Kordere Zizu

Lauvu zēns

Zizu Kordere

Lauvu zēns

.

.

.

.

PIRMĀ nodaĻa

Kādā septembra sestdienas pēcpusdienā Čārlija mamma, pakāpusies uz kāpnēm mājas iekšpagalmā, darbojās ap augiem, kas vijās augšup gar mūra žogu. Čārlijs nezināja, ko mamma tur dara, un tas viņam ari nerūpēja. Viņam patika pagalms pēc medus un citroniem burvīgi smaržojošie ziedi un pār žogu pārliecies Ziemassvētku koks ar spožiem, sudrabaini zaļi violetiem auglīšiem, kurus viņš ap ziemas vidu ievāca un pārdeva tirgū. Viņam patika kāpelēt pa šo koku un pa drupām, kas atradās pa ceļam uz upi, un sarunāties ar drupās mītošajiem kaķiem. Taču viņu nemaz neinteresēja, ko mamma dara, pakāpusies uz kāpnēm, līdz, izdzirdējis kliedzienu, brakšķi un rupju vārdu, viņš izsteidzās paskatīties, kas noticis.

Mamma bija nokritusi uz visām četrām pa pusei uz kāpnēm, pa pusei uz zemes. Visapkārt mētājās pēc medus smaržojošā auga vītnes. Mammas sarkanie mati bija izspūruši, seja balta kā sniegs.

-   Muļķe, muļķe, viņa murmināja.

-   Nē, tu neesi muļķe, Cārlijs iebilda. Viņš pasniedza mammai roku, un viņa, vēl aizvien purpinādama, pietrausās kājās. Ja tu būtu muļķe, tu nevarētu būt profesore.

-   Gadās, ka arī gudri cilvēki rīkojas muļķīgi, viņa noteica. Palīdzi man tikt iekšā!

Viņa iesteberēja mājā, Čārlijs tai sekoja uztraucies, bet vienlaikus ari mierīgs jo viņa mamma bija stiprākais, gudrākais un drosmīgākais cilvēks pasaulē, neskaitot, protams, tēti.

-    Aaaaaauu, viņa kunkstēja. Čārlijs jau bija pasniedzis viņai arniku, šokolādes biskvītu un mazu pudelīti mammas Slepeno zāļu pret pārbīli, kuras viņa bija pagatavojusi savā laboratorijā un kuras smaržoja pēc mierinājuma, brendija un saldiem ārstniecības augiem.

-   Labāk apskatīsimies, viņa teica un uzmanīgi izslīdēja no ādas biksēm, kuras vienmēr valkāja, strādājot dārzā.

-   Aaauu, abi iesaucās, ieraugot asiņojošo jēlo nobrāzumu, violeti sārto pampumu un nejaukās brūces, kas rotāja mammas apakšstilbu. Čārlijs pasniedza salveti, ar kuru viņa apslaucīja ievainojumu.

-   Atnes man Asins apturēšanas eliksīru! — viņa palūdza. Sarkanais nr. 27. Tas ir uz plaukta.

Viņa iedeva savas laboratorijas atslēgas. Čārlijs pasmaidīja. Mammas, profesores Magdalēnas Stārtas PhD, MD, PQRST, LPO, TP [2] laboratorijai vienmēr bija jābūt aizslēgtai. To noteica stingri valdības, patiesībā Impērijas, noteikumi, jo viņas darbs bija tik svarīgs, ka neviens neko par to nedrīkstēja zināt. Izņemot, protams, Čārlija tēti, Anebu Ašanti Akras Universitātes endotērikas un tropu zinātņu doktoru no Ganas (šobrīd gan pārceltu darbā uz Londonas Universitāti), organizāciju "Visu akana cilšu pazinēji" un "Lauvu brālis" vadītāju -, kurš zināja visu, jo viņi kopā strādāja. Čārlija tētis zināja arī visu, ko vien varēja zināt, par Rietumāfrikas mežu augiem: kam tie bija noderīgi un kas savukārt bija noderīgs tiem.

-   Mēs abi ar tavu mammu dažādos veidos izzinām vienu un to pašu, tētis mēdza teikt. Lieliska sistēma.

Čārlijs bija pagodināts. Pēdējā laikā viņam katru dienu ļāva darīt daudz jauna tādā veidā vecāki pauda savu attieksmi pret to, ka dēls pieaug.

Pagājušajos Ziemassvētkos viņš drīkstēja tirgot spožos Ziemassvētku koka auglīšus. Viens pats. Pēc stundām viņš drīkstēja kādu brīdi padzīvoties pie strūklakas, dzert limonādi un kopā ar lielajiem bērniem uzspēlēt futbolu vai ovari. Un tagad viņam ļāva atnest eliksīru no mammas laboratorijas. Tik labi bija justies lielam.

Plauktā pie durvīm, smaidīdama piebilda mamma.

Protams, viņš jau iepriekš bija bijis mammas laboratorijā. Būdams bērns, pēc tam, kad viņi no Āfrikas ieradās Londonā, viņš patiesībā dzīvoja laboratorijā. Kamēr mamma strādāja, starp degļiem un datora ekrānu jaukdama, ostīdama un skalinādama šķidrumus, viņš klunkurēja apkārt, ieģērbts tādā kā rāmītī ar ritentiņiem iekārtās biksītēs: viņš varēja skriet un riņķot, bet reiz viņš pabrauca zem galda un mamma nevarēja viņu atrast. Viņam ļoti patika šīs biksītes uz ritentiņiem…

Arī laboratorija viņam ļoti patika. Tā allaž šķita kā cita pasaule, jo atradās atsevišķā nojumē pagalmā. Tagad, atverot durvis, viņam uzvēdīja tās aromāts kaut kas pa vidu starp piedegušām kūkām, vecām grāmatām, stipru un saldu vīraku, un tam visam pāri zinātnes spēcīgā un aukstā smarža. Šķita, ka zinātne patiešām smaržo. Laboratorijas sienas bija vecas un apšūtas ar tumšu, pulētu koku. Telpas kreisajā pusē bija spoži metāla soli, uz tiem stāvēja stikla trauku skapji, VDU ekrāni [3] , kā arī dažādas ļoti precīzas un modernas ierīces; turpat kreisajā malā uz milzīga, veca koka galda nebija nekā cita kā tikai smags globuss, bet virs tā atradas statīvs ar tajā sakārtiem kaltētiem augiem. Pie galasienas grēdu grēdām bija sakrautas grāmatas veci sējumi ādas vākos, krāsainas brošūras, smalki izdevumi cietos iesējumos, izklāti pergamenti un cieši saritināti un rūpīgi sakrauti ruļļi plus vēl arī CD-ROM un DVD, ar informāciju pilni hromēti diski un vecu vecās, biezās, melnās vinila plates, kuras atskaņoja aparāts ar milzīgu, saliektu ragu. Čārlijam šķita, ka visas pasaules zināšanas pagātnes un tagadnes mīt mammas laboratorijā, un, ja kaut kā šeit nebija, tad te varēja uzzināt, kur tas atrodas.

Pie durvīm stāvēja garas, paplatas koka stalažas ar daudziem plauktiem. Katrā no tiem bija sarindotas mazas, spožas, krāsainas stikla pudelītes, kuras no priekšpuses pieturēja koka līstīte. Ja uzmanīgi ieskatījās, varēja redzēt, ka krāsains ir nevis stikls, bet gan pudelīšu saturs. Un tās visas bija sakārtotas pēc krāsām gluži kā varavīksnē: sarkans oranžs dzeltens zaļš zils tumši zils violets. Čārlijs pastiepās un plaukta kreisajā augšējā stūrī sameklēja Sarkano nr. 27. Te nu tas bija: piesātināti sarkans asins krāsā vienīgi ne tik biezs. Viņš paņēma pudelīti un, veltījis laboratorijai vēl vienu ilgu pilnu skatienu, atgriezās virtuvē pie mammas.

-    Paldies, mīļumiņ, viņa pateicās un jau gatavojās atvērt pudelīti, lai uzpilinātu eliksīru uz asiņojošās brūces, kad pēkšņi saminstinājās.

-Atnes man rakstāmspalvu un papīru! viņa palūdza.

Čārlijs atsteidzās ar vienu no savītajām stikla rakstāmspalvām, kuras viņi lietoja ikdienā, pudelīti zaļas tintes un aploksnes strēmeli.

-   Normālu papīru, mamma lūdza.

Čārlijs izņēma no atvilktnes un pienesa viņai tīru pergamenta loksni. Mamma pieslējās kājās; ar katru viņas kustību brūce sāka asiņot stiprāk, taču mamma tam nepievērsa uzmanību. Viņa pacēla kāju un uzlika to uz virtuves galda, it kā nodarbotos ar jogu vai baletu. Pergamenta loksne arī bija nolikta uz galda, bet uz tinti mamma pat nepaskatījās. Viņa paņēma venēciešu rakstāmspalvu un uzmanīgi iemērca to brūces asinīs.

Čārlijs viņu cieši vēroja.

-     Neuztraucies, mamma mierināja. Man tikko ienāca prātā kaut kas, par ko jau sen biju domājusi.

Viņš turpināja skatīties.

Mamma sāka rakstīt. Ik pa laikam iemērcot rakstāmspalvas aso galu asinīs, viņa uzrakstīja veselu paragrāfu un parakstījās.

-    Kas tas ir? Čārlijs jautaja, sajuzdams vieglu nelabumu.

-    To tu drīz uzzināsi, mamma atbildēja. Uzmanīgi paplivinājusi pergamenta loksni, viņa vēroja, kā koši sarkanie burti kļuva maigi brūni. Tas izskatījās pēc maģiska teksta, seniem buramvārdiem vai kāda visu varena un sen miruša karaļa vai karalienes izdota rīkojuma.

-    Es nolieku to šeit, viņa teica, sarullējusi pergamentu, tad ātri apsēja to un aizbāza aiz fotogrāfijas, kurā abi kopā ar tēti bija redzami medusmēneša laikā Venēcijā, bet fotogrāfiju nolika skapīša augšēja plauktā. Un, Čārlij, viņa pavērās dēlā ar savām dzidri zilajām acīm, ja tev kādreiz kaut kur ir jādodas, tad paņem to līdzi.

Pēkšņi zēnu pārņēma sajūta, ka mammas teiktais ir ļoti, ļoti svarīgs. Tā teikdama, viņa nedomāja "paņem to līdzi, ejot uz vannasistabu" vai "dodoties gulēt". Viņa domāja par kaut ko lielāku, svangaku, pieaugušajiem saprotamu. Dažkārt Čārlijam šķita, ka pieaugušie ap viņu eksistē kādā citā līmeni tie runa par tādām lietām, kas nav domātas viņam, prāto par kaut ko tādu, kam nav nekāda sakara ar bērniem. Pēdējā laikā, neņemdams to visu vērā, viņš bija turpinājis lasīt grāmatu vai ēst cepumus, līdz pieaugušie pievērsa viņam uzmanību. Bet vēlāk… vēlāk, kad Čārlijs devās gulēt, apakšstāvā daudz tika runāts, skanēja klusināti telefona zvani un tika rauktas pieres. Tagad viņš bija pārliecināts, ka arī šis mātes acu skatiens un negaidītais, ar asinīm rakstītais, mistiskais dokuments bija ar to visu saistīts.

Tieši tobrīd spēcīga skaņa vēstīja par tēta atgriešanos. Tā bija ganiešu pusdienu dziesma. "Garšīgā mamuna ar pikanto rītausmu aust" tā viņš dziedāja vienmēr, kad nebija, ko darīt: "Tuwe tuwe, mamuna tuwe tuwe, abosom dar arna dawa dawa tuwe tuwe…" Kad viņš gāja pa ielu, to varēja dzirdēt jau iztālēm.

Pēc tam tētis stingriem soļiem šķērsoja pagalmu un nožvadzināja vareno atslēgu saišķi, jo kārtējo reizi nebija pamanījis, ka durvis nav aizslēgtas.

"Trīs, divi, viens…" Čārlijs klusībā skaitīja, un precīzi pie "Starts!" atskanēja tēta varenā balss: Hal-lo! Hal-lo! Kur ir mana ģimene?

Čārlija tētis, tas jums būtu jāzina, bija milzīgs. Nevis vienkārši liela auguma vīrs, bet gan milzīgs. Gluži milzis viņš nebija, tomēr Čārlijs domāja, ka viņā rit milža asinis. Un tas viņu dažkārt biedēja: ja tēti rit milža asinis, tad tādas rit arī viņā pašā. Tādēļ, dzirdot kādu sakām "tu tagad esi liels zēns" vai "audz liels un jauks kā tavs tētis", viņš uztvēra to citādi, nekā bija domāts. Čārlijs ļoti lepojās ar savu brūno ādas krāsu tajā bija sajaucies tēta melnās un mammas baltās ādas tonis, kā viņš pats teica, tomēr viņš nemaz nebija pārliecināts, ka vēlējās būt ari milzis.

Reiz muzejā viņš redzēja seno grieķu bruņutērpu. Tā krūšu daļa bija veidota kā cilvēka ķermeņa augšdaļa ar bronzā izlietiem muskuļiem un pat nabu. Tieši tāpat izskatījās Čārlija tētis, kad bija novilcis kreklu. It kā viņš valkātu bruņutērpu. Viņam bija milzīgas rokas, un asinsvadi izskatījās kā upes kartē, tikai bija izspiedušies; arī viņa kājas bija milzīgas un pleci tik plati kā neliela nojume, viņa kakls bija kā koks, un viņš staigāja vienmēr stalti izslējies un smaidīgs. Visi grieza viņam ceļu un atskatījās, kad viņš gāja garām. Kad tēta acis nesmaidīja un mute bija savilkta bargā grimasē, viņš izskatījās ļoti biedējoši. Taču, kad no viņa lūpām izlauzās smaids un spīdēja baltie zobi, kad viņš samiedza acis un savilka vaigus mazu ābolīšu formā, viņš izskatījās pēc laimes dieva.

Mēs esam virtuvē, atsaucās mamma.

-   Viņa ir stipri ievainota, — teica Čārlijs.

-   Nē, neesmu vis, bilda mamma un beidzot uzpilināja brūcēm Asins apturēšanas eliksīru. Atlikušo vakaru mamma gulšņāja un stāstīja jokus, tētis gatavoja vakariņas un Čārlijs skatījās "Simpsonus" un drīkstēja ilgi palikt nomodā, jo svētdienās mācību nav. Viņš aizmirsa par asinīm aprakstīto pergamentu un neatminējās to turpmākos sešus mēnešus, līdz, kādu dienu pārnācis mājās, atklāja, ka vecāki ir pazuduši.

OTRĀ NOD ALA

9

Š

odien Čārlijam bija mācības pie brāļa Džeroma arābu valoda, latīņu valoda, matematika, mūzika un cilvēces lidojumu vēsture pēc visām šīm mācībām viņam galva vai plīsa pušu. Mamma uzskatīja, ka mācīties pašam privātskolotāja uzraudzība ir daudz vērtīgāk, un nav šaubu, ka viņai ir taisnība. Vienīgi dažkārt zēnam gribējās stundās drusku padraiskoties, kā aprakstīts grāmatās, bet ka gan var draiskoties vienatnē? Tādēļ todien pec mācībām viņš devas pie strūklakas, lai kopa ar skolas bērniem uzspēlētu futbolu. Tur varēja būt Stīvs Absvorts vai Lolo un Džeiks, vai Beks un Džo Lokhārts.

Neviena no viņiem nebija. Toties bija Rafijs Sedlers. Viņš stāvēja, atbalstījies pret koku, un ik pa brīdim ar galvas mājienu piesauca klāt mazākos zēnus un kaut ko tiem čukstēja. Rafijs noteikti vairs nebija skolnieks, lai gan arī par pieaugušo saukt viņu gluži nevareja. Rafiju pazina visi. Viņš bija garš un izskatīgs, gludi apcirptiem, melniem matiem un lielām, brūnam acīm ar biezām, gandrīz meitenīgām skropstām, bet neviens to, protams, neteica. Rafijs valkāja garu ādas žaketi, un viņa seju rotāja dīvaini izskūta, maza, gaiša bārdiņa. Viņš vēl nebija pietiekami vecs, lai audzētu bārdu, turklāt tā neizskatījās diez cik labi. Rafijam vienmēr bija nauda, un pieaugušie dažkārt brīnījās, no kurienes tā nākusi.

Todien Rafijam labpatika uz pāris minūtēm pievienoties futbola spēlētājiem un mazliet paspārdīt bumbu. Pārējie necentās viņu bloķēt, bet nejau tādēļ, ka viņš bija stiprs. Driz vien Rafijs atgriezās atpakaļ pie koka un runāja pa mobilo telefonu. Čārlijs tā kā ilgojās, lai Rafijs viņu pasauktu. Tomēr Rafijs nekad neveltīja Čārlijam īpašu uzmanību.

Futbola sakarsēti, spēlētāji devās nopirkt ķiršu limonādi, ko kāds puisis tirgoja no baltiem koka ratiņiem, līdz augšai piekrautiem ar tumšsarkaniem ķiršiem un krūkām ar cukurniedru sīrupu, un to putojošu un vēsu dzēra no augstām glāzēm. Viens no zēniem paņēma glāzi arī Rafijam, tomēr viņš tai nepieskārās. Toties viņš piegāja pie Čārlija.

-   Jauka frizūra, Rafijs teica. Mamma iepriekšējā dienā bija apcirpusi Čārlijam matus. Šoreiz zēna matos bija izcirpti divi krokodili ar vienu kopīgu vēderu: katram krokodilam bija galva, aste un četras kājas, bet tie bija savienoti X veidā, kura centrā atradās kopīgais vēders. Tas bija kā ganiešu adinkra simbols, kas nozimē: mēs ēdam katrs ar savu muti, bet vēders mums ir tikai viens.

-    Paldies, pārsteigts atbildēja Čārlijs. Rafijs nekad nebija ar viņu runājis. Čārlija vecāki pazina viņa mammu Martu, ar kuru kopā Rafijs dzīvoja. Čārlijs zināja, ka pirms vairākiem gadiem Rafijs pameta skolu un ka viņam bija nepatikšanas. Vēl Čārlijs zināja, ka Rafijs nav no tiem, kas ar viņu tā vienkārši runātos. Tas bija viss, ko viņš zināja par Rafiju.

Čārlijs nevarēja izdomāt, ko lai vēl tādu interesantu pasaka. Viņš vēlreiz pasmaidīja un it kā pamāja ar galvu. Rafijs pagriezās un aizgāja. Čārlijs tā nokaunējās, ka ari devās mājup.

Saule pamazām rietēja, un, tuvojoties savai ielai, Čārlijs sajuta, kā vakara vēsais un drēgnais gaiss ceļas augšup no upes un saplūst ar vakariņu aromātu, kas smaržoja pēc degošas malkas un ķiplokiem. Viņa ielā koki māju pagalmos bija ziedu pilni. Čārlijs prātoja par to, kas būs vakariņās, un cerēja, ka no brokastīm vēl būs saglabājušies vismaz daži ķirši. Viņam bija žēl, ka ķiršu laiks ir beidzies. Bet dārzi drīz bus pilni zemeņu, tā nu varēja gaidīt tās. Un, kas zina, varbūt no Dienvidiem ieradīsies kuģis, pilns ar augļiem. Tuvojoties mājām, Čārlijs sapņoja par vecajiem laikiem, kad visu gadu bija dabūjami visvisādi augļi, kurus ar lidmašīnām veda no tālām, tālām zemēm… nu, jā. Šobrīd derētu ķirši.

Pienācis pie mājas, viņš atklaja, ka parādes durvis ir ciet. Iekšā viss bija tumšs, un pēc vakariņām arī nesmaržoja. Viņš pieklauvēja. Klusums. Viņš palūkojās pa logu: lai gan vakara gaisma neko lāgā saskatīt nevarēja, viņš redzēja, ka iekšā nav nekādas kustības. Nekādu dzīvības pazīmju.

Čārlijs apgāja apkārt mājai. Ari mājas pagalma puses durvis bija aizvērtas, gaisma nekur nedega. Viņš pieklauvēja pie durvīm. Klusums. Pagriezies, lai apskatītos pēc kāda kaķa, kam pajautāt, vai tas nav nevienu manījis, Čārlijs ieraudzīja ko tādu, kas lika viņa sirdij sažņaugties. Mātes laboratorijas durvis bija atvērtas. Nevis vienkārši neaizslēgtas, bet līdz galam vaļā.

Viņš brīdi stāvēja un blenza uz tām. Tad piegāja klāt un palūrēja iekšā. "Ja iegājis ir kāds, kam tur nav jābūt, tad durvīm būtu jābūt aizvērtām, lai neviens to neredzētu," viņš sprieda. Tātad neviena nepiederoša tur nav. Tātad tur ir kāds, kas tur drīkst būt, t. i., mamma. Tā nu viņš ieskatījās iekšā.

Neviena nebija. Viss bija tieši tā, kā tam jābūt, izņemot to, ka laboratorija bija atvērta un tukša, tam noteikti, noteikti tā nebija jābūt.

Čārlijs atgriezās atpakaļ pagalmā, klusu un cieši aizvēris aiz sevis durvis. Vismaz tagad laboratorija izskatījās tā, it kā viss būtu kārtībā. Ja, protams, par kārtību var nosaukt to, ka, atgriežoties mājās pie vecākiem uz vakariņām, tevi sagaida tumša, tukša un aizslēgta māja.

Pēkšņi viņš sajuta kājai pieglaužamies kaut ko spalvainu un palūkojās lejup. Tas bija viens no drupās mītošajiem kārnajiem un lielausainajiem savvaļas kaķiem. Čārlijs pieliecās, lai uzrunātu to, jo tādus kaķus jau rokās neņem. Tie nav samīļojamie kaķi.

-    Hei, Petra, viņš sveicināja.

-   Viņa ir phrrom, čerkstošā balsī teica kaķene.

-    Kur prom? — Čārlijs nesaprata.

-    Naazinu, Petra atbildēja, un viņas dzeltenās acis blāvajā gaismā izskatījās lielas. Mraizpeldēja phrrom pa upi. Plānprāši viņus redzēja. Vrsmaz viņi mrlūdza upes kaķus tos paturrēt achīs. Paghaidām n'kas vhairrāk nau dzirdēts.

Kaķiem vienmēr bija ienaidnieki, tādēļ Čārliju nemaz neinteresēja, kas tie "plānprāši" tādi ir.

-    Kas ir "viņi"? Čārlijs nesaprata.

Kaķene, acis nemirkšķinot, brīdi vēroja zēnu.

-   Tava mamma un vēl daži cilvēki, viņa sacīja un kā pelēka ēna uzskrēja augšā pa mūra žogu, kur Čārlijs to vairs nevarēja aizsniegt. Yiņa kulstīja asti. Cilvēki, vēlreiz nočukstējusi, kaķene nozuda aiz žoga.

Čārlijs apsēdās uz kāpnēm un sajuta nelabumu. Kādēļ gan mātei bija jādodas prom pa upi kopā ar cilvēkiem, kurus kaķi nepazina?

"Sāc domāt," viņš pats sev teica. "Sāc!" Čārlijs nespeja saņemties, lai sakopotu domas. Prātā nāca tikai divas lietas: pirmā ka viņam tas viss nemaz nepatīk, un otrā ka tētim viss ir zināms.

Čārlijs atvēra savu mācību somu un, rakņājoties tajā, pēkšņi pamanīja iegaismojamies savu telefoniņu dzidrā, tirkīzzilā krāsā, gluži kā jūra vasaras laikā. Viņš to izņēma no somas un uzspieda tēta telefona numuru. Atbildēja datorbalss ar Impērijas akcentu: "Telefona aparāts, uz kuru jūs zvanāt, nedarbojas. Lūdzu, mēģiniet vēlreiz. Telefona aparāts, uz kuru jūs zvanāt, nedarbojas. Lūdzu, mēģiniet…" Čārlijs to atslēdza un sakņupa uz kāpnēm. Arī silts vairs nebija.

"Varbūt tētis šobrīd ir vilcienā, tādēļ viņa telefons neatbild. Tā tas ir. Es došos uz staciju un droši vien satikšu viņu ceļā vai arī pagaidīšu viņu, un viņš noteikti zinās, kas noticis."

Čārlijs steigšus piecēlās, pirms izdomātā skaidrojuma radītā labsajūta nebija viņu pametusi, izskrēja no pagalma un izmetās uz ielas. No stacijas viņam pretī nāca cilvēku pūlis: vesela straume ļaužu, kas atgriezās no darba. Čārlijs lauzās cauri šai straumei uz tirgus pusi, kur vēl bija atvērti kioski un krāšņām gaismiņām rotātas nojumes un atbraucēji steidza veikt pēdējos pirkumus. Aplokā aiz strūklakas vēl stāvēja dažas aitas, un viņu žēlabainie blējieni piešķīra kņadai skumju noskaņu. Tumsā viss pazīstamais šķita citāds, un Čārlijam īstenībā tas nemaz nepatika. Viņš cerēja, ka nesaskriesies ar kādu no dzērājiem, kuri bezjēdzīgi trokšņoja, grīļojās un šausmīgi smirdēja un kuri ik brīdi varēja uzrasties.

Pie stacijas Čārlijs nostājās laternas dzeltenās gaismas lokā. Dažādu ādas krāsu un augumu ļaužu straume plūda ap viņu, tikai tēta nebija. Čārlijs nevēlējās zvanīt vēlreiz, jo baidījās, ka kāds var ieraudzīt viņa telefonu un to viņam atņemt, kā dara lielie skolas bēmi, kas atņem mantas mazajiem, lai gan tas ir bezjēdzīgi, jo, līdzko mazo bērnu vecāki uzzina par notikušo, tā telefonus atslēdz, un tie vairs nav izmantojami. "Nožēlojami ļautiņi," Čārlijs domāja, "atņemot sīkajiem kaut ko neizmantojamu, cenšas pierādīt, cik paši ir forši." Nu nāc, tēt! Iespējams, viņš brauc ar autobusu. Autobusa pietura ir tirgus otrā malā. Iespējams, ka es viņu pūlī nepamanīju un viņš jau ir pārnācis mājās, bet ne mammas, ne manis tur nav. Vai varbūt viņš līdz vēlam vakaram strādā varbūt es varētu aiziet uz viņa biroju universitātē.

Tomēr Čārlijs zināja, ka tas būtu muļķīgi, jo viņam nebija nekāda priekšstata par to, kur tēta birojs atrodas. Viņš zināja vien to, ka tas ir kaut kur pie upes tālu prom no mājām. Tur, pilsētas viņā pusē, upe ir divtik plata. Upes krastos piestājuši milzīgi kuģi un slejas noliktavas un liela, spoža ēka, pilna ar cilvēkiem, kas taisa naudu. Tur upmala smaržoja pēc jūras, jo jūras straume tur ieplūda, līdzi nesot miglu un kaijas, un stipru sāls smaržu. Savukārt šeit upes krastos ir tikai drupas, kaķi un zvejnieki ar savām krāsotajām laivelem, un ož šeit pēc vardēm un glumām dūņām. "Iespējams, man vienkārši jādodas gar upes krastu, līdz nonākšu pie tēta biroja," viņš prātoja. "Droši vien es to pazītu. Droši vien. Nē, tas ir stulbi, šajā laikā tētis tur nevarēja būt. Labāk iešu mājās."

Čārlijs ienira ļaužu straumē un ļāva, lai tā viņu aiznes atpakaļ, un, tikai nonācis sayā ielā, nošķīrās no tās. Viņš iztēlojās, ka neieraudzīs māju vēl joprojām tumšu, klusu un tukšu… varbūt tētis ir pārnācis, gaisma ieslēgta un pusdienas ir uz plits. Gaisma patiešām dega, tomēr tēta mājās nebija. Toties izgaismotajā durvju ailē stāvēja Rafijs Sedlers.

Viņš pieturēja durvis un ielaida Cārliju tā, it kā šī būtu viņa māja un Čārlijs būtu viesis.

-    Hei, Čarlij, zen, viņš sacīja. Nac iekša!

Čārlijs bija izbrīnīts.

-Čau, viņš piesardzīgi sveicinaja. Un iegaja.

Viņš ātri pārlaida skatu virtuvei. Mammas laboratorijas atslēgas nekarājās savā parastajā vietā. Rafīja lielais, pelēkais suns Trojs elsa pie Čārlija kājām. Troja mēle vienmēr karājās laukā no mutes slapja un plata kā plakans, sārts gliemis.

-    Kur ir mans tētis? — Čārlijs vaicāja.

-   Plāni ir mainījušies, atbildēja Rafijs.

-   Kādi plāni? Čārlijs nesaprata. Mamma… teikumu viņš nepabeidza, jo pēkšņi pamanīja caur virtuves logu iespīdamies dzeltenas acis ar skaidru brīdinājumu tajās. Tad tumšais siluets izlēca no gaismas loka un Petra tumsā atkal kļuva neredzama. Iespējams, viņa kaut ko dzirdēja.

-   Jā, es zinu, tas ir nepatīkami, Rafijs sacīja. Mamma lūdza atnākt un pastāstīt tev. Tavai mammai un tētim vajadzēja doties ceļojumā vai kaut kur tamlīdzīgi. Kaut kāds jauns darbs. Viņi atstāja zīmīti. Lūk!

Rafijs padeva salocītu papīra lapu. Čārlijs palūkojās uz to. Rafija roka bija spēcīga kā pieaugušam vīrietim.

Čārlijs pasniedzās pēc vēstules. Mamma vai tētis? Tas bija mammas rokraksts.

Mīļo Čārlij!

Man ir šausmīgi žēl. bet mammītei un tētiņam jāaizbrauc darba darīšanās. Mums vajadzēja tevi iepriekš brīdināt, taču nevarējām. Tev jāpaliek pie Martas. Mēs sazināsimies ar tevi. cik ātri vien varēsim. Esi labs zēns un dari. ko tev saka! Mēs drīz atgriezīsimies.

Tūkstoš buču!

Mammīte

Čārlijs gandriz iesmejās. Viņš nesauca mammu par mammīti jau kādus piecus gadus, un viņa savukārt nekad nesauca tēti par tētiņu. Viņa to sauca par Anebu, jo tas ir tēta vārds, vai dažkārt teica "tavs tētis". "Darba darīšanas" tik stulbu frāzi viņa nekad nelietotu; viņa vienmēr darbu sauca par darbu un necieta vārdu "darīšanas". Viņa teica, ka tas liekot domāt par resniem cilvēkiem šausmīgos uzvalkos, kas smagi strādā, lai kļūtu vēl resnāki. Ja runājam par "esi labs zēns un dari, ko tev saka", tad mamma vienmēr ir teikusi, ka būt labam zēnam tādā nozīmē, kā "dari, ko tev saka", Čārlijam nemaz nevajag. Cilvēki bieži sakot, lai dara muļķīgas un kaitīgas lietas, tādēļ daudz labāk, ja katrs rīkojas tā, kā pats uzskata par pareizu. Iedomājies, ja tu nopirktu visu, ko iesaka reklāmās, viņa teica. Vai, piemēram, bija laiki un vietas, kur melniem un baltiem cilvēkiem tika stāstīts, ka viņi nedrīkst draudzēties vai strādāt kopā, nemaz jau nerunājot par mīlēšanu, precībām un bērnu radīšanu… ko tādā gadījumā darītu mēs?

-    Tad mani būtu jāpārdala uz pusēm, skumji sacīja Čārlijs, kad viņam bija apmēram pieci gadi. Mamma noskūpstīja dēlu uz pieres, un viņas seja izskatījās nedaudz savāda.

Gudrā mamma. Viņa skaidri lika saprast, ka šī vēstule ir neīsta.

Čārlijs paskatījās uz Rafiju.

Ja vēstule ir viltojums, kas tad īsti notiek? Un kādēļ šeit ir Rafijs?

Rafijs garlaikoti viņam uzsmaidīja, tā it kā tas viņam būtu jādara.

-    Nu, nāc! viņš sacīja nepacietīgā tonī, kādā lielākie bērni mēdz uzrunāt mazākos, kas viņiem uzgrūsti pieskatīt.

Bet Rafijs ir pārāk foršs, lai mamma viņam uzgrūstu pieskatīt bērnus. Rafijs nekad nedara, ko mamma liek, kopš astoņu gadu vecuma viņš pats ir sev noteicējs. Čārlijs ir redzējis, kā Rafijs uz ielas ignorē savu mammu. Sen, sen atpakaļ Rafijs reiz bija atnācis uz Čārlija mājām. Un Čārlijs nekad neaizmirsa, ko Rafijs toreiz bija teicis: Tev ir patiešām jauka māja, vai ne? Un mamma. Un tētis. Čārlijam šķita, ka viņš to teica tādā tonī, it kā gribētu visu iznīcināt.

Čārlijs neticēja Rafijam. Mammas vēstule pierādīja, ka viņam ir tiesības neticēt.

Lai vai kā, viss, ko Čārlijs teica, bija: — Vai man iet paņemt somu?

Malacis, mīlīgi pasmaidījis, noteica Rafijs. Čārlijs juta spēka pieplūdumu, zinot, ka viņš ir malacis pareizā nozīmē gudrs un drosmīgs -, nevis tā, kā to domāja Rafijs, vājš un padevīgs.

Viņš mazliet dusmojās, ka Rafijs viņu uzskata par nevarīgu mazuli. Čārlijs gribēja, lai Rafijs zinātu, ka viņš ir gudrāks un neuzķersies uz to. Taču prātīgāk šobrīd bija tēlot muļķīti.

Ātri visu pārdomādams, viņš kāpa augšā uz savu istabu. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, kurp būs jādodas, taču skaidrs bija, ka pie Martas viņu nevedīs. Paņēmis izturīgo ādas mugursomu, viņš ielika tajā salokāmo kabatas nazi, kurā bija dažādi asmeņi un citi rīki, zeķu pāri, mazu saules bateriju, ar ko uzlādēt telefonu, un mirkli svārstījies lielo, spalvaino rotaļu tīģeri, bez kura viņam bija grūti iemigt. Viņš cerēja, ka Rafijs to nepamanīs.

Vannasistabā viņš sameklēja savu zobu suku, zāles pret astmu un mazu pudelīti mammas Visa uzlabosanas eliksīra (Zaļais nr. 42), kuram gan vajadzēja atrasties laboratorijā, bet kurš bija ienests iekšā, jo mamma izmēģināja to pret viņa astmu. Pret astmu tas patiesībā nelīdzēja, bet lieliski kalpoja visādos citos gadījumos pat garastāvokļa uzlabošanai, lai gan mamma to neļāva tā lietot. Tad Čārlijs iegāja vecāku istabā un paņēma 200 dirhēmus, kurus mamma glabāja savā rotaslietu atvilktnē gadījumam, ja nu ievajagas. Nu man tās vajag mammai, zēns pie sevis noteica. Uz gultas gulēja mammas rokassomiņa. Parasti viņš nedrīkstēja to ņemt, bet… viņš to atvēra. Tur bija naudas maks, bibliotēkas kartes, Čārlija un tēta fotogrāfijas, telefons, lūpu krāsa un vēl šis tas. Divas mazas stikla pudelītes ar zālēm. Maza, pulēta lazurīta lodīte, tumši zila ar zeltu, kā maza zemeslodīte sensenos laikos.

Ar ātru vēzienu, gandrīz vai izliekoties, ka to nedara, Čārlijs izgrāba visas šīs lietas no mammas somiņas un pārlika savā mugursomā. Tad nodrāzās lejā. Rafijs, atbalstījies pret sienu, gaidīja pie ārdurvīm.

Tūlīt būšu! Čārlijs sauca. Virtuvē viņš paķēra pāris ābolu un ādas blašķi ūdenim. Tad pabāza galvu caur sētas durvīm. Laboratorijas durvis bija aizvērtas. Žigli pametot skatu atpakaļ, lai pārliecinātos, vai Rafijs neskatās, Čārlijs izsteidzās pagalmā un paraustīja durvis. Aizslēgtas. Un atslēga pazudusi. Tātad viņa prombūtnē kads tās bija aizslēdzis, un, tātad atslēga ir pie šī "kāda". Iespējams, pie Rafija. Čārlijam pēkšņi un noteikti sagribējās Rafiju iekaustīt. Kā viņš uzdrīkstējās slēgt vaļā un ciet mammas laboratoriju?

