādos apstākļos bija iespējams.

Tad trešās dienas rītā saule, paveroties cauri pelēko mākoņu spraugām, sāka kausēt zaļganās ledus kārtas uz vilciena logiem un pasaule atkal kļuva saredzama. Tā parādījās cauri kūstoša ledus pilēšanai un tecēšanai kā jūrā uzpeldejusi sala. Rībēšana un klaudzēšana, un šņākšana liecinaja par rosību ārpusē, saules baterijas panelis sāka uzlādēt dzinēju, un ieradās pastiprinatājvagons, atvedot līdzi papildu jaudu. Apkure atkal ieslēdzās: brokastis tiks pasniegtas nedaudz novēlotas, bet karstas, ar olām un kafiju. Milzīgā atvieglojuma nopūta vilcienā paātrināja kušanu.

Līdz pēcpusdienai dzelzceļa līnija bija atbrīvota. Drīz pec tam sasildītais vilciens, lēnām pukšķinot, atsāka kustību. Un tad arvien skaļāk un spēcīgāk tas joņoja cauri lielajiem kalniem, kurus tagad varēja saskatīt visā to varenumā un sniegotajā krāšņumā, aizducinaja pari Alpiem, caur tuneli pie Simplonas un lejup pa platajām, plašajām nogāzēm uz Itāliju un Venēciju.

Čārlijs palūdza Edvardam saiti: Viena no lauvām ir savainojusi žokli. Mēs domājam, ka tas ir lauzts, zēns sameloja. Vienu brīdi Čārlijs raizējās, ka Edvards gribēs, lai savainojumu apskata ārsts vai veterinārs, bet viņš neko neteica. Šī ir viena no lauvu zēna priekšrocībām neviens cits nevar pateikt, kas lauvām būtu jādara vai kas jādara ar lauvām. Tikai pateicoties Čārlijam, viņi bija droši, ka lauvas uzvedīsies, kā nākas (un var jau būt, ka lauvas ir rāmas ne tikai Čārlija dēļ, taču parbaudīt to neviens neuzdrošinājās).

Čārlijs aiznesa saiti uz vannasistabu un uzmanīgi aptina Primo žokli un galvu, bet saites galus nostiprināja. Rezultātā sanāca kaut kas vidējs starp apsēju un turbānu. Tas Čārlij am atgadinaja senos eģiptiešu gleznojumus — mūmijgalvaino dzīvnieku attēlus. Bet vismaz Primo grandiozie, šausmīgie zobi bija noslēpti. Gatavā ķēpa būs izsaiņot Primo galvu uz ēšanas laiku, tomēr apsējs ir nepieciešams.

Es negribu, lai cilvēkus, tevi ieraugot, ķertu sirdstrieka, Čārlijs paskaidroja. Vai arī lai viņi pārāk uztrauktos un gribētu…

Viņš nepabeidza. Primo jau tā bija gana skumjš, pat bez atgādinājumiem par to, cik interesants viņš liktos cilvēkiem, kuri pret viņu neizturētos labi. Dzīvnieks neiebilda pret pamatotu maskēšanos. Viņš pacietīgi ļāvās, kamēr Čārlijs tina, tīstīja un spraudija saiti.

Grūti noticēt, ka Alpos Italijas pusē nekāds sniegputenis vispār nebija bijis. Saule spīdēja spoža un zeltaina, zilās debesis bija skaidras un tiras, un karstas, putni dziedāja, un vieglaja brīzē savas sudrabainās lapas čabināja olīvkoki. Ap vilcienu uz visām pusēm pletās plašie un auglīgie Ziemeļitalijas līdzenumi, starp kuriem līkumoja platas upes, un lauki, kuros pret sauli dzina asnus kukurūza un tomāti, un vīnogulāji. Karalis Boriss atvēra logus, un vagons pielija ar siltu putekļu un vēsa ūdens smaržu. Viņš novilka žaketi, pasmaidīja un sacīja: Edvard, lūdzu, Campari Sodai Un granita lauvu zēnam.

Edvards atnesa karalim sārtu dzērienu garā glāzē un Čārlijam glāzi ar zemeņu sulas saldējumu. Pēc tam viņš nostājās aiz Čārlija krēsla un, saraucis uzacis, lūkojās uz karali, kurš, uzlicis kājas uz soliņa sev priekša un ērti atspiedies ar muguru pret krēsla atzveltni, sacīja: Tā, Cārlij. Diemžēl man Sofijā ir svarīgas darīšanas un es nevaru kopā ar tevi braukt uz Venēciju. Bet tevi sagaidīs laiva un aizvedīs uz manu nelielo mitekli, un Edvards tev palīdzēs. Labi?

Labi? Cārlijs prātoja, vai tas ir labi. Bet viņš saprata, ka patiesībā nav nekādas starpības, vai viņš domā par to vai ne, tā vienkārši būs.

Rafijs domāja, ka jūtas mazliet labak. Sāpes plecā vēl bija stipras un brūce dziļa, bet, atverot acis, viņš jau redzēja labāk, un viņa galva arī šķita nedaudz skaidraka. Rafijs aizvien vēl atradās tajā pašā istabā.

-      Māsa! viņš sauca." Puisis domāja, ka kliedz, bet viņa balss bija aizlūzusi un tikko sadzirdama. Māsa! Viņš bija izslāpis un izsalcis.

-    MĀSA! Rafijs bļāva. Auuuu. Viņam sāpēja rīkle. No sāpēm rīklē viņš nevilšus sarāvās, bet tad viņam iesāpējās plecs. Pleca satveršana sāpēs bija dabiska ķermeņa reakcija, bet tas, protams, padarīja visu vēl ļaunāku. Puisis vairs nekādi nespēja iekārtoties. Palags zem viņa bija sagumzīts.

-     Tas sīkais kverplis, viņš noburkšķēja. Tā visa ir Čārlija vaina. Rafijs atmeta galvu atpakaļ un centās elpot. Viņš jutās briesmīgi.

Kad ienaca medmāsa, puiša seja izskatījās zaļa un mikla, uz kakla bija redzams liels zilums, un, atklāti sakot, māsiņai vienu brīdi šķita, ka viņš ir miris. Viņai sametās žēl Rafija puiša manieres ir drausmīgas, taču viņš ir ļoti izskatīgs, ar krāšņam skropstām un pārāk jauns, lai mirtu. Medmāsa ar vēsu drānu noslaucīja puiša pieri.

Rafijs pēkšņi atžirga, iepleta acis un savicināja rokas. Viņš iebelza māsai ne tīšām, tomēr visnotaļ stipri.

-     Ej nost! viņš ieķērcās. Au nabaga rīkle.

Medmāsa sagrāba seju tajā vietā, kur to skāra Rafija

pļauka. Uff, viņa novaidējās.

-     Nu, liec mani mierā, tu stulbā govs! viņš izgrūda čerkstošā balsī. Tas bija vienīgais, ko viņš spēja izdabūt cauri pietūkušajai rīklei.

-    Tu izskaties tā, it kā tevi kads būtu žņaudzis, bilda medmāsa. Ta nebiju es, lai gan, atklāti sakot, es spētu saprast ikvienu, kuram butu uznākusi vēlēšanās to izdarīt. Uuuh…

Viņa pabikstīja tumšos plankumus uz Rafija bālā kakla. Nopietni zilumi, viņa noteica. Nelāgi.

-     Esmu izsalcis, nelaipni nočukstēja Rafijs. — Atnes man edienu!

Medmāsa paskatījās uz puisi. Viņš izvēmas. Viņam stipri sāpēja.

Viņa notīrīja puisi, izturēdamās pret to kā pret mazu bērnu, kurš ir pieķēzījis autiņbiksītes, piebilzdama, ka viņš nedrīkst ēst divdesmit četras stundas, jo ir slims. Kad medmāsa aizgāja, Rafijs nolēma sevi uzjautrināt un piezvanīt Čārlijam.

Viņš ierunāja telefona ziņojumu. Vārgajā, sāpju pilnajā balsī tas izklausījās vēl jo sliktāk.

Sveiks, Cārlij! Te Rafijs. Es ciešu sāpes. Vai tu to zini? Mani sakoda, Cārlij, kāds netīrs, plēsīgs dzīvnieks, kuru nolaidīs no kātiem, tiklīdz noķers un tas notiks visai drīz. Policija jau ir ķērusies pie lietas izmeklēšanas. Man ir stiprs drudzis, un es visu laiku vemju. Man te nav nekā cita, ko darīt, kā tikai veseļoties un domāt, protams, kā tu izcietīsi sāpes, kuras es tev sagādāšu, tiklīdz atkal bušu uz kājām. Interesanti, ko tādu man sameklet, kas varētu sakost tevi? Es te iedomājos par čūskām… Un kadā ledainā ūdenī tevi iegrūdīšu. Cik ilgi tevi tur noturēšu. Zem ūdens. Kādu pumpainu ārstu sadabūšu, lai tevi pieskata, ja izdzīvosi… Ar ko tevi barošu, lai tu vemtu. Interesanti temati pārdomām. Tie liek man justies daudz labāk, taisnību sakot. Lai vai kā, es tevi noķeršu. Es zinu, kurp brauc tavs vilciens, es zinu, kur ir tavi vecāki, es zinu, ka īstenībā tu esi dumjš puika… o, un es zinu, ka ilgi tu nevarēsi slēpt tās lauvas… Vai tu patiešām domā, ka neviens tās nepamanīs? Domā, ka Makkomo tev vienkārši ļaus aizbraukt ar visam viņa lauvām?… Nu, katrā ziņā, kamēr es atrodos šeit, policija skraida apkart mana vietā, un es tevi panākšu vēlāk. SKAIDRS? Nu tad, čau!

Rafijs jutās apmierināts, ka pabeidza sakāmo tik priecīgā tonī. Tas puiku sabiedēs vairāk nekā kliegšana un skaļu frāžu lietošana iepriekšējās reizēs. Rafijam šķita, ka viņa teiktais izklausījas visnotaļ draudīgi un izsvērti. Pēc tam viņš vairs nespēja padomāt, jo viņam strauji cēlas temperatūra un viņš atkal saka rīstīties, lai gan vairs nebija nekā, kam nakt uz augšu.

Ārpusē klusi gulēja Trojs. Lai būtu, ko ēst, viņš ķēra žurkas slimnīcas teritorija un slēpās, un gaidīja. Viņa dzinējsuņa deguns saoda, ka Rafijs aizvien ir slimnīcā, un viņa dzinējsuņa daba lika tam gaidīt, līdz saimnieks pasauks.

Vilciena sliedes un ceļš uz Venēciju pāri lagūnai vijās garš un tievs kā zirnekļa tīkla pavediens pāri peļķei. Stacijā rosījās steidzīgu ļaužu gūzma. Vilcienam iebraucot stacijā, Čārlijs viņus redzēja, slepus lūkodamies caur karaļa Borisa vagona aizkariem.

-     Paej nost! teica karalis. Mēs nevēlamies, lai kāds tevi ierauga. Viņš bija sarunajis, ka perons pie viņa vagona tiek norobežots, bet pat tādā gadījuma viņiem jābūt piesardzīgiem.

Viņus sagaidīja četri vīri ar lieliem, spoži melniem pārsegtiem ratiem. Lauvas ieskaitot Primo — kā gara, zeltaina sīrupa lāse no vagona ieslīdēja tieši iekšā ratos. Viņas saritinājās uz grīdas un pacietīgi gaidīja, kā teikdamas: Mēs pagaidām darām, ko liekat, bet tikai nekaitiniet mūs.

-        Uz redzēšanos! sacīja karalis. Kaut es būtu varējis doties jums līdzi! Ceru jūs vel kādreiz satikt. Lai veicas!

Viņa olīvu melnajās acīs vīdēja skumjas, kas izskatijas gandrīz dīvaini tādam priecīgam vīram. Viņš atgriezās vilcienā, un Čārlijs sajuta asas sāpes sirdī: viņu karalis un jocīgais aizstavis bija prom. Bet galu galā viņi nekad nebija cerējuši iegūt aizstāvi, turklāt viņi joprojām ir karaļa aizbildniecībā, jo Edvards taču ir palicis kopā ar viņiem.

Spožos, melnos ratos viņi izbrauca no stacijas. Tur, lejup pa platajiem pakāpieniem un pāri ietvei, tur, kur vajadzētu būt ceļam, skalojās ūdens.

Lai gan Cārlijs to bija gaidījis, viņš apstulba no ieraudzītā skata. Ūdens! Tur nebija ielas ne mašīnu, ne luksoforu, ne zirgu, ne asfalta… tikai virmojošs, zaļš ūdens. Un laivas. Pilsēta peldēja jūrā. Pilsēta pati bija jūra. Jura bija daļa no pilsētas. Otrpus ūdenim slējās sārta viesnīca, Hotel Carlton Executive, un zaļš kupols, pārsegts ar sastatņu timekli. Un tur, kaut kur pilsētā, atrodas viņa vecāki. Cārlija sirds gavilēja.

Aiz stūra klusa kanāla malā viņus gaidīja gara, zema, melna laiva. Cārlijs zināja, kas tas ir, — tā bija gondola. Tās augstais, izliektais metāla priekšgals slējās stāvus gaisā. Tā bija daudz lielāka, nekā Cārlijs bija gaidījis. Iekāpis gondolā un paskatījies augšup, Cārlijs gandrīz nogāzās atmuguriski. Gondola bija tik augsta galos un tik zema vidū.

Lauvas tieši no ratiem ieslīdēja gondolā. Nomaļajā vietā nebija neviena cilvēka, un mijkrēslī lauvas šķita neredzamas pat gondoljeram jaunam, blondam, plecīgam, neskūtam vīrietim saulesbrillēs. Cārlijs paskatījās uz Edvardu un saprata, ka cilvēki, kas strādā pie karaļa Borisa vai pie Edvarda -, prot neievērot to, ko nevajag. Laivinieks mierīgi raudzījās uz priekšu pretī vakara saulei, kuras apspīdētā ūdens virsma izskatījās pēc izkausēta zelta. Čārlijs un Edvards apsēdās uz zemiem, melniem ādas sēdekļiem; lauvas gulēja tumsas pleķī uz grīdas. "Cik gan vieglai jābūt dzīvei, ja tu esi bagāts," Cārlijs nodomāja. "Karalis bija tik laipns, ka padalījās ar mums savā bagātībā. Ka es priecājos, ka nav jāslapstās pa šīs svešās un ļaužu pilnās pilsētas sānieliņām, meklējot kādu klusāku vietu!"

Uz Dodžu pili, Klaudio! sacīja Edvards savā rāmajā manierē. Šis tas jānogādā, pirms dodamies mājup.

Kad Edvards neskatījās, Klaudio sarauca vienu uzaci, liekot saprast, ka nav pārāk labās domās par Dodžu, ka ne īpaši vēlas doties uz tā pili un ka, pēc viņa domām, vēstules piegāde Dodžam ir visai netaktiska ideja.

Turpretī uz Cārliju tas atstāja iespaidu. Dodžs ir Venēcijas valdnieks! Tagad viņi noteikti neslapstās kur nu! Viņi slīdēja pa Lielo kanālu skaistā, melni lakotā gondolā, gondoljera aira šķietami bez piepūles uz priekšu stumti. Gludais ūdens ņirbēja un mutuļoja zem viņiem, un abos kanala krastos dižā Venēcija bija ļaužu pārpilna. Čārlijs spēja vien bolīt acis.

Kanāla malā nebija nekādu ietvju: tikai vecum vecas, no balta, peleka un sārta marmora celtas pilis slējās tieši no zeltainā ūdens. Namu priekšā rēgojās lieli mieti ar zilām, baltām un zeltītām svītrām laivu pietauvošanai. Katra ēka izskatījas kā līdz ceļgaliem samirkusi gluži kā peļķē savazāta svārku sterbele. Daudzus namus ieskāva sastatnes; daži bija pilnībā pārklāti ar milzīgām auduma drapērijām, aizsedzot priekšstatu par to, kāda izskatās pils zem tām un kāda tā izskatīsies pēc atjaunošanas. Un visapkārt ēkām, ap to balkoniem un dārziem, augstajam sienām un arku rindām skalojas ūdens.

Čārlijs, protams, zināja, ka Venecijā ielu vieta ir kanali un ka pilsēta bija uzbūvēta platas, seklas, purvainas lagūnas vidu un tikusi izveidota no salām. Bet viņš bija cerējis ieraudzīt drīzāk salas (ar liedagiem, kokiem un klajumiem), nevis pilsētu. Šķita, ka pilsēta ir pārpludinājusi salas, pāriedama pāri maļam un pārklādamās ar garozu kā glazūra uz kūkas. Čārlijam palika šis salīdzinājums: daudz fantastiski glazētu kūku bāztin piebāztu ar grandiozām glazūras klātām ēkām, novietotas sekla jūrā un savienotas ar tiltiem.

Tikko Čārlijs bija tā nodomājis, viņu laiva pietuvojās tiltam, ko zēns varēja tikai domās saukt par glazētu: Rialto. Tas arkas veidā slējās pāri kanālam un gar abām malām bija viscaur nosēts ar ēkām maziem veikaliņiem, pilniem ar jaukām lietiņām un steidzīgiem ļaudīm, kas tās pirka.

Čārlijs zināja, ka pirms vairākiem gadu simteņiem Venēcija bija viena no pasaules diženākajām pilsētām ar apbrīnojamiem mākslas darbiem, arhitektūru un citām bagātībām. Ikvienam tirgotājam, kurš ieradās pilsētā, ar likumu bija noteikts atvest kaut ko skaistu dodžu privātajai baznīcai masīvajai, ar pieciem kupoliem rotātajai Svētā Marka katedrālei. Tādēļ pilsēta bija pilna līdz malām ar skulptūrām un gleznām, un seniem brīnumiem, dārglietām un mozaīkām, marmoru un zeltu, jašmu un alabastru", bronzas zirgiem un akmens pūķiem, kolonnām un arkam, sudraba lampām un zelta jumtiem. Turklāt šeit tika glabāti arī Venēcijas mākslinieku un komponistu darbi, un ari to mākslinieku darbi, kuri ieradas apskatīt un izbaudīt Venēcijas skaistumu.

Brālis Džeroms bija izskaidrojis Čārlijam, ka pirmās Venēcijas ēkas tikušas būvētas kā jūras putnu ligzdas puse uz saliņām un puse uz koka platformām pāri plašās lagūnas duļķainajiem ūdeņiem. Vēlāk pa virsu tikušas uzbūvētas ķieģeļu mājas un marmora pilis. Vienpadsmit upes ieplūda lagūnā no ziemeļiem, un jūra iesniedzās tajā no dienvidiem, saduļķojot ūdeni un bojājot koka pamatus. Čārlijs bija mācījies, ka līdz ar pasaules sasilšanu cēlās ūdens līmenis, pārplūdinādams paugurainos sāļpurvus, kas kādreiz sargājuši pilsētu no lielajiem jūras viļņiem. Pēc tam ziemas vētras varēja netraucēti plosīties, sviežot milzu viļņus pret senajām ēkām, zvetējot pa to smalkajiem griezumiem, apskalojot to balkonus un pa druskai aiznesot sev līdzi jūrā. Raktuvēs zem pilsētas cilvēki ieguva dabasgāzi, tāpēc pilsēta grima arvien dziļāk dubļos. Mantrausīgiem biznesmeņiem pie lagūnas atļāva uzcelt milzīgu eļļas rafinēšanas fabriku, kura piesaistīja milzīgus, netīrus kuģus un izgaza visus savus mēslus ūdenī.

Pakāpeniski lieliskie Venēcijas nami sāka šķiebties un ļodzīties, nosēsties un iegrimt. Sv. Marka zvanu tornis nokrita — viņi to atjaunoja. Žurkas un jūras sāls, un cilvēces piesārņojums sagrauza ēkas. Paisumu laikā brīnišķīgās baltās baznīcas bezpalīdzīgi vīdēja netīrajā ūdenī, pelēkzaļais mitrums rāpās pa tām augšup, līdz baznīcas sāka atgādināt bojātus zobus. Velvētie tilti ar akmens pakāpieniem pacēlās tieši no ūdens virsas, savienojot nekurieni ar nekurieni. Bagātīgi rotātās durvis, kuras savulaik veda uz baltiem marmora moliem, tagad veda tieši ūdenī, un ūdens smirdēja un applūdināja marmora flīzēm klātos pagalmus, koros tagad auga savādas un riebīgas aļģes. Čārlijs bija redzejis fotogrāfijas, kurās Sv. Marka katedrāle slējās gara, plata laukuma gala, tagad tās priekšā pletās gluds ūdens spogulis. Venditori, kas reiz tirgoja baložu barību un pastkartes, un saldējumu, tagad pārdod garos gumijas zābakus, kā arī piepūšamās laivas. Venēcieši izlika garus koka gājēju celiņus, lai varētu šķērsot pārplūdušos pilsētas laukumus. Viņiem bija jāuzmanās, lai laikus pamanītu, kur beidzas applūdušās ietves un sākas dziļš kanāls. Ūdens virsa visur izskatījās vienādā, un cilvēks, ja neuzmanījās, viegli varēja iekrist kanālā.

Čārlijs bija mācījies par Lielo mūri, kas tika uzcelts divdesmit pirmajā gadsimtā: peldoša siena ar septiņdesmit deviņiem vārtiem, kas briesmīgas plūdmaiņas laikā varēja atvērties un aizvērties, lai lielākos viļņus novirzītu no kanāliem un ēkam. Viņš bija dzirdējis par peldošajām mākslīgajām salam, kuras, lai gan nespēja aizturēt paisumu vai lielos viļņus, padarīja tos rāmākus, pirms tie ieplūda skaistajā, pārplūstošajā, slīkstošajā pilsētā.

Un Čārlijs zināja to, kas bija zināms visiem: ka visi šie pasākumi neko nebija devuši. Beigu beigās Venēcija iekrita, iegāzās netīrajā lagūnā. Lielākā daļa Giudecca Džudekas salas un San Giorgio Maggiore sala gulēja zaļganajā dzelmē un bija pārvērtušās baltu gruvešu kaudzēs, un venēcieši un mākslas vēsturnieki, un inženieri, un mūziķi, un arhitekti, un tūristi bija stāvējuši un raudājuši.

Čārlijs visu to zināja, bet viņš nekad nebija redzējis Venēciju, un, kad šajā pavasara vakarā vaji zeltainas gaismas apspīdētā laiva nesa viņus pa Lielo kanālu, zēns elsa vien.

Ēkas kļuva arvien smalkākas un greznākas: ar arku rindām, izgrebtiem rotājumiem un ziediem, vīnstīgām, kas vijas starp kolonnām, ar balustrādēm un pāviem, balkoniem un smalkām durvīm, nišām un panno, un putniem uz stūriem, ar izvirzījumiem un logiem, eņģeļiem, ornamentiem un tornīšiem, ar lauvām daudzām lauvām -, bet pavisam plakanām, it kā tās butu taisītas no finiera. Vai izgrebtas no saldējuma… Šīs skaistas celtnes slējās tieši laukā no ūdens kā zobi no smaganām.

Viss izskatījās ļoti tīrs. Kā gan šo pilsētu var iznīcināt netīrumi un piesārņojums? (Atbilde, protams, ir tāda, ka to drusku pa druskai noskalo piesārņotais vējš un lietus, un šī noskalošana, iznicinot pilsētu, padara to tīru.) Starp augstajām ēkām no lielā kanāla noslēpumaini aizvijās mazi, tumši kanāliņi. Izmazgātā veļa viegli plivinājās uz šķērsām pāri kanālam pārvilktām auklām. Gondolas slīdēja cēlas un spožas; svītrainie pietauvošanās mieti lepni slējās ārā no ūdens. Garāmbraucot Čārlijs pavirši uzlūkoja lielisko Sv. Marka katedrāli un divas augstas kolonnas krastā. Uz vienas stāvēja cēla, antīka lauvas statuja ar atvērtu grāmatu ķetnās, ar lieliem spārniem uz muguras.

-     Skat, viņš pačukstēja Jaunajam Lauvam, kurš no gondolas dzīlēm ar neizpratnes pilnu izbrīnu paraudzījās augšup. Lauva!

Jaunais Lauva pasmaidīja un piebikstīja pārējiem, kas paskatījās augšup, ieraudzīja savu radinieku un noskurināja ūsas.

Gondoljers Klaudio, uz Čārliju neskatīdamies, ierunājās.

-     Venēcijas Spārnotais Lauva ir San Marco lauva (Sanmarko tu sauc par Svēto Marku), — viņš pavēstīja. Lauvas priekšā ir atvērta grāmata, kurā teikts: "Pax tibi, Marce, evangelista meus. Hic requiescat corpus tuum." Tas nozīmē: "Lai miers ar tevi, Mark, mans evaņģēlist. Šeit atdusas tava miesa." Klaudio negaidot uzlūkoja Čārliju. Evaņģēlists ir cilvēks, kurš staigā apkārt, sludinadams Dieva vārdus cilvekiem, kuri par tiem neko nezina, viņš paskaidroja. Tad turpinaja: Pirms daudziem, daudziem gadiem Svētais Marks, kurš bija Jēzus draugs un uzrakstīja vienu no Bībeles grāmatām, atgriezās Romā. Nakti viņš patvērās Venēcijas lagūnā, jo visapkārt bija viņa ienaidnieki, un viņam parādījās eņģelis un sveicinaja Sanmarko ar šiem vārdiem: "Miers ar tevi," un tā tālāk, kas ļoti iepriecināja Sanmarko, jo, zini, viņš bija visnotaļ noguris un izsalcis.

Vēlāk, 828. gadā, kad Sanmarko jau bija nomiris un apglabāts Ēģiptē, divi krietni venēcieši devās uz viņa kapu un nolaupīja viņa līķi, un slepus iznesa to garām sargiem: viņi noslēpa Sanmarko ķermeni cūkgaļas kravā, jo zināja, ka sargi to neaiztiks, tāpēc ka viņi bija musulmaņi, kas cūkgaļu uzskata par ļoti netīru.

Tātad viņi atveda Sanmarko atpakaļ uz Venēciju un uzdāvināja dodžam, un dodžs Sanmarko mirstīgajām atliekām uzcēla baznīcu; un Venēcija ir ļoti laimīga, jo mums ir īsts svētais, dižs svētais, mūsu pašu svētais, un venēcieši par godu Sanmarko visur sāka izvietot lauvas. Tu viņas redzēsi! Bet 1063. gadā, kad baznīcu atjaunoja, Svētā Marka ķermeni noslēpa, jo baidījās, ka kāds varētu to nolaupīt. Tolaik cilvēki ticēja, ka svētā ķermenis var paveikt brīnumus, un tādēļ to labi noslēpa. Beigu beigās viņi to noslēpa pat pārāk labi tas pazuda, un neviens nezināja, kur tas atrodas. Tā nu, kad jaunās baznīcas atjaunošanas darbi tika pabeigti un notika baznīcas iesvētīšanas dievkalpojums OH! -, dievkalpojuma vidū BUF! no kolonnas pēkšņi parādījās Sanmarko roka! Tā izvēlās tieši no kolonnas ar visu zelta gredzenu pirkstā.

-     Tieši laikā! noteica Čārlijs.

-     Jā! piekrita Klaudio. Viņš veikli piebrauca gondolu pie viena no pietauvošanās mietiem milzīga, sārta palazzo priekša. Daži ļaudis teicļ ka tas bija ar nolūku izplānots, lai izskatītos pēc brīnuma.

Čārlijs pasmaidīja. Brīnuma viltošana! Bet kādēļ par godu Svētajam Markam ir lauva? zēns vaicāja.

-    Tas ir no Bībeles, paskaidroja gondoljers. Spārnots lauva un seši ar acīm nosēti spārni. Jo Marks vienmēr stastīja, ka Dievs ir tik brīnišķīgs kā lauvas. Klaudio norādīja uz lauvu kolonnas galā. Šis ir no bronzas, tam ir ahāta acis, viņš sver 3000 kilogramus un stāv šeit jau 1200 gadus. Iespējams, tas ir nācis no Tuvajiem Austrumiem tāpat kā Jēzus, bet statuja ir vecāka par Jēzu. Bet varbūt tā ir no Ķīnas. Iespējams, sākumā tai nemaz nebija spārnu un tie ir atvesti šurp vēlāk. Tam nav nozīmes. Kara laikā lauva stāv ar aizvērtu grāmatu nav nekādu "Lai miers ar tevi". Tadu to var redzēt Arsenālā, kur taisa kuģus. Napoleons zini Napoleonu? Francūzis, maza auguma, viskautkur iebruka, viņš grāmatā nomainīja vārdus. Viņš uzrakstīja: "Cilvēku un pilsoņu tiesības". Nu redzi, visur Venēcijā ir Sanmarko lauva. Mums patīk lauvas.

Klaudio paraudzījās lejup uz lauvām gondolā, un laivinieka sejā pavīdēja apbrīna un mīlestības pilna izteiksme. Cārlijs sajuta sevī mostamies simpātijas pret Klaudio. Šķita, ka arī lauvas juta to pašu. Jaunais Lauva tā kā mēģināja palūkoties pari gondolas malai, lai redzētu, par ko Klaudio runāja. Cārlijs savilka seju grimasē, kā teikdams: "Nepiesaisti uzmanību!" Jaunais Lauva parādīja mēles galiņu un atcirta: Tev jau labi, bet arī es gribu redzēt lauvu ar sešiem spārniem!

Čārlijam nācās iekost sev mēlē. Tas bija tik jocīgi, ka Jaunais Lauva uzrunāja viņu cilvēku klātbūtne, bet tas bija ari apgrūtinoši, jo zēns ļoti vēlējas atbildēt savam draugam, bet nedrīkstēja to darīt. Jaunais Lauva viņam nekaunīgi uzsmaidīja. Čārlijs bargi uzlūkoja viņu un svilpodams aizgriezās. Zēns cieši lūkojas uz pili un lauvu kolonnas galā, un tad viņš pagriezās, lai paraudzītos citā virzienā. Viņi bija sasnieguši vietu, ko sauc par Bacino baseinu: te Lielais kanāls ietek plašākos ūdeņos un skatam atklajas citas salas. Bet tas, ko Čārlijs ieraudzīja, izskatījās aplami.

Tur, aiz vecās muitas ēkas, kur vajadzēja atrasties Džudekas salai un Zitelle un Redentore baznīcām un San Giorgio Maggiore salai, bija tikai saduļķots, haotisks juceklis. Jūrā rēgojās gruvešu un būvlaukuma krustojums tā bija katastrofāla ainava. Tur bija celtņi uz kuģiem un ar glābšanas piederumiem apkrauti pontoni, smagas sarūsējuša metāla plātnes, kas kā sienas slējās no ūdens, un lieli stikla tuneļi, pa pusei redzami zem ūdens, līkumoja starp gruvešu kaudzēm. Laiku pa laikam tuneļi izlīda ūdens virspusē kā gigantiski stikla kāpuri, pārrāpdamies pāri marmora un ķieģeļu, kokgriezumu un skulptūru, sadauzītu kupolu un salauztu frontonu grēdām. Apkārt bija sakrautas lietas un darbarīki, ar kuriem ļaudis centās izcelt un paglābt ēku gabaliņus no ūdens: masīvas ķēdes, motori un ģeneratori, mazas zemūdenes un velkoņi, gumijas laivu krāvumi un skābekļa maskas, cilpas un kartes, un saraksti. Viena vai divas teritorijas lagūnas gultnē bija atdalītas, un no tām tika sūknēts laukā ūdens. Lielā, tukšā tvertne atgādināja slūžas, kas stāv un žāvājas. Vienā no šiem nodalījumiem glabājās samestas San Giorgio Maggiore baznīcas atliekas. Tās atgādināja balojošu kaulu kaudzes, un ap tām kā mušas rosījās strādnieki. Izlīdis no spraugas, darbu turpinaja milzīgs sūknis, kas, nemitīgi pumpējot dubļus un netīro ūdeni, dunēja kā milža sirdspuksti. Tos varēja dzirdēt.

Čārlijs noelsās.

Viņi no Venecijas taisa muzeju zem ūdens, uzmetis skatienu apkārt notiekošajam, paskaidroja Klaudio, izveicīgi siedams gondolu pie pietauvošanās pāļa. Viņi liek tās lielās stikla caurules dubļos, un ļaudis ies pa tam un aplūkos zemūdens gruvešus. Mutes iepletuši ka zivis akvārijā. Viņi saliks lielus gaismas ķermeņus, lai uz mūsu drupām varētu redzēt visas ūdenszāles. Visas aļģes kā pretīgus, glumus zirnekļu tiklus. Lai visi skaidri un gaiši redzētu, kā jūra ir uzvarējusi Venēciju un iegrūdusi to dubļos.

Jaunajam Lauvam atkarās žoklis. Es gribu tur! viņš iesaucās. Šoreiz viņš to nedarīja, lai ķircinātu Čārliju. Jauno Lauvu bija tā sajūsminājusi ideja par pastaigāšanos pa jūras dibenu, ka viņš nespēja turēt ciet muti. Par laimi, Klaudio un Edvardam tas izklausījās pēc klusas ņurdēšanas. Klaudio paskatījās uz lauvu, tad piemiedza Čārlijam ar aci un izkāpa no laivas. Taja brīdi Edvards, kurš bija uzmanīgi klausījies stāstījumā par Venēciju, bet nebija to izrādījis, pasniedza laiviniekam mazu sainīti.

Kad Klaudio devās uz sārto palazzo, Edvards aizvēra acis un atgāzās savā sēdvieta. Viņa seju rotāja dziļdomīga izteiksme.

Čārlijs atcerējās ko tādu, par ko netika domājis gadiem ilgi: Venēcijā viņa vecāki bija pavadījuši savu medusmēnesi. Tādēļ viņš zināja, ka redzetā ainava ir aplama. Tā fotogrāfija, kurā mamma un tētis smaidīdami stāvēja apskāvušies, fotogrāfija mājās uz virtuves skapiša, bija uzņemta kaut kur tepat netālu. Viņš atpazina šo vietu. Un viņš ievēroja, ka puse no skata vairs neeksiste. Par to liecināja drupas.

Čārliju pārņēma skumjas, iedomājoties, kā vecāki justos, ieraugot šo haosu. To redzot, viņi bēdātos.

Jā, kur gan viņi tagad ir? Čārlijs iepleta acis un sāka meklēt kaķus. Kaķi piegadāja viņam informāciju kopš tā brīža, kad viņš pameta majas: no Temzas Londonā līdz Sēnai Parīzē. Kaķi ir tik šausmīgi tenku vāceles. Cik drīz vien iespējams, viņam jāaprunājas ar kādu kaķi.

CETURTĀ NODAĻA

Karalim Borisam, kā izrādījās, pieder neliels palazzo pils pie Lielā kanāla. To sauc Palazzo Bulgaria un, tā kā te ir Itālija, izrunā kā Palaco Bulga-Ria. Viņi iepriekš bija papeldējuši tai garām un tagad atgriezušies atpakaļ. Čārlijs priecājās, ka vairs neredz gruvešus, kas palikuši pāri no Džudekas.

Klaudio piestūrēja laivu pie platiem akmens pakāpieniem, kas tieši no ūdens veda uz augstu, elegantu ieeju vienā no ēkām. Durvju apakša bija satrupējusi, un pakāpienu malas bija apķepušas ar koši zaļām ūdenszālēm. Palūkojies uz ēkas fasādi, Čārlijs ievēroja, ka otrā stāva balkonu balsta lauvu kokgriezumi. Bija patīkami zināt nostāstu par Venēcijas lauvām. Zēns uzsmaidīja Klaudio, kurš savukārt tam piemiedza ar aci.

Smagās koka durvis lielajā, velvētajā ejā atvērās. Klaudio nostiprināja laivu, un lauvas izslīdēja no tās laukā, uzkapa pa pakāpieniem un ielavījās ēkas tumšajā pavēnī. Čārlijs tām sekoja, un aiz viņa, taisni izslējies, soļoja Edvards.

Telpa, kurā viņi iegaja, bija augsta un vēsa, ar tumši sarkanām, pabalējušām sienām un gludu, tumši sarkanu grīdu, kas līdzinājās vienāi milzum lielai flīzei; telpu piepildīja sena drēgnuma aromāts. Čārlijs nojauta, ka nekad nav bijis senākā vietā par šo. Aizkari pie garajiem logiem abpus durvīm bija izgatavoti no smaga, tumši sarkana samta un izskatījās kā vairākus gadsimtus veci; tie smagi nokarājās uz leju, un tos saturēja apsubējuši un atrisuši zeltītas stieples pušķi. Ja aizkariem pieskartos, audums pirkstos, šķiet, sabirztu putekļos. Griestu velvē mirdzēja masīva stikla lustra. Tās daudzie gaišie, dārgakmeņiem līdzīgie stikla karekļi bija noputējuši, zeltaina sveču gaisma atstarojās to neskaitāmajās šķautnēs. Lūkojoties gaismas rotaļās, Čārlijam šķita, ka saskata vieglaja atblāzmā dažādus putnus un ziedus.

Telpā vēdīja ar drēgnuma smaku sajaucies spēcīgs un salds ziedu aromāts. Vienā istabas mala stāvēja akmens pods gandrīz Cārlija lieluma, pilns ar tumšsarkanām un baltām lilijām. Pustumsā tās baloja kā rēgi. Telpā nebija mēbeļu. Istabas pašā galā Čārlijs saskatīja vēl vienas velvētas durvis, virs kurām sienu greznoja liels, izliekts akmens gliemežvāks.

Čārlijs prātoja, vai visa pils būs tāda pati kā šī telpa.

Tajā brīdī istabā ienāca vēl viens cilvēks: gara, gaišmataina, visai sadrūmusi sieviete ar šauru, garenu seju un gaišām acīm, ģērbusies blāvi zilā mājastērpā, augstpapēžu džinsa sandalēs un smagiem zelta auskariem ausīs. Viņa izskatījās pēc nāras. Sieviete apstājās, paglūnēja uz Čārliju, kas liecināja, ka viņa nav visai augstās domās par zēnu, un tad, Čārlijam par pārsteigumu, noskūpstīja Edvardu uz abiem vaigiem.

-     Senjora Batistuta, sacīja Edvards. Kāds prieks!

Bet sieviete jau bija pagriezusies pret lauvām, un

viņas žoklis atkārās. Viņas izbolītās acis pielija ar bailēm, bet plaši ieplestā un ar gariem zobiem pilnā mute plati smaidīja.

—Bellissimi, — viņa caur degunu stiepti sacīja. Bellissimi! E questo qui, mio Dio!

Sevišķi sievietes uzmanību piesaistīja Primo. Che bello, — viņa noteica, aplūkojusi dzīvnieka lielo ķermeni un spēcīgos plecus. Kads skaistums! Viņa painteresējās, kādēļ Primo galva ir ietīstīta, un Edvards itāliski paskaidroja. Garsejainā sieviete pauda vēlmi apskatīt lielās lauvas galvu. Cārlijs neko neteica. Ar savām itāliešu valodas zināšanām viņš spēja vienīgi saprast, par ko viņi runāja.

Šie, lūk, ir mūsu godātie viesi, angliski sacīja Edvards. Dzīvniekiem, bez šaubām, būs ērti iekš cortile, bērnam droši vien vislabāk derēs ķīniešu istaba. Pusdienas, lūdzu, pēc pusstundas. Bagāžas nav.

Cortile. Kor-tī-le. Interesanti, kas tas varētu būt un kur tas atrodas.

Senjora Batistuta, nepievēršot Čārlijam uzmanību un joprojām raidot mīlas pilnus skatienus lauvām, iekliedzās: Laviņja! Vieni!

Tūlīt parādījās aptuveni sešus gadus vecs bāls meitēns, ģērbies kaut kadā dīvainā kombinezonā. Viņa paņēma Cārliju pie rokas un veda pāri milzīgajai telpai uz tikpat milzīgām kāpnēm, tad uz augšējo stāvu, kur pa bezgala garu gaiteni ar joprojām sarkanu grīdu un senatnīgi tumšsarkanām sienām aizveda Cārliju līdz augstām durvīm. Aiz tām viņam pavērās pavisam atšķirīga pasaule: gaiši zaļa istaba ar cakainām bambusa mēbelēm un uz sienām uzgleznotiem zeltītiem fazāniem un sudrabainām krizantēmām. Sākumā Čārlijam šķita, ka tie ir īsti, ka viņš ir ielauzies kaut kādā austrumnieciskā dārzā ar vēja šūpotām lapām un gaiši sarkaniem ziediem. Bet tas viss bija uzzīmēts pat bambusa mēbeles patiesībā nebija no bambusa, bet gan izgatavotas no koka un nokrāsotas, lai izskatītos kā no bambusa. Iespaids bija mazliet neparasts: it kā tu būtu apsēdies, bet neesi īsti pārliecināts, ka tev apakšā tiešām ir krēsls. Tu nevari būt pilnīgi drošs, piemēram, vai siena ir siena vai skats uz 300 gadus senu ķīniešu parku. Čārlijs, liekot lietā veselo saprātu, nosprieda, ka venēciešu pili diez vai varētu atrasties 300 gadus vecs ķīniešu dekoratīvais parks…, lai gan pēdējā laikā bija noticis tik daudzkas apbrīnojams, ka viņš ne par ko vairs nevarēja būt pārliecināts.

Pa logu pavērās skats uz nogrimušās Džudekas haosu. Pēdējie vakara saules stari spēcīgi kvēloja, karsti atstarodamies no ūdens virsas, un visa apkārtne atgādināja kūstoša metāla elli, kuru apdzīvo steidzīgi, bezmērķīgi rosīgi ļaudis. Čārlijs raudzījās, acis nenovērsdams.

-     Maledetta Venezia, bilda bālais meitēns. Arī viņa runaja caur degunu.

-     Ko? Čārlijs pagriezdamies jautāja.

-Maledetta, la cittā, bērns atkārtoja. -Maledetta!

Čārlijs mēģināja saprast: male = slikts, detta = nosaukts;

maledetta = nolādēts. Bērns sacīja, ka pilsēta la cittā ir nolādēta.

Čārlijs vērās lauka pa logu. Ir savādi, ja kaut kas skaists kļūst neglīts, un tas ir vēl neglītāk par to, kas visu laiku ir neglīts. Skats aiz loga bija šausmīgs. Pilsēta izskatījās kā nolādēta. Tā izskatījās kā ķermenis, pa kura brūcēm rāpo maziņi kanibālīši.

Čārlijs aizgriezās.

-    Bagno, sacīja meitēns, izrunādams to kā "baņjo".

-    A? Čārlijs nesaprata.

-      Bagno, bērns atkartoja, norādīdams uz durvīm. Šķita, ka viņa vēlas, lai Čārlijs tai sekotu, tādēļ viņš slāja tai pakaļ pa gaiteni un pec tam tika ievests mazā, flīzētā telpā ar lielu dušas klausuli tur, kur parasti atrodas lampa.

-     Bagno, vēlreiz nočukstēja bērns. -Adesso.

Čārlijs saprata, ka viņam piedāvā nomazgaties, tādēļ ar skatienu izvadīja meiteni no telpas, izģērbās un kārtīgi nomazgājās. Ūdens bija karsts, un strūkla spēcīga, un, ta kā visa telpa bija izklāta ar flīzēm, viņam nevajadzēja raizēties par to, ka ūdens varētu nokļūt uz grīdas, vai par kaut ko tikpat stulbu patiesība viņš varēja šļakstīties, cik vien kāroja, un sēdēt, un pat gulēt dušā. īpaši lielu jautrību sagādāja sejas pabāšana tieši apakšā vietai, no kuras tecēja ūdens. Tādēļ Čārlijs sāka dziedāt visas savas mīļākās mazgāšanās dziesmiņas (Pičiņu, pačiņu actiņām!) un domāt un prātot, vai tā nav nodevība, ka šoreiz viņš pat priecājas, ka mammas nav tuvumā, jo tad viņa liktu Čārlijam mazgāt un ķemmēt matus. Īstenībā viņš kārtīgi nebija tos mazgājis kopš aiziešanas no mājām pirms visām tām daudzajām nedēļām. Mati augot bija sākuši līdzināties drediem. Un Čārlijs nodomāja, ka jācenšas atcerēties un nogriezt pinkas, lai mati veidotos pieklājīgās cirtas. Viņš vienmēr bija gribējis cirtas. Taču tēvs neļāva tās audzēt.

Čārlijs vēl nedaudz paplunčajās, tēmēdams ar dušu uz logu, lai aizdzītu domas par vecākiem. Viņš ilgojās, kaut varētu but dušā kopa ar kādu draugu un sarīkot pamatīgu ūdens kauju. Tad cauri plīkšķoši kūpošajam jampadracim, kuru viņš bija sacēlis, atskanēja Laviņjas sīkā balstiņa. Čārlijs aizgrieza krānu un palūreja pa durvju šķirbiņu. Meitēns stāvēja ar dvieļu kaudzi rokās, un tai pāri viņu tikko varēja saskatīt. Meitenes acis bija pavisam gaišas.

-     Paldies, sacīja Čārlijs, paņemdams dvieli. Meitene atkāpās un gaidīja. "Gatava sodība," nodomāja Čārlijs, redzot, ka viņu gaida tūlīt iznākam no dušas. Vai šis bērns viņam visur sekos un teiks, kas darāms?

-     Sono bellissimi, i Leoni, meitene sacīja. 1 Leoni. Bellissimi. Piacciono ai Veneziani, i Leoni.

Cārlijs noprata, ka Laviņjai patika lauvas.

Si, viņš smaidīdams apstiprināja. Izskatās, ka šeit visiem patīk lauvas.

Zēns ievīstījās dvielī un pilēdams aizsteidzās pa gaiteni. Viņš cerēja, ka karalim palazzo ir tikpat labs ēdiens ka vilcienā.

Cārlijs varēja neraizēties. Vakariņas bija brīnišķīgas. Vispirms tika pasniegta salami un šķiņķa plate: vieglās garšvielās un patiešām labākā, ko viņš jebkad bija ēdis. Cārlijs laimīgs ēda pilnu muti, bet tad ievēroja senjoras Batistutas skatienu un piebremzēja. Laikam šis ir tikai pirmais ēdiens un jāatstāj vieta pārējam.

Tad bija pasta carbonara, Cārlija mīļākais makaronu ēdiens, pagatavots ar olām un šķiņķi, un sieru, ļoti līdzīgs tam, kādu gatavoja viņa tētis. Tad vēl kada zivs, balta un tīra, ar pikantu zaļu, ķiplokainu mērci, tā izskatījās nedaudz aizdomīga, bet garšoja tik lieliski, ka Čārlijs bija gatavs vai spiegt no sajūsmas. Tad bija sparģeļi. Tad artišoki. Tad cepta vista ar rozmarīnu. Tad kartupeļi un zaļās pupiņas. Tad teļa gaļas šķēle ar tunci un majonēzi. Tad lapu salāti. Tad bija pauze… Tad bija siers, pēc tam tiramisu ar krēma un kafijā un šokolādē mērcētu biskvītu kārtām, un tad saldā vīnā sutināti bumbieri, un tad šokolāde, un Edvards un senjora Batistuta no mazam glāzītēm iemalkoja dzidru dzērienu, kura peldēja kafijas pupiņa, pirms dzeršanas šo šķidrumu aizdedzinājuši.

Čārlijs tā pārēdās, ka tik tikko spēja pakustēties. Viņš jutās neapdraudēts, un viss šķita kārtībā, un, tiklīdz viņš drīkstēs aiziet no galda, viņš sameklēs kaķus un ievāks ziņas. "Varbūt Edvards iedos atslēgu," zēns sprieda, "vai arī kaķi vispirms jāmeklē uz jumta…"

Tad Edvards ierunājās: Tā, Čārlij.

Vārdi skanēja smagnēji, kā liekot nākt iekšā un pabeigt mājasdarbus, kad tev vēl gribas skraidīt un spēlēt futbolu. Cārlija patīkamās izjūtas strauji aprāvās.

-     Tavu vecāku līdzeklis pret astmu.

Čārlijs neko neteica.

-     Vai tu kaut ko zini par to?

Čārlijs jutās nedaudz dīvaini. Edvards bija tas, kurš apstiprināja, ka viņa vecākus nolaupīja šī līdzekļa pret astmu dēļ. Edvards bija uzticams karaļa Borisa drošības dienesta priekšnieks, un karalis Boriss ir uzticams Čārlija labvēlis un palīgs. Bet Čārlijs nevēlējās runāt ar Edvardu par zālēm pret astmu. Viņa iekšējā balss nepārprotami lika atbildēt noliedzoši.

-     Nē, zēns sacīja.

Tā tikai daļēji bija patiesība. Zēns tiešām neko daudz nezināja par šīm zālēm: ne kā tās iedarbojas, ne kas ir to pamatā, bet viņš… nu, viņam augšstāvā somā glabājās ar mammas asinīm uz pergamenta uzrakstīta astmas ārstēšanas līdzekļa formula. Mamma to bija uzrakstījusi pirms vairākiem mēnešiem un likusi paņemt līdzi "gadījumā, ja kaut kur jādodas". Tas bija pirmais notikums visa šajā drāmā. Todien Čārlija mamma bija nokritusi no kāpnēm un savainojusi kāju. Tagad, visu to atceroties, zēns pēkšņi un asi sailgojās pēc mammas. Viņš pievēra acis.

Čārlijs zināja, ka viņam šī pergamenta loksnīte jāuzmana. Tā ir ļoti vērtīga.

Edvards vēroja zenu, uh viņa skatiens nebija nelaipns.

-     Nu, nekas, viņš sacīja. Lai sameklētu tavus vecākus, mums tas nav jāzina. Es ķeršos pie lietas, un pavisam īsā laikā mēs noskaidrosim, kur viņi atrodas.

Edvards runāja kā bērnudārza audzinātāja. Lai gan Čārlijs priecājās par Bulgārijas Karaliskās Drošības departamenta atbalstu, viņam ne visai patika doma, ka Edvards sameklēs viņa vecākus. Viņš, Čārlijs, pats sameklēs savus vecākus.

Vai varbūt viņš ir vienkārši iedomīgs?

Protams, nav nozīmes, kā vai kurš atrod viņa mammu un tēti… Čārlijs vienkārši ilgojas pēc saviem vecākiem, tas arī viss.

Čārlijam vienīgi šķita, ka tiek pastumts malā, un tas viņam vairs nepatika.

Senjora Batistuta sasita plaukstas, un atkal parādījās Laviņja. Senjora Batistuta noskaldīja pavēli, un meitene atkal paņēma Čārliju pie rokas un veda projām. Viņš pieklājīgi novēlēja pārējiem labunakti un, iedams laukā no istabas, domāja par lauvām.

-      Laviņja, zēns bilda. Man jāaiziet pie lauvām un jānovēl tam labunakti. "Un jāpārspriež līdzšinējie notikumi, kā sazināties ar mammu un tēti, kādi darbi veicami, lai sagatavotos turpmākajiem ceļojumiem, un tā tālāk," viņš pie sevis nodomāja, bet skaļi to neteica.

Meitene truli blenza uz viņu.

-       Lauvas, Čārlijs teica. Leoni, viņš atkārtoja, cenzdamies atdarināt veidu, kādā to izrunāja Laviņja. Leoni. — Lei-oni.

-    No, Laviņja atcirta un apgriezās uz papēža.

Ko? Neāksties!

-     Ē, jā, teica Čārlijs, izraudamies no meitenes rociņas ciešā satvēriena.

-     Nē, Laviņja atkārtoja divtik stingri.

-     Jā, uzstaja Čārlijs vēl divreiz stingrāk.

Laviņjai pār lupām izlauzās vesela itāliešu valodas

vārdu gūzma, kas galvenokārt nozīmēja: "Nē, Čārlijs nevarēs tikties ar lauvām."

Jūs varat iedomāties, kā Čārlijs jutās. Viņš jutās kā trīs musketieri viņš un lauvas bija viens par visiem un visi par vienu, un neviena meitene viņus neizšķirs.

-      Laid vaļā! viņš noskaldīja. Es iešu pie saviem draugiem, un neliec man tev iesist!

Meitene raudzījās uz viņu ar savām gaišajam acīm un tad izdvesa sīku, vāju skaņu: klusu gaudošanu, kas kļuva arvien skaļāka, it kā ar meiteni būtu atgadījies kaut kas ļoti, ļoti skumjš.

-Ak, aizveries! atcirta Čārlijs.

Viņš bija apjucis. Viņš necieta, ja meitenes raudāja. Vienīgais, kas nāca prātā tādos gadījumos, bija apskaut raudošo meiteni, bet, ko darīt, ja raud kāda, ko tu tikpat kā nepazīsti un negribi apskaut piemēram, Laviņja? Un viņš negribēja, lai meitēna saceltais kaķu koncerts atsauktu no vakariņām Edvardu un senjoru Batistutu un tie sarīkotu traci.

-     Klusu! viņš vēlreiz steidzīgi teica Laviņjai, parādot ar rokām "nomierinies" žestu. LABI, LABI. Tikai apklusti!

Laviņja rimās bimbat un paskatījās uz Čārliju. Viņas lielajās acīs vīdēja izbailes, apakšlūpa trīcēja.

Čārlijs nopūtās un pastiepa viņai roku.

-    Turpini, viņš teica, lai gan zināja, ka meitene neko nesaprot. Ved mani! Kur vien velies.

Tā bija vislabāk. Jāatceras tikai, kur viņu ved pa šo milzīgo eku, un tad, kad Laviņja aizies, viņš vēlreiz izlavīsies ārā un pats uzmeklēs lauvas. Tātad, kas ir cortile? Varbūt tur ir kāds kaķis, ar kuru parunat.

Pa ķīniešu istabas logu bija redzamas San Giorgio Maggiore drupas, kuras apmirdzēja elektrisko lampiņu virtenes un augsti gaismekļi. Tumsā drupas vēl vairak atgādināja elli: apbērtas, applūdinātas, sagrautas, industriālas un sajauktas ar izpostītās dailes fragmentiem. Čārlijs neskatījās ilgi.

Uz palodzes viņš ievēroja savu telefonu, kuru iepriekš šeit bija nolicis, lai pēdējos saules staros to uzlādētu.

Mirgoja saņemtas ziņas simbols.

Kopš brīža, kad Čārlijs bija pametis mājas, šis simbols vēstīja tikai par nejaucībām. Čārlijam zvanīja tikai viens vienīgs cilvēks.

Zēns palūkojās uz telefonu un tad atkal ārā pa logu.

Taču Čārlijs bija ziņkārīgs zēns un nespēja atstāt ziņu nenoklausītu.

Arlabunakti, Laviņja, viņš stingri noteica un izstūma meiteni no istabas.

Tā nu Čārlijs noklausījās ziņu no Rafija.

To klausoties, viņam dūša lēnām un nenovēršami slīdēja papēžos. Rafijs sarunāja tik daudz… Policija. Vilciens. Makkomo. Viņa vecāki… Ak dievs! Teiktajā bija daudz draudu viņam un lauvām. Pret viņu ir nostājušies tik daudzi speķi…

Čārlijs iekoda lūpā.

"Bet tagad es esmu šeit," viņš pats sevi iedrošināja, "Edvarda un karaļa Borisa aizgādniecībā. Neviens mūs neatradīs, ja mēs paliksim šeit un būsim klusi. Man tikai ātri jāsameklē vecāki un jādodas tālāk, pirms Rafijs vēl nav atlabis un policija nav atklājusi, ka karalis Boriss mūs slēpj. Un jāsaglabā miers."

Čārlijs ļoti priecājās, ka viņiem ir ši drošā un ērtā slēptuve.

Ļaudis bija sasēduši uz kažokādas imitācijas spilveniem, kas bija salikti apļos uz pulētas koka grīdas.

(Izskatījās, ka grīda ir no koka, bet īstenībā tas bija īpašs materiāls, kuru izgatavoja no koka un kurš izskatījās pēc koka, bet nodila daudz ātrāk nekā koks. Daudzās pasaules vietās šādi materiāli bija aizliegti, jo tā bija labas koksnes izniekošana. Korporācija šo materiālu bija izgudrojusi cerībā, ka tirgos šo mākslīgo koksni visā pasaulē un iegūs milzīgu peļņu, jo ļaudīm nāksies to pirkt biežāk. Tā nu viņiem pēc tirgošanas aizlieguma palika pāri daudz šī materiāla. Korporācija negribēja zaudēt daudz naudas, tādēļ izmantoja mākslīgo koksni savu Kopienu labiekārtošanai visā pasaulē.)

Cilvēki ēda un dzēra, un elpoja Korporācijas Kopienas Izglītības centra saldeni vēso gaisu.

-    Tā ir tiesa, ka nauda nenes laimi, runāja melodiska un patīkama balss.

Ļaudis uzsmaidīja cits citam. Arī viņi zināja, ka laime nav naudā. Protams, nav. Viņi bija pārāk gudri, lai domātu citādi.

-     Tomēr tā jums var sniegt daudz ērtāku dzīvi, — priecīgi turpināja balss. Kas sniedz jums laimi? Jūsu mīļotie. Un jūs tos varat padarīt laimīgākus, ja esat pārtikuši!

Ļaudis pašapmierināti domāja par savām ģimenēm. Daudzi dzīvoja šeit, Korporācijas Slēgta Ciema Kopienā. Viņi uzskatīja šo vietu par brīnišķīgu: tās īsto mākslīgās zāles lauku zaļumu, skolu tikai Kopienas bērniem, veikalus (tajos pārdod tikai Korporācijas produkciju) un, visbeidzot, augstās sienas, kas to ieskāva, lai nekādi šausmīgie nabagi vai svešinieki, vai bērni no ārpasaules šeit nevarētu ienākt un traucēt Kopienas dzīvi. Protams, pat otrpus sienām šeit nebija īsti nabadzīgu ļaužu, jo patiesi nabadzīgie dzīvoja Nabagu Pasaulē, bet dažkārt nabagus no Nabagu Pasaules ielaida, lai tie paveiktu tos darbiņus, ko neviens no Bagāto Pasaules nevēlējās darīt, un šie bija tie ļaudis, kuriem nebija atļauts ienākt (izņemot, protams, tad, kad bija jāpadara netīrie darbiņi). Ja viņi šeit mēģināja iekļūt, drošības sargi viņus izveda laukā.

Slēgto Kopienu bija daudz. Dažās no iecienītākajām arī bērniem, tāpat kā nabagiem, ieeja bija liegta. Vecāki ļaudis tur varēja iet un dzīvot, un tos nekad netraucēja velosipēdi un futbola spēles, un popmūzika, un smiekli, un klaigāšana. Dažās bija aizliegts uzturēties ārzemniekiem vai ļaudīm ar atšķirīgu ādas krāsu taču par to Kopienām nācās melot vai izlikties, ka šiem ļaudīm tur aizliegts ieiet citu iemeslu dēļ. Kopienas vienmer atrada veidu, kā pārliecināt, ka tikai tajās jau esošie ļaudis drīkst Kopienā uzturēties. Nobijušies, nožēlojami ļautiņi bez sirds, smadzenem, iztēles vai kā cita ievērības cienīga, tā viņus skarbi bija dēvējusi Cārlija māte. Dzīves nīdēji. Tikpat labi viņus visus vienkopus varētu kaut kur ieslēgt mums pārējiem paliktu jaukā un interesantā pasaule! Tā vismaz viņa runāja tad, kad bija mājās.

Tagad Korporācijas Kopienas Izglītības centrā viņas mati bija saplakuši, galva smaga un viņa pati nezināja, ko domā.

— Padomajiet, balss tui-pināja. Magdalēna pūlējās domāt. Viņa īsti nespēja atcerēties, kā to dara. — Ja jūs varat dot saviem mīļotajiem to, ko tiem vajag, cik laimīgi viņi būs! Ja jūs varat nodrošināt viņus, pabarot un dot tiem to, ko viņi ir pelnījuši, drošību un labklājību. Vai tad viņi nav tā vērti? Protams, ir!

Pāris semināra klausītāju sirds dziļumos uzskatīja, ka visi mīļotie ir pelnījuši ērtības un drošību un tie, kas nav mīļotie, arī to ir pelnījuši, varbūt pat vairāk… Bet šī doma aizslīdēja kaut kur garām.

-    Vai tad jās neesat tā vērti? balss pārliecinoši bilda. Protams, esat! Jums var būt viss, ko jūsu vecāki nevarēja jums dot. Šajos vārdos izskanēja līdzjūtība. Jūs varat dot to saviem bērniem. Jūs varat izvēleties, kādu dzīvi dzīvot! Izprotiet savas ilgas! Par to nav jākaunas. Piepildiet savus sapņus! Esiet tādi, kadi vienmer esat sapņojuši būt!

Tagad visi smaidīja. Tas izklausījās tik jauki.

-     Nauda tas ir labi, nauda ir tā vērta, un lieliski, ja varat dabūt tik daudz naudas, cik vēlaties! Jo vairāk mēs strādāsim Korporācijas labā, jo vairāk naudas mums bus! Esot kopā ar Korporāciju, jums ir iespēja pamatīgi strādāt un pamatīgi izklaidēties, un zināt, ka jūsu pūles atmaksāsies jūsu ģimenei. Jūs varat būt labākie! Pārbaudiet savus spēkus! Sasniedziet mērķi! Veidojiet biznesu! Palieliniet savu tiesu! Jūs varat nopelnīt daudz naudas un dzīvot stilīgi. Nevajag baidīties izprast savas ilgas!

Balss turpināja runāt.

Magdalēna bija sadrūmusi. Klusa balstiņa dziļi sirdī strīdējās pretī: "Šīs nav manas vēlmes. Es negribu daudz naudas un no īstās pasaules nošķirtu, stilīgu dzīvi ar mākslīgām mantām. Es negribu, lai Korporācija ar mani pelnītu naudu tai laikā, kad īstajā pasaulē vecāki nevar atļauties nopirkt zāles saviem bērniem… Gribu, lai mani liek mierā… Gribu Čārliju… Es baidos… Baidos, ka viņi izsūc man smadzenes…" Bet šī balstiņa bija klusa un vārga.

Aneba domāja: "Dievs, ēs esmu noguris. Es esmu pārguris. Gribu dzert."

Magdalēna paskatījās uz vīru. "Viņš izskatās garlaikots," viņa nosprieda. Varbūt viņš mani vairs nemīl.

Tad sīkā iekšējā balstiņa skaļi iebrēcās, un Magdalēna, galvu ar rokām saķērusi, nokrita uz priekšu. Aneba! viņa kliedza. Aneba mosties, mosties! Aneba, mīļais, viņi mūs nogalina… Viņa kliedza un raudāja.

Aneba paskatījās uz sievu.

Viņa bija iztraucējusi Peļņas Motivācijas semināru.

Ienāca menedžeris no Veselības daļas un aizveda Magdalēnu. Viņai iedeva zāles, un Magdalēna nomierinājās. Pēc tam viņai iedeva vēl zāles. Jūs drīz varēsiet apciemot sievu, viņi teica Anebam.

Aneba tikai mēmi skatījās.

Pēc aptuveni desmit minūtēm Čārlijs pie savas guļamistabas durvīm klausījās, vai Laviņja vel aizvien dirn turpat tuvumā. Zēns uzmanīgi pavēra durvis.

Laviņja bija saritinājusies kamolā gaitenī uz grīdas un iesnaudusies. Čārlijs pasmaidīja un klusi pārkapa meitenei pāri. Muļķīga vieta gulēšanai. Viņš aizlavījās pa gaiteņa vēso flīžu grīdu. Viņš gāja klusi un priecājās, ka šīs gludās, līdzenās grīdas nečīkst.

Čārlijs diezgan viegli atrada ceļu uz ēdamistabu ēkas pirmajā stāvā. Varēja dzirdēt, ka tur čalo klusas balsis. Tie bija Edvards un senjora Batistuta, un bija dzirdama vēl kāda vīrieša balss, zema un melodiska. Ziņkāres dzīts, Čārlijs ieklausījās, bet neko nesaprata izņemot vienu vārdu: Leoni.

Kādēļ viņi runā par lauvām? Ko viņi saka?

Pēkšņi zēns izdzirda, kā tika atgrūsti krēsli un mainījās cilvēku elpošana, kas liecināja, ka viņi pieceļas kājās un sāk pārvietoties. Čārlijs noslēpās ēnā un gaidīja.

No ēdamistabas, turpinot klusi sarunāties, iznira trīs silueti. Viņi šķērsoja lielo priekšistabu un izgāja pa velvētajām durvīm uz kāpnēm. Klusi un naski kā simtkājis pa sienu Čārlijs nez kāpēc viņiem sekoja.

Lejup pa kāpnēm, šķērsām pāri liliju istabai, cauri vēl vienai arkai, pa velveto gaiteni un tad viņi ienira violetīgaja nakts gaismā. Čārlijs turējās atstatu. Trijotne stāvēja nelielā iekšpagalmā, tādā kā verandā ar arkām katrā pusē un strūklaku pa vidu. Pagalmu izgaismoja mēness, un nakts vēsajā gaisā vēdīja rožu un jasmīnu aromāts, atgādinot Čārlijam dārzu pie viņa mājām Londonā. Šis atmiņas asi iedzēla viņam sirdī.

No savas drošās vietas durvju ēnā Čārlijs pagalma otrā malā redzēja mēness apgaismotās lauvas. Tās kā parasti gulšņāja, un, redzot dzīvniekus draudzīgi sagulušus sānu pie sāna, zens sajuta sirdi ielīstam aizkustinājumu. Tikai Jaunais Lauva staigāja šurpu turpu. Čārlijs labi saprata, kāpēc viņš tā dara.

Lauvas atradās aiz smaga metāla režģa. Mēness gaismā blāvoja tā pelēkie stieņi.

Pēc visa, kam viņi bija izgājuši cauri, lai iegūtu brīvību, lauvas atkal bija iesprostotas krātiņā.

Čārlijā, dauzīdamās pret krūtīm un gārgdamas plaušās, uzbangoja dusmas. Kā Edvards uzdrošinājās iebāzt lauvas aiz restēm! "Neviens," domāja Čārlijs, "nešķirs mani no šiem zvēriem. Mēs tagad esam bars. Mēs tik daudzko kopā esam piedzīvojuši. Un tā tas nedrikstēja notikt."

Kaut viņš būtu labāk pratis itāliešu valodu! Tas, kā trijotne sarunājas, nepārprotami liecināja, ka viņi runāja par svarīgām un slepenām lietām. Šķita, ka sarunu vada Edvards un uztur senjora Batistuta, bet jaunais vīrietis maza auguma, sagumzīts cilvēciņš ar dārdošu balsi, kurš, neraugoties uz restem, acīmredzami uztraucās par lauvu klātbūtni, uzdod jautājumus. Viņi skatījās uz lauvām un norādīja uz tām. Izskatījās, ka viņi kaļ plānus.

Čārlijs vēroja trijotni un prātoja. Acīmredzot lauvu atrašanās šeit jāpatur slepenībā. Tas bija tik nepārprotami, ka nebija pat jāapspriež.

Tātad kas ir šis puisis? Uzradies te nakts vidū. Čārlijam par to neko nezinot.

Un kādēļ Edvards ar viņu kaļ kopīgus plānus? Iesaistot lauvas.

Un kādēļ lauvas atkal ir krātiņā?

Kā viņš uzdrošinās! Un Čārlijam pēkšņi ienāca prātā vai karalis Boriss ir lietas kursā par to, kas šeit notiek? Un kas ir ļaunāk? Ja viņš zina, un tas nozīmē, ka viņš tos atbalsta? Vai, ja viņš nezina, un tas nozīmē, ka Edvards karalim aiz muguras dara sliktas lietas?

Sagumzītais vīrs kaut ko turēja rokā un arvien vairāk satraucās. Izskatījās, ka Edvards viņu pūlas nomierināt un pierunāt kaut ko izdarīt. Vīrietis, enerģiski žestikulēdams un norādīdams uz lauvām, no kaut kā atsacījās, bet tādā kā "es to nedarīšu, bet gribu palikt jūsu draugs" veidā. Čārlijs nespēja tikt skaidrībā, ko svešais atteicās darīt.

Paraudzījies uz lauvu pusi, Čārlijs ievēroja dzeltenu acu pāri, kas nemirkšķinot viņu vēroja. Zēns zināja, ka pretēji citiem kaķiem lauvas nespēj tumsa labi redzēt, bet šīs acis viņu nepārprotami redzēja. Kurš no viņiem tas ir?

Ā tas ir Primo. Tātad smilodoni var redzēt tumsā. Čārlijs pacēla roku un viegli pamāja.

Atbildot uz sveicienu, dzeltenās acis tika lēnām pievērtas.

Čārliju tas iedrošināja. Viņš vēlreiz pacēla roku un pakustināja to gaisā, it kā kādu glaudot, un tas nozīmēja "pacietieties", un, ieslīdējis aizdurvē, izgaisa skatienam.

Pēc dažām minūtēm visi trīs pieaugušie, pagājuši Čār lijām garām dažu centimetru attālumā, atgriezās ēkā. Pēc mirkļa Čārlijs izmetās ārā pa durvīm, ieskrēja nelielajā pagalmiņa un, nokritis garšļaukus, piekļāvās restēm, tik tuvu draugiem, cik vien tas bija iespējams.

Lauvenes aizgriezās. Pēc viņu elegantajiem, aizvainotajiem profiliem bija redzams, cik dziļi aizskartas viņas jūtas. Vecākais Lauva skumji uzlūkoja Čārliju. Primo gulēja kluss. Elsina nervozi skatījās te uz vienu savu ceļabiedru, te uz otru. Zēnu uzrunāja Jaunais Lauva.

—      Kas te notiek? viņš nošņāca nocietinātā, niknā balsī. Kur tu biji? Mums nācās ļaut sevi iesprostot šeit mēs nevēlējāmies nevienu sakropļot ak dievs, Čārlij! Kas notiek?

-     Es nezinu! Čārlijs bēdīgi atsaucās. Man neļāva nākt pie jums, tādēļ es izzagos, bet viņi runāja itāliski un es nezinu, ko viņi teica. Es nezinu, kas notiek. Es nezinu, un man tas nepatīk!

Ja šis palazzo, viņu drošais patvērums, nav drošs, tad viņi patiešām ir briesmās.

PIEKTĀ nodaĻa

-     Tev taisnība, ierunājās Dzeltenā Lauvene.

-     Ir slikti, noteica Sudrabainā Lauvene.

-     Edvardam ir plāns, kuru neviens no mums nevēlas, sacīja Bronzas Lauvene.

Lauvenes reti runāja. Cārlijs dedzīgi skatījās uz viņām.

-     Kā jūs zināt? viņš vaicāja.

-     Viņš runāja par to, paskaidroja Dzeltenā Lauvene.

-     Vai jūs saprotat itāliešu valodu? izsaucās Cārlijs.

-     Mēs kādu laiku esam pavadījušas Abesīnijā, Sudrabainā Lauvene atteica tā, it ka tas visu izskaidrotu.

-     Tātad ko viņš sacīja? Cārlijs tincināja.

Lauvenes izskatījās mazliet nokaunējušās.

-      Viņš runāja par Dodžu, bilda Bronzas Lauvene, un par spārniem, un to, ka mūs nedrīkst laist laukā un tu nedrīksti nākt pie mums, bet nedrīkst arī radīt pārāk lielas aizdomas.

Cārlijs atkal aizsvilās dusmās. Par ko Edvards sevi uzskata, ka iesprosto lauvas krātiņā un neļauj Carlijam tās apraudzīt? Cārlijs bija gandrīz pārliecināts, ka šī nevar būt karaļa ideja.

-      Neuztraucieties! Čārlijs mierināja. — Es nākšu pie jums ikreiz, kad varēšu, un es dabūšu jūs laukā no šejienes. Vai jūs vēl kaut ko sapratāt?

-     Tikai to, ka, izskatās, mums šeit nāksies kādu laiku uzkavēties. Skaties, viņi mums ir sadevuši visus šos spilvenus un drapērijas ēnai. Viņi ir ļoti laipni, — lauvene teica ar sašutumu un dzēlīgu izsmieklu balsī.

Patiešām, aiz metāla režģiem lauvām pie sāniem mētājās lieli, zaļi un zelta krāsas brokāta spilveni, turpat bija arī lielas misiņa bļodas ar vēsu ūdeni un laba, svaiga gaļa. Arī auduma nojume virs būra bija no brokāta smaga un veca, un rotāta ar zelta un sudraba dzīpariem caurvītu ziedu un lapu rakstu, viegli smaržojoša pēc metāla. Tā izskatījās putekļaina, un Čārlijs sarauca degunu. Tikai auduma izskats vien jau uzdzina astmatisku sajūtu.

Vecākais Lauva teica: Mēs turēsim ausis vaļā. Viņi nezina, ka mēs viņus saprotam. Atnāc rīt, un, iespējams, mēs būsim uzzinājuši kaut ko vairāk. Bet tikmēr tev jādomā, kā iegūt informāciju par taviem vecākiem.

Čārlijs gulēja uz vēsās akmens grīdas cieši līdzās lauvu krātiņam. Cauri dzelzs režģiem viņš bužināja lauvu ausis un ieelpoja zvēru saldeno savvaļas aromātu. Elsina ķircinādamās mazliet viņu pakutināja. Viņa ir tik jauna, ka viņas deguntelis vēl ir sārts, vēlāk tas kļūs melns tāpat kā pārējām lauvām. Mēness gaismā tas izskatījās ļoti piemīlīgs.

Jaunais Lauva nespēja vien rimties. Mums kaut kas ir jādara, viņš skandēja. Dieva dēļ, mēs taču esam lauvas. Mums jācīnās. Mēs protam cīnīties. Mums jālaižas prom…

Lai gan izskatījās, ka Jaunais Lauva pats īsti netic tam, ko saka, pārējie sajuta viņa emociju speķu. Čārliju parņēma milzīga mīlestība pret savu lauvu baru, izmisums un milzīga nožēlā, ka nespēja tam saglabāt brīvību.

Taču ilgi uzkavēties pie lauvām viņš nedrīkstēja. Čārlijs nevēlējās tikt pieķerts. Paraudzījies augšup, viņš saskatīja logus palazzo augšējos stāvos. Jebkurš butu varējis pa tiem lūkoties. Pat šeit viņam ir jāslēpjas.

Nākamajā dienā agri no rīta Edvardam kāds piezvanīja. No telefonsarunas viņš uzzināja, ka trakais angļu jauneklis tiek turēts slimnīcā Parīzē un viņam ir nopietni ievainojumi, kurus, kā viņš pats apgalvo, radījusi lauva. Vispirms visi domāja, ka puisis ir vai nu traks, vai salietojies narkotikas; bet tad atklājās, ka no slavenā majora Tibodē cirka pazudusi lauvu trupa, un tagad jaunieša stāsts tiek pārskatīts taču viņa apgalvojums, ka lauvas aizbrauca no Parīzes ar Austrumu ekspresi, tika skaidrots ar ievainojuma izraisīto drudzi.

Edvards kādu laiku par to domāja. Tad iedzēra malciņu stipras, melnas kafijas. Pēc tam ķērās pie avīzes.

Cārlijs vēlu nokāpa leja un paņēma gabaliņu saldas kūkas ar kaut kadu gardu krēmu un ķiršiem, aprikozēm un mazām, tumšām vīģēm.

-     Cārlij, nolicis avīzi un paliecies uz priekšu, sacīja Edvards, mums jāaprunājas.

-      Labi, piekrita Cārlijs, sapratis, ka izraisīs mazāk aizdomu, ja visam piekritīs.

-     Ir kāda problēma, Edvards turpināja. Es tev neteicu negribēju uztraukt -, fakts par tavu lauvu izbēgšanu ir jau paradījies ziņās. Es cerēju, ka šīs ziņas drīz pieklusis, bet tā nav noticis. Patiesībā par lauvām zina visi, visā Eiropā. Tas ir nu, skaties.

Viņš pasniedza Čārlijam avīzi Impērijas avīzi, kas visā pasaulē tiek izdota angļu valodā. Pirmajā lapā bija mazs virsraksts: BEZ VĒSTS PAZUDUŠĀS LAUVAS JOPROJĀM NAV ATRASTAS, sk. 7. Ipp. Un 7. lappusē bija šāds raksts:

BEZ VĒSTS PAZUDUŠAS LAUVAS: PIESOLĪTA ATLĪDZĪBA

ALPOS REDZĒTAIS NEAPSTIPRINĀS

Majors Moriss Tibodē no Tibodē Karaliskā peldošā cirka un Muzikālās jātnieku akadēmijas (labāk pazīstamas kā Tiba Popurijs) ir izsludinājis 15 000 dirhēmu lielu atlīdzību par informāciju, kas palīdzēs atgūt sešas lauvas, kuras bez vēsts pazudušas no cirka pirmizrādes vakarā. Majors Tibodē pats personīgi ir izplatījis šo paziņojumu Parīzē, kur izrādes ir izraisījušas sensāciju, neraugoties uz iztrūkstošo lauvu numuru. "Lauvas ir (oti vērtīgi, labi dresēti un ārkārtīgi viegli ievainojami dzīvnieki," savā paziņojumā uzsvēra majors Tibodē. "Tiem ir nepieciešamas zāles. Tiem jāsaņem pareizs uzturs. Tiem ir kaut kur jāatrodas, un ir vitāli svarīgi, lai lauvas pēc iespējas ātrāk atgrieztos pie cilvēkiem, kas zina. kā par lauvām rūpēties."

Lauvu dresētājs mesjē Makkomo nav redzēts kopš viņa aprūpējamo pazušanas, un cirkam tuvu stāvoši informācijas avoti ziņo. ka viņš ievērojami cieš no stresa un ir pārāk uztraukts, lai runātu. Arī viņa asistents Čārlijs Ašanti pazudis bez vēsts pirmizrādes vakarā. Nav zināms, vai šie notikumi ir savstarpēji saistīti.

Lauvu numuru cirka izrādē ir aizstājusi mis Meibla Stārka ar savu tīģeru trupu. Mis Stārkai iepriekš ir bijušas romantiskas attiecības ar mesjē Makkomo.

Ziņas par dzīvniekiem, kas, iespējams, bija lauvas un kas esot manīti pagājušonedēļ Alpu sniegputenī, kurā uz vairākām dienām bija iestrēdzis Austrumu ekspresis ar Bulgārijas karali vilcienā, noraidījusi Alpu transporta policija.

Čārlijs lēnām nolika avizi. Viņš nebija pārsteigts. Viņa Majestati tas neiepriecinās, piebilda Edvards.

-     Karalim Borisam nepatīk, ja viņa vārds parādas ziņās. Un dīvaini: viņi, šķiet, domā, ka ir tikai sešas lauvas. Avīzes vienmēr visu saputro. Edvards to teica ar tādu pašapmierinatibu, kā mēdz runāt tikai tie, kas vienmēr ir pārliecināti par savu taisnību. Bet, viņš turpināja,

— bet ne jau tas ir galvenais. Galvenais ir tas, ka būs

nepieciešams vairak laika, nekā mēs cerējām. Lauvas, kā plānots, pagaidām var palikt šeit, līdz mēs izdomāsim veidu, kā viņas vislabāk nogādāt Āfrikā. Viss būs kārtībā, bet tas nozīmē, ka arī tev drošības labad jāpaliek iekšā. Ņemot vērā apsolīto atlīdzību, tas būtu visprātīgāk.

Cārlijs jau grasījās strīdēties pretī. Šķita, it kā viņam virsū būtu uzkritis tīkls un visas viņa ieceres un plāni, un vajadzības, un vēlmes būtu pa vienai sagūstītas tajā. Bet Edvards atgāzās krēslā un mainīja sarunas tematu.

-    Un mums ir vēl viena problēma. Esmu saņēmis informāciju par tavu vecāku atrašanās vietu.

Čārlijam pēkšņi šķita, ka rokas k]ūst aukstas.

-     Baidos, ka šeit viņu nav. Tava informācija nebija pareiza.

Ļoti aukstas.

-      Venēcijā viņi nav bijuši, Edvards turpināja. Es ievācu ziņas un ceru, ka drīz spēšu noteikt viņu atrašanās vietu. Bet šeit tu viņus neatradīsi.

Cārlijs blenza uz Edvardu, kura vārdi atbalsojās zēna galvā.

-     Pēc manām domām, tev jāpaliek šeit un jāsēž klusi, līdz pienāks jauna informācija, — Edvards teica. Visas ausis ir vaļā. Gan jau mēs drīz vel kaut ko uzzināsim.

Šis nebūt nebija arī Cārlija viedoklis. Zēnaprāt, nekavējoties ir jadodas… kaut kur… un… kaut kas jādara.

Edvards uzmundrinoši uzsmaidīja. Čārlijam bija tāda sajūta, it kā vēders viņam pa priekšu būtu nokritis liftā sešpadsmit stāvus zemāk. Zens, acis joprojām nenovērsis, lūkojās uz Edvardu. Prātā brieda liels un biedējošs jautājums.

Vai Edvards melo? Un, ja viņš melo, vai viss teiktais ir meli? Vai varbūt kaut kas ir patiesība?

Avīze bija īsta to Čārlijs pats savam acīm redzeja.

Kāpēc vecāku šeit nav? Sergejs lauvām nosauca Venēciju!

Sergejs nevarēja samelot nebija tādas vajadzības. Protams, viņš nemeloja.

Tātad vai tā varēja būt kļūda?

Sasodītie klusie telefoni!

Ko galu galā Edvards grib panākt? Kas viņam padomā?

Velns, velns, velns, velns, velns! Cārlijs negribēja, lai Edvards redzētu, cik ļoti tas viņu sarūgtina.

Cārlijs pāris reižu dziļi ieelpoja. Edvard, zēns laipni teica.

-     Jā? Edvards tikpat laipni atsaucās.

-     Kādēļ es nedrīkstu apraudzīt lauvas?

-    Nedrīksti? Edvards izbrīnījās. Mīļo zēn, protams, drīksti. Kas tev liedz?

-     Vakar man neļāva iet pie viņām, Cārlijs iebilda.

-     Blēņas, Edvards attrauca. Patiesībā es gribu, lai tu tagad pat ietu viņas apraudzīt. Zini, biju domājis, kā tos dzīvniekus izvest ārā. Jānoskaidro viņu svars un lielums. Tev vajadzēs viņām noņemt mērus.

Cārlijs apstājās kā iemiets. Jānomēra lauvas? Kāpēc?

Acīmredzot šie jautājumi atspoguļojās zēna sejā.

-     Transportēšanai, paskaidroja Edvards. Lai viņas nenogremdētu kuģi. Ejam, tu esi malacis!

Malacis. Pēkšņi Cārlijs atcerējās Rafiju, kad tas Londonā viņu nosauca par labu zēnu. Viņš prātoja, kā frāzi "esi labs zēns" mamma reiz lietoja par šifru vēstulēs, kuras pārnēsāja kaķi. Cārliju smacēja niknums. Viņš nelūdza pēc palīdzības, un skat, kas ir noticis: viņi ir iesprostoti pilī, lauvas ir krātiņā, karalis Boriss atrodas jūdzēm tālu, avīzes pilnas ar rakstiem par viņiem un

Edvards liek būt par malaci. Iedomājies, nogremdēs kuģi! Gondolu taču viņi nenogremdēja, vai ne?

Edvards viņam melo.

Labi, viņš neslinkos un vairs nenovirzīsies no mērķa, un viņš vairs nepaļausies ne uz vienu. Bet vispirms, ja jau Čārlijam jānomēra lauvas, viņš vismaz varēs mazliet pabūt kopā ar tām un varbūt parunāt…

-     LABI. Zēns paraustīja plecus. Viņš izspēlēs to pašu triku, ko izspēlēja ar Rafiju: ļaus, lai Edvards uzskata viņu par muļķīti un aizvāc sargu.

Edvards nekavējoties izvilka no kabatas mērlenti. Cārlijs to atpazina. Šo pašu mērlenti vakarnakt vicināja un Edvardam rādīja sagumzītais vīriņš.

Tātad sagumzītais vīrs ir saistīts ar šo mērīšanu.

Cik interesanti!

-       Vēl viena lieta, ieminējās Edvards pa ceļam uz cortile. Viņu pašu aizsardzībai lauvām ir ierīkoti režģi mēs nevēlamies, lai kaut kas izskatītos neparasti, saproti, lai nesatrauktu kalpotājus. Labāk, lai viss izskatās normas robežās…

"Drošības režģis viņu pašu aizsardzībai," sprieda Cārlijs. "Edvard, tu esi ļoti zemisks ložņa!" Cārlijs atkal prātoja, vai karalis Boriss maz zina, cik neģēlīgs īstenībā ir Edvards. Vai ar karali Borisu var sazināties? Cārlijs bija gandrīz pārliecināts, ka karalis neatbalstītu šadu rīcību.

Par laimi, Čārlijs jau iepriekš bija redzējis režģi, citādi Edvards noteikti būtu pamanījis viņa niknumu. Tā arī bija: Cārlijs bija mierīgs, kamēr Edvards slēdza vaļā režģa vārtus. Viņš atkal tos aizslēdza, tiklīdz Čārlijs iegāja iekšā. Stāvot drošā attālumā, Edvards noradīja, kas jānomēra, un pierakstīja rezultātus. Viņš, šķiet, bija aizmirsis par svēršanu. Edvards bija vēlejies noskaidrot lauvu krūšu apkārtmēru, muguras augstumu un garumu. Strādādams Čārlijs klusītēm pļāpāja ar lauvām.

-     Nav vēl nekādu ziņu, viņš nočukstēja. Es nezinu, kam viss šis ir vajadzīgs, un jūs?

-    Domāju, ka vakarnakt Edvards gribēja, lai tas vīrietis mūs nomēra, bet viņam bija bail, sacīja Jaunais Lauva.

-     Bet kādēļ? jautāja Elsina.

To nezināja neviens no viņiem.

Daudz runāt viņi nevarēja. Nedrīkstēja pieļaut, lai Edvards uzzina to, ko bija uzzinājis Makkomo.

Veselības daļā mākslīga koka gultā mākslīgas kokvilnas palagos gulēja Magdalēna. Logu sedza žalūzijas ar datorā veidotu dārza attēlu tās nebija atveramas. Gaisa kondicionētājs pumpēja saldenu, pārlieku vēsu gaisu. Pie Magdalēnas istabas durvīm uz mākslīga koka krēsla sēdēja medmāsa.

Kopienas parkā mākslīgais dārzs ar kondicionēto gaisu skaitījās parks pastaigājās Aneba, elpodams to, kas tika uzskatīts par svaigu gaisu. Viņš jau sen bija aizmirsis, ka šis gaiss nav svaigs, ka šajā gaisā tiek kaut kas iesūknēts, kaut kas nomierinošs un notrulinošs vai, drīzāk, kaut kas tāds, kas laupa neatkarību un brīvdomību. Daudzi no šejienes cilvēkiem bija ļoti gudri tāpat ka Magdalēna un Aneba. Un viņu gudrība bija vērtība. Jāpazūd bija viņu neatkarībai.

Aneba gāja, cik tālu vien bija iespējams. Pēc pusstundas viņš sasniedza augstu betona sienu. Viņam tas nešķita savādi. Viņš tikai apgriezās un devās atpakaļ. Pēc stundas Aneba nonāca pie citas augstas betona sienas. Tā viņš pastaigājās katru dienu. Vajag kustēties! čaloja kāda balss. Varbūt tā skanēja viņa prātā? Vai varbūt tā nāca no skaļruņiem, kas karājās kaut kur starp pirmšķirīgajiem, gandrīz reālajiem plastmasas kokiem? Par savu ķermeni ir jārūpējas! Palutini sevi! Mīli sevi! Tu esi to pelnījis! Korporācija vēlas, lai tu esi sveiks un vesels!

Dažkārt balss uzrunāja viņu vārdā, uzteicot rūpēšanos par savu ķermeni. Reiz, kad Aneba Baudas daļā nopirka trīs šokolādes tāfelites, balss vaicāja, vai ar viņu viss ir kārtībā, un brīdināja par liela cukura daudzuma lietošanas bīstamību, un vēlāk todien viņu uz pārbaudi izsauca Veselības daļas Zobārstniecības nodaļa. (Izskatījās, ka neviens nemana pretrunas starp Sociālo klubu, kur viņus mudina dzert apreibinošus dzērienus un ēst čipsus, un Veselības daļu, kas tramda viņus veselības stāvokļa dēļ. Tas tādēļ, ka lielākā daļa ļaužu maksā par visu, un, kamēr viņi maksā par vīnu, par veselības aprūpi, par sporta zāles izmantošanu -, tikmēr Korporācija ir laimīga. Viņiem patīk, ja var saņemt atpakaļ visu to naudu, ko samaksā saviem darbiniekiem, un viņiem ir vienalga, kadā veidā tas notiek. Tiklīdz Magdalēna un Aneba būs pietiekami "veseli", arī viņiem būs jāmaksā.)

Aneba apgriezās un gāja atpakaļ. Viņš jau grasījās staigāt šurpu turpu pa milzīgo mākslīgo dārzu līdz spēku izsīkumam. Neka cita, ko darīt, viņš nezinaja. Izņemot to, ka balss ar viņu runās, liekot iet uz nākamo nodarbību vai semināru, vai terapijas grupu, vai sociālā kluba vakaru. Un viņi ir aizveduši Magdalēnu. Sirds dziļumos Aneba saprata, ka jācīnās, bet nespēja atcerēties, ne kā to dara, ne arī pret ko jācīnās…

Viņš atkal nonaca pie augstās sienas.

Parmaiņas pēc viņš pagājās gar to.

Iet, iet, iet.

Viņš blenza uz tukšumu zem savām kājām.

Iet, iet, iet.

Pēkšņi kaut kas negants, spalvains un haotisks uzlēca uz Anebas gludi noskūtās galvas.

Au! Viņš palēcās, tramigi skatīdamies apkārt.

Spalvainis nošļūca lejā, nostājās viņa priekšā, dusmīgi un mežonīgi blenza un šausmīgi trokšņoja.

Tas bija kaķis noskrandis, kaulains, melnbalts runcis ar vienu pa pusei noplēstu ausi un ar kaut kadu ādas kaiti uz dibengala. Runcis skatījās uz Anebu ar nespodri zilām, liesmojošam acīm, kaķa spalvas uz kakla bija sacēlušas, un tā kājas saspringtas.

Runcis uzšņāca. Aneba stāvēja nekustīgi un skatījās.

Kaķis nosprauslojās. Aneba jutās ka zemē iemiets.

Kaķis uzlēca uz mākslīga akmens, tad uzšāvās līdz Anebas sejai un ieskrāpēja spēcīgi un tīši pa vaigu.

Aneba iekliedzās, un viņa roka, kas ķēra pie savainotā vaiga, kļuva asiņaina. Sāpes bija neizturamas. Tās pārgrieza apjukuma miglu, kura turēja Anebu savās važās kopš tā laika, kad viņš šeit ieradās. Tās pārgrieza vati, kurā bija ievīstītas viņa smadzenes, un dūņas, kurās bija iestigusi viņa sirds. Tās pārrāva šaubas un aptumšošanos, un neskaidrību.

Kaķis vēroja Anebu, un dzīvnieka acīs dzirksteļoja aicinājums. Tad viņš pagriezās un soļoja projām, atskatīdamies pār plecu. Drošā attālumā aptuveni pec desmit metriem — viņš pagriezās, apsēdās un rami uzlūkoja Anebu. Viņš nožāvājās. Runča mute bija neparasti sārta. Viņa zobi bija kā sīkas, asas, dzeltenas smailītes.

Aneba, joprojām elsodams no šoka un sāpēm, paskatījās vispirms uz savu asiņaino roku un tad uz kaķi.

Mrjaauu, liegi noņaudēja kaķis viegli ironiskā Ziemeļanglijas manierē.

Anebas prāts apskaidrojās. Viņš noskurinājās. Viņš visu atcerejās. Viņš uzmanīgi nolaizīja roku. Asiņu garša bija asa, sāļa un spēcīga. "Tas esmu es," viņš nodomāja. "Ass un spēcīgs es. Dieva dēļ, vecīt! Viņi tevi nolaupīja smadzeņu dēļ liec tās lietā!"

Šķita, ka runcis viņam uzsmaida.

Aneba iedomājās par savu dēlu Cārliju. Par to, kā brauciena laikā kaķis atnesa viņiem zīmīti no dēla un pēc tam paņēma atbildi. Viņš uzsmaidīja kaķim. Ja Cārlijs būtu šeit, viņš būtu priekā meties kaķim ap kaklu, saucot: Tu esi atgriezies! Tu esi atgriezies! Vai vēstuli atnesi? Bet Cārlija šeit nebija, un Anebam nebija ne jausmas, kas ir šis kaķis.

Lai vai kā, tomēr tad, kad Sergejs pamaja ar savu garo, kaulaino asti, Aneba saprata, ka jāseko runcim.

Todien pēc sarunas ar lauvām Čārlijs atgriezās savā istabā un uzrakstīja karalim zīmīti.

"Dārgais, Jūsu Majestāte," viņš iesāka. Tas šķita nepareizi, tādēļ viņš sāka no jauna. "Jūsu dārgais Majestāte". Ne. Hmm… Jūsu Majestate dārgais… Nē, tas izklausījās, it kā Čārlijs būtu karaļa omite…

Beigu beigās viņš uzrakstīja: "Dārgo karali Boris." Tālāk rakstīt bija vēl grūtāk. Kā pateikt, ka, viņaprāt, karaļa drošības dienesta priekšnieks ir nodevis savu kungu? Tas ir visai nopietns apvainojums. Kā to formulēt? Viņš negribēja neko pārmest pašam karalim zēns bija pārliecināts, ka karalis Boriss ir godīgs… Čārlijs kodīja pildspalvu un uztraucās.

Beigu beigās viņš uzrakstīja vēstuli gandrīz tādā pašā stilā, kā bija rakstījis vecākiem: uzticoties tās personas sapratam un godīgumam, kas šo vēstuli lasīs un, cerams, sapratīs tās galveno domu.

Dārgo karali Boris!

Nu mēs atrodamies jūsu mājā. kas ir patiešām jauka. Edvards apgalvo, ka tas. kā dēl esmu šurp ieradies, šeit nemaz neatrodas. Viņš lika arī maniem draugiem noņemt mērus nezinu, kāpēc. Kā jums šķiet? Viņš apgalvo, ka mēs tikai pēc laba laika varēsim turpināt ceļu. jo cirks un policija Parīzē ir nikni, bet es gribu doties tālāk un atrast to. ko meklēju, vai vismaz nogādāt savus draugus pie vietas. Es šeit labi tieku barots, kas ir labi. bet nedrīkstu īpaši daudz iet laukā, un šeit nav neviena, ar ko parotaļāties. Patiesībā jūtos šeit mazliet iestidzis. Tas nenozīmē, ka esmu nepateicīgs. Esmu loti pateicīgs. īpaši par ēdienu.

Ceru. ka esat vesels un drīz atbrauksiet šurp.

Jūsu Cārlijs

Čārlijs pārlasīja vēstuli. Šķiet, viss ir normāli. Viņš cerēja, ka karalis Boriss uztvers tās īsto jēgu: Edvards mums šeit ir izlicis lamatas, nāc un glāb mūs! Zēns cerēja, ka gadījumā, ja Edvards pārtver vēstuli, tā izskatīsies pēc nevainīgas zīmītes no bērna, kuram nav ne jausmas par patiesībā notiekošo.

Tajā paša laikā Čārlijs zināja, ka pamest tagad palazzo būtu sevišķi bīstami. Franču policija? Makkomo? Rafijs? Majors Tibs? Tā atlīdzība? Paldies, nē!

Viņam bija briesmīga sajūta, ka daudz drošāk ir būt ieslodzītam. Nez, vai šī sajūta ir vai nav briesmīgākā par sajūtu, ka, ilgāk uzturoties šeit, ap viņu arvien ciešāk savelkas cilpa?

Nē. Šis ir bezjedzīgs jautajums. Un viņš tapat neko nevar darīt. Būtiskākais jautājums ir tāds: kā lai dabū šo vēstuli laukā? Viņš nekādā gadījumā nelūgs Edvardam to nosūtīt.

Pāris turpmāko dienu Čārlijs nēsāja vēstuli kabatā un cītīgi prātoja, kā pārņemt situācijas vadību savās rokās.

Viņš iepazina visu ēku: iegaja katrā istabā, uzkāpa pa visām kāpnēm, atvēra ikvienas durvis, palūkojās pa visiem logiem, izgāja cauri ikkatrai arkai. Visās četrās pusēs palazzo robežojās ar kanālu. Ēkas aizmugurē šaurs tiltiņš (ar vārtiņiem) veda pāri kanālam uz mazu, bet glītu piazza nelielu laukumu. Visas palazzo ieejas durvis bija milzīgas, vecas, slēgtas un aizbultētas. Visi logi apakšstāvā bija aizrestoti.

Čārlijs atminējās karaļa bailes no algotiem slepkavām un viņa lielos, muskuļainos miesassargus un nopūtās. Viņš uzkāpa uz jumta: augšā uz sarkaniem dakstiņiem klātā jumta slipnes bija uzbuvēta koka terase. Lai gan no šejienes pavērās burvīgs skats (ja vien neskatījās uz Džudeku vai San Giorgio Maggiore) un jumti šķita parocīgi kāpelēšanai, pa tiem nekur nevarēja nonākt. Pagraba pilī nebija.

Tātad viņam nepieciešams sabiedrotais. Par senjoru Batistutu nevarēja būt ne runas. Čārlijs apsvēra iespēju sadraudzēties ar Laviņju un iegūt kādu informāciju no meitenes. Beigās viņš atteicās no šīs ieceres. Meitene bija pārāk jocīga. Viņa nemaz nav ka bērns, un Čārlijs nezināja, vai var viņai uzticēties un kā ar viņu saprasties. Zēnam šķita, ka pat tad, ja viņš lieliski runātu itāliešu valodā vai meitene nevainojami runātu angliski, viņi vienalga nespētu saprast viens otru.

Stundām ilgi Čārlijs raudzījās ārā pa logu, vērodams mazo kanālu un piazza tā otrā pusē. Tur bija cilvēki vai uzsaukt viņiem? Ko lai viņš tiem saka?

Un tur bija arī kaķi. Čārlijs uzsauca tiem. Bet viņš nedrīkstēja pārāk skaļi klaigāt, turklāt logs atradās pārāk augstu un pa vidu pletās kanāls, un vējš pūta nepareiza virzienā. Kaķi viņu vai nu nesadzirdēja, vai arī nesaprata. Lai kāds arī būtu iemesls, viņi neatbildēja.

Čārlijs lūkojās uz kaķiem, gribēdams, lai tie pagriežas, dzird un pienāk tuvāk. Viņi nenāca. Tie nebija sevišķi jauki kaķi izskatījās, ka viņi pavada daudz laika, organizējot bandas cīņai citam pret citu. Un, ja Edvards bija teicis patiesību un viņa vecāku šeit nav, tad kā gan šie kaķi var kaut ko zināt?

Vai nu kaķi zinaja, vai ne, viņi neatbildēja Čārlijam. Viņš skatījās un vēroja veltīgi.

Bet viņam bija ar kādu jāparunā. Zēna vecāki allaž teica: Ja nezini, ko darīt, uzzini kaut ko vairāk. Jāiegūst vairāk informācijas, citādi būs jāpaliek šeit Edvarda varā tik ilgi, cik Edvards to gribēs, un tas Čārliju tracināja.

— Domāju, būs labak, ja kādu laiku tu neapciemosi lauvas, Edvards bija dedzīgi teicis. Tas izskatās neparasti, un mums jāvairās no uzmanības pievēršanas. Mēs negribam, lai kalpotāji sāktu tenkot. Jau tā nav viegli saglabāt viņu uzticību, ņemot vērā piesolīto atlīdzību.

Redzot, ka vienīgie pils kalpotāji ir senjora Batistuta, kura, šķiet, zināja visus Edvarda noslēpumus un turklāt radīja tādas sievietes iespaidu, kas dara, ko veļas, un maza Laviņja, kura bija tikpat bīstama kā ļoti veca lupata, Čārlijs uz to neuzķēras. Bet negribeja, lai Edvards uzzinātu, ka viņš tam neuzticas, tādēļ zēns turpināja izlikties, ka ir uzķēries uz Edvarda trikiem. Tas nebija smieklīgi.

Pārsvara Čārlijs tikai ēda (garneles, zivis, fenheli, saldējumu) un raudzījās pa logu. Pa ēkas priekšējiem logiem viņš vēroja kanālu, bet pa aizmugurējiem piazza kaķus, un kala plānus. Viņi varētu noslēpt laivu un izlēkt laukā pa logu… vai viņi varētu peldēt? Varbūt viņi vaidētu aizlaisties pa jumtu, lauvas ir labi lēcēji… Bet pēc Cārlija pirmā apmeklejuma jumta terase tika aizslēgta.

Edvards bija viltīgs vīrs, vīrs ar spiegiem un varu. Nekāds muļķīgs plāns te neies cauri.

Naktī Čārlijs slepus aizgāja uz cortile un valstījās kopā ar lauvām; no rīta viņš vēroja piazza kaķus; dienvidū viņš nolika savu telefonu uz ķīniešu istabas loga palodzes blakus mammas telefonam, kuru pirms vairākām nedēļām bija paķēris līdzi no mājām, un vēroja, kā tie saulē uzlādējas. Telefoni nekad nezvanīja. Nebija ari nekādu īsziņu. Viņš uzspēlēja "Čusku". Vienreiz, dusmās par nodomu iziršanu, viņš mēģināja zvanīt Rafijam, lai palamātos, bet atskanēja datorizēta balss, kas paziņoja, ka viņam ir beidzies kredīts. Protams, viņš jau pārak ilgi bija prom priekšapmaksas karte bija tukša.

Diezgan bieži Čārlijs redzēja Klaudio kalsno augumu, nosauļotu un spēcīgu, kad, muguru pār kārti saliecis, viņš slīdēja savā laivā, gandrīz nesaceldams šļakatas, un viņi allaž pamāja viens otram. Laivinieku, šķiet, uzjautrināja tas, ka Čārlijs katrreiz parādījās pie cita loga. Bieži vien Klaudio dziedaja, un draiskodamies viņš uzdziedāja arī Čārlijam. Viens no viņa dziedātajiem meldiņiem Čārlijam īpaši patika. Klaudio to ievēroja un ikreiz tuvodamies izteiksmīgi dziedāja.

-       Quando uado in gondola sogno sempre sempre di Elena, viņš vīteroja.

-     Ko tie vārdi nozīmē? — vienu rītu uzsauca Čārlijs.

-     Tie nozīmē: "Kad es peldu savā gondolā, es vienmēr, vienmēr sapņoju par Elenu!"

Cārlijs ņēmās dungot meldiņu, bet Elenas vietā dziedāja "Aneba", un tas ļoti labi iederējās.

Tā nu Klaudio un Cārlijs sāka uzmanīt viens otru. Tas pārvērtās par tādu kā rotaļu.

-      Kā iet lauvām? uzsauca laivinieks, un Cārlijs savilka seju, kā sakot: — Nu ne šā, ne tā.

-     Man patīk lauvas, laivinieks brīdinoši piemetināja, kā teiktu: Rūpējies par tām, un gondola aizslīdēja tālāk savās gaitās.

Reiz Cārlijs sacīja: Klaudio, vai tu manā labā varētu kaut ko izdarīt?

-     Kāda runa, Klaudio atteica.

Cārlijs, trīcēdams no satraukuma, palūdza laiviniekam nosutit vēstuli. Visi ir izgājuši, viņš paskaidroja, vientiesīgi paraustīdams plecus. — Aizmirsu to iedot senjorai Batistutai.

-    Kādēļ pats to nenosūti? neizpratnē jautāja Klaudio.

-    Es nedrīkstu iet ārā, atčukstēja Cārlijs, izbāzis seju starp loga režģiem. Klaudio gondolu sašūpoja garāmbraucoša motoscafo saceltais vilnis.

-     Kādēļ? Klaudio piesardzīgi jautāja.

Cārlijs nervozi pasmīnēja. Viņam nebija ne jausmas, ko atbildēt.

-     Lūdzu, nosūti to! viņš teica un izbāza vēstuli starp režģiem. Klaudio veikli piebrauca laivu tuvāk un, viegli balansēdams, pastiepās, lai satvertu vēstuli.

-     Protams, — viņš noteica, ziņkārīgi vērdamies Cārlija. Tad piebilda: Vai lauvas iekšā jūtas laimīgi? un Cārlijs nekavējoties atbildēja: Nē, nejūtas.

-      Stāsti, Klaudio sacīja tik draudzīgā un uzticamā tonī, ka Čārlijam ļoti sakārojās visu izstāstīt. Bet viņš to neizdarīja. Vēstule ir viena lieta ir vērts riskēt. Bet

Klaudio strada pie Edvarda, un Čārlijs to nedrīkst neņemt vērā.

Rafijam noteikti bija kļuvis labāk. Viņš jutās jau pietiekami labi, lai varētu sēdēt un lasīt avīzes.

-     Čau, viņš sveicināja medmāsu.

-     Mhm, viņa atņēma.

-       Atvaino, ka biju tāds cūka, viņš turpināja, veltīdams tai patiešām burvīgu smaidu.

Medmāsa bija gluži jauna. Viņas spurainais pacients bija atguvis labās manieres. Medmāsu pārsteidza tas, cik… viņš bija pievilcīgs. Drīz vien viņa atnesa visus avīžu rakstus par lauvu pazušanu, Makkomo izgaišanu, Čārlija nozušanu, šausmīgajiem laikapstākļiem Alpos un vilciena iestrēgšanu sniegā.

Kādēļ gan Čārlijs iekāpa tieši tajā vilcienā? Rafijs nespēja tikt skaidrībā. Vai viņi izvēlējās pirmo pagadījušos vilcienu?

Rafijs tomēr nedomāja, ka kāds, pat ne tāds puišelis kā Čārlijs, tā vienkārši iesēdinātu sešas lauvas pirmajā vilcienā, kas pagadījies. Viņš noteikti to izvēlējās apzināti.

"Viņu iegāza tas, ka šis vilciens iet cauri Venēcijai. Venecija izklausās kā Vansa," Rafijs sprieda, labi zinādams, ka Vansa ir tuvākā Korporācijas Kopienas pilsēta, kurp tika nogādāti Magdalēna un Aneba.

Bet ka Čārlijs par visu to uzzināja?

Rafijs turpināja lasīt. "Ziņas par dzīvniekiem, kas, iespējams, bija lauvas un "kas esot manīti pagājušonedēļ Alpu sniegputeni, kurā uz vairākam dienām bija iestrēdzis Austrumu ekspresis ar Bulgārijas karali tajā, noraidījusi Alpu Transporta policija."

Bet lauvas nevar būt nekur citur kā tikai kopā ar Čārliju.

Un Rafijs redzēja Čārliju vilcienā.

Un viņš redzēja, kurā vagonā Čārlijs atradās. Otrajā aiz kurināmā vagona.

Ha! Stulbenis! Vienkārši ir jānoskaidro, kurš vai kas brauciena laikā atradās tajā vagonā! Redzēsim, vai viņi ir pietiekami vareni un pietiekami traki lai izbēgtu no vajāšanas! Tas cilvēks acīmredzot aizstāv Čārliju un lauvas.

Rafijs patiešām jutās daudz labāk.

"Pagaidi," viņš pats sev teica. "Mazliet uzgaidi." Rafijs ārsta apmeklējuma laikā nebija spējis noturēties, nepētījis slavenību un karalisko ģimenes locekļu tenku žurnālus. Viņš ilgojās būt bagāts un slavens un, kad neviens neskatījās, viņam patika rūpīgi izpētīt peldbaseinu un greznu villu fotogrāfijās un fantazēt.

-       Bulgārijas karalis? viņš teica. Slavens ekscentrisks vientuļnieks Bulgārijas karalis Boriss kurš pagaidi vai tik viņam nav privāti vagoni Austrumu ekspresi un vai dažkart viņš nevada to nolāpīto braucamrīku? Un tagad zinu, ka man ir taisnība, viņam pie Venēcijas pasaulslavenā Lielā kanāla pieder itāliešu pils, kurā neviens slavenību žurnāls nekad nav ticis ielūgts… Protams! Nu protamsl

Rafijs sajutās vesels kā rutks. Viņš varēja likt savu atlabstošo labo roku ķīlā, ka karalis Boriss ir tas īstais virs. Jāsadabū tikai viņa telefona numurs vai varbūt adrese, un viņš varēs sadzīt lauvām un Čārlijam pēdas.

Venēcija, ko tu neteiksi!

Rafijs iesmējās tik skaļi, ka medmāsa atgriezās, lai pārbaudītu, ka viņš jūtas.

-     Sveika, Rafijs teica. Atkārto: kā tevi sauc?

Kādā vēlā pēcpusdienā Čārlijs lūkojās laukā uz piazza. Tur klīda šausmīgi daudz kaķu. Vairākums bija visnotaļ kārni. Viņš ievēroja, ka tie resnākie no karnajiem kaķiem uzbruka kārnākajiem kārnuļiem.

Bariņš bērnu rotaļājās ar vienu no resnākajiem kārnuļiem, velkot kaut ko līdzīgu spalvai stīva, gara plastmasas vada galā, kurš lika spalvai raustīties un lēkāt. Tuklais karnulis kaķis drīzāk vēl kaķēns medīja to lēkādams un dzenādams, tad izlikās to neievērojam, tad piezagās no sāna, uzklupa un lēca. Čārlijs pasmaidīja. Viņam kādreiz patika tāpat spēleties ar kaķiem. Viens no bērniem, maza, gaišmataina meitenīte netīrā kleitiņa, metās kaķim virsū un, ar vienu roku apķērusi dzīvnieciņu ap krūtīm, stiepa to uz strūklaku piazza centrā. Meitene berzēja degunteli pret dzīvnieciņa galvu un kļāva kaķēnu pie krūtīm, bet tas ķepurojās un ņaudēja. Viņa pakaļkājas sitās, priekškājas spēcīgi vezējās, visu skatienam atklājās tīrais, baltais, pūkainais puncītis. Čārlijs skaļi iesmējās.

Čārlija smiekli bija skaļi tāpat kā viņa tētim.

Kad viņš iesmējās, viens no vecākajiem kaķiem pēkšņi pavērās apkārt.

Čārlijs to ievēroja. Viņš knaši pagriezās un noķēra kaķa skatienu. Iesmējās vēlreiz. Tie bija neīsti smiekli, bet skaļi skaļi, neīsti, kaķiski smiekli.

Vecākais kaķis blenza uz viņu un kustināja ausis. Čārlijs blenza pretī. Panāc, panac, panāc, panāc, zēns klusi skubināja kaķi. Vai kliegt būtu pārāk riskanti?

Viņš kliedza.

Atnāc aprunāties ar mani! Čārlijs no visa spēka kaķiski iebrēcās no sava augstā loga. Cilvēkam, kas to dzirdētu, liktos, ka kāds ir uzminis kaķim.

Vai kliedzienu varēja sadzirdēt pāri kanālam? Vai tas bija sadzirdams cauri bērnu un kaķu saceltajai kņadai un pārējai rosībai?

Vai tas kaķis viņu dzirdēja?

Iespējams.

Vai viņš atsaucās?

Ja ausu raustīšana un pēkšņs dedzīgs skatiens ir uzskatāms par atbildi, tad jā.

Vai viņš pienāca un aprunājās ar zēnu? Nē.

Nākamajā dienā Čārlijs dzīvojās pa otro stāvu, lielo priekštelpu, portego, kas vijās visas ēkas garumā. Tajā bija augsti, uz abām pusēm verami logi, pavērsti uz Lielo kanālu, un plats akmens balkons ar arkām un rotājumiem, kurus zēns bija apbrīnojis no ārpuses. Viņš izgāja uz balkona un, atbalstījies pret akmens sienu, apmetās uz platās, augstās balkona malas un dusmīgi lūkojās nevis uz Venēciju, bet uz akmens cirtām un metāla kalumiem, kas rotaja palazzo ārsienu. Bija tik savādi redzēt tās tuvumā no otras nepareizās puses. Tas bija kā sēdēt kādam uz briļļu ietvara un skatīties uz gigantiskām skropstām.

Kas Edvardam padomā?

Čārlijam nepatika skats no šī balkona kad viņš raudzījās garām tuvplānā redzamajām cakām, viņš redzēja ērmīgu, applūdinātu būvlaukumu ar visiem ta atribūtiem un gruvešiem, kas pusdienlaika saule izskatījās mazāki. Čārlijs tikko bija nolēmis sameklēt kādu citu vietu, kur pasēdēt un vai nu padomāt par to, pie joda, ko lai iesāk, vai, ka tas pēdējā laikā gadījās arvien biežāk, bēdāties, ka viņš Parīzē bija atradies tik tuvu vecākiem un tad atkal tos pazaudējis. Dievs vien zina, kā viņiem klajas, kur viņi atrodas, kaut viņš atkal varētu ar tiem sazināties… Vai ari viņš varētu raizēties par vēstuli karalim Borisam vai Klaudio to nosūtīja? Vai karalis Boriss to saņēma? Kad viņš kaut ko uzzinās?

Bet tad zēna uzmanību piesaistīja jezga lejā pie ieejas durvīm.

Neliels kuteris, motoscafo, atstadams aiz sevis biezu sliedi, piestāja pie ieejas. Sprogains, gados vecāks vīrs, kas to vadīja, deva norādījumus jaunākam vīrietim un lika izkraut uz palazzo kāpnēm vairākas lielas, dīvainas formas pakas, savukārt kāds pie durvīm neļāva to darīt. Notika neliela klaigāšana, un pēc tam motoscafo aizbrauca, aizvedot pakas sev līdzi. Bet tas neaizbrauca prom pavisam; aiz stūra tas iegriezās drēgnā, saules gandrīz neapspīdētā kanālā blakus palazzo.

"Varbūt tas brauc uz pagalma ieeju," nodomāja Cārlijs.

Viņu pārņēma ziņkāre.

Viegli nolēcis no balkona malas (Jaunais Lauva viņam bija mācījis, kā labāk nolaisties zemē, un rādījis, kā izplest pēdas pirkstus, lai lēciens sanāktu viegls un kluss kā nu, kā kaķim. Sigi Lusidi tas būtu paticis), Cārlijs ielavījās viena no istabām virs sānu kanāla.

Šeit viņš dzirdēja balsis. Gala hallē senjora Batistuta kādu strostēja, bet tajā pašā laikā no turienes skanēja elšana un pūšana, un čīkstēšana, un stumšana, kas rodas, kad kaut ko izkrauj. Cārlijs izliecās pa logu, lai labak redzētu laivu un cilvēkus, kas šaudījās iekšā un ārā.