Kaķis, pieglauzdamies Čārlija kājām, novērsa viņa uzmanību tas bija pašā laikā, jo Rafija iekaustīšana tāpat neko nebūtu devusi. Tā bija Petra.

-   Mrviņi dhevās jūrras mvirrzienā, viņa klusu šņāca.

-    Upes kaķi visu pastāstīj'jūrras kaķiem. Redzēsim, kas būs. Khurr dosies?

-   Pie Rafija un Martas, tikai es nedošos, Čārlijs čukstēja tumsā. Es nezinu ne to, kurp došos, nedz ari to, kā. Vai kāds redzēja manu tēti?

-    Naazinu, Petras balss bija klusa un nevienmērīga.

-   Rredzēsim. Nu thad ej! Ja ko fajag, prassi kaķiem. Jebkuram. Neuztraucies — tu vēl daudz ko nhezini.

-    Ko? Čārlijs nesaprata. Ko, Petra?

-    Tu nau viens, viņa noteica, bet Čārlijs viņu vairs neredzēja; gaisā kaut kas novirmoja, un tas nozīmēja, ka Petra ir prom.

"Manuprāt, tas ir labi," Čārlijs nodomāja.

-    Hei! Rafijs sauca no mājas priekšas.

-    Nāku, Čārlijs atsaucās. Tikai aizslēgšu. "Vēl kaut kas," aizcirzdams virtuves durvis, viņš kaut ko atcerējās. Čārlijs paraudzījās skapīša augšējā plauktā, un te tā bija aizbāzta aiz medusmēneša fotogrāfijas, kur mamma to bija atstājusi: vēstule, vai kā nu to sauc, rakstīta ar asinīm. Viņš veikli palēcās un paņēma fotogrāfiju. Uzsmaidījis tai, viņš ieslidināja fotogrāfiju kopā ar vēstuli kabatā un tad, vienā rokā nesot somu, pievienojās Rafijam.

TREŠĀ NODAĻA

Uz ielas stāvēja gara sudrabkrāsas automašīna. Čārlijs, to ieraudzījis, pie sevis pasmīnēja. Viņa vecāku jaunībā mašīnas bija visiem. Nevienam pat prātā nenāca, ka tās varētu aizliegt un ka nafta, no kuras ražo degvielu, lai mašīnas varētu braukt, agri vai vēlu beigsies. Izrādījās, ka tā beidzās ātrāk, nekā visi bija cerējuši.

Kad pirms piecpadsmit gadiem lielās astmas epidēmijas laikā daudzi bērni sāka gārgt, čerkstēt un klepot un skolas nācās slēgt, valdība beidzot saprata, ka kaut kas jādara mašīnu radītā piesārņojuma sakarā, un aizliedza mašīnām atrasties dzīvojamos rajonos. Impērija, kas bija pret šādu aizliegumu, centās un pūlējās visus pārliecināt, ka astmai nav nekāda sakara ar automašīnām (viņi apgalvoja, ka vainīgi ir kaķi, un, dabiski, arvien vairāk un vairāk cilvēku kļuva alerģiski pret kaķiem), bet šoreiz valdība sacēlās pret Impēriju un teica: "Ja vēlaties, jūs varat indēt savus bērnus, bet jūs nevarat piespiest indēt mūsējos." Tā nu daudzi sāka izmantot elektrus mazus skuterus un mašīnītes, kuras darbina saules vai vēja ražota elektrība. Naftas ir atlicis pavisam maz (lidmašīnas vairs nelido, jo nav degvielas), un tikai nedaudziem cilvēkiem vēl ir automobiļi ar benzīna dzinēju. Un pavisam nedaudziem ir atļauts tos lietot dzīvojamos rajonos. Mašīnas galvenokārt ir vai nu valdības pārstāvjiem, vai ļoti bagātiem ļaudim galvenokārt Impērijas cilvēkiem.

Tomēr Rafija automašīna bija skaista gara un zema kā haizivs, un tās iekšpuse smaržoja pēc labi koptas ādas (ne raupjas ādas, pie kādas Čārlijs bija radis, bet pēc gludas un dārgas). Tā bija savdabīga smarža vilinoša, tomēr vienlaikus šķebinoša. Čārlijs zināja, ka tādas lietas kā šī mašīna dažkārt viņam rada grūtības elpot: krūtis saspiežas, pleci paceļas, un viņam jāklepo un jāklepo, mēģinot dabūt plaušās gaisu un asinīs skābekli. Bet tagad, sēžot iekšā, kamēr Rafijs izgriežas uz ceļa un mašīna uzņem ātrumu, viņš to apbrīnoja un izbaudīja: tik ātra, tik līgana, tik jaudīga. Vadīt tādu būtu fantastiski.

Trojs, kas kopā ar Cārliju sēdēja aizmugurē, siekalojās.

-   Rafij, kā tu tiki pie mašīnas? Čārlijs vaicāja.

-   Izlīdzēju kādam, atbildēja Rafijs. Viņš atļauj man to izmantot.

Mašīna pa maģistrāli slīdēja cauri pilsētai, un tās zemās gaismas lēja oranžus starus uz ceļa putekļiem. Čārlijs cieši raudzījās ārā pa logu. Viņš jutās ļoti vientuļš.

Rafijs brauca uz daudzdzīvokļu namu apmēram jūdzes attālumā no Čārlija mājām. Dzīvoklis bija desmitajā stāvā, un tam nebija aizkaru.

-    Piedod, šeit nav pārāk mājīgi, sacīja Rafijs. Viņš šķita izbrīnīts.

Dzīvoklis bija auksts un tukšs, ar vecām, piespraužu atstātām pēdām uz sienām, kur kādreiz acīmredzot bijuši plakāti. Tur bija divas mazas guļamistabas ar divām gultiņām, dzīvojamā istaba, kurā viņi nemaz neiegāja, un maza virtuvīte, kurā atradās tikai tukšs ledusskapis. Martas šeit nebija, un skaidri varēja saprast, ka šeit vispār neviens nedzīvo.

-    Tava maltīte. Rafijs ar roku norādīja uz šķīvi ar mikliem zivju pirkstiņiem. Acīmredzot tie šeit atradās jau stundām ilgi.

Cārliju interesēja tikai slēdži, durvis, logi.

-    Mana istaba, tava istaba, slinki norādot ar roku, noteica Rafijs. Mamma atnāks vēlāk.

Čārlijs ļoti labi zināja, ka šis nav Martas un Rafija mājas. Viņš nevarēja saprast, par cik dumju Rafijs viņu uzskata. Bija redzams, ka tāds džeks kā Rafijs sevišķi augstu viņu nevērtē, bet tiešām — vai viņš to uzskata par zīdaini? Bet, ja jau Rafijs nedomā, ka viņš ir pietiekami gudrs, lai izbēgtu, tad varbūt nepūlēsies pārāk rūpīgi noslēgt durvis.

-    Lieliski, ar smaidu uz lūpām teica Čārlijs. Viņš centās visam piekrist un izskatīties nedaudz apjucis.

Viņaprāt, iecerētais plāns jau sāka īstenoties. Viņš izliksies, ka dodas gulēt, kad viņam to liks. Kad viss noklusīs, viņš izbēgs. Sākums ir labs, un, cerams, arī līdz rītam nekas nemisēsies.

-    Nespēju noticēt, ka to pieļāvu, burkšķēja Magdalēna. Nespēju noticēt, ka biju tik dumja.

Aneba neiecietīgi paskatījās uz viņu.

-   Nē, viņš teica. Tā nav tava vaina.

-   Man vajadzēja zināt, kurnēja Magdalēna.

-   Nē, Aneba iebilda.

-   Jā, Magdalēna neatlaidās. Es biju muļķe.

-   Nē, Aneba attrauca.

Viņi sēdēja viens otram blakus uz metāla kojas aizslēgtā kajītē drīzāk tādā kā noliktavas telpā. Tā bija maza un oda pēc mitra metāla un sāls. Visas mēbeles divas cietas lāvas, mazītiņš metāla galdiņš, mazītiņa metāla izlietnīte un metāla tualete bez sēdekļa bija iebūvētas. Logu nav. Durvis aizslēgtas. Bezizeja.

Viena siena (izklausās, it kā tā būtu milzīga, taču tā nebija, jo pati kajīte bija niecīga) bija izklātā ar brūnganu spoguļstiklu. Nedaudz ērtāk iekārtotajā blakus kajītē spoguļa otrā pusē divi vīri viens liels un resns, otrs kārns un ņerkstīgs skatījās spogulī. Pareizāk sakot, lūkojās tam cauri uz Anebu un Magdalēnu, jo viņu pusē spogulis bija kā logs ar tonētu stiklu.

-    Es domāju, ka viņiem jābūt, tas ir, ka viņi ir ļoti gudri, sacīja resnais.

-   Jāa, kārnais ņergulis atteica.

-     Tad kādēļ viņa saka, ka ir muļķe? nesaprata resnais.

-   Jāa, kārnais ņergulis piekrita.

(Resno sauca par Vinneru; kārno ņerguli par Sidu.)

Viņi pablenza vēl brīdi.

-    Ja es neesmu muļķe, Magdalēna turpināja, tad kādēļ es kāpu tā glumā huligāna Rafija Sedlera šausmīgajā mašīnā?

-    Jo viņš teica, ka Čārlijs ir ievainots, sacīja Aneba. Jebkurš tā būtu rīkojies.

-   Kādēļ gan es dzēru viņa sazāļoto dzērienu? Magdalēna turpināja. Kādreiz tas bija pirmais, ko meitenēm mācīja, nekad nekāpt svešā mašīnā. Pirmais! Muļķe. Un otrais nekad neņemt no svešiem dzērienus.

-   Jā, bet tu Rafiju pazīsti, Aneba atteica. Kurš gan no vecākiem nebrauktu līdzi kādam, kas apgalvo, ka ir notriekts viņa bērns? Kurš gan nepieņemtu no viņa dzērienu? Izbeidz! Beidz sevi vainot! Tev vajadzētu atcerēties, ka ari es uzķēros uz tāda paša trika ar Martu, tātad tu ari mani sauc par muļķi.

-    Nu labi, sacīja Magdalēna. Kam nu es patiešām nespēju noticēt, ir tas, ka mūs apmuļķoja tik dumji ļautiņi.

Vinners un Sids saskatījās.

-   Vai viņa tikko teica, ka Rafija kungs ir dumjš? vaicāja Vinners.

-   Jāa, Sids apstiprināja.

Neparasta gārdziena troksnis atskanēja no Vinnera rīkles. Izklausījās, it kā viņš būtu aizrijies, bet, viņam atverot muti, kļuva skaidrs, ka viņš tomēr smejas. Sids ieķiķinājās.

Tad Vinners pārstāja smieties un viņa žoklis atkārās, nedaudz sašķiebjoties uz vienu pusi.

-     Vai viņa tikko teica, ka mēs esam muļķi? viņš vaicāja.

Kārnais ņergulis Sids pārtrauca ķiķināšanu, lai padomātu. Domāšana viņam bija smags darbs. To varēja secināt pēc viņa sejas izteiksmes. Izskatījās, it kā viņam šausmīgi gribētos uz tualeti.

-   Jāa, viņš beidzot apstiprināja.

Vinners savilka ģīmi un pateica rupju vārdu. Viņam nemaz nepatika, ka viņu sauc par muļķi. Sids bija pieradis — Vinners viņu parasti tā sauca.

-    Nu tad tā. Mēs esam šeit, sacīja Aneba. Un, jā, mēs nebijām pietiekami piesardzīgi. Kopš šī brīža mums jābūt nedaudz gudrākiem.

-   Kamēr esam šeit ieslēgti un mūs ved dievs zina kur, nav īpašu iespēju izrādīt gudribu, atcirta Magdalēna.

-    Tu zini, ko es ar to domāju, teica Aneba.

-   Jā, Magdalēna apstiprināja. Viņi domāja par vienu un to pašu par Cārliju, bet neviens to skaļi neteica. Kur viņš ir? Kā viņam klājas bez vecākiem? Viņiem jābūt gudriem, lai sveiki un veseli varētu atgriezties pie dēla, cik ātri vien iespējams.

Aneba paspieda Magdalēnai roku.

-    Cik mīļi, spoguļa otrā pusē nosmīkņāja Vinners.

-   Jāa, noteica Sids.

-   Saņem dūšu, čukstēja Aneba.

-   Nu kā tad, attrauca Magdalēna. Tūlīt izņemšu to no somas, kas man vienmēr pa rokai. Viņa kašķējās, jo bija nobijusies.

-   Beidz, čukstēja Aneba.

-   Piedod, viņa atčukstēja. Es tikai esmu…

-    Es arī, noteica Aneba.

-Aneba, Magdalēna ierunājās. Kādēļ gan Marta un Rafijs tā rīkojās? Un kas ir šie puiši? Kāpēc tas viss notiek?

-   Es tieši tagad prātoju, kā tas nebutu varējis notikt, — Aneba teica. Es vēl neesmu sapratis, kas notiek. Un kāpēc.

-   Es vienkārši nezinu… čukstēja Magdalēna. Viņa ir zinātniece. Viņa ir radusi visu zināt. Viņa ir aizkaitināta, ka ir notverta, un dusmojas, ka ir nolaupīta. Tas varētu būt vienīgi… man šķiet… bet kāpēc? Kāpēc tagad? Un kurš?

-    Manuprāt, šī ir zemūdene, pēkšņi sacīja Aneba.

-    Kas? iekliedzās Magdalēna.

Viņi saskatījās. Te nu bija — bēgšana.

Aneba viegli dauzīja dūri pret dūri. Viņš pacēla acis.

-   Un, viņš iesāka… un, piegājis pie brūnganās stikla sienas, cieši aplūkoja to.

Viņš atkāpās un tad pēkšņi izbāza meli.

No spoguļa otras puses atskanēja klusināti pārmetumi.

Magdalēna noelsās. Tiešām? viņa teica, savilkusi uzacis. Viņa nostājās vīram aiz muguras un uztaisīja muļķīgas ēzeļaustiņas.

Aiz spoguļa iespurdzās.

Lai gan tas neko nedeva. Neko praktisku.

CETURTĀ nodaĻa

V ēl tumsā ap pulksten trijiem četriem no rīta, kad beidzamie slīmesti un nakts dzīvnieki jau bija devušies gulēt, bet putni vēl nebija modušies, Čārlijs pielēca kājās.

Velns! Cik daudz laika viņš bija zaudējis?

Dzīvoklis bija kluss. Čārlija guļamistabas durvis aizvērtas.

Čārlijs uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm. Aizslēgtas vai vismaz aizbultētas. Tik vien tās bēdas: Čārlijs no somas izvilka savu identifikācijas karti un uzmanīgi ieslidināja durvju spraugā. Pirms vairākiem gadiem Džeks pie strūklakas viņam bija parādījis, kā to dara. Viegla rokas kustība un bingo! Aizbīdnis izslīdēja no spraugas, un durvis atvērās.

Netīrajā priekšnamā valdīja tumsa.

No otras guļamistabas skanēja vienmērīga, smagnēja un vīrišķīga sēkšana, kas mijās ar suņa skaļo elpošanu.

Tikai nemostieties, jūs, lielie jefiņi, Čārlijs klusībā mudināja gulētājus.

Uzmetis somu plecos, viņš lavījās uz ārdurvīm. Arī tās bija aizslēgtas. Abus aizbīdņus varēja viegli atbīdīt, bet, lai atslēgtu dubulto slēdzeni, vajadzēja atslēgu.

Čārlijs pameta skatu riņķī un tik tikko skaļi neiesmējās. Atslēga bija nolikta turpat priekšnamā uz plauktiņa. Acīmredzot Rafijs šo uzskata par galīgu dumiķi. Nu gan Čārlijs viņam parādīs!

Čārlijs klusi izlavījās nama gaitenī un aizvēra aiz sevis durvis. Tā vieta, lai izsauktu trokšņaino liftu, viņš atvēra

kāpņu telpas stikla durvis un metās skriešus lejup stāvu pēc stāva, līdz sareiba galva. Zēns apstājās, lai atvilktu elpu un atgūtos: galva griezās, un asinis dzīslās joņoja. Viņš redzēja, kā ārpusē nakts tumsa pirms saullēkta top gaišāka un rīta zvaigzne pie pelēkajām debesīm atgādina tālu zelta monētu.

Izskrējis pagalmā, Čārlijs ievēroja, ka sārtas gaismas strēles jau spraucas cauri tumšajām debesīm -, pelēcība pamazām izbalēja, dodama vietu burvīgi dzidrajai rīta zilgmei. Augstu, augstu gaisā kā karogi plīvoja vairākas baltu mākoņu svītras. Pirmie šķēršļi nu bija pārvarēti, un šķita, ka diena būs jauka. Čārlijs ieelpoja upes smaržu un lēkšiem metās dienvidu virzienā, sekojot salkanajai drēgnuma smakai, kas varēja aizvest viņu līdz upei un tad līdz jūrai.

Kad Čārlijs sasniedza Temzas krastu, viņš saprata, ka ļoti grib ēst. Priekšā bija atrakciju parks, kurš pēcpusdienās un vakaros vilināja ar jautriem karuseļiem un rotaļām un kurā tirgoja cukurvati un sukādes. Rīta agrumā šeit valdīja klusums. Karuseļus klāja brezenta pārsegi, lai pasargātu tos no mitruma, bet atrakciju parka darbinieki vēl gulēja vai ari, sākoties jaunai dienai, cepa brokastīm šķiņķi. Tā smarža gluži vai spīdzināja Čārlija degunu, un tas pat sāka raustīties.

Gribu sviestmaizi ar šķiņķi, Čārlijs pie sevis nomurmināja.

Tomēr zēns pagāja garām atrakciju parkam, juzdamies kā pieaugušais (jo parasti viņa reakcija būtu bijusi: "Es gribu uz karuseļiem! Es gribu!"), un devās uz austrumiem pretī austošajai saulei. Vispirms viņš gāja gar upes krastu, kur rindojās peldošās mājas: bija dzirdams, kā to iekšpusē žāvājas cilvēki, un redzams, kā tie lien laukā pa sarkani un zaļi krāsotajām lūkām, lai ieelpotu rīta gaisu. Čārlijs steidzās tālāk. Zēns nevēlējās, lai kāds viņu ievērotu. Rafijs laikam jau mostas. "Cilvekiem", kurus pieminēja Petra, droši vien ir draugi un palīgi. Čārlijs ierāva galvu plecos un steidzās uz priekšu gluži kā zirneklis pa grīdas līsti.

Pēc aptuveni pusstundas Čārlijs bija nonācis krastmalā netālu no savām mājām. Priekšā slējās drupas, kas bija saglabājušās vēl kopš laikiem, kad šeit dzīvoja vairāki tūkstoši ļaužu. Tad viņi vēl nebija pametuši mājas, glābdamies no mašīnu dūmiem un pilsētas dzīves nodevības, un devušies uz Jaunajām kopienām (Privāti Slēgto Ciematu kopienu, Plašuma kopienu, Impērijas Iespēju kopienu visvisādiem solījumiem drošākai un labākai videi). Piekrastē Čārlijs redzēja mazas zvejnieku laivas, kas gulēja bēguma atstātajā dubļainajā sēklī. Viņš redzēja arī, kā netālu no zivju steķa gala augšup cēlās silta gaisa strūkla, un dzirdēja, kā sprakšķ grils, un saoda zvejnieka parasto brokastu smaržu zutis un lēts smēķis. Čārlijs pārlēca pār nelielo sētiņu, kas norobežoja taku no zvejnieku teritorijas, piezemējās nelielā sāļu dubļu peļķē un tad vieglā gaitā devās pa zivju molu uz priekšu.

Viņš pazina zvejnieku, kurš stāvēja pie grila, tas bija misters Absvorts, Stīva tētis. Misters Absvorts pats līdzinājās zivij viņš bija gara auguma, pelēcīgi sārts un izskatījās slapjš. Aiz viņa atradās liels brezenta gabals, uz kura kaudzē bija samestas slidenas, sudrabainas zivtiņas pagājušās nakts loms. Uz galda misters Absvorts bija uzlicis lielu zuti, kuru tīrīja, gatavojot cepšanai. Viņš noslaucīja no galda zivs sudrabaino ādu un sārtās ķidas un iemeta tās vecā maisā. Blakus knakstījās kārns, brūns kaķis.

Misters Absvorts pacēla skatu un ieraudzīja Čārliju. Zēns saprata, ka ir par vēlu, lai laistos lapās. Ak, lai nu paliek.

-   Labrīt, mister Absvort! priecīgi uzsauca Čārlijs.

-    Sveiks, Čārlij! misters Absvorts atbildēja. Agrs gan! viņš piebilda. Čārlijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

-   Esi izsalcis? misters Absvorts vaicāja.

Čārlijs atkal pamāja. Pēc divām minūtēm viņš jau stūķēja mutē sviestmaizi ar ceptu zuti, apkaisītu ar pipariem un izrotātu ar citrona šķēli. Nekad dzīvē neko tik gardu viņš nebija baudījis. Zuši šeit ir milzigi daži pat astoņas pēdas [4] gari. Tie garšoja drīzāk pēc vistas gaļas, nevis pēc zivs. Daži skolēni apgalvoja, ka zuši garšo kā čūskas, taču Čārlijs čūskas nekad nav ēdis.

-   Afrikāņi čūskas neēd, tētis reiz teica. Tāpat kā angļi neēd gliemežus.

Tā nu sanāk, ka Čārlija tētis ēd gliemežus, bet mamma čūskas. Čārlijs neēd ne vienus, ne otrus. Dažkārt viņš domāja, ka varētu ēst gan čūskas, gan gliemežus. Taču, taisnību sakot, viņš tos nemaz nekāroja. Toties Čārlijs kaut vai katru dienu labprāt ēstu sviestmaizes ar zuti.

Misters Absvorts bija pagatavojis arī tēju.

-   Kurp tu, zēn, dodies? painteresējās misters Absvorts.

-   Uz mācībām, Čārlijs sameloja.

-    Aha, misters Absvorts novilka un turpināja tīrīt zivis, darbu pārtraukdams vien, lai paņemtu Čārlija pasniegto dirhēmu. Drīz no upes malas viņiem tuvojās citi zvejnieki.

-   Tad nu es eju, sacīja Čārlijs. Paldies!

-   Aha, misters Absvotrs attrauca.

Rafijs pamodās. Trojs smilkstēja un uzmācās viņam, tādēļ Rafijs paslēja galvu no spilvena. Viņš klausījās, ko dara Čārlijs. Nekas nebija dzirdams. Rafijs uztrausās no gultas un ieskatījās Čārlija istabā.

Vispirms viņš jutās pārsteigts. Viņam pat prātā nebija ienācis, ka Čārlijs ir spējīgs aizbēgt.

Tad Rafijs kļuva nikns. Viņš saknieba lūpas, un viņa seja saspringa. Uzgriezis muguru tukšajai gultai, viņš iespēra sunim.

Tev, draņķi, vajadzēja pamosties, vai ne? Rafijs nošņācās. Kaut ierējies būtu! Vai tas ir tik grūti?

Trojs iesmilkstējās un izmetās ārā spērienus viņš bija izbaudījis ne vienu reizi vien.

Rafijs paķēra telefonu un nedomājot sāka spaidīt taustiņus. Viņam vajadzēja uz kādu sakliegt. Taču tad viņš saprata, ka nedrīkst to darīt. Ja Rafijs saviem ļaudīm atklātu, ka ļāvis zēnam izbēgt, viņu vienkārši izsmietu. Tas nedrīkst nākt gaismā. Šefs nedrīkst neko uzzināt. Pat tad ja esi visu labi paveicis, pusaudzim būt par noziedznieku ir sevišķi grūti, kad jāpanāk, lai ļaudis tev uzticētos, lai paļautos uz tavām spējām. Bet kļūdas par kļūdām nevar būt ne runas. Tagad uz spēles ir likta viņa reputācija. Neviens neviens viņu nevarēs saukt par muļķa puišeli.

Nolāpītais Čārlijs!

Rafijs saspringti domāja..Tad viņš apzvanīja visus Anebas un Magdalēnas draugus. Neviens neko nebija dzirdējis par Čārliju. Viņi visi domāja, ka zēns ir aizbraucis kopā ar vecākiem, kuri saņēmuši jaunu darbu plūdu skartajās toksiskajās teritorijās, kur ir slikti sakari. Taču ar laiku viņi varēs sazināties, tādēļ neviens neuztraucās. Tā Čārlija ģimenes draugi domāja tādēļ, ka visu iepriekšējo pēcpusdienu Rafijs bija pavadījis pie Magdalēnas datora, sūtīdams tiem ziņas pa e-pastu.

Rafijs šo darbiņu bija paveicis varen labi.

Rafijs nevarēja sūtīt Čārlijam pakaļ Sidu un Vinneru, jo tiem jau zemūdenē bija darba pilnas rokas.

Ko nu? Vai zvanīt policijai?

Viņš vispirms iesmējās, bet tad nodomāja kāpēc gan ne?

Tomēr policijai viņš nezvanīja. Rafijs pārāk labi saprata, kā pusē viņš darbojas.

-   Nu, Troj, viņš teica, dosimies paskraidīt!

Čārlijs nevarēja tikt pārāk tālu. Trojs tam žurkulēnam

sadzīs pēdas.

Pēc brokastīm, uzmetis plecos somu, Čārlijs ar acs kaktiņu manīja, ka tuvumā nozib kāda brūna, pūkaina aste. Viņš pavērās apkārt. Gar acim atkal nozibēja brūns. Tas aicināja zēnu uz upmalas taku. Pateicies misteram Absvortam, Čārlijs pārlēca pāri sētiņai, un tur viņa priekšā gorījās lepns kaķa dibens ar paceltu kustīgu asti, it kā tā grasītos pamest pašu minci. Protams, kaķis tai sekoja.

Aiz nomaļa krūma, nost no citu acīm, kaķis pagriezās pret Čārliju. Zēns to nepazina.

-   Nu, khā t' domā brrauht pa mrupi? kaķis īsi noprasīja. Čārlijs bija pieradis pie kaķu ašā un strupā runas veida, bet citiem varētu šķist, ka šie dzīvnieciņi ir nedaudz parupji.

-    Domāju, ar kuģi, Čārlijs atbildēja.

-   Dīvains laiks, lai muktu, noteica kaķis. Nāc man līdzi!

Čārlijs viņam sekoja kādu jūdzi vai vairāk atpakaļ pa taku austrumu virzienā. Sasnieguši piestātni un tikuši garām lielākajam baseinam, kurā stāvēja izpriecu kuģi (atkal Čārlijs juta, ka sirds skumjās iesmeldzās viņš šobrīd vēlējās atrasties uz kāda izpriecu kuģa ar plīvojošiem karogiem un, saulei mirdzot, malkot ķiršu limonādi un nirt jūrā), viņi nonāca tumšākā un mazākā ūdenstilpē, kurā bija pietauvoti upes policijas kuteri. Viens no tiem stavēja pie pašas piestātnes ieejas ar pulēta koka klāju un sevišķi spēcīgu dzinēju, uz naglas karājās upes policista formas jaka, un kabīnē, cieši aizmidzis, gulēja pats policists.

-    Klusi ieej, čukstēja kaķis. Ielien priekšā un piemeties čokurā uz enkurķēdes. Šis drīz dosies patrulēt uz Griniču. Tiklīdz kā pamodīsies. Vakar viņš pietempās (šai brīdī kaķis policistam veltīja nicinājuma pilnu skatienu), un, tiklīdz manīs, ka kavējas, šamais sāks steigties. Griničā viņš pietauvosies un ies uz krogu. Tiklīdz šis būs mraizgājis, tu arrī pazūdi un sameklē kādu jūras kuģi. Teu jādodas otrpus Lamanšam. Uz Franciju.

-    Uz Franciju! Čārlijs izsaucās. Francija! Viņš pat nezināja, ko par visu to domāt. Francija!

-    Ej! kaķis kļuva nepacietīgs. Tu nevari te dirnēt visu dienu.

Lai tiktu kutera priekšgalā, Čārlijam nācās rāpties pāri policistam. Zēnam vajadzēja ļoti uzmanīties, lai gulētāju neuzmodinātu. Tad bija jānolavās lejā pa kāpnēm un jāaizkļūst līdz pašam kutera galam. Kaķiem tas nesagādātu grūtības tie varēja palēkties un gluži vai pārlidot pāri, kam vien gribēja. Bet zēns piezemējoties nobūkšķētu vien…

Čārlijs lēni un uzmanīgi virzījās gar margām, kas norobežoja klaju, aizšmauca policistam garām un žigli nolavijās lejā pa kāpnēm.

Hššššš, nošņāca kaķis, un Čārlijs izdzirdēja tādu kā skaļu iekrākšanos, tarkšķīgi čīkstošu žāvāšanos un stenēšanu. Dīvainā skaņa nāca no paģirainā policista, kuru kaut kas bija iztrūcinājis un kurš nu sāka mosties un pēc neērtās gulēšanas laukā uz kutera jutās stīvs un stulbs, un nosalis. Čārlijs ielīda kutera priekšgalā, sarāvās, cik mazs vien varēja, un palika tumsā klusi guļam. Kuterī smaržoja pēc mašīneļļas, brezenta un terpentīna. Ritulī saritinātā enkurķēde, uz kuras zēns apgulās, bija auksta un cieta. Tas nekas. Policists, kā jau kaķis to bija paredzējis, kasīja pakausi, lamājās un centās iedarbināt dzinēju. Tiklīdz motora skaņa nomāca visus pārējos trokšņus, Čārlijs iekārtojās tā, lai varētu raudzīties caur enkurķēdes lūku un domāt par Rafiju.

Rafijs Čārliju nepanāca! Patiešām ne! Vismaz pagaidām…

Interesanti, cik gan pūļu Rafijs bija veltījis viņa vajāšanai.

Čārlijs nespēja iedomāties, kādēļ Rafijam ar viņu būtu jāķēpājas. Turklāt viņš nespēja iedomāties, kā Rafijs iesaistīts Čārlija vecāku pazušanā. Rafijs ir tikai kaimiņu puišelis vecāks, foršāks, bet vienalga puišelis. Tikpat kā puišelis. Viņš taču vēl aizvien ir pusaudzis.

Tomēr tas bija skaidrs kā diena, ka Rafiju stipri saniknoja sīkaļas Čārlija bēgšana.

Čārlijam nepatika doma, ka Rafijs dusmojas.

Bet tad viņš pasmaidīja. Es ari esmu dusmīgs, Čārlijs klusi nočukstēja.

Dažas jūdzes lejup pa upi Aneba uzrunāja nolaupītājus Vinneru un Sidu: Kas jūs esat, un kurp mūs vedat? Jau septiņpadsmito reizi viņš jautāja. Un jau septiņpadsmito reizi Vinners, vīpsnājot un nejauki smīnot, atbildēja: Saulstariņ, tev tas nav jāzina. Nav jāzina.

Un Anebas sirds sažņaudzās: viņa bērns, viņa sieva, viņa sieva, viņa bērns. Bet viņš gribēja gan zināt. Ja viņi zinātu, tad varētu izlemt, kā rīkoties.

Aneba atsēdās un aizvēra acis, un domāja. Ja viņš domās pietiekami ilgi, tad gan jau visu sapratīs.

PIEKTĀ nodaĻa

Braukšana par zaķi ar policijas kuteri nav sliktākais laika pavadīšanas veids, pat ja tu guli uz saritinātas enkurķēdes. Pēc agrās celšanās un garās rīta pastaigas Čārlijs jutās noguris, tādēļ viņš apēda ābolu, pavēroja garām slīdošo pilsētu un tad iesnaudās, pabāzis zem galvas brezenta maisu. Kā par nelaimi Čārlijs vēl gulēja, kad upes policists pietauvojās Griničā, un gulēja arī tad, kad tas devās pusdienās, un arī tad, kad viņš atgriezās, un vēl aizvien gulēja, kad kuteris atstāja piestātni un devās uz Silvertaunu.

Čārlijs pamodās, kad, iedarbinot motoru, kuteris nodrebēja un kaut kas skribelīgi skrapstīgs pārskrēja pār zēna kāju.

-    Au! Čārlijs iesaucās, steigšus pielēkdams sēdus, aizmirsis, ka atrodas zemā kambarī kutera priekšgalā, kur griestu augstums ir aptuveni divas pēdas [5] . Zēns stipri sasita galvu.

-   Au! Čārlijs vēlreiz iesaucās. Acīs saskrēja asaras, un viņš neveikli atkrita atpakaļ. Viņu nicīgi vēroja bailīga izskata melna žurka, kura, iespējams, bija tā, kas skribelīgi skrapstīgi pārskrēja pār Čārlija kāju. Kajītē bija tumšs. Vienīgā gaisma plūda no rietumu puses. Saules stāvoklis un Čārlija kurkstošais vēders liecināja, ka pusdienlaiks ir jau sen pagājis.

-Ak nē! Čārlijs nočukstēja, atminēdamies, ka tagad nedrīkst vaidēt, jo uz kutera, iespējams, atrodas policists. Kur mēs esam? Žurka, ko man darīt?

Žurka veltīja viņam skatienu, kas nozīmēja: Kas man par daļu? izlīda pa enkura lūku un ielēca tumšajā ūdenī.

Ak! Čārlijs iesaucās. Un es domāju, ka tu esi jauka. Te nu bija. Cik klusi vien iespējams, viņš atgūlās uz mezglainās enkurķēdes un domāja, kas labs viņu varētu sagaidīt.

"Tā," viņš sprieda, "mēs joprojām peldam uz austrumiem, t.i., uz jūru, un kaķis teica, ka turp ved ari mammu un tēti. Tātad viss ir kārtībā. Bet es esmu zaudējis iespēju sastapt Griničas kaķus, lai noskaidrotu, vai viņiem ir zināmi kādi jaunumi…" Čārlijs prātoja, vai nevajadzētu izlēkt no kutera tāpat, kā to izdarīja žurka, un peldēt uz krastu… vai ari pārgrūst policistu pār bortu un stūrēt kuteri atpakaļ uz Griniču… Nē, tās ir stulbas domas. Viņam ir jābūt prātīgam.

Tomēr prātīgumam ir viena nelaime ja tu pārāk daudz domā, tad drīz vien nekas vairs nešķiet prātīgi, un tieši tā notika arī ar Čārliju. Jau pēc dažām minūtēm viņam šķita, ka bēgšana no Rafija bija stulbums, ka sekošana kaķa padomam bija aušība, ka idiotisms bija gulēt visu dienu un plānprātība domāt, ka var tā vienkārši dotiēs jūrā un sameklēt vecākus. Jūra ir milzīga. Brūnais kaķis minēja Franciju. Francija ir milzīga. Cik daudz ostu ir Lamanša krastā? Simtiem. Kāda velna pēc viņš domā, ka šis ir labs veids, kā meklēt vecākus?

Čārlijs ir zens, kam patīk darboties, rīkoties. Šeit, enkurķēdes kambari, kurā nevar neko pasākt, nedienas viņam šķita vēl jo lielākas. Bet tad viņš izdzirdēja visai savādu troksni.

Tā bija mūzika — skaļa un it kā aizsmakusi, bet ne neglīta melodija. Nē, tā bija mežonīga un aizraujoša, ritmiska kā bungas un žēlabaina kā vijole, tomēr tās nebija ne bungas, ne vijoles. Skaņa šķita pazīstama, tomēr Čārlijs nespēja izdomāt tai apzīmējumu. Kaut kas līdzīgs svilpšanai, pumpējošai skaņai ar virpuļojošu melodiju; kā viss, ko viņš vienmēr ir vēlējies darīt, bet nav varējis; kā piedzīvojums un briesmas, un sveši interesanti ļaudis; kā sen atpakaļ un tālu prom. Čārlija sirds iepukstējās straujāk, un viņš, pavisam aizmirsis par upes policistu, izlīda no savas slēptuves un ietrausās kutera šaurajā kajītē.

Vēlāk izrādījās, ka tam nebija nekādas nozīmes, vai Čārlijs domāja vai nedomāja par policistu, jo tas bija aizņemts darbā. Policists, atbalstījies pret sava kuterīša margām, stāvēja ar megafonu rokā un sauca garām peldošajam kuģim: Jūs pārkāpjat noteikumus. Jūs radāt nekārtības. Saskaņā ar Kuģu satiksmes noteikumu 1783 zx 1. pantu jūs nedrīkstat ska]i atskaņot mūziku publiskajos ūdensceļos bez īpašas licences. Ja piecu minūšu laikā neuzrādīsiet spēkā esošu atļauju, man ir tiesības kāpt uz jūsu kuģa un novērst turpmākos satiksmes traucējumus. Es jūs brīdinu. Jūs pārkāpjat noteikumus… — un tā tālāk. Bet Čārlijs tam visam nepievērsa uzmanību. Viņš bija pārlieku aizņemts, vērojot neparasto kuģi.

Pirmkārt, tas bija milzīgs: liels, augsts, plats veclaicīgs tvaikonis. Otrkārt, tas bija ne tikai milzīgs, bet arī koši sarkans. Ne salkani meitenīgi sārts, bet koši sarkans kā asinis, kā rietoša saule karstā Āfrikas novakarē, kā sarkanie apelsīni un granāti, un granātābolu sēklas. Kur nebija koši sarkanās, tur bija zelta krāsa. Piemēram, zeltaini bija mati kuģa lellim ar zaļajām acīm un vilinošo smaidu un daudzo iluminatoru apmales, un izgrebtās krokotās lapas un vīnstīgas kuģa pakaļgalā. Kuģim bija trīs masti, bugsprits, lielgabali un gar klāju izvietotas glābšanas laivas, un centrā divi lieliski skursteņi, no kuriem ik pa brīdim izšāvās melnu dūmu mutuļi. Dūmeņu priekšā atradās zema, ieapaļa kā jūrmalas akmens, sarkanbalti svītrota audekla nojume -, bet takelāžā [6] plīvoja koši karogi. Buras vēl nebija uzvilktas, taču kuģis, izmantojot bēguma straumi, ar pilnu jaudu traucās uz jūru.

Čārlijs pēkšņi vairāk par visu vēlējās redzēt, kā šis pārsteidzošais meistardarbs pilnās burās kuģo plašajos ūdeņos.

Mežonīgā mūzika skanēja no kuģa, un šķita, ka gan kuģi, gan pašu mūziku uzmācīgais upes policists uztrauca ne vairāk, kā ziloni uztrauc uz pēcpuses uzmetusies muša policists turpināja bļaustīties megafonā, bet kuģis turpināja peldēt.

Un tad pēkšņi uz tvaikoņa klāja parādījās kāds stāvs, kurš acīmredzot bija pamanījis policistu, jo pārliecās pār malu un it kā klausījās, ko kārtībsargs runā. Pēc tam stāvs uz bridi nozuda un tad atkal parādījās, skaļi nomezdams virvju kāpnes. Kuģis palēnināja gaitu, lai upes straumē noturētu līdzsvaru, un policists, piepeldējis ar savu mazo kuterīti pie varenā košsarkanā kuģa korpusa, nadzīgi sāka rāpties augšā uz klāja.

Čārlijs skaidri zināja, ko vēlas darīt, tādēļ gaidīja izdevīgu bridi. Tajā mirklī, kad piekrastē neviena neredzēs, viņš kāps uz kuģa. Tas ir tik skaists, tik aizraujošs. Kādi gan ļaudis atrodas uz šī kuģa? Kam kuģis pieder? Čārlijs nekad savā dzīvē nebija redzējis neko tik vilinošu, un tagad viņš to izpētīs.

Uz klāja kaut kas notika. Čārlijs nevarēja labi saskatīt, kas tieši, jo mazais upes kuterītis visu laiku sitās pret lielā korpusa sarkanajiem sāniem, turklāt kuģa klājs atradās pārāk augstu, tomēr viņš dzirdēja kliegšanu, ķīvēšanos un pēkšņi skaļu plunkšķi.

Čārlijs paskatījās skaņas virzienā.

Tas bija policists, kurš atradās ūdenim tuvāk, nekā pats to vēlējās, ūdenī iekšā. Viņš šļakstījās un kārpījās, cīnīdamies pēc elpas un pūlēdamies noturēties virs ūdens, to izdarīt nav nemaz viegli, ja esi pārmests pār bortu un tev kājās ir zābaki.

-   Piedod, puis! no augšas atskanēja aizsmakusi balss, un tad kuģis strauji sāka uzņemt ātrumu, mūzika apklusa, un sarkanais korpuss turpināja naski peldet uz priekšu gluži ka kareivīgi noskaņots gulbis, atstājot policistu sev aiz muguras, bet viņa kuterīti aizraujot līdzi, it kā būtu aizmirsis par tā esamību. Kā tas, iespējams, arī bija.

Čārlijs vienatnē sēdēja kajītē un nespēja izdvest ne vārda, kamēr kuterītis ar iespaidīgu ātrumu tika vilkts nezin kur.

Dažas jūdzes augšup pa upi pie mistera Absvorta laivu novietnes upes krastā stāvēja Rafijs un Trojs. Suns elsa un slienājās. Dzīdams Čārlijam pēdas, viņš visu ceļu bija skrējis. Rafijs bija sekojis tam savā garajā sudrabkrāsas automašīnā un tagad izskatījās mierīgs un bāls. Puisis blenza uz Troju, un viņa mute bija sašķobīta.

-   Tu, stulbais lops, viņš bilda sākumā mierīgi. Tu, stulbais lops! Tas nav puika, bet gan zivju steķis. Vai tad vakar mašīnā tu viņu kārtīgi neapostīji? Kādēļ, tavuprāt, es tevi baroju, tu, plancka! Nejau tava valdzinājuma, bet gan deguna dēļ! Un, ja tavs deguns neatšķir mazu zēnu no zivju ēdiena, tad kādēļ gan man tevi turēt! Vācies! Ej! Rafijs pacēla nūju un grūda to sunim purnā.

Trojs smilkstēdams noskrēja līdz ūdens malai un tad sāka skraidīt šurpu turpu.

Misters Absvorts viņus vēroja, bet neko neteica.

-   Vai jūs šeit esat visu rītu? Rafijs vaicāja.

-     Aha, skalodams spainī zivi, attrauca misters Absvorts.

-    Vai jūs zēnu neredzējāt? Tumšādainu zēnu, apmēram tik lielu, ar noskūtu galvu, ar somu?

Misters Absvorts pacēla skatu. Nē, viņa balss skanēja liegi. Tu esi pirmais zens, kuru es šodien redzu.

Rafijs blenza uz viņu. Viņam nepatika, ja to sauca par zēnu.

-   Ja nu viņš nāk atpakaļ pa šo ceļu, Rafijs noteica.

Misters Absvorts atkal pievērsās zivju vēderiem, turpinot aukstajā ūdenī tīrīt sārtās un zilganās sudrabaino zušu iekšas. Gaisā cēlās siltums no grila.

-   Vēlies sviestmaizi ar zuti? viņš vaicāja.

-   Protams, nē, atcirta Rafijs. Ja viņš nāk atpakaļ…

-    Te neviens zēns nav nācis, atkārtoja misters Absvorts.

Rafijs brīdi stāvēja, galvu nokāris. Viņš bija dusmīgs.

Pēkšņi viņš nikni meta sunim ar nūju, tad, ādas žaketei plandot, apgriezās uz papēža, ielēca mašīnā un devās mājup.

Trojs, noguris un asti nokāris, klunkurēja saimniekam pakaļ. Līdz mājām bija tāls ceļš ejams.

Misters Absvorts pacēla skatu. Viņam patiktu, ja tam jauneklim būtu bijušas labākas manieres.

SESTĀ nodaĻa

Čārlijs neuztraucās par policistu, kurš palika peramies upes vidū. Visi upes policisti taču prot peldēt. Turpretī Čārlijs bija izsalcis. Viņš atvēra abus kajītes skapīšus: pusizēsta cepumu paciņa un nedaudz tējas, un cukurgraudi, un šokolāde. Čārlijs apēda trīs cepumus, bet pārējos ielika savā somā. Viņš pievāca arī tēju un šokolādi, un kastīti ar cukurgraudiņiem galu galā policistam tie tāpat šobrīd nav vajadzīgi.

Pēc tam Čārlijs iekārtojās kajītē. Zēns nevēlējās, lai no kuģa kāds viņu pamanītu, tādēļ viņš paliks te līdz tumsai, bet tad uzrāpsies uz kuģa. Čārlijs atgūlās un vēroja dižo sarkano korpusu, pie kura viņš bija saistīts, atkal prātodams, kam gan tāds kuģis varētu piederēt un kurp tas dodas. Viņš redzēja kuģa vārdu Kirke -, zelta burtiem tas rotāja vareno kuģa priekšgalu. Kirke tādu vārdu Čārlijs jau reiz bija dzirdējis… kas gan tas bija… Pēc brīža zēns atcerējās, ka tā sauca kādas salas burvi, kura nobūra Odiseju, kad tas atgriezās no Trojas kara. Tētis Čārlijam bija lasījis šo stāstu. Burve pārvērta Odiseja jūrniekus par cūkām un aizturēja Odiseju uz veselu gadu, liekot tam aizmirst mājas Itakā un tur palikušo sievu un dēlu… Kirke. Dīvains vārds kuģim, jo stāstā Kirke bija tā, kas tik veiksmīgi pārtrauca Odiseja jūras braucienu.

No savas vietas kuterī Čārlijs nevarēja ilgi sekot Kirkes kustības virzienam, jo, tā guļot un skatoties uz augšu, viņam drīz vien galvā sakāpa asinis. Zēns apgriezās otrādi un vēroja garām slīdošo pilsētu. Tikko viņi bija papeldējuši garām kādai augstai, mirdzošai ēkai biroju rajonā. Kuģu piestātnes un noliktavas, un kuģu remonta rūpnīcu akmens molus nomainīja mazāki doki, mājas uz pāļiem, kurās dzīvoja piestātņu strādnieki, un visbeidzot parādījās plaši un tuksnesīgi purvāji un solončaki [7] , kur zāle sudrabaini ņirbēja un virs ūdens skanēja simtiem neredzamu putnu vidžināšana, kas saplūda ar viļņu šalkoņu zem mazā kuterīša korpusa. Čārlijam šķita, ka būtu jauki dzīvot kādā no tām pāļu mājām, kuru verandas ir pavērstas uz upes pusi un zem kurām skalojas ūdens. Tur var makšķerēt, sēžot pie guļamistabas loga, debesis un ūdens tev plešas visapkārt, un jūra divreiz dienā ieplūst zem tavas mājas. Čārlijs prātoja, kādēļ gan tālāk iekšzemē, pilsētas rietumos, tur, kur viņš dzīvo, nav tādu māju uz pāļiem; kādēļ tur cilvēki, tāpat kā Čārlijs, mīt savrupnamos vai daudzdzīvokļu ēkās.

Čārlijs nevēlējās domāt par mājam. Viņš sataustīja somā mātes telefonu un pēkšņi iedomājās: "Mammai šobrīd telefona nav, bet kā tad tētim?"

Čārlijs izņēma savu telefonu un žigli uzspieda teta numuru. Viņa sirds dauzījās kā negudra un rokas trīcēja. Varbūt tētis atbildēs. Varbūt.

Signāls klausulē bija neskaidrs un atbalsojās kaut kur tukšumā. Tas skanēja pārāk ilgi. Tad atsaucās tēta balss. Tas bija ieraksts: "Sveiki, te runa Aneba Ašanti, atstājiet ziņu, un es ar jums drīz sazināšos."

Tēta balss. Čārlijs sajuta to līdz pat sirds dziļumiem.

Kaut Čārlijs būtu zinājis, ko sacit ko drīkstēja droši teikt. Čārlijs nevēlējās neko izpaust gadījumā, ja vini — lai kas tie arī būtu klausītos šo ziņu. Bet ko gan viņš vēlējās tētim pateikt? Ko? Un Čārlijam ir jāatstāj ziņojums tagad, jo, ja nu viņam vairs neizdodas teti sazvanīt? Viņš nedrīkst laist šo iespēju vējā.

Pēkšņi Čārlijs saprata, kas jādara. Viņam jāierunā mammas vestulītei līdzīgs ziņojums. Vecākiem viss būtu skaidrs, bet Čārlijs neko nebutu izpaudis.

Čau, tētiņ, viņš priecīgi iesāka. Te Čārlzs. Es esmu labs zēns, kā jau mammīte lika. Esmu pie Rafija un Martas, tomēr daudz eju arī laukā. Ļoti ceru, ka drīzumā redzēsimies. Šodien vizināšos pa upi un ceru to pašu dant arī rīt. Gaidu tavu zvanu. Telefons visu laiku ir pie manis. Daudz buču mammītei. Atā!

Čārlijs jutās apmierināts. Ja tētis dzirdēs šo ziņu, tad viņš sapratīs, ka dēls zina, kas noticis. Pirmkārt, Čārlijs nekad nesauca tēti par tētiņu un mammu par mammīti tā nu viņi uzzinās, ka šie vārdi ir aizgūti no mammas vēstules. Plus vēl norāde uz "esmu labs zēns" un sevis nodēvēšana par Čārlzu. "Daudz eju laukā" un šodien un rīt "vizinos pa upi" ir skaidrāki par skaidru, un piēce de resistance tas ir pats labākais kamēr viņš runāja, prātā ienāca doma pateikt, ka telefonu viņš visu laiku nēsā līdzi. Protams, ka mācību laikā telefons vienmēr bija jāizslēdz, tā nu tagad vecākiem būtu jāsaprot, ka viņš neapmeklē mācības pie brāļa Džeroma, un, saliekot šo kopā ar vizināšanos un "ļoti ceru, ka drīzumā redzēsimies", viņi sapratīs, ka dēls tiem seko.

Neraža. Viņam vajadzēja pateikt kaut ko par kaķiem. Ja tētis un mamma zinātu, ka kaķi viņus uzmana, tad varētu atsūtīt kādu vēsti par sevi… Ak nē. Diemžēl mamma un tētis neprot kaķu valodu.

Kad Čārlijs bija mazs un viņi dzīvoja Āfrikā, Aneba Ašanti bieži mēdza staigāt pa lielajiem mūžamežiem, meklējot saviem pētījumiem dažādus augus un sūnas, un piepes. Dziļi visdrūmākajos nostūros viņš dažkārt pavadīja pat vairākas dienas; viņš kāpa kokos, kuriem bija milzīgas saknes tik augstas, ka starp tām pat varēja būvēt ēkas, un nakšņoja, guļot savā guļamtīklā simtiem pēdu virs zemes lapu nojumēs, zem kurām mīt pērtiķi un tauriņi, kamēr vēl zemāk kašņājās ziloņi, meklēdami barībai milzu sēklas. Dažkārt tētis uzsēja mazulīti Čārliju sev uz muguras un ņēma līdzi uz mežu.

Reiz kāda karstas un tveicīgas dienas rītā Aneba savā lapu nojumē rūpīgi kasīja paraugus no mirdzoši zaļa ložņauga, bet Čārlijs gulēja, piesaitēts pie tēva muguras. Aneba ļoti koncentrējās, lai iegūtu labus un tīrus paraugus un lai nesagrieztos ar savu asi uztrito nazi, tādēļ nepamanīja tuvojamies leoparda mātīti, kas devās uz netālo ūdens bedri. Aneba neievēroja arī brašo, tuklo leopardēnu, kas tai sekoja. Un, protams, viņš nemanīja arī smalko smaragdzaļo čūsku, kurai leopardēns krūmu pustumsā nejauši uzkāpa.

Taču Aneba izdzirda, kā leopardēns sāpēs iekaucās, kad karstā inde iešļācās viņa mazajā ķermenītī, un kā, notikušo saprazdama, bēdās ierēcās mazuļa māte. Aneba, paņēmis nazi zobos, nolēca no savas nojumes abu leopardu tuvumā. Čūska bija izgaisusi: tā nozibēja zaļajā meža izplatījumā un prom bija. Leopardiene stāvēja uz vietas. Tā blenza uz Anebu, kuru uz mirkli bija pārņēmušas neizsakāmas bailes. Bet šejienes zvēri bija pie viņa pieraduši. Tie zināja, ka viņš nav mednieks, ka viņš mežā lasa puķes un lapas un rok saknītes. Tādēļ leopardiene nemetās viņam virsū. Viņa vienkārši skatījās. Un arī Aneba skatījās uz to.

Leoparda mazulis gaudoja, un arī Čārlijs sāka gaudot.

Abi mazuļi brēca. Abi vecāki skatījās viens uz otru.

Anebas sirds vai pušu plīsa. Viņš izmisīgi vēlējās palīdzēt leoparda bērniņam, un mugursomā bija pretinde tēvs bija paņēmis to līdzi gadījumam, ja čūska sadzeltu viņu pašu vai Cārliju. Pretindi leopardēnam bija jāievada, cik ātri vien iespējams, kā panākt, lai leoparda mātīte to atļauj?

Viņas skatiens neko neizteica. Arī Anebas sejā nekustējās ne vaibsts.

Bija tikai viena lieta, ko viņš varēja darīt.

Lēni un uzmanīgi tēvs nosēja Cārliju no muguras un apsēdināja uz plakana akmens sev aiz muguras, tālāk no leopardienes. Kamēr vīrietis pārrakņāja somu un sameklēja šļirci ar pretindi, viņš nenovērsa acis no dzīvnieka. Tad, turot šļirci rokā kā totēmu [8] , tā, lai leopardiene to skaidri redzētu, Aneba jautāja: Vai es drīkstu palīdzēt tavam bērnam?

Viņa blenza.

Čārlijs, sēdēdams uz akmens, gaudoja nedaudz klusāk.

Leopardēns smilkstēja.

Aneba atvirzījās no Čārlija un pietuvojās leopardēnam.

Leoparda mātīte piemiedza acis. Viņas ausis bija saslietas un ūsas raustījās. Viņa spēji pameta ar galvu un atkāpās no Anebas, no sava mazuļa, no Čārlija. Pagājusi desmit soļus, viņa apstājās, pagriezās un apsēdās, acis no Anebas nenovērsdama.

Aneba nometās ceļos pie leopardēna un ātri iešļircināja pretindi dzīvnieciņa tuklajā pakaļkājā. Un tad notika tas.

Maziņais! piesteberējis pie tēva, izsaucās Čārlijs un mēģināja noglaudīt leoparda mazuli, kurš tobrīd centās izvairīties no adatas. Aneba noelsās, šļirce izkrita viņam no rokām, un uz dzīvnieka kažociņa uzpilēja dažas asins lāses. Čārlijs iesmējās. Leopardēns satraukumā izlaida nagus un ieskrāpēja Čārlijam. Stipri. Čārlija asins lāses uzpilēja uz leopardēna; leopardēna asins lāses uzpilēja uz Čārlija asiņojošās rokas.

Leopardiene un Aneba saskatījās. Leopardēns un Čārlijs atkal gaudoja. Viena balsī.

Katrs no vecākiem sagrāba savu bērnu un metās prom: leopardiene nesa savu mazuli zobos kā kaķēnu; Čārliju tētis stingri turēja rokās.

-   Ma ma ma maziņais! laimīgi sauca Čārlijs.

-   Mrrrraau! noņaudējās leoparda mazulis.

-   Mrrrraau! atkliedza Čārlijs.

Un pēc šī notikuma Čārlijs varēja sarunāties ar kaķiem tāpat kā ar cilvēkiem. Zēns nesaprata, kādēļ kaķi savā starpā mūžīgi naidojas un kaujas. Lai gan Čārlijs prata kaķu valodu, viņš nespēja izprast viņu izjūtas un noslēpumus, taču viņš kaķus mīlēja un tie bija viņa draugi. Čārlija vecāki nespēja vien beigt pētīt savu dēlu: viņi zināja, kā puisēns sāka saprast kaķu valodu, bet nezināja, kādēļ tas notika.

-     Viņš pats sevi ir modificējis, bilda Magdalēna. Visi pārlieku ņemas ap ģenētiskās modifikācijas metodēm, bet mazais Čārlijs ņēma un paveica to pats.

-   Tādā gadījumā leopards tagad saprot cilvēku valodu? prātoja Aneba.

Un vēl Čārlijam nav alerģijas pret kaķiem, lai gan daudziem citiem bērniem ir.

-   Fascinējoši, abi vecāki turpināja atkārtot. Tas bija pēc tam, kad Magdalēna trīs dienas bija lamājusi Anebu par to, ka viņš pakļāvis bērnu tādām briesmām.

Čārlijs ļoti priecājās, ka ir kāda joma, kurā viņš ir pārāks par saviem vecākiem. Bet tagad tagad būtu bijis ļoti labi, ja vecāki prastu to pašu, ko dēls.

Čārlijs sagatavoja saules bateriju, lai vēl pirms saules rieta pagūtu uzlādēt savu telefonu. Ja pagūs, viņš uzlādēs ari mammas telefonu. Tajā, iespējams, ir atstāta kāda ziņa, kāds pavediens.

Pavediens!

"Ak tu jēziņ," Čārlijs nodomāja. "Man taču ir pavediens. Mamma pati to iedeva." Čārlijs ielūkojās somā, un te nu tā bija rūpīgi salocītā vēstule. Krūtīs kaut kas notrīsēja, kad viņš to izņēma laukā.

Te ir mammas asinis.

Ko gan viņa bija uzrakstījusi? Ak!

Burti un cipari. Daži iekavās, daži ne. Lielākā daļa normāla lieluma, bet citi pavisam sīciņi, pierakstīti lielākajiem virspusē.

Rakstītais izskatījās pēc ļoti sarežģītas matemātikas.

Čārlijam tas neko neizteica.

Brīdi vērojis, viņš prātoja, vai tas ir kāds kods. Kādreiz viņi abi ar mammu spēlēja kodu spēles, un, ja šis ir kods, tad Čārlijam jāpadomā, kā to atšifrēt.

Taču nekad agrāk viņu spēlēs netika izmantotas iekavas un sīkie cipariņi.

Es zinu, kas tas ir, kādu brīdi pētījis, viņš pie sevis noteica. Tā ir formula. Čārlijs zināja, kas ir formulas, jo zinātnieki ar tām visu laiku strādā.

Tātad tās nav nekādas blēņas. Bet Čārlijam tās tomēr ir blēņas, jo viņam nav tādu zināšanu, lai formulu sapi'astu.

Dažkārt tas ir pārāk apgrūtinoši, ja vecāki ir tik gudri.

Čārlijs salocīja lapu un nolika to nost. Gan jau vēlāk viņš visu uzzinās. Viņš sameklēs kādu, kas varēs paskaidrot. Tomēr Čārlijam jāuzmanās. Šo vēstuli nevar rādīt kuram katram.

Bet tikmēr no tās nav nekāda labuma. Čārlijs vēl joprojām nezina, kādēļ vecāki ir nolaupīti. Ja neskaita pašu Čārliju, kam gan vēl viņa vecāki būtu vajadzīgi?

Zēns brīdi apdomājās.

Atmiņā atausa dažas frāzes. "Jauns darbs", "darba darīšanas". Čārlijs zināja, ka citi cilvēki viņa vecākos visaugstāk vērtē intelektu un darbu, ko tie veic.

Čārlijs bija salasījies pietiekami daudz attiecīgu stāstu.

Kādam ir vajadzīgas viņu prāta spējas, viņš teica. Kaut kas, ko vecāki zina vai arī var izpētīt.

Nu Čārlijs jutās labāk. Vismaz beidzot kaut kas ir sakustējies.

Un viņam ir arī mammas rakstītā formula.

Bija vaii'āki iemesli, kādēļ Aneba neatbildēja uz telefona zvaniem: pirmkārt, zem ūdens nav uztveršanas zonas, otrkārt, kārnais ņergulis Sids telefonu nočiepa, kamēr Aneba gulēja, un, spēlējot "Čūsku", izlādēja bateriju.

Anebu tas sakaitināja. Guļot uz apakšējās lāvas ar aizsnaudušos Magdalēnu uz pleca, viņš blenza uz spoguļsienu tai vietā, kur, viņaprāt, varēja atrasties Sids un/vai Vinners.

Berma, mu ye kivasia eni mu ha majwi, -

Aneba murmināja. Viņš vēroja spoguli pa nolaisto plakstiņu apakšu. Anebas mute bija bargi savilkta. Kādu

pusotru stundu viņš gulēja nekustīgi ne pagrozījies, ne pamirkšķinājis acis, nedaudz kustējās vienīgi viņa lūpas, un tas izskatījās baisi. Būtībā viņš tīšām centās izskatīties draudīgs. Aneba ļoti labi apzinājās, ka spēj izskatīties ļoti briesmīgs.

-   Wo ho ye ahi paa, -

Aneba murmināja. Sidam un Vinneram spoguļa otrā pusē tas nepavisam nepatika.

-   Ko viņš saka? vaicāja Vinners. Kas tas ir?

-   Wo ho ye ahi paa…

-   Kas tā par valodu? Vinners neatlaidās. Kādēļ viņš tā runā?

Aneba turpināja murmināt un blenzt. Viņš izskatījās pēc runājoša melna vulkāniskā ieža.

-   Viņš ir kaut kāds gudrais, tāds kā burvis, vai ne? turpināja Vinners, kurš nevarēja atšķirt burvi no universitātes profesora.

-   Jāa, apstiprināja Sids.

Viņiem notiekošais itin nemaz nepatika.

-    Viņš mūs nolād, nerimās Vinners. Viņš mums uzliek ļaunu aci.

Runājošais melnais vulkāniskais iezis lēnām un savādi sašķīda. Aneba pasmaidīja gari un biedējoši. Viņš bija pārliecināts, ka murmināšana iedarbojās. Viņš bija tikai teicis: "Jūs, muļķa sīkie, apnicīgie vīreļi, jūs sākat krist man uz nerviem." Bet Aneba varēja saderēt, ka abi vīri domāja, ka tiek nolādēti, un tieši to Aneba bija

vēlējies panākt. Resnais un Kārnais, kā viņš tos dēvēja, bija nobijušies jau no Anebas milzīgā auguma vien. Kārnais teica, ka nevēlas vairs turpmāk iet gūstekņu kajītē.

Pēkšņi skaļrunī no otrās kajītes atskanēja balss.

-    Izbeidz mūs nolādēt! balss sauca. Izbeidz!

Aneba pacēla galvu, nozibsnīja ar acīm un veltīja abiem

vīriem platu smīnu. Efekts, ko tas radīja pēc vairāku stundu ilgas nekustēšanās, bija satriecošs. Sids un Vinners palēcās.

-    Labprāt, laipni atbildēja Aneba. Ja jūs atdosiet manu telefonu, uzlādētu, un pateiksiet, kurp mūs vedat, kāpēc un kurš jums to licis darīt.

Magdalēna miegā pagrieza galvu un mēģināja ari pati pagriezties, taču tam nebija vietas. Kuģa kaķis laisks, oranžs runcis, kurš bija gulējis Magdalēnai klēpī, ieņaudēdamies nolēca zemē un pikti paskatījās uz viņu. Magdalēna turpināja snaust.

-   Čārlij? viņa murmināja.

Aneba pieskārās sievas galvai. Viņš ļoti vēlējās pieslieties kājās, sasist spoguļstiklu un pārmest Sidu un Vinneru pār bortu… iespējams, viņš to būtu ari izdarījis. Beigu beigās viņš taču ir milzīgi liels un spēcīgs. Taču vēl vairāk viņš vēlējās noskaidrot, kādēļ viņus nolaupīja, kas to izdarīja un ar kādu nolūku. To noskaidrot bija svarīgāk nekā izbēgt. Viņš noglāstīja Magdalēnas galvu, tad pievērsa skatienu divvirzienu spogulim un atsāka murmināšanu.

Wo frizieris nye papa Wo maame ye kivadu, wo gyime ye sononko, wo hwene kakraka.

(Aptuveni tulkojot: "Tev ir ļoti slikts frizieris, tavas drebes izskatās tā, it kā visu nakti būtu pašas dancojušas, tava māte ir banāns, tavs deguns ir pārāk liels, tavam stulbumam visos pilsētas skvēros ir uzstādīti pieminekļi…") Sevišķi labi izklausījās "tavs deguns ir pārāk liels", tādēļ Aneba to atkārtoja vairākas reizes ritmiski un arvien skaļāk un skaļāk:

— Wo hivene kakraka, wo hwene kakraka, WO HWENE KAKRAKA!

-    Izbeidz! skaļrunī iekliedzās satraukta balss.

-    Ar prieku, atteica Aneba. Jūs jau zināt, kas jums jādara. Un viņš atkal cieši raudzījās spogulī caur nolaistajiem plakstiņiem un murmināja, un raudzījās un murmināja, un raudzījās un murmināja.

SEPTĪTĀ NODALA

*

Aptuveni pēc stundas Čārlijs izdzirda troksni un saprata, ka kāds rāpjas lejā pa kāpnēm. Viņam nebija laika gudrot, ko darīt, viņš pat nepaguva padomāt, slēpties vai ne, kad kajītē jau stāvēja kāda meitene un skatījās uz Cārliju ar lielām, bruņām acīm, un teica:

Francis! Regardez! II y a un gargon ici un petit Africain!

Čārlijs diezgan labi zināja franču valodu valodas bija viņa brāļa Džeroma kaislība -, tādēļ Čārlijs saprata meitenes sacīto: Frānsiss! Skaties! Te ir zēns mazs afrikānis!

Meitene, kas stāvēja Čārlija priekšā, bija slaida, bet muskuļota. Viņa bija ģērbusies triko biksēs, apspīlētā krekliņā un īsos svārciņos. Viņas tumšie mati bija sasieti pakausī tik ciešā mezglā, ka pat meitenes seja izskatījās savilkta uz pakauša pusi. Taisnību sakot, viss viņā šķita apspīlēts, izņemot svārkus, kas kā margrietiņas ziedlapas ieskāva meitenes vidukli. Meitene stāvēja atbalstījusies uz vienas kājas un sakrustojusi rokas. Neapšaubāmi, viņa ir balerīna vienīgi izskatās pārlieku spēcīga. Čārlijs arī nesaprata, kādēļ meiteni izbrīnīja tas, ka viņš ir afrikānis, meitenē pašā ritēja afrikāņu asinis.

Meitenei aiz muguras parādījās Frānsiss melnmatains jauns vīrietis ar pinkainu vaigubārdu. Mugurā viņam bija veste, bet galvā — cepure. Viņam gar sāniem nokarājās ieroču maksts ar sarkaniem rotājumiem, kājās bija smalki kubiešu zābaki ar papežiem, bet rokās divi mazi, spoži revolverīši, un vienu no tiem vīrietis bija notēmējis uz Cārliju.

Čārlijs, franciski runājošās spēcīgās balerīnas un sarkanzābakotā kovboja pieķerts, nejutās diez cik labi.

-   Bonjour, viņš braši sveicināja.

-   Salut, atņēma balerīna. Frānsiss pamāja. Nelikās, ka viņi būtu noskaņoti naidīgi.

-    Ēē vai jūs nevarētu, lūdzu, nolikt ieroci? Čārlijs laipni palūdza franciski.

Balerīna pagrieza galvu un pikti palūkojās pār plecu. Viņa franciski nobāra Frānsisu, bet izsekot viņas teiktajam nebija iespējams, jo meitene runāja pārāk ātri, turklāt kaut kādā nepazīstamā dialektā (mazliet izklausījās pēc ķeltu valodas). Acīmredzot viņa teica: Noliec to, nemuļķojies, viņš taču ir tikai bērns. Vai kaut ko tamlīdzīgu. Un vēl, kad Čārlijs mazo revolverīti ciešāk aplūkoja, viņam šķita, ka tas nemaz nav īsts. Tas bija tik mazs un spožs un izskatījās pārāk viegls. Taisnību sakot, pats kovbojs arī nešķita īsts: viņš nebija iededzis un viņa drānas bija pārlieku krāsainas. Un viņam uz pleca tupēja pērtiķēns. Un pērtiķim arī bija pinkaina vaigubārda un sarkana ieroču josta. Nē, tas nebija parasts kovbojs.

Frānsiss nolika revolveri, un balerīna teica, ka viņiem jāved Čārlijs augšā. Čārlijs saprata, ka izmantot savu vienīgo alternatīvo iespēju un mesties pār bortu viņš nevar, jo vienalga tiks izvilkts no ūdens un nogādāts uz kuģa, turklāt viņš būtu izmircis slapjš un visus nokaitinājis. Tādēļ viņš sameta mantas somā un uzlika to plecā.

-    Ej, teica balerīna un bikstīja zēnu kāpt augšā uz kuģa. Čārlijam nepatika, ka viņu biksta. Meitene izrīkoja Čārliju, lai gan nebija daudz vecāka par viņu.

"Pārsteidzoši," sprieda Čārlijs, "kā kaut kas koši sarkans var izskatīties tik skarbs." Jo šis bija skarbs kuģis: vareni sāni, uz klājiem ruļļos saritinātas resnas tauvas, milzīgi fenderi:|: , no kuriem pil sāļais ūdens un nokarājas ūdenszāles, masīvi masti un lieli, industriāli dūmeņi, muskuļaini matroži ar saulē iedegušām sejām un piemiegtām acīm. Kuģis radīja dīvainu mūziku: dzinēji un kurtuves dārdēja un krakšķēja un sijām un baļķiem piestiprinātās tauvas vējā grabēja. Čārlijs izjuta milzīgu saviļņojumu, atrodoties uz šī grandiozā kuģa, kurš devās uz jūru.

-    Kusties, atkārtoja balerīna. Arī uz klāja viņa visu laiku bikstīja Čārliju, līdz viņi nonāca pie kādas kajītes durvīm, izrotātām ar zeltītām vītnēm. Durvis bija pavērtas.

-    Maestro! balerīna uzsauca, pieklauvējot pie durvīm. Ya quelque chose. Čārlijam ne visai patika, ka viņu nosauca par "te kaut kas ir", bet balerīna atkal iegrūda viņam dunku sānos, un zēns ieklunkurēja istaba, paklupdams pār slieksni, kura uzdevums bija pasargāt kajīti no ūdens ieplūšanas.

Telpa bija maza, bet grezna, un tās vidū, atbalstījies pret nelielu rakstāmgaldu, stāvēja elegants cilvēks. Tas bija kādas sešas ar pusi pēdas [9] garš, plecīgs vīrietis baltās bridža biksēs [10] un zaļā samta frakā, un viņa smalkie, gaišie, gandrīz sniegbaltie mati bija sapīti bizē. Viņa acis bija zilas un skatiens caururbjošs, āda bāla un sausa, un izskatījās, ka viņš parasti liekas gulēt pārāk vēlu. Vienā no savām bālajām rokām viņš turēja glāzi ar brendiju, un viņa priekšā bija galds ar kaudzē sakrautiem papīriem un liela, ar naudu pilna metāla kaste līdz pat augšai piebāzta ar banknotēm.

Čārlijs pārsteigts pētīja vīrieti. Tādu viru viņš nekad dzīvē nebija redzējis.

-   Dieva dēļ, — vīrs runaja franciski, taču Čārlijs saklausīja, ka viņam ir Dienvidimpērijas akcents. Kas atkal?

-   Policista kuteri es atradu šo zēnu, teica balerīna.

-   Nu tad met šo pār bortu, atcirta vīrs.

-    Labi, meitene atbildēja un pagriezusies sāka bikstīt Cārliju laukā pa durvīm. Čārlija sirds salēcās.

-   Nē, uzgaidi, sacīja vīrs. Ved šo atpakaļ! Vai tu runā franciski?

-   Jā, franciski atbildēja Čārlijs. Mani sauc Čārlijs, un es meklēju savus pazudušos vecākus. Es par zaķi braucu ar pulēšanas aparātu. (Viņš gribēja teikt "ar policista", taču sajauca vārdus un "policier" vietā pateica "polisseur"[11].)

-   Ak tā, isais notikumu pārstāsts uz vīru neatstāja nekādu iespaidu. Viņš nopētīja Čārliju. Tad satvēra zēna roku un paspaidīja to.

-    Puis, viņš bilda, vai tu esi stiprs?

-   Diezgan stiprs, kungs, atteica Čārlijs. Bet drīzāk esmu gudrs, nevis spēcīgs.

-    Cik gudrs? grandiozais vīrs painteresējās.