Kad darbiņš bija pabeigts un senjora Batistuta aizsteidzas, lai sameklētu kādu citu, ko pakomandēt, Cārlijs nozagās lejā hallē, lai apskatītu pakas: vienu resnu saini un divas vienādas, dīvainas formas pakas — aptuveni sešas pēdas [2] garas un plakanas, bet ieliektas. Čārlijs kļuva nepacietīgs.

Zēnam aiz muguras atskanēja klusi solīši. Čārlijs aizslēpās aiz lielas kumodes (paldies dievam, venēciešu mēbeles ir tik milzīgas), un tieši tobrīd istabā ienāca Laviņja un jaunais vīrietis no motoscafo un sāka klusām ķīvēties par to, kā labāk izgrozīt lielās, stīvās pakas, lai dabūtu tās ārā no istabas. Pacēluši paku katrs pie sava gala, viņi centās to iznest pa durvīm. Acīmredzot jaunais vīrietis sasita roku, jo pēkšņi nolamājās un nometa savu pakas galu zemē.

Papīrs aizķērās aiz durvju smagās bultas un atplīsa.

Brūnajā papīrā bija ietīts balts, mīksts papīrs, un baltajā papīrā bija ietīts kaut kas spalvains krēmīgi baltas spalvas ar koši sarkaniem galiem gulēja liegi un pufīgi kā vilinošs pēlis vai gulbja dūnas. Un starp spalvām bija acis: zeltainas acis.

Acis!

Čārlijs nevarēja saskatīt, no kā tās bija izgatavotas, iespējams, izšūtas ar rupju zelta pavedienu. Vai varbūt tās bija uzgleznotas uz spalvainās pamatnes?

Acis. Spalvas.

Tas viss Čārlijam kaut ko atgādināja. Kaut ko nesen dzirdētu…

Kad pakas tika aiznestas, Čārlijs atgriezās savā ķīniešu istabā un apgulās gultā, prātodams par spalvām un acīm.

Spalvas un acis.

Kad Čārlijs pēc pusstundas pamodās, viņam bija skaidrs, kas atrodas tajās pakās un kāpēc tas ir vajadzīgs.

SESTĀ NODAĻA

Pēc pusdienām sākas siesta un palazzo iegrima klusumā. Lai gan Čārlijs no rīta bija nosnaudies, arī tagad viņš labprāt būtu vēlreiz licies pagulēt, jo lauvu nakts apmeklējuma dēļ viņš nebija izgulējies. Tomēr zēns atgriezās pie loga un vēroja saules pielijušo piazza. Tas kaķis vakar gandrīz bija atsaucies. Iespējams, viņš atkal būs atgriezies, meklējot ēnu, lai atpūstos no pēcpusdienas tveices. Čārlijs atslējās pret loga rāmja vēso akmeni un sajuta kanāla drēgno smaku, kas cēlās augšup. Viņš ar acīm pārmeklēja piazza. Tur gulšņāja bariņš resnāko kaķu: kājas staipīdami un muguras nedaudz izliekdami, tie centās iekārtoties ērtāk labai paslinkošanai. Tur bija arī tas resnākais karnulis ar balto puncīti, kuru viņdien nerroja blondais skuķēns, un viens no kārnākajiem kārnuļiem, kurš tupēja savrup. Čārlijs nekur neredzēja to kaķi, kurš viņu iepriekš bija gandrīz pamanījis. Sasodīts!

O, skat tur ir tas blondais skuķis! Šodien viņa ir viena. Pēc Čārlija domām, meitene bija pārāk maza, lai pastaigātos viena. Viņai nevarēja būt vairāk par četriem vai pieciem gadiem. Varbūt kaut kur aiz stūra, kur Čārlijs neredz, ir viņas brālis.

Paris resnāko kaķu sāka apsaukāt kārno kaķi. Jau pēc tā vien, kā šie tur gulšņāja, Čārlijs redzēja, ka viņi ir bezkaunīgi. Karnais kaķis vairījās no viņiem, cēli aizsoļodams uz kanāla pusi, kur Čārlijs varēja to vislabāk saskatīt. Atklāti sakot, tas kaķis diez cik labi neizskatījās.

Pēkšņi mazā, blondā meitenīte ieraudzīja kaķi ar balto puncīti "savu" kaķi, to, ar kuru iepriekš bija tik jauki spēlējusies. Viņa metās tam virsū, bet kaķis aizbēga. Sapīkusi meitene uzklupa kārnajam kaķim, kuru meitenei pašai par pārsteigumu noķēra. Skuķens bija sajūsmā. (Kaķis gan nebija.)

Kaķim skrāpējoties un spirinoties meitenei rokās, viņa apsēdās un apskāva to. Viņa to bučoja, viņa runaja ar to, ar brīvo roku viņa bužināja tā kažoku un, kad kaķis šķita izlokāmies no satvēriena, atkal aši apskāva to. Cārlijs vēroja notiekošo ar vieglu interesi. Patiesībā zēnam bija mazliet žēl minča, taču viņš tuipinaja skatīties, vai neieraudzīs kādu vecāku kaķi, ar kuru varētu aprunāties. Cārlija uzmanība pret blondo meitēnu un viņas nabaga spalvaino upuri atslāba.

Tikai vēlāk Čārlijs saprata, kas tobrīd bija noticis. Atskanēja troksnis: no piazza puses, tik attāls un tomēr nepārprotams. Cik ilgi tas turpinājās? Tā bija skaņa, kuru Cārlijs bija cerējis nekad vairs nedzirdēt: griezīga, sīka, skrapstīga skaņa, ko pārtrauca klepus. Tā izklausījās pec elpošanas, bet bija pārak īsa, pārāk strauja, pārāk smaga, pārāk sāpīga un neērta, ar nejauku, dobju klepu ieelpas laika. Izklausījās, ka mazo meitenīti ir piemeklējusi pēkšņa, spēcīga astmas lēkme.

Cārlijs paskatījās uz meiteni. Viņas pleci bija uzrauti, kakls sarucis un seja bāla. Viņas krūškurvis bija iekritis un ātri cilājās. Acis meitenes sejā izskatījās mazas. Čārlijs pazina šo skatienu; viņš pazina šo sajūtu.

Čārlijs uzkliedza.

Vai tur ir kādi pieaugušie? Kas ir kopa ar meiteni? Viņai nepieciešamas zāles, nekavējoties.

Pat kliedzot Čārlijs ievēroja, kā resnākie kaķi uzlec no savas sapņu valstības. Ka tada banda viņi pagriezās pret minci, ko meitene bija turējusi, un metās tam virsū. Bet šķita, kaķis to bija jau gaidījis, viņš jau bija gabalā un pārbijies skrēja pa šauro ieliņu prom no piazza. Pārējie dzinās viņam pakaļ, vajadami to un nikni ņaudēdami.

Čārlijs bija šokā. Viņš bija pieradis pie kaķu plēšanās. Daudz kautiņu viņš bija redzējis drupās pie mājām, bet nekad netika redzējis, ka kaķi uzbruktu tādā barā. Ko tas nozīmē?

Blakus mazajai meitenei uzradās divas sievietes. Čārlijs izliecās pa logu, lai dzirdētu, par ko viņas runā. Viņš saklausīja kaut kādus soldi, un medicina, un non posso, un sporco gatto viņš zinaja, ka pēdējie vārdi nozīmē "pretīgais kaķis" —, bet neko nesaprata. Viņš redzēja, ka meitenei netiek iedotas zāles. Izskatījas, ka nevienai no sievietēm to nav.

"Varbūt šī viņai ir pirmā lēkme," Čārlijs nodomāja. "Ja sievietes nezina, ka meitene ir astmatiska, viņas varētu ari nezināt, ka zāles vienmēr un visur jānēsā līdzi."

Tad viņš atcerējās, kā karalis Boriss stāstīja par cilvēkiem, kas nevar atļauties nopirkt zāles.

Tālāk neprātodams, Čārlijs izvilka no kabatas savu pūšamo (viņam soma bija vēl viens rezervei). Viņš zināja, ka zāles aizdot un aizņemties nedrīkst, bet šis bija ārkārtas gadījums. Viņš uzsauca abam sievietēm.

Signoral Čārlijs kliedza. Viņš zināja, ka tas nozīmē "kundze". Signoral Ķeriet! Un, cik stipri vien varēdams, svieda pūšamo ārā pa logu pāri kanālam. "Kaut tas neiekristu ūdeni," viņš lūdzās.

Tas neiekrita. Tas nokrita blakus mazajam ļaužu pulciņam, un viena no sievietēm to pacēla. Viņa nepārprotami zināja, ka bērns ir astmatisks, jo abas sievietes lieliski prata rīkoties ar pūšamo. Līdzko bērns ieelpoja zāles, māte Čārlijs nosprieda, ka tā ir viņa, apskāva meiteni un palīdzēja tai. Otra, vecāka sieviete satraukti rosījās ap viņām abām.

Bērns saņēma pūtienu, desmit reizes ieelpoja un izelpoja, tad sekoja vēl viens pūtiens. Čārlijam šī kārtība bija pazīstama. No tāda attaluma bija grūti noteikt, bet šķita, ka meitene sāka nomierināties. Vēl viens pūtiens. Viņām tā būs jāturpina, līdz meitene sāks atkal normāli elpot vai arī viņu nogādās slimnīcā.

Vecākā sieviete, pārliecinājusies, ka bērnam kļūst labak, pagrieza seju pret Čārliju. Pacēlusi rokas, viņa pāri kanālam mēģināja saskatīt meteju.

Grazie, bambino\ viņa izsaucās. Sei un angelo venuto dal Cielo! Grazie a Dio eri qui con la medicīna, senza di te non so che cosa sarebbe successo, sei gentillissimo, vieni qui, vieni fuori, vogliamo ringraziati, vieni, per favore, vieni…

Sieviete maja Čārlijam. Viņa iekarsa arvien vairāk. Šķita, ka viņa vēlas, lai Čārlijs iznāktu ārā, lai varētu tam pateikties. Čārlijs viņai uzsmaidīja un atkāpās no loga. Viņš nevarēja iziet ārā. Viņš tāpat nesaprastu, ko sievietes runā. Viņš negribeja piesaistīt vēl vairak uzmanības, citādi atnāktu Edvards vai senjora Batistuta un sakliegtu uz viņu. Čārlijam bija žēl, ka jāpaiet nost no loga. Viņš priecājas, ka bija palīdzējis meitenei, jo rīkoties citādi vienkārši nevarēja.

Pēc desmit minūtēm Čārlijs riskēja un vēlreiz palūkojās ārā. Meitene un viņas māte bija aizgājušas, bet vecākā sieviete joprojām bija turpat. Tā laikam bija vecmāmiņa.

Pamanījusi Čārliju, viņa atkal sāka savu dziedājumu: Vieni, angelo salvatore della figliola, vieni…

Čārlijs atkal noslēpās. Nu, mīlīt! Vai viņa ilgi tur taisās stāvēt?

Pēc desmit minūtēm viņa joprojām stāvēja turpat. Vēl pēc piecām minūtēm viņa bija aizgājusi un Čārlijs atgriezās pie saviem vērojumiem, uzmanīdams, vai neuzradīsies Kaķis, Kas Bija Atsaucies.

Kaķis, Kas Bija Atsaucies, kā vēlāk izrādījās, arī vēroja Čārliju. Viņš sēdēja uz palodzes un laizīja ķepas. Kad Čārlijs, izglābies no vecmāmiņas, paskatījās pa logu, kaķis viņam ieņaudēja tieši ausī.

-    Āāāu! Čārlijs iebrēcās. Nebiedē mani tā!

Tai brīdī kaķis ievēlās kanālā. Acīmredzot viņš bija vēl vairāk pārsteigts nekā Čārlijs.

Ilgi nācās stāstīt un pārliecināt, ka Čārlijs nav ne rēgs, ne spoks, ne mošķis, ne vilkacis, ne fantoms, ne zombijs, ne rūķis, ne goblins, ne raganpuisis, ne vampīrs, ne kāds cits nešķīsts radījums tikai parasts zēns, kas runā kaķu valodā. Kad kaķis beidzot bija izrāpies no kanāla, viņš tomēr izvēlējās sēdēt uz blakusloga palodzes: varbūt tādēļ, ka to apspīdēja saule, kurā viņš varēja nožāvēties, bet visdrīzāk jau tādēļ, tā likās Čārlijam, ka runcis tur jutās drošāk.

Čārlijs patiesībā ļoti priecājas, ka netiek uzrunāts par "To zēnu", ka viņu bija nosaucis kaķis, kurš šķita zinām par Čārliju vairāk nekā viņš pats.

-       Izstāsti man, lūdza Čārlijs, līdzko viņi abi bija nomierinājušies un līdzko viņš bija noskaidrojis, ka šim kaķim nav ne jausmas, kas Čārlijs ir, un viņš neko nezina arī par zēna vecākiem. Kas šopēcpusdien tur bija? Kas tur notika?

-     Kārtējā cūciskā astmas lēkme, atteica kaķis, kuru sauca par Enzo.

-      Bet es nesaprotu, iebilda Čārlijs. Iepriekšējā reizē, kad meitene spēlējās ar kaķi, ar viņu viss bija kārtībā. Kādē] tagad viņai uznāca lēkme?

Enzo sāniski uzlūkoja zēnu: Tu to pamanīji, ja?

-     Jā, un es arī pamanīju, kā vesela kaķu banda, veselīga paskata kaķi, kas dzīvojās pie strūklakas, metas viņam pakaļ. Un kā viņi uzbrūk kārnākajiem minčiem. Es nesaprotu.

-     Cilvēki parasti tādas lietas nepamana, pēc pauzes atteica Enzo.

-     Cilvēki parasti arī neruna kaķu valodā, ne bez nolūka sacīja Čārlijs.

Enzo nolaizīja ķepu, paberzēja ausi un palūkojās uz kanālu.

-     Cilvēkiem kaķi tagad vairs nepatīk, viņš klusi un rūgti teica.

-    Tā nav! iekliedzās Cārlijs. Ko tu gribēji teikt? Tas, ko tu saki, ir briesmīgi. Kādēļ tu tā runā?

Enzo pagriezās pret viņu un samiedza acis. — Cilvēki tagad vairs negrib turēt kaķus. Viņi nevar atšķirt, kurš ir un kurš nav alergs, un zāles ir pārāk dargas, un viņi nevar tās atļauties. Tādēļ mēs visi esam pamesti savā vaļā.

Ā!

Tagad kaut kas pamazām sāka noskaidroties.

Šoreiz Čārlijs nesalaidīs visu dēlī. Viņš šo alergu lietu noskaidros līdz galam.

-     Tā, zēns lēni turpināja, tu domā, ka šī meitene kādreiz lietoja zāles, bet pārtrauca to darīt tādēļ, ka viņas vecāki vairs nevar tās nopirkt?

-     Jā, tā es domāju, noteikti atteica Enzo.

-      Un… Čārlijs riskēja turpināt izprašņāšanu. Bet viņš jau daudz bija dzirdējis un daudz domājis par to, un viņam bija jāzina. Vai tu uzskati, viņš teica, ka tas kaķis ir alergs?

-     Protams, sacīja Enzo. Pat neraugoties uz mazās meitenītes tūlītējo un spēcīgo astmas lēkmi, kas norāda, ka viņš ir daudz vairāk alergēnisks par parastu kaķi, ja arī parasts kaķis ir parasti alergēnisks. Alergus var noteikt pēc — pēc tā, ka viņi ir tievāki un viņu spalva ir plānāka. Vispār slikta veselība.

Alergēnisks. Čārlijam šis vārds nebija zināms, bet tāpat bija skaidrs, ko tas nozīmē. Būt alergēniskam nozīmē astmatiskiem cilvēkiem izraisīt lēkmes. Viņš zināja, ka daži kaķi ir alergēniskāki par citiem, jo bija to pieredzējis ar saviem draugiem un drupu kaķiem Londonā. Un tagad viņš uzzināja, ka alergi ir sevišķi izteikti alergēniski.

Un cilvēki nevar noteikt, kuri kaķi ir alergi, un tādēļ pret visiem kaķiem izturas kā pret alergēniskiem, un viņi nevar atļauties nopirkt saviem bērniem zāles pret astmu, tādēļ daudzus kaķus iztrenc no mājām… Viss sakrita.

Nav brīnums, ka kaķi tik izmisīgi vēlējas, lai Cārlija mamma un tētis atklātu savu astmas ārstēšanas līdzekli. Ja bērni pārstātu būt alerģiski, tad vairs nebūtu nozīmes tam, cik alergēniski ir kaķi…

Un tikmēr kaķi bariem uzbruka alergiem, jo vainoja tos visās savās nelaimēs.

Nabaga alergi! Arī nabaga kaķi! Kas tā par drausmīgu situāciju!

-      Bet, Enzo, Cārlijs bilda. No kurienes alergi ir cēlušies? Vai alergi vienmēr ir eksistējuši?

Enzo brīdi klusēja un tad teica: Neviens to īsti nezina. Daži no viņiem vienkārši ieradās, jaunatnācēji. Vienu dienu viņu te nebija, bet jau nākamajā dienā viņi bija klāt. Bet… ir kāds stāsts. Pirms pieciem gadiem notika kaut kas dīvains. Daudzas kaķu meitenes sāka pazust. Ne tikai šeit Venēcijā. Mēs dzirdējām par viņu pazušanu visās malās. Kaķenes pazuda un tad pēc vairākām dienām atgriezās. Vēlāk viņām piedzima kaķēni. Neviens nezina, kurš ir to paps. Daudzi kaķēni izskatījās līdzīgi ne visai veselīga paskata melnbalti minči. Kārni. Daži ļaudis apgalvoja, ka kaķu meitenēs tika ielikti alergu mazulīši. Kāds vēlējās izplatīt alergus pa visu pasauli. Es prasu, kāpēc? Kam tas bija nepieciešams? To izdarīt nebija viegli sak', es te pirms pusdienām uztaisīšu veselu lēveni ar alergu mazuļiem. Latīņu valodu zini?

Cārlijs nedaudz prata latīniski.

-     Cui bono? sacīja Enzo.

—      Kam labums? pārtulkoja Čārlijs. Kas no tā kaut ko iegūst?

Viņam par to nācās mazliet padomāt.

Neviens no tā neguva nekādu labumu. Ne kaķi, ne alergi, ne cilvēki…

Domādams zēns pacēla skatu augšup. Ak! Vecmāmiņa steberēja atpakaļ uz piazza. Viņa nesa puķu pušķi un kartona izkārtni, un kaut ko līdzīgu guļamkreslam.

— O-ou, Čārlijs novilka. Man jāiet. Atnāc vēlāk, labi? Es gribētu ar tevi vēl mazliet parunāt.

-     Lai notiek, Enzo laipni atbildēja. Ciao.

Dāma izlika krēslu tieši pie kanala iepretim Čārlija logam. Viņa atbalstīja kartona izkārtni pret pietauvošanās pāli un uzlika puķu pušķi uz kanāla akmens malas.

Ak vai!

Tad viņa parakājas pa kabatu un izvilka vēl kaut ko.

Ai! Svece viena no tām mazajām, zemajām svecītēm, ko var redzēt baznīcās vai krāsainās glāzītēs uz kafejnīcu galdiņiem. Viņa nolika to pie ziediem un pēc nelielas čammāšanās aizdedzināja. Vecā dāma paskatījās uz logu, pasmaidīja un pamāja. Tad viņa iekārtojās krēslā un izvilka adīkli.

Cārlijs noslēpās.

Edvards saņēma telefona zvanu. Balss stādījās priekšā.

-Ā, teica Edvards. Jā, es zinu, kas jūs esat, Sedlera kungs. Domāju, ka esat nevesels.

-     Nu, es biju, sacīja Rafijs daudzu jūdžu attālumā, atbalstījies pret logu slimnīcas kopējā palātā. Bet tagad esmu atlabis. Patiesībā viņš bija tik atlabis, ka sazinājās ar Džentlmeni no Dzelzceļa, policiju un ārstu un uzsvēra, ka nav iemesla ilgāk viņu turēt slimnīcā. Viņš vairs nav slims, viņš nav paveicis noziegumu, viņam ir šausmīgi žēl, ka drudža laika ir sacēlis tādu jezgu. Un, tā kā viņi nebija arestējuši nevienu, kura nozieguma aculiecinieks Rafijs bija, tad, ja tas viņiem tāpat ir…

Viņi kasīja galvu un centās izgudrot iemeslus, lai paturētu Rafiju slimnīcā, jo viņam nepārprotami bija padomā kas nelāgs. Beidzot policists teica: Labi, ja tu mums būsi vajadzīgs kā liecinieks, tev būs jāatgriežas. Un Rafijs atteica: Ja, protams, ser, protams, un ieķiķinājās, līdzko policists aizgriezās.

-    Jā, es tagad jūtos daudz labāk, teica Rafijs.

-     Un kāda man tur daļa? vaicāja Edvards.

-       O, tev ir gan daļa, bilda Rafijs. Un ari tām lauvām, kuras tu slēp. Zini, tās ir visai labi redzamas no šejienes.

Uz palātas palodzes snauda mazs, brūns kaķis. Rafijs pakasīja tam aiz auss.

Edvards klusēja.

-       Un, ja lauvas ir saredzamas no šejienes, viņas, iespējams, ir saredzamas no visurienes.

Edvards klusēja.

-    Un, kā jau tu vari iedomāties, ir daži cilvēki, kuriem nevajadzētu lauvas redzēt.

Edvards ieinteresēts klausījās.

-    Lauvu īpašnieki, piemēram. Nejau cirka ļaudis par tiem tu neuztraucies, viņi ir kārtīgi un krietni cilvēki. Es domāju to citu džeku, teica Rafijs.

To dzirdot, Edvards kļuva vēl vairak ieinteresēts. Viņš apsvēra, ka zina daudz bet šo faktu viņš noteikti nezināja.

-     Tas jokainais psihs afrikānis, kurš ir nozudis, paskaidroja Rafijs. Tu taču nevēlies, lai viņš uzrastos pie tavām durvīm, vai ne?

Ā! Lauvu dresētājs Makkomo. Jā, tas butu nepatīkami. Edvardam bija savi plāni attiecība uz lauvām, un tajos neietilpa šī vīra parādīšanas durvju priekšā.

Edvards brīdi apsvēra. Rafijs smaidīdams ļāva viņam padomāt.

-     Nu, un ko tu, puis, gribi? Edvards jautāja.

Rafijs pasmaidīja. Neko, viņš atcirta un nolika

klausuli. Viņš jau bija dabūjis to, ko gribēja, apstiprinājumu, ka lauvas un Čārlijs ir karaļa Borisa pili Venēcijā.

-     Tad nu laiks doties ceļā! noteica Rafijs, uzmanīgi pārmezdams pār vāro plecu savu ādas žaketi, un paņēma lielo pretsāpju tablešu kārbu, kuru bija nočiepis medmāsai. Venēcija, es nāku!

Tikai šajā mirklī Rafijs atcerējās par savu suni. Tieši tad, kad viņš teica: "Tad nu laiks doties ceļā," viņš saprata, kam to bija adresējis Trojam, savam pieglaimīgajam medību sunim. Trojam, kura šeit nav.

Uz brīdi sīka sāpīte iedūra puisim sirdī. Kur ir Trojs? Tad: Nu, viņš ir paņēmis vagu, vai ne? Rafijs nolēma. Šajā grēcīgajā pasaulē nepastāv tāda lieta kā uzticība. Viņš pameta mani tad, kad man bija slikti. Cik tipiski! Taču, kuru gan uztrauc tas stulbais suns…

Ta nu viņš aizgāja. Tikmēr slimnīcas otrā pusē uzticīgais Trojs snauduļoja apstādījumu ēnā pie parādes durvīm, kur uzturējās kopš brīža, kad viņa kungs tika ievests šajā ēkā, un gaidīja, kad Rafijs atkal iznāks ārā.

Kad Rafijs izgāja no telpas, no palodzes notrausās maza, brūna kaķenīte viņas snaudiens bija pagaisis un aizsteidzās uz staciju, kurā viņas tēvocis bija vilciena kaķis. Ja viņa pagūs nokļūt stacijā līdz pieciem trīsdesmit, ziņa uz dienvidiem aizceļos jau šovakar.

Veselības daļā gaitenī pie Magdalēnas istabas Aneba, turot rokās pušķi no pārlieku košiem, pārlieku skaistiem ziediem, kas nesmaržoja un pavisam noteikti nebija auguši nekur uz zemeslodes, tuvojās medmāsai ar pārlieku spožu, pārlieku priecīgu smaidu. Tāpat kā Motivācijas menedžere, arī Aneba smaidīja platu smaidu. Viņa acis izskatījās vēsas un ne pārāk gudras.

-     Sveiki, viņš sacīja. Esmu atnācis apraudzīt savu nabaga veco sieviņu.

-      Protams, doktor Ašanti, atteica medmāsa, veltot viņam tadu pašu samākslotu smaidu. Jauki ziedi. No Augu mazumtirdzniecības daļas? Nāciet iekšā! Domāju, ka viņa vēl guļ, bet tas būs jauki, ja viņa jūs redzēs. O, kas noticis ar jūsu seju? Izskatās nelāgi.

Aneba savu samāksloto smaidu pavilka vēl mazliet platāku. Kļuva arvien neērtāk (kam gan nebija nekāda sakara ar skrāpejumu), un viņš nezināja, cik ilgi vēl spēs to izturēt. Bet viņam pasniedza plāksteri, un viņš to pielīmēja. Aneba negribēja, lai kāds uzzinātu, ka viņam joprojām ir neatkarīgas domas, un atkal aizvilktu uz vēl vienu terapijas un medikamentu kursu. Nē, viņš gribēja izskatīties, it kā pilnībā piekristu visam, ko citi saka.

-     O, nieki, viņš atteica. Sīka skramba.

Medmāsa ielaida viņu Magdalēnas istabā.

-    Vai, jūsuprāt, viņa varētu būt gatava nelielai pastaigai pa dārzu? Aneba līksmi jautāja.

-     Nu, es nezinu, medmāsa šaubijas.

-Tik jauka diena, plati smaidīdams, turpināja Aneba. Viņam iesāpējās vaigi.

-     Tas tiesa, medmāsa piekrita.

-      Viņa varētu atbalstīties pret manu roku, Aneba dūdoja, mīloši vērdamies savā sievā.

Medmāsai patika redzēt pārus kopā. Mūsdienās tik daudz ģimeņu izjūk, šķiras un notiek visādās citas nejēdzības. Tādēļ ir tik patīkami redzet uzticamu vīru.

Viņa uzsmaidīja Anebam gandrīz patiesi (jo medmāsa patiesībā bija krietna sieviete, un tā nebija viņas vaina, ka Korporācija to ievilināja). Ak, nu tad ejiet, viņa teica. Svaigs gaiss nāks viņai par labu.

Aneba apžilbināja medmāsu ar savu smaidu, kas bija pilnīgi īsts. Medmāsa acumirkli apmulsa. Jebkuras patiesas emocijas būtu viņu samulsinājušas, jo viņa nebija tādas redzējusi jau gadiem ilgi, bet Anebas smaids bija leģendārs pat starp visiem patiesajiem smaidiem. Un šis bija viens no viņa labakajiem smaidiem. Apreibusi no tā spēka, medmāsa izgāja no telpas.

Aneba rīkojās ātri. Vispirms viņš izvilka katetru, pa kuru Magdalēnai vēnā ievadīja zāles. Tad viņš uzšļāca sievai uz sejas ūdeni. Tad viņš saberzēja viņas pēdas, pēc tam viņš noskūpstīja Magdalēnu. Kā Apburtā princese viņa atvēra acis. Viņas skatiens sastapās ar vīra acīm, kuras izstaroja spēku un apņēmību.

Magdalēna izskatījās šokēta un pārbijusies.

-       Mosties! Aneba skubināja. Patiešām mosties! Cīnies! Cīnies stiprāk! Cīnies kā vēl nekad mūžā!

Viņa samirkšķinaja acis.

Viņš noplēsa dažas no ziedlapiņām. Pat šiem neīstajiem niekiem piemīt spēks, viņš purpināja. Tas nav tik liels kā savvaļas ziediem mežā, bet tas var palīdzēt. Aneba atpazina šos ziedus kā vienu no Magdalēnas Visa uzlabošanas eliksīra, galvenajam sastāvdaļām.

Viņš saspieda ziedlapiņas tā, ka tās saburzījās un parādījās sula, un uzlika tās uz sievas mēles.

-     Pasūkā! viņš sacīja.

Aneba nobrauca ar roku pa savu joprojām asiņojošo skrambu uz vaiga.

-       Nolaizi! viņš lika. — Uzņem spēku no manām asinīm!

Magdalēna nolaizīja. Viņa atkal samirkšķināja acis.

-     Ūdeni, viņa palūdza.

-      Tikai ne uinu ūdeni, viņš iebilda. Šeit visur ir viņu vara, kas liek mums pārstāt domāt. Viņu barība, viņu zāles, viņu ūdens, viņu gaiss. Tas nav tīrs. Nāc!

-     Man nav speķa, Magdalēna kunkstēja.

Aneba iesmējās. Nestāsti, viņš teica. Tu esi visstiprākā man zināmā sieviete.

Magdalēna pasmaidīja. Viņa vēlreiz nolaizīja vira asinis no savām lupām. Viņa jutās stiprākā.

-     Tur ir kaķis, Aneba nočukstēja. Viņš zina ceļu.

Viņa jutās vēl stiprākā.

-     Un? viņa čukstēja.

-      Un mēs dodamies jaukā pastaigā pa dārzu, viņš teica.

Topēcpusdien, mazliet vēlāk, Edvards izgāja laukā.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm viņš atgriezās.

-     Cārlij, viņš uzsauca.

-     Jā? Cārlijs atsaucās.

-     Kādēļ tur atrodas veca lēdija ar svecēm un ziediem, un izkārtni, kurā i'akstīts: "Šajā palazzo dzīvo Tā Kunga eņģelis, viņš izglāba dzīvību manai mazmeitai Donatellai. Pievienojies man pateicībā par Jaunā Brūnā Eņģeļa brīnumu, lūdz par Tā Kunga žēlastību šajos grūtajos laikos!"?

Cārlijs nožagojās.

Ak nē!

Viņš bija apmulsis.

-     Pie kura Jauna Brūna Eņģeļa viņa varētu vērsties, Cārlij? Edvards turpināja.

Čārlija mute atvērās un aizvērās, bet, ko teikt, viņš nezināja.

-     Tu zini, ka mēs nedrīkstam piesaistīt sev uzmanību, Cārlij, vai ne? Kādā tieši veidā šī sieviete ar ziediem un svecēm, un runām par eņģeļiem un brīnumiem varētu nepiesaistīt uzmanību Viņa Majestātes saimniecībai? Kādēļ viņa šeit atrodas?

Tā nu Cārlijs visu izstāstīja. Ka meitenei uznākusi astmas lēkme un viņš tai nometis savas astmas zāles. Jebkurš tā rīkotos, viņš teica. Nevar taču sēdēt un skatīties, kā bērns…

Nē, pat Edvardam nācās piekrist, ka tā vienkārši sēdēt nevar.

-    Labi, viņš teica. Cerēsim, ka neviens viņu neievēros.

Ap pulksten sešiem omītei bija pievienojušās vēl trīs sievietes. Viena no viņām bija nometusies uz ceļiem un nepārtraukti skaitīja lūgšanas. Rādījās, ka arī viņas meita ir astmatiska. Cita turēja plakātu ar uzrakstu: "Venēcijas Dodž, Ieklausies savos Ļaudis! Izraidi Kaķus no Pilsētas! Pārāk Daudz Bērnu Slimo!"

Viņām visām bija ziedi. Un sveces.

Tieši pirms vakariņām jauns vīrietis piezvanīja pie tiltiņa vārtiem.

-      Esmu no laikraksta "Venezici Sera", viņš teica senjorai Batistutai. Vēlos uzzināt kaut ko vairāk par brīnumdarbu, ko paveica Brūnais Eņģelis Bērniem ar Astmu. Vai jūs ticat brīnumiem? Vai, jūsuprāt, Dodžs dara pietiekami, lai risinātu slimo bērnu problēmas?

Senjora Batistuta atcirta: Ejiet prom! Otrpus tiltiņam viņa redzēja desmit sievietes, sešus bērnus, trīs zīdaiņus, četrpadsmit ziedu pušķus, divdesmit divas sveces, sarindotas gar kanāla malu, četrus krucifiksus, sešas kartītes ar Jēzus Svētās Sirds attēliem, dažus vecus astmas baloniņus, piesietus ar sārtām lentītēm pie vārtiem, un rotaļlāciti. Vakara puskrēsla sveces atspīdēja kanāla ūdenī, tas radīja ļoti skaistu skatu.

-Ak, dieva dēļ, teica Čārlijs. Es tikai nometu viņiem zāles.

Vēlāk ieradās daži jaunieši ar plakātiem, kuros bija rakstīts: "Dodž, Venēcijas Apspiedēj, Beidz Mūs Ignorēt!"

Viņi pārdeva žurnālus, kuros ieteica atbrīvoties no Dodža un pieprasīja jaunu valdību. Drīz vien uzradās Dodža Gvarde ar stekiem un roku dzelžiem un jauniešus aizveda. Omītes par to visu spļaudījās un šņāca, un viens no Dodža Gvardes vīriem pavicināja savu steku arī pret viņām.

Čārlijs, notiekošo slepus vērodams pa logu, saprata, ka venēcieši loti, nemīl Dodžu.

Pēc vakariņām Čārlijs skaļi nožāvājās un teica, ka esot noguris un iešot gulēt. Edvards viņu aizturēja: Cārlij, esmu pieņēmis lēmumu.

-    Ak tā? noteica Čārlijs.

-      Čārlij, lauvām šeit palikt nav droši. Mēs būtu varējuši to visu noklusēt, bet… nu. Tagad tas nav iespējams. Mājai ir pievērsta pārāk liela uzmanība. Var paklīst runas. Tu tiki pieminēts avīzēs, ir izsludināta atlīdzība, un tagad vēl šīs blēņas ar brīnumdarbu. Ja kāds sapratīs, ka Brūnais Eņģelis un brūnādainais zēns no cirka ir viens un tas pats, tad labākais, uz ko varam cerēt, ir iegūt lauvām aizstāvību no malas. Un aizstāvēt tās var Dodžs.

Čārlijs piekrita Edvardam jautājumā par aizstāvību, taču komentāri par viņa brūno ādas krāsu šķita lieki. Milzum daudz cilvēku ir brūnādaini.

Edvardam bija aizdomīgi nevainīga sejas izteiksme.

-     Ja mēs aizvestu lauvas pie Dodža un stādītu priekšā kā viņa viesus, viņš par tām parūpētos, Edvards klāstīja. Viņš tās uzņemtu kā savus un Venēcijas draugus, un tad neviens neuzdrošināsies tos nogādāt atpakaļ cirkā. Taviem draugiem no cirka uzstāšanās paredzētas daudzās vietās, arī Venēcijā, un, ja Dodžs liks saviem draugiem sargāt lauvas, viņi to darīs. Neviens cirks nespēs atņemt Venēcijas varenību. Lauvas būs drošībā. Tātad mēs apciemosim

Dodžu. Viņš gaida mūs es neesmu teicis, ko atvedīšu, bet viņš kaut ko gaida. Tev ari jānāk. Saprotams, lauvu zēn! Klaudio būs tavs tulks. Tā būs vislabāk.

Edvarda izturēšanās, it kā viss jau butu norunāts, laupīja Čārlijam iespēju strīdēties pretī. Bet Cārlijs raizējās. Viņiem nevajag aizstāvību Venēcijā viņiem ir jāpamet Venēcija. Tomēr Dodža apciemošana nozīmētu Palazzo Bulgaria pamešanu, un tas būtu tikai labi. Izņemot to, ka viņš zaudētu sakarus ar Enzo, un viņš vēl nebija paguvis iztaujāt Enzo par saviem vecākiem.

Pēkšņi Čārlijam prātā iešāvās kāda doma.

Cui bono? Kam no tā labums?

Taisnība, astmas zāļu ražošanas kompānijas no tā neguva nekādu labumu.

Bet vai tām jau no paša sākuma bija zināms, kas notiks?

Varbūt zāļu ražotāji domāja, ka iegūs no tā lielu labumu? Varbūt viņi domāja, ka, aizliedzot mašīnas, vairs nebūs pietiekami daudz slimu bērnu, kam nepieciešamas viņu zāles. Bet, ja padarītu bērnus slimus ar īpašiem alergēniskiem kaķiem, tas nestu labumu viņu biznesam. Viņi neiedomājās, ka vecāki sāks atbrīvoties no kaķiem, nevis izdos vairāk naudas par zālēm. Viņi nezinaja, ka no alergiem negūs nekāda labuma.

Zāļu kompānijām varētu būt sakars ar alergu pēkšņo parādīšanos. Tādā gadījumā…

Edvards pārtrauca Cārlija domu gaitu.

Nu tad arlabunakti, Cārlij, viņš teica. Tu esi malacis. Tuvākajā laikā, pēc pāris dienām, dosimies pie Dodža.

Pēc pāris dienām! Viņam noteikti jāaprunājas ar Enzo jau rit.

Cārlijs miji pasmaidīja. Labi, viņš pieklājīgi teica. Arlabunakti.

Stundu viņš nogulēja gultā, trīcēdams no dusmām, līdz nosprieda, ka ir jau pietiekami vēls un kluss, lai varētu aizlavīties pie lauvām.

Aneba veda Magdalēnu uz lielo mūri, kur viņus gaidīja Sergejs. Runcis sedeja kā ēģiptiešu dievs ar augšup saslietām ausīm tas ir, viena no tām bija saslieta. Viņam pie kājām gulēja aploksne.

Sergejs visu bija izplānojis. Viņš daudz bija domājis par to, kā sazināties ar šiem nozīmīgajiem ļaudīm. Viņš bija uzklupis Čārlija tēvam, lai tas atgūtu apziņu, pamatīgi viņu šokējis, un tas apskaidroja vīra galvu uz gana ilgu laiku, lai viņš saprastu, ka jāsaglabā tā skaidra arī turpmāk. (Interesanti, ka vīrietis uzreiz metās ostīt augus. Sergejs, ja bija slims, darīja tāpat ēda zāli.) Un vēl Sergejs bija izplēsis no avīzes rakstu, lai parādītu viņiem. Anebam un Magdalēnai jau bija kaut kāda nojauta par dēla nodomiem. Bet kā likt viņiem saprast, ka jābrauc uz Venēciju? Sergejs būtu varējis aiziet uz pilsētas bibliotēku un izplēst lapu ar Venēcijas attēlu. Bet pilsēta atradās pārāk tālu, un viņam bija pavisam maz laika. Turklāt kaķi īpaši kaulaini plikpakaļas ar vienu pusausi nebija sevišķi laipni gaidīti bibliotēkās. īpaši tad, ja tie plēsa lapas no grāmatām. Taču ne jau tas Sergeju uztrauca. Viņš varēja izdarīt jebkuru nekrietnību, ko vēlējās, bet viņam nebija laika. Nē, nāksies iztikt ar avīžrakstu. Tad viņš varētu izvest zēna vecākus pa dienesta ejām, pavadīt uz staciju un iesēdināt Venēcijas vilcienā.

Sergejs ar ķepu pasvieda aploksni Anebam.

Aneba pacēla to un atvēra.

Sēžot zem mākslīga krūma, viņi abi ar Magdalēnu izlasīja avīzes rakstu. (Tas nebija tas pats, ko bija redzējis Čārlijs, bet gan kāds cits raksts no franču avīzes. Tajā bija stipri līdzīga informācija, vienīgi Meibla nebija pieminēta.)

Viņi nopūtās. Viņi pasmaidīja. Viņi saskatījās. Viņi atcerējās, kāds ir viņu dēls.

-     Viņš ir atbrīvojis lauvas! iesaucās Aneba. Viens pats! Tas tik ir puika!

-     Ššš, Magdalēna apsauca vīru.

Sergejs spalgi ieņaudējās un pamāja viņiem.

Visi trīs, ar Sergeju priekšgalā, viņi zagās uz priekšu gar betona mūri. Pēc brīža visai nejauka smaka nomainīja vēso, saldeno gaisu, pie kura viņi bija pieraduši. Patiesībā šī bija ļoti riebīga smaka. Oda pēc vecas pārtikas un sapuvušiem kartupeļiem, un zivju ādām, un… fuui. Magdalēna un Aneba sarauca degunu. Smirdēja arvien stiprāk.

Drīz viss noskaidrojās. Viņi bija nonākuši laukumā, kurā rindojās milzīgas atkritumu tvertnes. Miskastes kustējās kā lēni kareivji ierindā. Rinda pēc rindas tās slīdēja uz priekšu pretim Magdalēna un Aneba skaidri nevarēja saskatīt kaut kādai ierīcei, no kuras izlīda garas mehāniskas rokas, satvēra tvertnes un izgāza to saturu uz konveijera lentes ar apmalēm, kas neļāva atkritumiem nokrist. Konveijera lente ieslideja tunelī.

-    Ak nē! iesaucās Magdalēna.

Sergejs piegāja pie konveijera lentes tieši tajā vietā, kur tā ieslīdēja milzīgajā mūra sienā izveidotajā tuneli. Papīrs un plastmasa, un sapuvusi pārtikā, un putekļu kamoli, un kafijas biezumi, un vecas, slapjas lupatas, un mati no ķemmēm, un polietilēna maisiņi, un gaļas kauliņi, un dūņas no iztīrītiem akvārijiem, un brūnas ābolu serdes, un piešņaukti kabatlakati, un saplēsti stikli…

-     Tad nu, noteica Aneba.

Bija skaidrs, ko viņi grasās darīt.

-      Bet šeit ir jauki, iečinkstējās Magdalēna. Es nesaprotu, kādēļ… mums te labi klājās, un viss bija tik patīkami…

-     Magdalēna! iesaucās Aneba.

Viņa truli paskatījās uz vīru.

-      Es negribu līst tajos pretīgajos atkritumos, viņa teica. Nesaprotu, kāpēc man tas jādara. •

-       Mēs paši radām visus šos pretīgos atkritumus, Aneba sausi atcirta. Tev nevajadzētu būt tik uzpūtīgai.

-      Esmu nogurusi, čīkstēja Magdalēna. Gribu uz savu istabu. Es neesmu vesela.

Viņa ieraudājās. Diezgan skaļi.

Aneba apsvēra, vai var viņu iepļaukāt. Tā mēdz rīkoties ar histēriskiem ļautiņiem.

Tomēr viņš sievu noskūpstīja.

-      O, Magdalēna sacīja, acis mirkšķinādama. Piedod! Piedod, es mēģināšu…

-       Tiklīdz būsim tikuši ārā no viņu gaisa, viss būs kārtībā, iedrošināja Aneba.

Viņi paskatījās uz Sergeju. Sergejs skatījās uz viņiem. Viņi visi paskatījās uz atkritumiem. Sergejam tie bija tikai nedaudz mazāk pretīgi nekā cilvēkiem.

Viņi visi saskatījās. Divi no viņiem aizspieda degunu. Viņi uzlēca uz lentes.

Žviks.

Pēē.

Uf.

SEPTĪTĀ NODALA

Kad Čārlijs tovakar nokāpa pie lauvām, viņas nemierīgi miņājās nakts vēsumā. Lauvas nebija apēdušas gaļu un kļuva arvien nepacietīgākas. Sudrabainā Lauvene un Bronzas Lauvene gulēja mēness gaismā un izskatījās tieši tāpat kā Sv. Marka lauvas akmens statuja. Gaisā joprojām virmoja jasmīnu aromāts.

-    Nu? tincināja Jaunais Lauva, pielēcis tuvāk Čārlijam. Kas notiek? Vai ir kādi jaunumi par taviem vecākiem?

-     Ir jaunumi, teica Čārlijs, esmu sazinājies ar kaķi no ārpuses, Enzo, un viņš ir labs džeks. Un citi jaunumi ir ē pēc pāris dienām mēs pārcelsimies pie Dodža, un viņš būs jūsu draugs, un tur mums būs drošāk.

-      Ko? izsaucās Jaunais Lauva, kurš neredzēja visā tajā jēgu.

-     Es zinu, teica Čārlijs. Es arī neredzu jēgu, bet tur ārpusē ļautiņi ir uzcēluši nometni un domā, ka esmu eņģelis, un tad uzradās džeks no avīzes, un majors Tibs ir piesolījis atlīdzību par jums, tādēļ mums vajadzētu tikt projām. Un tad vismaz mēs izkļūsim laukā no šīs ēkas…

-     Ko? Vecākais Lauva apjuka vēl vairāk.

Čārlijs nemaz nebija gribējis viņus samulsināt un nožēloja, ka ir to izdarījis. Viņš izskaidroja vairākas versijas, kā notikumi varētu attīstīties tālāk.

Lauvas bija apjukušas.

-      Bet mēs tikai gribam tikt prom! sacīja Jaunais Lauva. Kādēļ viss ir tā sarežģījies? Karalis Boriss grasijas mums palīdzēt. Mums vajag tikai kuģi…

Čārlijs nopūtās.

-    Manuprāt, Edvardam ir citi plāni, viņš teica. Atceraties, kad man vajadzēja noņemt jums mērus…?

Vecākais Lauva gribēja jau atbildēt "jā, atceros", kad skala un negaidīta čīkstēšana pāršķēla nakts klusumu.

Čārlijs un lauvas aši saskatījās.

Tālākaja cortile galā atvērās durvis.

Čārlijs metās caur ēnaino pagalmu uz durvīm, pa kurām bija ienācis. Viņš paguva. Aizmugurē bija dzirdams tikai klusums, kurā tagad varēja just arī cilvēka klātbūtni.

Čārlijs staveja sava parastaja slēptuvē aiz durvīm un raudzījās tumsā. Mēness apspīdētais cortile līdzinājās skatuvei. Strūklakā kaut kas noplunkšķēja. Klusi un stiepti iedziedājās vientuļš putns. Apkārtne grima klusumā.

Nācējs bija Edvards. Viņš ieradās kopā ar sagumzīto vīru. Viņiem aiz muguras nāca abi vīrieši no motoscafo. Rokās viņi turēja ar acīm nosētās krēmkrāsas spalvu grēdas.

Čārlijs aizturēja elpu.

Vīri nolika spalvas, un Edvards uzlūkoja lauvas. Tad viņš pagriezās un teica, pēkšņi un skaļi satricinādams klusumu: Čārlij, nāc laukā, tu mums esi vajadzīgs!

Ja Čārlijs kādreiz lamātos, tad šoreiz viņš to darītu. Tomēr viņš iznāca no tumsas un devās pie viņiem. Neko citu jau viņš tāpat nevarēja darīt.

-      Palaidņa puika, Edvards bilda, bet šķita, ka tas viņu īpaši neuztrauc. Viņam bija citas lietas padomā.

-     Lūk, viņš turpināja, paņem šos un uzvelc ievainotajam! Un viņš lika vīriem pasniegt Čārlijam lielo spalvu grēdu.

Čārlijs saprata, ko no viņa vēlas.

-      Labi, viņš attrauca un, spalvas paņēmis, izpleta tās, lai beigu beigās redzētu, vai tas ir tas, ko viņš domāja. Viņam bija taisnība.

Spalvu grēda izrādījās spārni. Gari, skaisti spārni, pufigi un spīdīgi, un bagātīgi kā erceņģeļa vai gulbja spārni. Kā tie spārni Bībelē, par kuriem stāstīja Klaudio. Kā akmens lauvas spārni pie Sv. Marka katedrāles.

Kamēr Edvards gatavojās atslēgt vārtus, Čārlijs pacēla spārnus un parādīja tos Primo. Primo laiski samirkšķināja acis zem sava turbāna un pakustināja ausis šurp un turp un atkal šurp.

Čārlijs, stīvēdams spārnus krātiņā, tikko dzirdami murmināja. Vīri, baidoties no lauvām, stāvēja nomaļus.

-    Čārlij, kas te notiek? izsaucās Jaunais Lauva. Kas tie par spārniem?

-    Primo? Čārlijs murmināja. Vīri nedrīkst ievērot, ka viņš čukst. Tu taču saproti, vai ne?

Primo skatiens bija rāms.

-       Tie ir kā lauvam uz kolonnas, teica Jaunais Lauva.

-    Jā, atbildēja Čārlijs un uzsmaidīja draugam. Viņi grib, lai Primo kļūst par antīku lauvu, tadu, kā mēs redzējām. Kā to, kas ir Venēcijas aizbildnis. Manuprāt, Edvards grib viltot brīnumu lai izpatiktu Dodžam. Kā tu domā, Primo? Vai tu to varētu? Tas ir vienīgais veids, kā tikt laukā no šī cietokšņa… Ko tu domā?

Primo pasmaidīja zem apsējiem.

-      Un kā būs ar manu, ē, ievainojumu? viņš klusi teica. Vai mans ievainojums Dodžam patiks?

Čārlijs arī pasmaidīja. Viņš saprata, ka Primo runā par saviem zobiem.

-      Domāju, ka tavs ievainojums Dodžu pārbiedēs un ieinteresēs, viņš teica. Vai drīkstu tev šos uzvilkt?

Primo viegli pielieca galvu. Viņa skumjās acis teica: Jā.

-    Vai, vai, nomurmināja Jaunais Lauva.

Vecākais Lauva drūmi pasmaidīja.

Sagumzītais vīrs, stāvot aiz režģiem, mēģināja dot padomus, bet Čārlijs ignorēja viņu un pats izpētīja, kā spārnus piestiprināt. Tie bija skaisti. Garas, spēcīgas, nevainojami baltas spalvas bija stingri piešūtas pie šaurām ādas sloksnēm, un sloksnes bija pienaglotas pie koka un metāla rāmja, kas izpletās un nolaidās, un spārni bija piestiprināti pie cita rāmja, kam bija Primo muguras forma. No iekšpuses tas bija izpolsterēts ar mīkstu, biezu samtu (Primo kažoka krāsā), lai nerivētu un nespiestu. Spārni bija uzliekami Primo uz muguras kā sedli, un, tāpat kā sedlus, tos apakšā sastiprināja ar ādas siksnām. Vīri noelsās, kad Primo apgūlās, lai atvieglotu Čārlijam darbu, un atkal piecēlās, lai zēns varētu nostiprināt siksnas zem viņa vēdera. Tiklīdz lielais rāmis bija novietots uz Primo muguras, spārni izlīdzinājās un izliecās gar dzīvnieka sāniem.

-     Oho! iesaucās Jaunais Lauva.

Lauvenes paklusām elpoja. Viņas bija pieradušas pie tā, ka ir krāšņi dzīvnieki, bet redzētais pat uz lauvām atstāja lielu iespaidu.

Čārlijs atkāpās. Mēness gaismas apmirdzēts, šajā senajā, senajā pagalmā Primo izskatījās pasakains kā mītisks zvērs, kā dižena antīka statuja. Viņa apsaitētā galva radīja dziļa un savāda noslēpuma gaisotni ļauna, senatnīga noslēpuma. Viņš izskatījās kā ēģiptiešu nāves dievs ar lauvas ķermeni, gulbja spārniem un mūmijas galvu. Vīri aiz Čārlija muguras noelsās pat Edvards.

-     Magnifico, nomurmināja sagumzītais vīrs.

Jaunais vīrietis pārmeta krustu.

Sagumzītais vīrs mēģināja kaut ko bilst Čārlijam. Viņš rādīja uz īso ādas siksnu, kas nokarājās gar Primo krūšu kaulu, un uz mazu drāšu antenu, kas karājās tās galā. Vispirms pametis acis uz Edvardu, viņš pasniedza Čārlijam sīciņu pulti.

Čārlijs nopētīja to blāvajā apgaismojumā.

-     Kam tas? viņš vaicāja.

Vīrs atbildēja kaut ko itāliski. Čārlijs nesaprata, bet viņam radās apjausma.

Čukstēdams Primo, Čārlijs norādīja uz pulti un nospieda pogu tās kreisajā pusē.

Smilodona spārni mēness gaismā klusi un viegli izpletās un pacēlās, līdz pilnībā izslējās lepni un plaši, it kā Primo taisītos pacelties gaisā un lidot. Viņš pacēla ķepu un paklusām ierēcās. Kad viņš pakustināja savu lielo plecu muskuļus, spārni viļņojās līdzi kā ūdens vieglā vējā vai kā gulbis, kas izpurina savas spalvas. Izskatījās ļoti pārliecinoši.

-    Fantastico, nomurmināja sagumzītais vīrs.

-     Ostregal teica jaunais vīrietis.

Sprogainais vīrs bija zaudējis valodu.

Edvards klusi smaidīja.

-     Super, Primo! nomurmināja Jaunais Lauva.

Ar labās pogas palīdzību spārnus nolaida. Nospiežot vidējo pogu, spārni viegli"plivinājās. Primo izskatījās kā milzīgs, dzīvs, lidojošs lauva.

-      Noņem apsējus! pavēlēja Edvards. Man jāredz viss iespaids.

-     Vēl ne, atteica Čārlijs. Viņa žoklis vēl nav pietiekami spēcīgs.

Edvards domīgi uzlūkoja zēnu.

Patiešām, Čārlijs piebilda. Es labi pārzinu slimības. Tici man! Zēns plati uzsmaidīja Edvardam.

Edvards padomāja un tad pamāja. Labi, viņš atteica.

Čārlijs zināja, ka Edvards domāja par viņa māti zinātnieci. Vai viņš zināja arī par mammas dziednieces talantu? Cik daudz vispār Edvards zina?

Tajā mirklī zēna sirds pielija ar saltām bailēm un viss nostājās savās vietās.

Tas sākās ar parastu domu: Edvards zina, ka mana mamma un tētis ir ieguvuši līdzekli astmas ārstēšanai nevis zāles, kas aptur lēkmi, bet gan līdzekli, ar ko astmu var izārstēt visā pasaulē uz visiem laikiem. Tai sekoja nākamā doma: Edvards nav godīgs. Edvards krāpj karali Borisu. Edvards draudzējas ar Dodžu un grib uzdāvināt viņam Spārnoto Lauvu…

Un tad domas traucās tālāk, sajaukdamās un papildinādamās.

"Un ja," Čārlijs prātoja, "astmas zāļu firmas kaut kādā veidā ir saistītas ar alergu rašanos? Ja nu tās ir nolaupījušas manu mammu un tēti? Un ja nu zāļu ražotāji vēlas izmantot manus vecākus, lai viņi radītu kaut ko jaunu? Ja firmas grib izmantot manu vecāku prasmes un spējas, lai radītu jaunas slimības, kuru ārstēšanai viņi pēc tam radīs jaunas zāles?

Ja nu Edvards ir saistīts arī ar viņiem? Kādi plāni viņam varētu būt manā sakarā? Viņš mani, tāpat kā lauvas, tur ieslodzījumā… varbūt viņš mani plāno kādam nodot manis paša aizsardzības nolūkos t. i., viņa paša izdevīguma dēļ. Visi domā, ka esmu bez vēsts pazudis vai noslīcis. Ļaudis, pie kuriem ir mamma un tētis, varētu mēģināt izmantot mani, lai liktu mammai un tētim darit to, ko viņi nevēlas…"

Visas šīs domas plosīja zēna prātu un apvienojās, lai izteiktu tikai vienu parastu vārdu: briesmas.

"Man jārīkojas ātri," domāja Čārlijs. "Tīkls ap mums savelkas ciešāk. Man jānogādā lauvas drošībā un jāatrod vecāki."

Zēns joprojām mīlīgi smaidīja Edvardam. Viņam metās nelabi.

-     Iedod pulti! teica Edvards.

Čārlijs paskatījās uz viņu un tad uz Primo.

Primo tā kā pamirkšķināja.

Čārlijs pasniedza Edvardam mazo ierīci. Un tajā mirklī Primo pagriezās pret Edvardu, nozibsnīja savas dzeltenās acis un klusi, bet nekļūdīgi ierēcās.

Edvards sarāvās.

Primo ierēcās mazliet skaļāk.

Edvards padeva pulti atpakaļ Čārlijam.

Primo pasmaidīja zem saviem pārsējiem.

Edvards jutās atvieglots, bet ari aizkaitināts apkaunots.

Jaunais Lauva un Elsina apslēpa smaidu.

-      Apsēji jānoņem rīt, Edvards sacīja, pūlēdamies atgūt savu autoritāti. Kā mēs varam dāvināt Dodžam apsaitētu lauvu?

Tunelis, konveijera lente, atkritumi — tas viss bija netīrs un pretīgs un smirdēja sliktāk par visu, ko abi cilvēki jebkad bija oduši. Sergejs, protams, pie šādas smakas bija vairāk radis. "Sasodītie mīkstčauļi," viņš domāja, skrubinot zivs asakas gabaliņu.

Magdalēna izvēmās. Riebīgāk vairs nekļuva, jo jau tā viss bija pretīgi. Aneba apgalvoja, ka tas bija labi, ka viņa izvēmās, jo tādā veidā viņa izvadīja no sava ķermeņa daļu zāļu. Magdalēna teica: Liels paldies, un drīz vien iemiga. Viņas matos bija ieķērušās olu čaumalas.

Pēc brīža konveijera lente viņus izspļāva vakara nokrēsli un mēness blāvajā gaismā.