-   Es runāju angļu, franču, tvē [12] , arābu, latīņu, grieķu un itāļu valodā, uzskaitīja Čārlijs. (Viņš nekad nestāstīja, ka prot arī kaķu valodu, jo pat bez brīdināšanas zinaja, ka par to nedrīkst pļāpāt.) Un vēl es protu lasīt un rakstīt, un ātri rēķināt, un spēlēt klavieres, un vadīt auto, un esmu arī pieredzējis jūrnieks. Čārlijs prātoja, kādas vēl prasmes viņš varēt nosaukt, lai šis dīvainais bālais vīrs vēlētos viņu atstāt uz kuģa, nevis sviest ūdenī. Un varu ari rāpties un braukt ar riteni.

Vīram klausoties Cārlijā, viņa elegantās, tumši brūnās uzacis, kas skaidri iezīmējās baltajā pierē, bija uzrauktas, tomēr viņš neko neteica. Ta nu Čārlijs turpināja: Un es protu gatavot omletes, fufu [13] un zupu, un pankūkas un protu stāvēt uz rokām, un mest ritentiņu, un rāpties pa virvi, un protu peldēt un, protams, arī nirt, un siet mezglus un cilpas, un labi pārzinu arī datorus… Čārlijs saminstinājās un apklusa. Vīrs tīšām klusēja, lai redzētu, cik ilgi Čārlijs tā runās.

-    Ļoti iespaidīgi, — pēc nelielas pauzes, lai Čārlijs saprastu, kurš te ir galvenais, it kā jau tāpat nebūtu skaidrs, vīrs noteica. Tomēr tu neesi spēcīgs.

-   Esmu diezgan spēcīgs, aizstāvējās Čārlijs.

Nenovērsdams acis no zēna, vīrs iemalkoja brendiju.

-    Tagad izstāsti man visu, viņš teica. Skaidrs, ka visi zēni vēlas aizbēgt no mājām un pievienoties mums, bet ko tieši tu gribēji?

Viņš domāja, ka Čārlijs apzināti ieradies pie viņiem. Nu labi. Tam taču tāpat nav nozīmes. Nozīme ir tikai…

Čārlijam prātā iešāvās kaut kas ļoti būtisks. Visi šie ļaudis runā franciski. Vai viņi dodas uz Franciju?

Vīrs nolika glāzi uz galda. Šķita, ka viņš ir kaut ko izlēmis.

-    Kā tevi sauc? viņš vaicāja.

-    Čārlijs Ašanti, atbildēja Čārlijs. To pateicis, viņš nodomāja: "Ak! Varbūt vajadzēja izdomāt citu vārdu? Kā bus ar Rafiju? Diez kur viņš ir…"

-    Čārlij, es esmu majors Moriss Tibodē, vīrs sacīja. Es šeit esmu boss, vadonis, galvenā instance. Es esmu manēžmeistars. Tu vari uzrunāt mani par majoru, kungu vai maestro. Tu esi Čārlijs, mazs puišelis, kuru mēs pieņēmām. Tu darīsi visu, ko likšu. Nostājies uz rokām!

Tā kā Čārlijs jau kopš pašas mazotnes rotaļājās ar kaķiem drupās, viņš bija tik veikls kā pērtiķēns. Tādēļ stāvēt uz rokām viņam bija vieglāk par vieglu. Tagad, pārāk apjucis, lai prātotu par šo majora vēlmi, Čārlijs žigli apmetās ar kājām gaisā telpā bija maz vietas, tomēr viņš iemanījās nostāties uz rokām, neiesperdams nevienam pa seju. Stāvot ar kājām gaisā un galvu uz leju, viņš neredzēja majora reakciju, bet juta, ka nevajadzētu atgriezties sākumstāvoklī, kamēr to neliek darīt, tādēļ zēns turpināja stāvēt uz rokām, bet majors turpināja klusēt, lai pārliecinātos, cik ilgi cilvēks var tā nostāvēt.

-    Labi, galu galā majors Moriss bilda. Laidies lejā. Vai tu varētu to pašu izdarīt lauvai uz muguras?

Čārlijs pats gandrīz nemanīja, kā nostājās uz kājām. Kas tas bija par jautājumu?

-    Jā, kungs, viņš teica, cenzdamies apvaldīt pats savu drosmi. Stāvot ar galvu uz leju, viņš bija drusku padomājis. Balerīna. Kovbojs. Mūzika. Svītraini audekli. Manēžmeistars. Un tagad lauvas. Lūdzu, kungs, vai šis ir cirks? Un jūs… — Viņš atkal vēlējās pajautāt par Franciju, bet majors neļava viņam pabeigt.

-   Vai šis ir cirks? parjautāja majors Moriss. Vai šis ir cirks? Puis, šis nav vienkārši cirks, bet gan

CIRKS LABĀKĀ NO LABĀKAJĀM, VISSATRAUCOŠĀKĀ UN VISSATRIECOŠĀKĀ,

VISGRANDIOZĀKĀ IZRĀDE PASAULĒ

Viņš patiešām tā runaja. Viņa balss kļuva skaļāka un skaļāka, līdz piepildīja visu nelielo telpu un pat sāka plūst laukā uz klāja, un vīra seja pēkšņi pielija asinīm, kļūstot sārta un laimīga, it kā viņš būtu bijis izsalcis un tagad mielotos ar zupu. Čārlijs iztēlojās šo vīru cirka arēnā un to, kā viņa dārdošā balss, uzrunājot skatītājus, piepildītu visu telpu līdz pat kupolam. Viņš pilnā rīklē braši aurotu, cik izrāde ir brīnišķīga, un aicinātu publiku pievienoties Visgrandiozākajai Izrādei Pasaulē.

-   Šis ir Tibodē Karaliskais peldošais cirks un Muzikālā jātnieku akadēmija, vīrs piebilda jau mierīgākā tonī. Jaunais cilvēk, izdari pareizo izvēli, un arī tu kļūsi par šīs izrādes sastāvdaļu! Mums ir vajadzīgs jauns puisis. Paliec un strādā cītīgi! Vari sākt ar pērtiķiem. Piruete tevi pavadīs. Lai tev laba diena!

Balerina, Piruete, bakstīšanas vieta uzsmaidīja Čārlijam un pavadīja viņu pa šaurajām kāpnēm leja. Gaitenī oda pēc kaut kā nenosakāma. Pec dzīvniekiem un putekļiem, un muskusa. Smarža nebija slikta, taču kuģiem neraksturīga.

-   Čārlij, vai tu patiešām vēlies pievienoties cirkam? Piruete vaicāja.

-    Protams, vēlos, apstiprināja Čārlijs. Protams. Bet, klau, vai jūs dodaties uz Franciju?

-    Protams, turpinādama soļot uz priekšu, atbildēja meitene.

Čārlija sejā atplauka smaids tik plats kā Parīze.

Pērtiķi dzīvoja pašā kuģa dziļumā, mazā smirdīgā kambarī starp zebrām un ungāru ar dresētu bišu trupu.

Kopā ar pērtiķiem dzīvoja indietis vārdā Bikabhajs, kurš pārsvarā uzturējās guļamtīklā. Arī Čārlijs varēja palikt pie pērtiķiem vai arī pakārt guļamtīklu pārtikas tilpnē, kas atradās vēl dziļāk kuģī. Tur pēc pērtiķiem neoda, taču sastāvējies gaiss bija smags un biezs un bija grūti elpot.

-    Vai es varu gulēt uz klaja? Čārlijs vaicāja Bikabhajam.

Bikabhaja acis iepletās. Tur ir auksti, viņš pārsteigts bilda. Turklāt matroži var uzmīt, un tas nebūs patīkami.

Čārlija pienākumi nebija grūti. Viņam vajadzēja atnest pērtiķiem barību, skatīties, kā Bikabhajs tos ēdina, iztīrīt dzīvnieciņu mājokļus un salabot viņu drēbes. Kad esi apradis ar pērtiķu mēslu smaku, ūdens spaiņu nešana kļūst par vienīgo smago darbu.

Vairākus pērtiķus sauca par Džekiem Dendijiem.

-   Kādēļ tā? Čārlijs vēlējās zināt.

-   Jo tie jāj ar ponijiem, atteica Bikabhajs, it kā tas visu izskaidrotu.

-   Kur mēs vakariņosim? vaicāja Čārlijs.

-   Es neēdu, teica Bikabhajs.

Tālāk Čārlijs vēlējās noskaidrot, uz kuru vietu Francijā cirks dodas.

-   Tam nav nozīmes, ja vien ceļā dodies ar tīru sirdi, atteica Bikabhajs.

Čārlijam šī saruna šķita vairāk nekā bezjēdzīga, tādēļ viņš nolēma uzmeklēt kādu, no kura būtu lielāka jēga, un noskaidrot, kur atrodas ēdamistaba.

Čārlijs noskaidroja, ka uz kuģa ir vismaz trīs klāji. Dziļākajā tilpnē glabājās pārtika un dievs zina kas vēl tur bija tumšs un smirdīgs, un mitrs, un Čārlijs nespēja atvairīt domas par dziļo un auksto ūdeni, kas skalojās gar kuģa korpusu. Otrais klājs atradās vienā līmenī ar ūdeni. Tur dzīvoja lielākā daļa dzīvnieku. Kajītes šeit bija ļoti mazas, un šķita, ka uz kuģa slēpjas kaut kas milzīgs, bet pārējās telpas ir gluži vai ar varu saspiestas gar tā malām. Šeit bija nedaudz siltāks un caur biezajiem iluminatoru stikliem varēja redzēt debesis un zaļgano dienas gaismu. Tovakar upe bija diezgan rāma, un pērtiķu kajītes iluminatoriem ūdens sniedzās tieši līdz vidum, tā nu augšējā pusaplī bija redzamas debesis, bet apakšēja ūdens. Tas radīja dīvainu iespaidu, un Čārlijam kļuva nelabi.

Uz augšējā klāja, kur dzīvoja cilvēki, bija gan gaiss, gan gaisma. Piruete bija teikusi, ka viņas kajīte ir kreisajā pusē, blakus majora Tibodē kajītei, un ka viņa dzīvo kopā ar kaut kādu Bārdas madāmu (Čārlijs domāja, ka tas ir vārds. Dažādi vārdi Čārlijam sagādāja grūtības. Viņš jau tagad zināja, ka sauks šo cirku par Tiba izrādi, nevis par Tibodī peldošo muzikālo kāviņusauc). Čārlijs nolēma apciemot Pirueti. Viņa noteikti zinās par vakariņām. Tādas kā Piruete par visu parasti ir lietas kursā.

Kā gan atrast viņas kajīti? Čārlijs pajautāja kādam matrozim, apmaldījās, pajautāja citam matrozim, atkal apmaldījās un pajautāja vēl citam matrozim, kurš norādīja uz durvīm tieši Čārlija deguna priekšā.

Durvis atvēra kāds, ko varētu nodēvēt par skaistu sievieti ar garu, smalku, sprogainu, zīdainu melnu bārdu.

Čārlijs norīstījās.

-   Sveiks, sieviete teica. Izklausījās, ka viņa, tāpat kā Piruete, ir francūziete.

-   Bonjour, mcidame, — vēl aizvien bolīdams acis, laipni sveicināja Čārlijs. Kā gan sievietei var būt tāda bārda? Vai tā ir īsta? Ja tā ir mākslīga, tad kādēļ viņa to valkā ārpus darba? Un cik gan smalka ir viņas barda! Viņš pat sajuta tās smaržu viegls lavandas pomādes aromāts…

-   Vai tu meklē Pirueti? viņa vaicāja.

-    Jā, kundze, atbildēja Čārlijs. Viņš nespēja beigt bolīties. Viņš neredzēja nekādas saitītes, nekādas līmes pēdas. Tad sieviete aši satvēra Čārlija roku (viņas plaukstas bija vēsas un maigas) un pielika to pie sava vaiga.

-    Tā jau tev acis izkritīs, kundze teica, un viņas elegantajās ūsās atplauka smaids. Vai patīk?

Čārlijs nespēja atraut roku. Bārda bija burvīgi mīksta un zīdaina kā pavisam maza kazlēna ausis vai kā spalvu cirta starp teliņa radziņiem.

-    Mēs taisāmies doties ēst, teica bārdainā sieviete. Vai nevēlies pievienoties?

Čārlijs tikai pamāja ar galvu. Bārdaina sieviete. Labi. Lai tā būtu.

Vakariņas pasniedza šaurā, garā telpā kuģa pakaļgalā uz augšējā klāja. Katrs pienesa savu šķīvi pie lūkas un saņēma nedaudz ēdiena šoreiz tas bija sautējums ar klimpām un zaļie zirnīši, un gabaliņš maizes. Pēc tam visi apsēdās, lai ēstu un pļāpātu, un Čārlijs beidzot varēja apskatīt visus, ar ko kopā grasījās ceļot uz jūru. Tur bija kādi desmit dažāda vecuma un neliela auguma itālieši ar gariem deguniem un priecīgām sejām, un Čārlijs nodomāja, ka viņi varētu but, piemēram, akrobāti. Tur bija tukla kombinezonā tērpta šķielace. Čūskas, noslēpumaini bilda Bārdas madāma. Diezgan skarba izskata vīrs ar īsiem matiem ēzdams visu laiku lasīja. (Misters Endrūzs, novipsnāja Piruete. Viņš dresē lāčus.) Ar novēlošanos atnāca milzīga auguma jauns puisis ar milzīgu šķīvi un apēda trīs porcijas (Hērakls. Spēkavīrs, informēja Bārdas madāma). Vēl ienāca bariņš kustīgu divdesmitgadīgu puišu, kas skaļi pļāpāja, dauzījās un runāja par zirgiem, un kovbojs Frānsiss (Jātnieki triku meistari, sacīja Piruete). Ēdamistabā bija ari vairāki bērni, kuru klātbūtne Čārliju iepriecināja: kāds nomākta izskata puišelis ar dubļainu seju, zēns ar sprogainiem matiem, kurš sēdēja kopā ar diviem kašķīgiem klauniem un ignorēja tos, un divas aptuveni deviņus gadus vecas vienādi ģērbušās dvīnes, kuras nemitīgi atdarināja viena otras kustības. Vērot meitenes bija interesanti, taču Čārlijam no tā drīz vien sareiba galva.

-    Ko dari tu? Čārlijs vaicāja Piruetei.

-    Es esmu trapeziorista volante, lepni smaidīdama, atbildēja meitene.

-    Oho, Čārlijam šķita, ka jāizrāda apbrīns. Pēc Piruetes balss bija noprotams, ka trapeziorista volante ir kaut kas fantastiski foršs, bet Čārlijam nebija ne mazākās nojausmas, ko tas nozīme. Oho, viņš pieklājības pēc vēlreiz atkārtoja. Bārdainā dāma uzmeta viņam skatienu un piemiedza ar aci.

-   Izrādē redzēsi, viņa teica.

-   Kad tā būs? dedzīgi taujāja Čārlijs.

-    Mēs šobrīd dodamies uz Parīzi, Piruete stāstīja. Lielā izrāde ieplānota tieši pēc nedēļas. Impērijas vēstnieks rīkos lielu balli, uz kuru ir ielūgti visi austrumu valstu valdnieki, un mēs viņus izklaidēsim. Viņi visi nāks uz mūsu izrādi.

Parīze! Čārlijs mēģināja atminēties, kur Parīze atrodas. Kaut kur pa vidu, bet vairāk uz ziemeļiem. Noteikti ne pie juras. Tādēļ, nonācis uz sauszemes, viņš varēs sameklēt kādu kaķi un iegūt vairāk informācijas, un turpināt ceļu…

Taisnību sakot, Čārliju pārņēma divējādās jūtas. Zēns apzinājās, ka kopā ar cirku viņš ir drošībā. Visa šī rosība un daudzie cilvēki kalpotu ka aizsargs gadījumā, ja Rafijs viņam sekotu. Tādēļ, no vienas puses, viņš ilgojās izložņāt kuģi, sameklēt dzīvniekus, sadraudzēties ar citiem cirka artistiem un darbiniekiem un visbeidzot redzēt izrādi cirka patieso burvību. Čārlijs cerēja (un cerēja, ka tā nebūtu nodevība pret vecākiem), ka pirms Francijas viņš vēl daudz ko piedzīvos un paveiks. No otras puses, visas šīs jaukās ieceres kā ledaina šautra sašķēla apziņa, ka vecāki ir briesmās. Un tam visam pāri slējās Rafija tēls: salts, nezināms, biedējošs, izaicinošs.

Taču līdz brīdim, kad viņi sasniegs Francijas krastus, Čārlijs tāpat neko nevar iesākt. Tas bija kaitinoši, tomēr viņš spēja ar to samierināties.

Piruete vēl joprojām runāja. Uzstāties mēs varam tikai savā cirka arēnā. Mēs ierodamies pilsētās un ciemos, un tad ļaudis kāpj uz klāja, un mēs uzstājamies.

-   Viņi kāpj uz klāja! izsaucās Čārlijs, kurš bija iedziļinājies pārdomās, nevis klausījies Piruetes stāstījumā. Viņš nebija pārliecināts, vai sapratis meiteni pareizi.

-   Tu neesi redzējis mūsu cirka arēnu? vaicāja Bārdas madāma. Šis zēns viņu pārsteidza tik vientuļš, tik samulsis, bet tomēr tik atvērts. O, Čārlij, mums uz kuģa ir ļoti skaista un liela cirka arēna. Ar sēdekļiem un zāģu skaidām, un lidojošām trapecēm, un svītrainu teltsveidīgu jumtu, un visu pārējo.

Nu Čārlijs ļoti vēlējās uzzināt, kā uz kuģa var pietikt vietas cirka arēnai un kur tā atrodas, un kad viņš to varēs apskatīt, taču tieši tobrīd telpā ienāca vēl kāds cilvēks.

Viņš nebija ne tik garš kā majors Moriss, ne tik milzīgs kā Hērakls, ne arī tik neparasts kā bārdainā dāma. Tas bija aptuveni četrdesmit vai piecdesmit gadus vecs tumšādains un tumšmatains vīrs, afrikānis, ar labu miesas būvi, kluss un ļoti mierīgs. Dīvaini bija tas, ka līdz ar viņu arī telpā ieplūda miers. Šķita, ka viss nemierīgais nemaz nevar viņam tuvoties, un, ja tomēr mēģināja, tad uzreiz kļuva mierīgs, neraugoties uz to, ko tas iepriekš bija iecerējis. Vīrietis ienesa telpā klusumu un mieru. Kad viņš gāja garām, pat jātnieki pārstāja smieties un itālieši pievērsās saviem šķīvjiem. Piruete un Bārdas madāma apklusa. Visapkārt iestājās nedabisks miers.

Čārlijs nespeja novērst acis no vīra, turklāt viņš nesaprata, kādēļ tas tā ir. Tad šis cilvēks pagriezās pret Cārliju un cieši ielūkojās zēnam sejā. Viņa acis bija kā dziļi, tumši akači. Pēkšņi no acu tumšajām dzīlēm izlauzās un nozibsnīja uguntiņas. Pēc tam vīrietis atkal aizgriezās.

-     Kas viņš ir? piespiezdamies Bārdas madāmai, čukstus vaicāja Čārlijs.

-    Ā, tas ir mūsu dārgais Makkomo, viņa atbildēja. Čārlijs bija pārsteigts. Vai viņas balsī skan sarkasms? "Dārgais" jau nu gan nav īstais apzīmējums šim vīram. Viņš ir lauvu dresētājs. Ak viņam nepatīk, ja to sauc par dresētāju. Viņš ir mūsu lauvu treneris. Viņš ir afrikānis tāpat kā tu.

"Var jau būt, ka viņš ir afrikānis," nodomāja Čārlijs, "bet viņš noteikti nav tāds kā es." Viņš ir kā viņš ir kā tās sajūtas, kas pārņem, kad tētis dusmojas. Viņš ir biedējošs, viņa mierīgums nav labs; tas ir miers, ko rada bailes. Čārlijs noskurinājās.

Ak, lauvu dresētājs, ko. Redzams, ka izdresējis viņš ir daudzus.

Čārlijs palūkojās uz Pirueti. Meitene raudzījās uz savu šķīvi, un, likās, pat nevēlas pacelt skatu.

Pēc tikšanās ar Makkomo Čārlijs vairs negribēja ēst, tādēļ viņš vienkārši sēdēja un klausījās, kā cirka ļaudis vakariņodami sarunājas. Kāds itālietis centās pierunāt citu akrobātu uzdziedāt mandolīnas pavadījumā. Lāču dresētājs misters Endrūzs piedāvāja ungāram daļu no savas avīzes. Telpā ienāca jauni ļaudis: liels, pēc izskata iedomīgs plikgalvis. (Ko viņš dara? painteresējās Čārlijs, bet Bārdas madāma uz viņu tā paskatījās, it kā sacītu, ka viņam tas bez jautāšanas būtu jāsaprot.) Viņam sekoja bariņš stiegrainu arābu zēnu un gara auguma elegants, bāls vīrietis ar pūkainiem baltiem matiem un neparasti garām rokām un lielām pēdām. Čārlijs lūdzoši paskatījās uz Bārdas madāmu, un viņa atmaigusi paskaidroja: E1 Diablo Aero funambuliste. Čārlijam tas neko neizteica. Funambuliste, trapeziorista volante… bez vārdnīcas neiztikt.

Vērojot vakariņotājus, Čārlijs secināja, ka viņi visi ir kā liela un dīvaina ģimene. Zēns pasmaidīja. Viņam patika atrasties starp šiem ļaudīm. Vai vismaz viņam bija jāpatīk. Ja neko vairāk.

Pēc vakariņām pie Čārlija pienāca dvīnes un abas reizē teica:

Sveiki, mēs esam dvīnes. Kas tu esi?

-    Esmu Čārlijs, sacīja Čārlijs. Es palīdzu apkopt pērtiķus.

Dvīnes daudznozīmīgi saskatījās un tad turpināja: Majors Tibs vienmēr visus sākumā noriko pie pērtiķiem. Drīz viņš tev liks darīt kaut ko citu. Vai tev ir šokolāde?

Tas bija tik savādi, ka dvīnes runāja vienlaikus. Kā viņas zināja abas reizē pārmesties no sarunas par majoru Tibo patiesībā vieglāk būtu teikt: par majoru Tibu uz šokolādi? Ja tas bija cirka triks, tad jāatzīst, ka tas ir visai labs.

-   Jā, man ir. Vai vēlaties?

-   Jā, teica dvīnes un pasmaidīja. Viņas bija jocīgas.

Čārlijs novēlēja Piruetei (kura tikmēr bija atraisījusi

matus un izskatījās daudz labāk) un Bārdas madāmai (kura lika apsolīt, ka viņš ar tām kopā paēdis brokastis) labunakti un sekoja dvīnēm. Viņš tā kā gribēja, lai Piruete lugtu viņu palikt, nevis doties līdzi jaunākām meitenēm, bet viņa neko neteica, un Čārlijs gāja. Viņš gribēja arī noskaidrot, vai dvīnes visu laiku runā reizē vai kādreiz tās runā ari katra atsevišķi.

Čārlijs nezinaja ceļu atpakaļ uz pērtiķu kajīti, kur bija atstājis savas mantas, bet dvīnes (Mūs sauc Sāra un Tāra, viņas stādījās priekšā.) parādīja, kur tā atrodas. Viņas gan parādīja, kur ir kajīte, bet kur bija šokolāde… ko tur slēpt, pērtiķi pa vakariņu laiku bija izrakņājuši Čārlija somu un šokolādi nočiepuši, atstājot cepumus un cukurgraudiņus, un tējas paciņas.

-   Fui! izsaucās dvīnes. Tēja paciņās!

Varbūt viņas patiesībā ir viens cilvēks divos ķermeņos? Tas visu izskaidrotu.

"Ak nē, tomēr neizskaidrotu vis," Čārlijs nodomāja. "Kā gan viens cilvēks var atrasties divos ķermeņos?"

Sāra un Tāra tad paziņoja, ka viņu kajītē ir šokolāde. Čārlijs sekoja abām meitenēm uz atklāto klāju kuģa priekšgalā. Un tad dvīnes pēkšņi pagriezās un pazuda no redzesloka.

-Ai! iesaucās Čārlijs. Kur jūs esat? Kur jūs palikāt?

-   Mēs esam šeit! atsaucās meitenes, un viņu galvas parādījās sienas spraugā pie paša kuģa leļļa. Mēs šeit dzīvojam.

Dvīņu kajīte slēpās kuģa leļļa krūtīs. Telpai bija trīsstūra forma, un tajā nebija logu. Taču dīvainās kajītes stūrī slējās kāpnes, pa kurām varēja nokļūt kuģa leļļa galvā un skatīties laukā pa tā brīnišķīgi zaļo acu caurumiem vai arī ķīķerēt pa biezu stiklu segtajām zobu starpām. Tagad šeit, protams, nebija nekā, ko redzēt, izņemot dažas neskaidras un tālas zvaigznes, bet kas par skatu te pavērās dienā! Kad Čārlijs dienā bija vērojis kuģi, viņš pat iedomāties nevarēja, ka kuģa lellim ir tukšs vidus un tā iekšpusē dzīvo divas meitenes.

-    Tas ir satriecoši, — viņš teica. Satriecoši. Esmu sajūsmā.

Meitenes kā parasti darbojoties kopā sameklēja šokolādi. Pēc tam viņas atritināja savu guļvietu. Telpā atlika tik vien vietas, lai viņi visi trīs varētu apsēsties (uz grīdas vispār vairs nebija vietas), un bērni sāka skrubināties cauri saldajam šokolādes sapnim.

Pie durvīm kāds klauvēja, un viņi salēcās. — Paroli! iesaucās dvīnes.

-    Spainis! atsaucās kāda balss, un durvis atvērās. Kajītē ienāca zēns ar cirtainiem matiem, kurš iepriekš ēdamistaba sēdēja kopa ar klauniem.

-   Ā, jūs viņu dabūjāt! viņš līksmi iesaucās. Dvīnes šo dabūja! viņš kliedza pār plecu, un Čārlijs dzirdēja, ka zēnam aiz muguras atskan čalas un kņada, ko sacēla zēns ar dubļaino seju un četri vai pieci mazākie itālieši, kuri bija ieradušies iepazīties ar Čārliju. Viņi visi centās satilpt dvīņu kajītē; dvīnes iebilda, ka tur nav vietas, un tad aiz sienas atskanēja kūkošana un dvīnes teica: Nu tā! Jūs uzmodinājāt dūjas, un izstūma visus, Čārliju ieskaitot, laukā.

-   Kur tu gulēsi? Čārlijam vaicāja čirkainais zēns.

-   Nezinu, Čārlijs atbildēja. Bija domāts, ka es palikšu pie pērtiķiem, bet, kopš tie ir izrakņājuši manu somu un visu apēduši, es vairs nevēlos tur nakšņot…

-    Vai tu nevēlies kopā ar mums gulēt virvju noliktavā? jautāja zēns ar cirtainajiem matiem. Tā atrodas virs virtuves, tādēļ tur vienmēr ir silti. Arī virves tur glabā, lai pasargātu no mitruma un tās nesāktu pūt. Virvju noliktava atrodas blakus lauvām…

Zēns turpināja stāstīt, ka arī lauvām vajadzīgs siltums, bet Čārlijs vairs neklausījās. Blakus lauvām! Šeit ir lauvas! Viņam par tām jau minēja, un arī viņš pats to zināja, bet tikai tagad tas viņam tā īsti pielēca. Uz šī kuģa ir lauvas, un viņš gulēs to tuvumā.

ASTOTĀ nodala

Meiteni ar cirtainajiem matiem sauca par Džūliasu, un tievais klauns bija viņa tētis. Dubļaino zēnu sauca par Hansu, un viņš rūpējās par Mācīto Sivēnu, tamdēļ viņš arī bija netīrs (zēns, nevis sivēns. Lai gan sivēns arī bija netīrs. Bet zēns bija netīrs sivēna dēļ, nevis otrādi. Faktiski sivēns būtu bijis vēl netīrāks, ja nebijis zēna.).

Hanss un Džūliass nakšņoja virvju noliktavā uz saritināto virvju grēdām. Katram bija savs plaukts, maza auguma zēnam pietiekami liels, taču diezgan pazems. Džūliass bija aizņēmis augšējo plauktu, bet Hansam bija apakšējais, tādēļ vidējais plaukts tika Čārlijam.

-    Te jau ir guļammaiss, bilda Čārlijs. Vai te vēl kāds guļ?

Hanss nervozi ieķiķinājās. Džūliass dusmīgi viņu apklusināja.

-   Kas ir? vaicāja Čārlijs.

Džūliass nošņaukājās. Ak, nu šeit bija kāds zēns, viņš teica. Viņš palīdzēja pie lauvām.

-Ak tā, Čārlijs ieinteresējās. — Un kas ar viņu notika?

-   Majors Tibs lika pārmest viņu pār bortu, nočukstēja Džūliass.

Čārlijs blenza. Kāpēc? pieskaņojies Džūliasa noslēpumainajam tonim, čukstus vaicāja Čārlijs.

Džūliass papurināja galvu un pielika pirkstu pie lūpām, norādot, ka nevar runāt.

Čārlijs atkal pameta skatu uz plauktu un guļammaisu un sarauca degunu. "Neveiksmes nav lipīgas," viņš nosprieda.

"Tās ir tikai iedomas." Tā allaž saka mamma taču tētis tādos gadījumos vienmēr savelk uzacis un atgādina: "Profesor, domām piemīt liels spēks."

Čārlijs nolēma nedomāt par guļammaisu. Tās ir tikai iedomas, un es par to nedomāšu, — zēns sevi mierināja.

-    Tu paliksi? vaicāja Džūliass. Vai mēs esam tevi nobiedējuši?

-    Nekā nebija, atteica Čārlijs. Es palieku.

-   Nu tad, ja tev ko vajag, prasi man, draudzīgi teica Džūliass, un Čārlijs nolēma šad un tad izmantot viņa piedāvājumu. Viņam patika Džūliasa izskats: cirtainie mati un vasarraibumainais deguns.

-   Kas ir funambuliste un trapeziorista volante, un kādēļ pērtiķus, kuri jaj ar ponijiem, sauc par Džekiem Dendijiem? Čārlijs painteresējās.

-   Virves dejotājs, gaisa akrobāte, un tādēļ, ka slavenu zirgu treneri sauca par Džeku Dauningu, — vienā elpas vilcienā atbildēja Džūliass.

Čārlijs samirkšķināja acis.

-   Paldies, viņš pateicās.

-   De nada, atteica Džūliass.

-    Kas tas ir? — nesaprata Čārlijs.

-    Nekas, spāniski, bilda Džūliass. Es gribēju teikt: tas nozīmē "nekas", nevis tas nekas nav, lai gan, protams, tas nav nekas, tas tomēr kaut ko nozīmē tas nozīmē

nekas. Tas ir nekas. Tas neko nenozīmē.

%

-    Nē, tas nozīmē "nekas". Es sapratu, ko tu gribēji sacīt, atteica Čārlijs ar vienaldzīgu sejas izteiksmi.

Zēni ieķiķinājās.

Lai gan uz kuģa viss bija tik interesants, ka viegli varēja novērst zēna uzmanību, Čārlija prātu nepameta domas par vecākiem.

Tagad vajag pārbaudīt telefonus un pārliecināties, vai nav atstātas kādas ziņas. Uz kuģa ir ļoti grūti atrast klusu vietu, kur neviens netraucētu, īpaši, ja dali virvju novietni ar vēl diviem zēniem -, tādēļ Čārlijs izgāja uz klaja, lai nakts dzestrumā pabūtu vienatnē. Pie debesīm kā liela pērļu poga pie zila uzvalka spīdēja mēness, un upes grīvas dūmaku apmirdzēja zvaigznes un mēness gaisma, liekot tai zaigot.

Čārlijs trīcēja. Cieši ievīstījies jakā viņš sakņupa stūrī pie viena no dūmeņiem un vispirms pārbaudīja mammas telefona balss pastu, pec tam savējo.

Mammas telefonā nebija ierunāta neviena ziņa. Kādēļ viņai neviens nezvana? Varbūt visi sūta viņai e-pasta vēstules uz mājām…

Čārlijs pārbaudīja savu telefonu.

Viņš izdzirdēja kādu balsi.

Tagad klausies, tu pretīgais, sīkais grauzēj, personīgi es nezinu, kāpēc tavi stulbie, pašapmierinātie, stūrgalvīgie vecāki tevi uzreiz pēc dzimšanas nenoslīcināja, bet, tā kā tu esi dzīvs un sagādā man vienas vienīgas nepatikšanas, tad es tev teikšu tā: es zinu, kur tu esi, es zinu, ko tu dari, tādēļ paliec vien tur, kur esi, un es drīz vien dabūšu tevi rokā. Skaidrs? Dabūšu tevi. Drīz. Iegaumē.

Telefons tika izslēgts.

Čārlijs nespēja novērst acis no sava telefona. Viņš trīcēja pie visām miesām. Viņš nekad nebija dzirdējis tik niknu balsi. Visu mūžu Čārlijs bija dzīvojis pilsētā, viņš bija redzējis kautiņus un ari pats tajos piedalījies, viņš bija kliedzis, un arī uz viņu tika kliegts, bet neviens nekad ar viņu nebija TĀ runājis ar tik dziļu naidu.

Viņš ātri nospieda taustiņu ziņojumu izdzēšanai.

Pēc tam pats sevi sabāra vajadzēja to atstāt kā pierādījumu. Lai vēlreiz noklausītos un iegaumētu… Bet viņš zināja, ka nekad vairs to nenoklausītos.

Viņš to jau vienreiz noklausījās. Viņš zināja, kas to ierunāja. Neko vairāk viņam nevajag.

Čārlijs, protams, nedomāja, ka Rafijs viņam tā vienkārši ļautu aiziet. Viņš tikai…

Čārlijam vēl aizvien trīcēja rokas Rafija negantās vēsts dēļ. Viņam ne prātā nebija ienācis, ka Rafijs var būt tāds. Bet viņš vēl joprojām nespēja pilnībā noticēt, ka Rafijs varētu būt iesaistīts viņa vecāku nolaupīšanā ne jau tieši. Kā gan bērns var nolaupīt pieaugušos? Lai vai kā, viņš taču tajā pēcpusdienā atradās pie strūklakas un spēlēja futbolu…

Un nemitīgi runāja pa telefonu un pirmo reizi mūžā pievērsa uzmanību Čārlijam…

Tatad iesaistītiem jābūt arī vēl citiem cilvēkiem. Kāds ir samaksājis Rafijam, lai viņš novērstu Čārlija uzmanību…

Kad tonakt Čārlijs saritinājās uz virvēm, viņš klusītēm, lai pārējie zēni nepamanītu, izvilka no somas savu tīģeri. Klausoties, kā Hanss uz apakšējā plaukta kasās un Džūliass uz augšējā plaukta miegā izkliedz pavēles, Čārliju pārņēma ilgas pēc mammas, kas būtu blakus un novēlētu viņam labunakti, un pārbaudītu, vai viņš ir iedzēris zāles pret astmu (viņš tās iedzēra), un tēta, kas paliktu pie zēna gultas tik ilgi, kamēr viņš iemieg. Čārlijs vienā elpas vilcienā aši noskaitīja lūgšanu: "Mīļie dievi, ludzu, pieskatiet mammu un tēti un gādājiet, lai viņi ir sveiki un veseli, lūdzu, lūdzu, lūdzu!" Ģimenē Čārliju nebūt neaudzināja par ticīgu cilvēku, bet daudzi ļaudis tic dažādiem dieviem, un šķiet, ka tie viņiem palīdz, tādēļ ari Čārlijs reizēm viņus palūdza. Klusītēm. "Jūs visi, lai kā jūs arī sauc, lūdzu, pieskatiet viņus," zēns piebilda. Visādam gadījumam.

Bezmiegā guļot uz sava plaukta, viņš jutās pamests un vientuļš. Viņš nekādi nespēja ērti iekārtoties ne ar prātu, ne ar ķermeni.

Viņš knosījās un staipījās.

Viņš iedomājās, ka jāpārbauda, no kura numura Rafijs bija zvanījis.

Numurs izgaismojās tirkīzzaļā krāsā.

Čārlijs pasmīnēja un noglabāja to telefona atmiņā. Ar kādu vārdu to lai apzīmē? Viņš nevēlejās ierakstīt vienkārši "Rafijs", jo tad izklausītos, ka Rafijs ir viņa draugs.