Konveijera lente atradās labu gabalu virs zemes. Apakšā bija transportlīdzekļu parks un uzlādēšanas punkts, ko apspīdēja vāja gaisma. Viņu priekšā pletās milzīgākā izgāztuve, kādu Aneba jebkad bija redzējis. Tā bija kā atkritumu dūksts vai muklājs, kas pletās jūdzēm tālu, ar nelīdzenam, haotiskam, dubļainām gružu nogāzēm un ielejām: ar virspusē plandošiem plastmasas maisiem un neaprakstāmiem mēsliem apakša. Dzīvnieki viņi neredzēja, kādi, lodāja pa atkritumiem, uzmanīgi cilādami kājas, ostīdamies un sprauslādami.

Atkritumi pletās līdz pat horizontam. Konveijera lente griezās kā garlaicīgs, smirdošs atrakciju parka nobrauciens. Garlaicīgs tas bija, līdz viņi pamanīja, ka aptuveni pēc 500 metriem lente izlocījās kā liela čūska, apmetās otrādi un nosvieda atkritumus milzīgajā, tumšajā mēslu čupā. Smirdoņa kļuva tūkstoškārt stiprāka, kad netīrumi un gruži krita lejā, atkritumu sula izšļakstījās un mēslu krikumi un lielie gabali lidoja pa gaisu.

Bēgļi saprata, kur tiem nāksies lēkt atkritumu mīkstumā ("Fui," nodomāja Aneba), bet jātrāpa pie pašas malas, lai neiegāztos bezgalīgajā mēslu līdzenumā un ar konveijera lentes gādību netiktu ierauti pretīgajā aizmirstībā…

Viņi piecēlās. Uzmanīgi. Viņi negribēja nogāzties uz cietās zemes. No apakšas viņiem pretī slējās liela, netīra kaudze… smaka bija briesmīga… uuuf'ffTAGAD!

Viņi lēca: vīrietis, sieviete un kaķis.

Viņi ripoja. Labāk par to nemaz nedomāt.

Viņi apstājās pie pašas malas. Tiktāl viss būtu kārtībā.

Guļot zemē, Aneba palūkojās apkārt. Ausi viņam bija iespiedies vecs, mitrs tējas maisiņš.

Sergejs paskatījās riņķī, tad devās nevainīgā pastaigā, ostidamies un pārbaudot, vai kāda nav tuvumā.

Aneba apskatīja transportlīdzekļus. Autoparkā stavēja mašīna ar benzīna dzinēju viena no tām vecmodīgajām. Benzīna mašīnas bija daudz ātrākas par solārajiem mikrobusiem un elektrocikliem. Turklāt tās neapturēja policisti, jo šādas mašīnas varēja piederēt tikai svarīgiem ļaudīm.

Tuvumā neviena nebija.

Degvielu dabūt bija gandrīz neiespējami, bet ja nu mašīnā ir mazliet benzīna…

Pirms daudziem gadiem Aneba mācījās vadīt mašīnu un apguva šo dzinēju darbību. Un arī to, kā var mašīnu iedarbināt ar vadiem, ja nav atslēgas.

Aneba satvēra Magdalēnas roku.

-     Laižam, viņš teica.

Divas minūtes vēlāk viņi jau atradās uz Parīzes ceļa.

Pēc desmit minūtēm Magdalēna izsaucās: Aneba! Kā būs ar kaķi?

Pirms deviņām minūtēm Sergejs bija neticīgi blenzis pakaļ mašīnai, kad ta aiztraucās bez viņa. Par ko viņi domāja! Viņiem galu galā bija jābūt supergudriem! Par ko viņi domāja, tā aiznesdamies, velns zina kur? Viņam bija jānogādā šie cilvēki Venēcijā! Kas, pie velna, viņiem ir padomā?

-     Mēs nevaram griezties atpakaļ, teica Aneba. Tas ir pārāk riskanti.

"Viņi dosies uz Parīzi," nodomāja Sergejs. "Stulbeņi! Viņi seko avīžrakstam, nevis man." Sergejs apsēdās uz sapuvušu banānu mizu kaudzes un jutas apjucis.

Jāiet pakaļ un jāmēģina aizstūrēt šos uz Venēciju. Kas par sasodītu laika izšķiešanu!

Bet tad cauri tumšajam vakaram pie viņa atsteidzās tukla, ūsaina, brūna kaķenīte ar svarīgām ziņām, un Sergeja plāni atkal mainījās.

-     Puisis! kaķene tusnīja. Tas puisis, kuru lauvenes iegrūda ūdenī, kurš bija slimnīcā. Viņš ir prom viņš dodas pēc lauvu zēna, kaķu valodā runājošā. Aizbrauca šopēcpusdien, dodas uz Venēciju, domāju, tev jāzina pēc Parīzē mītošas manas māsasmeitas domām, tu varētu gribēt brīdināt lauvu zēnu!

-    Drit vai micīt! iebrēcās Sergejs. Kāpēc visi domā, ka man nav pašam savas dzīves!

Bet, tā kā viņa paša dzīve lielā mērā sastāvēja no ēšanas, iekļūšanas strīdos un prātošanas, kāpēc dzīve nav aizraujošāka, Sergejs ar prieku aizsūtīja brūno kaķeni atpakaļ uz Parīzi ("Seko zinātniekiem! Nepazaudē viņus!") un pats devās uz Venēciju, lai pateiktu Čārlijam, ka Rafijs ir izlaists.

Kaut Aneba un Magdalēna būtu kopā ar viņu!

ASTOTĀ nodaĻa

Kad spārni bija nolikti un vīri aizgājuši, un pat Edvards bija devies pie miera, Čārlijs apsēdās pie loga ar skatu uz piazza un pārdomāja savu stāvokli.

Viņiem būtu jādodas pie Dodža. Citādi no pils ārā neizkļūt. Čārlijs dienām ilgi bija pārmeklējis ēku un secinājis, ka ceļa bēgšanai nav. Turklāt lauvas ir ieslēgtas un Edvards īpaši rūpīgi uzmana atslēgu. Edvards zināja, ka Čārlijs un lauvas reiz jau izbēga no cirka, un negribēja riskēt. Turklāt laukā vēl ir visi šie ļautiņi. Zēns uzmeta tiem skatienu. Pat nakts vidū daži palika nomodā ar visām savām svecēm. Čārlijs bija aizkaitināts. Kā lai vēlreiz aprunājas ar Enzo, ja viņš nevar to gaidīt pie loga, un kā panākt, lai Enzo ierauga, ka Čārlijs ir šeit?

Zēns turējās ēnā, priecādamies, ka nav baltādains. Baltas sejas pievelk mēness gaismu un atstaro to. Viņš ar savu tumšo seju varēja palikt nepamanīts, kamēr domāja un uzmanīja Enzo.

Apsardze pie Dodža, iespējams, ir tikpat stingra, ja ne vēl stingrāka. Tātad, vai viņi varētu aizbēgt pa ceļam?

Meness blāvi apspīdēja piazza, un Cārlijs sāka galvā sastādīt sarakstu aptuvenu sarakstu ar jautājumiem un idejām.

1.   Kā tikt projām nepamanītiem?

2.    Kuģis, lai nokļūtu Āfrika.

3.    Vai pa sauszemi? Nē, pārāk sarežģīti, pārāk daudz ļaužu. Būtu jādodas cauri Itālijai, bet Itālijā būs cirks, un pēc tam vienalga otrā gala viņiem būs jābrauc ar kuģi… Ja brauks ar kuģi, tad viņi visu laiku varēs slēpties.

4.    Kuģi varētu noīrēt! Kopā ar komandu. Samaksāt, lai tur muti.

5.    Kur lai dabū naudu?

6.    Kāpēc karalis Boriss nav atrakstījis?

7.    Pārtika, priekšdarbi, visas šīs lietas navigācija, kuģošana.

8.    Kuģis, kuģis, kuģis.

O, bet tas viss ir bezjēdzīgi. Tas viss ir lauvu dēļ, nevis viņa paša deļ.

Viņš nezina, kur atrodas vecāki, tādējādi viņš nezina, kurp jābrauc.

Čārlijs par to domāja visu nakti un visu nākamo dienu. Viņš domāja par to, kad aizzagās apraudzīt lauvas, bet negribēja ar tām runāt par šo jautājumu. Viņš varēja pārrunāt plānus vispārējos vilcienos, bet pat Jaunajam Lauvam izpaust savas ilgas pēc vecākiem šķita nodevīgi. Līdz Jaunais Lauva pats par to ierunājās.

-    Čārlij, viņš noņurdēja, vai tu šausmīgi ilgojies pēc viņiem?

Čārlijam uzreiz bija skaidrs, par ko draugs runā. Jā, — viņš attrauca.

— Bet tu visu laiku turpini kalt plānus, kā palīdzēt mums, nevis lai dotos meklēt viņus… Tu esi ļoti lojāls pret mums.

Čārlijs pasmaidīja. Mums ir vienošanās, viņš sacīja. Mēs palīdzēsim cits citam.

-     Tu jau viens pats paveic visu palīdzēšanu, — iebilda Jaunais Lauva. Nedomā, ka neesmu pamanījis.

-      Jūs palīdzējāt atbrīvoties no Rafija, jūs palīdzējāt man laikus pagūt uz vilcienu… Tas nav tā… Cārlijs nedaudz sakaunējās runāt par to tik tieši.

-      Hmm, noņurdēja Jaunais Lauva. Personiski es domāju, ka mēs tev esam daudz parāda. Un, manuprāt, mums ir japadomā arī par taviem vecākiem.

Čārlijs iepriekšējo nakti gultā domāja par viņiem, vēlēdamies, kaut Džūliass gulētu kojā virs viņa. Džūliass zina tik daudz, viņš būtu spējis palīdzēt. Bet Čārlijs nekad nebija varējis izstāstīt Džūliasam patiesību, jo viņš bija cirka zēns un nebutu sapratis, kādēļ lauvām bija jābēg. Tomēr tas neatturēja Čārliju no ilgošanās pēc drauga. Viņš prātoja, vai kādreiz vēl redzēs Džūliasu.

Čārlijs domāja par to, kad izdzirda Klaudio dziedam, un tad izliecās pa logu, lai pamātu viņam, un Klaudio pamāja pretī.

Visvairāk Čārlijs par saviem vecākiem domāja, sēžot pie aizmugurējā loga, jo šī bija tā vieta, kur varēja parādīties Enzo. Bet tas bija grūti: kādu ntu uzradās televīzijas komanda, cerot sagaidīt Bruņā Eņģeļa nākamo parādīšanos. Zāles krīt no gaisa kā manna no debesīm! mazs bērns teica viņiem. Viņi sastājās ar savām kamerām un ar garo, pūkaino ierīci, kurā runāt. Viņi valkāja saulesbrilles un smēķēja cigaretes, un izteica replikas par garamejošām meitenēm. Viņi daudz smējās. Viņi jauki pavadīja laiku. Viņi negāja projām.

Beidzot pusdienlaikā, kad saule bija visaugstāk un karstums sāka spiest pie zemes, TV puiši devās uzmeklēt kādu vēsu kafejnīcu, kur varētu ieēst. Čārlija fani atvirzīja savus krēslus ēnā un iekārtojās uz diendusu. Piazza iegrima klusumā kā kustošā sviestā.

Cārlijs nosēdās loga ēnā un gaidīja. Un pēc brīža arī viņš iesnaudās.

Zēnu uzmodināja tracis. Resnākie kaķi, slinkie lamzaki, kas visu dienu gulšņāja, bija sastājušies aplī, šņāca, kūkumus uzmetuši kā bars zvērojošu pusloku. Cārlijs dzirdēja viņu niknās, sīkās balstiņas un redzēja, kā kaķi izlaida savus asos nagus. Viņi kādu bija ielenkuši, un viņi atkal barā uzbruka.

Cārlijs bija pārsteigts. Pēdējā laika alergi nebija manīti. Šķiet, tie bija sapratuši, ka nav šeit gaidīti, un nolēmuši turēties malā. Čārlijam tas nepatika.

Čārlijs zināja savu pagatni. Viņš zināja par laikiem un vietām, kur melnādainos cilvēkus izraidīja no kafejnīcām un restorāniem, skolām un autobusiem, viesnīcām un slimnīcām, darbavietām un baznīcām, jo viņiem bija melna ādas krāsa. Viņš zināja, ka vēl ne pārāk sen bija tādas vietas, kuras viņš un viņa māte nedrīkstēja apmeklēt kopīgi, jo viņiem bija atšķirīga ādas krāsa. Viņš zināja, ka melnos sodīja un piekāva huligāni tikai par mēģinājumu iet uz darbu vai augstskolu par mēģinājumu dzīvot pašiem savu dzīvi. Domāt par visām šīm lietam bija ļoti, ļoti sāpīgi.

Tā pati sāpe sirdī viņam teica, ka šiem kaķiem nav tiesību terorizēt alergus. Viņiem nav tiesību ielenkt to nabadziņu, lai kas tas arī būtu.

No ielenkuma vidus atskanēja kaķa sāpju kliedziens.

Pat nedomājot, pat aizmirstot par to, ka viņam ir jāslēpjas, Čārlijs zaudēja savaldību. Viņš uzlēca uz palodzes un ierēcās pāri kanālam. Viņš rēca kaķu valoda, bet ar lauvisku akcentu. Viņš izrēca biedinājumu un draudus, un brīdinājumu kauslīgajiem kaķiem. Viņš rēca, ka esot jau gana, ka ilgāk to vairs necietīšot, ka viņiem jālasās prom TULIT, un, ja viņi vēlreiz atgriezīsies, tad tiem būs darīšana ar viņu Cārliju. Viņa rēciens satricināja Venēcijas siestas klusumu.

Kauslīgie kaķi pagriezās un sastinga, un tad kā ūdens lāses no riņķojošas šļūtenes tie pajuka uz malu malām un izgaisa, no šausmām zaudējuši prātu šī rēcošā cilvēklauvas dēļ.

Brūnā Eņģeļa fani uztrukās no diendusas, tieši laikā, lai redzētu, kā Brūnais Eņģelis kā saniknots velns plosījās pie sava loga. E' l'angelo! kads iebrēcās. Guardate! L'angelo! Skatieties, eņģelis!

Bet, pirms viņi paguva sakopot domas, Cārlijs atkal bija pazudis. Redzot, kā visi bola acis viņa virzienā, Čārlijs aptvēra, ka rēkšana laukā pa logu patiešām nebija saprātīgs un apdomīgs veids, kā uzvesties, ja vien nevēlas atklāt savu atrašanās vietu.

Viņš notupās pie loga malas, vēsajā ēnā pie sienas un lādējās par savu nesavaldību.

Pēc brīža virs zēna galvas cauri vecajiem, jūras apdvestajiem, sarūsējušajiem dzelzs režģiem iespraucās noplukuši, spalvaina galva.

Sveiks, teica čerkstīga kaķa balss ar spēcīgu Viganas [3] akcentu. te tu esi. es tevi meklēju, un tieši īstajā brīdī tu parādies. Tas bija pārmēru precīzi laikā paldies, draugs. Šūt proti?

Cārlijs pacēla skatu. Tas bija kaulains, draņķīga paskata melnbalts kaķis ai* izplūkātiem laukumiem uz dibena un pienaini zilām acīm. Tas bija tāds kaķis, kuru tu negribētu glaudīt, jo viņam varētu būt blusas vai vēl kas ļaunaks. Cārlijs tik ļoti priecājās viņu redzēt, ka gandrīz apskāva to. Viņš aprāvās pēdējā brīdī, sapratis, ka, pirmkārt, Sergejam tas varētu nepatikt un, otrkārt, viņš neizskatījās vesels.

-     Sergej! zēns iepīkstējās. Sergej! Kā tev iet? Kur tu biji palicis? Kas jauns? Izstāsti man visu! Ko tu domāji ar to "šūt"?

Sergejs izstiepās garš un tievs un izspraucās cauri dzelzs režģiem.

-    Gribēju teikt, ka esmu gandrīz pazaudējis vienu ausi un man patiktu, ja lielākā daļa no otras auss saglabātos, tādēļ, ja māki šūt, tad aizteci pēc šūšanas piederumiem un piešuj manu nabaga mazo dzirdes izvirzījumu atpakaļ īstajā un pareizajā vietā, Sergejs burkšķēja. Tā atrodas uz dzegas. Dabūju nomest, lai varētu parunāt ar tevīm.

Cārlijs piecēlās un uzmanīgi palūkojās ārā pa logu uz akmens dzegu. Tur gulēja sērīga, maza melnu spalvu ļipiņa ar sīkiem asins lāsumiem gar malu.

Auss driska neizskatījās ne sevišķi liela, ne pietiekami stingra, lai to šūtu vietā. Čārlijs arī zināja, ka, piešujot ķermeņa daļas, jāsavieno asinsvadi, lai asinis varētu turpināt plūst. Ja asinis netecēs, miesa vienkārši nomirs.

Šī nabaga austiņa tiešām…

Zēns paraudzījās uz Sergeju.

Sergejs paraudzījās uz Cārliju. Būdams tāds vecs, kaulains un netīrs kaķis, viņš tomēr izskatījās ļoti pašpārliecināts un daudzsološs.

Sergejs, kurš bija atnesis vēstuli no vecākiem, lai gan tas viņam nebija jādara, kurš bija aiznesis Cārlija vēstuli atpakaļ vecākiem, lai gan tas bija pilnīgi pretējā virzienā. Sergejs, kurš atkal bija šeit, kurš viņu meklēja un atrada… Viņš patiešām grib palīdzēt.

Sergejs bija teicis, ka Čārlija vecāki ir Venēcijā, lai gan izrādījās, ka viņu šeit nav!

-      Sergej! Čārlijs iesaucās. Mani vecāki ir šeit vai viņu te nav? Tu teici Venēcija — vismaz lauvas apgalvo, ka tu tā teici, bet Edvards saka…

Sergeja acis izskatījās duļķainākas kā jebkad.

Čārlijs vēlreiz palūkojās uz ausi. Tā izskatījās gaužām slikti.

-    Labi, viņš turpināja. Izstāstīsi man visu! Uzgaidi! Zēns uzskrēja augšstāvā, kārtējo reizi priecādamies par klusajām akmens grīdām, paķēra savā istaba mazu pudelīti un nosteidzas atkal lejā.

Divi pilieni mammas Visa uzlabošanas eliksīra viens uz mazās, ļenganās auss asiņainās malas un viens uz nabaga Sergeja noplīsušā struņķa. Tos uzmanīgi salikt kopā… nu tā…

Sergejs mēģināja saskatīt savas galvas sānu.

-     Paliec mierā! Čārlijs sabāra viņu. Man tas jānotur vietā… Beidz gorīties!

-     Ko tu dari? Kas tas? degunu saraucis, Sergejs šaubīdamies vaicāja. Kādu draņķi tu liec uz manīm? Tas ir eliksīrs? Eliksīrs man nelīdzēs, tev to vajag piešūt…

Bet eliksīrs līdzēja. Desmit sekundes vēlāk Sergejs grozīja ausi un skandēja: Neticami! Tas fiziski nav iespejams. Tas nevar būt. Nesaprotu, ko tu izdarīji. Nesaprotu, kas tas par eliksīru. Tas ir sasodīts brīnums. Re! Es to varu kustināt! Un to viņš arī darīja. Tad Čārlijs ievēroja, ka auss ir nedaudz ļodzīga… bet neko neteica, jo Sergejs jau tāpat bija tīrais posts, tā ka auss pat īpaši neizcēlās.

-     Nu tad tā, teica Sergejs. Apologias, ka nevarēju ierasties ātrāk! Mēģināju izvairīties no tiem niekkalbjiem skvērā, kas tur nosit laiku un jūtas kā savās mājās, neļaujot citiem paiet garām, klāstīja Sergejs. Nožēlojami. Jaa, labi, sveiks! Te nu mēs beidzot esam.

Viņš iekļāva Čārliju savu zilo acu skatienā. Tava mamma un tētis beigu beigās nav tuvumā. Es teicu, ka viņi te bus, bet viņu nav, un ludzu piedošanu par to. Biju nepareizi informēts. Notika tā: no Parīzes viņus aizveda uz Vanšu Francijas dienvidos.

-     Francijas dienvidos! iespiedzās Čārlijs.

-Ar viņiem viss ir kārtībā, turpināja Sergejs. Viņu pretošanās spējas ir stipras, un savā ziņā tur viņi bija drošībā. Bet tur notika pakapeniska pāraudzināšana, kas, neraugoties uz viņu sīkstumu… atstāja iespaidu… Nu, tagad viņu tur vairs nav.

-     Kur tad viņi tagad ir? Čārlijs vaicāja.

-     Zagtā mašīnā ceļā uz Parīzi.

Čārlijam atkārās žoklis. Viņš to sajuta. Viņš žigli aizvēra muti.

Uz Parīzi? Zagtā mašīnā?

-     Vai viņi saņēma manu vēstuli?

-      Jā, teica Sergejs. Un es šiem iedevu arī avīzes rakstu, ko izlasīt un… ē… es grasījos viņus pavadīt šurp un nogādāt personīgi pie viņu dārgās atvases. Bet viņi, ē, aizmetās uz Parīzi…

-    Tātad man tagad jādodas uz Parīzi, secinaja Čārlijs.

-       Pat nedomā! iebrēcās Sergejs. Parīze mudž no tiem cirka ļaudīm, policijas un visiem pārējiem, un… iespejams, tu to gribētu zināt tas dienderis no tavām mājām ir pametis slimnīcu un dodas šurp ar mērķi atkal kaitēt, kā parasti…

Nu gan Čārlijs bija uzzinājis jau pārāk daudz jaunumu. Viņš paris reižu samirkšķināja acis.

-    Bet vai ar viņiem viss ir kārtībā? zēns klusi vaicāja.

-      Ar taviem vecākiem? Cik man zināms, viņiem ar katru bridi kļūst labāk. Gana labi, lai nospertu mašīnu.

Cārlijs papurināja galvu. Zagšana!

Viņam ļoti, ļoti gribējās doties pie vecākiem. Cārlijs juta, kā šī vēlme velk viņa sirdi kā virve.

-     Kāds tad stāvoklis ir šepat? vaicāja Sergejs.

Cārlijs aši viņu informēja, un, to darīdams, zēns saprata, ka viņš nevar aizbraukt un atgriezties Parīzē. Viņš pat ne reizes nebija izgājis no ēkas. Un turklāt viņš nevar pamest lauvas.

Pat ne vecāku dēļ?

Nē. Viņš nepamestu vecākus lauvu dēļ, un viņš nevar pamest lauvas vecāku dēļ.

Sergejs uzmanīgi klausījās, un tad viņi brīdi sēdēja klusēdami un apsvērdami.

-     Tātad, ko tu taisies darīt? jautāja Sergejs.

-     Rit mūs visus vedīs uz pili pie Dodža. Viens labums Rafījam būs grūtāk mums sadzīt pēdas. Pēc tam, dievs vien zina, kas būs. Mums jābēg.

Bēgšana. Tas ir galvenais. Pats svarīgākais.

-     Tas, ko tu dari ar lauvām, ir lieliski, bilda Sergejs. Un forši, ka parūpējies par Smilodonu. Kā šim iet? Vai šis ir kārtībā?

-      Ar viņu viss ir labi, teica Cārlijs. Skumjš, bet vesels.

-     Jā. Tā tas varētu būt. Ikviens priecājas par to, ko tu izdarīji, nu, tu zini, visi ir dzirdējuši, kas notika, un visiem tas iedvesa patiesu riebumu un skumjas, bet neviens īstenībā nedomāja, ka viņš izdzīvos, bet viņš izdzīvoja, tādēļ visi ir apmierināti, ka viņš ir aizbēdzis un sastapis tevi…

-    Pagaidi mirklīti, teica Čārlijs. — Kas? Par Smilodonu?

-     Forši, ka šis ir ar tevi un ka ar šo viss ir kartībā, piebilda Sergejs.

-    Jā, bet ko tu teici par runām par notiekošo? Kas notika? Ko tu tur teici par viņa izdzīvošanu?

Sergejs veltīja Čārlijam visnota] nopietnu skatienu.

-     Tu tak zini, kas viņš ir, vai ne? kaķis jautāja.

-    Jā. Viņš ir Smilodon fatalis. Vecākais Lauva nosauca viņu par Primo, atteica Čārlijs.

-     Bet tu tak zini, no kurienes šis ir cēlies?

-     Tu zini? pēkšņi dedzīgi iesaucās Čārlijs. No kurienes viņš ir nācis? Mēs Primo atradām Parīzē, pie Dabas vēstures muzeja, un viņš mums izstāstīja visu, ko varēja atcerēties, bet… Čārlijs apklusa, iegrimis atmiņās par Smilodona bēdīgo stāstu.

-    Viņš nezina? Sergejs bija šokēts.

-     Nē, apstiprinaja Čārlijs.

Sergejs palūkojās uz savām ķepām, tad sāka mazgāt ausis.

-     Nu? Čārlijs nerimās.

Sergeja aste kustējās: pa kreisi, pa labi, atkal pa kreisi.

Čārlijs turpināja pētoši uz viņu raudzīties.

Sergejs pacēla skatu.

-       Esi redzējis to veco filmu, — Sergejs piesardzīgi iesāka, kur viņi dabūja veca dinozaura DNS un… Viņa balss apklusa.

-    Kur viņi radīja izmirušus dzīvniekus? Klonēja tos vai kas tamlīdzīgs, Čārlijs pabeidza.

-    Jā, teica Sergejs.

Čārlijs brīdi sēdēja klusēdams.

-     Vai tā Primo… Čārlijs nezināja, kā to pateikt. Kā Primo bija piedzimis? Ka viņš bija uztaisīts?

-     Jā, Sergejs apstiprināja.

-      Ak, klusi nopūtās Čārlijs. Pasaule pēkšņi likās daudz lielākā.

Kādu brīdi viņi abi klusēja.

-       Tā ir nožēlojama, tāda veida klonēšana, teica Sergejs, un tā ir aizliegta, un viss. Daži prātvēderi spēj kaut ko tādu radīt, bet tad viss saiet grīstē, un dzīvnieki cieš un mirst. Bet ir viens nolāpīts zinātnieks Dabas vēstures muzejā, kurš to uzņēmās, kurš nosprieda, ka ir Dievs…

-      Kādēļ viņš tā darīja? jautāja Čārlijs. Viņam nebija jājautā, kādēļ tas ir aizliegts, tas tāpat bija skaidrs. Tas ir pārāk nedabiski, un rezultātā rodas radījumi kā Primo -, kas ir slimi un vientuļi, bez ģimenes, bez pagātnes. Izveidot dzīvas radības ir nežēlīgi. Radībām ir jāpiedzimst.

-     Viņu bija pārņēmusi ziņkāre, paskaidroja Sergejs.

Nabaga, nabaga Primo. Nav brīnums, ka viņš jūtas, it

kā neeksistētu vai… ak, visas tās neskaidrās lietas, ko viņš sarunāja. Nabaga skaistais Primo.

Un rīt viņu izgreznos ar viltus spārniem, lai uzdāvinātu Dodžam.

-      Vai Edvards zina, kas viņš ir? Kā viņš… kā viņu radīja? pēkšņi vaicāja Čārlijs.

-     NĒ! iebrēcās Sergejs. Un pilnīgi noteikti viņš to nekad nedrīkst uzzināt, ne viņš, ne kāds cits! Kaķi ir iepazinušies ar visu šo ārprātu, bet cilvēki neko nezina. Primo ir nepieciešama droša, slepena vieta, kur viņš varētu apmesties, kur to apsargātu labi un sīksti kaķi. Citādi cilvēki gribēs veikt ar viņu eksperimentus, visu laiku, mūžīgi! Viņi nekad neliksies mierā. Tas nav viņu dabā.

Čārlijs dziļi ieelpoja.

Vai mēģināt apturēt Primo nogādāšanu pie Dodža? Vai mēģināt begt jau šonakt?

Bet kā to izdarīt? Kā tas iespējams?

Viņš nopūtās. Gatavais negals.

Vēl viena lieta viņu uztrauca.

-     Sergej, sacīja Čārlijs, pie kā bija mani vecāki? Es izdomāju, ka viņi varētu būt pie astmas zāļu ražotajiem. Tā ir?

Sergejs paskatījās uz zēnu. Cik daudz viņam drīkst stāstīt?

-     Jo es domāju, par tiem astmas zāļu ražotājiem, ka viņi varētu gribēt, lai mani vecāki strādā viņu labā. Nezinu, vai man ir taisnība, bet es iedomājos, ja astmas zāļu ražotāji kaut kā ir uztaisījuši alergus, tad…

Tajā brīdī pār Čārliju nāca apskaidrība. Nu, protams! Kā viņš jau sen to nebija sapratis!

-     Sergej! viņš iekliedzās. Tu taču esi alergs, vai ne?

Sergejs blenza. Sastindzis. Viņa pienaino acu skatiens

kļuva vēss un ļodzīgā auss noraustijas uz priekšu un atpakaļ.

-      Un kas? viņš izspļāva. Un kas? viņš vēlreiz iekliedzās. Kas tev par daļu? Tu…

Sergejs zvēroja: saniknots un sāpināts. Un tad pēkšņi viņš metās prom laukā pa logu, lejā pa noteku, pāri sienai, zem tilta, garām dziļajam un tumšajam kanalam.

-      Sergej! sauca Čārlijs, pielekdams kājās. Sergej! Es negribēju… Sergej, atgriezies! Nac atpakaļ!

Bet Sergejs jau bija prom.

Cārlijs satvēra dzelzs režģa stieņus. Viņš bija zaudējis valodu. Tad jutas aizskarts. Viņš negribēja aizvainot Sergeju. Viņš neiedomājas, ka Sergejs tā reaģēs. Ak nē…

-     Sergej! viņš velreiz ieaurojas kanala virzienā.

Ak nē, nē, nē!

Draudzīgā ģīmīša negaidītā parādīšanās un jauna informācija tas bija brīnišķīgi. Kad kaķis vēl negaidītāk nozuda, turklāt tik muļķīga pārpratuma pēc, tas bija gandrīz neizturami. Lielāko daļu nakts Čārlijs pavadīja nomodā, domājot par to visu, un agri no rīta bija jau pieņēmis lēmumu.

Tā vairs nevar turpināties! Viņš un lauvas nevar gaidīt, ka kāds visu nokārtos viņu vietā. Viņiem viņam jārīkojas, pirms viņus nav pārveduši un ieslodzījuši vēl dižākā krātiņā. Viņiem vajadzīgs sabiedrotais. Un tas nozīmē, ka jāriskē.

Ja kāds skatītos, tad, iespējams, redzētu Čārliju gaidām aiz dzelzs režģa pie viena no apakšstāva logiem. Varētu domāt, ka viņš tur atrodas tāpat vien, un nebija nekā neparasta, ka viņš sveicināja jauno, zilacaino gondoljeru, kurš kā ik dienas brauca garām, dziedādams savu sērīgo, skaisto gondoljera dziesmu.

-     Klaudio, Čārlijs uzsauca, čau!

Klaudio atskatijās. Viņš šķita ievērojis, ka Čārlija sveiciens izklausās citādi, un piebrauca ar savu laivu tuvāk. Ka tev iet? gondoljers jautāja.

Čārlijs nogaidīja, kamēr Klaudio pieairējas tuvāk. Tagad vai nekad. Vai viņš tam uzticas? Viņam tas jādara.

Zēns iekoda sev lūpā ūn ieskatījās Klaudio sejā.

-     Nelabi, viņš klusi atsaucās.

-     Cik nelabi? arī klusā balsī atjautāja Klaudio.

Čārlijs īsi pamāja, un spoži melnā gondola pieplaka

palazzo sienai. Klaudio pieliecās Čārlijam tuvāk un grozīja rokās virvi.

-    Vai nosūtīji karalim Borisam manu vēstuli? Cārlijs čukstēja.

-      Protams, klusi atbildēja Klaudio. Atbildi neesi saņēmis? Pasts ir lēns…

-     Es nevaru gaidīt! Cārlijs atzinās. Karalis Boriss solīja palīdzēt nogādāt lauvas Āfrikā, un tagad Edvards apgalvo, ka mums jāiet un jāpaliek Dodžu pilī, un…

-      Dodžu pilī! izsaucās Klaudio, tad ātri savaldījās. Kāpēc?

-     Es nezinu! Cārlijs teica. Tur jau ir tā problēma… Mēs tikai gribam doties savās gaitās, bet Edvards ir sadabūjis šos spārnus, un, manuprāt, viņš…

-     Spārnus! iesaucās Klaudio.

-    Lauvām. Primo. Viņš grib uztaisīt to par Svētā Marka lauvu un aizvest viņu Dodžam… Viņš grib viltot brīnumu, par kuru tu mums stāstīji…

Klaudio izskatījās pārsteigts.

-     Viņš taisās dāvināt Sv. Marka lauvu tam stulbajam, alkatīgajam, ļaunajam… Pēkšņi viņš attapās un paskatījās pār plecu, lai pārliecinātos, vai tuvumā neviena nav. Cārlij, viņš sacīja, tas ir šausmīgi.

-       Bet Primo nav Svētā Marka lauva… turpināja Cārlijs.

-      Nav nozīmes, teica Klaudio. Klausies! Viņš runāja pavisam klusā balsī un ļoti ātri. Dodžs ir slikts cilvēks viņš ir tik dižs un svarīgs, ka aizmirst veikt savus pienākumus, tas ir, vadīt pilsētu tā, lai iedzīvotajiem būtu labi. Cilvēkus viņš neņem vērā. Visu naudu Dodžs tērē savā labā, bet slimnīcas tikmēr sagrūst. Bez jautāšanas viņš maina likumus, un, kad ļaudis protestē, viņš uzsūta policistus, kas protestantus aizved. Dodžam pieder visas avīzes, visas televīzijas, un viņš liek tām visu laiku stāstīt par savu izcilību. Viņš pat ir izdevis likumu, kas aizliedz rādīt nepieklājīgus žestus pret viņa kuģi jo katrreiz, kad viņš izbrauca ar savu kuģi, visi rādīja nepieklājīgus žestus. Jo visi viņu neieredz. Neieredz Dodžu. Tikko kādu dienu viņš… Klaudio apklusa. Viņa seja bija saspringta.

-Ak, nopūtās Čārlijs. Tagad viņš patiešām negrib iet un ļaut sevi ieslodzīt tā džeka pilī.

-     Ja viņš dabūs lauvas, Klaudio murmināja, galvu purinādams, tas nebūs uz labu. Nebūs labi ne lauvām, ne Venēcijai.

-     Vai tu mums palīdzēsi? Čārlijs jautāja.

Klaudio saknieba lūpas un domāja. Beidzot viņš sacīja: Lauvu zēn, tu mums palīdzēsi. Man ir ideja. Viņš dziļi ievilka elpu, un Čārlijs juta, ka gondoljers pieņem nopietnu lēmumu.

Klaudio stingri uzlūkoja zēnu. Čārlij, vai tu esi drosmīgs?

Čārlijs izslējās nedaudz staltāk. Nu jau viņš zināja, ka ir drosmīgs.

-    Jā, viņš savaldīgi bilda.

-    Tad šodien vēlāk parunāsim, noteica Klaudio. Tā stunda ir situsi. Labi. Jā. Mēs parunāsim.

Un viņš aizpeldēja, grozīdams airi un saceldams ūdens virpuli zem laivas.

"Oho," nodomāja Čārlijs. "Kur tagad esmu viņas ievilcis?"

Tālu projām, Marokā, mazā pilsētiņā Berberijas [4] piekraste, kāds gaidīja kuģi. Pret ostu pavērstā skvērā kafejnīcas noēnotajā terasē sēdēja kāds apmetnī tērpies vīrs. Tā kā diena bija jauka, apmetņa kapuci viņš bija nolaidis uz pleciem. Viņš nedaudz atgādināja atvaļinātu muku, bet viņa domas bija tālu no dievbijības. No mazas tasītes viņš malkoja saldu, ļoti labu kafiju un uzdzēra no glāzes ūdeni, kam bija pievienots pāris pilienu… kaut kā.

"Domāju, ka viņi ieradīsies ar kuģi," viņš prātoja.

Vīrs izskatījās nedaudz samiegojies.

"Viņi ieradīsies ar kuģi, un tad es viņus dabūšu rokā."

Dienām ilgi viņš tā sēdēja un domāja.

Aptuveni pēc stundas viņam pievienojās vēl kāds brūnādains un stiegrains laucinieciska izskata vīrs. Ādas somā uz pienācēja muguras atradās vairāki nepatīkami rīki: garas divžuburu dakšas, ar kurām var kādu satvert aiz kakla vai piespiest pie zemes; maza, pelēka šautene bultu izšaušanai; pašas bultas garas, nejaukas un sazāļotas, kuras iemidzina dzīvnieku, ieurbjoties tā ādā; virves, ķēdes un liela pātaga.

Abi vīri sarunājās, klusi smaidīdami un par kaut ko vienodamies. Miegainais vīrs jā, tas bija Makkomo iedeva lauciniekam mazliet naudas.

Atvadoties viņi paspieda viens otram roku un pieskārās ar dūri viens otram pie sirds. Viņi noslēdza darījumu.

Viņiem aiz muguras mazā kociņā, kurš izdaiļoja terasi, uz noliekta zara tupēja greizacis hameleons un vēroja gan vīru, kas gaidīja kuģi, gan vīru ar nejauko somu. Hameleons bija zaļš kā lapas, starp kurām viņš sēdēja, kluss kā zars, kuru bija satvēris ar savam četru pirkstu ķepām, un noslēgts kā abi vīri, kurus viņš vēroja. Hameleons grozīja acis: vienu uz austrumiem, otru uz rietumiem.

Viņa vārds ir Ninū. Viņš redz visu, bet viņu neredz neviens.

DEVĪTĀ nodaĻa

Klaudio bija taisnība par Dodža lielmanibu. Vēlāk gondoljers Čārlijam pastāstīja, cik lielmanīgs ir Venēcijas galva.

Jau daudzus gadsimtus, Klaudio stāstīja, katru gadu noteiktā laikā Dodžs izbrauc ar savu lielo, zeltīto baržu Bucintoro un laulajas ar jūru. Viņš met tai zelta gredzenu, un jūra it kā apsolās Mīlēt, Cienīt un Paklausīt Dodžu un Venēciju. Dodžs un Venēcija valda pār jūru, ka senos laikos vīri valdīja pār savām sievām. Bet tagad tu redzi, ko jūra ir nodarījusi Venēcijai: izsūkusi tās saknes, pamazām nogremdēdama pilsētu. TādeJ arī Dodžs ir nobijies. Viņa sieva ir vērsusies pret viņu pašu. Viņš ir noraizējies par jūru.

Klaudio nezināja, ka dažus gadus pirms Cārlija dzimšanas Venēcijas līcī nogrima Anna Maria, karalim Borisam piederošs kuģis. Dodžam par sapīkumu, karalis Boriss nebija varējis to nekavejoties aizvākt (tonedēļ precējās viņa flotes meistars un karalis Boriss negribēja viņu traucēt). Tā rezultātā vairāki venēciešu kuģi ietriecās bulgāru kuģa vrakā. Dodžs teica, ka tā ir nekaunība atstāt šo bīstamo vraku mētājamies ūdenī. Karalis Boriss atcirta, ka venēciešu kuģiem jāskatās, kur tie brauc. Dodžs lika karalim Borisam aizvākt Anna Maria vraku NEKAVĒJOTIES. Karalis Boriss atteica, ka tam būs nepieciešami vairāki mēneši, jo kuģis ir piekrauts ar sevišķi trausliem un dārgiem kristāla traukiem. Dodžs teica: "Patiesi?" un nākamajā diena paziņoja, ka kuģis atrodas

Venēcijas ūdeņos un tāpēc tas ir Venēcijas ipašums. Karalis Boriss sacīja, ka Dodžs ir zaglīgs, vecs pirāts. Dodžs teica, ka karalim Borisam nāksies ņemt savus vārdus atpakaļ, un aizsūtīja savus darbiniekus nirt un ar polsterētiem groziem pa vienam, lai nesaplīstu, izcelt no ūdens vērtīgās kristāla bļodas un šķīvjus. Karalis Boriss sacīja, ka viņa ļaudis Dodžu neieredz un Bulgārijas dārgumu nolaupīšana mīlestību ari nevairos. Dodžs atcirta, ka karalis Boriss runājot pārāk vaļsirdīgi, ņemot vērā, ka viņš baidās no algotiem slepkavām. Karalis Boriss iebilda, ka uina noslepkavošanai butu vajadzīgs labāks valdnieks par zaglīgu, vecu Dodžīškaku.

Tai nakti, kad viņš to pateica, uznāca liela vētra, kas sadragāja Venēcijas flotes darbinieku kuģus un noslīcināja sešus vīrus, bet Anna Maria un tās kravu ieraka dubļos vairāku metru dziļumā. Karalis Boriss izsaucas: Jēziņ, jūsu sieva no tiesas ir sadusmojusies uz jums.

(Vēlāk viņš nožēloja, ka bija tā izrunājies, īpaši noslīkušo puišu dēļ. Viņi nebija vainīgi.)

Lai vai kā, Dodžs un karalis Boriss labi nesatika.

Edvardam šķita, ka būtu jauki, ja viņiem butu labas attiecības. Strīdi bija tik nogurdinoši. Justies slikti ir tik nomācoši. Labāk, ja valstij ir daudz draugu un sabiedroto, kas to atbalsta, nevis ienaidnieku, kuri visu sabojā, un Dodžs allaž centās izmantot katru izdevību, lai viņiem kaitētu.

Tādēļ, kad Edvards karaļa Borisa pārstāvja lomā pieteicās vizītē, Dodžu pārņēma ziņkāre. Tā kļuva vēl lielāka, kad Edvards paziņoja, ka vēlas kaut ko atvest Dodžam. "Pēdējais laiks," nodomāja Dodžs. "Karalis Boriss taisās atvainoties, un es saņemšu dāvanu. Cerams, tā būs laba."

Tā nu vēlu vakarā Edvards vēlreiz atsauca Čārliju un lika tam uzvilkt Primo mākslīgos spārnus.

-    Un šos, Edvards piebilda un pasniedza zēnam ādas slokšņu un ķēžu klēpi.

Cārlija sirds dusmās iedrebējās, kad viņš ieraudzīja, ka tās ir… kaklasiksnas un pavadas. Vilcienā viņš bija atbrīvojis lauvas no cirka kaklasiksnām. Un nu šīs!

-       Tas ir nepieciešams, miermīlīgi bilda Edvards. Viņa Gaišība pārbītos, ja mēs ievestu pie viņa lauvas bez pavadām. Neapvainojies! Es zinu, ka tava vara pār viņām ir apbrīnojama. Un viņš pasmaidīja.

Čārlijs pasmaidīja pretī mazu, vāru smaidiņu. Lauvu acis iegailējās, un zēns skaidri redzēja, ko viņas domāja. "Pielūko, lai šādu pārsteigumu nav daudz!" pauda lauvu skatieni. "Mēs šoreiz tos uzvilksim, bet galvenais visā šajā bēgšanā ir BĒGŠANA un BRĪVĪBA!"

Likdams pavadas no koši sarkanas ādas, ar skaistām, stiprām sudraba ķēdēm ap savu draugu spēcīgajiem, pūkainajiem kakliem, Čārlijs viņiem ausīs čukstēja atvainošanās un taisnošanās vārdus.

-     Tas nav uz ilgu laiku, — viņš teica. Ir plāns. Neuztraucieties! Drīz mēs būsim jau ceļā.

-     Kaut nu tā būtu, kurnēja Jaunais Lauva.

Likt pavadas vienalga bija stulbi: ja lauvas nolemtu begt, viņas tās pārrautu pāris sekundēs pārkostu, pārplēstu, ignorētu tās. Bet, ja lauvas aizbēgtu, kurp tās dotos? Majors Tibs ar poličiju viņas meklē pa visu Eiropu, Rafijs ir iznācis no slimnīcas un ložņā apkārt, dievs vien zina, kur atrodas Makkomo, un visi pārējie viņus ari meklē, jo ir izsludinātā atlīdzība. Viņiem sekotu, viņus vajātu, iedzītu strupceļā vai vēl ļaunāk… Cārlijs zināja, ka tagad var palīdzēt tikai gudrība.

-      Domāju, tas nekas, ka ir apsēji, Čārlijs pļāpāja, kopā ar Edvardu aplūkojot lauvas. Tie tikai liecinās, ka lauva ir ievainots. Tāpat kā Venēcija. Lauvam atlabstot, atlabs ari Venēcija. Tā ir laba zīme. Viņiem tas patiks.

Edvards skarbi uzlūkoja zēnu.

-    Jums tā nešķiet? jautāja Čārlijs. Bet tā ir: jo ilgāk mēs to paturēsim, jo labāk viņa žoklim. Mēs to varam noņemt vēlāk.

Edvards, zinādams, ka tikai Čārlijs var noņemt šos apsējus, nolēma piekrist.

Čārlijs sajuta aukstumu, kad viņu un lauvas izveda pa aizmugures durvīm. Kamēr lauvas ieslideja gondolā, kura gaidīja mazajā kanalā pie palazzo, viņš tikko manāmi pasveicināja Klaudio. Kanāla dzīles bija tumšas un klusas, bet augšā debesis slīdēja skrandu mākoņi un aiz tiem parādījās un tad atkal nozuda dilstošs mēness. Čārlijs un lauvas sasparojās. Viņi bija tikuši ārā!

Nakts mieru partrauca tikko sadzirdami plunkšķi, kad Klaudio klusi airēja pa Lielo kanālu, pagriezdams laivu uz austrumiem. Čārlijs apbrīnoja Salutē baznīcas lielo, balto kupolu, kas balstījās uz milzīgam spirālveida gliemežnīcām, bet viņš aizgriezās, kad skatienam atklājās San Giorgio Maggiore drupas. Lūkojoties uz Venēciju, no kuras Čārlijs tikpat kā neko nebija redzējis, izņemot to, ko varēja saskatīt caur sava ieslodzījuma logu, zēns to apbrīnoja. Slavenā, daiļā pilsēta staroja drebelīgaja mēness gaismā, tas kupoli un kolonnas blāvajā, ņirbošajā apgaismojumā izskatījās kā rēgi. Gondola klusi slīdēja, un gaisā cēlas auksta un netīrā kanala smarža. Bija vēls, un pilsētā bija iedegtas tikai dažas laternas. Nozvanīja Marangona, Sv. Marka katedrāles lielais zvans. Naktī tas skanēja savadi. Pulkstenis ir viens.

Čārlijs noskurinājās. No laivas dibena uz viņu raudzījās lauvas. Tikai Edvards šķita mierīgs. Viņš aizkūpināja mazu cigāru, un nakts niecīgajiem trokšņiem pievienojās tikko manāma šņākšana un pakšķināšana. Gar gondolas sāniem slīdēja melnais ūdens un gaišie palazzo Lielā kanāla krastos.

Kad viņi tuvojās Dodžu pilij, Čārlijs atpazina abas augstās kolonnas un uz vienas no tām Sv. Marka lauvas bronzas statuju ar ahāta acīm. Laivai piestājot krasta, Klaudio klusēja, bet Čārlijs ievēroja, ka gondoljers pameta skatienu vispirms uz lauvas statuju un tad uz Primo, un manīja, kā iegailējas vīrieša acis.

Viņus atkal sagaidīja rati ar melnu pārsegu un četri vīri Čārlijs nosprieda, ka tie strādā pie Edvarda. Lauvas ieslīdēja ratos. Garāmejot Jaunais Lauva diezgan spēcīgi uzsita ar asti Čārlijam pa kājām, kā atgādinot, ka viņa pacietība nav bezgalīga. Elsina veltīja zēnam izmisuma pilnu skatienu, un viņš atkal sajuta spēcīgas sāpes sirdī: viņi paļaujas uz mani. Es viņiem solīju. Rati atgādināja tos, ko izmanto bērēs.

Čārlijs atskatījās uz Klaudio.

Gandrīz nemanāmi, viņa gaišajiem matiem atmirdzot mēness gaismā, Klaudio piemiedza vienu no savām jūras zilajām venēcieša acīm. Čārlijs jutās nedaudz labāk.

Edvards soļoja pa priekšu. Viņu sagaidīt iznāca uzvalkā tērpts kungs četru formas tērpos ģērbtu vīriešu pavadībā. Aiz viņiem vidēja Dodžu pils liela, sarta ēka ar arku, lodžiju un kolonnu rindām.

Edvards, kareivjus ignorējot, pasveicināja kungu, aši paslīdēja zem arku un kolonnu balstītajām lodžijām un to aizsegā devās uz ēkas kreiso stūri, vedot ratus sev līdzi.

Viņš negribeja tos izlaist no acīm. Iedams ap stūri, Čārlijs palūkojās uz kolonnām un ievēroja, ka katru no tam rotā lapas vai vīnstīgas, vai dzīvnieki, vai galvas: galvenokārt lauvu galvas. Čārlijs steidzās uz priekšu, lai neatpaliktu no pieaugušajiem. Kad viņš tos panāca, Edvards stingri satvēra zēnu aiz rokas un uzsmaidīja viņam.

Nāc, iesim! viņš teica tā, it kā būtu tēvocis, kas ved Čārliju uz gadatirgu.

Čārlijs centās pasmaidīt.

Namam kreisajā pusē pletās liela piazza, kuru Čārlijs jau bija redzējis, braucot no stacijas. Tās malā netālu no viņiem slējās milzīgs zvanu tornis: augstu, augstu virs viņiem prožektors izcēla Marangonu un spārnotu akmens lauvu ar grāmatu pie ķetnām. Viņi pagāja garām masīvam koka karogmastam: tam trāpīja mēnesstars, izgaismojot spārnotu lauvu tā pakājē. Priekšā slējās pulksteņtornis: tā augšā uz zila, zvaigznēm nosēta fona mirdzēja zeltīts lauva, lepni pacēlis spārnus un grāmatu. Šim tēlam pie kājām gulēja vēl divas rēcošas lauvas no sarkana marmora.

Beidzot viņi bija nonākuši pie lieliem vārtiem ieejas pilī, pa kuru Čārlijam un lauvām bija jādodas iekšā: virs vārtiem visā lepnumā tupēja liels, spārnots akmens lauva ar grāmatu ķetnās.

Tuvojoties pils vārtiem, Čārlijs ievēroja vēl kaut ko, kas piesaistīja viņa uzmanību. Viņiem priekšā vienā ēkas stūrī pie Sv. Marka katedrāles ar marmoru inkrustētās sānsienas stāvēja divi draudzīgi apkampušies vīri. Čārlijs gandrīz uzreiz aptvēra, ka tas ir statujas: ļoti senas, veidotas no tumša, pulēta akmens un novietotas tieši pie sienas, bet ar seju pavērstas pret gājejiem. Čārlijs redzeja, ka viri nav vienkārši tumša krāsā. Viņi ir melnie.

īpaši labajā puse stāvošais: lai gan viņa deguns bija padilis, tas bija plats deguns afrikāņa deguns. Viņa lupas ari bija pārak pilnīgas un veidotas kā afrikāņa mute. Jā, un arī kreisajā pusē esošais viņš bija melnais.

Cārlijs pasmaidīja. Šie abi melnie vīri, senie kai-otāji, savos senajos akmens bruņutērpos deva viņam drosmi. Tie lika sajusties tā, it kā viņš būtu viens no šiem vīriem, un otrs tētis ir viņu apskāvis. Tas lika justies drosmīgam un lepnam, un ar šādu izjūtu sirdī Cārlijs tuvojās pils ieejas vārtiem.

Vārti bija ka nosēti ar lauvu galvu kokgriezumiem piecdesmit, sešdesmit vai pat vairāk galvu. Katrai bija tikko jaušami citāda izteiksme. Tā bija viena un tā pati lauva, un tomēr citāda. Lai kur Cārlijs skatījās, viņš visur redzeja spārnotās lauvas figūru. Viss, ko Klaudio bija stāstījis par venēciešu mīlestību uz lauvām, atspoguļojās šajā ēkā. Cerams, ka venēcieši lauvas mii gana stipri un pareizā veidā, jo citādi viņš un lauvas nekad neizkļūs no šīs pils.

Masivie koka vārti čīkstēdami atvērās viņu priekšā un ātri aizvērās, līdzko viņi bija iegājuši pa tiem. Atskatoties Cārlijs redzēja stiprus metāla režģus un kniedes, kas krustām šķērsām sašvīkaja vārtu iekšpusi, masīvos aizbīdņus, smagās, melnās slēdzenes, kas bija lielākas par viņa tēva plaukstām.

Tad viņš pagriezās, lai redzētu, kur atrodas.

Pa labi no viņiem velvēta eja veda uz milzīgu, platu iekšpagalmu. To vāji izgaismoja dažas gāzes laternas un laiku pa laikam ari mēness. Ari laternu stabus rotāja lauvas. No pagalma puses ēkas sienas bija pasakaini greznas: figūru rotāti tornīši, kas izcēlās uz tumši zilā nakts fona, lauvu galvas un vēl vairāk lauvu galvu, apaļi lodziņi ar fantastiskiem ornamentiem un gotisku arku rindu rindas. Nācējiem tieši priekšā, pagalma otrajā pusē slējās milzīgas kāpnes. Kāpņu galā atradās durvis, un katrā to pusē mēness gaismā nekustīgi stāvēja divas gigantiskas figūras: divi lieli, puskaili akmens vīri, kādus desmit metrus augsti un spēcīgi kā dievi. Virs durvju arkas bija redzams masīvs, spārnots akmens lauva ar grāmatu.

Cārlijs elpoja savu īpašo "nedabū astmu" elpu. Viņam bija bail zēns atzina, ka ir stipri pārbijies. Šī vieta smirdēja pēc bagātības un varas un bija cieši saistīta ar lauvas tēlu.

Bija skaidrs, ka viņiem jākāpj pa milzīgajām kāpnēm. Edvards strīdējās: Cārlijs saprata, ka viņš vēl nevēlas izlaist lauvas no ratiem, bet kungs uzvalkā bija uzstājīgs. Cārlijs saprata, ka Dodžs diez vai iznāks šajā cortile, tāpat kā viņš nekad neapmeklē nevienu citu palazzo. Nav šaubu viņš tikai sēž savā tronī un augām dienām un naktīm viņam tiek izrādīta cieņa… nožēlojami, nosprieda Cārlijs, un šī doma iedrošināja viņu.

Edvards un kungs uzvalkā vienojās. Kungs uzvalkā uzrunāja formā tērptos vīrus, Edvards pasniedza katram no viņiem pa tumšai šallei, un viņi apsēja šalles cits citam ap galvu, aizsedzot acis.

Anche Lei, Edvards teica kungam uzvalkā. Tu ari.

Vīrs protestēja.

Edvards aizkūpināja vēl vienu mazo cigāru un paskatījās uz kungu uzvalkā.

Skats bija neparasts. Edvardam smēķējot, cigāra gals gailēja oranžs un spožs. Viss pārējais bija balts un sudrabains. Stiprs vējš izgaiņāja mākoņus.

Pagalms bija neparasti skaists.

Vīrs uzvalkā nolamājas. Edvards pasniedza viņam tumšu šalli un palīdzēja to aizsiet, stingri nostiprinot. Pēc tam viņš paņēma kungu aiz rokas.

-     Cārlij, izlaid viņas! Edvards pavēlēja.

Cārlijs paskatījās uz Klaudio, un abi kopā viņi atvēra ratu sāndurvis. Lauvas izslīdēja ārā zeltainu kažoku straume sudrabainaja mēness gaismā kalsnējas un garas, un tik skaistas, ka pat Čārlijam, kurš lauvas pazina ļoti labi, aizrāvās elpa. Lauvas ieskāva zēnu kā muskuļu un spalvu virpulis. Vīri ar aizsietajām acīm stāvēja nervozi un nedroši. Viens no viņiem kaut ko jautāja, bet Edvards to aši apklusināja.

Cārlijs, ņemdams lauvu pavadas, čukstus atvainojās viņām. Bet pavadu Čārlijam bija pārak daudz. Tā iedamas, lauvas būtu paklupušas cita pār citu. Tādēļ zēns pasniedza lauveņu un Elsinas pavadu Klaudio, kurš, apstulbis no pārsteiguma un sajūsmas, paņēma katrā rokā pa divām pavadām. Lauvenes palūkojās uz viņu. Bronzas Lauvene tā kā ieņaudējās, parādīdama, ka viss ir kārtībā. Izdzirdējuši šo troksni, viri ar aizsietajām acīm sāka uztraukti mīņāties. Klaudio pavadas turēja ta, it kā… nu, it kā tās būtu no sudraba un to galā būtu lauvenes.

Edvards uzjautrināts paskatījās uz Klaudio. Pierodi pie tām, viņš nomurmināja.

-     Katrā ziņā, ser, atteica Klaudio. Bet, kad Edvards pievērsa uzmanību kāpnēm, Klaudio pagriežas pret Cārliju un piemiedza viņam ār aci. Elsina nedaudz parāva pavadu, un gondoljers paskatījās uz viņu. Elsina pakustināja ausis pret Klaudio. Viņš noelsās. Cārlijs varēja apzvērēt, ka Elsina pasmaidīja.

Un dīvainā grupa saka kāpt augšup pa milzīgajām, platajām kāpnēm, un viņos noraudzījās milzīgie akmens dievi un visur klātesošās un nekustīgās lauvas. Lauvas pavadās veda brūnādains zēns un garš, blonds Venēcijas laivinieks; Edvards gaja, bāls un piesardzīgs, un bars pielīdēju ar aizsietām acīm, margas satvēruši, klupdami un vaikstīdamies pec izjūtas steberēja uz priekšu, šausmīgi uztraukušies par to, ko viņi nedrikst redzēt. Lai kas tas arī būtu tie būta tas elpoja un gāja, un ņaudēja.

Pat pakāpienu margas bija izrotātas: inkrustētas vīnstīgas un lapas. Atskatoties Cārlijs redzēja Sv. Marka katedrāles kupolus slejamies pret naksnīgajām debesīm kā tuksnešu teltis vai lielas, resnas vaboles. Šķita, ka ļaudis uz tornišiem noraugās, ka viņš seko Edvardam un vīram uzvalkā uz ieeju pāri plašajam balkonam ar izliekto sānu, kas pārkāries pāri pagalmam.

Tālāk gar palazzo fasādi aizvijās lodžiju rinda. Pa labi cauri ēkas arku tumšajiem siluetiem, otrpus ietvei un ūdenim, varēja sazīmēt prožektoru gaismas apspīdētās San Giorgio Maggiore drupas.

"Vai dieniņ," zēns nodomāja, "tās ir pavisam tuvu." Cārlijs prātoja, kur atradās Dodžs tajā brīdi, kad lielā vētra nopostīja kaimiņu salu. Vai viņš sēdēja šeit, vēroja, kā jūra mutuļo ap pils pakaji, un prātoja, vai arī viņu ta nenoskalos?

Pēkšņi zēns atcerējās mājas uz pāļiem Temzas krastā; kā viņš bija tās apbrīnojis, peldot pa upi policijas kuteri. Šķita, ka kopš tā laika pagājusi vesela mūžība.

Bet tad viņi pagriežas pa kreisi un kapa augšup pa vēl vienām kāpnēm. Griestu velves šeit bija pārklātas ar zeltu (Tas ir īsts zelts, nočukstēja Klaudio, ieraudzījis Cārliju blenžam augšup), ar gleznojumiem un iestiprinātām skulpturam. No vienas milzīgas istabas viņus ieveda nākamajā milzīgajā istabā. Blāvajā apgaismojumā telpas kakti izzuda tumsā.

-    Šie ir Dodža privātie apartamenti, čukstēja Klaudio.

-       Kadi tad izskatās publiskie? nopīkstēja Čārlijs, šķērsojot garu telpu, kuras sienas viscaur bija apgleznotas ar kartēm. Istabas centrā stāvēja divi masīvi globusi, katrs ievērojami lielāks par Čārliju; virs tiem karājās divas milzīgas, bet smalkas lustras trauslas un baltas kā cukurs.

Nākamā istaba bija izoderēta ar dzeltenu zīdu, tajā atradās augsts akmens kamīns un spārnots lauva virs tā, un eņģelītis, kas jāja uz delfīna. Kamīna uguns ņirbot un kvēlojot radīja atspīdumus uz sienām. Nākamajā istabā viņi redzēja lielu, tumšu gleznu ar melnādainu zēnu tirkīzkrāsas un dzeltenā triko uz tās; zēns gleznā kaut ko piedāvāja vairākiem baltajiem vīriešiem, kas sarkanos krēslos sēdēja pie galda. Arī šeit virs kamīna bija lauva.

Vēl citi bagātīgi izrotāti koridori.

Vēl citas pasakainas istabas.

Un tad viņi nonāca telpā, kur tos gaidīja Dodžs. Edvards, vīrs uzvalkā un divi sardzesvīri iegāja pirmie. Ienācis telpā, virs uzvalkā noņēma acu apsēju, neņemot vērā Edvarda norādījumus to neaiztikt.

Tomēr viņš nepagriezās. "Viņš tiešām baidās," Čārlijs nodomāja. "Viņa bailes ir lielākās par ziņkāri."

Čārlijs palūrēja pa durvju spraugu. Iekšā viņš redzēja vecu, sagurušu vīru tumši sarkanā mantijā un mazu cepurīti galvā sēžam tronī no zelta un sarkana samta, viņam pie sāniem stāvēja pāris vienāda izskata padomnieku, arī sarkanos tērpos. Vecā vīra seja bija krunkaina un mute ļauna. Tātad tads izskatas Dodžs.

Edvards viņu sagatavoja: Jūsu Gaišība, esam jums sarūpējuši kaut ko unikālu, visnotaļ grandiozu un, ja drīkstu tā izteikties, politiski ārkārtīgi noderīgu, viņš klāstīja. Mēs varam jums dot ko tādu, kas jums atdotu Venēciju. Jūsu ļaudis piedodiet par tiešumu — jūs nemīl. Un jūs to labi zināt. Šī dāvana liks viņiem jūs iemīlēt. Tā liks saprast, ka Venēcija vairs nav nolādēta. Un visas nelaimes to pametīs. Un visi balsos par jums, jo jūs būsiet noņēmis lāstu. Visi, kas būs pret jums, nostāsies arī pret lielo svētību, ko būsiet tiem sagādajis. Jūs varēsiet darīt visu, ko vēlēsieties.

-     Kas tad tas ir? nepacietīgi vaicāja Dodžs čerkstīgā, smalkā balstiņā. Viņš izklausījās ta, it kā pārsteigt viņu būtu visai grūti.

-     Tā nu Svētais Marks, Edvards turpināja, ko Apokalipsē simbolizē lauva, atgriezās Lagūnā uz visiem laikiem. Tas izklausījās pēc citāta. Šķita, ka Dodžs to atpazina.

-     Sanmarko? viņš teica. Kas tās par blēņām?

-      Ietekmīgas blēņas, piemetināja Edvards kvēlojošam acīm. Cārlij! Klaudio! Ienāciet!

Lauvas gandrīz smiedamās saskatījās. Tāpat arī Klaudio un Čārlijs. Bez vārdiem viņi visi bija vienisprātis Klaudio un Čārlijs noņēma sarkanās kaklasiksnas, un lauvas, brīvas un skaistas, ielēca Dodža kambarī.

DESMITĀ NODALA

Mazā mašīnīte šņākdama traucās uz priekšu. Iepriekš mēs braucām dienvidu virzienā, tātad, ja mēs dosimies uz ziemeļiem, tad vismaz brauksim pareizā virzienā, teica Aneba.

Viņi abi jutās nedaudz nestabili. Magdalēna priecājās atrasties svaigā gaisā, ievilkt plaušās normālu ikdienas piesārņojumu Korporācijas Kopienas saldenā, vēsā, saindētā gaisa vai izgāztuves smirdoņas vieta. Aneba jutās atvieglots, ka sievas prāts ir vesels un atgriezies savā vieta. Taču pēdējo nedēļu laikā viņiem bija sabarots daudz zāļu, daudz pārlieku pārstrādātas, nedabīgi gardas pārtikās, pilnas ar savādiem cukuriem un dīvainiem taukiem, un daudz stulbu domu. Viņi bija apmulsuši un noguruši. Atvairīt Motivācijas menedžmenta ierēdņus, Medicīniskos ierēdņus un pārējos bija smags darbs. Tagad, pirmo reizi daudzu nedeļu laikā, viņiem pašiem bija jādomā un pašiem jāpieņem lēmumi. Nevarētu teikt, ka Magdalēna un Aneba butu aizmirsuši, kā tas darams, drīzāk viņi jutās izsisti no sliedēm.

-     Kaut mēs varētu piezvanīt Čārlijam, sacīja Magdalēna. Bet Anebas telefons gulēja juras dibenā, un taksofonu bija maz, un tie atrādās tālu cits no cita.

— Nauda, — ieminejās Aneba. Mums būs vajadzīga nauda.

Kad viņi bija nonākuši mazā pilsētiņā, viņiem bija jāizlemj: izmantot vai neizmantot naudas logu un vai riskēt tikt pamanītiem nav pārāk bīstami.

-     Ja ies tikai viens no mums, mūs būs grūtāk pazīt, ierosināja Magdalēna.

Aneba novietoja mašīnu klusā ieliņā, nost no pilsētas centra un apsardzes kamerām. Magdalēna izkāpa ārā, priecādamās, ka var iet pa parastu ielu. Viņa nebija aptvērusi, cik stipri mīl šo parasto pasauli. Viņa pieķēra sevi smaidām.

Kā jau Magdalēna bija paredzējusi, naudas logs atradās uz galvenās ielas. Viņa pielika plaukstas, lai logs nolasītu pirkstu nospiedumus, un paņēma tik daudz dirhēmu, cik vien tas izsniedza. Nekad neko nevar zināt, viņa nomurmināja. Turklāt logs fiksēs faktu, ka viņa šeit ir bijusi, un, ja viņus kāds meklēs, tad varēs šos ierakstus pārbaudīt… Tādēļ jo retāk viņa apmeklēs naudas logus, jo labak.

Naudas žūksnis kabatā viņu nomierināja. Magdalēna tomēr bija baidījusies, ka logs viņai naudu neizsniegs.

-     Benzīns, teica Aneba.

Tas jau bija grūtāks uzdevums. Visur, pat nekurienes vidu, atrodas elektru uzlādēs punkti, bet benzīnu nevar tā vienkārši nopirkt jābūt licencei un piegādātājam. Bija benzīna spekulanti, bet tie jāpazīst, tā bija riskanta uzņēmējdarbība gan tirgotājiem, gan pircējiem.

-     Nav vērts? vaicāja Magdalēna.

Viņi izlēma pamest mašīnu. Tad mainīja domas. Kā citādi lai brauc? Viņi ir tik pamanāmi liela auguma melnādains vīrietis un sarkanmataina baltā sieviete. Ja Korporācija kadu sūtīs viņiem pa pēdām un kādēļ lai viņi tā nedarītu? Vienreiz jau viņi tos nolaupīja -, Magdalēnu un Anebu ātri vien atpazīs. Un nu viņi ir arī ļaundari viņi nozaga mašīnu. Viņus var apturēt policija.

Viņi vēlreiz mainīja domas. Nozagtu mašīnu var viegli ievērot. Aneba uzrakstīja zīmīti "Piedodiet nebija izvēlēs!" un kopā ar naudu atstāja uz priekšējā sēdekļa. Lai parādītu mūsu labos nodomus, — viņš piebilda.

Viņi nolēma braukt ar vilcienu. Tad pārdomāja: pārāk pamanāmi. Viņi nolēma iet kājām. Tad pārdomāja: bezjēdzīgi. Daudz par tālu, viņi nekad neaizies, viņi būtu vēl pamanāmāki.

Nozagt citu mašīnu? Elektrofurgonu vai elektrociklu? Nē! Viņi abi bija pret to.

Varbūt nopirkt…

Nomaskēties…

Kurā virzienā ir Parīze? Kur viņi atrodas?

Viņus pārņēma bezcerība.

-     Pusdienas, ieminējās Aneba.

Viņi devās uz uzlādēs punktu, kuram bija pabraukuši garām, iebraucot pilsētā. Kafejnīcas tualetē viņi varēja mazliet notīrīties izvilkt tējas lapas no matiem un nomazgāt smirdīgos traipus. Viņi noslaucīja drēbes, cik vien labi spēja. Viņi jutās un izskatījās mazliet labāk, bet nevarētu teikt, ka viņi bija visai smaržīgi.

Pēc tam viņi apsēdās pie plastmasas galdiņa un ēda sarkanas, piparotas desiņas, rīsus un salātus. Pie blakusgaldiņa sēdēja bariņš kravas automašīnu šoferu no Ziemeļāfrikas, kas arī bija piestājuši, lai papusdienotu. Viņi sāka pļāpāt ar šoferiem. Daži no tiem bija ceļā uz Parīzi. Viņi visi ar prieku piedāvāja palīdzību šim pārim ar labajām manierem. Kādam šoferim bija kravas automašīna ar guļvietu aiz vadītāja sedekļa.

-    Es guļu pa dienu, tā ka braukt varu visu nakti, viņš teica. — Man patīk braukt naktī mazāka satiksme un esmu iemīlējies zvaigznēs. Rāpieties aizmugurē un guliet, kad vēlaties.

Tur atradās mazi aizkariņi, ko aizvilkt priekšā, pudeles ar ūdeni, aizbāztas aiz maza, tīra spilventiņa, un Fatimas Roka, kas nes svētību smagajām mašīnām. Tur bija arī mobilais telefons. Jūs to varat izmantot, teica šoferis, un Magdalēna, sirdij dauzoties, uzspieda Čārlija numuru bet nekas nenotika. Labi. Tas būtu bijis brīnums. Viņa pasmaidīja.

Guļvieta bija tīra un omulīga. Magdalēna uzreiz likās gulēt. Zāļu pārpalikumi asinīs izraisīja dīvainus un šausminošus sapņus. Aneba kādu stundu pasēdēja nomodā, parunāja ar šoferi par politiku, kamēr viņi brāzās cauri Francijai pretī Parīzei un ziņām par savu puisēnu.

Rafijs sekoja Čarlijam taisni pa pēdām. Austrumu ekspresis joprojām bija ātrākais veids, kā nokļūt no Parīzes līdz Venēcijai. Brauciena laikā Rafijs sēdēja restorānvagonā, izmaksāja dzērienus vienam no pavadoņiem, kurš ar prieku daudzko stāstīja par trako karali Borisu: arī to, kur atrodas viņa pils Venēcijā, un arī to, ka viņš jau no paša sākuma bijis pārliecināts, ka tās mistiskās lauvas, par kurām visi runāja, noteikti bijušas vilcienā lielā sala laikā, jo zēns, kurš tīra tualetes, vienā no karaļa vannasistabām uzgāja visai savādus cietus, zeltainus matus, turklāt karalis bija ēdis divpadsmit reizes vairāk nekā parasti un pārsvarā bifštekus…

(Nākamajā nedēļa tieši pie šī pavadoņa Trojs saoda Rafija smaržu. Rafija smarža bija aizvedusi Troju uz staciju un pametusi viņu tur; pavadonis neviļus bija aizvedis viņu pie īstā vilciena, un vilciens beigu beigas atveda Troju uz Venēciju, jo viņš joprojām suniski uzticīgi sekoja savam ļaunajam pavēlniekam.)

Rafijs bija ļoti priecīgs par saviem atklājumiem, un tieši tobrīd iezvanījās viņa telefons.

-      Sedler, šeit Korporācijas Kopienas vadītājs, sacīja balss.

Rafijs pārstāja smaidīt.

-      Materiāli, kurus tu piegādāji, ir pazuduši, balss turpināja. Paši.

Rafijam nācās sakopot domas. Pazuduši! Ka?

-       Tas ir šausmīgi, viņš teica. Un es uzņēmos tik daudz pūļu, lai piegādātu viņus labā kondīcijā, kā tika norādīts. Cik briesmīgi, ka esat tos pazaudējuši. Viņš gribēja nepārprotami norādīt, ka nav vainīgs. Un nebija jau arī! Ja viņi pazaudēja Anebu un Magdalēnu pēc tam, kad Rafijs bija tos piegādājis, tad viņam ar to nav nekāda sakara.

-    Jā, patiesi, vadītājs mierīgi bilda. Taču, ja tu butu piegādājis pilnu partiju, mēs tagad varētu labāk kontrolēt pazudušos materiālus. Ja atceries, mēs joprojām gaidām nākamo sūtījumu…

Protams, Rafijs atcerējās. Viņš nedomāja, ka ari Korporācijas vīri to būtu aizmirsuši. Nav šaubu, viņi priecājās, ka var neraizēties par Cārliju, kamēr pie viņiem bija zēna vecāki, bet tagad, kad tie ir pazuduši vai viņi ir izbēguši? Tas bija gudri darīts! Čārliju, protams, varētu izmantot šantāžas nolūkos.

-Atgādā viņu šurp, labi? vadītājs sacīja.

Rafijs neparko neatzīs,'ka ir pazaudējis Cārliju. Viņi to nebija vēlreiz noalgojuši. Bet viņi labi samaksāja par iepriekšējo darbu, un ja nu viņi gribēs atgūt naudu? Turklāt Rafija vārds un reputācijā būtu sagrauta. Visi domātu, ka viņš ir muļķis, stulbs puišelis, kas nespej tikt galā…

Protams, attrauca Rafijs. "Ātri, domā, kā pavilkt laiku…" Es turu partiju drošā vietā. Paies pāris dienu, lai to atgādātu, bet būšu pie jums jau ļoti drīz. Paldies, ka iepazīstinājāt ar situāciju. Es to augstu novērtēju. Drīz tiksimies, un es jums zvanīšu par notikumu attīstību. Uz redzēšanos. Jā, tas bija labi teikts. Iespaidīgi, autoritatīvi, pieauguša cilvēka cienīgi.

Tagad atliek atdabūt to sasodīto puiku.

No lauvām.

Rafija sirds pamira. Kopš viņa roka tika pa pusei nokosta, viņam nemaz vairs nepatika lauvas.

Istaba bija izoderēta ar sarkanu un zeltītu zīdu; griesti bija nosēti ar zelta un tirkīza rozetēm. Lai gan šī bija maza telpa salīdzinājumā ar tām, kurām Čārlijs un lauvas tikko bija izgājuši cauri, tā vienalga bija lielāka neka vairums istabu, ko Čārlijs bija redzējis kopš ierašanās Venēcijā. Tomēr, ienākuši tajā, ne Čārlijs, ne lauvas neieveroja telpas vērienīgumu. Viņi nepievērsa nekādu lielo uzmanību arī pašam Dodžam, kas vecs un bāls kā papīrs tupēja savā tronī. Tas, ko viņi ievēroja, bija milzīga, spilgta glezna zelta rāmī uz katras sienas. Un katrā gleznā bija lauva.

Tas lauva.

Katrā gleznā viņš turēja priekšā grāmatu, un uz viņa pleciem eleganti slējās spārni. Katra gleznā viņš raudzījās pa kreisi, un likās, ka lauva pārvietojas pa telpu līdz ar nācējiem. Katra gleznā viņam bija oreols un viņa priekšķepas atradās uz zemes, bet pakaļkājas jūrā. Lauva šķita stāvam Džudekas galā iepretim SaJi Giorgio Maggiore… t. i., vietā, kas tagad bija zem ūdens. Viss, ko Čārlijs līdz šim bija pilī redzējis, viņam likās kā tāda platīšanās — par varu un par to, cik tālu venecieši bija aizceļojuši un cik viņi bija lieliski -, bet šis skats pēkšņi nolika visu savā vietā. Venēciešu diženais lauva stāvēja uz zemes, ko pilsēta bija zaudējusi jūrai. Lauvam aiz muguras rēgojās rožu krūms, kas iespaidu nez kāpēc padarīja vēl skumjāku.

Un starp šo uzgleznoto lauvu un īstajām lauvām tās stāvēja Čārlijam pie kājām, elpoja un kustināja ausis sēdēja pārsteigtais Dodžs.

Viņš blenza uz ienācējiem. Vispirms viņš uzlūkoja visas lauvas kopā, tad katru atsevišķi. Pēc tam uzmeta skatu Čārlijam un Klaudio, tad nopētīja Primo, kurš, krēmkrāsas spārnus rūpīgi salicis uz masīvās muguras, gulēja pašā vidū: pa kreisi stāvēja lauvenes, pa labi visi pārējie.

Dodžs klusēja. Edvards gaidīja.

Dodžs nopūtās.

Un tad Primo palūkojās uz Čārliju un lēni un gurdeni piecēlās. Viņš pagriezās sāniski pret Dodžu un ieurbās viņā ar skatienu. Kad Primo pacēla ķepu, Čārlijs savā kabatā nospieda podziņu uz pults. Brīnišķīgie spārni izpletās un viegli ņirbēja.

Primo bija piektais lauva starp senajām, uz sienām uzgleznotajam lauvām. Un viņš bija dzīvs.

Vecais vīrs aizvēra acis un dziļi nopūtās.

-    Āāāāā, viņš noelsās. Ak dievs, ak dievs!

Un tad: Kas vainas viņa galvai? viņš jautāja.

-    Savainots žoklis, atteica Edvards. Drīz izveseļosies.

Dodžs pamāja ar galvu.

-     Un ko tu, Edvard, vēlies pretī?

-      Mēs vēlamies tikai draudzību, atbildēja Edvards. Lūdzu, esiet draudzīgs pret karali Borisu, pret Bulgāriju un pret Bulgārijas Drošības spēkiem!

Dodžs pasmīnēja savu veco, nelietīgo smīnu.

-     Es saprotu, viņš teica.

-    Jaunieši paliks, Edvards turpināja. Viņi pieskatīs lauvas.

Čārlijam patika, ka viņu nosauca par jaunieti, pat ja to teica tāds blēdīgs zebiekste kā Edvards.

-      Es saprotu, vēlreiz sacīja Dodžs. Foskarini, cik ātri var sagatavot svētku procesiju?

-     Pāris dienās, ser, atbildēja viens no padomniekiem.

-     Sagatavo! pavēlēja Dodžs. Mēs Venēcijas ļaudīm stādīsim priekšā Sanmarko lauvu. Tas būs brīnums. Viņi būs man pateicīgi un beigs želoties. Vai viņa ģīmis ir tikpat skaists ka viss pārējais?

-      Jā, ser, atbildēja Čārlijs, kurš visai ātri apguva itāliešu valodu.

Edvards paglūnēja uz zēnu.

-     Vai tas būs… redzams parīt?

-     O, jā, mīlīgi teica Čārlijs. Neviens no šiem ļaudīm nezinaja Primo noslēpumu. Zināja tikai viņš un lauvas.

Viņus ievietoja milzīgā otrā stāva istabā ar bagātīgi rotātiem zeltītiem griestiem, kas vairāk atgādināja kūkas glazūru. Tie bija klāti ar zīmējumiem, kuros attēloti dievi, kas atnesuši ziedojumus Venēcijai: diženi, garmataini jūras dievi ar lielām dakšām un zaļām bārdām; daiļas dievietes smalkos naktskreklos, ar plāniem zelta kroņiem. Katra zīmējumā Venēcija bija visdaiļāka dāma ar zeltainiem matiem un garenu seju kā senjorai Batistutai. Viņa gulšņāja puskaila, un viņai pie kājām vai pie sāniem gulēja liels, sprogains, zeltains lauva, bet dažkārt viņa sēdēja tam mugura.

No istabas varēja iziet uz balkona, kas bija pavērsts pret piazza, kura slējās abas lielas kolonnas. (Klaudio bija stāstījis, ka senos laikos tur pakara noziedzniekus, un piekodinājis, lai Čārlijs nekad neiet pa vidu starp šīm kolonnām.) Lūkojoties ārā pa balkonu, Čārlijs mēness gaismā diezgan skaidri varēja saskatīt baltacainā lauvas smaidu. Tagad viņi abi bija vienā augstumā. Zēns pasauca paskatīties arī lauvas, un viņas uzsmaidīja savam bronzas brālim.

Čārlijs prātoja: "Sergejs zina, ka esmu šeit. Uz šo balkonu viņš varētu atnākt bez īpašām problēmām. Ja es uzturētos uz balkona, iespējams, atnāktu Enzo, un tad es nosūtītu Sergejam ziņu, ka lūdzu viņam piedošanu, ka negribēju viņu aizvainot… Čārlijs skatījās uz Piazza San Marco, raidot klusus vēstījumus Sergejam un lūdzot viņu atgriezties. Tālumā atskanēja jautrs skaistas melodijas motīvs. Čārlijs to atpazina: tā bija dziesma par Elenu, kuru, ar kārti stumjot gondolu, bija dziedājis Klaudio. Tagad to spēlēja neliels orķestrītis pie slavenākās Sv. Marka laukuma kafejnīcas. Melodija šķita vienlaikus gan priecīga, gan skumja, un tieši tā jutās ari Čārlijs.

Čārlijs daudz domāja par saistībām, kuras bija uzņēmies. Un par to, ko teica Sergejs. Zēns sprieda tā: ja ar vecākiem viss ir kārtībā un viņi ir brīvībā, tad viņi sadzīs Čārlijam pēdas Venēcijā, un tādā gadījumā doties uz Maroku nebūtu prātīgi. Vai vismaz šobrid nav īstais laiks Marokai. Iespējams, viņam… iespējams, viņam jāpaliek.

Bet kā būs ar lauvām? Vai tā būs nodevība attiecībā pret tām?

Šīs pārdomās laupīja Čārlijam miegu.

Kad viņi atgriezās iekštelpās, Klaudio pasauca Čārliju mala. Viņš bija satraukts. Parasti tik mierīgais, pārliecinātais un elegantais Klaudio tagad bija satraukts. Viņš lauzīja pirkstus.

-     Kas tas ir? Klaudio beidzot teica.

-     Kas ir kas? Cārlijs bažīgi pārjautāja.

Klaudio viņu vēroja.

-      Mans draugs, kā tu to dari? viņš jautāja. Lūdzu, ja esmu šeit ar šiem dzīvniekiem, uzticoties, ka viņi nav tik plēsīgi, lai mani apēstu: kā tu to dari?

Cārlijs pārdomāja teikto. Likās saprotami, ka Klaudio vēlas uzzināt. Un viņš vismaz jautāja godīgi un tieši. Un viņš grasās viņiem palīdzēt. Viņš jau palidz. Bez Klaudio viņi no šejienes laukā nekad netiks. Lai cik brīnišķīgi šeit ari butu īpaši pēc tam, kad viņiem atnesa mazliet novēlotas uzkodas: liellopu gāju lauvām un gianduiotto (līdzīgs šokolādei, bet labāks, un to pasniedz peldošu putukrējuma) -, Cārlijs un lauvas negribēja šeit palikt mūžīgi.

-     Vai tu ar viņām sarunājies? jautāja Klaudio. Pasaki tikai jā vai nē. Esmu tevi redzējis domāju: tu sarunājies. Tikai pasaki. Es nekad, nekad, nekad, nekad nevienam neteikšu! Nevienam! Nekad!

Čārlijs nespēja melot. Viņš nespēja pat izlocīties.

-     Jā, zēns atbildēja.

Klaudio bālās acis iepletās divtik lielas. Tad viņš metās dejot pa milzīgo, zeltīto istabu, tik priecīgs viņš bija. Viņš apmeta senjora Lusidi cienīgu salto. Viņš apskāva Cārliju, apskava pats sevi un gandrīz bet ne gluži apskāva lauvas.

Tad viņš nometās ceļos Elsinas priekšā un ļoti lēnām sacīja: Sveika, daiļā lauvu meitenīt, kā tev klājas? Tu man ļoti patīc.

Cārlijs skaļi iesmējās. Lauvas noraustīja ausis, bet Sudrabaina Lauvene ieklepojās. Vecākais Lauva iebāza degunu ķepās.

Elsina atbildēja tikpat lēni: Esmu tev ļoti pateicīga, pievilcīgo gondoljer. Kā tev klājas?

Kad Cārlijs to iztulkoja, Klaudio bija tik priecīgs, ka varētu domāt viņš ir iemīlējās. Iespējams, viņš arī bija iemīlējies.

Jaunais Lauva iesprauslojās. Sēdēdams starp lauvām, Cārlijs uz bridi jutās, it kā arī pats būtu lauva un Klaudio viņu vidū būtu vienīgais cilvēks.

Istabu piepildīja jautrība.

Tikai Primo tajā neiesaistījās.

Jaunais Lauva to ievēroja un piebikstīja Čārlijam.

Klaudio arī to ievēroja.

-     Primo, kas par lietu? jautāja Cārlijs.

-     Esmu noguris, atteica Primo. Vienkārši noguris.

Klaudio un Čārlijam bija sagādātas gultas (milzīgas

un galvgaļos rotātas ar eņģeļiem, ar milzīgiem matračiem un bieziem, raupjiem linu palagiem) un vilnas segas, un saldi smaržojošu salmu ķīpas lauvām. Klaudio izvilka salmus no vienas ķīpas un izklāja tā, lai Primo būtu ērti. Kad Primo apgūlās, graciozi noliekdams galvu, Klaudio brīdi stāvēja viņam blakus un vēroja.

-     Savāds, skaists zvērs, viņš nomurmināja.

Lauvām bija laiks doties pie miera. Ari Čārlijam bija

laiks gulēt, bet vispirms viņam un Klaudio bija jāaprunājas un jāizstrādā plāns.

Tas bija tik savādi: sēdēt uz Dodža personīgā balkona, perinot plānus par viņa gāšanu. Viņos noraudzījās mēness, bet Čārlijam šķita, ka pat tas ir viņu pusē un viņus nenosūdzēs.

-     Tātad tā, Klaudio teica klusi un steidzīgi. Dodžs ir ļauns. Daudzi jo daudzi cilvēki grib atbrīvoties no viņa.

Daudzi to ir plānojuši un gaida vienigi līderi, kādu, kas pasaka TAGAD! Nu mums ir šī iespēja. Ja mēs, laivinieki, gondoljeri, pateiksim ļaudīm, ka ir ieradies Lauva, bet Dodžs ir viņu ieslodzījis, tad venēcieši pievienosies Lauvam un teiks Arrivederci, Dodž. Mēs varam izdarīt to, ko plānoja izdarīt Dodžs. Mēs varam piesavināties veiksmes simbolu.

-     Tas ir ļoti riskanti, čukstēja Čārlijs.

-        Venēcieši ir labi ļaudis. Un mēs visi cits citu pazīstam. Mēs tikai sūtīsim ziņu, un visi mūs atbalstīs. Un, protams, Čārlij, esi vēl arī tu famoso Slimo Bērnu Brūnais Eņģelis…

-     Es negribu būt slavens, iebilda Cārlijs.

-       Palīdzi mums, čukstēja Klaudio, un mēs palīdzēsim tev! Mēs varam sagatavot visu jūsu bēgšanai. Jūs vēlaties doties uz Āfriku? Mēs varam sadabūt kuģi, krājumus -ja vēlies, es varu braukt līdzi!

-     Kā būs ar Primo?

-    Viņš brauks ar jums! Tiklīdz viņš būs devis Venēcijai lielo svētību un mēs Dodžu un viņa cilvēkus ieliksim cietumā, Primo varēs kopā ar jums doties uz Āfriku. Neviens neiebildīs. Brīnumam nav jāturpinās mūžīgi.

"Kuģis," nodomāja Čārlijs. "Krājumi. Un laivinieks! Tas izklausās jau daudz labāk."

VIENPADSMITĀ nodala

PĒC garām pārrunām ar Čārliju, tuvojoties rītausmai, Klaudio izlavījās uz balkona, nokāpa pa kolonnu lejā uz piazza un aizsteidzas uz bāru, kur pulcējās gondoljeri, lai pirms darba dienas sākuma iedzertu pa tasītei stipras kafijas. Tur viņš runāja ar saviem draugiem.

Stundas laikā visi gondoljeri un puse no pārējiem Venēcijas un apkārtējo salu laiviniekiem zināja, ka stulbā, vecā Dodža, kurš bija ļāvis viņu pilsētai pagrimt un kurš nebija labāks par fašistiem, šī stulbā, vecā Dodža pilī brīnumainā kārtā atrodas Sanmarko lauva un Dodžs to ir ieslodzījis (kopā ar lauvas draugiem un brūno zēnu, kurš par viņu rūpējas). Viņi zināja, ka Dodžs ir ieplānojis pārsteigt Venēciju, parādot lauvu svētku procesijas laikā, bet lauva tikai gribējis apciemot pilsētu un dot tai svētību pa ceļam atpakaļ uz… nu, Klaudio to nebija līdz galam pārdomājis. Bet laivinieki bija uztvēruši butību. Lauva kopā ar saviem brāļiem un māsām bija ieradies godīgā un brīnumainā vizītē, lai noņemtu lāstu un svētītu pilsētu tās grūtajos laikos, un Dodžs viņus visus bija ieslodzījis.

-        Ko viņš izdarīja? — izsaucās Klaudio brālēns Gabriēle.

-      Kas par čusku! iekliedzās Gabriēles draudzenes brālis Vitorio.

-     Mēs to tā neatstāsim! iebilda Vitorio tēvocis Leons.

-     Kādēļ Dodžs tīko piesavināties lauvas slavu? nerimās Leona brālis Franko.

-    Tas ir Venēcijas, nevis Dodža lauva! paziņoja Franko krustmeita Karlota (jā, ir arī sievietes gondoljeres). Brīvību musu lauvam!

-     Un galu galā, sacīja Klaudio, kādēļ Venēcija nav brīva? Kādēļ mēs vienmēr runājam par to, cik slikts ir Dodžs, un tomēr joprojām paciešam viņu?

-     Tas lops Dodžs! norūca Kari otas brālis Alesandro. Pietiek!

Pārējie piekrita.

Klaudio dungoja savu meldiņu, bet valodas tikmēr izplatījās. Tad nu plāns ir šāds, Klaudio beidzot sacīja. Klausieties…

Alesandro, kurš strādāja lagūnā par spuldžu nomainītāju boju elektriskajās lampās, bija aizmirsis mājās telefonu. Viņa māte, zinot, ka dēls bēdāsies bez telefona, jo, traukdamies savā kuterītī, nevarēs piezvanīt draudzenei, un zinādama, ka viņš pirms darba iedzers kafiju bārā, bija atnesusi viņam telefonu. Pa ceļam viņa saskrējās ar savu draudzeni Gabriēles māti -, kura atnāca viņai līdzi, lai pēc tam abas kopā dotos uz tirgu.

Noklausījušās sarunu, laivinieku mātes bija ļoti ieinteresētas. īpaši pēc tam, kad Klaudio pieminēja brūno zēnu un to, ka lauvas iepriekš bija apmetušās Palazzo Bulgaria.

-     L'angelol viņas iesaucās. — Astmas Bērnu Brūnais Eņģelis ir Sanmarko lauvas draugs! laivinieku mātes bija pārsteigtas un sajūsminātas.

Laivinieki nebūt nebija pārsteigti, uzzinājuši, ka lauvas pavadonis ir eņģelis, tā tam bija jābūt. Sanmarko lauva bija atgriezies Venēcijā kopa ar brīnumdari zēnu, lai nestu svētību ilgi cietušajiem savas pilsētas iedzīvotājiem un atbrīvotu to no vecā, patmīlīgā, alkatīgā, nekam nederīgā, korumpēta Dodža, kam nav iztēles… Nu protams!

Klaudio un Alesandro nebija viegli aizkavēt laivinieku mātes no došanās taisnā ceļā uz Dodžu pili, lai izliktu tur sveces, ziedus un pludmales krēslus.

-     Vēl ne, viņi teica. Vēl ne. Mums ir plāns.

-     Tiešām? vaicāja laivinieku mātes.

Kad sievietes uzzināja, kads ir plāns, viņas teica: Pēdējais laiks! Tad viņas joza uz Rialto, uz tirgu, uz baznīcu un uz piazza aiz Palazzo Bulgaria, lai visiem izstāstītu par plānu.

Dienas beigās visa Venēcija jau zināja, ka Dodža lielās svētku procesijas laikā viņi beidzot varēs pateikt tam visu, ko domā. Visa Venēcija zināja, ka teju notiks kaut kas varens.

To zināja visi ari kaķis ar izplūkāto dibengalu, duļķainajām acīm un ļodzīgo ausi, kurš zivju tirgū meklēja pusdienām zivju galvas.

"Tiešām?" viņš nodomāja. Un čāpstināja, un domāja.

Par plānu uzzināja arī glītais, saguruša paskata jauneklis ar slimu roku, kurš nesen bija atbraucis ar Austrumu ekspresi. Viņš kafejnīcā pie stacijas malkoja savu rīta kafiju. Impērijas darbiniece, kas pēcpusdienā grasījās pamest Venēciju, lai atgrieztos Impērijā, un ar savu veneciešu draugu runāja pa pusei angliski, pa pusei itāliski, stāstīja, ka viņai nemaz negriboties braukt projām visu to uztraukumu dēļ sakarā ar lauvām un visu pārējo. Viņas draugs centās pierunāt meiteni palikt. Mums top vēsturē! viņš teica. Ar lauvām un Brūno Eņģeli. Liktenis mii Veneciju. Tā ir mūsu lielā iespēja! Paliec! Tu vari palīdzēt Venēcijai tapt brīvai!

-     Questi Leoni, sacīja viesmīle. E' U'angelo, credi sia possibile, ehe d vero, e che abbiamo ancora il nostro Santo qui a Venezia?

Visa kafejnīca piebalsoja. Lauvas, Brūnais Eņģelis, Dodžu pils, lielā svētku procesija…

Rafijs uztvēra būtību. Cārlijs un lauvas šeit ir neiedomājami slaveni. Visi zina par viņiem un mīl viņus, un viņi ir ieslodzīti valdnieka pilī.

Rafijam jāizdomā patiešām ļoti gudrs plāns, lai nočieptu to dievināto puiku venēciešiem no degungala. Spēks šoreiz nelīdzēs. Viltīga gudrība ir vienīgais iespējamais līdzeklis.

Bet viņi iznāks ārā, jo piedalīsies procesijā.

Rafijs izdzēra kafiju un devās uz Dodžu pili. Viņš apskatīs šo grezno cietumu un atradīs veidu…

Uz brīdi viņš pameta skatu visapkārt, lai pārliecinātos, vai neieraudzīs Troju. Uz brīdi atcerējies, ka suns no viņa ir aizbēdzis, Rafijs nedaudz saskuma. Tad viņš pasmīnēja. Kurš ceļo vienatnē, tas ceļo ātrāk, viņš pats sev teica.

īsi pēc rītausmas Magdalēna un Aneba sasniedza Parīzi. Smagās mašīnas šoferis izlaida viņus netālu no Bastilijas.

Viss kārtībā, viņš teica. — Mans brālis dzīvo tepat upmalā. Es vienalga braucu pa šo ceļu, lai nogādātu viņam šādus tādus sīkumus. Cirks ir tur. Šoferis norādīja uz tilta malu. Redzat to lielo, sārto kuģi? Tas ir mesjē Tibodē cirks. Lai jums veicas!

Magdalēna un Aneba stāvēja uz tilta un lūkojās uz Kirki, brīnišķīgo cirka kuģi. Cirka telts atradas kuģa vidusdaļā, tās sarkanbaltās svītras viegli mirdzēja rīta dūmakā. Lielais, skaistais kuģa lellis žilbināja ar saviem sarkani zeltainajiem matiem un netveramo smaidu. No ta acīm spīdēja blāva gaisma. Tur, dīvainas formas mazā kajītē, modās abas dvīnes Lara un Tara. Kuģa dūmeņi lepni slējās augšup, un takelāžā kaut kas kustējās: Čārlijs būtu vecākiem pastāstījis, ka tas ir senjors Lusidi ar savu ģimeni, kas vingrinās akrobātikā, kā viņi to dara katru ritausmu. Driz viss kuģis ņudzēs, jo arī pārējie celsies un mazgāsies, ēdīs brokastis un sveicinās savus kolēģus, tīrīs dzīvnieku kajītes un sāks vingrināties.

Aneba bija gatavs doties taisnā ceļā uz cirku, visus pamodināt un sacelt jezgu. Magdalēna viņu apturēja.

-      Paņemsim viesnīcā istabu, nomazgāsimies, pabrokastosim, iziesim laukā, nopirksim tīras drānas un apciemosim viņus piedienīgā laikā un solīdā paskatā, viņa sacīja.

Aneba negribīgi piekrita. Uzrasties smirdošiem, izsalkušiem, piecos no rīta droši vien nebija tā labākā doma. Taču tagad, kad viņi bija tikuši vaļā no Korporācijas spīlēm, Aneba ļoti ilgojās pēc sava dēla. Viņš ļoti, ļoti ilgojās pēc Cārlija.

-     Es arī, sacīja Magdalēna. Tādēļ mums jārīkojas piesardzīgi. Atceries, Cārlijs aizbēga ar viņu lauvām. Visticamāk, viņi par to nepriecājas.

Pēc trim stundām Aneba un Magdalēna tuvojās Kirkes trapam. Aneba bija ģērbies tīrā baltā kreklā un elegantā melnā uzvalkā: viņiem nācās apstaigāt piecus veikalus, lai sameklētu viņa lielajam augumam piemērotas drēbes. Viņš bija noskuvis zodu un galvu. Viņa zelta zobs mirdzēja. Viņš izskatījās glīts un iespaidīgs. Magdalēna bija sev nopirkusi baltu kreklu, džinsa bikses un skaistu zābaku pari. Viņi sasniedza klāju. Ieeju aizšķērsoja ķēde.

-     Kase vēl nestrādā, franciski sacīja skaista sieviete ar cirtainu, melnu bārdu. Pec biļetēm nāciet pēcpusdiena!

-     Mēs neesam ieradušies pēc biļetēm, mīlīgi atteica Aneba. Esam atnākuši satikt majoru Tibodē.

Bārdainā dāma uzlūkoja viņu. Viņa paskatījās uz Magdalēnu.

-    Jūs esat angļi? viņa laipni painteresējas.

-    Jā, teica Magdalēna. Tā bija vieglāk nekā ļaut Anebam skaidrot, ka viņš ir no Ganas, bet dzīvo Anglijā.

Bārdainā daina domīgi paskatījās.

-     Nāciet! viņa teica. Es jūs aizvedīšu.

Uz klāja viņiem pieskrēja sprogains zēns.

-     Sveika, madām, viņš teica. Emm…

Un ar lielu interesi viņš uzlūkoja Anebu un Magdalēnu, un veltīja tādu kā jautājošu skatienu bārdainajai damai.

Tas lika arī Anebam un Magdalēnai vaicājoši saskatīties. Kas te notiek?

-        Patiesībā, noņurdēja bārdainā dāma, satvēra Magdalēnu aiz rokas un aši ievilka viņu spraugā starp divām kajītēm. Aneba, vasarraibumainā zēna bikstīts, naski sekoja abām sievietēm.

Bārdainā dāma nikni uzlūkoja te Magdalēnu, te Anebu.

-     Vai jūs esat tie, kas, pēc manām domām, jūs esat? viņa šņāca.

Vasarraibumainais zēns viņus uzmanīgi vēroja.

-      Kas, pēc jūsu domām, mēs esam? piesardzīgi jautāja Aneba.

-     Mūsuprāt, jūs esat Čārlija mamma un tētis! ieminējas vasarraibumainais zens. Tie, kuri pazuda bez vēsts un…

Bārdainā dāma ar skatienu apklusināja puiku.

Magdalēna paskatījās uz Anebu. Noliegt nebūtu jēgas. Tas, ka viņus satvēra un iestūma tumšā ejā, darīja viņus uzmanīgus.

-     Jā, teica Aneba. Tie esam mēs. Kas esat jūs?

-     Es esmu Bārdas madāma, sacīja bārdainā kundze. Šis ir Džūliass. Mēs esam jūsu dēla draugi. Pareizāk, mēs bijām. Pirms…

Viņi visi saprata, ko dāma bija gribējusi pateikt. Pirms Cārlijs ar lauvām aizbēga.

-       Un tagad? vaicāja Magdalēna. Kas tagad jūs esat? Viņa gribēja noskaidrot, vai tos bija apbēdinājusi Cārlija aizbēgšana ar lauvām vai tas, ka viņš neizstāstīja par savu ieceri.

-     Mēs nezinām, attrauca Bārdas madāma. Mēs neesam no viņa saņēmuši nekādu ziņu, mes nezinām, ko domāt…

-      Mēs nevaram no viņa saņemt nekādu ziņu! izsaucās Džūliass. Izklausījās, ka viņi bija daudz par to runājuši. Čārlijs zina, ka Makkomo un majors Tibs dusmojas uz viņu, par viņa galvu ir izsludināta atlīdzība. Policija un visi citi viņus meklē kā viņš var riskēt, lai sazinātos ar mums? Šī paša iemesla dēļ viņš nevarēja mums izstāstīt, ko grasījās darīt…

-    Viņš varēja mums izstāstīt, īgni iebilda Bārdas madāma. Mēs būtu sapratuši. Mes saprotam par dzīvniekiem…

-     Viņš to nevarēja zināt, neatlaidās Džūliass. Viņš nevareja riskēt. Ka viņš varēja zināt, ka esam uzticīgi viņam, nevis majoram Tibam?

-     Ak, es zinu, bet viņam vajadzēja mums uzticēties, atcirta Bārdas madāma. Viņa pēkšņi uzlūkoja Cārlija vecākus. Bet šis ir vecs strīds. Kādēļ esat ieradušies? Vai jūs viņu meklējat? Viņa šeit nav, jūs to zināt…

-     Mums viņš jāatrod, sacīja Aneba. Iedomājāmies, ka majors Tibs varētu…

-     Jūs taču nerunāsiet ar vinu, teica Džūliass. Kādam tikai pieminot Cārlija vārdu vien, viņš paliek sarkans un sāk svaidities ar brendija pudelēm. Viņš ir pārskaities, īpaši pēc tam, kad arī Makkomo pazuda, — izrādījās, ka dresētājs sazāļoja lauvas, un majors Tibs dusmojas uz viņu par to, jo tas ir pretlikumīgi un varēja sagādāt majoram Tibam nepatikšanas. Ir patiešām slikti… Tātad jūs nezināt, kur ir Čārlijs?

-     Nē, teica Magdalēna un Aneba. Un jūs?

-     Nē, sacīja Bārdas madāma.

-     Nē, piebilda Džūliass.

Viņi nelaimīgi skatījās cits uz citu.

-     Kādi ir priekšlikumi? painteresējās Aneba.

Viņi stāvēja klusēdami.

-     Labi, bilda Džūliass.

Viņi cerīgi saskatījās.

-      Esmu diezgan drošs, zēns turpināja, ka lauvas gribēs doties mājup.

-    Nu protams! iesaucās Magdalēna. Tātad no kurienes viņas ir nākušas?

-     Es nezinu, nelaimīgi atteica Džūliass. Makkomo zinātu, bet…

No tā nebija nekādas jēgas. Makkomo šeit nebija.

-     Meibla varētu zināt, ieminējās Bārdas madāma.

-     Meibla? jautāja Aneba. Kas viņa ir?

Svētku procesijas dienā lauvas, Čārlijs, Klaudio un Dodžs izbrauca ar Dodža gondolu apkārt salai uz Arsenālu, uz kuģu būvētavu, kur atradās Bucintoro. Cārlijs bija dzirdējis, ka Bucintoro ir pasakains kuģis, bet, ieraudzījis to lielā, rāmā līci Arsenāla dokā, zēns noelsās.

Bucintoro ir gara barža, kā ēka, un visa noklāta ar zeltu. Un nevis ar parastu zeltu tas ir iespaidīgāks par pārklājumu uz venēciešu piļu griestiem: baržas sānus rotā apzeltīti kokgriezumi ar vīnstīgām un sfinksām un rinda spārnotu sieviešu skulptūru. Kuģa pakaļgalu grezno divas zelta lauvas, bet priekšgalu liela taisnīgas tiesas dievietes statuja ar svariem un zeltītu lietussargu. Protams, uz baržas atrodas liels, zeltīts tronis Dodžam, un uz bugsprita kuģa priekšgalā, izslējies tieši uz priekšu, stāv vēl viens skaists, spožs, zeltīts lauva.

Grīdas ir no pulēta koka. Krēslus un arī sienas klāj sarkans samts. Barža ir četrdesmit trīs metrus gara un astoņarpus metrus augsta. Lai to airētu, vajadzīgi četrdesmit četri vīri pa četriem pie katra aira; gar airu garo, spožo koka lāpstiņu malām ir sarkanas svītras. Krāšņas, zeltītas vāzes ir pildītas ar lilijām, kuru smarža piesātina gaisu. Aizmugurē ka milzīgs apmetnis plešas pārsegums no tumšsarkana brokāta; tas nokarājas no augstas, izrotātās, apzeltītas nojumes kuģa pakaļgalā. Pie šī milzu apmetņa malām ir piestiprināti lieli pludiņi, kas to notur virs ūdens.

Ar šo kuģi Dodžs katru gadu brauc precībās pie jūras; šajā kuģī tagad viņš gatavojas stādīt priekšā Primo Smilodonu kā Svētā Marka lauvu.

Pārējie kuģi, gondolas un zvejnieku laivas, ūdens taksometri un visi, kas grasījās piedalīties svētku procesijā, gaidīja, lai pievienotos tai pa ceļam vai Sanmarko Bacino baseinā (itāliešu valodā tas nozīmē "baseins" un arī "maza bučiņa"). Bacino Lielā kanāla gala pie Dodžu pils ir Venēcijas ūdensceļu Pikadilī laukums, Taimskvērs, Piazza Nauona. Tas ir pilsētas centrs.

Bucintoro sakumā slīdēja lēnām, tās airi cēlās un krita, kuģim tuvojoties piestātnei, kur iekapšanu gaidīja Dodžs un lauvas. Lielās bungas uzturēja ritmisku airētāju darbību; bungu lēnais bum, bum, bum nomierināja, un ūdens pilēja no airu lāpstiņām, kad tas uz brīdi tika aizturētas gaisā. Kad kuģis ar sāniem pietuvojas piestātnei, lauvas priecīgi uzlēca uz tā. Dodžs uzsteberēja uz klaja dažu viduslaiku livrejās tērptu viru pavadībā, arī šo vīru priekšteči allaž bija strādājuši pie Dodža, palīdzot viņam uz Bucintoro. Dodžs lēnām aizgāja līdz kuģa pakaļgalam un, smagi elpodams, apsēdās savā zeltītajā tronī.

Čārlijam, kurš, tāpat kā zēns gleznā, bija ieģērbts mežģīņu bezrocī un samta triko ar vienu sarkanu un otru zeltainu bikšu staru, bija jāsēž pie Dodža kājām. Tam acīmredzot bija jābūt lielam pagodinājumam, bet Čārliju tas stipri kaitināja, jo viņš gribēja izskraidīt un apskatīt visu šo pasakaino kuģi un pēc tam viņš gribēja uzrāpties uz zelta lauvām, un pec tam viņš gribēja pārliekties pār reliņiem un kliegt uz visiem garāmgājējiem, un sviest viskautko ūdenī. Bet nekas no tā nebija paredzēts viņa dienas kārtībā: viņam bija jāsēž pie Dodža kājām ka vienam no eņģeļiem tajās gleznās, kas radīja Venēcijas kādreizējo varenību, un arī lauvām bija jāguļ tāpat kā gleznā, ar visām viņu sarkanajām kaklasiksnām un sudraba ķēdēm.

Tikai Primo vajadzēja palikt stāvam uz nelielas platformas virs taisnīgās tiesas dievietes lietussarga, lai visi viņu varētu redzēt, un ķepās viņam bija jātur liela grāmata, ko Dodžs bija licis izgatavot.

Interesanti, kurā lappusē tā ir atšķirta? klusi minēja Klaudio. "Brīvība un Taisnīgums visiem" vai "Dodiet man vairāk naudas un beidziet žēloties"?

Čārlijs atminējās, ka Napoleons bija nomainījis vārdus uz grāmatas, lai mainītu Venecijas ļaužu domas. Ko viņš būtu rakstījis, lai mainītu ļaužu domas?

Primo vēl aizvien bija apsējos.

-     Tagad noņem tos, Dodžs lika.

-     Vēlāk, atteica Čārlijs.

Dodžs izskatījās pikts, bet tikai piebilda: Pirms būsim Lielajā kanālā.

Čārlijs laipni pasmaidīja.

Airētāji ieņēma savas vietas. Tie bija kuģubūvētāji no Arsenāla. Klaudio pazina lielāko daļu no viņiem, tādēļ devās tos apraudzīt. Viņi smaidīja cits citam un draudzīgi sita uz pleca. Čārlijs, didīdamies pie Dodža kājām, redzēja, kas notiek laivinieku sektorā. Viņu pārņēma skaudība. Tad Klaudio atkal atgriezās, svilpodams savu meldiņu, un apsēdās zēnam blakus. Dodžam būtu paticis, ja šis vienkāršais gondoljers nesēdētu viņam pie kājām, bet Čārlijs uzstāja, un Dodžs ātri bija aptvēris, ka pret Čārliju jāizturas labi, ja grib, lai arī lauvas uzvestos labi (un to viņš noteikti gribēja). Tāpat Dodžs ievēroja, cik trauslas ir lauvas saturošās saites, tādēļ neiebilda pret jauna un spēciga vīrieša klātbūtni. Visādam gadījumam. Aizmugurē, protams, bija vesela rinda eleganti ģērbtu un pamatīgi bruņotu Dodža Gvardes vīru, bet, godīgi runājot, neviens no viņiem neizskatījās pec tāda, kas zinātu, ko iesākt ar lauvām, ja tās satrakotos… Dodžs apsvēra domu ielikt lauvas krātiņā… bet tad efekts, ko radītu Sanmarko lauva krātiņā, nebūtu gluži tāds pats kā spēcīgā un skaistā Sanmarko lauvas radītais efekts, kad tas brīvs stāv Bucintoro visaugstākajā vietā… nevis apēd Dodžu. Nē, Dodžam nāksies būt jaukam pret šo brūnādaino zēnu un viņa blondo draugu.

Bucintoro devās apkart Venēcijas galvenajai salai. Lagūna ar nomaļajām Murāno un Burāno salām pletās labajā pusē. Čārlijs priecājas, ka pēc tik ilga ieslodzījuma var redzēt tik tālu. Ūdens skalojās pret kuģa sānu, airi ritmiski cilājās, un Bucintoro graciozi slīdēja uz priekšu zeltaini mirdzošs uz zaļganpelekā ūdens fona. Cārlijs pieķēra sevi dungojam skaisto gondoljeru meldiņu: šodien tas izklausījās jautri, un skumjas no tā bija pazudušas.

Vēl bija agrs rīts, kad Rafijs sasniedza Piazza San Marko, bet ļaudis jau pulcējās svētku procesijai. Piesardzīgi viņš virzījās cauri pūlim uz Dodžu pili. Pat ja Rafijam būtu laiks mēģināt pārmeklēt pili, viens vienīgs tai uzmests skatiens lika saprast, ka tas nekad neizdotos: lielas durvis, augstas vārtu velves, sargkareivju rindas.

Rafijs izgāja pa vidu starp divām kolonnām, starp kurām Klaudio bija ieteicis Čārlijam nekad neiet, un virzījās uz priekšu gar Bacino. Viņš aplūkoja San Giorgio Maggiore drupas. Viņš uzkapa uz tuvākā tilta un pagriezās pret nelielo kanālu, lai redzētu Nopūtu tiltu, kurš savienoja pili un cietumu.

Paskatījies lejup, viņš ievēroja kanālā pietauvotu spīdīgu un skaistu solārlaivu, kurā divi jaunieši krāva iekšā dažādas mantas. Viņi sarunājās klusi un nopietni.

Rafijs, protams, bija ziņkārīgs cilvēks. Viņš nokāpa pa trepēm un pieliecās tuvāk. "Leoni", viņš dzirdēja, un arī "Charlie". Viņš sastinga. Daudzi venēcieši runāja par "Brūno Eņģeli", bet kas bija šie ļaudis, kuri sauca Cārliju vārdā?

Rafijs stāvēja, atspiedies ar muguru pret margam, un bija atliecies atpakaļ, it ka apbrīnotu ainavu. Jaunieši runāja tālāk: pārāk itāliski. Rafijs nesaprata vārdu jēgu. Viņš pagriezās un noliecās uz priekšu, it kā apbrīnotu Nopūtu tiltu. Viņš palūrēja pa saulesbriļļu apakšu.

Viens no jauniešiem lika laivas skapītī ādas mugursomu: Sta piū sicuro qui, viņš runāja.

Ralijam nerūpēja, ko puisis teica. Viņš tāpat atpazina mugursomu. Tā bija tā pati, kuru Cārlijs pirms visām šīm daudzajām nedēļām paņēma no vecāku mājām.

Rafija prāts sparīgi dai'bojās.

Viņam ir vajadzīga šī mugursoma. Lai kas tur būtu iekša, Čārlijam ta bija vērtība. Rafijs gribēja to dabūt. Kā…

Domāt vai plānot nebija laika.

Viņš sagrīļojās, it kā būtu pagrūsts, sašutumā iekliedzās un vienlaikus iegrūda blakus stāvošo meitenīti kanālā tieši spīdīgās laivas priekšā. Vienā mirklī viņš bija radījis jucekli: meitene brēca un plunčājās ūdenī, cilvēki, kas bija kopā ar viņu, sauca pēc palīdzības un metās uz priekšu, viens no abiem puišiem traucās uz laivas pakaļgalu un pasvieda glābšanas riņķi, bet otrs, saceldams troksni un šļakatas, ielēca ūdenī meiteni glābt. Rafijam bija viegli izlikties, ka viņš cenšas palīdzēt un paklūp, lai gan viņš tikai izmantoja izdevību uzgāzties virsū Cārlija mugursomai. Viņš gribēja satvert rokturi, lai varētu paslēpt mugursomu zem savas ādas žaketes un tad aizlavīties ar to, bet tas, ko viņš noturēja par rokturi, izrādījās atvere, un viņa roka bija mugursomā iekšā.

Viņš satvēra ko? Vēsu, gludu, cietu priekšmetu un kaut kādu papīra gabalu. Un tad, turpinot tēlot raizes par meiteni, Rafijs ieslidināja nozagtās lietas kabatā, turpinādams klaigāt: Vai ar viņu viss ir kārtībā? Sasodīts, kurš mani pagrūda?

Tad aši, pirms vēl tracis nebija norimis un visi nebija sākuši jautāt, ko, pie velna, viņš izdarījis, Rafijs aizšmauca prom.

Raugoties uz lagūnu, Cārlijs redzēja zemu gruvešu kaudzi un kaut ko līdzigu atvaram, kas paceļas virs ūdens līmeņa. Tam blakus, lagūnas seklajos ūdeņos, viļņu skumji apskalots, bija noenkurots pontons ar milzīgu krucifiksu.