Jocīgi. Viņš kādreiz vēlējās, lai Rafijs būtu viņa draugs.

Čārlijs numuram pierakstīja švītīgais glūņa. Tas bija bērnišķīgi, taču Rafija apsaukāšana zēnam nedaudz uzlaboja omu.

Kad Čārlijs jutīsies labāk, iespējams, viņš tam piezvanīs. Redzēsim, kā Rafijs uz to reaģēs.

Taču neviens dievs neuzraudzīja Čārlija vecākus tikai kārnais ņergulis Sids. Viņš bija dilemmas priekšā. Vinners solīja sadot, ja viņš atdos Anebam telefonu, un nosūdzēt misteram Rafijam, kurš Sidu padzītu, un tad Vinners iegūtu jaunu partneri ar vairāk nekā četrām smadzeņu rievām un lielāku vārdu krājumu, jo jau tā ir pietiekami slikti, ja tevi pieņem darbā pusaudzis, un tad vēl tu esi spiests strādāt kopā ar plānprātiņu. Turpretī Aneba turpinaja blenzt uz Sidu un murmināt.

Kas ir briesmīgāk? Ja tev sadod pa degunu un atlaiž no darba vai milzīgā afrikāņu gudrā lāsts?

-   Es eju uz klāja, — sacīja Vinners. Turpini novērošanu. (Zemūdenēm ir klāji, kurus izmanto, kad izpeld virspusē.)

-   Jāa, attrauca Sids.

Vinnera smagie soļi atbalsojās zemūdenes metāla korpusā. Aneba, vēl joprojām guļot uz lāvas (jo nebija jau, kur iet), tos dzirdēja. Viņš pietrausās kājās, sevī nosmīnēja un pietupās. Tad viņš atsaka murmināšanu zemā, dobjā, dziedošā balsī:

-    Sid, ak, Sid,

Tu, nabaga nožēlojamais sīkaļa,

Atdod man telefonu!

Atdod man telefonu, tu, bezsmadzeņu lieldeguni,

Tu, sapuvusi druska no apķēzījušās mērkaķa puņķa!

Atdod telefonu un atbildi uz jautājumiem,

Atdod telefonu un atbildi uz jautājumiem…

Tvē valodā tas izklausījās diezgan baisi.

Sids dzirdēja pieminam savu vārdu. Viņš sēdēja, un viņu pārņēma arvien lielākas bailes. Pēc dažām minūtēm Aneba, nenovēršot no Sida skatienu un nepārtraucot murmināšanu, paliecās uz priekšu un sāka iezīmēt uz grīdas apli. Tā viņš turpināja vēl un vēl. Vārdu "Sids" viņš atkārtoja bieži.

Aneba bija gatavs tā turpināt stundām ilgi. Taču nebija tādas nepieciešamības. Viņš pacēla skatu un klusā, bet dobjā balsī uzrunāja Sidu saprotamā valodā.

-   Tu tagad atdosi man telefonu, vai ne, Sid?

-    Jāa, spoguļstikla otrā pusē nočiepstēja Sids, viņa seja bija nosvīdusi un zaļganbāla.

Tā Čarlija vecāki saņēma ziņu no sava dēla. Mamma pēc tam raudāja, bet Vinners saprata, kas noticis, un tādēļ iekaustīja Sidu un atkal atņēma telefonu un iesvieda to ūdeni.

Un, kad oranžais kaķis to redzēja, viņam k]uva skaidrs, ka jārīkojas ātri.

Ja Čārlijs domāja, ka nākamā diena cirkam būs mierīga, jo viņi atrodas jūrā, tad viņš maldījās. Meklējot Bārdas madāmu, lai kopīgi dotos pusdienās, viņš pamanīja, kā mazie itālieši šūpojas kuģa trosēs. Čārlijs nebija kļūdījies viņi bija akrobāti. Tēvs, terpies diezgan novalkātā triko tērpā, ar savām tievajām, bet ārkārtīgi muskuļainajām rokām bija pieķēries šķērskokam un šūpojās šurpu turpu kā žāvēties izkārta veļa… tad pēkšņi viņš sāka šūpoties straujāk viņš cēlās arvien augstāk un augstāk, līdz izstiepās visā garumā paralēli grīdai un tad… "Ja viņš neuzmanīsies, tad apmetīsies riņķī," nodomāja Čārlijs. Un tā ari notika. Mirkli viņš stāvēja uz rokām, tad nolaidas lejā un atkal pacēlās augšup, un viņš riņķoja un riņķoja ar nostieptiem pirkstgaliem, iztaisnotām kājām, pie katra grieziena nedaudz pārbīdot rokas, lai apļošana izdotos. Un tad un tas izskatījās vēl jo iespaidīgāk viņš sāka palēnināt kustību, pakāpeniski, soli pa solim, līdz pārstāja riņķot. Viņa ķermenis atkal iztaisnojās, un itālietis atkal karājās kā veļa uz auklas. Čārlijs sajūsmā metās aplaudēt.

Itālietis pameta skatu uz augšu, ieraudzīja Čārliju un iesmējās.

Tavuprāt, tas bija labi? viņš vaicāja. Un, kad Čārlijs dedzīgi māja ar galvu, itālietis pasmīnēja un tik tikko manāmi paklanījās, bet pēc mirkļa viņš jau atkal stāvēja uz sijas, uz kuras vēl pirms neilga brīža bija karājies, smaidīdams, ar paceltu kāju un sakrustotām rokām un sauca: "Da-dā!"

-   Kā jūs to izdarījāt? iekliedzās Čārlijs. Viņš neuzskatīja sevi par lempi, ja runājam par karāšanos un šūpošanos, bet redzētais bija kas sevišķs. — Kā jums tas izdevās?

-    Tas ir sens ģimenes noslēpums, atteica itālietis. Mans tēvs to iemācīja man, bet viņa tēvs to iemācīja viņam. Es mācu saviem zēniem. Ja ari tu vēlies iemācīties, tad vispirms pievienojies manai ģimenei, un pēc gadiem desmit es tev parādīšu, kā to dara. Ja vien būsi pietiekami labs skolnieks.

-   Vai jūs varētu mani apmācīt? vaicāja Čārlijs. Pēkšņi tas viņam šķita svarīgi vitāli svarīgi.

Akrobāts nolēca no baļķa no aptuveni sešu metru augstuma. Viņš nolaidās zemē viegli kā kaķis un pavērās Čārlijā.

-   Ja es to vēlēšos, viņš teica.

Akrobāts brīdi cieši uzlūkoja zēnu.

-   Jā, viņš bilda. Nāc šurp katru dienu! Redzu, ka tu vari iemācīties.

Pēc tam ciešo skatienu viņa sejā nomainīja smaids, un viņš piebilda: Sigismondo Lusidi sauc mani par Sigi.

Arī pārējie itālieša ģimenes locekļi rosījās pa takelāžu. Sigi ar neskaidru žestu norādīja uz viņiem.

-   Vai jūs vingrināties? taujāja Čārlijs.

-   Katru dienu, atteica Sigi. Lai būtu lokani un stipri. Viņš pacēla kreiso kāju un pielika to stāvus pie masta, tad pievirzīja savu labo pēdu pie masta pamatnes, tādā veidā uztaisot špagatu. Un otrādi, to teicis, viņš nolaida kreiso kāju, pagriezās un pacēla labo.

-   Tagad tava kārta, Sigi mudināja.

Čārlijs mēģināja. Viņš varēja uztaisīt špagatu uz grīdas, bet ne pie kuģa masta.

-   Jūs esat ļoti lokani, Čārlijs bilda.

-   Vai tu esi redzējis Benu Bendiju [14] gumijas zēnu? vaicāja Sigi. Bet Čārlijs nebija tādu redzējis.

-   Viņš var sasieties mezglā, Sigi turpināja. Dažreiz iesprūst. Kādreiz uzstājās kopā ar lielo stiprinieku jūrnieku Beppi. Beppe viņu sasēja mezglā un tad izlikās, ka nevar vairs atraisīt, un vilka laukā nazi, sakot, ka cita ceļa neesot un ka nu šis būs jāpārgriež.

-   Ui, Čārlijs bija aizgrābts.

-   Laiks iet, teica Sigi, ievilka elpu, pieliecās un ielēca virvju mudžeklī. Atnāc rīt sešos. Pirms brokastīm. Sāksim mācīties.

Pēc brokastīm Čārlijs pieķēra sevi vērojam telefonu. Viņš to bija izslēdzis vakar uzreiz pēc ziņojuma noklausīšanās. Tagad viņš tā kā gribēja to ieslēgt. Bet tad atkal vairs negribēja.

Čārlijs tomēr ieslēdza telefonu.

Mirgoja aploksnītes simbols.

Zēns sākumā saviebās, bet tad noklausījās ziņu.

Balss sākumā bija laipna un mierīga.

-    Čārlij. Te Rafijs Sedlers. Piedod, ka vakar biju mazliet nepieklājīgs. Es pārsteidzos. Bet nebaidies, es teicu to, ko domāju, tu, sīkais, iedomīgais kverpli, es jau esmu ceļā pie tevis, un tu smagi nožēlosi, kad es ieradīšos, tu nespēj pat iedomāties, cik stipri to nožēlosi…

Čārlijs izslēdza telefonu. Nebija vajadzības klausīties tālāk. Jau tā viņš iepriekšējā naktī slikti gulēja.

Čārlijs atkal trīcēja.

Nākamreiz viņš tādus ziņojumus vispār neklausīsies. Nav jau nozīmes.

Viņš nopriecājās, kad Bikabhajs lika viņam iztīrīt pērtiķu krātiņu. Tas ir netīrs, bet nav slikts darbs. Viņš piepildīja pērtiķu ūdens traukus un salika bļodiņās riekstus, un iedeva katram pērtiķim pa banānam. Darbs novērsa zēna domas no Rafija un vecākiem. Paveicis uzdoto, Čārlijs atkal bija brīvs. Viņš nolēma izpētīt kuģi: jāsameklē zebras, zirgi, baloži un Mācītais Sivēns, bet pats galvenais jaatrod lauvas. Arī tam vajadzētu novērst domas no Rafija Sedlera.

Čārlijs zināja par atgadījumu ar leoparda mazuli un čūsku, un adatas dūrienu, un leopardēna skrāpējumu. Zēnam vēl joprojām bija saglabājusies rēta: tieva, bāla švīka uz augšdelma. Dažkārt viņš sev iegalvoja, ka atceras šo notikumu: kā viņš pietenterēja pie mīlīgā leopardēna, kā asi iesmeldzās skrāpējums un kā dzēla, kad brūcē iepilēja leoparda mazuļa asins lāses. Dažkārt Čārlijs domāja, ka atminas arī savas asinis potējuma vietā uz leoparda mikstās kājeles, un prātoja, vai leopardēns arī izjuta dzēlienu. Čārlijs bija pārliecināts, ka atceras tās izjūtas, kas zēnu pārņēma, kad viņš uzsauca leopardēnam un tas atsaucās. Toreiz viņi abi neteica neko konkrētu. Viņi tikai saprata viens otru. Bēbīšu valodā.

Čārlijs zināja, ka šo nejaušo leoparda asins lāšu dēļ viņš tagad spēj sarunāties ar kaķiem. Bet viņš pazina kaķus pietiekami labi, lai zinātu, ka uz tiem nevar paļauties. Un Čārliju no tiesas uztrauca lauvas. Viņas ir citādas. Lauvas ir mežonīgas pat ja tās ir dresētas. Lauvas ir lielas. Lauvas ir džungļu karaļi, zvēru valdnieki. Un tad vēl te ir Makkomo, nedabiski mierīgs lauvu dresētājs. Piedodiet, treneris. Viņš spēja laupīt drosmi. Čārlijs vēlējās pieiet pie lauvu krātiņa, bet viņš pie tā gāja ar lielu pietāti un satraukumu.

Un tādēļ viņš bija ļoti pārsteigts, kad atklāja, ka viena no lauvām tēviņš, diezgan jauns, tomēr vairs ne kaķēns, vienkārši stāv uz klāja aiz lauvu krātiņa un raugās jūrā. Dzīvnieka ūsas ir nolaistas, un sejā vīd savāda izteiksme. Vai tad lauvām nav jābūt ieslēgtām krātiņā? Skaidrs, ka dresētājs nevarēja būt tik pašpārliecināts, lai ļautu lauvām mierīgi klejot pa kuģi?

Čārlijs bez domāšanas piegāja pie lauvas un kaķu valodā uzrunāja to: Sveiki!

Lauva strauji pagriezās, un viņa skumjo sejas izteiksmi nomainīja pārsteigums un — jā arī bailes. "Kā gan lauva var nobīties no manis?" nodomāja Čārlijs. "Es esmu tikai bērns." Un tomēr lauva nobijās no zēna.

-   Ko? lauva vaicāja.

-   Es teicu "sveiki", atkārtoja Čārlijs.

-   Es dzirdēju, teica lauva. Tikai tu runā kaķu valodā.

-   Es zinu, attrauca Čārlijs.

-   Cilvēki nerunā kaķu valodā, sacīja lauva.

Čārlijs nekad iepriekš nebija nonācis līdzīgā situācijā.

Mājās visi pazīstamie kaķi pazina viņu un zināja par viņa spējām. Čārlijs bija mācīts nestāstīt svešiem cilvēkiem par savām īpašajām dotībām; bet viņš nekad neiedomājās, ka sveši kaķi svešas lauvas varētu būt par to tik ļoti pārsteigti.

-   Piedod, bilda Čārlijs. Es negribēju tevi sabiedēt. Es vienmēr esmu pratis runāt kaķu valodā.

Bet viņa draudzīgie vārdi iedarbojās pretēji lauva salieca priekšķepas ceļos, nolaida galvu un izskatijās tā, it kā tūlīt sāks raudāt. Čārlijs izbijās. Ak vai, piedod, viņš teica. Lūdzu! Es negribēju tevi apbēdināt… Zēns noliecās un paplikšķināja lauvai pa galvu, nepārstājot murmināt laipnus vārdus. Pēc brīža lauva pacēla purnu uz augšu un teica: Atvaino! Es jau sen nebiju dzirdējis, ka kāds runā manā valodā… Bet tad pēkšņi viņa balss izmainījās. Nē, nē… viņš draudīgi norūca, saviebās un iešņācās. Čārlijs pacēla skatu.

Matroži un cirka ļaudis viņus vēroja ar pārsteigumā ieplestām mutēm un neticību sejā.

Lauva vēl drusku parūca un drusku pakārpija ar ķepu skata pēc, Čārlijs nosprieda, bet skatītāji šķita pietiekami sabiedēti.

-    Es izgāju tikai uz sekundīti, čukstēja lauva. Nebiju domājis uzkavēties tik ilgi. Tagad viņi domās, ka esmu izbēdzis, un tas būs šausmīgi.

-    Ko mēs varam darīt? klusi vaicāja Čārlijs.

-   Nezinu, atteica lauva. Man jāturpina izskatīties draudīgam, citādi viņi domās, ka esmu gļēvs. RRRRRRRRRRR!

-    Zini ko, sacīja Čārlijs, redzot, kā majors Tibs spraucas cauri pūlim. Ļauj, lai es tevi savaldu! Es tevi ievedīšu iekšā un tad kaut ko izdomāšu. Nāc nu! Tev tikai jāizliekas. Es zinu, ka īstenībā es nevarētu tevi savaldīt, ja vien tu pats to neļautu. Ejam!

Lauva, kuru bija uzjautrinājusi šī šausminošā izrāde, pameta skatienu uz Čārliju un teica: Labi, tikai uzgaidi vienu mirklīti. — Un tad viņš ierēcās — ļoti skaļi ierēcās, visi atlēca, un Makkomo, kurš, izdzirdējis par notikušo, skriešus bija atsteidzies, pacēla savu garo pātagu. Tad lauva pagriezās pret Čārliju, nolika galvu pie zēna kājām un iemurrājās. Lauvu murrāšana ir kas īpašs, un Čārlijam tik ļoti patika, kā tā smagnēji un ritmiski atbalsojās kāju pēdās, ka viņš nevēlējās pat kustēties, bet tad zēns atcerējās, kas jādara, un uzlika roku vispirms uz lauvas galvas un tad uz biezās kakla ķēdes.

-   Nāc, viņš maigi teica kaķu valodā, tik klusi, ka neviens, izņemot lauvu, to nedzirdēja. Ejam iekšā! Nāc, nāc!

Skatītāji, ieskaitot majoru Tibu un Makkomo, apstulbuši klusumā vēroja, kā Čārlijs ieiet kajīte un kā lauva rāmi un paklausīgi viņam seko.

Majors Moriss blenza.

Makkomo berzēja lūpas.

Bārdas madāma noģība. (Piruete paķēra ūdens spaini, ko Hanss bija nesis Mācītajam Sivēnam, un uzlēja viņai.) Mazie itālieši uzgavilēja bet tikai tad, kad lauva bija nogādāts drošībā lauvu kajītē. Makkomo izlauzās cauri pūlim un iemetās kajītē uzreiz pēc Čārlija. Mirkli vēlāk lauva jau bija krātiņā, Makkomo aizcirta durvis, aizslēdza tās un pagriezās pret zēnu.

Viņš vēroja Čārliju. Paskaidro, viņš klusi teica, un viņa acis pustumsā izskatījās draudīgas.

Čārlijs, apreibis no saviļņojuma, salkanās pelējuma smakas kajītē un apziņas, ka atrodas starp lauvām, ar kurām var sarunāties, nespēja izdomāt saprātīgu atbildi.

-   Mm… viņš norūca.

-    Ar to nepietiks, nočukstēja Makkomo. Kādēļ mana lauva tevi paklausīja?

Viņa lauva?

-   Ak, viņš, kungs, nepaklausīja, nepavisam ne, Čārlijs taisnojās. Viņš… mm… es tur vienkārši gadījos un redzēju viņu, un… ēē… šķita, ka viņam nevajag tur atrasties… ēē… un viņam nepatika pūlis, tādēļ es… ēē… ievedu… ēē… viņu atpakaļ. Čārlijs mēģināja uzsmaidīt Makkomo, bet smaids sanāca nepārliecinošs. Zēns jutās nedroši. Makkomo bija biedējošs.

Lauvu treneris neko neatbildēja. Viņš paspēra divus soļus līdz ieejai lauvu krātiņā un apstājās, nekustīgi turot rokās pātagu. Viņš vēroja Jauno Lauvu, bet Jaunais Lauva neskatījās uz Makkomo, viņš bija noliecis galvu un gulēja uz grīdas ļoti pazemīgā pozā un klusi ņaudēja.

Čārlijs uztraucās par šo lauvu. Tas uzvedās tik dīvaini it kā būtu apjucis un bēdīgs. Visi Čārlijam pazīstamie kaķi ir pašcieņas pilni; viņi vienmēr zina, kas ir kas, un viņi vienmēr ir apmierināti ar sevi. Pat visresnākais, visslinkākais un visrijīgākais mājas kaķis vienmēr uzvedas tā, it kā teiktu: "Jā, es esmu resns, slinks un ēdelīgs, bet es esmu nepārspējams visās šajās jomās!" Bet šis lauva bija skumjš un apjucis. Čārlijam tas nepatika. Tas arī viņam lika justies apjukušam un skumjam.

Makkomo nokrekšķinājās un atkal pagriezās pret Cārliju.

-   No kurienes tu esi? viņš vaicāja.

-   No Londonas, atteica Čārlijs.

-   Nē, bilda Makkomo. Londonā ļaudis ir baltādaini.

Čārlijs jau iepriekš tika dzirdējis tādas runas un

zināja, ka tā var sacīt tikai neizglītots cilvēks. Varbūt Makkomo vienkārši nepazīst Londonu?

-    Londonā dzīvo ļaudis ar dažādu ādas krāsu, zēns paskaidroja. Londonā allaž ir apmetušies ļaudis no dažādām zemēm, tādēļ tā ir daudzkrāsaina pilsēta.

-    No kurienes ir tava brūnā ādas krāsa? Makkomo neatlaidās.

-   Mana brūnā ādas krāsa ir no Londonas tāpat kā es pats, tikko valdīdamies, atcirta Čārlijs. Mans tēvs, ja tas jūs interesē, ir afrikānis.

-   Viņa vārdu un valsti, uzstāja Makkomo.

Iespējams, Makkomo rupjās iztaujāšanas dēļ vai varbūt savas dabiskas piesardzības dēļ, bet Čārlijs nevēlējās stāstīt neko vairāk. Un viņam ari nenācās, jo tobrīd kajītē ietraucās majors Tibs.

-    Kā tev patika, Makkomo? viņš sacīja. Viņam tas izdevās, vai ne? Es neko tamlīdzīgu neesmu redzējis, un es pazinu Van Amburgu un Kūperu. Tu viņu gribi? Puikam ir ķēriens tev vajadzētu viņu pieņemt. Tev vajadzētu.

Makkomo pavērās Cārlijā ar savām lielajām, melnajām acīm, un atkal Čārlijs manīja, kā lauvu dresētāja acīs iegailējas uguntiņas. Es viņu ņemšu, Makkomo attrauca. Protams.

-   Jauki, teica majors Tibs. Čārlij, tu vairs neesi pērtiķu zēns tu tagad esi lauvu zēns.

DEVĪTĀ NodaĻa

Čārliju šausmināja doma, ka viņš tagad ir lauvu zēns, bet tajā pašā laikā viņš bija sajūsmināts un satraukts, un pārsteigts par šādu notikumu pavērsienu. Lauvu zēns cik tas ir forši! Strādāt kopā ar Makkomo cik tas ir baisi. Un lauvas… īstas, lielas, skaistas, spēcīgas, mežonīgas, zeltainas lauvas. Čārlija elpa kļuva seklāka, kad viņš par to visu iedomājās. "Neaizmirsti par savām lielo kaķu asinīm," viņš pats sev atgādināja. "Par savām leoparda asinīm." Viņš iztēlojās, ka spēj sajust, kā tās plūst pa vēnām: spēcīga, drosmīga, veikla leoparda asinis.

Paldies, majora kungs, viņš pateicās. Viņš uzrunāja arī Makkomo: Paldies, kungs! Jūsu labā, kungs, es darīšu visu, ko spēju.

Makkomo samiedza acis. Viņš turēja Čārliju aizdomās par kaut ko, un zēns to manīja. Bet viņš nezināja, par ko Makkomo tur viņu aizdomās, un, taisnību sakot, pats Makkomo arī to nezināja. Un patiesībā arī Čārlijs Makkomo turēja aizdomās un arī nezināja, par ko. Tā nu viņu starpā valdīja neizskaidrojamu baiļu un neuzticības gaisotne: nebūt ne labākā gaisotne, kad tiek uzsākts jauns darbs vai pieņemts jauns palīgs. Bet dīvainā kārtā viņi abi nolēma risināt šo problēmu vienādi; vēl vairāk, viņiem abiem gandrīz vienlaikus prātā iešāvās viens un tas pats teikums: "Es nezinu, kas šim tipam padomā, bet es paturēšu viņu acīs un skatīšos, kas notiks tālāk."

Kā priekšnieks Makkomo bija sevišķi laipns. Pirmajās trijās dienās Čārlija vienīgie pienākumi bija nomainīt ūdeni, sanest salmus un izslaucīt kajīti. Makkomo allaž laipni lūdza veikt šos darbiņus un pēc tam laipni pateicās. Viņa balss bija maiga un zīdaina: Paldies, Sārlij, viņš teica.

Cirkā bija sešas lauvas. Jaunais Lauva, ar kuru Čārlijs jau bija iepazinies; trīs lauvenes viena dzeltena, otra sudrabaina un trešā bronzas krāsā visas klusas un rāmas. Vēl bija jauna lauvu meitenīte, gandrīz vēl bērns, kas nemitīgi draiskojās, kāpelēja pa savas mātes dzelteno muguru un knibināja viņai ausis. Bara vadonis, jaunāko lauvu tēvs, bija vecākais no lauvām. Viņam bija krāšņas krēpes, un viņš klusi tupēja atsevišķā krātiņā telpas galā, ignorējot visu un visus. Pieaugušās lauvas šķita pārāk klusas un rāmas. Kad, Makkomo bargo skatienu pavadīts, Čārlijs klusi pārvietojās pa telpu tīrot un kopjot, viņš visu laiku domāja par šiem nabaga zvēriem, kuriem vajadzēja nevis tupēt iesprostotiem tumšos krātiņos uz kuģa, bet gan savā vaļā lēkāt pa Āfrikas līdzenumiem, dauzīties un medīt vai laiski valstīties pa zāli tik zeltainu kā viņi paši.

Katru rītu pirms brokastīm Čārlijs apmeklēja akrobātikas nodarbības pie Sigi. Sigi mācīja zēnam, kā noturēt līdzsvaru, kā ar muskuļu un elpošanas palīdzību padarīt savu ķermeni mazāku vai lielāku. Ja kādreiz tevi kāds gribēs sasiet, Sigi stāstīja, tad sasprindzini muskuļus, ievelc krūtīs gaisu un piepūt arī vēderu. Tad, kad tu atslābināsies un izpūtīsi gaisu, virves, ar kurām būsi sasiets, kļūs vaļīgas…

Pēc brokastīm uz arēnu veda vingrināties lauvas. Čārlijs gāja līdzi.

Parauj to, Makkomo lika Čārlijam, norādīdams uz spīdīgu, pie telpas sienas piestiprinātu, padilušu misiņa rokturi. Kad Čārlijs to parāva, barjeras starp krātiņiem pacēlās un zēns ieraudzīja, ka pie vidējā krātiņa gala sienas ir durvis, kas ved uz gaiteni, pa kuru var nokļūt kuģa centrā. Makkomo vēroja, kā lauvas viegliem soļiem klusi un paklausīgi aiziet pa gaiteni. Čārlijs vēlreiz parāva rokturi, durvis aizvērās, un krātiņa sienas atkal nostājās savās vietās. Lauvu dresētājs paņēma lielo misiņa atslēgu, kas karājās pie viņa siksnas, un rokturi noslēdza.

Nāc, Makkomo teica, liekuļoti pasmaidīdams. Čārlijs sekoja viņam uz klāja, nokāpa lejā pa galvenajām kāpnēm, izgaja cauri hallei, kuras sienas sedza spoguļi un durvīs karājās aizkari ar sarkanām, baltām un zelta krasas svītrām, un iegāja vispārsteidzošākajā telpā, kādu viņš jebkad iepriekš bija redzējis. Tā bija apaļa un tik augsta kā trīsstāvu ēka, gar malām tur bija sarindoti krēsli, bet sānos slējās balkoni ar sēdvietām. Telpai bija teltsveida jumts sarkans un balts, un zelta krāsā -, kura centrā karājās brīnišķīga lustra ar ņirbošām un šķindošām stikla prizmām un kristāliem. Pirmajos balkonos sarindotie krēsli bija apvilkti ar sarkanu samtu, bet to greznās kājas bija zelta krāsā. Pārējās sēdvietas bija parasti koka soli. Vienā vai divās īpašajās ložās starp balkoniem Čārlijs ievēroja kaut ko līdzīgu troņiem. Tos ieskāva sarkani samta aizkari, kurus saturēja zelta eņģeļi. Telpas centrā atradās cirka arēna tīra, atvērta un daudzsološa divpadsmit metrus plata, nokaisīta ar svaigam zāģu skaidam. T\ir valdīja viegla un īpatnēja cirka smarža oda pēc dzīvniekiem, zāģu skaidām, smērvielām un izgaistošs auditorijas aromāts: smaržoja pēc alus un parfīmiem, un zivīm un čipsiem.

Čārlijam no arēnas lieluma un skaistuma aizrāvās elpa. Ka kaut kas tāds var atrasties uz kuģa? Viņš gandrīz iesmējās no prieka it kā veclaiku kino, teātris un cirks būtu sajaukušies kopā.

Makkomo norādīja uz vēl vienu misiņa rokturi griežamu. Čārlijs sāka to griezt. Tas bija grūti, lai gan varēja redzēt, ka šis rokturis daudzreiz ticis izmantots. Čārlijam griežot rokturi, notika kas neparasts lustra pie telts jumta ietrīsējās un šķindēdama sadalījās uz pusēm, atvērdamās kā aizkari. No tās centra nolaidās kaut kas liels un sudrabains tāds ka drebelīgs un šalcošs metāla palags, tādas kā metāla ķēdes. Čārlijam šis metāla palags kaut ko atgādināja, bet viņš nespēja tikt skaidrībā, ko tieši. Kad palags bija nolaists un lēnām sāka viļņoties, Čārlijs aptvēra, ka tās ir bruņas smags bruņu palags ar caurumiem pīles olas lielumā un tik liels, ka varēja nosegt visu manēžu nē, tas bija vēl lielāks. Kad palags nolaidās, izrādījās, ka tas ir apaļš un tā centrs ir piestiprināts lustras vidum. Kamēr malas nebija nostiprinātas, tas nokarājās kā liela markīze vai kā moskītu tikls. "No kādiem gan milzu moskitiem tas sargās?" prātoja Čārlijs.

Pēc tam Makkomo atkal deva viņam dažādus norādījumus: zēnam bija jāieiet manēžā (Čārlijs par to bija sajūsmā), jāpaceļ bruņu aizkara mala, jāsameklē tajā caurums, jāpienes aizkars pie manēžas malas, jāatrod tur atbilstošs caurums un mietiņš un aizkars stingri jāpiestiprina, un jāatkārto tas tikmēr, kamēr visi caurumi ir nostiprināti un aizkars izplests, un starp skatītājiem un manēžu izveidota vēl viena telts.

Un strādā rūpīgi, Šārlij, bilda Makkomo, ja lauvas tiks laukā, mums abiem bus beigas.

Lauvas! Nu, protams, šis metāla aizkars ir milzu krātiņš, lai pasargātu skatītājus no lauvām, un caurumi tajā ir tādēļ, lai skatītaji varētu redzēt cauri.

-    Priekšnesuma laikā tas būs tavs darbiņš, teica Makkomo. Un arī pēc lauvu uzstāšanās tev vajadzēs to novākt. Tā un tagad šis… lauvu dresētājs atslēdza vēl vienu rokturi, kurš atkal Čārlijam bija jāparauj. Atskanēja tarkšķis, un apmalē arēnas otrā pusē atvērās vārtiņi, pa kuriem manēžā ienāca lauvas.

-    Jallā! Makkomo iesaucās, un lauvas rikšoja pa manēžu.

-    Švoijā! dresētājs nokliedza, un lauvas palēnināja soli. Tad viņš izkliedza vēl vienu vārdu, kuru ne es, ne jūs nevarētu izrunāt, bet kuru Čārlijs uzreiz saprata. Tas bija vārds kaķu valodā un nozīmēja "lēkt". Un, protams, lauvas, riņķojot pa manēžu, lēca.

To redzot, Čārlijs sāka drudžaini domāt. Viņš zināja, ka Makkomo neprot runāt kaķiski, jo, ja viņš to prastu, tad lauvas nebūtu tik pārsteigti par Čārlija spējām. Bet Makkomo zināja šo vārdu… No kurienes? Vai viņš zina, ka šis ir kaķu valodas vārds? Vai ari viņš to ir aizguvis no kāda cita dresētāja, kurš savukārt to iemācījās vēl no kāda cita…? Lai vai kā, Čārlijam tas šķita neparasti.

Čārlijs nav vienīgais cilvēks, kurš runā kaķu valodā. Vēl kādam kaut kur kaut kad ir piemitušas šādas spējas. Kad zēns apradīs ar šo domu, tā viņu iepriecinās. "Kaut tikai šis cilvēks nebūtu Makkomo," Čārlijs nosprieda un atkal iedomājās par skaistajām lauvām. Tās lēca un draiskojās, spēlējās un šķita izbaudām brīvību, gaismu un plašumu, bet viņu soļi bija pārāk smagi, turklāt ik pa laikam lauvas norima un stāvēja, truli blenžot, it kā nezinātu, ko darīt tālāk.

Tad Makkomo sāka lauvas izrīkot. Dresetājam bija liela un nejauka pātaga, izgatavota (Čārlijs zināja to, jo Makkomo bija izstāstījis) no degunradža adas, tomēr viņš to neizmantoja, bet tikai turēja gatavībā, it kā kuru katru bridi varētu likt lietā. Bet Čārlijs redzēja, ka lauvas paklausīja ne tādēļ, ka baidītos no pēršanas. Kādēļ tad viņas bija tik rāmas?

Lauvas un Makkomo uzsāka rotaļu, kas pilnīgi satrieca Čārliju. Makkomo izgāja manēžas centrā, uzgrieza lauvu baram muguru, izpleta rokas un skaļi iekliedzās. Visas sešas lauvas sastājās aiz viņa rindā, uzmeta kūkumu un pa vienai lēca dresētājam mugurā. Tās cīkstējās ar Makkomo un tad ļāva, lai viņš uzvar. Visas sešas. Viņas pat neieskrambāja dresētāju Makkomo laikam bija iemācījis tām neizlaist nagus, jo pat niecīgākais cirtiens ar šiem nagiem viegli izrautu miesas gabalu no cilvēka muguras. Bet lauvas, iepletušas ķepas, metās viņam virsū, lēca uz viņa saliektajiem pleciem, dažkārt uzmanīgi balansējot, dažkārt pēc plāna nogāžot viņu. Tas izskatījās ārkārtīgi bīstami. "Tās taču var viņu nogalināt vieglāk par vieglu," domāja Čārlijs. "Vai ari var sākt plēsties savā starpā." Nav jāzina kaķu valoda, lai saprastu, cik zibenīgi lauvas var nokaitināt cita citu. Čārlijs simtiem reižu bija redzējis, ka tā rīkojas drupu kaķi. Bet tēlot cīniņu ar lauvām oho! Vai tā ir drosme? Vai varbūt stulbums? Čārlijs neuzskatīja Makkomo par stulbu… Nē, bet jābūt kādam iemeslam, kādēļ lauvas uzvedas tik nedabiski, ir tik padevīgas un rāmas, un Čārlijs nolēma to noskaidrot.

Rafijs vēl aizvien dusmojās. Viņš niknojās pats uz sevi par to, ka bija ļāvis Čārlijam aizlaisties, un tagad viņš vēl jo vairāk dusmojās par tiem muļķīgajiem tekstiem, ko bija ierunājis zēna telefonā, bet uz Čārliju viņš bija stipri pārskaities. Viņam nebija ne jausmas, kur zēns atrodas. Ne jausmas. Troja degunu bija samulsinājusi zivju smaka, un taka beidzās pie upes. Tātad, kurā virzienā puika bija devies? Uz iekšzemi? Vai pa upi? Pāri upei? Vai ar laivu? Vai viņš jau ir izkāpis krastā?

Vai ir iespējams, ka Čārlijs uzzinājis to, ka viņa vecākus aizveda prom pa upi? Rafijs nevarēja iedomāties, no kurienes Čārlijam varētu būt tāda informācija. Nē, Čārlijs ir vai nu ielēcis upju tramvajā, vai ari nostopējis kādu, kas paved, un viņš tikpat labi var būt kaut kur pilsētā, kā uz ūdens.

Tas vēl jo vairāk saniknoja Rafiju. Ja Čārlijs būtu viņam rokās, tad Rafijs vieglāk tiktu galā ar tiem smieklīgajiem zinātniekiem viņam atliktu tikai pateikt: "Es tūdaļ iekniebšu jūsu mazulītim" un viņi nekavējoties darītu visu, ko liek. Turklāt Rafijs apsolīja Šefam… Tādēļ tagad viņam nāksies tērēt naudu, lai noalgotu cilvēkus, kas sameklēs Čārliju, ļaudis, kas tur muti, allaž izmaksā dārgi. Rafijs necieta, ja naudu nācās tērēt kaut kam citam, nevis sev vai savām drēbēm. Viņš patiešām negribēja tērēt naudu šādam mērķim. Tas skāra viņa budžetu. Un viņa pašcieņu.

Bet Rafijs ir reālists, tādēļ viņš piezvanīja labākajam okšķerim jaunam puisim, ar kuru iepazinās pāraudzināšanas skolā, kurā bija nonācis pēc telefonu zādzībām. Rafijs viņam teica: Kaut kur pilsētā vai uz ūdens ir kāds brūnādains zēns. Viņš nosauca Čārlija vārdu un pastāstīja, kā meklējamais izskatās. Viņš ir jauns un vientiesīgs, Rafijs turpināja. Visticamāk, ka viņš ir atgriezies mājās. Man viņu vajag. Ātri.