Klaudio pamanīja, ko Čārlijs vēro, un pārmeta krustu.

-     Kas tas ir? jautāja Cārlijs.

-     San Michele, paskaidroja Klaudio.

-     Un? Čārlijs nesaprata.

-     Skaista baznīca, convento…

"Ā," Čārlijs nodomāja.

-     Un… Klaudio izskatījās nedaudz nomākts. Šajā salā atradās mūsu kapsēta.

Cārlijs paskatījās uz mutuļojošajiem ūdeņiem, kas burbuļoja virs drupām. Ūdens tur bija tumšāks. Spožā rīta saules gaisma, šķiet, to neskāra.

-Ak, klusi nopūtās Cārlijs. Viņš iedomājās par nogrimušajiem skeletiem un atcerējās dzejoli, ko mamma viņam bija skaitījusi, to par noslīkušo jūrnieku "Veselas piecas jūras asis, tik dziļi guļ tavs tēvs… Tās pērles, kas reiz bija viņa acis…" vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet noslīkt pēc tam, kad esi nomiris un apglabāts…

Nabaga Venēcija. Meldiņš viņa galvā atkal kļuva skumīgs.

Tieši tajā bridi atlidoja mazs zvirbulītis un uzmetās uz zelta pārklājuma netālu no Čārlija. Putna zvīņainās kājiņas satvēra zelta nimfās ausi, un viņš pakratīja savu brūno galviņu.

"Gari turpina dzīvot," Čārlijs nodomāja. Viņš nezināja, no kurienes šī doma uzradās: "Ķermeņi nomirst, un ēkas sagrūst, un impērijas krīt, bet gari turpina dzīvot."

Bucintoro pievienojās četras mazākas, nomaļas baržas, kas peldēja tai pakaļ kā ļoti lieli pīlēni. Uz divām baržām bija muzikanti, kuri spēlēja, cik skaļi vien spēja, un turējās vienā ritma ar Bucintoro airētaju bungām. Uz abām pārējām baržām atradās stikla pūtēji, kas darinaja jaukas, mazas stikla lauvas un svieda tās bērniem kanalmalā. Visapkārt bija pulcējušās mazākas laivas. Tās bija diezgan noplukušas, trūcīga paskata, bet izrotātas visas bija ietērptas sarkanā un zelta un uz tam plīvoja Venēcijas karogi ar lauvu zelts uz sarkana fona. Dažām laivam pēc Bucintoro parauga bija piestiprinātas sarkanas mantijas, kas aizmugurē peldēja ūdenī; dažām takelažā un pie duļļiem bija piesietas lentes un vītnes.

Kad viņi iepeldēja Kanaredžo kanālā, laivas, kas bija pievienojušās procesijai, viņus apsteidza, bet, atgriezušies Lielajā kanālā, visi atkal ieņēma savas vietas. Slīdot garām pilīm, kuras zēns bija redzējis sava pirmajā Venēcijas apciemojuma dienā, Čārlijs ievēroja, ka visi cilvēki ir sajūsmināti un laimīgi. Kad viņi slīdēja zem Rialto tilta, ap viņiem lidinājās rožu ziedlapiņas. No balkoniem tika palaisti baloni; ļaudis drūzmējās ap krastmalu un izliecās ārā pa logiem, gavilēja un dziedāja, un viņiem no pārsteiguma aizravās elpa, ieraugot Primo. Cilvēki bija pārsteigti vēl vairāk, kad saprata, ka viņš ir… īsts. Viņš ir ĪSTS!

Lauva ir atgriezies Venēcijā! Venēcija atkal ir svētīta!

Gar visu Lielā kanāla malu Čārlijs redzēja stāvam arvien vairāk ļaužu sarkanzeltainas livrejās. Viņi dalīja ēdienus un dzērienus no paplatēm. Bērni skrubinaja kaut ko, kas izskatījās… Barža palēnināja gaitu, un Čārlijs varēja rūpīgāk ieskatīties. Tās bija! Tās bija mazas cukura lauvas sārtas un zaļas, un dzeltenas, un zilas. Čārlijs skaļi iesmējās. Viņš arī tadu gribēja.

Kad viņi nonāca pie Dodžu pils, atskanēja divdesmit viena lielgabala zalve. No katedrales fasādes nokrita daži mozaīkas gabaliņi. Klusumā starp šāvieniem varēja

dzirdēt, kā tie notinkšķ. (Tas nekas, — nomurmināja Dodžs. Tas ir tā vērts.)

Pūļi piazza un ap Dodžu pili bija milzigi: mūki un priesteri, un mūķenes, aristokrati un Venēcijas iedzīvotāji, tūristi un bērni, pianisti un zvejnieki, futbolisti un skolotāji, ubagi un žūpas, žurnālisti un žēlsirdīgās māsas, rakstnieki un pārvaldnieki, suņi un kaķi, strādnieki un slīmesti, viesmīļi un dejotāji, un angļu puisis ādas žaketē… Visi, kas neatradās uz kuģa, bija pūlī. (Izņemot mazus, klusus gondoljeru bariņus, kuri atradās pie telefonu centrāles, stacijas, Arsenāla, televīzijas un centrālbankas visas šīs iestādes svinīgās procesijas dēļ bija slēgtas. Ātri un piesardzīgi, svilpojot caur zobiem un šķelmīgi uzsmaidot cits citam, gondoljeri iebruka visās šajās ēkās, nomainīja atslēgas un uzlauza datorus.)

Kāds kaķis to visu ļoti uzmanīgi vēroja un gaidīja izdevīgu brīdi.

Līdzko Bucintoro iebrauca sagaidītāju redzeslokā, Marangona iezvanījās un ļaudis sāka apklust. Karogi braši plīvoja pretī dzidri zilajām debesīm sarkani ar zeltu, zili ar zeltu -, un muzikantiem pilenlaivās pievienojās vēl viens orķestris uz Dodža balkona. Viņi nedaudz nokavēja, bet pat tad skaņa bija brīnišķīga, īpaši, kad tai pievienojās visi Venēcijas baznīcu zvani no Redentore un Salutē, Santa Maria dei Frari un dei Gigli, no Gesuati un Pietā. Kāda veca dāma pulī teica, ka pat nogrimušo San Michele un San Giorgio Maggiore baznīcu zvani skanēja no zemūdens dzīlēm.

-     Tie reiz celsies! kliedza venecieši.

-     Tie reiz celsies! — kliedza laivinieki.

-    Tie reiz celsies! kliedza bērni un tūristi, un priesteri, un žūpas.

Dodžs smaidīja.

Laivas drūzmējās apkārt.

Daži cilvēki iekrita Bacino, tik pārpildītās bija krastmalas. Citi viņus atkal izzvejoja, un ūdens pilēšana no izvilkto drēbēm vēl vairāk palielināja jezgu.

Primo paskatījās uz Cārliju. Tagad, viņš norādīja.

Cārlijs uzlēca uz apzeltītās platformas, kur augstu virs citiem un visiem venēciešiem labi saskatāms stāvēja viņa draugs, un knaši noņēma apsējus no dzīvnieka milzīgās un baismīgās galvas.

Primo pacēla galvu un sapurināja savas krāšņās krēpes.

Cārlijs nospieda podziņu uz pults, un platie krēmkrāsas spārni pacēlās. Primo nodrebināja muskuļus, un spārni ietrīsējās, it kā būtu īsti. Viņš savilka lielās, melnās lūpas lepnā grimasē, un viņa garie, spēcīgie, asie zobi izlauzās no sārtajam smaganām un pāri spalvainajam, zeltainajam zodam spīdēja saules gaisma.

Ļaudis skatījās.

Ļaudis noelsās.

Venēcija, neraugoties uz savu gadsimtiem ilgušo varenību un bagātību, nebija pieredzējusi neko līdzīgu Primo.

Un tad Primo ierēcās.

DIVPADSMITĀ nodaĻa

-     Kas ir Meibla? Aneba tikko bija pavaicājis.

-       Meibla Starka, paskaidroja Džūliass. Viņa ir Makkomo draudzene. Viņa ir baigi forša.

-     Kādēļ tu pateici tikai "viņa ir Makkomo draudzene"? jautāja Bārdas madāma. Viņa ir arī vislabākā tīģeru dresētājā. Tas ir svarīgāk par to, kas ir viņas draudziņš…

-     Piedodiet, teica Džūliass.

Magdalēna bija pieklususi.

-     Vai viņa ir šeit? Magdalēna iejautājās.

-     Jā, atteica Džūliass. Viņas tīģeri izrādē aizstāj lauvas.

-     Vai tad viņas tīģeri negrib atgriezties savās mājās? vaicāja Aneba.

-      Nē, viņi ir uzauguši cirkā. Viņi nezinātu, ko iesākt savvaļā. Makkomo pieaugušie lauvas bija sagūstīti. Džūliass ar riebumu paskaidroja.

-       Kur viņa ir? Magdalēna vaicāja. Viņas balsī bija jaušama steiga.

-      Meibla? Viņa būs… aiziešu viņu sameklēt, piedāvāja Džūliass. Palieciet šeit, nost no citu acīm!

-     Aizvedīšu viņus uz savu kajīti, teica Bardas madāma. Majors Tibs vingrinās arēnā. Viņš tos neredzēs. Tā būs drošāk.

Tā nu Aneba un Magdalēna nonāca Bārdas madāmas kartīgajā, mazajā kajītē, iepazinās ar Pirueti, gaisa trapeces mākslinieci, un, gaidot tīģerdresētājas ierašanos, dzēra liepziedu tēju.

Un tad viņa ieradās, nepakļāvīga un daiļa savā sarkanajā ādas treniņtērpā, kurš bija saskrāpēts un noklāts ar tīģeru kodumu pēdām. Viņas kvēlojoši sarkanie mati aizmugurē bija sapīti cieša bizē un bālajās, muskuļotajās rokas, kuras bija gandrīz tikpat stipri saskrāpētas kā kostīms, viņa turēja pātagu un pirkstaiņus. Ievērojamā tīģeru dresētāja uzmeta skatienu Magdalēnai un paģība.

Atguvusies viņa gandrīz atkal noģība. Tu! Meibla iekliedzās. Tu! Tas puika tas zaglīgais puika ir tavs dēls!

-     Jā, dārgumiņ, atcirta Magdalēna.

Parejie, kā varat iedomāties, tikai bolīja acis.

-     Tev es nepalīdzēšu, — teica Meibla. Viņam es nepalīdzēšu. Viņš pazudināja Makkomo. Viņš ir pat ja varētu, es nepalīdzētu. Man ir vienalga.

-     Meibla? iesaucas Aneba.

Meibla paskatījās uz viņu.

-     Jūs esat Meibla? viņš vaicāja.

-     Jā! viņa gandrīz kliedza.

Džūliass, Bārdas madāma un Piruete bija neizpratnē.

Aneba pagriezās pret viņiem, bet tad iejaucās Magdalēna.

-     Meibla ir mana māsa, viņa paskaidroja. Viņa aizbēga no mājam, lai pievienotos cirkam. Mēs… mēs neesam redzējušās labu laiku.

Kad Primo reca iepriekšējo reizi, visa Parīze nodrebēja kā apšu lapa. Kad viņš rēca tagad, Venēcija aizturēja elpu.

Skumja un spocīgi skaista skaņa vēlās pāri ūdeņiem, piepildot ausis un vederu, un sirdi visiem, kas to dzirdēja, un viņi visi to dzirdēja.

Dodžs, kurš atradās blakus un skaidri saredzēja Primo zobus, noģība uz klāja. Dodža policija centās viņu uztvert, bet vīri bija pārāk apstulbuši no lauvas rēciena, lai spētu pietiekami ātri kustēties.

Pārējie lauvas pielēca kājās un ielenca savu ciltstēvu, savu brāli, savu brālēnu no pagātnes.

Ļaudis laivās pielēca kājās un noelsās. Daži pieķērās margām, daži parkrita pār bortu.

Ļaudis aizmugurē kliedza: Kas tas ir! Kas tas ir!

Ļaudis priekšpusē klusītiņām atbildēja: Lauva! Tas ir lauva!…

Laivinieki žilbinoši smaidīja.

Edvards savā īpašajā goda viesa apzeltītajā gondolā nobālēja un paņēma telefonu.

Rafijs apstulbis murmināja: Es to lauvu neatceros…

Klaudio uzlēca blakus Primo, izrāva ruporu un, kad rēciens bija izskanējis pāri lagūnas ūdeņiem, iekliedzās: Venēcijas iedzīvotāji! Lauva ir atgriezies! Sanmarko lauva, mūsu skaistais, cēlais un svētais aizbildnis ir atgriezies pie mums šajos grūtajos laikos, lai noņemtu lāstu un atdotu Venēciju tās iedzīvotājiem! Skatieties, kā rupjais Dodžs trīcēdams guļ uz Vēstures Klāja! (Dodžs patiešām trīcēja.) Skatieties, ka viņa nodevīgie kareivji dreb Taisnības Priekšā! (Dodža policisti bažīgi pameta skatu visapkārt. Vai runāja par viņiem?) Skatieties, kā Cēlais Lauva ir atiezis savus zobus Brīvības aizsardzībai un runā savā brīnumainajā balsī Demokrātijas un Taisnīguma dēļ! Dodž! Aizstāvies Venēcijas Lauvas priekšā! Zemojies Tautas Gribas priekšā!

Dodžs stāvēja balts kā papīrs. Dodža policija, turot gatavībā ieročus, nostājās viņam priekšā, un bariņš laivinieku airētāji stājās tiem pretī.

Nekad! kliedza Dodžs drebelīgā balsī. Nekad! Dodžs nekad nezemosies suņu priekšā!

-     Venēcijas pilsoņi, jūsu tā dēvētais vadonis sauc jūs par suņiem!

Paris Dodža policistu izskatījās nervozi, knibināja šauteņu gaiļus; un tad priekšā iznāca Jaunais Lauva. Viņš izslējies nostājās Dodža policistu priekšā un lūkojās uz viņiem ar dziļu un drūmu skatienu. Drīz viņam pievienojās pārējās lauvas. Tas sāka klusām rūkt. Jaunais Lauva izlaida nagus un viegli paskrāpēja pa klāju. Dodža muzikanti parstāja spēlēt. Viņu mūzika izgaisa, bet skrapstošo nagu skaņa palika.

Viens no Dodža policistiem pacēla ieroci un notēmēja uz Jauno Lauvu. Iestājās baiss klusums un tad, tiklīdz Jaunais Lauva bija sagatavojies lēcienam, atskanēja bērna balss: NEUZDROŠINIES!

Ta bija Laviņja, kas stāvēja pūļa priekšā. Neuzdrošinies darīt pāri tam lauvam! viņa spiedza, un meitenei pievienojās tūkstošiem balsu: senjoras Batistutas, Alesandro mātes, Donatellas, vecmāmiņu, televīzijas komandas, sagumzītā džeka visu Venecijas ļaužu balsis.

Dodža policists ātri nolaida savu ieroci. Viņam bija tikai astoņpadsmit gadu. Viņš nepavisam negribēja nogalināt lauvu, un, viņaprāt, Dodžs bija ļoti rupjš, vecs vecis. Vienā mirklī laivinieki ielenca Dodža pulciņu, un Dodža policija bija izgaisusi.

Pūlis iegavilējās.

Cārlijs pārsteigts to visu vēroja.

Un tad Primo, joprojām stāvēdams augstu un visiem redzams, pielieca galvu un sauca: — Cārlij! Es palieku šeit!

-     Bet Primo… Cārlijs bilda.

Primo paskatījās uz viņu un teica: — Mazo zēn, es palieku šeit.

Cārlijs apjuka. Vai viņš varēja ko iebilst aizvēsturiskam zobenzobu lauvam?

-     Bet Primo… ierunājās Jaunais Lauva. Tad, palūkojies Primo acīs, ari apklusa.

Sudrabainā Lauvene skumji pagriezās pret viņu.

-     Tev ir tik slikti? viņa vaicāja.

Primo paskatījās uz viņu un nomurmināja: Jā, esmu ļoti slims. Un es viņiem patīku. Šī pilsēta, tāpat kā es, ir nepareiza. Es palikšu šeit un nogrimšu kopā ar viņiem. Tas darīs mani laimīgu.

Cārlijs ievēroja lielas asaras Primo acīs. Jaunais Lauva apvija asti ap Cārlija kāju.

-     Cārlij, nošņaca Klaudio. Ko viņi runā?

-     Primo grib palikt šeit!

-     Fauolosol iesaucās Klaudio.

Pūlis kļuva skaļāks, drūzmējās un klaigāja.

Cārlijs tikai vienaldzīgi lūkojās uz Klaudio.

-     Jūsu laiva gaida, piebilda Klaudio. Vai varbūt arī jūs paliksiet?

-     Mēs brauksim, atteica Čārlijs. Mēs…

Viņš gandrīz jau sacīja: Mēs braucam, kad aptvēra, ka negrib braukt. Viņš grib palikt, sameklēt savus vecākus, doties mājup, būt drošībā.

Bet kā lai pasaka to lauvam?

Klaudio, protams, brauciena laika parūpētos par tām… bet viņi bija tik daudz kopā pārcietuši. Čārlijs negribēja lauvas pievilt.

Elsina skūpstīja Primo. Vecākais Lauva sarunājās ar viņu klusā balsī. Pūlis gavilēja: LEONE! MARCIANO! LEONE! VENEZIA! Viņi izklausījas pēc pasaulē lielāka futbola līdzjutēju pūļa.

Klaudio ar savu ruporu atkal uzlēca blakus Primo. Vēl viens Primo rēciens apklusināja puli.

Primo teica: Čārlij, lai tavs tulks tulko!

Tā nu Primo runāja, Cārlijs viņa teikto tulkoja angļu valodā, un Klaudio to pārtulkoja itāliešu valodā un uzrunāja Venēcijas iedzīvotājus.

-    Es, Primo, Svētā Marka lauva, esmu atgriezies Venēcijā. Es palieku šeit, pie jums. Jūs, Venēcijas ļaudis, esat mani aizstāvji. Maniem brāļiem un māsām jadodas prom. Manam cilvēkveidīgajam draugam jādodas prom. Mani zobi ir jūsu rīcībā… šajā brīdī Primo plati pasmaidīja un vairaki cilvēki noģība.

Rēciens, kas atskanēja no pūļa, bija vēl skaļāks par Primo rēkšanu, un tas bija mīlestības pilns. Pat Dodžs to saprata. Laivinieki uzmanīgi ievīstīja viņu sarkanajā samta apmetnī un noveda lejā uz airētāju klāju.

-    Nāciet, ser, viņi murmināja. Šķiet, ka jums ir gana…

Cārlijs joprojām domāja par lauvām. "Es viņas nedaudz pavadīšu," zēns sprieda. "Tad paskaidrošu, kādēļ man jāatgriežas, un viņas sapratīs… Tagad es nevaru mainīt plānus, es…"

-     Primo, Cārlijs sauca.

Dižais lauva pagriezās pret viņu.

-     Uz redzēšanos, Cārlijs klusi sacīja.

Primo brīdi raudzījās uz zēnu.

-     Paldies, lauvu zēn! viņš teica.

Tā nu Cārlijs un lauvas, pateikuši ātras, bet dziļi izjustas ardievas, klusi aizlavījas pa Bucintoro pakaļgalu uz lielo, ar saules enerģiju darbināmo ātrlaivu, ko bija sarūpējis Klaudio un viņa draugi un kas bija piekrauta ar pārtiku un krājumiem, un naudu viņu bēgšanai. Ja viss ritētu pēc plāna, arī Cārlija mugursomai būtu tur jāatrodas.

-     Klaudio, nāc! čukstēja Čārlijs.

Vairākas laivas gondolas un motortaksometri, vaporetti un motorlaivas, un piena laivas, kas parasti veda pienu no kontinenta, izpušķota saldējumu barža, kas piedereja Klaudio svainim, šūpojās viļņos un slēpa bēgļus no pārējo skatītāju acīm.

-      Cārlij, es nebraukšu, Klaudio čukstēja no Bucintoro klāja. Es tagad nevaru. Paskaties uz šo! Man jāpaliek. Es par viņu parūpēšos. Viņš ir tik lielisks!

Čārlijs un lauvas saskatījās.

-     Labi, teica Vecākais Lauva.

-     Tas ir pareizi, — apstiprināja Dzeltenā Lauvene.

-     Bet… Čārlijs iekliedzās.

Zēna sejā bija lasāmas izbailes. Ja Klaudio paliek, kā viņš, Čārlijs, tiks prom no Venēcijas? Lauvas vienatnē nebūs drošībā viņas nespēs vadīt laivu! Vai viņš var pamest lauvas un meklēt savus vecākus? Kamēr viņš nogādās lauvas Marokā, vecāki pa to laiku var būt jau dievs zina kur!

Acīs saskrēja asaras, un Čārlijs aizgriezās, lai tās noslēptu. Viņš nevēlējās apbēdināt lauvas. Viņam jābūt drosmīgam. Viņš samirkšķināja acis, tad pagriezās un atri pasniedza Klaudio Primo pulti. — Lai veicas! viņš uzsauca drebošā balsī.

Pūlis uzgavilēja Primo. Klaudio skandēja cēlus vārdus par brīvību un atpestīšanu un Venēcijas Godību.

-    Čārlij? ierunājās klusa balss. Tas bija Jaunais Lauva.

-    Vai tev jāpaliek? viņš liegi vaicāja. Ja tev jāpaliek, tad tikai pasaki. Tu jau esi daudz paveicis musu labā. Pārējās lauvas stāvēja viņam aiz muguras, spēcīgas un brīnišķīgas, saprotošām acīm. Čārlijs izplūda asarās. Kā gan viņš var pamest tik laipnus un cēlsirdīgus dzīvniekus?

-     Nē, es… viņš teica.

-     Tu zini, ar mums viss būs kārtība, bilda Vecākais Lauva.

Viena no lauvenēm piedāvāja zēnam savu asti, lai noslaucītu asaras.

-    Bet izlem ātri, sacīja cita, skatoties par plecu uz čalojošo, satraukto pūli laivās ap viņiem.

-     Es… Čārlijs bilda.

-    Šis brauks, teica zema, čerkstoša, raupja balss. Tavi vecāki tevi atradīs. Viņi aizdevās uz cirku, un kads izstāstīs šiem, ka tu dodies uz Maroku. Ja vajag, es to varu izdarīt. Ej laidies! Brauc ar saviem draugiem! Še tu nevari palikt, atceries, ka izsludināta atlīdzība par tavu galvu!

-     Sergej! iebrēcās Čārlijs. Sergej! Lūdzu, piedod…

-    Aizveries, teica Sergejs. Esmu atvēsis. Aizmirsti. Jātaisās, ka tiek!

-     Vai tu arī brauksi? Čārlijs kliedza.

-    Jā, teica Sergejs. Vismaz līdz tev labpatiks aizsūtīt mani atpakaļ uz to sasodīto Parīzi ar kādu vēstījumu taviem dārgajiem mammai un tētim.

Čārlijs smaidīja pa visu ģīmi.

-      Pasaki man kaut vienu iemeslu, kādēļ man būtu tev jāizstāsta, kurp viņi dodas, sacīja Meibla.

-    Jo viņš ir mans dēls un tavs krustdēls, atcirta Magdalēna.

-    Viņš ir zaglis un kārtības traucētājs, iebilda Meibla.

-     Pasaki man kaut vienu iemeslu, kādēļ es pati nevarētu turp doties un pārvest lauvas atpakaļ.

-     Jo viņas grib būt brīvas, sacīja Aneba.

Meibla palūkojās uz māsas vīru.

-     Cik sentimentāli, viņa teica, žilbinoši smaidīdama.

-      Labi, darīsim tā. Mēs visi brauksim viņām pakaļ. Domāju, ka esmu pelnījusi starta izrāvienu, vai ne? Vēlāk darīšu jums zināmu, kurp doties.

Un viņa aizgāja.

-        Kādēļ? Kādēļ viņa tik ļoti jūs neieredz? klusi jautāja Džūliass.

-     Tas ir garš stāsts, attrauca Magdalēna.

Čārlijs nezināja, kā vadīt solārlaivu, bet tam tikpat kā nebija nozīmes. Kamēr viņi šķērsoja lielo, zaļganpelēko lagūnu, pabrauca garām Lido, Venēcijas pēdējai salai, un iekuģoja Adrijas jūrā, stūrēšanu zēns jau bija perfekti apguvis. Drīz vien viņš uz klāja atrada bortdatoru ar navigācijas sistēmu un pārvietojamu ekrānu, ko var izmantot gan kajītē, gan stūrmaņa kabīnē. Taisnā ceļā uz Suveiru, viņš ierakstīja datorā un pasmaidīja, kad ekrāns atbildēja: Kurss: Adrijas jūras dienvidi Berberija Suveira.

-     Lieliski, Čārlijs sacīja un tagad, kad rokas beidzot bija brīvas, sāka raut nost smieklīgo triko. Bet bezrocis viņam tīri labi patika. Atraisīts un kopā ar vecajām brezenta biksēm tas izskatījās diezgan forši. Taču bikses, izrādās, bija kļuvušas īsākas. Nu nekas, Čārlijs noteica un uzlocīja bikses. Viņš jutās kā pirāts.

Sergejs gulēja zēnam pie kājām un gaudās.

Braucot Āfrikas virzienā, Čārlijs un lauvas joprojām aizmugurē dzirdēja zvanu skaņas, un, ja vēlāk vakarā viņi būtu atskatījušies, tad redzētu, ka debesis virs Venēcijas kvēloja no salūta. Bet viņi neatskatījās. Viņi aizbrauca. Viņi bija brīvi.

TRĪSPADSMITĀ nodaĻa

PA marmora bruģi Dodžu pils priekšā cauri gavilējošajiem pūļiem kanālmalā stūmās Rafijs, virzidamies uz rietumiem preti atklātai lagūnai. Viņš bija izlauzis sev ceļu uz priekšu un ieraudzījis to dīvaino, gigantisko lauvu ar zobiem. Viņš bija redzējis tur augšā Čārliju kopā ar dīvaino lauvu un to gondoljeru, kurš teica runu. Viņš bija redzējis pārējās lauvas. Pēkšņi Rafijs ievēroja, ka viņu tur vairs nav.

Venēcieši bija pārāk aizņemti ar Dodža gāšanu, lai par to raizētos, bet Rafijam bija tikai vienas rūpes, un tas, kas viņu interesēja, šķita izzudis no zemes virsas. Rafijs zināja, ka tā nevar notikt. Viņš zināja arī to, ka vieglāk ir nozust pūlī nekā tukšā vieta.

Vispirms upuris atrodas laivā tavu acu priekšā, bet tad tas pazūd. Viņu kuģis joprojām atrodas dažādu laivu ielenkumā.

Tātad viņi ir aizmanījušies uz citu laivu.

Aha! Rafijs atcerējas šorīt redzēto laivu, kurā atradās Čārlija mugursoma. Tātad viņi bija visu izplānojuši. Viņi ielavījās laivā un aizlaidās.

Bet kurp viņi aizlaidās?

Viņi bus devušies jūrā vai uz kādu vietu piekrastē, vai varbūt atpakaļ uz kontinentu ziemeļu virzienā, vai uz kādu no lagūnas salām, vai pari jūrai uz Slovēniju vai Horvātiju. Tas. ka viņi ir laivā, neko nenozīmē — no Venēcijas tikpat ka nevar izkļūt bez laivas, ja vien neizmanto vienīgo ceļu vai vienīgo dzelzceļu. Ar kuģi var nokļūt daudzkur.

Ap Rafiju, laimīgi un saviļņoti, lēkāja ļaudis, apskaudami cits citu, klaigadami un dziedādami, iemīlējušies lauvās un neprātīgi priecādamies, redzot Dodžu aizejam. Šajā brīnišķīgajā dienā Rafijs bija vienīgais dusmīgais cilvēks Venēcijā: aizvainots, vai pušu plīstošs, tumša un kvēlojoša niknuma pilns.

Taisnību sakot, tā nebija gluži patiesība. Ari Edvards bija nikns. Bet tas tomēr bija citādi. Edvards dusmojās pats uz sevi.

Edvards visā šaja kņadā bija žigli un ar vērā ņemamiem panākumiem pasniedzis sevi kā lauvu atbalstītāju. Lai dzīvo Sanmarko lauva! viņš bija kliedzis.

Klaudio bija tā dīvaini uz viņu paskatījies.

-     Tas ir brīnišķīgi, vai ne? visai pārliecinoši sauca Edvards.

-     Kas? pārjautāja Klaudio.

-    Viņa Majestātes lauvas! sauca Edvards. Sagādāja tādu prieku Venēcijas ļaudīm! Viņa Majestāte būs ļoti apmierināts! Viņš mii Venēcijas iedzīvotājus! Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! Meravigliosol Viņš itāliski klaigaja, lai venēcieši zinātu, ka viņš atbalsta tos, nevis šausmīgo, veco Dodžu.

Klaudio pārņēma riebums, un, pirms dievinošais pūlis viņu un Primo aizvilka uz katedrāli, viņš iečuksteja Edvardam ausī: Ja Viņa Majestāte uzzinās, ko tu gribēji izdarīt ar viņa draugiem Čārliju un lauvām, viņš būs ĻOTI, ĻOTI DUSMĪGS! *

Tas bija vārds "draugi", kas lika Edvardam apstāties un padomāt.

Viņš steidzās atpakaļ uz palazzo, prom no šī satrakotā pūļa, kliegdams "Viva ii Leonel" (Lai dzīvo lauva!) ikreiz, kad domaja, ka uz viņu kāds skatās.

Karalis būs dusmigs!

Vai tiešām?

Bet to visu Edvards bija darījis karaļa labā! Lai starp karali un Dodžu atkal valdītu draudzība! Jāpiekrīt, ka laiks, lai to darītu, izrādījās slikts, jo Dodžs zaudēja varu, bet pat Edvards nezināja, ka tas tā notiks… Viss, ko Edvards vēlējās, bija iepriecināt karali. Edvards bija uzticīgs karalim. Viņš nekad nedarītu neko, kas karali apbēdinātu. Viņš neko nebija izstāstījis tikai tādēļ, ka gribēja Dodža draudzīgo attieksmi pasniegt kā pārsteigumu.

Vai karalis būs dusmīgs?

Par viņa draugu ieslodzīšanu un apmānīšanu un mēģinājumu tos atdot, it kā tie būtu lietas, nevis dzīvas, domājošas būtnes, karaļa Borisa draugi…

Nu, ja to šādi pasniedz… Draugi…

Ak kungs!

Karalis Boriss būs pārskaities!

Edvards bija saprātīgs cilvēks. Viņš necentās vainot kādu citu. Tiklīdz nonāca pilī, viņš zvanīja karalim Borisam.

-      Priecājos, ka piezvanīji, sacīja karalis, kurš tikai pirms pusstundas bija saņēmis Cārlija vēstuli un bija iegrimis dziļās pārdomas par radušos situāciju. Jau grasījos tev zvanīt. Kas galu galā tur notiek?

-     Dodžs ir gāzts! pavēstīja Edvards.

-     O, labi, nopriecājās karalis Boriss. Šausmīgs cilvēks. Nekad man nav paticis. Vai viņiem tagad būs republika? Es ta ceru. Es jau par to biju domājis… ja vien es varētu būt prezidents… Bet ne jau par to es jautāju. Kas notiek ar Cārliju un tiem lieliskajiem zvēriem? Vai viņi jau ir aizbraukuši? Vai sameklēji viņiem laivu? Ko tu izdarīji ar pārtiku? Es raizējos par gaļas glabātavu lauvām, jo brauciena laikā viņi negribēs kāpt krastā pēc jauniem krājumiem… Pa kuru ceļu viņi brauks? Man ļoti nepatiktu, ja notiktu kāda kavēšanās…

Edvards noi'ija kaklā sakāpušo kamolu, nosarka un pateicās liktenim, ka varēja pavisam godīgi teikt, ka lauvas un Čārlijs ir jau ceļā.

-     Lieliski, sacīja karalis. Labi darīts.

-     Paldies, Jūsu Majestāte, izmocīja Edvards.

-     Vai uzticējies, kam vajag? — jautāja karalis.

Iestājās neliela pauze, tad Edvards tā kā noklepojās un

sacīja: Ē, jā, Jūsu Majestāte. Pat Edvards nespēja nekaunīgi tīkot pec goda par to, ko bija tik ļoti centies aizkavēt.

-     Un tu neuzticejies tam, kam nevajag, turpināja karalis ar bargu pieskaņu balsī.

-     Ē, nē, Jūsu Majestāte, sacīja Edvards.

Karalis klusēja pietiekami ilgi, lai Edvards saprastu, ka viņam jārunā.

-       Piedodiet, Jūsu Majestāte, viņš teica. Es domāju… Šķita, ka man ir labaks plāns… Šķita, ka zinu labāku…

-     Jā, nu tu vairs nedrīksti tā domāt, Edvard! Vismaz tikmēr, kamēr strādā pie manis.

-     Jā, kungs, teica Edvards.

Jūs jau būsiet sapratuši, ka karalis vēlējās atrisināt šo problēmu bez Edvarda apsūdzēšanas vai dusmošanās. To sauc par diplomātiju, un šis ir ļoti labs veids, kā panākt tieši to, ko vēlies.

-     Labi, atteica karalis Boriss.

Lauvas bija laimīgas: pavisam laimīgas par atrašanos savā vaļā, par došanos mājup, par brīvību. Vecākais Lauva, gandrīz ka zelta lauva Bucintoro priekšgalā, stāvēja laivas pašā priekšā un ar sapņainu skatienu raudzījās uz dienvidiem Āfrikas virzienā, bet solārlaiva traucās tālāk, sāļām šļakatām šķīstot tas ceļā. Lauvenes, Čārlijam par lielu pārsteigumu, sastājās aplī, paņēma zobos cita citas asti un iznesīgi uzdejoja, mezdamas lokus uz klāja. Jaunākais Lauva staipījās un valstījās, un kūleņoja, un skraidīja turp un atpakaļ pa klāju un vēlreiz turp un atpakaļ, un atkal turp un atpakaļ. Elsina saritinājās kamolā un valstījās pa visu klāju, gāzdama no kājām pārējos.

Sergejs iekārtojās drošā vietā stūrmaņa kabīnē un grozīja galvu. Viņš uzskatīja pārējos par galīgi jukušiem.

Cārlijs smaidīja. Saule spīd, un viņi peld dienvidu virzienā, vecāki ir brīvi, un viņš ir brīvs, un šī laiva ir satriecoša viņš to var stūrēt un likt tai braukt ātrāk un lēnāk, bet brīnumdatorizētā navigācijas sistēma gādā, lai viņi nekur neietriektos. Cārlijs bija ierakstījis datorā "Suveira", un tagad laiva pati viņus turp aizvedīs, izvairoties no visiem slazdiem, un ieteiks labākos restorānus pa ceļam. Diemžēl viņš nevarēja dot komandu "izvairīties no varbūtējas saskriešanās ar citiem cilvekiem".

Tā nu viņi joņoja uz priekšu. Laiva ir uzlādēta, piekrauta ar pārtiku un ūdeni, un viņi paši -, cik vien iespējams, līksmi.

Es ierosinu tostu! iesaucās Vecākais Lauva, atgriezies no sava posteņa kuģa priekšgalā. Viņš izskatījās neparasti rotaļīgs, un viņa krēpes cirtojās un plīvoja vējā. Par mums! Par to, cik lieliski esam īstenojuši to, ko bijām iecerējuši! Par mūsu drosmi un pacietību, lai tās mūs ilgi pavada. Par mūsu brāļiem un māsām un par musu patieso draugu Cārliju, bez kura mēs to nebūtu varējuši paveikt.

Cārlijs nosarka.

Sergejs nosprauslojās.

-     Un par musu jauno draugu Sergeju, piebilda Vecākais Lauva, kuram, kā saprotu, mēs arī esam pateicību parādā par palīdzību, ko viņš ir sniedzis Cārlija vecākiem.

-     Jūtos pagodināts, nevērīgi atbildēja Sergejs.

Jaunais Lauva sarauca vienu uzaci.

Cārlijs maigi iespēra Sergejam.

Sergejs piecēlās. Darīju to ar prieku, viņš piebilda. Ē… jā. Jūtos pagodināts. Un viņš atkal apsēdās.

-      Man pietrūkst Klaudio, sacīja Elsina. Viņš bija tik galants. Taču man nemaz nepietrūkst Primo. Viņš bija jauks, bet tik… skumīgs. Priecājos, ka esam palikuši tikai mēs. Musu bars.

Dzeltena Lauvene ar ķepu maigi iedunkāja Elsinu.

-     Es ļoti, ļoti priecājos, ka mēs atkal esam ceļā, sacīja Jaunais Lauva. Ļoti, ļoti, loti priecājos.

Cārlijs plati uzsmaidīja viņam, jo ari pats jutās tieši tāpat.

-    Izstāsti mums, Sergej, bilda Vecākais Lauva. Kas pa šo laiku ir noticis? Izstāsti mums visu, ko neesam dzirdējuši, kopš tikām ieslodzīti cirkā un pilīs.

Sergejs pamirkšķināja acis un pakasīja dibenu.

-    Neka daudz, viņš teica. Pasauli pārņem ģenētiski modificēti kaķu dzimtas dzīvnieki, kuri saslimdina bērnus ar astmu, lai Korporācija varētu pelnīt kaudzēm naudas, pārdodot zāles viņu mīlošajām mammām un papiem, un divi profesori tika nolaupīti par uzdrošināšanos izgudrot arstēšanas līdzekli un nogādāti viena no Korporācijas Kopienām uz smadzeņu skalošanu. Bet tagad viņi ir aizbēguši, galvenokārt pateicoties šim lauvu zēnam un, protams, arī man, un mēs viņus satiksim jūsu senču zeme un dzīvosim laimīgi līdz mūža galam. Kā redzams, dabiski, izņemot mani, jo es esmu nožēlojama, nomākta, ģenētiski modificēta novirze no normas, bet jūs pārējie gan. Tas aptuveni viss.

-     Kas notika ar Rafiju? vaicāja Sudrabainā Lauvene, viegli smaidīdama. Puiša asinis bija pirmās svaigās, dzīvās asinis, ko viņa nobaudīja pēc ilgiem, ilgiem laikiem, un tās bija saldas.

-Ar ko? Ar misteru Pusaugu Smalkbiksi? Viņš ir lauka no slimnīcas, kurā, liekas, jūs, kundze, viņu ielikāt, un, nav šaubu, seko mums, cik vien ātri viņa mazas kājeles spej šo panest, neraugoties uz to, ka viņš, iespējams, nezina, kurp mēs dodamies. Bet, ē, Korporācija gribēs, lai tavi vecāki atgrieztos, Cārlij, un, tā kā Rafijam bija jānogādā ari tevi pie šiem, viņi viņš varētu izdomāt, ka tu esi mazliet vieglāk noķerams. Tu esi laba ēsma, ja spēj izsekot manai domu gaitai. Lai dabūtu tavējos senčus atpakaļ.

-    Tātad Rafijam bija mani kaut kur jānogādā? Cārlijs pārjautāja. Visu šo laiku es džinos pakaļ saviem vecākiem, un, ja būtu palicis kopā ar Rafiju, es galu galā vienalga būtu nonācis pie viņiem.

-     Ē… jā, teica Sergejs.

-     Nu, lai… bilda Cārlijs.

-     Jā, bet, Sergejs viņu pārtrauca, tu būtu sazāļots, un tev skalotu smadzenes, un tev būtu pienākums pret senčiem, ja tu butu kopā ar šiem. Turpretim, esot brīvībā un joņojot pa visurieni, esot, zini, par varoni, tu esi kļuvis par problēmu un iedvesmu. Vecākiem būtu bijis grūtāk izbēgt, ja tu būtu tur. Bet, tā kā tu esi kaut kur citur, viņiem bija jāizbēg.

Cārlijs uztvēra loģiku kaķa teiktajā.

-     Klausies, Sergejs turpinaja. Parīzes kaķi zina, ka jūs dodaties uz Maroku. Viņi izdomās, kā sazināties ar tavu mammu un tēti. Tava mamma un tētis tevi sameklēs viņi sadzīs tev pēdas. Saņemies, viņi ir zinātnes ģēniji! Viņi tevi atradīs!

-     Jā, un Rafijs, iespējams, arī, Cārlijs piebilda.

-     Neraizējies par viņu, teica Sergejs. Palūk, kas ir tavi biedri!

-     Jā, neraizējies, apstiprināja Sudrabainā Lauvene. Izskatījās, ka viņa teju aplaizīsies.

Vecākais Lauva brīdinoši ierūcās. Cārlijs zināja, ko tas nozīmē. Lauvas neēd cilvēkus. Vismaz ne cilvēku teritorijā.

Aneba sekoja Magdalēnai, kura cauri dzelzceļa stacijai sekoja Meiblai uz biļešu kasēm.

-     Ej prom, pār plecu teica Meibla.

-     Ka tik ne arī, atcirta Magdalēna.

-       Mīļumiņ, ieminējās Aneba. Vai tiešām šis ir labākais…

-     Jā, attrauca Magdalēna. Ja vien neesi izdomājis ko citu.

-     Nu tava, ē, māsa…

-     Zinu, teica Magdalēna. Tas ir savādi. Bet šobrīd mums ir jāatrod, kur ir vai drīz būs mūsu dēls, un tā lecīgā sarkanmate aizvedīs mūs turp, grib viņa to vai ne.

-     Ej prom, atkārtoja Meibla.

-     Nē, Magdalēna palika pie sava.

Meibla, nonākusi pie kases, sarīkoja pamatīgu izrādi, ļoti klusi runājot un slēpjot savus darījumus no māsas. Magdalēna visai bezkaunīgi glūnēja masai par plecu un, kad Meibla bija nopirkusi biļeti, iespraucas viņai tieši aiz muguras, un teica: Vēl divas biļetes uz to pašu vilcienu kā tai iepriekšējai, lūdzu. Sēdvietas blakus viņai, un burvīgi uzsmaidīja biļešu pārdevējam.

Meibla mēģināja aiztraukties uz peronu, bet Magdalēna turējās viņai cieši aizmugurē, un Aneba turējās cieši aizmugurē Magdalēnai.

-    Ej PROM kliedza Meibla.

-    Es vairs neesmu tava mazā māsiņa, Meibla, atcirta Magdalēna. Tu vairs nevari man vienkārši likt aiziet.

Meibla pagriezās un uzlukoja māsu.

-    Ej prom, viņa nošņāca.

-    Tā taču ir tev raksturīga īpašība, vai ne? teica Magdalēna. Projām iešana. Pazudi un nevienam nepasaki, kur atrodies, veselus deviņpadsmit gadus\

Vienu bridi Anebam šķita, ka Meibla tūlīt iesitis Magdalēnai. Bet viņa nesita. Viņa ievilka elpu un vīzdegunīgi noraudzījās.

-     Es netaisos uz to atbildēt, viņa sacīja.

-Ak, kļūsti reiz pieaugusi! novipsnāja Magdalēna.

-     Meitenes, meitenes, Aneba protestēja. Viņš gandrīz jau grasījās likt viņām speleties draudzīgi, citādi aizsūtīs katru uz savu istabu. Saņemieties! Mēs ceļosim kopā.

-      Dariet, kā jums tīk, teica Meibla. Es braucu viena.

Meibla jutās stipri apjukusi, un tam bija vairāki iemesli. Te nu viņa bija, pasaules klases tīģeru dresētāja, kas dzīvo Parīzē, ceļo un ir visnotaļ laimīga. Te pēkšņi uzrodas viņas vecais draudziņš, uzaicina vakariņās, bet uzvedas visai dīvaini sirsnīgi, bet drīzāk tā, it kā viņa to butu ielūgusi. Un tad viņš parāda to ziņkārīgo sirdsdraugu puiši tajā vecuma vienmēr padara Meiblu nervozu, un šis nebija nekāds izņēmums un šiem jāpārrunā darījumi viņu randiņa laikā. Tad tieši tajā nakti pazūd Makkomo lauvas sešas lauvas pazūd bez pēdām, lai gan Makkomo bija ārkārtīgi gādīgs pret savām lauvām, tikpat gādīgs kā viņa pret saviem tīģeriem. Tad viņš pats pazūd ne vārda nebildis, neņemot vērā neko no tā, ko bija sarunājis vakara gaitā. Ka priecājas būt atkal kopā ar Meiblu. Un tad… un tad uzrodas Magdalēna. Viņas mazā māsiņa Magdalēna. Pieaugusi, precējusies, profesore, māte. Kad Meibla aizbrauca, Magdalēna bija trīspadsmit gadus vecs, apaļīgs bērnelis ar nepaklausīgiem matiem. Paskat, kāda viņa ir tagad! Un viņas bērns bija Makkomo lauvu zēns!

Meibla nav bijusi mājās kopš piecpadsmit gadu vecuma. Nav redzējusi savu māti, nevienu no saviem draugiem, nevienu. Viņa bija nocirtuši savu bērnību kā zaru.

Un tagad viņas māsa, viņas māsas bērns… Meibla sajuta asas sāpes vēderā.

Makkomo sacīja, ka zēnam ir spēciga saikne ar dzīvniekiem, bet kā gan bērns var aizbēgt ar sešām lauvām?

Un tikmēr majors Tibs bija viņai atklājis, ka Makkomo savām lauvām devis narkotikām līdzīgas vielas. Bija atrasti pierādījumi. Sazāļoja lauvas!

Ja Makkomo būtu kaut kur netālu, Meibla paņemtu savu degunradžādas pletni un nopērtu viņu. Lielos kaķus nedrīkst sazāļot. Pat ne lauvas, kuras, protams, nav tik lieliskas un brīnišķīgas ka tīģeri. To vienkārši nedrīkst darīt. Un Makkomo bija devis viņam šīs zāles katru dienu, dievs vien zina, cik ilgu laiku.

Bērns to varēja nezināt. Viņš ir kopā ar lauvu baru, kurš atgūstas no zāļu iedarbības: lauvas pieņemas spēkā, kļūst mežonīgākas un neatkarīgākas ar katru dienu un tajā pašā laikā samulst no pārmaiņām sevi, varbūt krīt panikā un izjūt nepieciešamību pēc zālēm, no kurām bija kļuvušas atkarīgas.

Nabaga lauvas.

Un, jā, nabaga bērns.

Tātad kas Makkomo bija padomā?

Meibla naktīs nespēja gulēt. Viņa daudz prātoja par to, uz kurieni Makkomo varēja aizbraukt. Šajās bezmiega naktīs viņa bija nonākusi pie domas, ka viņš nevar būt vainojams lauvu pazušanā. Tāpēc viņš gribēs tās atgūt. Tāpēc viņš izdomās, kurp tās dodas, un sekos viņām.

Kurp viņas dosies?

Mājās, protams.

Un kur ir viņu mājas?

Gulēdama gultā, viņa iesmējās un paķēra telefonu. Misis Cana Honkongā zinātu. Misis Cana zina, no kurienes ir nākuši visi sagūstītie lielie kaķi. Jo viņa pārdeva lielāko daļu no tiem. Viņa ir lielākā lielo kaķu tirgotāja pasaulē. Meibla pie viņas nopirka visus savus tīģerus.

Misis Cana nezināja.

Bet tam nebija nozīmes. Neatkarīgu lielo kaķu piegādātāju nav daudz. Makkomo bija iegādājies lauvas vai nu caur Donu Kiroga Kočabambā, Bolīvijā, vai caur Sidi Khalilu Kasablankā. Un tās nebija Latīņamerikas lauvas. Tās bija no Āfrikas. Tādēļ viņa zvanīja Sidi Khalilam, un tas apstiprināja, ka Makkomo nopirka savas lauvas no Madžida, lauvuķerāja Suveiras Argāniju mežos.

Magdalēna negribēja atstāt savus tīģerus. Nepavisam. Ja nebūtu majora Tiba, pie ka tos atstāt, un viņas pašas ļoti uzticamās tīģermeitenes Sofijas, Meibla droši vien nekur nebrauktu. Bet viņa bija ļoti nikna uz Makkomo. Meibla joprojām mazliet mīlēja viņu un netaisījās ļaut vīrietim, kuru mazliet mīl, aiziet pat neatvadoties un vēl jo vairāk sazāļot savas lauvas. Viņa gribēja dzirdēt paskaidrojumus. Un, ja šo paskaidrojumu dēļ viņai būs jādodas uz Maroku, tad turp viņa arī dosies.

Magdalēna, sēdēdama pretī Meiblai vilcienā, kas brauca dienvidu virzienā, nekā no tā visa nezināja. Viņa tikai redzeja savu lielo māsu, kuru bija dievinājusi, — tagad pieaugušu tīģerdresētāju, skaistu, brīnišķīgu, ar šausmīgu raksturu un, spriežot pēc runām, ar briesmīgu draugu, un pavisam bez intereses par savu veco ģimeni un jauno māsasdēlu. Magdalēna iekšēji jutās kā maza meitenīte. Viņa dusmojās uz Meiblu, bet aizvien izmisīgi gribēja, lai māsa butu jauka.

Magdalēna kodīja lūpu un jutās kā sešgadīgs bērns.

Meibla tikai savilka seju vīzdegunīgā grimasē un aizvēra acis.

Rafijs stūmās cauri pūlim, cenšoties aizbēgt no tā. Viņš iebāza rokas dziļi kabatās, spēcīgi, gandrīz līdz sāpēm paraudams žaketes apkakli lejup, un grūstīja cilvēkus, bakstot ar elkoņiem viņiem ribās un tīšām minot uz kājām. Viņš gribēja tiem spert. Viņam bija nepatikšanas un bija nepieciešama veiksme. Vai plāns. Vai kāds sabiedrotais.

Pa īsāko ceļu Rafijs šķērsoja aleju un nonāca klusā skvērā ar solu. Viņš apsēdās, ļaudams saulei sildīt savu seju.

Tā. Ko nu viņš bija nozadzis Čārlijam?

Rafijs no kabatas izvilka pergamenta loksni.

-Ai, ai, viņš murmināja. Kas tad tas?

Viņš atritināja loksni uz akmens sola sev blakus. Tā bija cieši sarullēta un visu laiku mēģinaja atkal saritināties, tādēļ vienu pergamenta malu viņš piespieda ar ceļgalu. Loksne bija pagriezta ar kājām gaisā. Viņš apgrieza to. Tā joprojām izskatījās kā apgriezta kājām gaisā.

Jocīga izskata brūna tinte.

Rafijs sarauca pieri.

Lai kurš gals ir uz augšu, tā izskatās pēc zinātnes.

Jāpadomā.

Viņš nezināja, kas tas bija. Tas viņam nebija vajadzīgs. Cārlijs to staipīja apkārt savā mazajā somiņā, kurā bija tikai dažas lietas: tātad puikam tā ir svarīga.

Rafijs sprieda, cik ļoti šī loksne varētu būt Čārlijam dārga. Vai pietiekami, lai ievilinātu lamatās? Vai pietiekami, lai Rafijs viņu ar to šantažētu un piekukuļotu?

Zinātne, ko?

Varbūt Magdalēnai un Anebam tā arī ir dārga. Varbūt Korporācija to arī novērtētu.

Rafijs pasmaidīja.

-      Esi sveicināta, mana veiksme, mans plāns, mans sabiedrotais, viņš nočukstēja.

Liels, pelēks kaķis ar zirnekļa tikliem ūsās veltīja viņam pretīgu skatienu.

Rafijs pasmaidīja un paņēma telefonu. Viņš pagaidām nezvanīs Čārlijam un nekaitinās to ar ziņām, ka pergaments ir pie viņa, Rafija. Vēl ne.

Tad Rafijs izvilka otru nočiepto priekšmetu. Tā bija maza, zila akmens bumbiņa.

-     Tā, kas tas tāds? viņš brīnījās. Kādēļ tā ir tik svarīga, ka Cārlijs to visur nēsā sev līdzi?

Viņš aplūkoja to. Pataustīja. Paglaudīja. Pielika pie acīm. Paostīja. Pat nolaizīja.

Akmens bumbiņa, zila, ar marmoram līdzīgu krāsojumu.

-    Nesaprotu, viņš pats sev teica. Nesaprotu, kas tas tāds ir.

Čārlijs būtu varējis pateikt Rafijam, ka tā ir parasta lazurita bumbiņa, ko mamma bija iegādājusies kadā braucienā. Tā viņai patika, un šis arī bija vienīgais iemesls, kādēļ zēns to bija paņēmis līdzi.

Rafijs tāpat to nebūtu sapratis.

Edvarda kabineta Palazzo Rulgaria iezvanījās telefons.

-    Nē, viņš teica. Kas? Ak jūs, Sedlera kungs. Nu nē. Kas? Lauvas? Šķiet, jūs esat apsēsts ar tām. Kas? Čārlijs Ašanti? Nekad par tādu neesmu dzirdējis. Nu kā gan es varētu zināt, kur viņi atrodas, ja es pat nezinu, kas viņi ir?

Viņš pētīja savus nagus un ļoti uzmanīgi klausījās visā, ko teica Rafijs.

-      Manuprāt, jūs mani nesaprotat, Sedlera kungs, Edvards turpināja.

Rafija balss telefonā skanēja ikdienišķi, bet tajā bija jaušama steiga.

-       Viņa Majestāte? teica Edvards. Noteikti nē. Mums nav intereses par šīm blēņām. Pergaments? Paldies, mums Venēcijā ir savi papīra piegādātāji. Sedlera kungs nē, brīdi paklusējiet Sedlera kungs, šī ir vienīgā informācija, ko varu jums sniegt. Klausieties uzmanīgi! Te būs jūsu informācija!

Rafijs sēdēja uz sola un iekarsis klausījās.

-     Es neizdāļāju informāciju. Es to vācu. Visu labu!

Makkomo priekšā uz maza, zema kafijas galdiņa iezvanījās telefons. Ninū kreisā acs pagriezās uz telefona pusi. Viņa labā acs turpināja vērot Makkomo. Acu skatieni atkal sastapās, kad Makkomo paķēra savu telefonu.

-      Ā, viņš sacīja, izlasījis zvanitāja vārdu. Mans draudziņš. Tad: Sveiks, Rafīj. Kā varu pakalpot?

-    Joprojām esmu apritē, teica Rafijs. Lai darītu tev zināmu: tā prece, kuru mēs apspriedam Parīzē. No manas puses nekas nav mainījies.

-     Patiesi? attrauca Makkomo. Cik interesanti! No manas puses, zini, gan ir izmaiņas. Piemēram, cena ir cēlusies.

-      Tā nav problēma, sacīja Rafijs. Viņš tāpat netaisījās neko maksāt. Tagad, kad viņam bija Cārlija pergamenta loksne, viņš bija iecerējis puiku iebiedēt, uzpirkt vai šantažēt, lai tas pats labprātīgi atnāktu pie viņa. Rafijs tikai centās izdibināt, vai Makkomo zina, kur Cārlijs atrodas vai kurp dodas.

-     Bet tu saproti, sacīja Makkomo. Šo preci ir grūti noturēt.

-     O, jā, pieklājīgi bilda Rafijs. Tātad… hmm… vai šobrīd tā ir pie tevis?

-     Tā drīz tiks piegādāta, teica Makkomo.

"Lieliski!" nodomāja Rafijs. "Makkomo viņu gaida!"

-     Kad un kur mēs varētu apmainīties? viņš pieglaimīgi tincināja.

Makkomo pasmīnēja. Viņā gailēja kluss, bīstams niknums.

Viņš vēl nebija izlēmis, kā rīkosies ar Čārliju, kad to noķers. Zēna lauvu valodas prasme pildīja Makkomo ar skaudību un alkām viņš varbūt varētu paturēt zēnu, likt lietā viņa zināšanas, piespiest iemācīt lauvu valodu? Vai sodīt, pārdodot viņu Rafijam, lai ari kadas zemiskas ieceres tam būtu padomā?

Makkomo bija vienalga, vai Rafijs ierodas pēc Čārlija vai ne? Taču Makkomo bija vajadzīga nauda. Kopš viņš vairs nedzīvoja cirkā un nesaņēma algu, viņa līdzekļi sāka izsīkt. Rafijs atgādātu naudu.

Pat ja Makkomo nolemtu nepārdot Čārliju, viņš varētu vismaz nozagt Rafija atvesto naudu.

Makkomo ieķiķinājās. Kas par labu domu!

-     Brauc, — viņš teica. Suveira Berberijas piekrastē. Esmu šeit. Brauc. Un pārtrauca sarunu.

-    Urā! iesaucās Rafijs. Tas gan bija viegli! Tā, un kur atrodas Berberija?

-     Hmmmm, apcerīgi novilka Makkomo. Plāns varētu viegli izdoties. Iespējams, viņš varēs pārcelties uz komfortablākiem apartamentiem.

Ninū nogrozīja acis kreiso un labo.

ČETRPADSMITĀ nodaĻa

Laimīgās dienas solārlaivā turpinājās tik ilgi, ka Čārliju pārņēma garlaicība. Tas bija gluži kā garā vasaras brīvlaikā, kad tu augām dienām spēlējies un izklaidējies pludmalē un vienalga pieķer sevi prātojam par jauno mācību gadu skolā. Čārlijs bija jau tā apradis ar solārlaivu, ka mēdza to apturēt, lai kopā ar Jauno Lauvu lēktu ūdenī un nevaldāmi plunčātos jūrā un tad uzraustos atpakaļ uz klaja bez elpas, ķiķinātu un purinātos, sakaitinot lauvenes, pēc kuru domām, kaķiem jābūt sausiem. Laivā atradās makšķerēšanas piederumi, un Čārlijs visai labi iemācījās ar tiem apieties, velkot no ūdens tunčus un zobenzivis, kuras lauvas ar prieku notiesāja izņemot Elsinu, kura rauca savu rozā degunteli un ilgojās pēc īstas, svaigas gaļas. Jaunais Lauva bija pārliecināts, ka makšķerēt ar nagiem ir labāk nekā ar āķiem, un, pārkāris ķepu par laivas malu un vilkdams to pa ūdeni, mēģināja uzdurt zivis. Viņš un Čārlijs uzsāka jautru sacensību, lai redzētu, kurš noķer vairāk zivju. (Čārlijs vinnēja. Pat tad, kad Jaunais Lauva mēģināja makšķerēt ar astes galā piesietu āķi.)

Lai visus uzjautrinātu, Čārlijs mēģināja iemācīt lauvām dziedāt jūrnieku dziesmas. Viņu iemīļotāka dziesma "Franču zebiekste" skanēja šādi:

Bij Francijā zebiekste jautra, Jūru tā parpeldēja. Un Anglijā zebiekstēm visām, Ta spēlēt un diet mācīja.

Elsinai bija mīlīga, pīkstoša balss, bet Jaunais Lauva dziedāja no visas sirds. Abi kopā viņi sacēla pamatīgu ļembastu. Sergejam, kurš bija diezgan muzikāls, nācās iet uz laivas otru galu, aizspiest ausis ar ķepām un lādēties par nemuzikālajiem, kurlajiem, sasodītajiem mietpilsoņiem. Neviens neiebilda. Pēc garajām ieputinātajā vilcienā pavadītajām dienām un naktīm un iesprostošanas drēgnajā Venēcijas palazzo viņi vienkārši priecājās par sauli un par to, ka var iemigt, uzsūkuši sevi tās siltumu.

Viņu āda un kažoks saulē staroja, un Čārlija mati kļuva cieti no sāļajām šļakatām un peldēšanās.

Kādu dienu Čārlijs bija pārklājies ar smalku sāls kristālu kārtu pēc peldes kopā ar Elsinu un devās pie ūdens mucas, lai izskalotu sāļo muti. Un tad viņš ievēroja, ka ūdens līmenis mucā ir krities. Ne bīstami zemu, tomēr zemu. Viņi jau bija pabraukuši garām Itālijas papēdim un virzījās tālāk uz rietumiem. Labi, ka ūdens bija pieticis tik ilgam laikam, bet nu viņiem vajadzēs papildināt tā krājumus.

Tovakar, pēc tam, kad Čārlijs vakariņās bija paēdis makaronus ar olīveļļu un čili pipariem (lauvas todien nebija ēdušas), viņš devās pie solārlaivas datora un jautāja tam par piestāšanu krastā. Uz ekrāna parādījās informācija: viņiem bija iespēja piestāt jebkurā no daudzajām piekrastes zvejnieku pilsētiņām un tirdzniecības ostām.

Čārlijs sadrūma. Viņi atrodas jau diezgan tālu no Venecijas, tā ir tiesa, bet viņš tomēr negribēja doties uz kontinentu. Ņemot vērā visu notikušo, tur varētu būt izkārti plakāti "Tiek meklēts…", uzglūnēt policisti un bēgļus notvert tīkojošie, bagātīgās atlīdzības kārie balvu mednieki. Turklāt Čārlijs zinaja, ka lielākā daļa zemju Italijas dienvidos bija teritorijas ārpus likuma un tajās saimnieko ļaunas dzimtas, kas visu laiku karo cita ar citu: ļaudis, kuri kādreiz bija zemnieki, bet kuru zemes izpostīja ķimikālijās un ģenētiska modifikācija; ļaudis, kuriem tikpat kā neka nav, kuri apzog cits citu. Viņš negribēja turp doties viens un lugt ūdeni. Tie ļaudis viņiem nozagtu laivu.

Ne, Čārlijs tos nenosodīja. Arī viņš, iespējams, nozagtu laivu, ja būtu viņu vietā.

Atliek salas. Tas gan arī ir riskanti, bet šā vai tā viņiem nāksies riskēt, un Čārlijam šķita, ka salās būs drošāk kaut vai tādēļ, ka to iedzīvotāji nav tik ļoti izbadējušies.

Salas ap Itālijas zābaka purngalu ir sevišķi skaistas, tik skaistas, ka tas jau sen iekāroja Kopienu celtnieki. Daudzi bagātnieki vēlējās tur dzīvot — salas ir siltas un klusas, un tīras, un nebija daudz jāmaksā, lai uzpirktu aitu ganus un zvejniekus, kuri šeit bija dzīvojuši, un piespiestu viņus pārcelties uz Neapoli vai Brindizi, atbrīvojot vietu turīgajiem svešiniekiem.

Cārlijs ierakstīja salu nosaukumus datorā. Cita pēc citas tās parādījās uz ekrāna kopā ar informāciju, un, jā, tajās visās bija Jaunās Kopienas. Viena sala īpaši piesaistīja ceļotāju uzmanību: Pantellērija, pa vidu starp Sicīlijas salu un Alžīrijas krastu, starp Eiropu un Āfriku, gluži viena, maza saliņa.

Tā bija viņiem pa ceļam pietiekami liela, lai tajā būtu papilnam krājumu, un pietiekami tālu no citām vietām, lai tuvumā nebūtu papildu policijas spēku un dienas laikrakstu. Laivas datora informācijā bija teikts, ka šo salu ir iecienījušas popzvaigznes, un dažu vārdi bija arī minēti. Cārlijs bija tos dzirdējis. Tie bija ļaudis, kas nodarbojas ar jogu un neēd gaļu. Cārlijs bija pārliecināts, ka šādi ļaudis neliegs viņiem mucu svaiga ūdens.

"Ši būs īstā vieta," zēns nosprieda.

Vēlāk, naktī, viļņi ap solārlaivas purngalu iemirdzējās: ūdenī spīdēja sīki, zaļi, fosforescējoši krikumi, kas kā mazi dimantiņi ņirbēja jūras šļakstu veidotajā spocīgi gaišajā mežģīņu rakstā, tad pazuda, izgaisdami tumsā.

Lauvenes godbijīgi noraūdzījās viļņu ņirboņā un vizošajos spīdumiņos. Elsina mēģināja tos satvert ar ķepām, bet Vecākais Lauva to aiz astes ierāva atpakaļ laivā. Pat Sergeju bija apklusinājis ūdens savādais, pārpasaulīgais skaistums.

Kas tas ir? Čārlijs aizgrabts jautaja.

To neviens nezināja. Tas vienkārši tur bija. Ikviens sajuta sirdī pasaules unikālo, nelietderīgo daili.

Bet tad pēkšņi, klusi zvalstīdamies, pāršķeļot kluso, apbrīnas pilno noskaņu, no maģiskās tumsas iznira kuģis. Tas bija liels, bet ne milzīgs; tajā nebija iedegtas gaismas. Tas uzradās pavisam nemanāmi viņi nekādi to nebūtu spējuši ieraudzīt. Un tas jau bija gandrīz uzbraucis solārlaivai.

Cārlijs iekliedzās un metās iedarbināt solārlaivas sirēnu. Jaunais Lauva taisījās rēkt, bet lauvenes viņu apsauca. Sirēna iegaudojas. Lielais kuģis krasi mainīja kursu, un solārlaiva palika bezpalīdzīgi šūpojamies tā saceltajos viļņos.

-      Ko tu dari? Cārlijs iebrēcās tumsā. Tu gandrīz mūs nogalināji, tu, stulbais jūras vepri!

No kuģa, kas joprojām bija turpat blakus, atskanēja vaidi. Cilvēku vaidi.

Kuģis zvalstījās, un tā tumšais korpuss izcēlās uz mēness gaismas un viļņu mirdzošās fosforescences fona.

-     Kur tavas gaismas?! kliedza Cārlijs.

Protams, neviens viņu nedzirdēja.

-     Cārlij, piesardzīgi bilda Sergejs.

-     Ko! Cārlijs attrauca. Viņš bija no tiesas pārskaities. Kā tas stulbais kuģis uzdrīkstējās drāzties viņiem virsū jūras vidū bez ieslēgtām ugunim, bez skaņas solārlaivas gaismas taču bija ieslēgtas, vai ne? Pie kreisā un laba borta, priekšā un aizmugurē, tieši tā, ka Džūliass uz Kirkes tika mācījis…

-     Kuš, Cārlij, teica Sergejs.

Runča balsī ieskanējās kas tāds, kas lika Čārlijam paklausīt.

Vienu bridi apkārtne grima klusuma. Dzirdama bija tikai jūras klusā rūkoņa un viļņu šļakstīšanās gar divu kuģu sāniem. Un vaidi.

Tad uz savādā kuģa klāja paradījās kads stāvs.

Tas uzsauca valodā, kādu Cārlijs nekad nebija dzirdējis, bet viņš bija dzirdējis ļoti daudzas valodas. Balss skanēja neiedomājami skumji.

—      Kas tas ir? Cārlijs čukstēja.

Sergejs lūkojās tumsā, viņa ūsas bija izslietas, viņa apaļā galva ar noskrandušajām ausīm bija nekustīga.

—Cārlij, piedod gāzi, runcis sacīja. Mums jātiek prom no šejienes.

—Kāpēc? vaicāja Cārlijs, allaž gatavs strīdeties un diskutēt, bet Sergejs pagriezās pret zēnu un asi nošņāca: Taisies, ka tiekam! Tūlīt!

Cārliju šokēja negaidītais straujums un niknums Sergeja balsī. Viņš aši aizsteidzās izpildīt pavēli.

Kad solārlaiva sāka attālināties no tumšā kuģa, vaidi nevis norima, bet pieņēmās spēkā. Tas bija protestējošs, grūtsirdīgs koris, ilgpilna, drūma skaņa. Atskatīdamies Cārlijs varēja saskatīt cilvēku apveidus uz klāja tie bija neskaidri silueti, kas sastājās pie borta un pievienojās pirmajam saucējam. Viņu rokas bija izstieptas un balsis žēlas.

—      Sergej, kas viņi ir? Cārlijs čukstēja. Kas viņiem kaiš? Vai mums nevajadzētu viņiem palīdzēt?

Sergejs brīdi klusēja.

—      Tas ir Muļķu kuģis, Cārlij, viņš beidzot teica. Tie ir Nabaga Muļķi.

Cārlijs nesaprata.

—      Bet kas viņi ir? No kūrienes tie uzradušies? zēns tincināja.

Sergejs paskaidroja: Tie ir cilvēki, un viņi ir uzradušies no nekurienes.

—      Bet neviens nevar parādīties no nekurienes, Čārlijs neizpratnē iebilda.

Sergejs pārtrauca viņu: Viņiem nav, kur dzīvot, jo viņi aizbrauca no savām kādreizejam dzīvesvietām, meklējot labaku vietu dzīvošanai, viņš sacīja.

Čārlijs saprata, kas tie ir. Tie ir emigranti. Daudzi jo daudzi ļaudis dažādās dzīves situācijās kļūst par emigrantiem: izdzīti no savām mājām, izmesti uz ielas, spiesti uzsākt jaunas dzīves meklējumus kaut kur citur… Zēns zināja par emigrantiem. Viņš allaž pateicās liktenim, ka Londona ir vieta, kur bēgļi ierodas, un tās iedzīvotājiem nav jākļūst par emigrantiem.

-      Tad kādēļ viņi neatrodas tur, kurp brauca? Čārlijs jautāja. Kādā nometnē vai tamlīdzīgi?

-     Nekur viņus neņem pretī, paskaidroja Sergejs.

Ari to Čārlijs spēja saprast. Visas vietas ir pārpildītās.

-     Kādēļ viņi neatgriežas savās vecajās vietās? Vai tas ir pārāk bīstami?

Sergejs rūgti pasmaidīja. Lielākajai daļai tas ir bīstami tādēļ, ka viņus nogalinās vai ieliks cietumā. Bet Muļķiem tas ir citādi.

-     Kā? Čārlijs nesaprata.

-      Viņu vecās mājvietas vairs neeksistē, kaķis paskaidroja.

-     Kā? Čārlijs brīnījās. Es nesaprotu.

-     To vienkārši vairs nav, atkārtoja Sergejs. Tās ir ar likumu anulētas vai izpostītas karā, vai saindētas un sabombardetas, un nogremdētas jūrā. Tie cilvēki kliedza ukrainiski. Ukrainas vairs nav jau piecdesmit gadus.

Čārlijs iepleta acis.

-         Vai mums nevajadzētu viņiem palīdzēt? viņš jautāja pavisam klusu.

-     Kaķi nepalīdz cilvēkiem, salti atcirta Sergejs.

-     Man tu palīdzēji, Čārlijs iebilda.

Sergejs klusēja.

Cilvēkiem vajadzēja viņiem palīdzēt pirms piecdesmit gadiem, runcis beidzot noskaldīja.

Cārlijs atskatījās Muļķu kuģa korpuss izzuda tumsā aiz viņiem. Tas nav godīgi! Tas nav pareizi!

Čārlijam tonakt bija ļoti skumji.

Turpretī Rafijs bija priecīgs. Viņš bija aizgājis uz lielo elektroparku pie Venēcijas stacijas un nozadzis fantastisku elektrociklu: tumšpelēki sudrabotu Triumfu ar gravitācijas dzinēju un 12 000 voltu spēcīgu uzlādēšanas sistēmu. Tas bija visātrākais pārvietošanās līdzeklis pa sauszemes ceļiem un Rafijs to ari izmantoja. Apkakli saslējis, aizsargstiklu pacēlis un ķermeni saliecis likumā, viņš, motoram rēcot, iztraucās no Veronas un nesās uz rietumiem pretī vakara saulei. Viņš bija iecerējis šķērsot Itālijas ziemeļdaļu, iebraukt Francijas dienvidu daļā uz rietumiem no Alpiem un nonākt Spānijā trīsdesmit sešu stundu laikā, bet Marokā pāris dienu vēlāk.

Elektroparkā liels, pelēks suns pacēla galvu un iegaudojās. Kārtējo reizi suņa instinkti bija pievilti. Kārtējo reizi pazīstamā un ilgotā smarža izspruka no viņa. Pēc vairāku dienu ilgās dzenāšanās krustām šķērsām pa šo smirdīgo, slapjo pilsētu, kurā visādas smakas nojauc pēdas, viņš beidzot bija uzgājis Rafija pēdas. Un tagad tās ir prom izkusa elektrisko lādētāju tīrajā, metāliskajā aromātā. Vējā bija manāma tikko jaušama saimnieka smaržas atblāzma… Trojs nespeja rimties. Viņa deguns bija spēcīgāks par smadzenem, kājām vai citām maņām. Viņš nolieca galvu un sekoja saimnieka smaržai.

Rafijs nebija plānojis daudz atpūsties vai ēst. Viņš bija devies uzdevumā: stipra melna kafija un niknums bija viņa uzturs. Taču pat misijas pārņemtam cilvēkam, kuru virza stipra, melna kafija un niknums, šad un tad vajag pačurāt. Kad Rafijs ši iemesla dēļ bija apstājies stāvvietā netālu no Milānas viņa ķermenis pamatīgi vibrēja un kājas bija gandrīz stīvas no nemitīgās piepūles, noturot lielā ātrumā joņojošu elektrociklu, viņam kabatā iepīkstējās telefons. Bija pienācis balss ziņojums.

Tas bija no Šefa. Sākumā Rafijs pat nedomāja to noklausīties. Viņš zināja, kas tajā būs. Pēc tam viņš ziņu tomēr noklausījās, jo beigu beigās tajā varētu būt arī kas cits.

Tajā tomēr bija tas, ko viņš bija gaidījis. Tas, ko viņš nemaz negribeja dzirdēt: Kur tu esi? un: Kur ir puika? un: Kas notiek? Kusties! Ak, un: Mēs gribētu ari turpmāk paļauties uz taviem pakalpojumiem, Rafīj, ļoti aizvainojošā un tēvišķīgā tonī.

Rafijs iespēra pa koku. Viņš necieta tēvišķīgu attieksmi. Tie zemiskie lielie puiši skolā, kad viņš vēl bija mazs zēns… Jā, bet nu viņš vairs nav mazs zēns.

Un viņam sāp roka.

Dusmās viņš uzspieda Čārlija telefona numuru.

Čārlijs, sēdēdams uz solārlaivas klāja kopā ar Elsinu, kura ar ūsām kutināja zēnam pēdas, paņēma telefonu.

-     Sveiks, Čārlij, sacīja Rafijs. Čau. Kā tev iet? Jūties baigi spicais? Varu saderet, ka jā. Varu saderēt, ka, tavuprāt, tev iet lieliski, vai ne, aizbēgi kopā ar saviem spalvainajiem draudziņiem…

Atpazinis balsi, Čārlijs sastinga. Tad viņā ātri atgriezās dzīvība.

-     Aizveries, Rafij, viņš sacija. Tu kļūsti garlaicīgs. Tu un tavi stulbie telefona zvani man ir piegriezušies… esi apnicis. Kas par lietu, kāds tevi izlamāja par stulbibu?

Nolēmi sameklēt kādu sīko, kuru vainot? Nu un cik sīks bērns tev ir vajadzīgs, tu, cirmuļgalva? Tas tikai pierāda, cik sīks tu pats esi…

Rafijs iespraucās pa vidu. Lielāks par tevi, Cārlij! Un gudrāks.

-    Jā, jā, jā, atcirta Cārlijs. Protams, Rafij, tādēļ jau es aizbēgu no tevis un visu laiku esmu tev priekšā, un zinu, kas tev padomā. Saņemies, Rafij! Pierādi! Pierādi, ka esi tik liels! Vispirms atrodi mani, un tad redzēsim, kurš…

-       Hei, gudrītil nodūdoja Rafijs dziļi aizkaitinātā, dziedošā balsī. Hei, gudrīti, domāju, tu drīz atklāsi, ka esmu pietiekami liels, lai staipītu apkārt kaut ko no tavām mantām,gudrīti… Paraugies savā rokassomiņā un apskaties, ka tur trūkst. Dari tā! Es tevi ilgāk nekavēšu… Piezvanīšu vēlāk, lai varam par to aprunāties.

Rafijs nospieda sarunas izbeigšanas pogu. Tagad, kad bija pazemojis Cārliju, viņš jutās labāk.

Cārlijs pielēca kājās, pagrūda Elsinu malā un metās pie somas.

Pergamenta vecāku formulas, kas bija uzrakstīta ar viņa mātes asinīm, tur nebija.

Otro reizi mūžā Cārlijs nolamājās.

PIECPADSMITĀ nodaĻa

Vilcienā Magdalēna lasīja avīzi. Ārzemju ziņās bija raksts par nesenajiem brīnumainajiem notikumiem Venēcijā, kur tika gāzta Dodža vara. Tur bija parādījies Svētā Marka lauva, kurš vadīja gondoljerus miermīlīgā revolūcijā, un to atbalstīja lauvu armija un mazs, brūnādains svētais, kas bija piegādājis dievišķās zāles ar astmu sirgstošajiem pilsētas bērniem…

Magdalēna bija izbrīnīta.

Aneba snauda sievai uz pleca. Viņa noglaudīja vīra celi. Kad viņš pamodās, Magdalēna parādīja viņam rakstu.

Meibla bija cieši aizmigusi. Magdalēna uzlūkoja māsu un vairāk par visu vēlējās, lai viņas atkal būtu draudzenes. Taču viņa bija ari dusmīga uz Meiblu.

Redz, kur Pantellērija! iesaucās Čārlijs. Zēns bija ieprogrammējis salas nosaukumu solārlaivas navigācijas sistēmā, un nu viņi tuvojās salas galvenajai ostai. Tā bija sekla un akmeņaina, karsta un gleznaina. Čārlijs gaidīja, kad varēs nokāpt no solārlaivas un mazliet paskraidīt. Sāls kārtiņa uz zēna ādas bija kļuvusi jau mazliet par biezu.

Kad viņi tuvojas šai skaistajai salai, atgadījās kaut kas šausmīgs.

Viņu priekšā no jūras izlīda siena. Kā slūžu mūris Parīzē, tā vienkārši izauga. Bet šī nebija izmantojama siena. Tas bija augsts metala žogs ar asiem stieņu galiem. Šķita, it ka žogs būtu izgatavots no šķepiem, kas sasieti ar biezu dzeloņstiepli. Tas izskatījās ļoti nelaipni.

Pret žogu skalojās ūdens. Žogs spīdēja un laistījās, un aizšķērsoja viņiem ceļu.

-    Ak, nopūtās Cārlijs.

Lauvas ierūcās. Sergeja sejas izteiksme liecināja, ka viņš nepavisam nav pārsteigts.

Pari ūdenim no nekurienes atskanēja balss. Samtaina sievietes balss.

-      Kas jūs esat? tā vaicāja angļu, franču, itāliešu, arābu, grieķu un spāņu valodā.

Cārlijs ātri apsvēra, ko atbildēt, — vismaz viņš centas. Vai melot?

Viņš nespēja izturēt nemitīgo melošanu. Viņam tas riebās.

-     Cārlijs Ašanti! viņš nokliedza, nebūdams drošs, ka balss spēs viņu sadzirdēt.

-    Vai mēs tevi pazīstam? balss pec brīža atsaucās.

-     Nē, viņš teica, bet…

-     Tad ej prom, sacīja samtainā balss.

-     Nē, bet…

-     Ej prom, balss atkārtoja.

-     Mēs gribam tikai nedaudz ūdens…

-     Ej prom!

Žogs izauga vēl par pusmetru augstāks. Šķēpi savilkās nedaudz ciešāk. Iespējams, Cārlijs to tikai iztēlojās, bet šķita, ka režģa stieņi noliecās uz viņu pusi.

-      Tas ir pavisam lieki, — viņš teica, bet jau daudz klusāk. Mēs vēlamies tikai ūdeni…

Žogs pletās uz abām pUsēm un ieskāva salu, cik talu vien bija iespējams saskatīt.

-Tātad tā…

Lauvas, pieplakušas pie zemes, uzmanīgas un gatavas uzbrukumam, klusi rūca.

-     Lūdzu, mēs gribam tikai ūdeni! Cārlijs kliedza.

Žogs sasvērās uz viņu pusi, šķēpu armija bija gatava šauties uz priekšu.

Cārlijs strauji parāva stūres ratu un, sirdij dauzoties, pilnā ātrumā stūrēja solārlaivu prom no salas.

-     Ko nu? viņš uzrunāja Sergeju.

-     Paskaties atpakaļ, kaķis teica.

Žogs atkal bija nogrimis viļņos.

Uz brīdi Cārliju pārņēma cerība.

-     Pat nedomā par to, bilda Sergejs.

-    Viņam taisnība, piekrita Jaunais Lauva. Nevajag atgriezties.

-     Bet ko mēs iesāksim? vaicāja Cārlijs. Mums tikpat kā nav ūdens un…

-       Mēs brauksim tālāk, ierunājās Vecākais Lauva. -Ātri, un paliksim izslāpuši.

Čārlijs ar zobiem satvēra vaigus izkaltušās mutes iekšpusē un pakodīja tos, lai izdalītos siekalas. Viņš saprata, ka draugiem ir taisnība.

-     Pārsimts kilometrus tālāk ir Tanžera, Cārlijs līksmi sacīja. Mēs tur varētu dabūt ūdeni. Vai doties tālāk pa sauszemi. Zēna lupas bija izkaltušas, un viņš palielināja laivas ātrumu: ar pilnu jaudu uz Gibraltāra šaurumu. Zēna prāts bija sasprindzis un arī izkaltis kādēļ cilvēki rīkojas tik šausmīgi?

Čārlijs pamodās agri viņi tikko bija piebraukuši Gibraltāra šaurumam. Ūdens pietika tikai brokastīm, bet zēns jutās laimīgs. Viņi bija kustējušies ātri un atbraukuši jau krietni pirms rītausmas. Viņi nevēlējās nonākt krastā pa dienu un riskēt, ka lauvas tiks pamanītas. Līdz saullēktam bija aptuveni stunda laika, lai klusi piebrauktu kaut kur krasta un sameklētu ūdeni.

Pareizi, noteica Čārlijs, paceldams acis no datora ekrāna, kur bija pētījis braukšanas kursu un aplūkojis Gibraltāra lielā ceļu mezgla kontinentālo drošības sistēmu. Pat šajā rīta stundā visdažādāko izmēru kuģi kustējās pa šauro ūdens posmu, cenzdamies iebraukt pareizajā joslā īstajā akvedukta līmenī, lai no Spānijas vai Portugāles nokļūtu Marokā vai Atlantijas okeānā, lai dotos tālāk uz ziemeļiem uz Kadisas līci, uz dienvidiem vai rietumiem, vai atpakaļ uz Vidusjūru virzienā uz ziemeļiem vai austrumiem. Augšējās ūdensceļu joslas bija pāi'pildītas, un mazā Gibraltāra saliņa bija kā aizrestota. Šī sistēma visos laikos ir bijusi gatavais murgs navigācijai.

Čārlijs viegli uzsita pa klaviatūru, no saspringuma izbāzis mēli. Zēns bija pārliecināts, ka viss būs kārtībā. Dators lasīja karti un noteica vietu, kur tiem piestāt krastā Marokas ziemeļdaļā netālu no Tetuānas, un, tiklīdz Čārlijs liks, laiva viņus aizvedīs taisnā ceļā uz turieni.

Zēns nožāvājās. Viņš nebija izgulējies. Tad nospieda taustiņus, dodams norādījumus navigācijas sistēmai. Lauvas joprojām snauduļoja.

Solarlaiva nedaudz mainīja kursu un, saņēmusi norādījumus, paātrināja gaitu.

Pagāja desmit minūtes, līdz Čārlijs aptvēra, ka kaut kas nav kārtībā. Viņi nevirzījās uz klusu, drošu piestātni. Viņi nebrauca pat krasta virzienā. Ātri un neapturami viņi traucās uz vienu no augšējam ūdensceļa joslām, un viņu braukšanas ātrums'bija liels pārāk liels.

Čārlijs gandrīz krita panikā, tomēr spēja savaldīties. Pārskaities viņš pagriezās pret datoru. Kur bija pieļauta kļūda? Pūlēdamies saglabāt mieru (un atklājis, ka, nakts melnumā joņojot uz priekšu, tas nav viegli izdarāms), zēns jautāja datoram, ko dara laiva.

Tuk, tuk, tuk pa klaviaturu.

Gandrīz uzreiz ekrānā paradījās atbilde: "Kurss: Atlantijas okeāna dienvidi Berberija Suveira bez apstāšanās." Dators bija atgriezies pie sākotnēja uzdevuma, ko Čārlijs ierakstīja vēl Venēcijas līcī.

Čārlijs pūlējās sakopot visas savas zināšanas. Viņš pameta skatu visapkārt. Viņi atradās augšējā vienvirziena ūdensjoslā un citu kuģu ielenkumā tika nesti pa straumi.

Vai ir vērts likt laivai nogādāt viņus atpakaļ Tetuānā vai Tanžerā? Čārlijs raudzījās ūdensjoslu un kuģošanas kanālu mudžeklī, kas pletās ap viņiem, un uz citiem kuģiem, kas šurpu turpu kustējās saskaņā ar savas datorsistēmas norādījumiem. Čārlijs un lauvas atradās milzīga, nemitīgi kustīga ceļu tīkla pašā sirdī.

Tetuāna bija palikusi aiz muguras. Tanžera atradās pa kreisi. Kuģu satiksmes straume, kas virzījās turp, bija skaidri saredzama vairākus līmeņus zemāk. Dievs vien zina, kā var atgriezties un pievienoties tai straumei. Un cik tālu viņiem būs jābrauc uz priekšu, pirms varēs pagriezties atpakaļ.

Čārlijs pieņēma lēmumu. Viņi brauks tālāk. Tad pasmīnēja, jo nosaukt to par lēmumu bija muļķīga iedoma. Viņiem vienalga nebija citas izvēlēs. Viņi virzījās tieši uz vareno Atlantijas okeānu laivā, kuras konstrukcija bija paredzēta Venēcijas lagūnai un maigajai Adrijas jūrai un kura tagad bija uzņēmusi kursu uz Suveiru.

-      Kas notiek? vaicāja Sergejs, kura balss atskanēja no nakti vāji apgaismotās kajītes. Viņš uzmetās uz klāja un izstaipījās. Kas par lietu?

-      Nekas, īsi attrauca Čārlijs. Viņam nebija noskaņojuma izskaidroties, un, taisnību sakot, viņš nezinaja, vai pats bija pieļāvis drausmīgo kļudu vai arī dators sagājis grīstē. Bet to viņš nekad neuzzinās, jo laiva brauca tik ātri, ka viņš tik tikko spēja noturēt līdzsvaru, nemaz jau nerunājot par apstākļu noskaidrošanu.

Sergejs uzmeta zēnam ašu skatienu. Viņš labi izprata radušos situāciju. Viņš atkal saritinājās kajītes stūrī un saka laizīt ķepu. Ta nav viņa darīšana.

Ūdensjoslas sadalījās. Lielākā daļa satiksmes šķita uzņēmusi kursu uz ziemeļiem, virzienā uz Kadisas līci un Portugāles piekrasti. Mazā solārlaiva iedrāzās kreisajā joslā, kas virzījās uz dienvidiem. Laiva tika grozīta un svaidīta, un, līdzko tā nostājās taisni, joslas atkal sazarojās. Čārlijs, acis nenovērsdams, skatījās uz ekrānu. Atlika vien paļauties uz to, ka laiva zina, ko dara.

Tagad viņi brauca uz leju. Augšējā ūdensjosla sāka slīdēt lejā un nolaidās atpakaļ līdz jūras līmenim līdz okeānam. Nu Čārlijs varēja to saskatīt: tur tas bija un skalojās gar labo bortu, sudrabains rītausmas pirmajos staros, milzīgs, dziļš, izpleties līdz pat Impērijas Dzimtenei. Atlantijas okeāns. Tas neizskatījās īpaši labā omā.

Iespējams, tas bija vējš, kas cēlās līdz ar sauli. Iespējams, tās bija okeāna plūdmaiņas. Iespējams, tā bija straume, kas bangoja uz priekšu. Iespējams, visi trīs kopā. Lai vai kā, viļņi bija lieli. Vēja virziens bija neskaidrs vispirms tas pūta uz vienu pusi, tad uz citu. Mazā laiviņa, mērķtiecīgi stūrējot uz dienvidiem Suveira bez apstāšanās! -, tika triekta uz priekšu. Ta tika nesta ātrāk nekā jebkad.'Vismaz pareizajā virzienā, bet pārlieku ātri. Viļņi to dauzīja. Jura kļuva arvien nemierīgāka.

Čārlijs pārbaudīja glābšanas vestes stiprinājumus. Viņš nesaprata, kā lauvas var snauduļot tādos apstākļos. Tomēr viņš par to priecājās. Čārlijs nevēlejās tām teikt:

-    Ja, mēs esam ķezā. Bet nu zēns zināja, ka viņus ir piemeklējusi ķeza. Viņš to juta.

Viņš gribēja lugt datoram sniegt informāciju par laikapstākļiem. Viņš gribēja noskaidrot, ko dators dara, likt piestāt tuvākajā drošajā vietā. Viņš gribēja tam iespert. Viņš iestūma ekrānu kajītē, salika pār to un spaidīja klaviatūras taustiņus.

Nekādas atbildes. Dators bija uzkāries.

Augšā uz klāja milzīgs vilnis pārvēlās pār laivas priekšgalu. Pa kreisi, Āfrikas pusē, ausa saule.

Viņu priekšā pavērās milzīga ūdens ieleja.

Cārlijs neko nespēja līdzēt.

Viņš devās lejā pa kāpnēm, un Sergejs viņam sekoja. Vēl viens liels vilnis uzmeta laivu augšup, un Cārlijs sagrīļojās uz pakāpieniem. Zēns cieši nostiprināja lūku tuvākajā laikā viņš netaisījās iziet uz klāja tad mēģināja apsēsties uz kojas malas. Sākumā viņš aizsēdās garam, bet tad atrada spraugu starp divām lauvenēm. Okeāna ūdens skalojās pāri iluminatoriem, un laiva kā apmāta pretojās un stīvējās, lai izlauztos cauri šiem mežonīgajiem viļņiem. Atkal un atkal viņi zvalstījās, līdz ar katru milzīgo vilni celdamies augšup un tad veldamies tam pāri. Augšup, augšup, augšup — pauze un pāri. Cārlijs šausmīgi bažījās par dziļo, tumšo, auksto ūdeni, kas trakoja tieši zem viņa kājām, un cerēja, ka tas paliks turpat, kur bijis.

Sergejs laizīja ķepas un mazgāja degunu.

— Labāk ļauj laivai pašai tikt ar visu galā, viņš bilda.

-     Vai nu mēs beigu beigās nonāksim galā, vai ne.

Lai gan Čārlijam tas īpaši nepatika, nācās runcim piekrist. Buru laivā viņi, iespējams, būtu varējuši kaut ko darīt, bet šeit viņi bija bezspēcīgi.

Stundām ilgi viņi tika baismīgi šūpoti. Laiva bija satrakojusies, un jūra trakoja pretī. Čārlijs sēdēja glābšanas vestē, piesprādzējis somu, un gudroja par glābšanas vestēm lauvām… Uz īsu bridi viņš atvēra lūku. Tad atkal aizvēra. Tad vēlreiz atvēra. Kā labāk? Viņš aizvēra to, bet nenoslēdza. Zēns pat pamanījās nedaudz nosnausties sasprindzis, pārguris un sadauzīts. Viņš nemanīja, pa kuru laiku bija pamodušās lauvas iespējams, tās jau sen bija nomodā. Vienai no lauvenēm piemetās jūrasslimība, un Elsina laiku pa laikam klusi iesmilkstējās.

Čarlij, cauri rēkoņai un brāzmām atskanēja Jaunā Lauvas balss, tu neesi vainīgs.

Vairāk neviens neko neteica. Stundām ilgi viņi cieši saspiedušies tupēja kajītē un skaitīja lūgšanas. Viņu muskuļi sāka sāpēt no sasprindzinājuma, viņiem pūloties izvairīties no nemitīgās svaidīšanas un dauzīšanas.

Elsinas gaudošana pārtapa klusā ņaudēšanā. Čārlijs to sadzirdēja cauri okeāna rēkšanai un viļņu plīkšķēšanai.

SEŠPADSMITĀ nodaĻa

Vēlāk, domājot par notikušo, Cārlijs nespēja atcerēties, kā un kas īsti notika.

Viss sagriezās kājām gaisā. Gaisma izzuda, laiva apgāzās, kajīte piepildījās ar ūdeni. Viņi vēl bija visi kopā, kad, ūdenim mutuļojot, gausi vēzēdami smagos locekļus, cīnījās pēc elpas. Cārlijs atcerējās, kā bija atgrūdis vaļā lūku. Viņš atcerējas, kā klepoja un sprausloja un kā gaisma ūdenī atgādināja viņam gaismu caur aizsalušo Austrumu ekspreša logu. Tad viņš attapās atklātā jūrā. Pāri vēlās lieli viļņi, grūstīdami un mēģinādami viņu nogremdēt. Cārlijs atcerējās, kā, ieraudzījis virs hoi'izonta dzeltenu un kvēlojošu sauli, nodomāja, ka tas nevar joprojām but saullēkts. Tad aptvēra, ka tas ir saulriets un tātad sauszeme ir kaut kur aizmugurē. Viņš atminējās meklejam lauvas un neredzam neko, izņemot ūdeni. Viņš atcerējās, kā spērās un spērās, un spērās ar kājām uz priekšu, kur cerēja ieraudzīt zemi. Stundām ilgi tiešām stundām? To viņš nezināja. Viņš atcerējās, kā mute bija pilna ar sāli un kā beidzot brīnumainā kārtā sajuta zem sejas raupjas smiltis siltas pretstatā aukstajiem okeāna viļņiem, kas aizvien vel tvarstīja viņa kājas. Cārlijs atminējās, kā nodomājis: "Esam tikuši tik tālu, un tagad, kad lauvas ir gandrīz sasniegušas mājas, esmu viņas noslīcinājis." Zēns atminējās, ka asaras bija saldākas par juras ūdeni.

Sergejs atguvās pirmais un paskatījās apkārt. Viņam ne visai patika tas, ko ieraudzīja. Garš lokveida liedags, plats un līdzens, piedrazots ar koka gabaliem un vecu plastmasu, saulriets un vi]ņu bangošanās: tas bija labi. Savukārt četras izmirkušas spalvu čupas netālu no viņa un cilvēka siluets, kas tuvojās pa liedagu un kaut ko nesa: tas bija slikti.

Sergejs nošķaudījās, saviebās un noskurinājās. Viņu apspīdēja joprojām siltā saule. Runcis izstaipījās, tad pielēca kājās un pieskrēja pie katras izmirkušās čupas pēc kārtas.

Divas lauvenes, Vecākais Lauva un Jaunais Lauva. Visi elpoja. Kur ir Čārlijs? Kur ir Sudrabainā Lauvene? Un kur ir Elsina?

Sergejs saules beidzamajos staros sasila diezgan ātri. Nepieciešama palīdzība.

Kaķis aizsteidzās pa liedagu pretī svešajam nācējam.

Starp sevi un pretimnācēju Sergejs pamanīja vēl vienu, mazāku čupiņu. Runcis aši metās pie tās. Urā!

Viņš parbaudija Čārlija elpošanu. Ja! Viņš nolaizīja zēna seju.

Mosties, puika!

īsi nosprauslojies, Sergejs asi un precīzi iecirta Čārlijam pliķi. Skrāpējuma radītais šoks iedarbojās.

-     Mosties, Sergejs šņāca. Nav laika snaust. Jums ir jānoslēpjas! Tur priekšā ir četras lauvas. Noslēp šās! Kāds nāk!

Čārlijs bija kā apmāts un nespēja uzrausties kājās. Tik auksti. Viņš bija pieķēries pie savas mugursomas un tikai daļēji dzirdēja Sergeja sacīto.

-        O, nolāpīts… Sergejs burkšķēja. Runcis nikni uzšņāca Čārlijam un pagriezās. Vajag vietējos kaķus, un kaut tā sasodītā saule tūlīt norietētu, lai viņus noslēptu tumsa.

Sergejs aizjoņoja gar liedagu. Tā galā pletās pilsēta. Runcis redzēja veclaicīgu torņu galotnes. Svešais stāvs joprojām lēni tuvojās. Viņš tas bija virietis nesa spaini. "Iespējams, lasa vēžveidīgos," nodomaja Čārlijs.

Nu nekas.

Sergejs piejoņoja pie nācēja, ieskrapēja tam kailajā kājā un tad aizmetās tālāk. Puisis no pārsteiguma un sāpēm iebrēcās un apsēdas.

-     Atvaino, turpinot skrējienu, noburkšķēja Sergejs.

-     Nekā personiska. Bet vīrs vismaz bija apstājies.

Tajā mirklī Sergejs saoda kādu smaku. Zivju smaku!

Viņš pasmaidīja ūsās. Kur zivju smaka, tur kaķi.

Tie atradās tikai pārsimts metrus tālāk liedagā pie milzīga mūra, kas atdalīja pilsētu no jūras. Kaķi rakņājās pa zivju iekšu kaudzi, kas, pēc skata spriežot, bija izgāzta vakarā pēc tirgus slēgšanas.

Sergejs lēnām izgāja apļa vidu.

Kaķi pacēla skatu. Barības bija gana daudz, bet arī kaķu skaits bija gana liels. Vai tas kaulainais incis ir iekārojis viņu pusdienas? (Viņi nezināja, ka Sergejs ir alergs, šī bija Nabagu Pasaule, kur tikai daži cilvēki varētu atļauties pirkt zāles, tādēļ neviens nepūlējās sūtīt šurp alergus.)

-      Tur krastā ir izskalotas četras gandrīz noslīkušas lauvas un kaķu valodā runājošs zēns, Sergejs pavēstīja.

-      Vēl divas lauvenes ir pazudušas. Lauvas ir nosalušas un izsalkušas, un izslāpušas, un aizbēgušas no cirka. Viņām draud briesmas.

Kaķi paraudzījās uz Sergeju. Viņi paraudzījās cits uz citu. Tad visi paskatījās uz lielu dzintarkrāsas kaķi ar gaiši zaļām acīm.

-     Kur? jautāja dzintarainais kaķis.

-     Sekojiet man! teica Sergejs.

Piecpadsmit kaķi ātri aizskrēja pa liedagu, lai sameklētu Sudrabaino Lauveni un Elsinu. Četrdesmit pieci kaķi sekoja Sergejam garam jaunajam vīrietim, kurš auklēja savu saskrapēto kaju (tas uzmeta skatienu kaķu baram un satraukts aizmetās pilsētas virzienā), pie Čārlija un lauvām. Viņi pūta tiem virsū elpu, bikstīja, pliķēja, sildīja viņus. Viņi modināja tos, runāja ar viņiem, stāstīja, ka viss ir kārtībā, bet nekavējoties jāsāk kustēties. Pēdejiem saules stariem izgaistot tumši zilajās debesīs, lauvas un Čārlijs bija piedabūti kājās un tika aizvesti gar jūras malu pilsētas virzienā uz vietu, kas izskatījās pēc akmeņu nogruvuma liela, bieza mūra galā.

Mūrī bija ieeja veca un pusaizgruvusi. Mūra iekšpusē atradās drēgna, istabai līdzīga telpa ar balsinājuma atliekām uz sienām. Tālāk bija vēl viena istaba, kas šķita izkalta akmenī, ar augstiem velvētiem griestiem, gar sienam iebūvētiem akmens soliem un tādu ka salauztu strūklaku telpas vidū.

Ši ir sena karamam[5] pirts, paskaidroja dzintarainais kaķis vārdā Omārs. Atrodas pilsētas nocietinājumu mūra iekšpusē. Cilvēki šurp vairs nenāk.

Čārlijs dzirdēja, kā jūra sitās pret mūra ārsienu. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atrasties jūras tuvumā. Viņš gribēja būt pie uguns, dzert svaigu ūdeni, ēst milzīgu kebabu. Tomēr viņš priecājās, ka atrodas šeit drēgnā, bet drošā un klusā vietā. Zēns sēdēja uz akmens sola un trīcēdams juta, ka aukstums iet cauri visam ķermenim. Lauvam bija no šoka plati ieplestas acis, bet viņas cieši saspiedās ap Cārliju. Viņš aplika roku ap Jaunā Lauvas kaklu un iegremdēja seju dzīvnieka kažokā. Tas bija citāds nekā parasti. Sāļš, auksts, mitrs. Čārlijs pārdzīvoja, ka bija licis draugiem to visu piedzīvot.

Jaunā Lauvas galva asiņoja viņš laikam bija pret kaut ko sasities.

Pārējie kaķi atkal aizgāja turpināt meklēšanu ārpusē.

-    Atvainojiet, bet uguns nav pieejama, bilda Omārs.

-     Ūdens gan ir. Viņš norādīja uz strūklaku. Pastumiet akmeni malā, un sāks tecēt svaigs ūdens.

Čārlijs pastūma akmeni, kas nosprostoja ūdens caurules galu. Izšļācās tīrs, skaidrs ūdens. Trīcēdami slāpju remdēšanas gaidās, viņi pielieca galvu, lai padzertos.

-     Pē! spļaudīdamies un rīstīdamies iebrēcās Čārlijs. Lauvas, lūpas savilkušas un pretīgumā saviebušās,

slaucīja muti ar savām lielajām ķepām. Ūdens bija sāļš.

Omārs bija izmisis. Es nezinu, kā te iekļuva jūras ūdens! viņš sauca. Piedošanu, piedošanu, mani draugi. Es nezinu… Mums jāatrod jums dzeramais ūdens.

Čārlijs, aizvien vēl spļaudīdamies, atvēra mugursomu un iedeva katram no saviem draugiem pa pilienam Visa uzlabosanas eliksīra. Pirmkārt, tas nomāca sāls garšu mutē, un, otrkārt, tas viņiem bija nepieciešams. Tad ar sāļo ūdeni Čārlijs izmazgaja Jaunā Lauvas brūci. Labi, ka esam iekšpusē un paslēpušies, viņš sacīja. Šukran. Paldies.

Omārs pasmaidīja. Kaķiski runajošais, viņš teica.

-      īsts kaķu valoda runājošs zēns. Jūtos pagodināts. Esi sveicināts Suveirā!

Suveira! Čārlija sirds salēcās, un uz brīdi viņš pat aizmirsa par savām slāpēm.

-     Draugi, mēs esam Suveirā! viņš iesaucās.

Vecākais Lauva uzlūkoja zēnu un nopūtās. Esam nonākuši šeit ne gluži tā, kā bijām cerejuši, viņš noburkšķēja. Bet mēs esam šeit. Vismaz lielākā daļa no mums…

Čārlijs jutās neiedomājami laimīgs, dzirdot Vecāko Lauvu runājam. Viņš metās pie tā un apvija rokas lauvam ap kaklu, bužināja viņa miklās krēpes, kļāva pie krūtīm un runāja: Piedodiet, ser, ludzu, piedodiet, es gandrīz jūs nosaldēju uz vilciena jumta un es jūs tik tikko nenoslīcināju.

Vecākais Lauva pārsteigts skatījās uz Čārliju. Tomēr, viņš bilda, tu izglābi mus no nosalšanas uz vilciena un nenoslīcinājis atvedi uz dzimteni. Par ko tad, pie joda, tu atvainojies? Turklāt nav laika kaut ko nožēlot jāatrod mūsu draugi un jāsameklē ūdens…

-     Ser, jūs nevarat, iebilda Omārs. Piedodiet. Tas ir bistami. Kaķi viņus sameklēs un nogādās pie ģimenes.

Vienu brīdi izskatījās, ka Vecākais Lauva, majestātisks kā ievainots karalis, taisās iebilst.

Sergejs iemetās starpā. Viņam taisnība, kaķis nopurpināja. Labāk palieciet šeit. Jūs visi. Pagaidām.

-    Suveiras kaķi zina, kur vētras izskalo visādas lietas, Omārs teica. Kaķi viņus atradīs.

-     Un es sadabūšu ūdeni, piemetināja Čārlijs. Tūlīt iešu pakaļ.

Vecākais Lauva zināja, ka viņiem ir taisnība.

Omārs atkal pasmaidīja.

Čārlijs joprojām trīcēja.'

Omārs vēroja, kā Čārlijs mēģina novilkt slapjās drēbes un tad atkal tās uzvilkt, cenšoties noskaidrot, kā būtu siltāk.

-     Seko man, viņš sacīja, un Čārlijs paklausīja. Jūs arī, — kaķis uzsauca pārējiem. Viņi visi, līdz kaulam pārsaluši, lēnām kustēdamies, sekoja Omāram augšup pa vītņu kāpnēm, kas atradās telpas malā.

Velvēta eja izveda viņus ārā uz jumta. Viļņi skaļi bangoja. Jūra bija tepat blakus. Gar jumta malu stiepās zema sieniņa, un Čārlijs, skatoties tai pāri, redzeja mura ieskautu pilsētu, kas pletās aiz liedaga, minaretus [6] un mošeju kupolus.

-     Akmeņi vēl ir saglabājuši saules siltumu, Omārs galanti teica. Visu nakti tie būs silti. Guliet kā uz apsildāmās grīdas! Atgūstieties!

Lauvas stīvi nogūlās. Čārlijs arī. Sergejs pārsteidzoši padevīgi saritinājās viņam blakus. Karstā saule visu dienu bija karsējusi šos akmeņus, un tagad vakara siltums, kas tajos bija sasūcies, sildīja viņus. Viņi gulēja izstiepušies visā garumā, grozīdamies un valstīdamies, lai katrs varētu sasildīt visas sava miklā, sadauzītā un pārsalušā ķermeņa vietas. Virs viņiem pletās tumšas debesis un uzlēca mēness sirpis, kas, gulēdams uz muguras, atgādināja šūpuli. Čārlijs gribēja tajā ierāpties un gulēt veselu nedeļu. Taču zēns domāja par Elsinu un Sudrabaino Lauveni, un savām slāpēm. Viņš atkal piecēlās sēdus.

-       Kurā virziena kaķi devās meklēt? viņš jautāja Omaram, izstaipīdams savu stīvo kaklu un priecādamies par šo īso nosacītas omulības mirkli. Vari paņemt mani līdzi? Man būtu jāiedod lauvenēm zāles. Un vajadzētu atnest arī ēdienu un ūdeni.

-     Saprotams, — Omārs atbildēja.

-     Iešu jums līdzi, ieminējās Sergejs.

Jaunais Lauva pacēla skatu. Čārlijs redzēja, ka arī viņš izmisīgi vēlas iet līdzi un palīdzēt.

-    Paliec, Čārlijs sacīja. Tevi ievēros. Tu esi ievainots.

-      Zinu, atteica Jaunais Lauva. Bet tu visu dari mūsu dēļ, Čārlij. Un ko mēs darām tevis dēļ?

-      Jūs tikāt galā ar Dodža policiju, vai ne? iebilda Čārlijs. Un ar Rafiju, kad tas bija patiešām svarīgi.

Jaunais Lauva negribēja likties mierā. Nē, viņš nebija greizsirdīgs uz Sergeju… taču galva viņam patiešām sāpēja.

Pirms došanās ceļā Čārlijs un Sergejs dažus mirkļus vēroja pilsētu. Omārs norādīja uz tirgu (tagad slēgtu), medinu (vecpilsētu) ar tās centrālo ielu un kafejnīcām un akmeņiem krastmalā, kur kaķi devās meklet Elsinu un Sudrabaino Lauveni.

-     Uz priekšu un augšup, teica Sergejs. Per ardua ad astra[7] Rien tie va plus. Neko darīt. Ejam, puika!

Viņi nokāpa pa vītņu kāpnēm lejā un, izgājuši cauri pusaizgruvušajai ejai, ienira siltajā naktī, lai dotos tālāk Suveiras ielās.

Ārpusē pie kādas kafejnīcas, ko Čārlijs bija redzējis no hammam jumta, sedeja Makkomo. Viņš tikko bija noklausījies kurpnieku stāstām viesmīlim, ka jaunais Khaleds ir galīgi izkūkojis prātu: šis visiem klāstot, ka liedagā viņam uzbrukusi vesela traku kaķu armija un ka tur bija kuģa avārijā cietušas lauvas, kuras kaķi centās noslēpt… nabaga Khaleds. Pavisam sajucis.

Makkomo pasmaidīja, piesauca viesmīli un pasūtīja pāris lielu pudeļu ūdens. "Kad pasūtījumu atnesa, viņš pudeles attaisīja. Tad uzmanīgi, nepiesaistot sev uzmanību, izņēma no kabatas mazu blašķiti un ielēja prāvu tās satura devu katrā ūdens pudelē.

Otrpus ceļam zēns palīdzēja savam tēvocim dzērienu kioskā. Makkomo noklakšķināja meli, pieaicinādams viņu tuvāk.

Drīz šeit ieradīsies kāds puika, Makkomo teica. Viņš izskatīsies noguris un netīrs. Ne marokānis. Es viņu parādīšu. Pārdod viņam šo ūdeni, un es tev iedošu piecus dirhēmus. Puika paraustīja plecus, paņēma pudeles un apsēdās gaidīt Makkomo signālu.

Kad Čārlijs ar Sergeju sastapa pārējos kaķus, tie jau veda Sudrabaino Lauveni un Elsinu pa liedagu.

Abas lauvas izskatījās briesmīgi: nosalušas, vārgas un trīcošas. Bet vismaz viņas bija dzīvas. Čārlijs attapās, ka smaida. Viņš tikai tagad aptvēra, cik ļoti bija noraizējies par abām lauvenēm. Tas ir jocīgi kad esi uztraucies, tu to noliedz, kad krīze ir pāri, tad droši saki: "Tā bija krīze. Paldies dievam, ar mums viss ir kārtībā."

Čārlijs nekavējoties iedeva Elsinai un Sudrabainajai Lauvenei nedaudz Visa uzlabošanas eliksīra un paņēma Elsinu uz rokām, lai nestu. Viņa bija smaga un ļengana, viņas lielās ķepas sitās cita pret citu. Čārlijs skūpstīja mazo lauvenīti un runāja ar viņu. Saņemies, meitenīti nesdams Elsinu, čukstēja Čārlijs. Tu izķepurosies. Saņemies! Tagad ar tevi viss ir kārtībā. Tagad viss būs labi. Viņam šķita, ka sajūt Elsinas vēlmi atbildēt. Sudrabainā Lauvene bija nedaudz spēcīgāka. Bet arī viņai no pārguruma bija miglainas acis un izklaidīgs skatiens.

Viņi ieslīdēja atpakaļ hammarn iekšpusē. Grūti bija Elsinu uzdabūt augšā pa kāpnēm, tomēr Čārlijam tas izdevās. Viņš noguldīja lauvenīti uz siltajiem akmeņiem. Pārējās lauvas, jau mazliet apsildījušās, sapulcējās ap abām jaunpienācējām un cieši saspiedās ap viņām, sniedzot tām savu siltumu.

Jaunais Lauva nogūlās blakus Elsinai un čukstus runāja ar viņu. Omārs joprojām bija turpat un pieskatīja lauvas.

Viss bija kārtībā. Tas bija brīnums. Ar viņiem visiem viss bija kārtībā.

"Ūdens," Čārlijs nodomāja.

Netālu no pirmās kafejnīcas, kas atradās centrālajā ielā, pie Čārlija pienāca kāds zēns un piedāvāja nopirkt ūdeni. Čārlijs ar prieku paņēma abas lielās pudeles, ko zēns viņam pasniedza. Viņš atrāva vienai pudelei vāciņu un ielēja ūdeni mutē ne pārāk daudz. Pārējais jaaiznes lauvām. Ūdens bija vēss, svaigs. Čārlijam pārskrēja tirpas, un ķermenis pateicībā nodrebēja. Pēdējo reizi Čārlijs bija pietiekami daudz dzēris pirms vairākām dienām. Viņš skatījās apkārt pēc Sergeja, lai piedāvātu tam ūdeni, bet izkāmējušais kaķis jau atradās kafejnīcas otrā pusē un šiverēja pa atkritumu tvertnēm, ēzdams un dzerdams tādas lietas, ko citiem labāk nezināt.

Kafejnīcas radio atskaņoja brīnišķīgu meldiņu, kas uzreiz ielīksmoja Čārliju. Zēns plati pasmaidīja un pasūtīja divdesmit piecus lielus kebabus, divdesmit četrus no tiem jēlus, un, kamēr tos gatavoja, apsēdās, lai notiesātu zupu un karstu maizi un izdzertu lielu glāzi apelsīnu sulas. Paldies mātes dirhēmiem, kuri, pārcietuši kuģa avāriju, piemirkuši gulēja kabatā! Paldies par edienu un dzērienu! Čārliju pārņēma atvieglojuma izjūta.

Pavisam netālu, pretējā ielas pusē, Makkomo atkal apsēdās ēnā un vēroja. Kad Čārlijs savāca gaļu un devās atpakaļ uz nocietinājuma mūri, Makkomo klusi notrausās no sava sēdekļa un sekoja zēnam. Viņš nemanāmi slīdēja pa ielām; viņš noslēpās tumši noēnotā stūrī hammam priekšā, lai sagaidītu, kad zāles iedarbosies.

Kaut kur dziļāk vecpilsētā no taksometra izkāpa sieviete. Aizmugurē no cita taksometra izrausās vīrietis un sieviete.

Savas stūrgalvības dēļ tu esi velti izšķiedusi piecdesmit dirhēmus, uzsauca Magdalēna. Tu esi īsta tiepša. Mēs vismaz varējām braukt ar vienu taksi.

Meibla nepievērsa māsai nekādu uzmanību un aizsoļoja uz priekšu cauri necilai akmens arkai, dusmīgi velkot sev līdzi somu.

Kad viņi bija nonākuši arkas iekšpusē, pat Meibla klusi noelsās. Viņas priekšā pletās brīnišķīgs pagalms. Vai varbūt tā bija augsta, atvērta istaba? Nebija iespējams noteikt, vai viņi atradās ārā vai iekšā, vai tā ir istaba vai dārzs. Pagalma grīda bija no veca un nobružāta akmens, bet to sedza skaists paklājs. Sienas bija augstas, gar tām rindojās lodžijas, kas balstījās uz arku rindām. Vīteņrozes un jasmīni bija apvijušies ap arku slaidajām akmens kolonnām. Centrā burbuļoja strūklaka, kuras baseins bija piebārstīts ar sarkanu un baltu rožu ziedlapiņām. Ap maziem galdiņiem bija sagrupētas zemas sofas un ērti krēsli. Naksnīgajās debesīs mirdzēja zvaigznes.

Meibla, Aneba un Magdalēna devās uz reģistrācijas vietu. Meibla bija rezervējusi sev istabu un smaidīja, kad nesējs paņēma viņas somu un pavadīja uz augšstāvu. Aneba centās vienoties par istabu sev un Magdalēnai (tieši blakus, ja iespējams), savukārt Magdalēna neatkāpās no māsas. Viņa neizlaida Meiblu no acīm.

Makkomo aizvien vēl stāvēja ēnā pie hammam, kad viņu tur uzmeklēja zēns no viesnīcas. (Zēni mazās marokāņu pilsētiņās vienmēr zina, kur katrs atrodas, pat tad, jo īpaši -, ja cilvēki cenšas noslēpties.)