Pēc tam viņš uzjautrinājās, domājot par to, kā atriebsies Čārlijam par visām sagādatajām raizēm.

Sākumā Makkomo neatstāja Čārliju vienatnē ar lauvam. Bet tad viņš redzēja, ka zēns neuztraucas par lauvu klātbūtni un ari lauvas ar viņu kopā ir rāmas. Turklāt zēns šķietami bija mierā ar visu, tādēļ Makkomo uzmanība atslāba. Čārlijam nebija ļauts atvērt krātiņus vai barot lauvas, bet viņš drīkstēja saliet traukos dzeramo ūdeni. Kadu ritu, pildot ūdens traukus, Čārlija acis uztvēra Jaunā Lauvas tā paša, kuru viņš reiz bija pārvedis no klaja, skatienu. Lauva pamirkšķināja viņam ar savu lielo, dzelteno aci un zīmīgi pamāja ar galvu.

Čārlijs savilka seju grimasē, kurai vajadzēja nozīmēt "Ko tu ar to domā?", un palūkojās pār plecu, lai pārliecinātos, vai Makkomo neskatās (viņš neskatījās, jo tobrīd uztina vienu no savām tievajām, melnajām cigaretēm). Zēns savilka jaunu grimasi, kas nozīmēja "Panāc šurp un iečuksti man ausī!", un pieliecās pie krātiņa stieņiem. Lauva klusi pienāca un iečukstēja zēnam ausī: Mums ar tevi jārunā. Ir ziņas. Svarīgas.

Čārlijs pārsteigts paskatījās uz lauvu.

Kādas ziņas? viņš kaķiski nopīkstēja pārāk skaļi, un Makkomo, turot savu melno cigareti starp baltajiem, līdzenajiem zobiem, pagriezās un savādi paskatījās.

Čārlijs iebāza mutē pirkstu. Au, viņš nepārliecinoši ievaidojās. Sasitu pirkstu. Piedodiet, ka iztraucēju!

Makkomo brīdi viņu vēroja, tad uzrāva sērkociņu pret zābaka papēdi un aizkūpināja savu tievo, melno cigareti, kura sāka nelabi smirdēt. Tā gailēja, kamēr Makkomo vēl brīdi vēroja Čārliju, un tad viņš teica: Cerams, ka ne pārāk stipri.

Čārlijs sāji pasmaidīja. Un tad kāds brīnums Makkomo izgāja no lauvu kajītes un devās augšā uz klāju.

Čārlijs atkal pagriezās pret lauvu krātiņu.

-    Kas ir? viņš satraukti iesaucās. Kādas ziņas? Lauvas beigu beigās taču ir kaķi. Kaķi cenšas uzzināt, kurp ved Čārlija vecākus. Viņam uzreiz vajadzēja par to aprunāties ar lauvām.

Jaunais Lauva pikti paskatījās uz zēnu.

-    Ššš, viņš klusi nošņaca un pagriežas pret krātiņu telpas galā, kur uzturējās lielākais un vecākais no lauvām, un ar milzu cieņu uzrunāja to vārdā (es jums nerakstīšu viņa vārdu, jo to nemaz nav iespējams uzrakstīt ar mūsu alfabēta burtiem). Kungs, Jaunais Lauva klusi uzsauca, un Čārlijs pamanīja, ka visas lauvas pagrieza galvu uz Vecākā Lauvas krātiņa pusi: Kungs, vēlos jūs iepazīstināt ar lauviski runājošu zēnu.

Vecākais Lauva pacēla savu pinkaino galvu. Čārlijam nekad iepriekš nebija iespējas ielūkoties viņam acīs, un zēnu redzētais šokēja. Šis lauva izskatījās noguris, vecs un slims; viņa lielās, dzeltenās acis bija duļķainas, un viņa kustības bija smagnējas. Viņa garās un biezās krēpes bija saplakušas, un viņa ūsas ļengani nokarājās. Viņa izskats neviesa cerības. Tomēr Čārlijs bija redzējis, kā šis lauva lēkšo pa manēžu un izskatās veselīgs un enerģisks.

-    Labdien, kungs, sveicināja Čārlijs, saprazdams, ka šoreiz ir jābūt sevišķi pieklājīgam. Viņš mazliet paklanījās. Lauva klusi un sāji pasmaidīja un pamāja ar galvu.

-      Sveiks, zēns-kurš-runā-lauviski, viņš ierunājās zemā un laipnā balsī. Lauva lēnām samirkšķināja acis. Tad vēlreiz. Čārlijam likās, ka lauva grib gulēt. Nebija skaidrs, kuram kārta runāt nākamajam, Čārlijs tā kā gaidīja, lai lauva kaut ko sacītu, bet tas klusēja iespējams, viņš gaidīja, lai runā Čārlijs. Jaunais Lauva tikmēr piesardzīgi vēroja abus, gandrīz vai trīcēdams cerībā, ka tie abi turpinās sarunu. Tādēļ Čārlijs ierunājās.

-    Kaķi, viņš iesāka, mani draugi, teica, ka man jājautā kaķiem, ja vēlos ko uzzināt… Redziet, mani vecāki ir nolaupīti, taču es nezinu, kāpēc, ne arī to, kurp viņus ved, bet upes kaķi teica, ka vecāki atrodas uz kuģa un tiek vesti uz juru, uz Franciju, un man ienāca prātā vai jūs neesat neko dzirdējuši?

Vecākais Lauva atkal pasmaidīja, taču viņa smaids bija tik skumjš, ka Čārlijam pat iesmeldzās sirds.

-    Es, zēn, neko nedzirdu, sacīja lauva. Es dzīvoju tumsā, es nekur neeju, es nevienu nesatieku. Manas sievas dzīvo tumsā, viņas nekur neiet, viņas nevienu nesatiek. Mēs ēdam beigtu gaļu; mēs nekustamies. Laiku pa laikam tas cilvēks mūs izved laukā un liek mums taisīt trikus kā pērtiķiem, kas ubago riekstus. Mums liek izlikties, ka cīkstamies. Mēs tēlojam cīkstēšanos. Mums liek izlikties, ka diedelējam. Mēs tēlojam diedelēšanu. Mēs neko nedzirdam. Kurš gan mums ko stāstītu? Zēn, mēs kādreiz bijām īstas lauvas. Mēs kādreiz daudz ko zinājām. Tagad mēs neko nezinām.

To pateicis, lauva klusi nosprauslojās, un Čārlijs izjuta tās saltās un dziļās skumjas, kas bija pārņēmušas zvēru. Kā gan tik skaists, varens un brīnišķīgs radījums var runāt tik sērīgi un grūtsirdīgi tas likās tik aplami. Lauvam nevajadzētu būt tādam.

Jaunais Lauva nokāra galvu, taču no viņa strāvoja dusmas, kuras viņš centās apvaldīt. Lauvenes klusi laizīja ķepas, iespējams, izlikdamās, ka neklausās, bet, iespējams, viņas bija pārāk noskumušas, lai darītu ko citu. Jaunā lauvenīte cieši saknieba lūpas, it kā no visas sirds pūlētos neiebilst.

-    Piedodiet, Čārlijs atvainojās. Es negribēju jūs sarūgtināt.

-     Ak, mēs neesam sarūgtināti, atteica Vecākais Lauva. Tur jau ir tā nelaime. Mums vajadzētu mums patiesi nāktos būt ļoti sarūgtinātiem, mums vajadzētu plosīties un rēkt, un kalt plānus un perināt BĒGŠANU. Bet mēs to nedarām. Mēs tikai gulšņājam… to pateicis, viņš pārvēlās uz otriem sāniem un paslēpa purnu, pārējās lauvas nokaunējušās aizgriezās.

Pie ieejas Makkomo dungoja vienu no savām neskanīgajām melodijām. Lauvas paraudzījās turp un tad atkal novērsa skatienus. Vecākais Lauva uzgrieza muguru un apgūlās pie sienas.

Jaunais Lauva pasniedzās uz priekšu un ar degunu pieskārās Čārlija rokai. Pienāc vēlāk, viņš nočukstēja, tiklīdz durvīs pavīdēja Makkomo ēna. Jaunā Lauvas izskats liecināja, ka dzīvnieks ir kaut ko izlēmis. Atnāc vēlāk, un es tev visu izstāstīšu.

DESMITĀ Nodala

visu atlikušo ritu Makkomo stāstīja un rādīja Čārlijam,  kā darbojas aprīkojums cirka arēnā, arēnas krātiņā (tā sauc bruņu telti), lauvu pārejā no kajītes krātiņiem līdz arēnai, kā ari izskaidroja pārējās priekšnesuma nianses.

Šis priekšnesums ir en ferocite, viņš teica, izsmēķēdams vēl vienu savu mazo, smirdošo cigareti un rādīdams, kā darbojas lauvu pārejas vārti, un ar acs kaktiņu vēroja Čārliju. Tev šķiet, ka lauvas ir ļaunas pret mani un es esmu ļauns pret viņām. Bet īstenībā mēs mīlam cits citu.

"Mīlat?" nodomāja Čārlijs. "Hmmm. Neesmu vis pārliecināts."

Pēc tam pienāca lauvu barošanas laiks. Gaļu uz kuģa glabāja milzīgā kambīzes ledusskapī tik lielā kā istaba kopā ar jūrnieku un cirka ļaužu pārtiku, un Čārlijam to katru otro dienu vajadzēja atnest. Lauvas nebaroja katru dienu. Turklāt viņas allaž saņēma svaigu un tīru ūdeni un zāles, kuras pievienoja ūdenim. To Makkomo pats uzraudzīja. Pēc tam kad lauvas bija saņēmušas zāles, Makkomo parasti atgūlās lauvu kajītē uz grīdas, ietinās sarkanā apmetnī, lai nenosaltu, un smēķēja, un dziedāja savādā, Čārlijam nezināmā valodā.

Šad un tad no rītiem Čārlijs ar Jauno Lauvu daudznozīmīgi saskatījās, bet, tā kā Makkomo allaž atpūtās turpat blakus, viņiem nebija iespējas parunāties. Sarunu nācās atlikt uz vēlāku laiku.

Makkomo dziedāšana atgādināja Čārlijam to dīvaino, satraucošo mūziku, kuru viņš dzirdēja, kad pirmoreiz

ieraudzīja cirka kuģi. Tā kā Makkomo bija apmeties lauvu kajītē, tādējādi laupīdams Čārlijam iespēju palikt vienatnē ar Jauno Lauvu, zēns nolēma uzmeklēt Pirueti vai Bārdas madāmu un, lai novērstu domas, pajautāt viņām par mūziku. Bet Bārdas madāma skuva kājas un caur veļas mazgātavas durvīm pastāstīja, ka Piruetei ir mēģinājums, tādēļ Čārlijs to nedrīkst traucēt. Tādēļ zēns atgriezās virvju noliktavā, lai uzmeklētu Džūliasu, bet Džūliasa tēvs, mēģinot scēnu, kurā klauni dauzās ar pērtiķiem, bija nokritis no sastatņu kāpnēm, un Džūliasam tagad bija jātur ledus pie tēva kājas, citādi līdz Parīzei viņš neatlabtu.

Kad tad mēs būsim Parīzē? pārsteigts jautāja Čārlijs, jo sauszeme atradās jūdzēm tālu, un Francija nemaz vēl nebija saredzama.

-Ak, tas tādēļ, ka mēs Lamanša vidū mainījām kursu, paskaidroja Džūliass. Ja mēs pienāksim pārāk tuvu pie krasta, ļaudis nāks klāt, klaigās un lūgs, lai uzstājamies, un tad pērtiķi satrauksies un ar savu gavilēšanu un tarkšķēšanu iztrūcinās pārējos dzīvniekus, tādēļ kapteinis tur kuģi jūrā. Francija ir tepat pa kreisi. Mēs ienāksim šopēcpusdien, tieši laikā, lai Havrā uzpildītos, un rīt līdz ar paisumu dosimies pa Sēnu tālāk. Domāju, ka Ruānā mēs nonāksim rīt naktī. Tev vajadzētu aprunāties ar matrožiem, tad tu uzzinātu vairāk.

Tā kā Džūliass nevarēja pamest tēvu un leduspūsli, viņš nevarēja parādīt Čārlijam, no kurienes skan mūzika. Pajautā Hansam, — viņš ieteica. Viņš tevi aizvedīs.

Kad Čārlijs atrada Hansu, tas sēdēja Mācītā Sivēna aizgaldā un kā parasti bija notašķīts ar dubļiem. Viņš ēda cepumus un rotaļājās ar kaķēnu, un izskatījās saskumis.

-   Kas noticis? vaicāja Čārlijs.

-    Mācītais Sivēns nav pietiekami gudrs, atbildēja Hanss. Francijā dzīvo Izglītotais Zirdziņš, kurš zina algebru, bet Mācītais Sivēns prot tikai saskaitīt un atņemt, un reizināt, un dalīt…

-    Bet kā gan cūka spēj darīt ko tādu? Čārlijam izspruka. Vai arī zirgs? Es gribēju teikt… pat cilvēka bērnam tas ir gana grūti. Kā dzīvnieks to var izdarīt?

Hanss palūkojās uz viņu un pirmo reizi pasmaidīja. Viņš priecājās, ka Čārlijam par to nebija ne jausmas. O, viņš noslēpumaini teica. Es tev to nedrīkstu stāstīt. Nedrīkstu. Tev būs jāgaida un jāskatās -, es gribēju teikt, jāskatās izrāde, un tad tu redzēsi, cik viņš ir izglītots.

Čārlijs pameta skatienu uz masīvo, cilindrveida sivēnu, kurš snauduļoja pie Hansa kājām un kura baltās skropstas atdusējās uz spalvainajiem rozā vaigiem. Sivēns izskatījās tikpat gudrs kā tauku klucis, t.i., tik stulbs, cik vien dzīvnieks var būt stulbs.

Čārlijs prātoja par sivēnu. Vai tas runā? Viņš gan neizskatījās pēc tāda, kas spētu kaut ko interesantu pateikt. Hanss paliecās uz priekšu un pakasīja sivēnam starp ausīm, un tas miegā mīļi ierukšķējās.

Čārlijs nopūtās.

-     Hans, pastāsti man par mūziku, viņš palūdza. Tobrīd, kad mani paņēma uz klāja, skanēja fantastiska mūzika. Kaut kas līdzīgs spkšanai un dunoņai, un pumpēšanai, un dziedāšanai mazliet no tā visa. Kā akordeons, bet ne tikai.

-   Ā, atteica Hanss. Tā ir Kaliope.

-   Kā lope? Čārlijs nesaprata.

-   Kaliope, atkārtoja Hanss.

-Ā, novilka Čārlijs, tā arī neko nesapratis.

-    Tā ir līdzīga ērģelēm, skaidroja Hanss. Tā ir fantastiska. Vai tu vēlies to redzēt? Iesim apskatīties… Un jau pēc mirkļa abi zēni metās prom no klāja, Hanss vēl aizvien turēja rokās kaķēnu, un Čārlijs, cenzdamies neatpalikt, brāzās viņam pakaļ.

-    Uzmanīgi, jūs abi, iesaucās kāds matrozis, kad puišeļi pašāvās garām, gandrīz paklupdami pār virvju rituļiem, kurus matrozis kārtoja.

-   Piedooo! zēni atkliedza un ienira lūkā kuģa pakaļgala otrā pusē.

Šis gaitenis atšķīrās no pārējiem, ko Čārlijs līdz šim bija redzējis. Tas nebija tik plats un ar apšūtām sienām, un tik elegants kā tas, pa kuru skatītāji devās uz cirka arēnu. Tas nebija tik tumšs un šaurs kā zemās ejas, kas ved uz bagāžas nodalījumiem kravas tilpnē, ne ari tik silts un smaržojošs pēc siena kā tie, kas ved uz dzīvnieku mitekļiem. Šis ari bija pašaurs, bet oda pēc akmeņoglēm un mašīneļļas, un ar katru soli tajā kļuva karstāks un trokšņaināks.

-   Mēs atrodamies tieši virs dzinējiem, skaidroja Hanss. Viņam nācās skaļi kliegt, lai varētu sacensties ar dzinēju un tvaika sacelto šņākoņu, rēkoņu, šķindoņu un dunoņu.

-   Kāpēc tāds troksnis? kliedza Čārlijs. Kā var dzirdēt mūziku šajā tracī?

-    Mūzika ir daļa no šī trokšņa! atkliedza Hanss un, strauji apstājies, pieklauvēja pie durvīm tik skaļi, cik vien spēj tāds mazs zēns. Neviens neatsaucās, un Hanss atrāva durvis vaļā un ievilka Čārliju sev līdzi.

Telpā bija tikpat karsti, tomēr ne tik trokšņaini kā ārā, lai gan tracis vienalga bija liels. Telpa bija gara, bet šaura. Gar sienu visā tās garumā stiepās trīs lielas klaviatūras kā klavierēm, bet garākas un lielākas, nokrāsotas zaļā un rozā krāsā parastās baltās un melnas vietā. Apakšā bija trīs lieli, pulēti dzelzs pedāļi; virspusē un nelielā sānu nodalījumā atradās virkne neparastu taustiņu un kloķu, katram no tiem bija piestiprināta birka, pēc izskata spriežot, no ziloņkaula vai kāda cita plakana un nopulēta kaula, un katru no šīm birkām rotāja dīvains uzraksts veclaicīgā stilā. Virs iekārtas slējās metāla cauruļu jeb stabuļu rindas, kuru pamatnes varēja redzēt, bet pārējā daļa nozuda griestos, un dievs vien zina, cik tālu tās sniedzās.

-   Pasaulīt, kas tas tāds? sauca Čārlijs.

-    Tās ir tādas kā ērģeles, skaidroja Hanss. Šīs caurules (viņš norādīja uz augšu) ir stabules, un tvaiks, kas nāk no tvaika dzinēja, tās darbina. Līdzīgi kā tējkannas svilpi. Tad visi šie kloķi un taustiņi rada dažādas skaņas un ar klaviatūru tiek spēlēta melodija.

-   Vai es varu pamēģināt? kliedza Čārlijs, kuram patika spēlēt klavieres un kurš reiz redzēja baznīcas ērģeles, kad laulājās viņa brālēns.

-   Nekādā gadījumā, atteica Hanss. Majors Tibs tevi nogalinās. Šis ir visskaļākais mūzikas instruments. Tu to dzirdēsi, kad mēs ieradīsimies Parīzē. Mēs to vienmēr spēlējam, lai ļaudis dzirdētu, ka esam atbraukuši gluži kā saldējuma mašīna lai visi nāktu uz izrādi. Kaliope skan jūdzēm tālu. Bet zini ko? Tā ir šaušalīga skaņa.

-   Es to dzirdēju, teica Čārlijs. Es to atceros… Viņš nedomāja, ka tā ir šaušalīga skaņa. Pēc viņa domām, tā ir neticami saviļņojoša. Viņš ilgojās to dzirdēt atkal.

Kad pēc pusdienām Makkomo devās mazgāties, Čārlijs beidzot varēja aprunāties ar Jauno Lauvu. Viņš piebīdīja siena ķīpu cieši klāt pie Jaunā Lauvas krātiņa, un viņi sarunājās klusi un dedzīgi.

-   Tā, bilda Čārlijs. Izstāsti man visu!

-    Divas lietas, sāka Jaunais Lauva, un viņa dzeltenās acis kvēloja. Pirmais, kas tev jāzina. Pirms mēs Griničā uzvilkām buras, šurp ostidamies atnāca viens no doka kaķiem. Viņš meklēja tevi. Es to nesapratu, jo mēs vēl nebijām iepazinušies, bet viņš stāstija par kaķu valodā runājošu zēnu un viņa pazudušajiem vecākiem, kurus visi kaķi mīl, un teica, ka tos ved uz Parīzi un ka tas jāpasaka zēnam. Tādēļ tev ir paveicies, jo arī mēs esam ceļā uz Parīzi. Tā nu tu seko saviem vecākiem pa pēdām. Vai tu priecājies?

Čārlijs plati smaidīja. Lauva redzēja, ka šī ziņa tik ļoti iepriecina Čārliju, ka viņam nepieciešams laiks, lai atgūtos.

-   Viņi atrodas uz Straujās Haizivs klāja, lauva turpināja. Straujās Haizivs kaķis acīmredzot to stāstīja visiem pēc kārtas viņš izmisīgi pūlējās, lai informāciju nodotu tālāk. Tā kaķa draudzenes brālēns ir drupu kaķis, un viņš uzstāja, ka tie cilvēki nedrīkst pazust.

Čārlijs pasmaidīja. Drupu kaķi ir malači.

-     Tātad, iespējams, viņi ir mums tieši priekšā, Čārlijs minēja. Kā tu domā?

-    Jā, apstiprināja lauva. Viņi nevarētu būt tālu tikuši.

-   Tātad, ja es turēšu acis vaļā, Čārlijs nerimās, tad varbūt es ieraudzīšu viņu kuģi! Straujo Haizivil Tad Parīzē…

Bet Jaunais Lauva viņu partrauca. Tu to neieraudzīsi, viņš sacīja.

-   Kāpēc ne? Čārlijs nesaprata.

-   Straujā Haizivs ir zemūdene.

Zemūdene! Čārlija vēderā kaut kas iekņudējās. Uzzināt, ka mamma un tētis dodas uz to pašu vietu, kur viņš, tas bija lieliski. Uzzināt, ka vecāki atrodas zemūdenē, dzelmē, ka viņiem apkārt skalojas visa saltā un tumšā jūra un virs viņiem atrodas tonnām ūdens, un varbūt caur iluminatoriem viņus vēro nepazīstami, bāli jūras radījumi ar savām drūmajām, baisajām, caururbjošajām acīm… tas bija… ne lieliski. Bet vismaz vecāki ir tuvumā: tas ir labi. Un viņi, tāpat kā Čārlijs, dodas uz Parīzi, un šīs ir labākās ziņas pēdējo dienu laikā.

Jaunais Lauva jautāja: Čārlij, kādēļ viņus ved prom? Vai tu zini, kas ir tie cilvēki? Viņa acis vīdēja silta līdzjūtība, un Čārlijs saprata, kāpēc: jo ari lauvas bija aizvesti projām no savas brīvības, no savām ģimenēm, no savas dzīves.

-   Es uzskatu: viņus aizveda tādēļ, ka viņi kaut ko zina, vienkārši atbildēja Čārlijs. Viņi ir zinātnieki. Es domāju, ka viņi ir kaut ko atklājuši un kāds to ir iekārojis vai… Es nezinu. Bet iemesls ir kaut kāds tamlīdzīgs.

-   Un kas tas ir par atklājumu?

-   Es nezinu, noteica Čārlijs. Viņiem bija daudz dažādu pētījumu.

-    Vai tu skumsti pēc viņiem? painteresējās lauva.

-   Esmu dzirdējis, ka cilvēkiem piemīt spēcīgas jūtas…

Čārlijs pamirkšķināja. Ļoti spēcīgas, viņš attrauca

un pacēla zodu uz augšu.

Jaunais Lauva viņu domīgi vēroja. Tad viņš turpināja:

-   Un vēl kaut kas… Iespējams, viņš ievēroja, ka Čārlijs nokaunējās.

Čārlijs atkal pievērsās lauvam un piespieda seju pie krātiņa biezajiem dzelzs stieņiem.

-   Jā, vēl kaut kas, bilda zēns.

-    Tev mums ir jāpalīdz, vienkārši noteica Jaunais Lauva. Man tev jāuzticas. Ja tu mūs nodosi, tad… es nezinu. Bet tā tas nevar turpināties. Tu pats redzēji, kāds…

(Šeit viņš nosauca Vecākā Lauvas vārdu, kuru es nevaru uzrakstīt. Es turpmāk lietošu vārdu "Vecākais Lauva" ikreiz, kad lauvas kaķu valodā minēs viņa vārdu. Protams, viņi visu laiku runās kaķiski.) …kāds ir Vecākais Lauva. Viņš ir noguris un bēdigs. Viņš kādreiz visu laiku plānoja un sapņoja par bēgšanu. Bet tagad… es nezinu. Tā it kā viņš būtu padevies. Mātes… (Čārlijs saprata, ka viņš runā par lauvenēm.) …pārsvarā seko viņa piemēram… viņas ir radušas pakļauties barvedim un nekaitināt viņu, tādēļ ir aizmirsušas, ka pašām jādomā. Elsina ir brašs meitēns, bet pārāk jauna. Tā nu man kaut kas ir jādara. Un tev man jāpalīdz.

-    Labi, teica Čārlijs. Viņš pat nepajautāja, kāda palīdzība ir nepieciešama vai ko lauva vēlas, lai Čārlijs darītu, viņš vienkārši teica "labi". Iespējams, tas bija pārgalvīgi. Ir bezgala daudz stāstu par to, kā cilvēki kaut ko apsola izdarīt un iepriekš nenoskaidro, kas jāveic, bet tad izrādās, ka ir "jānonāvē draugs" vai "jāatdod karaļvalsts", bet tad ir jau par vēlu kaut ko mainīt. Bet Čārlijs uzticējās Jaunajam Lauvam. Viņš atcerējās lauvas skatienu, kad pirmo reizi uzrunāja to kaķu valodā. Viņš uzticējās lauvam, un viņam šis lauva patika. Ja viņš varēs, viņš tam palīdzēs.

-    Mums ir nepieciešams bēgšanas plāns, sacīja Jaunais Lauva. Mums ir vajadzīgs cilvēks, kurš palīdzētu mums tikt prom no kuģa. Mums jāapmuļķo Makkomo un majors Tibodē. Mums nepieciešams palīgs, kas ceļā varētu mums palīdzēt slēpties. Mēs atgriezīsimies Āfrikā.

-Āfrikā! — izsaucās Čārlijs. Oho!

-   Vai tu esi afrikānis? lauva jautāja.

-    Jā mans tētis ir afrikānis. No Rietumāfrikas, no piekrastes.

-   Mēs ari esam no Rietumāfrikas! nopriecājās lauva.

-    No Marokas, kur tuksnesis un kalni sastopas ar jūru. Turp mēs tagad gribam doties.

-   Tēta dzimtene ir tālāk uz dienvidiem, bilda Čārlijs.

-   Viņš ir no Ganas.

-   Mēs esam brāļi, teica lauva. Brāļi afrikāņi. Tu runā musu valodā. Tev nav jāpavada mūs līdz pašām mājām. Mēs noskaidrosim, kurp ved tavus vecākus, mēs sameklēsim ceļu, kas izdevīgs gan mums, gan tev. Mēs ari tev palīdzēsim.

Čārlijam bija patīkami to dzirdēt. Ļoti patīkami. Viņam bija ienācis prātā, kā viņš viens pats varēs atbrīvot divus pieaugušos no citu pieaugušo lai ko arī Rafijs ir noalgojis vai kas Rafiju ir noalgojuši gūsta. Čārlijs nevēlējās domāt par Rafiju un pārējiem ļaundariem, bet viņš nebija arī dumjš. Ja jau nolaupītājus būtu viegli uzveikt, tad vecāki jau būtu izglābušies, vai ne? (Zēna sirds pat salēcās varbūt vecāki ta jau ir izdarījuši! Varbūt viņi šobrīd ir jau ceļa, lai atbrīvotu Cārliju!) Bet viens pats zēns kopā ar lauvu baru nolaupītājus noteikti pārbaidītu, lai kas viņi arī butu. Viens pats zēns kopā ar lauvu baru Rafiju Sedleru pārbiedētu līdz nāvei…

Čārlijs palīdzēs lauvām izbēgt, bet apmaiņā pret to lauvas palīdzēs izglābt zēna vecākus. Vienkārši un brīnišķīgi.

Čārlijam ienāca prātā kāda ideja.

-   Vai tu manis dēļ varētu tagad kaut ko izdarīt? — viņš uzrunāja Jauno Lauvu.

Lauva apstiprinoši pamāja ar galvu.

Čārlijs sevī pasmaidīja un izzvejoja no kabatas telefonu.

Adrešu gramatā viņš sameklēja švītīgo glūņu un uzgrieza viņa numuru.

-   Kad es teikšu, tad tu ierēcies! Čārlijs sacīja Jaunajam Lauvam. Tas ir džeks, kurš nolaupīja manus vecākus!

Jaunā Lauvas acis iekvēlojās.

Čārlijs domāja, ka varēs atstāt balss ziņojumu. Bet nē Rafijs pacēla klausuli. Sākumā zēns pārbijies klusēja. Viņš iedomājās par Rafiju uz ielas, pie strūklakas, kopā ar mammu… ar Čārlija mammu, iespējams. Taču tad, kad Rafijs teica: Jāa? Čārlij? viņš sāka rīkoties.

-   Jā, tu zini, kas es esmu, Čārlijs kliedza. Bet tu nezini, kur es esmu, vai ne! Tu nezini, ko es daru! Tu neko nezini, un es itin nemaz no tevis nebaidos! Ja kas, drīz es tev SADOŠU, tu, mister švītīgais, pašapmierinātais glūņa! Tādēļ labāk PIESARGIES, un vēl labāk būs, ja LIKSI MANI MIERA! ar niknumā savilktu seju Čārlijs pagriezās pret Jauno Lauvu un pastiepa viņam telefonu.

Jaunais Lauva smīnēdams ierēcās zemā, draudīgā, asinis stindzinošā balsī. Čārlijs zināja, ka tas bija smieklu un draiskulības rēciens; viņš arī zināja, ka Rafijam tas izklausīsies tāpat kā pārējiem normāliem cilvēkiem šausmīgi baiss.

Čārlijs ātri nospieda atvienošanas taustiņu un iesmējās. Jā!!

Pieci matroži klauvēja pie lauvu kajītes durvīm.

-    Kas te notiek? viņi sauca. Vai viss ir kārtībā?

Čārlijs, vēl aizvien smiedamies, atvēra durvis.

-    Viss ir kārtībā, viņš teica. — Viss kārtībā. Nekādu problēmu. Atvainojiet! Lauvas mazliet trokšņo, tas arī viss. Piedodiet!

Matroži aizgāja.

Čārlijam bija labi.

Rafijam nebija labi.

-   Tu, sīkais, ņiprais nekauņa, viņš sacīja. Kas tas… kā tas… kas tas bija?

Rafiju šis zvans nobiedēja. Vēderā kaut kas sametās. Viņš neko nesaprata.

-   Tu, sīkais… viņš iekliedzās un paķēra telefonu.

Čārlija telefons iezvanījās.

Turēdams to saujā, viņš blenza uz ekrānu. Tajā dega Švitigais glūņa.

Arī Jaunais Lauva blenza uz to.

Čārlijs teica: Ierēcies vēlreiz, un nospieda taustiņu.

Jaunais Lauva lika vaļā, ko spēja. Matroži atgriezās. Telefons pēc tam vairs nezvanīja. Čārlijs bija apmierināts.

Rafijs nometa telefonu.

-     Es nesaprotu, viņš nočukstēja. Viņš trīcēja pie visām miesām. No bailēm un dusmām.

-    Un kā ir ar pārējiem? Čārlijs vaicāja, atkal kļūdams nopietns. Vai viņi piekritīs?

Jaunais Lauva pakustināja ūsas. Elsina piekritis. Viņa ir gatava un ar nepacietību gaida bēgšanu. Mātes darīs to pašu, ko Vecākais Lauva. Un Vecākais Lauva… viņš piekritīs, ja vien nebūs tik sliktā omā.

-   Kā mēs varētu uzlabot viņam omu? jautāja Čārlijs. Jaunais Lauva veltīja zēnam laipnu, lauvisku smaidu -

paceldams uz augšu ūsas un atklādams savus asos, briesmīgos zobus.

-   Vecākais Lauva nav tādā omā, lai valdītu, viņš teica. Bet ir daži varianti. Un ir kas tāds, kas jāizdara vispirms, un mums jau tagad jāsāk rīkoties. — Tad lauva piesauca Čārliju tuvāk pie krātiņa un kaut ko iečukstēja zēnam ausi. Čārlijs saprotoši pamāja, un tad viņi kopīgi planoja, kā Čārlijs varētu uzsākt Vecākā Lauvas omas uzlabošanu un kā palīdzēt lauvām izglābties no gūsta. Pēc tam Čārlijs atgriezās savā virvju kambarī un domāja par mammu un tēti, un Rafiju, un par plāniem, kā vērst visu par labu.

Tajā paša laikā Straujā Haizivs tuvojās Havrai. Oranžais kaķis iemanījās nočiept pildspalvu no Vinnera žaketes kabatas un mēģināja to iestumt pa durvju apakšu kajītē pie ieslodzītajiem Anebas un Magdalēnas. Ar papīru runcis viegli tika galā: viens nikns cirtiens ar nagu, un viņš izplēsa strēmeli no Vinnera kuģa žurnāla un, turēdams zobos, atstiepa to līdz durvīm. Ar pildspalvu bija grūtāk tikt galā: vispirms to nevarēja satvert, bet, nomesta zemē, tā ripoja projām. Turklāt to nekādi nevarēja paripināt zem durvīm.

Kaķis domāja. Kaķim radās ideja. Kaķis paņēma pildspalvu mutē un sagrauza to ar saviem asajiem un stiprajiem zobiņiem. Plastmasas ietvars pāršķēlās un sabirza, bet tintes kodoliņš izkrita. Runcis kā kaķēns, kas rotaļājas ar dzijas kamoliņu, ar ķepu pasita pildspalvas kodoliņu zem durvīm. Pēc tam viņš ņaudēdams un gaudodams sacēla šausmīgu traci.

Kaķu mīļotāja Magdalēna pamodās un izstaipījās, un teica: Inci, aizveries. Un tad, kad kaķis neaizvērās, Magdalēna sacīja: Mīļumiņ, es tevi nevaru ielaist, kā jau esi pamanījis, durvis ir aizslēgtas. Magdalēna pienāca pie durvīm, lai laipni aprunātos ar izmisušo kaķi. Un tad Magdalēna uzmina pildspalvai, pamanīja papīra strēmeli, pacēla to un sāka domāt.

Nākamajā rītā, kad Sids atnesa ieslodzītajiem brokastis, kaķis aši ielavījās kajītē līdz ar viņu. Viņš sāka uzmākties Magdalēnai bikstīja tuvāk pildspalvu, valstījās pa papīra strēmeli, it kā gribētu kaut ko sacīt, un nerimās atkārtot: "Miau! Miau! Miau!" Jāatzīst, Magdalēnai tas sākumā krita uz nerviem. Patiesībā kaķis sacīja: RAKSTI. VĒSTULI. RAKSTI. VĒSTULI. Ak, dieva dēļ, sieviete, kusties! Vai tad to ir tik grūti saprast? Pildspalva. Papīrs. RAKSTI VĒSTULI!

Un Magdalēna murmināja: Šis kaķis cenšas man kaut ko pateikt. (Jā, dārgumiņ, bravo, nopūtās kaķis.) Tad viņa iedomājās par Čārliju, tas gan nenozīmē, ka līdz tam viņa par dēlu nebūtu domājusi, bet tagad viņai iešāvās prātā doma, ka kaķi ar viņas dēlu sarunājas. Magdalēna ieskatījās oranžajam kaķim acīs. Runcis viņu cieši vēroja, it kā vēlētos panākt, lai viņa kaut ko saprastu…

Un viņa saprata. Uzgriezusi muguru spoguļsienai, viņa rakstīja:

Dārgais Cārlz!

(Viņa tik ļoti lepojās ar dēla ierunāto ziņu telefonā. Cik gudri dēls bija sapratis viņas pirmajā vēstulē atstātās norādes, cik attapīgi viņš ari pats tās bija izraudzījies!)

Man loti žēl. ka tu nodarbojies ar kuģošanu, nevis mācībām: tu taču zini. ka pārāk daudz jūras gaisa var tev kaitēt. Mums ar tēti loti patīk mūsu ceļojums ar kuģi. lai gan vēl aizvien šis brauciens ir noslēpumā tīts. 3aro mūs labi. un šeit ir arī mīļš un draudzīgs oranžs kaķis. Es ceru. ka tu šo vēstuli saņemsi. Kad nonāksim galā. mēs ziņosim par savu uzturēšanās vietu. Lūdzu, pastāsti, kādu pārgājienu brālis "Džeroms tev ir sagatavojis! Mīlam un ilgojamies pēc tevis. Esi labs puisēns! Es zinu. ka tu būsi labs.