-    Kundze no Riad el Amira lūdz jūs atnākt, pieklājīgi sacīja zēns.

Makkomo pacēla skatienu, viņa acis tumsā bija pievērtas.

Viņš negribēja jautāt, kā zēns viņu bija atradis, tas ļautu noprast, ka Makkomo to nezina, un viņam patika, ja ļaudis domā, ka viņš zina visu.

-     Nezinu nekādu kundzi, Makkomo atturīgi atcirta.

-Ārzemniece, zēns turpināja. Ļoti skaista. Mati kā

uguns.

Makkomo acis iegailējās. Patiešām? Un kādēļ viņa ir šeit? Kā viņa uzzināja, kur viņš ir?

Makkomo pasmaidīja.

Gudrā, mīļā Meibla ir atgriezusies pie viņa. Tas varēja nozīmēt tikai vienu. Meibla sniedz viņam sevi. Šoreiz viņš Meiblu precēs, viņa tam palīdzēs, viņi būs kopā mūžīgi.

Tūlīt jādodas pie viņas nekavējoties!

Bet vai ir laiks?

Zāles drīz vien apdullinās Čārliju un lauvas, bet apdulluši tie kādu brīdi gulēs… un līdz tam brīdim Makkomo būs jau atgriezies kopā ar Meiblu! Un tad viņi kopā varēs atriebties par Makkomo.

Makkomo vispirms devās uz savu mītni, lai nomazgātos un pārģērbtos. Viņam jārada lielisks iespaids, lai lugtu šo sievieti kļūt par viņa sievu. Pa ceļam no savas istabas uz Meiblas viesnīcu Makkomo neievēroja noskrandušu kaķi ar nīkulīgu ausi, kurš viņam bija sekojis no hammam, noskaidrojis viņa dzīvesvietu un izsekojis, kad tas cēli iesoļoja Riad el Amira pagalmā.

SEPTIŅPADSMITĀ nodaĻa

Nomazgājusies un pārģērbusies pēc garā brauciena, Meibla atgūlās uz zema dīvāna iekšpagalma arkāžu galerijā. Telpu pardalīja aizslietņi no tumša, aromātiska koka ar smalkiem kokgriezumiem. Tādējādi katrs ar krāšņu audumu pārvilktu dīvānu komplekts šķita atrodamies kā atsevišķā istabiņā. Nakts kļuva arvien vēsāka. Lielajā akmens kamīnā pie tālākās sienas kvēloja un sprakšķēja uguns. Gaisā izplatījās apburoša smarža. Arī saldā piparmētru teja smaragdzaļās lapiņas mirdzēja sarkanzeltainajās glāzēs uz zema pulēta galdiņa bija brīnišķīga. Gari, balti ziedi telpas stūrī izplatīja neskaidru, burvīgu aromātu.

Meibla izstaipījās. Cik grezni! Ja varētu neņemt vērā nemiera kamolu krūtīs, lēni kvēlojošo niknumu uz Makkomo, apjukumu attiecībā pret māsu, māsasdēlu un lauvu likteni, ak, un pastāvīgās trulās sāpes vēderā tai vietā, kur tīģeris vārdā Radža pirms daudziem gadiem bija viņu uzšķērdis… Ja nebutu tā visa, Meibla justos vienkārši brīnišķīgi.

Viņa pacēla skatienu. Makkomo stavēja spraugā starp aizslietņiem.

Meibla, Makkomo ierunājās. Mana mīla, tu esi šeit, tu esi ieradusies pie manis! Pirms Meibla paspēja atbildēt, Makkomo jau atradās blakus un satvēra viņas roku. Mana mīla, viņš turpināja. Zinu, ka man vajadzētu vērsties pie tava tēva, bet, tā kā tev nav ne tēva, ne brāļa, ne tēvoča, es runāšu tieši uz tavu sirdi. Es gribu tevi precēt, es vēlos, lai tu pagodini mani ar savu mīlu. Kā jau tu zini, es visu laiku braukāju apkārt, man nav daudz, ko tev piedāvāt, izņemot savu meistarību un sirdi. Bet, pirms tu mani atraidi nabadzības dēļ, uzklausi: man ir kāda iespēja. Kaut ko tu jau zini, bet ļauj man visu paskaidrot.

Meibla bija šokēta. Precet viņu! Viņa jau bija četras reizes precējusies… Viņa neplānoja to darīt vēlreiz. Bet paskaidrojumus jā, tos viņa gribēja dzirdēt.

-     Man nozaga lauvas, Makkomo klāstīja. Tu droši vien esi par to dzirdējusi. Bet es par to īpaši neraizējos. Es lauvas atkal sagūstīšu, marķēšu kā nederīgas un pārdošu kādam prastam zoodārzam, kur tās katru dienu sodīs par neprātu, ko tās pieļāvušas, aizbēgot no manis: viņas dzīvos mazos krātiņos, viņas baros ar vecu gaļu, viņas dabūs maz ūdens, turklāt tas būs netīrs, un bērneļi viņas ik dienas ķircinās un kaitinās. Bet vai tu atceries manu lauvu zēnu, Čārliju?

Jā, Meibla viņu atcerējās.

-    Mīļotā… Makkomo acis gailēja, un viņš satvēra sievietes elkoni. Mana mīla. Vai esi dzirdējusi nostāstus par kaķu valoda runājošo?

Protams, viņa bija dzirdējusi. Tā bija sena leģenda, kas klīda cirka un zoodārza ļaužu vidū. Milzums vecu blēņu.

-     Čārlijs ir kaķu valodā runājošais.

Meibla blenza uz Makkomo un tieši tobrīd saprata, ka tās nav blēņas.

Makkomo bija satvēris viņas elkoni tik cieši, ka tas iesāpējās.

-     Tieši tā! viņš sacīja. — Puika ir vienīgais kaķu valodā runājošais iespējams, viņš ir pirmais pēc daudziem, daudziem gadiem. Padomā, ko viņš ir vērts!

Meibla saminstinājās.

Viņa domāja: "Zēns varētu sarunaties ar maniem tīģeriem. Viņš varētu man izstāstīt, ko tie domā. Viņš varētu kur tad viņš atrodas? TŪLĪT aizved mani pie viņa!!!" Meibla nekad dzīvē vēl nebija dzirdējusi neko tik brīnumainu. Viņas pašas māsasdēls! Viss parejais aizmirsās.

Tā nu mans draugs, Rafijs Sedlers. Tu satiki viņu, Makkomo turpināja. Viņš ieperk… nu, dažādas lietas. Ieskaitot, tā sakot, spējas. Cilvēkus ar spējām. Ļaudis, kas gribētu viņus izmantot, maksā Rafijam, un viņš nogādā tos… kur par tiem visvairāk maksā. Tā nu viņš piedāvāja paņemt šo kaķu valodā runājošo lauvu zēnu. Viņam ir ļoti labs klients, kas par to interesējas, ļoti bagāti, ietekmīgi ļaudis. Viņi ir ieinteresēti noskaidrot, kādēļ puika var sarunāties kaķu valodā, kā tas notiek un tā tālāk. Viņi labi samaksās par šo zēnu iespējams, tu viņus pazīsti. Tā ir Korporācija. Ļoti ietekmīgi ļaudis…

Aiz viena no tumšajiem koka aizslietņiem, nākamajā dīvānu grupā, kājās pielēca Aneba ar niknu seju un paceltām dūrēm. Magdalēna arī pielēca kājās un ar abām rokam satvēra vīra seju. Ššššššššššš, viņa čukstēja. Cārlija mammas seja bija sašķiebta grimasē, kas radās no sāpēm un no piepūles saglabāt klusumu. Ššššššššš.

Aneba dziļi ievilka elpu un tad klusi un smagi izelpoja. Viņš iztaisnoja dūrēs sažņaugtās plaukstas un nolaida rokas, uzmanīgi un noteikti, ar nomierinošu žestu. Esmu nikns, bet es kontrolēju savas dusmas, viņš klusi pats sev teica. Tad vēlreiz. Un vēlreiz.

Kamīna uguns atstarojās uz augstajām, gaišajām akmens sienām.

Meibla blenza uz Makkomo un piespieda sevi uzsmaidīt viņam, bet aiz viņas smaida prātā valdīja nemiers. "Tirgojas? Ar cilvēkiem? Maksās par šo zēnu?"

Makkomo bija iecerējis pārdot viņas māsasdēlu? Pārdot zēnu?

To sauc par verdzību!

Turklāt Korporācijai?

Meibla jau nu gan zināja par Korporāciju. Viņa neieredzēja Korporāciju, un visu to "kā tev jāpielāgojas, lai izdzīvotu", jaunās Kopienas ar saviem likumiem un ierobežojumiem. Tādēļ jau viņa bija aizbēgusi, lai pievienotos cirkam lai būtu brīva un neatkarīga. Skatīdamās uz Makkomo un brīžam uzsmaidot viņam, Meibla ātri domāja. Viņa domāja: es patiesībā nepazīstu šo vīrieti. Viņa domāja: es nekad nespētu mīlēt tik ļaunu cilvēku. Viņa domāja: man jāizliekas, ka mīlu viņu, un jāizmanto viņa uzticība.

Un tā Meiblas smaids kļuva platāks, un viņa iesaucas: Dārgais, cik brīnišķīgi! un viņa pieglaudās Makkomo, un vīrieša sirds vai kusa no sajūsmas.

Sievietes prāts tikmēr kaldināja blēdību. Jāaprunājas ar Magdalēnu. Kaut kas jāizdomā! Kopā viņi izglābs Cārliju!

Bet Magdalēna aiz aizslietņa dzirdēja tikai māsas sacītos vārdus, nevis ieceri, kas bija viņas galvā. Un Čārlija mati parņēma šausmas, un šoreiz Anebam nācās savaldīt viņu.

Cārlijs jutās briesmīgi. Galva bija smaga. Tā visu laiku tā kā svērās uz vienu pusi. Plakstiņi šķita izauguši lielāki; tie bija par lielu viņa acīm. Mute bija sausa, un āda līkas izkaltusi. Cārlijs jutās pavisam slims. Viņš nolēma labāk atgulties. Ak paskat! Visas lauvas apguļas. Viņš uzgulsies tām virsū.

Viņš paklupa pār Vecākā Lauvas milzīgo ķepu un uzkrita virsū Dzeltenajai Lauvenei. Viņa nepakustējās. Vecākais Lauva nepakustējās. Viņi elpoja smagi un savādi, bet Čārlijs to neievēroja. Viņam ausīs džinkstēja. Viņa rokas nokarājās kā kūstošs vasks. Tik smagas. "Jāpagriežas," zēns nodomāja. "Slikti."

Čārlijs bija jau gandrīz atslēdzies, kad Sergejs uzlēca tieši uz palodzes. Viņš bija atsteidzies, lai pavēstītu, ka bija izsekojis Makkomo ce|ā uz Riad el kaut kas, un mirklī starp ielavīšanos un brīdi, kad tika iztrenkts, viņš bija pamanījis Čārlija vecākus. Bet, uzmetis skatienu bezsamaņā gulošu lauvu ķermeņu kaudzei un grīļīgajam zēnam, Sergejs iebrēcās.

Runcis saprata, kas bija noticis. Viņš pietiekami daudz bija redzejis dzērājus Londonas un Liverpūles ielās; viņš bija redzējis daudz cilvēku, kas zaudē samaņu, kad viņu asinīs nonāk indīgas ķīmiskas vielas. Bet kā tāda stāvoklī varēja nonākt lauvas? Viņš aši pārdomaja, ko tie bija lietojuši. Vainīgs varēja būt vai nu kafejnīcas ēdiens, vai ūdens.

Viņš atcerējās ūdens puiku. Tikai viņš, Sergejs, bija padzēries no peļķes aiz kafejnīcas un nebija pieskaries pudeļūdenim. Tikai viņš, Sergejs, bija pilnīgi možs.

Viņš bija redzējis, cik tuvu atrodas Makkomo mītne tai vietai, kur uzradās zēns. Viņš bija dzirdējis par zālēm, ko lauvām deva cirkā, un kā Čārlijs tika devis tās Makkomo, lai dresētāju padarītu trulu un atkarīgu.

Čārlijs pārvēlās uz otriem sāniem un iekunkstējās. Vienā mirklī Sergejs pielēca zēnam klāt, kliedza uz viņu, bāra viņu, labināja viņu. Mosties! Mosties! MOSTIES! Neguli! Saņemies, tu ir labs cīnītājs, tu to vari! MOSTIES!!!

Makkomo ūdenim bija piejaucis daudz zāļu. Čārlijs bija izdzēris mazāk nekā lauvas, turklāt viņš tika dzēris arīdzan apelsīnu sulu un edis zupu, kas mazināja zāļu iedarbību, tomēr viņš bija saņēmis pietiekami lielu devu.

Sergejs rīmās lēkāt un klaigāt. Tas neiedarbojās.

Ko vēl?

Viņš domāja. Kādēļ Cārlijs nebija tik miegains kā lauvas, lai gan zēns ir augumā mazāks un tādējādi uzņēmīgāks pret zālēm?

Zupa. Apelsīnu sula.

Spļaudīdamies un lamādamies Sergejs atkal izlēca lauka pa logu un aizmanījās atpakaļ uz tirgus placi.

Nu, protams, atkritumi vēl nebija aizvesti un stūrī, kur pa dienu bija sakrājušies gruži no tirgus stendiem, mētājas kaudze pavisam nedaudz iepuvušu apelsīnu. Vairāki bērni rakņājās pa edienu atliekām, meklēdami kaut ko lietojamu, lai pārdotu vai apēstu, tomēr viņi neiebilda pret kaulaino kaķi, kurš apelsīnus mēģināja aizripināt. Viņiem tas patiesībā pat patika. Viņi smējās, un kāda maza meitenīte roza zīda kleitiņa nolēma kaķim palīdzēt. Sergejs spēlējās ar viņiem, bikstot apelsīnus un izliekoties sarunājamies ar bērniem.

Drīz vien bariņš sešu kārnu bērneļu stiepa pa riekšavai apelsīnu uz veco hammam un svieda tos iekšā pa logu, kas šķita uzjautrinām izkāmējušo kaķi. Bērni saskuma, kad runcis ielēca apelsīniem pakaļ un vairs nenāca lauka, bet tad kliegdams ieradās viena bērna tēvs, kurš gribēja zināt, ko viņi tik vēlu tur dara, tādēļ tie aizskrēja atpakaļ uz tirgus laukumu.

Hammam iekšpusē Sergejs ar nagiem plucinaja apelsīnus un stūķēja tos lauvu mutēs, cenzdamies saspiest viņu lielos žokļus, mēģinot viņo's iedabūt sulu. Runcim ne visai patika bāzt savas ķepas lielajās, sārtajās zobu alās; jo īpaši viņam nepatika doma, ka kāda no lauvām varētu pamosties un kļūdas pec nokost viņam ķepu, un nepavisam viņam nepatika doma, ka lauvas aizmigušas te gulēs, līdz tām pakaļ ieradīsies Makkomo.

Viņš plucinaja, viņš spieda, viņš runāja, viņš labināja. Saņemieties, saņemieties! kaķis murmināja. Sergejs atkal un atkal atgriežas pie Čārlija, laizīja viņam seju, spieda viņam mutē apelsīnus. Saņemies!

"Divas reizes vienā dienā!" runcis piktojās. "Vai šie nolāpītie radījumi galu galā nevarētu vismaz pusstundu noturēties nomodā?"

Sergejs bija noraizējies.

Ko darīt? Vai turpināt mēģinājumus pamodināt Čārliju, vai… varbūt… doties atpakaļ uz Riad el kāvinsauc un censties pievērst zēna vecāku uzmanību?

Bet tur ir Makkomo.

Sergejs palureja uz Čārliju. Runča nīkulīgā auss kustējās uz priekšu un atpakaļ un ūsas nokarājās.

Pēkšņi viņš uzlēca Čārlijam uz vedera un, ielaidis nagus zēna kreklā, ar ķepām mīdījās pa to.

-    Mosties, mosties, mosties, mosties! Sergejs ņaudēja.

Un Čārlijs pamodās.

Zēns bija pārsteigts, atklājis, ka mute ir pilna ar apelsīnu lēveriem, taču neko neteica. Viņš tikai noskurinājās, izvēmās un tad pabāza galvu zem sūkņa.

-     Es jūtos drausmīgi, viņš pavēstīja.

Tad viņš ieraudzīja lauvas un atcerējās šo to no notikušā.

-     Vainīgs ir ūdens, teica Sergejs.

Čārlijs pacēla vienu no pudelēm un paostīja. Viņš sarauca degunu.

-      Laikam bijām pārāk izslāpuši un neievērojām to, viņš sacīja. Tās ir lauvu zāles.

-     Tā jau man likās, attrauca Sergejs.

-    Kas nozīmē, turpināja Čārlijs, kļūdams atkal viegli iezaļgans…

-     Jā, apstiprināja Sergejs. Tas kretīns. Es šamējo redzēju. Viņš ārpusē gaidīja, kad jūs būsiet galīgi bezsamaņā, bet tad šo pasauca puišels no pilsētas, un es šim sekoju. Viņš atgriezīsies pēc jumsim. Pēc jumsim visiem.

-    Vai šobrīd viņš tur ir? iesaucās Cārlijs. Sergej, paskaties pa logu!

Sergejs palūrēja laukā.

-     Nekādu dzīvības pazīmju, viņš sacīja.

-      Mums šie džekiņi jādabū augšā un, cik ātri vien iespējams, jātinas prom, teica Cārlijs. Pirms Makkomo nav atgriezies. Bet kur viņš aizgāja? Kādēļ gan lai viņš riskētu mūs pazaudēt, pēc visām nepatikšanām, ko pārdzīvojis?

-     Tas nav tik vienkārši, bilda Sergejs. Cārlij…

-     Kas ir?

-     Es redzēju…

-Ko?

-     E… tavu dārgo mammu un tēti, teica Sergejs.

Cārlijs blenza uz kaķi.

-     Šeit? viņš piesardzīgi jautāja.

-     Šeit, Sergejs apstiprināja. Viņi ir šeit un brīvi.

-    Mamma un tētis… Cārlija seja pietvīka. Šeit? Tagad? Brīvi?

-    Ja, Cārlij, mamma un tētis, profesore un kungs, doktors un kundze, Aneba un Magdalēna viņi. Tavi paša vecāki. Mēs, zinies ko, esam pazīstami. Mums bija neaizmirstami brīži atkritumu izgāztuvē, atceries?

Cārlija elpa kļuva nedaudz seklāka.

-     Ved mani! viņš vienkārši teica.

Sergejs ar savām duļķainajām acīm līdzjūtīgi uzlūkoja zēnu. Bet nepakustējās.

-    Ak, pēc brīža teica Cārlijs.

-     Protams, padomājis nedaudz ilgāk, viņš piebilda.

Cārlijs saprata, ka vispirms jānogādā pie vietas lauvas

un tikai tad viņš varēs doties pie vecākiem. Lauvām jau pavisam drīz var draudēt lielas briesmas.

Bet vecāki!

Uz mazu mirkli Cārlijs ļāva sev iztēloties tikšanos ar viņiem, kā viņš metas pie tiem…

Un vai viņš justos patīkami, ja iegāztu lauvas? Tuvojas rītausma. Ja viņi nenonāks galā jau šonakt, Makkomo bus vesela diena, lai rīkotos.

Sergejs uzmanīgi vēroja zēnu. Tu viņas atvedi mājās, kaķis sacīja. Tu izdarīji visu, ko biji apņēmies. Tagad, ja velies, tu vari viņas pamest. Tu vari darīt, kā tev tīk.

-     Paldies, stīvi smaidīdams, teica Cārlijs. Paldies, bet tu jau zini, ka nevaru.

Sergejs paraustīja plecus. Tad sākam, viņš sacīja.

Cārlijs paraudzījās uz samaņu zaudējušajām lauvām.

-    Vispirms šis jāuzmodina, viņš ierosināja. Tad viņam iešāvās prātā kāda ideja. Sergej, — zēns ieminējas. Cik tālu atrodas Makkomo mītne?

Par laimi, Makkomo joprojām lakstojās ap Meiblu, kad viņi uzrāpās uz viņa istabas lodžijas. Kad viņi rausās iekšā pa logu, Makkomo ar Meiblu devās uz viņas privāto viesistabu. Drošā attālumā viņiem sekoja Aneba un Magdalēna. Viņu nervi un muskuļi bija saspringti no piepūles un centieniem palikt nepamanītiem. Kad Cārlijs bāza kabatā pēdējo pudeli ar lauvu zālēm, Makkomo čukstēja Meiblai, ka puika un lauvas atrodas netālu un ka drīz tie zaudēs samaņu no zālēm, kuras viņš tiem iemānījis, bet Magdalēna un Aneba tikmēr izmisuši klausījās aiz durvīm, pūlēdamies sadzirdēt, ko iekšā murmina. Kad Cārlijs un Sergejs kāpa atkal pa trepēm lejā, Makkomo turpinaja atzīties mīlestība, bet Čārlija vecāki, atspieduši muguru pret sienu, izmisuši sēdēja gaitenī.

Magdalēna gandrīz raudāja. Mana masa! viņa atkal un atkal atkārtoja pavisam klusi.

Aneba gribēja mesties iekša un piespiest Makkomo aizvest viņus pie Čārlija.

-      Un ko iesāks Meibla? šņāca Magdalēna. Vai man jānoskatās, ka mans vīrs nogalina manu māsu mana dēla dēļ? Vai kā mana māsa un viņas draudziņš nogalina manu vīru? Mums jagaida un jāizseko viņi!

Aneba nokāra galvu un atri pārdomāja.

-     Mums vajadzēs nomaskēties, viņš īsi teica. Iešu kaut ko sameklēt! Paliec šeit!

-     Es nekur neiešu, nomurmināja Magdalēna. Viņas sejā atspoguļojās ciešanas.

Pēc piecpadsmit minūtēm Aneba atgriezās ar diviem apmetņiem ar kapuci, kurus viņš atrada veļas mazgātavā viesnīcas apakšstavā. Pēc tam viņi centās nomierināties un gaidīja.

Vēl pēc desmit minūtēm Makkomo pameta Meiblas istabu pa citām durvīm un izgāja pa tām uz ielas viesnīcas otrā pusē.

-      Kaut nu viņas tagad būtu pamodušās, nodomāja Čārlijs, kad viņi iedrāzās hcimmam telpās.

Lauvas nebija pamodušās. Bet viņas vismaz reaģēja uz apelsīniem, dunkāšanu un aukstu dušu. Kad hammam ārpusē atkal parādījās Makkomo, lauvas jau bija pamodušās spēcīgas un niknas, gatavas sagaidīt dresētāju.

-     Nenogaliniet viņu! Čārlijs lūdza.

Lauvas raudzījās uz zēnu, kā teikdamas: Kāpēc gan ne?

-      Tas ir mūsu dabā, Cārlij, sacīja Vecākais Lauva. Tādi mēs esam. Likās, ka dzimtās puses tuvumā lauvas kļuva aizvien mežonīgākas.

Vien Jaunais Lauva, šķiet, saprata zēnu. Toties tas nav Cārlija dabā, viņš iebilda. Cārlijs nevar mums to atļaut, jo viņš ir cilvēks labs cilvēks. Labiem cilvēkiem nepatīk nogalināt pat ne savus ienaidniekus.

Lauvenes paraudzījās uz Vecāko Lauvu, kurš, nepacietīgi raustīdams ūsas, domāja.

-    Tu esi mūsu draugs, viņš beidzot sacīja. Tu varēji mūs pamest Venēcija, tu varēji mūs pamest tagad, lai dotos pie saviem vecākiem, bet tu esi uzticīgs mums līdz galam. Tādēļ mēs cienīsim tavu dabu, pat tādējādi noliedzot savējo, un ta var izrādīties kļūda. Redzēsim. Šādus jautājumus vienmēr nākas risināt, kad kopā strādā atšķirīgi ļaudis. Mēs cienīsim tavu izvēli.

Savu neapmierinātību lauvenes pārvērtā dusmās, un brīdī, kad Makkomo ar virvēm uz muguras un nazi zobos sāniski iegāja hammam telpā, lauvas viņu jau gaidīja. Cīņa šoreiz izpalika vīram, kurš domāja, ka viņa upuri ir aizmiguši un tie vien jāsasien, pretī stājās sešas satracinātas lauvas, pēc velna nikns zēns un ņirdzošs, pikts ielas kaķis.

Lauvas metās dresētājam virsū un, ja nebūtu Cārlijam dotā solījuma, uzreiz un uz vietas būtu viņu saplosījušas. Viņas zveteja Makkomo, viegli pliķeja to un spēlējās ar viņu kā kaķis ar peli, noskrambājot un pārbiedējot viņu. Vecākais Lauva ar lielisku, izplestu ķepu nospieda Makkomo pie zemes, bet Cārlijs tikmēr dresētāju sasēja. Makkomo bija satriekts. Viņš nespēja noticēt notikušajam. Cārlijs bija pārsteigts par cīņas spēku, taču vienlaikus viņš arī lepojās ar lauvām. Lauvas neizrādīja nekādas emocijas. Viņas vienkārši darīja to, kas tām bija jādara.

-     Pagaidiet! teica Sergejs. Iedodiet viņam zāles, lai paliek rāms!

Čārlijs paņēma zāļu pudeli un teica Makkomo: Atplet muti!

Makkomo negribeja paklausīt. Viņš bija pārstājis zāles lietot. Šis medikaments neveicinaja spēcīgu atkarību, un tomēr bija grūti pretoties vēlmei iegrimt tā radītajā miegainībā. Tagad, kad zāles viņam atkal tika uzspiestas, viņš negrasījās tās uzreiz norīt. Bet tad Jaunais Lauva iepleta ķepu un parādīja savus nagus līkus un nejaukus blāvajā apgaismojumā. Di'esētājs saprata, ka viņam nav izvēles, un norija zāles.

Čārlijs piesēja Makkomo pie Sudrabainās Lauvenes muguras ar seju uz leju. No šoka, šausmām un lauvu zālēm dresētājam bija izkārusies mēle. Tad zēns uzrāpās uz Jaunā Lauvas muguras, atkal sajuzdams dzīvnieka kažoka silto smaržu un spēcīgo muskuļu viļņošanos.

-     Tu nāksi? Čārlijs uzsauca Sergejam.

-     Nekā tamlīdzīga, kaķis atteica. Tas ir, protams, nē. Lauvas, kuras tu pazīsti, ir viena lieta, bet lauvas, kuras nepazīsti, nozimē nepatikšanas. Tiksimies šepat!

-     Sergej, bilda Vecākais Lauva, paldies!

Sergejs nošņaukājās. Jā, labi, viņš atteica un sāka kasīt dibenu.

Tā nu tumsā pirms pašas rītausmas Čārlijs un lauvas pameta hammam un pilsētu, lai, mēness sirpja un rīta zvaigznes pavadīti, steigtos pari paugurainajām smilšu kāpām pretī saullēktam. Irbuleņu zari pinās viņiem pa kājām, izplatot gaisā saldenu smaržu. Priekšā pletās klusi un tumši Argāniju meži un lauvu mājas.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

—       Runāšanu vairs nedzird, nočukstēja Aneba.

—       Zinu, atteica Magdalēna, papurinādama galvu.

Tad viņa paraudzījās uz viru.

—       Tev taisnība, viņa piebilda. Ejam!

Viņi uzgrūdās durvīm un iebruka iekšā. Meibla stāvēja istabas vidū viena.

Aneba pamanīja vēl vienas durvis, atrāva tās vaļā un nolamājās.

Magdalēna bļāva uz Meiblu.

Meibla uzņēma to mierīgi. Kad Magdalēna aizelsās, Meibla teica: Es meloju viņam. Viņš zina, kur ir Čārlijs. Rīt viņš mani aizvedis pie zēna. Es varbūt esmu bijusi slikta māsa un nesaprātīga sieviete, bet vai tu tiešām domā, ka es taisos sēdēt un ļaut viņam pārdot zēnu! Turklāt kaķu valodā runājošu! Un savu masasdēlu!

To izdzirdējusi, Magdalēna gandrīz eksplodēja. Viņa gribēja kliegt, ka Meibla nekad iepriekš netika raizējusies par savu māsasdēlu un ka viņa nemaz neraizētos par puiku, ja viņš nebūtu kaķu valodā runājošais. Tomēr viņa to neteica. Viņa mirkli uzlūkoja māsu, izplūda asarās un iekrita viņas apskāvienos, murminot: Patiešām? Tiešām? Tu patiešām palīdzēsi?

Un Meibla atbildēja: Protams, palīdzēšu, Mag. Tā viņa mēdza saukt Magdalēnu bērnībā, un Magdalēna ieraudājās vēl gaužāk.

Aneba smaidīdams vēroja. "Paldies Dievam vismaz par šo," viņš nodomāja. Viņš tikpat labi kā abas māsas saprata, ka domstarpības viņu starpā nebūt nav atrisinātas, bet vismaz pagaidām viņas varēs turpināt Cārlija izpestīšanu.

-     Tātad, kurp devās Makkomo? Magdalēna vaicāja, noslaucīdama seju.

-     Es zinu, kur viņš ir apmeties, teica Meibla. Viņš atgriezīsies jau no paša rīta. Mēs nedrīkstam darīt neko tādu, kas radītu aizdomas, ka es neesmu viņa pusē. Rīt no rīta viņš atgriezīsies.

-     Nekā nebija, iebilda Aneba. Mēs esam jau pietiekami gaidījuši.

-       Makkomo pat nezina, ka jūs esat šeit, Meibla sacīja. Viņš kritīs panikā, ja ieraudzīs jūs. Viņš nezina, ka Cārlijs ir mans radinieks… Makkomo domā, ka viņu nekas neapdraud.

-     Atklāti sakot, man vienalga, Aneba iebilda. Kur viņš slēpj mūsu dēlu?

-      Es nezinu, Meibla neatlaidās. Rīt viņš man pateiks. Viņš no rīta atgriezīsies.

Aneba neticīgi pakratīja galvu. Ja, labi, saldus sapņus, viņš attrauca un pasvieda vienu no apmetņiem Magdalēnai. Pēc tam viņi izgāja ārā. Viņi negrasījās pārtraukt meklēšanu, gluži otrādi viņi bija apņēmības pilni to turpināt, līdz atradīs savu dēlēnu.

Arī Rafijs negulēja. Viņš bija ieradies no Spānijas, un viņam traucēja smiltis uz'Marokas ceļiem un kamieļi, kas uzmeta lūpu un spļāva, kad viņš mēģināja tos apdzīt, un aitu ganāmpulki, kuri krita panikā, kad viņš mēģināja ātri braukt tiem cauri. Piecas reizes Rafijs nokrita no motocikla un ievēlās vilnainajās aitu čupās. Viņš nesavainojās. Viņš steidzas. Nepārtraukti zvanīja Korporācijas pārstāvji. Rafijs vairs neatbildeja uz viņu zvaniem, jo nebija nekā jauna, ko tiem pastāstīt. Jātiek pie Makkomo un jādabū tas nolapītais puika.

Viņš bija braucis visu nakti, un Suveira vairs nebija tālu lidz rītausmai jānokļūst galā. Braukt ar moci naktī ir neiedomājami auksti, bet vismaz nav aitu un kamieļu lai gan ēnas meness gaismā ir tik savādas un ceļu savā priekšā ir grūti saredzēt. Lūk, piemēram, kas tas tāds? Bariņš ēnu sešas vai septiņas (dzīvnieki vai kas cits) pārdrāžas pari ceļam no vienas zemiem kokiem apaugušās ceļmalas uz otru un nozūd starp dīvainas formas kokiem.

Rafijs nodrebinajās un aizjoņoja garam.

Kad viņi ieradās lauvu mājās, ausa rīts un saule jau sāka kausēt nakts vēsumu. Saules gaisma izlija pāri zeltainajām ainavām. Dzeloņainie koki meta garas ēnas sausajā zālē un uz putekļainajām takām. Rīts ausa dzidrs un tīkams. Dziedāja putni, un čabinājās mazi, neredzami kukainīši.

Cārlijs neredzēja lauvu ģimeni. Viņš neredzēja viņu mājas.

Bet lauvas redzēja, un, jo tuvāk viņi nāca, jo ātrāk tās skrēja. Jaunais Lauva lēkšoja ar Cārliju uz muguras kā… nu, kā lauva, kas sajūt savas mājas.

Lauvu mājas arī viņus sajuta. Pēkšņi no zeltainās zāles starp kokiem sāka spraukties zeltainas galvas un raudzīties zeltainas acis. Tad parādījās zeltaini ķermeņi, zeltainus locekļus staipīdami un sliedamies zeltainajās kājās, melnas ūsas raustīdami un ausis šurpu turpu kustinādami.

Milzīga auguma tēviņš, pinkains un lielisks, izgāja priekšā un vēroja nācējus.

Cārlija lauvas apstājās.

Vecākais Lauva paspēra soli uz priekšu un pakustinaja ausi.

Otrs Lauva pašūpoja galvu.

Vecākais Lauva lēnām samirkšķināja acis.

Otrs Lauva nodrebināja ūsas.

-     Vai tas ir šeit? čukstus vaicāja Čārlijs.

-     Es nezinu, atteica Jaunais Lauva.

-     Kā nezini? jautāja Čārlijs. Gribēju vaicāt, vai šis ir jusu mājas šie ir jūsu piederīgie.

-     Jā, teica Jaunais Lauva, bet…

-     Bet ko?

-     Es nekad šeit neesmu bijis, liegi atbildēja Jaunais Lauva. Es piedzimu nebrīvē.

Čārlijs noelsās tas viņam nebija ienācis prātā. Bet protams ne Jaunais Lauva, ne Elsina nekad nav pazinuši savvaļu.

-Ak vai dieniņ, Čārlijs bilda.

-     Jā, Jaunais Lauva piekrita. Nezinu, kā tas būs. Es šausmīgi uztraucos.

Čārlijs sirsnīgi paberzēja draugam aiz auss. Viņš zināja, ka viss būs labi. Izaicinoši un interesanti, un, iespējams, grūti, bet labi. Un Čārlijs zināja, ka viņš to nesapratīs, šīs ir savvaļas dzīvnieku darīšanas. Cilvēks nekad to nespētu saprast.

Šī atziņa viņu mazliet sāpināja.

Tad Čārlijs aptvēra, ka Otrs Lauva raugās uz viņu.

Čārlijs uzmeta skatienu Vecakajam Lauvam kura pienākums ir paskaidrot? Viņš tagad ir lauvu valstībā, un viņas tagad uzvedas atbilstoši lauvu ieradumiem un paražām.

Vecākais Lauva izslējās un sapurināja krēpes.

-    Brāļi un māsas, viņš pavestija ar nelielu, prieka pilnu rēcienu, mēs esam atgriezušies. Daudzi nojums neatceras mūs. Iespējams, mēs esam pavisam aizmirsti. Mēs esam jūsu ģimene. Mēs bijām nolaupīti. Mēs esam atgriezušies…

Kamēr viņš runāja, vietejo lauveņu vidū atskanēja ņurdoņa un čuksti. Tas neizklausījās visai draudzīgi. Bet tad bara aizmugure piecēlās kāds dzīvnieks. Tā bija vecum veca lauvene, kuras kažoks bija plāns un locekļi kalsni un vārgi. Viņa iznāca priekšā un nosauca vārdu, ko cilvēku valodā nav iespējams uzrakstīt.

-     Tas esi tu? viņa vaicāja. Mans dels? Mans dēls?

Vecakais Lauva beigu beigās vairs neizskatījās tik vecs,

kad viņš pieliecas un nolieca galvu vecās lauvenes priekšā. Cārlijs pāris reižu norija kaklā sariesušos kamolu.

-    Omīt! iesaucās Elsina. Vai tu esi mana omīte? Elsina ar platu lauvēna smaidu sejā, asti luncinādama, metās pie Vecās Dāmas un sāka viņu bikstīt un kautrīgi skūpstīt.

Veca Dama stāvēja uz savām tievajām kājām un smaidīja.

Pēc šīs satikšanās viss nostājās savās vietās. Lauvenes lēnām apgaja apkārt jaunpienācēju bariņam, šur un tur pieskardamās tiem ar degunu un piedurdamās ar ķepām. Elsina skrēja un skrēja uz riņķi, līdz atrada vairākus citus lauvēnus. Un viņi uzreiz sāka jokoties un draiskoties. Vecākais Lauva un Jaunais Lauva abi kopa un pēc kārtas stāstīja baram par saviem piedzīvojumiem.

Un Makkomo?

Bezsamaņā gulošu Cārlijs viņu noņēma no lauvenes muguras un nolika zemē, lai vīra pavērtajā mutē ielietu vēl nedaudz zāļu. Otrs Lauva ziņkārīgi vēroja Makkomo vai viņš ir beigts? Viņš izskatās beigts, bet nesmaržo kā beigts. Varbūt viņiem tas būtu jānogalina?

Vecākais Lauva sacīja: Tas ir viņš, kas nolaupīja mani un lauvenes. Viņš ir mūsu gūsteknis.

-     Lauvas neņem gūstekņus, iebilda kāds jauns lauva. Jūs esat pārak ilgi dzīvojuši starp cilvēkiem.

Vecākais Lauva uzkliedza. — Viņš ir mūsu gūsteknis! viņš norēcās. Mēs viņu nenogalināsim, mēs viņu neēdīsim. Mēs viņam dosim šo… viņš norādīja uz zāļu pudelīti Čārlija rokās, un mēs paturēsim viņu gūstā. Tas ir viss.

Čārlijs paskatijās uz Makkomo, kurš sasiets gulēja uz putekļainās zemes, pa pusei apdullis, acis pārgriezis, ar idiotisku smaidiņu sejā.

"Paliec sveiks, Makkomo!" viņš nodomāja. "Laimīgu atbrīvošanos!"

Tad viņš palūkojās uz Jauno Lauvu. Lai kā Čārlijam būtu gribējies palikt lauvu mājās, viņam ir sava ģimene un savas darīšanas un ilgāk viņš te vairs nevar uzkavēties.

Grūti bija teikt "uz redzēšanos" lauvenēm. Vēl grūtāk bija atvadīties no Vecākā Lauvas. Gandrīz neiespējami bija teikt ardievas Elsinai.

Jaunais Lauva pieskārās zēna rokai. Aiziet, viņš sacīja. Laižam!

Skrējiens atpakaļ uz pilsētu šķita ātrāks jo bija gaišs un Čārlijs zināja, kurp viņi dodas. Bet dīvainā kārtā viņš negribēja, lai tas beigtos. Viņš zināja, ka steidzas pie vecākiem, bet tāpat viņš zināja, ka šī varbūt ir pēdējā reize, kad var pieglausties Jaunā Lauvas zeltainajai mugurai, sajust viņa siltā kažoka smaržu, piedzīvot kopīgas dēkas. Čārlijam uznāca raudienš. Viņš izlikās, ka acis mirkšķina vēja dēļ, bet zināja, ka tā nav tiesa.

Kad viņi bija sasnieguši sausā, skrajā meža malu, Jaunais Lauva apstājās.

-      Tagad tu paliec viens, viņš teica. — Es nevaru iet tālāk. Mani var pamanīt.

Stāvēdami plecu pie pleca, zēns un lauva palūkojās pāri lielajām, paugurainajām kāpām pa pusei tuksnesim, pa pusei liedagam tur, kur krastā pletās Suveiras pilsēta, kas šķita lidināmies starp sauszemi un okeānu.

-     Jā, sacīja Cārlijs.

-     Mmm, atteica Lauva.

Cārlijs domāja, ka varbūt vajadzētu teikt: Nu tad atā, un mesties pāri kāpām projām.

Jaunais Lauva domāja, ka būtu jāpagriežas un cauri mežam jādodas atpakaļ.

Viņi pagriezās viens pret otru, un abi vienlaikus ieraudājās. Cārlijs sauca: Es nekad tevi neaizmirsīšu, es atgriezīšos tevi apciemot, tu esi tik lielisks, tu esi vislabākais, un es tevi nekad neaizmirsīšu. Un Jaunais Lauva sauca: Lauvu zēn, es tevi nekad neaizmirsīšu, jebkurā laikā, kad vien esmu tev vajadzīgs, vari mani pasaukt, tu esi bijis labākais cilvēkdraugs, kāds vien lauvam var būt, nē, tu esi vislabākais draugs…

Kādu brīdi viņi lūkojās viens otrā, ar šausmām apzinādamies to, kam jānotiek, un ar skatieniem klusi solot mūžīgu draudzību.

-     Tu varētu pagaidīt, un tad, kad mamma un tētis… sacīja Cārlijs.

Jaunais Lauva uzsmaidīja viņam. Kāda jēga? viņš teica. Mēs tikai pavilksim laiku.

Cārlijs zināja, ka draugam ir taisnība.

-     Nobučo Elsinu no manis, zēns sacīja.

-     Jā, atteica Lauva.

Tad Cārlijs pagriežas un aizskrēja pari kapam, un Lauva pagriezās un, galvu noliecis, viegliem soļiem lēni iegāja mežā. Neviens no viņiem neatskatījās. Tas bija pārāk grūti.

Kamēr Čārlijs nonāca līdz pilsētas vārtiem, viņš bija aizelsies, ar nosvīdušu pieri un sausu rīkli. Sergejs viņu gaidīja. Viņš tikko bija sakašķējies ar viru, kurš tirgoja ādas čības, un vīrs bija uzgāzis kaķim virsū spaini ūdens, tādēļ runcis bija dusmīgs un spļaudījās. Vai tad tas puisis neredzēja, ka viņš ir labojies tips godprātīgs un apņēmīgs runcis, nevis kaķis, kuru var noliet ar ūdeni.

Čārlijs gribēja brītiņu pasēdēt, atvilkt elpu, sameklēt ūdeni, ko padzerties, un pārdomāt rīcības plānu. Sergejs teica, ka viņiem nekavejoties jādodas tālāk.

-     Ļauj man atgūt elpu! Čārlijs angliski izdvesa, vairāk sev nekā Sergejam.

-     Es tevi neturu, atcirta čību tirgojas un dīvaini paskatījās uz zēnu.

-     Ne jau jūs, plati pasmaidīja Čārlijs. Piedodiet. Vai jums nebūtu ūdens?

-     Tikko izgāzu visu ūdeni uz netīra kaķa, kurš mēģināja ēst manas čības, attrauca vīrs. Čības negribi?

-     Nē, paldies, pateicās Čārlijs lai gan tās izskatījās ļoti jaukas, dažādās krāsās kā šerbeti ar dažādām gāršām: ķiršu, mandarīnu, citronu, pistāciju, melleņu, upeņu un meloņu.

Sergejs veltīja viņam greizu skatienu un ieņaudējas: Ejam, puika! Mums viņi jāatrod, pirms tas otrs putniņš ir pamanījis Makkomo pazušanu un sacēlis jezgu! Ejam! Aiziet! Laiks rit!

Tikai tad, kad čību tirgotājs sāka skatīties apkārt pēc vēl kaut kā, ar ko varētu mest Sergejam, Čārlijs pietrausās kājās un devās cauri vārtu ēnainajai arkai iekšā pilsētā.

"Mamma un tētis," viņš apcerēja, un šī doma viņu spēcināja. Vairs nebija nozīmes ne izsalkumam, ne slāpēm, ne tam, ka viņš nebija gulējis kopš… Cārlijs pat nespēja atcerēties, kopš kura laika. Viņš devās ceļā.

-     Kur tu viņus redzēji, Sergej? zēns jautāja.

-    Riad… Riad el kautkas, Sergejs attrauca.

-     El kas? Cārlijs pārjautāja.

-      El, sasodīts, es nespēju atcerēties! atcirta Sergejs. Lai vai kā, tas nav tālu.

-Kur?

-     Emm…

Cārlijs paskatījās uz Sergeju.

-     Sergej, vai tu zini, ko riad nozīmē?

-     Nēē… novilka kaķis.

-     It kā… viesnīca.

-     O, novilka Sergejs. Ē… Atvaino.

Nu tad viņiem tā jāsameklē… Cārlijs kopā ar Sergeju, kurš tā kā sekoja, bet izskatījās, it kā viņš tikai slaistītos apkārt, cik vien mierīgi spēdami, soļoja Prinča Mulī El Hasana laukuma virzienā, kur atradas visas kafejnīcas. Tur Cārlijs nopirks apelsīnu sulu un, nepiesaistot pārāk lielu uzmanību, paklausīsies tenkas.

Vispirms viņš devās uz konditoreju un izvēlējās ābolmaizi, kruasānu un papīrā ietītu risa kūciņu. Meitene, kas strādāja kafejnīcā, neko nezināja ne par sarkanmatainu sievieti, ne liela auguma afrikāņu izcelsmes angļu vīrieti.

-    El Omalil minēja Sergejs.

-      Omali ir kaut kas līdzīgs pudiņam, paskaidroja Cārlijs. Nedomāju, ka viņi ir apmetušies Pudiņa viesnīcā, kā tev šķiet?

-     Ē, nē, kaunīgi piekrita Sergejs.

Cārlijs devās pie ratiem, kur tirgoja apelsīnu sulu, un nopirka lielu glāzi dzēriena. Apelsīnu sulas pārdevējs bija redzējis sarkanmatainu sievieti un liela auguma afrikāni, kurš noteikti izskatījās pēc eiropieša, bet viņš nezinaja, kur tie ir apmetušies.

-     El Arba? vēlreiz minēja Sergejs. Tas ir kaut kur tepat netālu.

Čārlijs paskatijās uz viņu.

-     Hotelis "Četri"? viņš teica.

Tālāk viņi devās uz kafejnīcu, kurā bija ēduši iepriekšējā vakarā.

-    Salām alējkum, izsalkušais zēn! iesaucās viesmīlis.

-     Kā tev garšoja kebabi?

-      Alējkum as-salām, automātiski atbildēja Čārlijs.

-     Lielu krūzi kafijas ar pienu, lūdzu, un ūdeni!

Viņš apsēdās ārpusē zem vīteņauga, kurš birdināja tumši violetus ziedus, un ķērās pie ēšanas un dzeršanas, stūķēdams mutē smalkmaizītes un domādams: "Kur viņi ir? Viņi nav tālu no šejienes. Viņi varētu iet garām."

Radio atskaņoja to pašu skaisto melodiju, kuru Čārlijs šeit dzirdēja iepriekšējo reizi.

Viesmīlis atnesa kafiju.

-     Interesanti, sacīja Čārlijs pietiekami skaļi, lai ari pārējie kafejnīcas apmeklētāji viņu dzirdētu, vai kāds nav redzējis sievieti ar sarkaniem matiem un milzīga auguma melnādainu vīrieti?

Viesmīļa seja pauda noliegumu, bet vairāki kafejnīcas apmeklētāji raudzījās apkārt, lai gan viņiem nebija nekā, ko teikt. Bet Čārlijs aiz pleca izdzirda kādu balsi sakām:

-       O, jā. Bālas, sarkanmatainas dāmas un melnādains vīrs kā kalns? Viņi ir apmetušies Riad el Amira.

-Amiral Sergejs izsaucās. Man jau bija mēles galā.

Čārlijs ātri apgriezās. Bolacis hameleons no vīteņauga zara raudzījās tieši uz viņu. Viņš bija koši zaļš tāpat kā lapas, starp kurām tas tupēja. Neviens cits neko nedzirdēja kurš gan klausītos mazā rāpulī, ja pašiem ir jāpaklačojas? Turklāt ļaudis kafejnīca tāpat viņu nesaprastu. Viņi nezināja, ka hameleoni prot runāt.

Un Cārlijs bija tik priecīgs, ka neievēroja ne to, ka reptilis teica dāmas, ne arī to, ka pats uzrunāja reptili kaķu valoda.

-    Riad el Amira? zēns pārjautāja.

Hameleons pagrieza vienu aci pa labi. Tur, viņš sacīja.

-     Paldies! teica Cārlijs.

Viņa elpa atkal kļuva seklāka. Viņš bija pārāk uztraucies. Pārāk laimīgs. Pārāk nobijies, ka kaut kas atkal var noiet greizi. Pat tagad.

Viņš pasniedzās pēc mugursomas un pāris reižu iepūta mutē zāles; viņš veica pāris elpošanas vingrinājumu.

Tad Cārlijs pielēca kājās, nosvieda uz galda naudu un, uzmetis pedejo skatienu hameleonam, aizjoņoja pa ielu.

Viesmīlis noskatījās, kā zēns aizskrien. Jocīgs puika, viņš noteica.

Hameleons pamirkšķināja acis un pārvācās uz citu zaru, kur viņa kreisā kāja un puse astes pamazam kļuva violeta, jo atradās uz viena no ziediem.

Cārlijam tikai trīs reizes nācās jautāt, kur atrodas Riad el Amira. Pirmie divi cilvēki, kam viņš jautāja, bija ļoti izpalīdzīgi. Trešais, stāvot pustumsā kāda durvju ailā, ari bija visnotaļ izpalīdzīgs. Viņš sacīja: Tas ir šeit, tu stāvi uz sliekšņa. Tad viņš turpināja: Es zināju, ka tu parādīsies, skriedams pakaļ savai mammītei kā tāds bēbītis. Ko, domāji, ka esmu aizmirsis par tevi? Tu par mani aizmirsi? Domāji, ka es vienkārši aiziešu? Nu, redz, es, pie joda, neaizgāju, Cārlij, tu nolāpītais bēgli, lauvu zagli Ašanti…

Cārlijs bija tikpat šokēts kā jūs. Viņš bija sagatavojies līksmot un satikt savu ģimeni, nevis savu ienaidnieku.

Kā Rafijs uzdrošinājās tagad uzrasties un mēģināt sabradāt viņa laimi!

-Aizveries! viņš iebrēcās un tad izdarīja ko tādu, par ko pats vēlāk brīnījās. Galīgi pārskaities un neapzinādamies savus spēkus, viņš blieza Rafijam tieši pa seju.

Rafijs arī to nebija gaidījis. Viņš blieza Čārlijam pretī un tad mēģināja sagrābt zēnu un apķert viņu ap krūtīm. Bet Cārlijs neļāvās. Viņš bija paaudzies kopš pēdējās tikšanās reizes ar Rafiju paaudzies, nobriedis un mainījies. Viņš nebija tas pats mazais zēns, kura vecāki tika nolaupīti. Viņš ir lauvu draugs; viņš bija pārdzīvojis kuģa katastrofu; viņš bija aizbēdzis no Venēcijas palazzo un palīdzējis revolūcijai; viņš bija izglābis lauvas sniegputenī; viņš bija ceļojis pa jūru un pieņēmis grūtus lēmumus, un Rafijs jau nu tagad nesabojās viņam prieku. Tas nekas, ka Rafijs ir vecāks un lielāks, toties Čārlijs ir gudrāks un viņam ir taisnība.

Viņš spēcīgi iegrūda elkoni Rafijam vēdera, parāvās mala un iezvēla viņam pa plecu. Pa ievainoto plecu. Rafijs sarāvās un sāpēs ierēcās. Tad viņš zaudēja savaldību un metās Čārlijam virsū.

(Neliels kaķu bariņš vēroja viņus un uztraukumā ņurdēja. Tikai viens, ar dzintarainām acīm, klusēja.)

Čārlijs ļāva Rafijam pienākt tuvāk, tad pēdējā brīdī pagriezās, pieliecās un nogāza viņu no kājām.

Čārlijs uzlēca Rafijam virsū. Tas pretojās un vaidēja. Tu nevari mūžīgi visu dabūt, Rafij. Čārlijs šņāca, raustīdams Rafija ādas žaketi ūn mekledams tajā kabatas. Tu nevari visu laiku domāt tikai par sevi, it kā visa pasaule būtu tavs rotaļlietu veikals. Dažas lietas, Rafij, NAV TAVAS!

Izrunājot šos vārdus, Čārlijs atrada to, ko bija meklējis. Saburzīta un padilusi, bet joprojām tā pati pergamenta lapiņa ar viņa mammas formulu.

Cārlijs pasmaidīja un iebāza to kabatā.

Rafijs izmantoja iespēju uzrausties kājās, un kādu bridi Cārlijs nezināja, ko iesākt. Tad izrādījās, ka nav nekas jādara. Rafijs bija saķēris savu ievainoto roku. Viņa seja kļuva zaļa no sāpēm.

-     Tu, sīkais… Rafijs iebrēcās, bet tad klupdams krizdams aizskrēja.

"Vai sekot viņam?" iedomājās Cārlijs. "Vajadzētu šo nobeigt."

Ko varētu nozīmēt šī nobeigšana, viņš neizdomaja, jo tajā mirklī zēnam pie kājām ieņaudējās Sergejs.

-     Kas ir? jautāja Cārlijs, joprojām apstulbis un aizelsies. Viņš bija cīnījies ar Rafiju! Un uzvarējis!

-      Labs darbiņš, puika, sacīja Sergejs. Bet… ē… Viņš norādīja uz arku.

Skaistais pagalms bija ļaužu pilns. Viņi visi ieturēja brokastis.

Starp viņiem bija sarkanmataina sieviete, ģērbusies drānās, kas liecināja, ka iepriekšējo nakti viņa nebija gulējusi. Viņa šņukstēja, un viņas priekšā uz galda stāvēja kafijas tasīte, kurai neviens nebija pieskāries. Turot sievietes roku, galda otrā pusē sēdēja vīrietis. Viņa platie pleci bija salīkuši, viņa galva viegli trīcēja. Varēja redzēt, ka viņš sievietei saka mīļus un iedrošinošus vārdus vārdus, kuriem viņš pats pulējās noticēt un kuri viņa sievai nesniedza mierinājumu.

No Cārlija krūtīm izplūda viss gaiss. Viņa kajas saļodzījās.

-     Skrien nu! mudināja kāda balss.

Viņš iesoļoja pagalmā. Viņa kājas ļodzījās.

Viņš tuvojās galdiņam.

Viņš dziļi ieelpoja.

-     Sveika, mamrn! viņš teica. Sveiks, tēt!

PĒCVĀRDS

Čārlijs palika nomodā tik ilgi, lai apēstu vēl vienas brokastis laimīgākās viņa mūžā un iepazīstinātu vecākus ar Sergeju. Pēc tam viņš divas dienas nogulēja mammas un tēta gultā, kamēr tie sēdēja viņam blakus, stavēja, pārliekušies viņam pāri, glāstīja viņu, čukstus jautāja viņam, vai viņš nevēlas kaut ko ieēst, un kā traki apskaudami viens otru.

Kad Čārlijs pamodās, viņš uzzināja, ka ir paaudzies par pieciem centimetriem. Drīz pēc tam zēns iepazinās ar savu jauno tanti, un šis fakts viņu tā šokēja, ka viņš teju vai noģība.

Viņš izstāstīja Anebam un Magdalēnai visu, ko bija piedzīvojis.

Viņi ari izstāstīja savus piedzīvojumus.

Nākamais kuģis atpaka] uz Londonu bija paredzēts pēc divām nedēļām. Viņi nevarēja izlemt, ko lai dara. Meibla domāja, ka viņiem jāpaliek Marokā un mazliet jāatpūšas. Magdalēna vēlējās atgriezties mājās vai viņi nevarētu braukt pa sauszemi uz Kasablanku un tad cauri Spānijai? Atgriezušies Anglijā, viņi varētu paziņot par visu policijai, noskaidrot policijas viedokli, panākt Rafija arestu. Bel Aneba tagad, kad viņš bija šeit, izjuta Āfrikas vilinājumu. Mājās Londonā varētu nebūt droši, un turklāt Gana, viņš uzsvēra, atrodas tepat Sahāras tuksneša otrā malā. Viņi varētu noīrēt kravas mašīnu vai kamieļus…

Čārlijs pasmaidīja.

Jo nezināja, kas būs tālāk. Viņš nezināja, ka tas, kas drīz notiks, būs trakāks par visu, ko viņi lidz šim bija piedzīvojusi.

Otrās daļas beigas

vai

Trešās daļas sākums

* Jašma gaismnecaurlaidigs kristālisks kvarca iezis, visbiežāk zaļā krasā; to izmanto par rotakmeni; alabastrs blīvs, parasti balts un gaismcaurlaidigs ģipšakmens (te un turpmāk tulk. piez.).

[1] Quelque chose pour le kaut ko pret (franču vai.); pain sāpes <angļu vai.).

[2] 1,83 m

[3] vigana neliela pilsēta anglijas ziemeļrietumos.

[4] Berberija agrak lietots apzīmējums berberu cilšu apdzīvotajam teritorijām: Marokai, Alžirijai, Tunisijai, Lībijai u.c.

[5] hammam sena turku pirts ar 40-45 °c temperaturu, kuru uztur, sildot pirts grīdu, lavas un sienas.

[6] minarets slaids, augsts tornis pie mošejas (musulmaņu reliģiskas kulta celtnes).

[7] per ardua (arī asper ) ad astra (lat.) Caur erkšķiem uz zvaigznēm.

Content

Kordere Zizu Lauvu zēns Vajāšana

PIRMĀ NODALA

OTRĀ nodaĻa

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ nodaĻa

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODALA

ASTOTĀ nodaĻa

DEVĪTĀ nodaĻa

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ nodala

DIVPADSMITĀ nodaĻa

TRĪSPADSMITĀ nodaĻa

ČETRPADSMITĀ nodaĻa

PIECPADSMITĀ nodaĻa

SEŠPADSMITĀ nodaĻa

SEPTIŅPADSMITĀ nodaĻa

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

PĒCVĀRDS