Tava mīlošā mammīte

Aneba skatījās viņai pār plecu.

-   Tas ir labi, viņš teica. Bet kā tu to grasies viņam nosūtīt?

Oranžais kaķis ielēca Magdalēnai klēpī un pastiepa savu pūkaino, oranžo kaklu, kuru rotāja šaura purpura siksniņa. Magdalēna vairākas reizes pārlocīja papīra strēmeli un piestiprināja to pie kaķa kaklasiksnas sprādzes.

-   Manuprāt, tā labi turēsies, viņa noteica.

Aneba vēroja sievu.

-    Mīļumiņ, Aneba sacīja, un viņa balsī skanēja šaubas, bet tajā mirklī atvērās durvis un ienāca Vinners, lai aizvāktu brokastu traukus, un kaķis, tikko manāmi, bet zīmīgi pamirkšķinājis Čārlija vecākiem, izspruka laukā.

-    Kas? Aneba bija neizpratnē. Kas? Tiešām?

-   Viņš atnesa man pildspalvu un papīru, paskaidroja Magdalēna. Un, ja jau viņš var būt rakstāmlietu piegādātājs, tad kādēļ gan viņš nevarētu būt ari pastnieks?

Aneba pasmaidīja. Magdalēna arī smaidīja. Viņi saskūpstījās. Pirmo reizi visā šajā laikā viņi jutās gandrīz nedaudz laimīgi.

-     Nesaprotu, par ko jūs tik kvēli priecājaties, teica Vinners. Drīz jūs būsiet galā. Un es nedomāju, ka tad jums būs iemesls smieties. Kas ta' mums mēs jūs nodosim tālāk un saņemsim savu ties', un pēc tam esmu iecerējis kādu nedēļu vai divas pavaļoties saulē kopā ar Vinnera kundzi. Bet jūs, redz, jums būs tikšanās ar kungiem no Personāla daļas, un, taisnību sakot, viņi nav diez cik jauki kungi, un tad, ja es nekļūdos, jūs vedīs uz tikšanos ar Šefu… Ak dievs, viņš pārspīlēti klāstīja. Es gandrīz izmuldējos par Še… Vaaai! Atkal. Viņš pats ar prieku pastāstīs par jūsu jaunajiem pienākumiem. Esmu

_

dzirdējis, ka viņš ir ļoti prasīgs virs. Pret personālu. Ļoti prasīgs vīrs. Es ļoti priecājos, ka nestrādāju pie viņa.

Vinners devās projām, un viņa seju rotāja nejauka izteiksme.

-   Personāls? pārjautāja Magdalēna.

-   Pienākumi? vaicāja Aneba.

-    Man nepatika tas, ko dzirdējām, piebilda Magdalēna.

Čārlijs bija dusmīgs pats uz sevi. Kāds stulbums bija zvanīt Rafijam! Kāda paštīksmināšanās! Un atbildēt uz viņa zvanu! Tagad Rafijs zina, ka Čārlijs ir saņēmis viņa balss ziņojumus, viņš var piezvanīt vēl. Tagad Rafijs zina, ka Čārlijs atrodas kaut kur pie lauvām, tātad tas sašaurina meklēšanas loku. Turklāt tagad viņš ir vēl vairāk nokaitinājis Rafiju. Stulbums!

Tomēr tas bija jautri.

VIENPADSMITĀ nodaĻa

Bija pats dienas vidus, kad lielais, sarkanais kuģis, papeldējis garām elektrostacijai okeāna vējdzirnavu rindām, kas atgādināja mastos uztupinātu milzu propelleru armiju, iestūreja Havras ostā. Čārlijs nopriecājās, atkal ieraudzījis sauszemi, lai gan nemaz nebija pamanījis, ka ir pēc tās noilgojies. Tiklīdz kuģis pietauvojās, zēns noskrēja lejā pa kāpnēm uz lielo betona piestātni, lai nekavējoties uzmeklētu kādu kaķi un uzzinātu jaunumus par saviem vecākiem. Kad Čārlijs bija nokļuvis uz cietzemes, viņa kājas saļodzījās pēc jūrā pavadītajām dienām zeme tagad šķita neparasti cieta.

Hei, lauvu zēn! no klāja zēnam aiz muguras sauca kāda balss. Tas bija majors Tibs. Tūlīt atgriezies uz klāja! Bez atļaujas neviens nedrīkst izkāpt krastā. Atgriezies šurp un palīdzi Makkomo! Te ir daudz darāmā.

Čārlijs vīlies atgriezās uz kuģa un kļuva par liecinieku neparastam skatam. Piestātnē stāvēja liels ceļamkrāns, kura sarkanbaltais apveids slējās pret debesīm. Tagad tas bija noliecies uz viņu kuģa pusi, bet visa apkalpe šaudījās pa klāju un, šķiet, rosījās ap vienu no mastiem. No krāna stiepās milzīga ķēde, un Čārlijs noprata, ka tā ir piestiprināta masta pamatnei. Vēl viena ķēde brīvi karājās gaisā nē, tā šūpojās. Daļa matrožu, pakāpušies pusmastā, arī ap kaut ko darbojās…

Pēkšņi atskanēja kliedziens, matroži vienā mirklī iztaisnojās un pamuka nost. Masts atdalījās no klāja. To izrāva tā, kā lielu koku izrauj spēcīgs vējš vai gigantisku nezāli izrauj gigantiska dārznieka roka. Vēl pirms brīža masts bija stalti slējies pret debesīm, bet tagad tas, ķēdēs iekārts, lēni un smagnēji šūpojās gaisā virs piestātnes.

-    Kas te notiek? uzsauca Čārlijs vienam no krastmalā stāvošajiem ostas vīriem.

-Atkāpies! kliedza vīrs, kad masts gaisā sasvērās uz viņu pusi. Ej atpakaļ, atkāpies!

Čārlijs skatījās platām acīm. Līdzko mastu nolaida zemē, un, kā par brīnumu, tas nevienam nebija trāpījis pa galvu, zēns atkal piesteidzās pie kāpnēm, kas veda uz klāju.

-   Kas te notiek? viņš vaicāja kādam matrozim.

-    Neuzkāp uz masta! tas īsi noskaldīja. Matrozis devās pie otra masta. Tu taču nedomā, ka tie varētu izspraukties pa Sēnas tiltu apakšu, vai ne? Mēs tos nodosim glabāšanā. Sentluisas ostā paņemsim citu komplektu. Tagad ej, esmu aizņemts!

Čārlijs mirklīti vēroja, kā otrais un pēc tam arī trešais masts tika izcelts no savas vietas, pacelts gaisā (tur tas pašūpojās) un nolaists lejā piestātnē. Tad viņu pasauca Makkomo un lika aiziet pie kasiera un atgādināt, ka viņiem ir apsolīta svaigas gaļas papildporcija lauvām, bet tam vēl nav piešķirta nauda, un jāpasaka, lai intendants parūpējas par to, lai gaļa tiktu piegādāta līdz rītausmai, jo rit agri jāceļas un līdz Ruānai ir tāls ceļš, un, kad Čārlijs to visu būs izdarījis, viņam vēl jānoskrien krastā un jānopērk Makkomo melnais cigarešu papīrs, jo tas iet uz beigām.

Čārlijs priecājās par iespēju nokāpt krastā. Piestātnē kūsāja rosība: uz klāja tika nogādāta svaiga maize un dārzeņi, matroži ar smagām šļūtenēm, kas atgādināja gigantiskus pitonus, pildīja konteineros ūdeni. Ostā Čārlijs sameklēja ieliņu, kurā atradās tabakas bode neliels smēķēšanas piederumu veikaliņš -, un atklāja, ka viņa franču valodas zināšanas ir pietiekami labas, lai varētu nopirkt Makkomo šausmīgos papīreļus. Visu laiku zēns turēja acis plati vaļā gadījumam, ja pamanīs kādu kaķi, bet nekā. Atgriežoties atpakaļ piestātnē, viņš izmeta nelielu līkumu, bet atkal bez panākumiem. Kur viņi visi ir palikuši? Ostā taču vajadzētu būt bezgala daudziem kaķiem. Ilgāk Čārlijs nedrīkstēja kavēties Makkomo rātos, ja viņš atgrieztos pārāk vēlu, un Čārlijs gribēja saglabāt labas attiecības.

Diemžēl Čārlijs nezināja, ka krastmalā aiz sardīņu kastes ar papīra strēmeli ķepās, cieši aizmigusi, guļ Klodīne, stipri apvēlusies franču kaķene ar rozā degunteli. Klodīne bija saņēmusi pusi no oranžā kaķa pusdienām (papildus savām pusdienām) apmaiņā pret to, ka piekrita nogādāt zīmīti brūnādainam angļu zēnam sarkanajā kuģī, taču viņa pārēdās un gribēja nosnausties. Oranžais kaķis, noskatījies, kā nakts melnumā viņa draugi cilvēki tiek pārvesti uz spožu motorlaivu, laimīgs atgriezās Anglijā, zinot, ka vēstule ir jau ceļā pie adresāta.

Bet Klodīne bija ļoti slinka kaķene. Vakar līdz pat vēlai naktij viņa bija pavadījusi laiku kopā ar oranžo kaķi, tāpēc šodien viņa visu dienu gulēja.

Tovakar, kad uz kuģa norima trakā rosība ap pārtikas sagādi tik daudziem cilvēkiem un dzīvniekiem, Čārlijs pievienojās Makkomo ēdamistabā. Viņi abi draudzīgi iemalkoja karsto šokolādi, un Čārlijs klausījās lauvu dresētāja atmiņās par aizgājušajiem laikiem. Viņš aizgāja arī pie majora Tibodē un pateicās par to, ka ticis pieņemts uz kuģa un ka viņam uzticēti lauvu zēna pienākumi. Čārlijs pačaloja ar dvīnēm, ar Hansu un Džūliasu un dažiem itāliešiem, kuri pēc vakariņām spēlēja mandolinu un dziedāja, un ikviens varēja dziedāt viņiem līdzi. Vēlāk Čārlijs ieritinājās savā migā virvju noliktavā. Viņš visu laiku prātoja par to, kā labāk paveikt darbiņu, ko viņam uzticēja lauvas.

Savukārt Klodīne visu šo laiku turpināja gulēt.

Pirms pašas rītausmas dzinēji iedrebejās un iedārdējās, un paisuma straume nesa Kirki pa diženo, plašo, vizuļojošo Sēnu uz Parīzi. Čārlijs sajuta cepta bekona smaržu, kas nāca no kamblzes, un izdzirda kaijas ķērcam blāvajā rīta gaismā. Kliedzienu un saucienu pavadīta un ūdeni kuldama, Kirke iestūrēja upē.

Viņiem pakaļ gar krastmalu steidzās maza, resna kaķenīte.

Redzēdama, kā lielais kuģis nepielūzdami attālinās, kaķene sajuta milzīgu vainas apziņu, viņas sejā iegūla skumju izteiksme, un nabadzīte sāka raudāt. Melnbalts, kaulains un nošņurcis doka kaķis ar izplūkātu spalvu uz dibena un dzēlīgi zilām acīm skarbi pārtrauca viņas kaukšanu.

—     Nemaz nedomā ar mani runāt! kaķenīte klīrīgi aizrādīja. Tādiem kā tu neklājas runāt ar tādām kā es.

-   Bet tādām kā tu neklājas šitik baigi aurot, atcirta rupjais kaķis. Kādēļ gan tev, madam de Sasodīti Smalkā, neatgriezties savā pilī?

Kaķene pārstāja gaudot, iešņukstējās un tad gari un plaši sāka skaidrot, ka viņai ir visas tiesības te atrasties, ka viņai ir vairāk tiesību te atrasties nekā vienam otram ir tiesības vispār eksistēt un ka viņa ir apsolījusi nogādāt zīmīti zēnam, kurš pazaudējis savus vecākus un kurš atrodas uz tā kuģa, kas peld projām, un, ja tas otrs kaķis būtu izdarījis tāpat kā viņa, tad ari viņš tagad kauktu un brēktu, un ka viņa ir tik sarūgtināta, ka nemaz nezina, kā rīkoties tālāk.

Nošņurkušais kaķis iebrēcās.

Tie ir viņi! viņš uzgavilēja. Tas ir tas zēns. Mums viņam uz karstām pēdām jānogādā vēstule! Tu, bezšķirnes asprāte! Cik gan sasodīti stulba tu esi! Do' šu'!

Tiklīdz kaķis dabūja vēstuli, Klodīne viņu vairs neinteresēja. Viņš paraudzījās uz kuģi, novērtēja tā ātrumu, izpētīja, kāds transports kursē rīta agruma, un taisnā ceļā joza uz autobusu galapunktu. Ar vēstulīti zobos (runcis to bija uzdūris uz ilkņa) viņš uzlēca pirmajam dienvidu virzienā braucošajam elektrobusam uz jumta bagāžnieka, apsēdās un nerimās žēloties pārējiem tur sēdošajiem kaķiem par franču aprobežotību. Runča franču valodas zināšanas bija briesmīgas viņš bija atceļojis no Ziemeļanglijas -, bet viņš vismaz bija papūlējies lamāt franču kaķus viņu dzimtajā valoda.

Čārlijs neko no tā visa nezināja un jau bija izlēmis, kā rīkoties tālāk.

Kad Makkomo torīt baroja lauvas, Čārlijs paslēpās un novēroja, ko lauvu dresētājs dara ar zālēm. Pieci pilieni Vecākā Lauvas ūdenī, pa trim pilieniem katrai lauvenei, viens Elsinai un pieci pilieni Jaunajam Lauvam. Zēns noskatījās, kur Makkomo zāles noslēpj (mazā skapītī lauvu kajītē) un kur noliek skapīša atslēgas. Kad pēc pusdienām Makkomo, ietinies savā sarkanajā apmetnī, atgūlās, lai izsmēķētu cigareti un nosnaustos, Čārlijs klusi ielavījās kajītē. Tiklīdz zēns pārliecinājās, ka Makkomo ir aizmidzis, viņš klusi un ar bailēs sažņaugtu sirdi paņēma turpat blakus uz grīdas nolikto Makkomo ūdens blašķi, izlēja no tās ūdeni un piepildīja ar ūdeni no Vecākā Lauvas trauka no trauka, kurā bija iepilināts visvairāk zāļu. Pēc tam viņš atlika blašķi vietā un izgāza sazāļoto ūdeni no pārējo lauvu traukiem. Čārlijs salēcās no ūdens burbuļošanas, bet Makkomo pat nepakustējās.

Lielākā daļa ūdens izlija uz grīdas tur neko nevarēja līdzēt. Čārlijs tikai cerēja, ka Makkomo neko nemanīs, un kāpēc lai viņš ko manītu, ja krātiņus tīrīja Čārlijs. Klusi un aši zēns salēja lauvu dzērienu traukos tīru un svaigu ūdeni. Jaunais Lauva un Elsina viņu vēroja, klusi murrādami, un Elsina liegi ņurdēja uzmundrinošus vārdus.

Tagad viņiem atliek tikai gaidīt un skatīties, kas notiks tālāk. Čārlijs atgūlās uz siena ķīpas un arī pats iesnaudās.

Pēc neilga brīža pamodās Makkomo, izslāpis viņš pastiepās pēc savas blašķes un padzērās. Tiktāl viss būtu labi. Trokšņa iztraucēts, pamodās Vecākais Lauva, arī izslāpis, un padzērās no sava trauka. Neviens no viņiem nepamanīja nekādu atšķirību.

Džūliass teica, ka viņu kuģis katru nakti piestās krastā un ka Parīzi tas sasniegšot sešu dienu laikā. Tātad Čārlijam ir vēl sešas iespējas, lai turpinātu Makkomo sazāļošanu, un vēl sešas dienas, lai apskaidrotu Vecākā Lauvas prātu un uzmundrinātu viņu. Ja Čārlijam izdosies šo joku atkārtot un ja Jaunajam Lauvam ir taisnība par to, kas ir šajās zālēs, tad līdz brīdim, kad viņi sasniegs Parīzi, Vecākais Lauva būs atguvis sparu, bet Makkomo visu laiku bus saguris un miegains, un nomākts, un nospiests.

Čārlijs uzsmaidīja Jaunajam Lauvam. Jaunais Lauva atbildēja Čārlijam, pakustinot ūsas. Pirmais solis bija sperts.

Makkomo nožāvājās, pagriezās uz otriem sāniem un atkal aizmiga.

-    Hoho! Čārlijs sajūsmināts klusi nočukstēja.

Makkomo viegli iekrācās. Čārlijs un abas jaunās lauvas atviegloti nopūtās. (Lauvenes klusēdamas viņus vēroja.)

-   Čārlij, Elsina vaicāja, kādēļ tavus vecākus nolaupīja? Vai viņus tāpat kā mūs ved strādāt uz cirku?

-    Neaušojies, bilda Jaunais Lauva. Cilvēki strādā cirkā tāpēc, ka viņi to vēlas, nevis tādēļ, ka kāds to liek darīt…

-    Bet savā ziņā tas ir tāpat, Čārlijs teica. Kāds vēlas, lai mani vecāki strādātu viņa labā, lai rādītu trikus, kurus viņi nevēlas rādīt, lai viņi dalītos ar savām īpašajām zināšanām un prasmēm…

Elsina izskatījās satriekta. Lauvenes mirkšķināja acis. Zvēri juta Čārlijam līdzi.

Čārlijs to nemanīja. Viņam nupat kaut kas bija iešāvies prātā.

-   Āā, viņš iesaucās.

Jaunais Lauva saspicēja ausis.

-   Es zinu, kas tas ir, zēns sacīja. Jeb, pareizāk, es nezinu, kas tas ir, bet es zinu… Viņš apklusa, lai neizpļāpātos lauvām. Viņš jau divas reizes nebija turējis muti tad, kad pateica majoram Tibam savu īsto vārdu un kad piezvanīja Rafijam, lai rupji un lielīgi izrunātos. Viņam ļoti gribējās uzticēties kādam draugam, taču tas bija pārāk bīstami. Tikai nepieciešamības gadījumā viņš izstāstīs lauvām par burtu un skaitļu rindām, kuras ar asinīm uzrakstīja zēna mamma. Nebija jau tā, ka viņš lauvām neuzticētos. Tikai par šo lietu viņš nedrīkstēja pļāpāt pārāk daudz.

-     Ja tu zini, nerimās Jaunais Lauva, tad, iespējams, viņi ieradīsies arī pēc tevis!

Čārlijam kļuva salti.

Vai Rafijs varētu zināt, ka Čārlijam ir formula? Vai Rafijs varētu zināt, kam tā domāta?

Diezin vai.

Taču Čārlijs tik maz zināja par to, kas ir noticis…

Un, ja Rafijs zina, iespējams, viņš domā, ka no Čārlija bus vieglāk iegūt nepieciešamo informāciju nekā no viņa vecākiem.

Kādēļ Rafijam tas būtu vajadzīgs? Viņš taču ir tikai nē, Čārlij, viņš nav cilvēks no malas. Viņš šajā lietā ir iesaistīts līdz ausīm. Iespējams, viņš domā, ka var tevi pārdot. Viņš ir tavs ienaidnieks.

Kopš Jaunā Lauvas rēciena klausulē Rafijs vairs nav zvanījis šajā ziņā rēciens bija iedarbīgs. Bet Čārlijam tomēr derētu pārāk nelēkt acīs. Šis cirks ir laba slēptuve, un viņam nevajadzēja riskēt un zvanīt Rafijam.

-   Tev jāaprunājas ar kaķiem, ieteica Jaunais Lauva. Uzmeklē kādu, kurš dodas pretējā virzienā, un uzzini, kas tiek runāts.

-   Es taču nevaru tā stāvēt uz kuģa un sabļaustīties ar garāmgājējiem kaķu valodā, iebilda Čārlijs. Cirka ļaudis un matroži uzskatīs, ka esmu traks.

-   Tev taisnība, piekrita Jaunais Lauva. Pagaidi līdz naktij, kad mēs piestāsim Ruānā, tad tu varēsi iziet un iztaujāt kaķus.

Čārlijs pamaja un atgriežas virvju noliktava. Viņš velējās vēlreiz pārbaudīt telefonus, ja nu kāds ir zvanījis. Tomēr viņš tos neapskatīja. Ja nu ir zvanījis Rafijs. Švītīgais glūņa, zēns nočukstēja, bet tas neko nelīdzēja.

Čārlijam bija vientuļi.

-    Lauvas ir mani vienīgie draugi, viņš sacīja, un šī doma viņam gluži labi patika, kaut gan pec tam tā šķita nedaudz baisa. Viņš prātoja, vai var uzticēties Džūliasam vai Hansam. Čārlijs gribētu. Lauvām neviens, protams, nestāv līdzās, bet dažkārt zēnam vienkārši gribas aprunāties ar citu zēnu. Bet viņš nedrīkst riskēt.

Ja kāds mēģināja savu uzstāšanos, tad visiem pārējiem bija aizliegts uzturēties cirka arēna vai mēģinājumu kajītēs, tādēļ Čārlijs vēl netika redzējis nevienu priekšnesumu, un viņš ilgojās tos ieraudzīt. Acīmredzot Hansa kaķēns lēca ar izpletni. Lai kāds arī būs lauvu bēgšanas plāns, Čārlijs bija nolēmis to īstenot pēc cirka izrādes Parīzē. Visticamāk, ka viņam nekad vairs nebūs iespējas būt kopā ar cirku, un viņš bija stingri nolēmis noskatīties vismaz šo izrādi.

Protams, visvairāk viņš vēlējās piedalītie,stajā. Lidot gaisā uz trapeces; būt par virsotni Lusidi ģimenes dzīvajā piramīda vai kaut par lielgabala dzīvo lodi, kas savā samta tērpā aizšaujas pāri visai arēnai un nolaižas zemē ar sodrējiem klātu seju un džinkstoņu ausīs. Viņš vēlējās redzēt, kā mācās Mācītais Sivēns. Un Bārdas madāma vai viņa tikai staigās un būs bārdaina? Vai viņa rādīs trikus? Trikus ar bārdu? Džūliass un Hanss, un dvīnes skaidroja, ka ir liela atšķirība starp cirka numuriem, kuros ļaudis, kas kaut ko prot, veic pārsteidzošas lietas un ir piederīgi cirkam, un tiem, kurus demonstrē tā saucamie izdzimteņi, ērmoti un dīvaini ļaudis, kas vienkārši sēž, tādi kā teļš ar trim kājām vai pasaules ātrākais cilvēks. Ja savāda izskata cilvēkam ir priekšnesums, tad tas ir lieliski, tad viņš var un tam pat vajag būt cirkā. Bet nejau tādēļ viņi ir cirkā, lai cilvēki tikai blenztu uz viņiem. Ja cilvēki tikai blenž uz tevi, tu juties vientuļš un ērmots, vienā balsī skaidroja dvīnes. Bet, ja tu skatītajus izklaide un pārsteidz, tad tu jūties labi.

Čārlijs tik daudz ko vēlējās redzēt. Viņš ilgojās redzēt skatītāju sejas, kad tiek nolaists cirka arēnas krātiņš un viņš pats traucas no viena cauruma pie otra, tos nostiprinādams, lai lauvas nevarētu aizbēgt. Viņš vēlējās dzirdēt, kā pāri līdzenumiem un Parīzes ielām aizskan Kaliopes svilpšana un dūkoņa un parīzieši, acis iepletuši un somas no rokām izlaiduši, izsaucas: Kas tas ir?

Čārlijs iedomājās, ka varbūt nemaz nevajadzētu palīdzēt lauvām bēgt.

Tad viņš atcerējās savus vecākus un drupu kaķus, un Rafiju, un viņa nekrietno māti un iztēlojās lauvas gulšņājam Āfrikas saulē brīvas un laimīgas -, un nopūtās.

No Havras līdz Parīzei ir 376 kilometri. Ceļā jāpārvar sešas slūžas, un viņu brauciens ilgs sešas dienas. Aizbraukt varētu arī īsākā laikā, bet Kirke ir milzīgs kuģis, un aiz Ruānas tam nāksies kustēties ievērojami lēnāk. Ja viņi peldēs pārāk ātri, tad Kirkes saceltie viļņi varētu apgāzt mazākos kuģus vai arī izskalot upes krastus.

Vēl jāņem vērā ātruma ierobežojumi, kā arī laiks, kas nepieciešams slūžu pārvarēšanai… Tomēr pirmais ceļojuma posms jāveic, cik ātri vien iespējams. Patiesībā viņiem ir jādodas ceļā pirms plūdmaiņas, jo Onflērā ir zems tilts un viņu kuģis zem tā var izpeldēt tikai bēguma laikā.

-    Mēs esam ceļā uz Ruānu! smiedamies sauca Džūliass. Mums vairs nav glābiņa!

-    Ko? nesaprata Makkomo, kuram itin nemaz nebija humora izjūtas.

-    Ruāna, — skaidroja Hanss. Saproti, izklausās kā "ruīna" [15] . ceļš uz ruīnām.

Makkomo vēl joprojām nepielēca, vai ari viņš nespēja iedziļināties dzirdētajā.

Drīz vien upes grīva palika aizmugurē un kuģis naski peldēja garām gleznainām, kokiem apaugušām klintīm un purvainiem smilšu sēkļiem. Pie viena no tiem, nedaudz tālāk priekšā, Čārlijs un Džūliass pamanīja nelielu, sasvērušos kuģīti. Izskatījās, ka tas ir uzskalots uz sēkļa. Cilvēki uz kuģīša klaigāja un māja ar rokām. Cirka tvaikonis varēja tiem palīdzēt.

-   Turieties! sauca Džūliass. Viss būs labi!

-    Ko? pārjautāja Čārlijs un tajā pašā mirklī sajuta, kāKirkes dzinēji palielina jaudu un iedārdas spēcīgāk un noteiktāk, viņi uzņēma ātrumu.

Tas atgādināja lidmašīnas pacelšanos lai gan, protams, ne Čārlijs, ne Džūliass nekad nebija lidojuši ar lidmašīnu. Tas bija īsta spēka moments, un zēnus tas sajūsmināja.

-   Kas notiek? kliedza Čārlijs. Mēs taču to laivu nogremdēsim!

-   Tieši otrādi! pār malu pārkāries, smiedamies sauca Džūliass. Skaties! Skaties!

Ļaudis uz kuģīša pārstāja vicināt rokas. Kad Kirke viņiem tuvojās, Čārlijs ieraudzīja, ka visa kuģīša apkalpe rosās: viņi bija iznākuši uz klāja un pagriezušies pret krastu, rokās viņiem bija kārtis un ķekši. Daži cilvēki stāvēja krastā ar izslietām kārtīm rokās un šķita kaut ko gaidām.

Kirke, sasvērusies uz sāniem, strauji tuvojās sēklim. Čārlijs domāja, ka sadursme ir neizbēgama. Ko viņi dara! zēns kliedza, bet tad pēdējā brīdī, kad viņam kļuva jau galīgi neomulīgi, Kirke pēkšņi mainīja virzienu un atgriezās upes vidū. Vilnis, kas sekoja kuģim, pārtapdams par milzu V burtu, traucās pret sēkli, un mazais kuģītis nedroši uzsēdās uz tā.

-   Alē hop! iesaucās kāds no Lusidi ģimenes pārstāvjiem, kuri, tāpat kā Džūliass un Čārlijs, bija pārkārušies pāri margām un vēroja notiekošo.

Čārlijs ar šausmām domāja par laiviņas likteni, bet, kad ūdens plūsma to sasniedza, gan krastā, gan uz laivas sākās klaigāšana un stumdīšana, un grūstīšana ar kārtīm un ķekšiem. Tie, kas atradās krastā, pulējās iestumt kuģīti upē, bet tie, kas bija uz klāja, centās atgrūsties no sēkļa. Kirkes radītais vilnis nocēla mazo kuģīti no dubļainā sēkļa un ierāva atpakaļ upes straumē. Kuģīša apkalpe un pasažieri priecīgi uzgavilēja.

-    Oho! jūsmoja Čārlijs.

-Ai, ai, ai, ai, ai! sauca Lusidi ģimenes locekļi.

-   Karamba! kliedza Džūliass.

Cirka kuģis atkal samazināja ātrumu. Nedrīkstēja taču tikko izglābto laiveli apgāzt.

-   Vai jūs bieži tā darāt? vaicāja Čārlijs.

-   Gandrīz nekad, atteica Džūliass. Biju par to dzirdējis, bet līdz šim tikai vienreiz redzēju, ka tādā veidā mēģina palīdzēt kādam citam kuģim, bet toreiz tas neizdevās. Redzēji! Šito kuģīti uzstūmām vēl tālāk uz sēkļa un sasvērām sānis. Tas tik bija fantastiski! Kolosāli!

Čārlijs un Džūliass dauzījās pa klāju, tēlodami dubļos iestigušas laivas un lielos kuģus, kas steidz tās glābt. Te pēkšņi Džūliass tiešām iestiga dubļos viņš iekāpa mēslu čupā, ko bija atstājis Mācītais Sivēns. Cārliju tas sasmīdinaja. Džūliass turpretī sapīka-viņaprāt, Hansam nāktos uzmanīt, kur viņa cūka kakā, tādēļ zēns metās draugam virsu, un tas savukārt saērcināja Hansu viņš uzskatīja, ka Džūliasam neklājas uzbrukt un kauties, jo

Hanss nemaz nezina, vai tieši viņa sivēns ir atstājis šo čupu.

Čārlijs ļāva zēniem noskaidrot attiecības un klusi pameta klāju, lai vienatnē padomātu par lauvām.

Vakarā, kad Makkomo devās ieturēt maltīti, Čārlijs uzrunāja Jauno Lauvu:

-   Es nesaprotu, kādēļ zāles tevi neiespaidoja? Tas taču bija arī tavā ūdenī, bet tu neesi nedz apdullis, nedz saguris. Tu neesi padevies.

-    Viņš dzer manu ūdeni, klusi paskaidroja Elsina. Es saņemu mazāku devu, jo Makkomo cer, ka man kādreiz būs bērni, un šīs zāles slikti ietekmē jaunas lauvenes veselību. Tādēļ es saņemu tikai vienu pilienu, lai butu nedaudz rāmāka. Skaidrs, ka uz uinu viens piliens neatstāj tikpat kā nekādu iespaidu, jo viņš ir daudz lielāks par mani. Elsina noradīja uz Jauno Lauvu, kurš pašapmierināti smaidīja.

Čārlijs pamāja. Viņš priecājās, ka šie radījumi ir tik gudri. Tas mierināja.

Vēlāk, kad Čārlijs jau grasījās izlavīties ārā no kuģa, lai uzmeklētu kādu kaķi, Makkomo teica: Neiedomājies doties krastā! Šonakt guli šeit un sargā lauvas! Neatstāj tās vienas pašas! Franči nav godprātīgi ļaudis.

Čārlijs dusmojās, ka nevar iziet krastā, lai sameklētu kaķus un uzzinātu jaunumus par saviem vecākiem, turklāt viņš gribēja iebilst, ka nedrīkst nevienu saukt par negodīgu viņa dzīvesvietas dēļ. Tas ir aplami. Tāpat kā jebkurā citā tautā, arī franču vidū citi ir, bet citi nav godprātīgi. Tomēr viņš nedrīkstēja tā runāt. Tādēļ viņš saniknots vienkārši sēdēja lauvu kajītē. Čārlijs uzvilkās vēl vairāk, atkal un atkal zvanīdams tētim, lai gan jau vairākas dienas tēta telefons bija ārpus uztveršanas zonas. Čārlijs niknojās par to, ka jāklausa Makkomo, lai neradītu nekādas aizdomas. Viņam jābūt prātīgam un jāizvairās no nepatikšanām. Citādi Čārlijs nemaz neklausītos, ko tas vecais fanātiķis saka, un jau sen būtu izlēcis krastā. Viņš alka uzzināt jaunumus.

Tomēr Čārlijs negribēja būt prātīgs. Viņš jutās tā, it kā kaut kas būtu jādara, kaut kur jāskrien, kāds jāiekausta, kaut kas jāizmet laukā pa logu.

Viņš paskatījās uz savu telefonu.

Viņš paskatījās uz švītīgo glūņu.

Nespēdams laikus apstāties, Čārlijs nospieda taustiņu.

Automātiskais atbildētājs.

Cau, Rafij, nekaunīgi teica Čārlijs. Ceru, ka mans zooloģiskā dārza apmeklējums tevi iepriecināja. Un žēl gan, ka tu man vairs nepiezvanīji. Gribētu uzzināt, kā tu naktīs guli… un tad viņš žigli pārtrauca zvanu, jo prātā teikums tālāk turpinājās kā: tu, pieglaimīgā, okšķerīgā gļotu pika… bet viņa mērķis nebija vēlreiz saniknot Rafiju. Tas tika darīts, lai sajauktu pēdas.

Lūk! Gatavs.

Čārlijs draudīgi pasmīnēja.

Zvans atstāja iespaidu uz piecām minūtēm. "Ak tad zooloģiskais dārzs," prātoja Rafijs, slīdēdams pa ceļu savā sudrabainajā mašīnā. "Interesanti, kurš zooloģiskais dārzs un kāpēc puika ir tur?"

Tad Rafijs nodomāja: "Un kādēļ gan viņš man to teica speciāli piezvanīja, lai pateiktu, ka ir devies uz zooloģisko dārzu?…"

Rafijs turpināja prātot un nedaudz kļūdījās. "Puika gribēja, lai es domātu, ka viņš tikai apmeklējis zooloģisko dārzu. Bet viņš vēl šobrīd ir tur! Viņš uzturas zooloģiskajā dārzā!"

Tādēļ Rafijs piezvanīja savam okšķerim un zaudēja pāris dienu un kaudzi naudas, likdams tam uzmeklēt visus valsts zooloģiskos dārzus, kurus var sasniegt pa ūdensceļiem.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Pec Ruānas kuģa ātrumu nācās samazināt vēl vairāk: upe šeit bija ievērojami šaurāka un seklāka, ar salām un sēkļiem, starp kuriem vajadzēja lavierēt. Laiku pa laikam Kirkei nācās peldēt no viena upes krasta uz otru, lai atrastu dziļākus ūdeņus. Šādu lavierēšanu pavadīja pamatīga tirgošanās, jo pārējiem kuģīšiem bija jāzina par lielā tvaikoņa plāniem, tādēļ matrožiem vajadzēja pie labā borta izkārt lielu, zilu dēli ar baltu zibšņuguni centrā, lai pārējos brīdinātu. Kad kuģi apdzen viens otru, tie sazinās savā starpā. Čārlijs, pārkāries pāri margām pie kuģa leļļa, pūlējās noskaidrot, vai šai klaigāšanai un signalizēšanai ir kāda sistēma, bet, tiklīdz viņam šķita, ka ir to izpratis, tā viņu pasauca Makkomo, lai uzdotu kādu darbiņu, vai arī matroži lika pavākties malā, lai netraucētu.

Čārlijs līdz šim nekad nebija bijis Francijā, un tagad starplaikā starp visiem uztraukumiem, plānošanu, noslēpumainajām sarunam ar lauvām un papildu pienākumiem, kas saistīti ar Parīzes un cirka izrādes tuvošanos, viņš apbrīnoja šo valsti. Gar upes krastu vijās taka zirgiem, kas velk baržas. Ik pa laikam uz takas bija izvietotas elektrobaržu uzlādēs stacijas, kuras izmantoja gadījumos, ja pa nakti elektropiestātnēs baržas netika pienācīgi uzlādētas. Gar taku stiepās garu un taisnu koku rinda gluži kā kareivju ierinda, bet tālāk pletās zaļi lauki, šur tur vidēja ābeļu ieskautas, zeltaini pelēkas fermeru mājās, pie kurām ganījās melnas un baltas govis. Tālumā varēja saskatīt pilsētu sudrabainos torņus un maģistrāles mirdzošās aprises. Pati upe plūda atstatus, klusa un daiļa. Čārlijs ik pa brīdim apsēdās, lai pēc brāzmainā jūras brauciena un ātrās traukšanās uz Ruānu izbaudītu kuģa rāmo peldējumu un pasildītu saulē vaigus. Visu laiku viņš uzmanīgi vēroja, vai tuvumā neieraudzīs kādu kaķi, kas varētu pastāstīt kaut ko jaunu par mammu un tēti.

Slūžas viņi sasniedza tajā pašā dienā, kad pameta Ruānu: pirmās bija Amfrevilā, un pagāja divas stundas, līdz Kirke manevrējot iebrauca lielajā upes kambarī, aiz tās tika aizvērti vārti, steliņģis piepildījās ar ūdeni, lai kuģis paceltos tajā upes līmenī, kurā viņiem jāpeld tālāk. Čārlijs jau iepriekš bija redzējis kanālu slūžas. Tās bija visā kanāla platumā, mazas un vienādas kā sērkociņu kastītes. Bet šīs bija īpašas: tās aizņēma pavisam nelielu upes daļu, un upē visapkārt tām bija redzami daudzi akmeņi, mutuļoja krāces un mazi ūdenskritumiņi. Šķita, it kā kanāla posms butu iebūvēts upes vidū, un, kad Kirke otrā galā izpeldēja no slūžām, krāces un ūdenskritumi, un slūžas palika aizmugurē, bet kuģis līgani peldēja tālāk.

-    Bez visas šīs padarīšanas lielu kuģi nekad nevarētu uzcelt augšā, Čārlijs secināja.

-   Aha, piekrita Džūliass. Bet Sēnā nebūt nav tik slikti kā Orkā…

-    Kur? paklausīgi pārjautāja Čārlijs. Viņam patika, kad Džūliass kaut ko skaidroja. Viņu pārsteidza, kā tik mazs zēns varēja tik daudz zināt. Dažreiz Džūliass veltīja viņam jautājošu skatienu, kā teikdams: "Cerams, es tevi negarlaikoju." Džūliass zināja, ka ne visiem viņa stāsti likās interesanti. Dažkārt viņš par tiem kautrējās. Bet tas nekad nenotika, kad viņš bija kopā ar Čārliju.

-    Orkā… Džūliass atkārtoja.

-   Piedod, kas ir Orka? Čārlijs viņu partrauca.

-    Tā ir vēl viena upe, kas tek cauri Parīzei, Džūliass paskaidroja. Un senos laikos, ļoti senos laikos (ar to Čārlijs saprata, ka draugs neruna par laiku, kad izbeidzās degviela, bet gan par laiku, kad benzīns vēl nemaz nebija izgudrots) pa to no laukiem uz Parīzi veda kokmateriālus un akmeņus celtniecībai. Tā bija ļoti strauja, mežonīga upe, un kuģi nāca brāzdamies lejā pa straumi, kas bija ļoti, ļoti ātra, tā, ka, nonākuši pie aizsprosta, kuģi varēja tam pāršauties pāri un iekrist lejā plūstošajos ūdeņos. Tādēļ milzum daudz cilvēku noslīka un puse no visiem kuģiem tika sadragāti un pārvērtās vrakos, un, pat ja tie nonāca Parīzē, to saimnieki vienalga izputēja, jo kuģiem vairs nebija atpakaļceļa.

Čārlijs sajuta vieglus drebuļus. Viņam šis stāsts patika, tomēr vienlaikus likās arī šausminošs.

Ikreiz, kad viņi peldēja garām šaurajām franču elektrobaržām un taurēja (viens garš un viens īss signāls noteikti nozīmē "Eju uz apdzīšanu", bet arī viens garš un divi īsi signāli, šķiet, nozīmēja to pašu), Čārlijs pētīja, vai uz to klāja nav kaķu. Bez panākumiem. Kādēļ to šeit ir tik maz? Viņš redzēja vienu guļam zem koka un vienu divriteņa grozā braucam pa taku, kas kā lente aizvijās starp kokiem. Tomēr zēns nevarēja ar tiem parunāt. Tad pie Garennas Dievmātes slūžām viņi gandrīz sadūrās ar baržu, kuru kā vecos laikos vilka zirgs. Troksnī un jezgā, kas pavadīja slūžu atvēršanu un aizvēršanu, zēns pamanīja kaķi tuklu, omulīgu svītraini, kurš saritinājies gulēja uz baržas jumta.

-Atvainojiet, monsieur Runci! iesaucās Čārlijs.

-   Mademoiselle Kaķene, es jūs palūgtu, atteica svītrainis, izbāzdams un laiski izstaipīdams kāju.

-    Piedodiet, mademoisellel kliedza Čārlijs. Vai jūs, lūdzu, nevarētu uz bridi atnākt un parunāt ar mani?

Kaķene, atvērusi acis un sapratusi, ka viņu uzrunā cilvēks, bija tik pārsteigta, ka noripoja no jumta un iešņācās.

-Atvainojiet, es zinu, esmu neparasts, Čārlijs taisnojās. Bet, lūdzu! Atnāciet tikai uz mirklīti! Pēc tam mēs jūs izlaidīsim, un jūs varēsiet atgriezties uz sava kuģa vēlāk, kad tas dosies atpakaļceļā. Lūdzu, lūdzu, atnāciet!

Kaķene drūmi paskatījās uz Čārliju. Tomēr ziņkāre ņēma virsroku (jūs jau zināt, ka kaķi ir ļoti ziņkārīgi), minka viegli pārlēca no baržas jumta uz vienu no cirka kuģa tauvām un eleganti noslīdēja zemē, ar visu savu izskatu apliecinot, ka tas viņai nesagādā nekādas pūles, un jebkurš, kas to nesaprot, ir vienkārši neaptēsts.

-   Un ko tu vēlies? viņa vaicāja.

Čārlijs, bārstīdams komplimentus (jo viņš kaut kur bija lasījis, ka franči ir ļoti galanti), laipni paskaidroja, kādēļ viņš tik izmisīgi cenšas noskaidrot, vai ir dzirdamas kādas runas vai baumas par diviem angļiem vienu baltādainu, vienu melnādainu, vienu vīrieti, vienu sievieti -, kuri ir nolaupīti un tiek vesti ar zemūdeni uz Parīzi un par kuriem interesējas angļu kaķi…

-   Mademoiselle, jūs izskatāties pēc dāmas, kas ir lietas kursā par visu, kas būtu jāzina… Čārlijs glaimoja.

-   Es izskatos pēc kunga, viņa atcirta. Tu pats mani tā nosauci.

-    Es biju apžilbis, Čārlijs taisnojās. Viņš reiz dzirdēja, kā šo frāzi izmantoja tēvs, kad smalkās sarkanās drānās tērpto pāvesta sūtni noturēja par daiļu dāmu sarkanā kleitā. Samulsu no jūsu valdzinājuma. Čārlijs ļoti cerēja, ka tā drīkst runāt ar franču upes kaķi. Uz pāvesta sūtni tas atstāja labu iespaidu, bet nekad nevar būt drošs par svešu kaķu reakciju uz dažādām lietām.

Kaķene iesmējās. (Kaķa smiekli ir kas sevišķs īpaši, ja smejas franču kaķene.)

-   Tas nekas, viņa atteica. Es visu zinu. Un tu esi tas zēns?

Čārlijs paskatījās apkārt. Esmu zēns, viņš piesardzīgi apstiprināja.

-    Bet vai tu esi tas zēns? minka pārjautāja.

-    Kādā nozīmē? painteresējās Čārlijs. Viņš patiesi nezināja, vai no kaķa viedokļa viņš ir tas zēns, un nevēlējās apgalvot, ka viņš ir kāds zēns, kas viņš nemaz nav.

-     Zēns, kura vecāki pazuda un kurš dodas viņus meklēt.

Ā. Tas zēns.

-   Jā, teica Čārlijs. Manuprāt, tas esmu es. Es gribēju teikt, ka mani vecāki ir pazuduši un es viņus meklēju.

Kaķene līdzjūtīgi paskatījās uz zēnu.

-   Viņi ir tālu priekšā. Dzirdēju, ka Parīzē viņi būs jau rīt no rīta.

-    Rīt no rīta! Čārlijam gribējās nolamāties. "****," viņš nodomāja, atminoties tēva stāstīto par nelamāšanās iemesliem: nelamāties ir vērts kaut vai tāpēc, ka citādi brīžos, kad tev patiešām būs nepieciešams kāds stiprs vārds, lai paustu spēcīgas izjūtas, tev neviens pietiekami stiprs vairs nebūs atlicis. Bet rīt no rīta! Ja reiz viņi ir tik tālu priekšā, kā lai viņš tos Parīzē sameklē?! Viņš atpaliek par veselu dienu! Kā gan turienes kaķi spēs sekot viņiem pa pēdām? Kā viņš varēs uzzināt jaunumus?

Čārlijs ir drosmīgs un neatlaidīgs zēns, neatlaidīgāks, nekā pats domā, bet, noklausījies šīs sliktās ziņas, viņš apsēdās uz virvju rituļa, un viņam acīs saskrēja asaras.

Šajā vilšanās brīdi prātā iezagās domas, kuras līdz šim viņš bija spējis atvairīt. Viņš domāja: "Kā viņi jūtas?" un: "Vai viņi raizējas par mani?" un: "Kā vispār kādam izdevās pārspēt manu lielo, stipro tēti?" un: "Kad es viņus atkal ieraudzīšu?" un pat: "Vai es viņus vēl kādreiz redzēšu?"

Klājs bija tukšs, jo lielākā daļa cilvēku bija devušies ēst, bet Čārlijs vienalga nekad, nekad, nekad neraudās tādā vietā, kur kāds viņu varētu ieraudzīt. Zēns uzlēca kājās, lai trauktos uz virvju noliktavu, bet mademoiselle Kaķeni pēkšņi pārņēma žēlums, un viņa teica: Neuztraucies! Viņus visi meklē. Visi tev palīdzēs. Ikvienam zināms tavs stāsts.

Čārlijs paskatījās uz minku un samirkšķināja acis.

-    Kāds stāsts? viņš jautāja.

Mademoiselle Kaķene noraustīja ūsas un attrauca:

-   Tavu vecāku stāsts. Par to, kas viņi ir.

-    Kāds ir viņu stāsts? Čārlijs nerimās. Pēkšņi viņu pārņēma sajūta, ka šis stāsts varētu aizpildīt dažus robus viņa zināšanās: kādēļ vecāki ir aizvesti, kas viņus nolaupīja un varbūt pat kurp viņus ved. Izstāsti man, viņš neatlaidās. Stāsti!

-     Ja jau tu nezini, — iebilda mademoiselle Kaķene,

-    tad varbūt tu nemaz neesi īstais zēns… Viņa paskatījās uz zēnu drīzāk ar šaubām nekā ar aizdomām, bet Čārlijs sajuta dzēlīgas alkas nekavējoties uzzināt visu par vecākiem. Kā gan viņš tos sameklēs un izglābs, ja nemaz nezina visu, kas jāzina?

-    Stāsti! viņš saskaitās. Man tas jāzina. Viņi ir mani vecāki. Kāds ir stāsts?

-     Es nevaru stāstīt, klusi atteica kaķene. Jo… gadījumā… bet, ja tu esi tu, tad nebaidies. Pirms Čārlijs spēja viņu apturēt, kaķene aši nolēca no cirka kuģa klāja un metās peldus.

-    Atgriezies! kliedza Čārlijs, nemaz neraizēdamies par to, ka kāds varētu dzirdēt viņu klaigājam kaķu valodā. -Atgriezies! Kaķi taču nepeld! Atgriezies!!

Bet viņa neatgriezās. Čārlijs vēl brīdi nikni noskatījās viņai pakaļ, tad dusmīgi iespēra pa kaudzē sakrautiem virvju rituļiem, nogāzdams tos, un saņēma brāzienu no matroža, kurš virves tikko bija satinis. Bet Čārlijs viņu pat nedzirdēja. Viņš bija satracināts.

Ja tu esi tu, tad nebaidies.

Nu, protams, ka viņš ir viņš, un, protams, ka viņš baidās: viņš ir tikko uzzinājis, ka vecāki ieradīsies Parīzē krietni pirms viņa un, visticamāk, viņš tos nesatiks, un viņa mamma un tētis ir iesaistīti kaut kādā noslēpumā, un viņš, kā rādās, ir vienīgais, kam par to nekas nav zināms, un te kāds kaķis vēl atļaujas teikt, ka Čārlijs nemaz nav Čārlijs.

-    Žurkas! viņš iekliedzās un pārbiedēja garāmejošu matrozi, kurš aizsteidzās, saukdams: Kur? Kur? Tūlīt dabūšu šaujamo. Jāpasaka kuģa pavāram.

Čārlijs pārliecās pār bortu un vēroja garām slīdošo Francijas ainavu. Viņš domīgi pakasīja galvu un sajuta, ka viņa skaisti izcirptie krokodili ir jau aizauguši, likās, ka butu pagājuši jau daudzi gadi, kopš mamma apgrieza viņam matus. Pamazām niknums norima, un tikai divi jautājumi vēl nelika zēnam mieru. Vai Rafijs zina vai nezina, kur Čārlijs atrodas, un vai viņam vajadzētu pamest cirka kuģi un doties uz Parīzi ar kaut ko citu, lai nokļūtu tur ātrāk?

Nemaz nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai Čārlijs saprastu, ka šī ideja nekam neder. Vispirms jau ar ko gan citu lai viņš brauktu? Ja vien viņš nedomājāt uz Parīzi ar slotaskātu vai iet kājām, jo peldošais cirks pa upi pārvietojas visātrāk, bet pa taku vispār nekas nebrauc par jauku, ātru, ar benzīnu darbināmu mašīnu nemaz nerunājot. Turklāt viņš ir apsolījis palīdzēt lauvām, un savus solījumus viņš vienmēr pilda, un pat tad, ja viņš nebūtu tāds cilvēks, neturēt lauvām dotu solījumu nelikās laba doma. "Nē," viņš iekoda sev lūpā, nolēmis turpināt ceļojumu ar cirka kuģi pa šo plato un brāzmaino upi.

Čārlijs zinaja, ka uztraukties par to, ko nevar mainīt, ir bezjēdzīgi, bet viņš nespēja nomierināties. Viņš jutās nelaimīgs un bija noraizējies par saviem vecākiem. Viņam šķita, ka nepārcietīs šo kavēšanos.

Dažas turpmākās dienas, visu pienesot un aiznesot, slaukot un raustot, izgāžot sazāļoto ūdeni un piepildot lauvu dzērienu traukus ar tīru ūdeni, Čārlijs apsvēra divus jautājumus: lauvu bēgšana un vecāku noslēpums. Par lauvu bēgšanu bija vieglāk domāt, jo šeit bija vairāk skaidrības, turklāt šis jautājums viņu nenoveda līdz asarām. Tādēļ Čārlijs nevainīgi izprašņāja visus par cirka izrādi, par to, kur katrs atradīsies un kad kas notiks; un viņš izpētīja kuģi, lai noskaidrotu, kur ir ieejas un izejas, kāpnes un lūkas, pa kurām varētu visvieglāk izlavīties krastā.

Skatītāju kāpnes atradās kuģa labajā pusē: tās bija plašas un savienoja vestibilu ar cirka arēnu. Vai viņi varētu aizlavīties pa skatītāju kāpnēm? Iespējams, ja vien viņi bēgs izrādes laikā, teiksim, uzreiz pēc lauvu priekšnesuma, jo tad tur neviena nebūs. Iespējams, viņiem vajadzētu bēgt naktī bet, tā kā Makkomo nakšņo lauvu kajītē, Čārlijs apšaubīja šo iespēju… Nē, Čārlijs tomēr uzskatīja, ka īstais laiks bēgšanai ir pēc izrādes, kad šeit rosīsies daudz ļaužu un neviens izņemot Makkomo nemanīs, ka lauvas pazudušas. Iespējams, Čārlijs varētu pārliecināt Makkomo, lai tas atļauj viņam vakarā lauvas nolikt gulēt. Iespējams, ja pēc izrādes kāds Makkomo kaut kur uzaicinātu, tad Čārliju atstātu par atbildīgo un viņiem būtu vairākas stundas laika, lai, neviena nemanīti, varētu pazust. Bet ar ko gan Makkomo Parīzē gribētu kaut kur aiziet…?

Čārlijs domāja un domāja, un domāja, un domāja, un viņa prātā nobrieda kāda ideja — bet viņam bija nepieciešama palīdzība.

Andresī, kad Makkomo devās uz marokāņu restorānu, uz Kirkes klāja uzkāpa noskrandis, melnbalts kaķis ar izplūkātu spalvu uz dibena, savos dzeltenajos zobos līdzi nesdams sažļembātu un netīru papīra drisku.

TRĪSPADSMITĀ nodaĻa

Noplukušais kaķis uzlēca uz kuģa leļļa daiļās rokas un lepni nokāpa uz klāja, neraizēdamies par to, vai kāds viņu redz, un ostldamies aizsoļoja lauvu smakas virzienā. Pie lauvu kajītes viņš apgūlās un gaidīja Čārliju.

Kad Čārlijs ieraudzīja sazeleto papīra gabaliņu kaķa zobos, zēna sirds salēcās.

Kaķis aizvēra vienu aci un iepleta muti. Viņa elpa nelabi dvakoja. Čārlijs nomauca zīmīti no runča asā ilkņa, paskatījās uz kaķi un klusi ieslīdēja lauvu kajītē, kur papīriņu atlocīja un izlasīja.

"Dārgo Cārlz!

Man ļoti žēl, ka tu nodarbojies ar kuģošanu, nevis mācībām: tu taču zini. ka pārāk daudz jūras gaisa var tev kaitēt. Mums ar tēti loti patīk mūsu ceļojums ar kuģi. lai gan šis brauciens vēl aizvien ir noslēpumā tīts. Tžaro mūs labi. un šeit ir arī mīļš un draudzīgs oranžs kakis. Ē-s ceru, ka tu šo vēstuli saņemsi. Kad nonāksim galā, mēs ziņosim par savu uzturēšanās vietu. Lūdzu, pastāsti, kādu pārgājienu brālis Džeroms tev ir sagatavojis! Mīlam un ilgojamies pēc tevis. E.si labs puisēns! Es zinu. ka tu būsi labs.

Tava mīlošā mammīte

Čārlijam acīs saskrēja asaras, bet sirdi pildīja prieks. Viņi ir dzīvi, ar viņiem viss ir kārtībā, viņus ēdina, viņus pieskata gudrs kaķis! Viņi ir saņēmuši vēsti no Čārlija! Viņi ir sapratuši dēla šifru, viņi zina, ka Čārlijs viņus meklē, lai gan, viņuprāt, to nevajadzēja darīt, viņi to akceptē, viņi centīsies uzturēt sakarus ar dēlu!

Čārlijs piecēlās kājās. Viņš plati smaidīja. Viņa seja staroja priekā, viņa acis mirdzēja kā dimanti. Aiz lauvu kajītes viņš mazliet uzdejoja sažņaudzis rokas dūritēs, viņš līksmi lēkāja no vienas kājas uz otru laimes sajūtas pārņemts, pūlēdamies nesacelt troksni.

Noplukušais kaķis pacietīgi viņu vēroja.

Čārlijs uz brīdi pārtrauca lēkāšanu.

-    Paldies, zēns teica. Tas ir labākais, kas ar mani jebkad ir noticis. Tu esi izdarījis vislabāko, kas manis dēļ jelkad ir darīts.

-    Labi, atteica kaķis. Vai kā apliecinājumu tavai pateicībai es varrētu saņemt vismaz kādu atspirdzinošu dzērienu?

-   O ak jā! iesaucās Čārlijs, iebāza vēstuli kabatā un aiztraucās uz kambīzi nočiept pienu, zivis un mazu kūkas gabaliņu pieklājības pēc, jo, lai gan kūka ir našķis, Čārlijs nebija pārliecināts, vai kaķim tā garšos.

Kaķis kāri aprija kūku un anšovu konservus, tad paskatījās uz augšu.

-   Vai vai tu vēl kaut ko vēlies? jautāja Čārlijs.

-   Jāā, attrauca kaķis.

Čārlijs atnesa papildporciju.

Tad zēns vaicāja: Vai tu vari uzgaidīt? Vai tu vari aiznest atbildes vēstuli? Vai tu vari viņus sameklēt Parīzē?

-    Nē, atteica kaķis.

-    Ak, Čārlijs saskuma. Ak… es… Viņš nevarēja izdomāt, ko lai saka. Viņš jutās apmēram tā, kā varētu justies mazs zēns, kuram Ziemassvētkos parāda divriteni un pēc tam pasaka: "Ak nē, tas nav tev."

Kaķis paskatījās uz Čārliju.

-   Labi, es varu to izdarit, viņš noteica. Es gan to nebiju ieplānojis. Bet, ja jau tas ir tik ļoti nepieciešams tavam intelektuālajam un emocionālajam mieram, tad domāju, ka varu to izdarit. Redzot, kāds tu esi. Un kādi ir tavi vecāki.

Ja runājam atklāti, tad kaķim padomā bija Parīzes restorāni, zivju galvas un pusapēsto jūras vēžu čaulas, un ar delikatešu paliekām pilni atkritumu spaiņi, kas tika izgāzti kompostu kaudzēs aiz šiem restorāniem…

-   Tu jau mani mierā neliksi, kaķis piebilda. Šķiet, ka man nav izvēlēs. — Jau no domām vien par Parīzes restorāniem, kaķim siekalas saskrēja mutē.

-     Fantastiski, priecājās Čārlijs. Fantastiski! Jo man ir jāzina, kur vecāki atrodas un kurp viņi dodas, un, ja tu vari nogādāt mūsu zīmītes… tad… vai tu redzēji manu mammu un tēti?

-    Nē, atteica kaķis. Es paņēmu vēstulīti no kadas sasodīti smalkas kaķenes Havrā. Viņa savukārt to dabūja no oranžā kaķa.

Čārlijs pasmaidīja. Tātad to kaķi savā vēstulē pieminēja vecāki. Šis kaķis pazīst kaķi, kurš pazīst to kaķi, kurš ir kopā ar Čārlija vecākiem.

-    Bet, jā, es esmu iepazinies ar viņu dzīvesstāstu, un, protams, es zinu, ka tu esi viņu atvase, kaķis turpināja runāt.

Čārlijs strauji pacēla galvu. Viņš gribēja vaicāt: "Kas tad viņi ir?", bet tad atcerējās, kā bija aizbaidījis franču baržas kaķi, kurš satraucās, vai Čārlijs vispār ir Čārlijs. "Nesteidzies," zēns pats sev aizrādīja.

-   Interesanti, it kā starp citu bilda Čārlijs, kādēļ viņi ir tik populāri šeit. Protams, mājās viņus visi pazīst, bet man pat prātā nenāca, ka ari Francijā kaķi viņus pazīst…

—     Pateicoties tam, ko viņi ir paveikuši, paveikuši kaķu labā, atmezdams savu viegli vīpsnājošo toni, nopietni paskaidroja kaķis. Čārlijs jutās pārsteigts, jo šis runcis bija tik ļoti noskrandis un ar pliku dibenu, un lidz šim nebija izrādījis labas manieres.

—     Viņi nav lepni. Viņi nekad nav teikuši, ka vieni kaķi ir labāki par citiem. Kopš uzradušies alergi, tavi vecāki vienmēr nostājušies kaķu pusē. Tas, ko viņi paveica, viņu darbs, ir labākais, ko cilvēki mūsu labā jebkad ir darījuši. Acīmredzot viņi nav vēl guvuši panākumus, bet viņu profesionālā uzņēmība nu, tā būtu mūsu glābiņš. Mums visiem. Mēs nevēlamies, lai cilvēki mūs ienīstu. Tavi vecāki bez citu palīdzības cenšas glābt kaķu un cilvēku savstarpējās attiecības. Un arī, ja izdosies, tad attiecības starp kaķiem un alergiem. Protams, kaķi visā pasaulē zina par tavu mammu un tēti. Un ļoti ciena viņus. Turklāt viņiem, protams, esi arī tu.

Čārlijs apstulba.

Alergi? Darbs, lai glābu kaķu un cilvēku savstarpējās attiecības? "Protams, esi arī tu"?

Te noteikti ir kāds noslēpums.

Kā lai uzzina vēl kaut ko, neatklājot, ka viņam ir tik maz informācijas?

-Ak jā, bilda Čārlijs, pūlēdamies izklausīties zinošs un labi informēts.

— Tikai daži cilvēki ir varējuši un vēlējušies runāt kaķu valodā, un es esmu ļoti pagodināts par iespēju tevi satikt, pazemīgi bilda melnbaltais runcis. Ļoti pagodināts tev pakalpot. Ikviens kaķis justos pagodināts. Pat, hmm, alergi. Es zinu, ka daudzi kaķi viņus necieš, bet tā taču nav viņu vaina, vai ne? Kaķis izskatījās nokaunējies. Šķita, viņš gaida, ka Čārlijs kaut kā reaģēs, un nav pārliecināts par to, kāda būs zēna reakcija un vai tāda vispār būs. Īstenībā viņš izskatījās tā, it kā būtu pārliecināts, ka Čārlijs slikti reaģēs uz viņa teikto, un tādēļ viņš labprātāk tagad atrastos kaut kur tālu projām kādā krogā un aizmirstu, ka vispār ir ko jautājis. Tas viss ilga aptuveni piecas sekundes.

-   Ē, nē, teica Čārlijs, cerēdams, ka kaķis gaida šādu atbildi. Galvā šaudījās dažādas domas.

-   Alergi nebūt nav slikti, kaķis turpināja. — Es zinu dažus, kuri apzināti sāka dzīvot laukos savā vaļā, lai nevienam nekaitetu. Daži no viņiem ir nelaimīgi par to, kas viņiem jādara. Un kas viņiem ir nodarīts. Skumji. Kaķis aizgrābti runāja, bet tad saprata, ka Čārlijs nespēj viņa teiktajam izsekot. Viņš nopūtās.

-    Lai nu paliek, runcis noteica. Labāk žigli raksti atbildi, lai es varu lēkt uz sava bicyclette.

Čārlijam patika runča runas veids.

-    Dod man piecas minūtes laika, zēns palūdza un iegāja virvju noliktavā.

Viņš rūpīgi apsvēra, ko rakstīt vecākiem. Čārlijam bija tik daudz neatbildētu jautājumu, un viņš nosprieda, ka labāk jautāt pašiem vecākiem, nekā izprašņāt kaķus. Bet viņš nedrīkstēja jautāt tieši. Viņam vajadzēja jautāt šifrētā veidā.

Dārgie mammīt un tētiņ!

Saņēmu jūsu vēstuli. "Paldies! Ar mani viss ir kārtībā. Brālis Džeroms grasās vest mani uz Parīzi, kurp. šķiet, arī jūs braucat..

Viņš pārtrauca rakstīšanu, lai padomātu. Viņš nevēlējās minēt Parīzi gadījumā, ja kāds vēstuli izlasa un uzzina, ka Čārlijs ir vecākiem uz pēdām. Kā lai to uzraksta?

Čārlijs saspringti domāja.

Nu, protams! Viņu kvartālā dzīvo meitene, kuras vārds ir Perisa [16] . Viņas māsu sauc Rita. Čārlijs atsāka rakstīšanu.

Brālis Džeroms nolēma aizvest mani apciemot "Ritas māsu. un. cik man zināms, arī jūs tur gaida. Ja galā nonāksiet pirmie, pacentieties pārāk ātri neaizbraukt, jo es gribu jūs sastapt…

Kā pajautāt par alergiem? Čārlijs bija pārliecināts, ka mamma un tētis zina, kas tie tādi ir. Bet kas vēl par viņiem zina? Un cik riskanti ir vaicāt par tiem? Un, ja tā padomā, kā vecāki savā atbildes vēstulē to varēs izskaidrot šifrētā veidā?

Varbūt tomēr labāk izjautāt kaķi.

Labāk ne! Zēnam kaut kas iešāvās prātā.

Es rakstu projektu par mājas kaķiem. Kaut jūs varētu man palīdzēt! Savā atbildes vēstulē, lūdzu, izstāstiet man visu. ko varat!

Nekas labāks neienāca prātā. Čārlijs cerēja, ka vecāki sapratīs, ko viņš ar to domājis.

Vai ir vēl kaut kas, ko vajadzētu vecākiem pastāstīt? Vai Čārlijs drīkst rakstīt par cirku? Gadījumā, ja viņiem izdodas aizbēgt un viņi varētu atnākt pie Čārlija?

Nē. Čārlijs nevēlējās, lai tie zeļļi, vienalga, kas viņi ir, redzētu vārdu "cirks" un pateiktu Rafijam, kurš to sasaistītu ar lauvas rēkšanu telefonā… Čārlijs ar lauvām šā vai ta drīz pametīs cirku.

Viņš pabeidza vēstuli:

Kā jau likāt, es esmu loti paklausīgs, mazs zēns. Ceru uz drīzu tikšanos! "Pie "Ritas māsas man līdzi būs daži draugi lielāki bērni.

v

Daudz, daudz skūpstu no Čārlza.

Viņš salocīja papīra lapiņu, izgāja laukā un aizbāza zīmīti aiz melnā runča kaklasiksniņas.

-   Tā būs daudz vieglāk nekā nest to mutē, kaķis pateicīgi bilda.

-    Kā tevi sauc? pajautāja Čārlijs.

-    Sergejs, atteica runcis.

-    Kāpēc? Čārlijs jutās pārsteigts. Viņš nevēlējās būt nepieklājīgs, bet šis vārds nešķita gluži… kaķis izskatījās pēc tāda, ko drīzāk varētu saukt par… Bandītu vai Citādo.

-    Mans tētis mīlēja Rahmaņinova mūziku, paskaidroja Sergejs. Tad nu es laižos.

Čārlijs viņu apturēja: Mmm, Sergej… Vai vēl kāds… cilvēks… runā kaķu valodā?

-    Šobrīd, izņemot tevi, neviens cits nerunā. Kādreiz van Amburgs lauvu dresētājs runāja un ķēniņš Zālamans, acīmredzot arī svētais Francisks svētais dzīvnieku aizbildnis, un svētais Hieronims, kurš pirms daudziem gadsimtiem izvilka dzeloni no kādas lauvas ķepas. Toreiz neviens nesaprata, kā viņam tas izdevās, un tas bija viens no iemesliem, kādēļ viņš tika iecelts svēto kārtā. Čārlij, varbūt arī tu varētu kļūt par svēto… ha, ha! Un Hjū Loftings, kurš uzrakstīja visas tās grāmatas… nu, tu zini… Doktors Dūlitls… emm… protams, Daniels no Bībeles lauvu bedrē. Vēl daži, kuri domāja, ka ir vienkārši jukuši. Ne visi zina, kā šīs spējas izmantot. Tu esi viens no retajiem un cienītajiem, tu zini… tev līdzīgu nav daudz.

Čārliju aizkustināja šī noplukušā kaķa labvēlība.

-   Tātad tos kaķu valodas vārdus, ko Makkomo izmano, uzrunājot lauvas, viņš ir aizguvis no van Amburga…

-   Drīzāk no Daniela vai gladiatoriem, Sergejs iebilda. Pajautā lauvām! Viņas labāk zina vēsturi.

-    Paldies, Sergej, Čārlijs sacīja. Atgriezies drīz! Sergejs saspicēja ausis un prom bija. Lai trauktos uz Parīzi, lai visus parīziešu kaķus izjautātu par slaveno angļu pāri melnādaino vīrieti un baltādaino sievieti -, kuru dēls ir tas zēns un kuri tiek turēti ieslodzījumā.

"Nedomāju, ka Rafijs zina, kur es esmu," Čārlijs prātoja, dodamies pusdienās. "Ja viņš zinātu, tad sen jau būtu šeit. Viņam taču ir mašīna!"

Zēnam neienāca prātā, ka arī tad, ja Rafijs nezina Čārlija atrašanās vietu, viņš kuru katru mirkli to var noskaidrot.

Pusdienas Čārlijs ieturēja kopā ar Džūliasu un Hansu.

-   Džūliass, Čārlijs uzrunāja draugu, kas ir alergs?

-   Nezinu, atteica Džūliass. Šo vārdu viņš lietoja reti. Viņš izskatījās pārsteigts. Kas tas ir?

-    Es arī nezinu, atteica Čārlijs un, manīdams, ka Džūliass grasās jautāt, kur Čārlijs dzirdējis tādu vārdu un tā tālāk, nolēma mainīt sarunas tematu.

-    Pastāsti man par Parīzē populārākajiem cirka māksliniekiem, Čārlijs vaicāja. Vai ir kādi?

-   Vai ir kādi! izsaucās Džūliass. Vesels lērums. Visi labākie cirka mākslinieki dzīvo Parīzē. Viņiem ir labākās halles, protams, neskaitot tās, kas atrodas Impērijas zemē: Rošuāra bulvārī ir Fernando Cirks un Ziemas Cirks Fijdukalvēra bulvārī tas atrodas lieliskā, divpadsmitsturu ēkā ar korintiešu kolonnām katrā stūrī un jātnieku skulptūrām pie ieejas, un eļļas lampām, un ar spārnotu figūru uz kupola. Vēl Parīzē ir Frankoni Olimpiskais… Čārlijam ienāca prātā, ka, ja viņš paliktu uz Kirkes ilgāku laiku, sarunām ar Džūliasu nāktos iegādāties vārdnīcu. (Jau Sergejs lietoja sarežģītus vārdus bicyclette, atvase, bet Čārlijs uzskatīja, ka kaķis tos saka joka pēc, turpretī Džūliass runāja nopietni.)

Čārlijs no visas sirds vēlējās aprunāties ar Džūliasu par bēgšanu. Čārlijs bija pārliecināts, ka Džūliasam ir daudz noderīgu zināšanu un labu ideju. Bet viņš nedrīkst draugam neko stāstīt. Tas nebija droši, un tas būtu arī negodīgi pret Džūliasu, jo tad, iespējams, Džūliasam nāktos nodot vai nu savu jauno draugu, vai arī savu cirku.

Tādēļ Čārlijam vajadzēja izprašņāt Džūliasu, neradot viņā aizdomas. Čārlijs jutās nedaudz neveikli, bet viņam nebija citas izvēles.

-    Oho! Stāstījums viņu pārsteidza. Un pastāsti man par māksliniekiem. Viņš centās uzturēt sarunu, kamēr pats prātoja, kā iestarpināt jautājumus, uz kuriem vēlējās saņemt atbildes.

-    Nu, tur ir daži pasakaini klauni Popovs, Čārlejs Keroli, Pimpo, Koko, brāļi Fratellini, Skaramūšs. Tur dzīvoja lauvu dresētājs van Amburgs, bet tagad viņš ir miris. Tu noteikti esi dzirdējis par viņu. Un Džons Kūpers un Džeikobs Dreisbahs var teikt, ka viņš ieviesa ferocite[17] numurus, van Amburgs bija fantastisks, bet Dreisbahs uzskatīja, ka viņš bija pārāk maigs, turpretī skatītājiem patīkot pātagas plīkšķi un cīkstēšanās… vai tu zini, ka Makkomo necieš Dreisbahu…

-   Ne, kapec?

-   Meiblas Stārkas dēļ, turpināja Džūliass.

-   Kā dēļ?

-   Tu taču zini Meiblu Stārku, tev viņa jāzina visi viņu zina! Čārlij, tu tiešām neko nezini? Viņa ir fantastiskākā tīģeru dresētāja, viņa ir satriecoša, viņa dara visu to pašu, ko vīrieši, un vēl vairāk. Viņa ļoti mīl savus tīģerus visi dresētāji apgalvo, ka mīl savus zvērus, bet viņas gadījumā tas ir arī redzams. Viņa tiem ir kā mamma tīģeri laiza viņai matus un apskauj viņu. Un viņa ir ļoti skaista, un viņa valkā baltus ādas tērpus, un visi viņā iemīlas, ieskaitot Dreisbahu un Makkomo…

-     Makkomo ir iemīlējies! pārsteigumā iespiedzās Čārlijs. Viņš nespēja to iedomāties.

-   Jā! iesaucās Džūliass. Smieklīgi, vai ne? Un viņš gribēja precēt Meiblu Stārku, bet tad Dreisbahs kurš bija viņas skolotājs ieteica viņai neprecēties, un viņa paklausīja, un tādēļ Makkomo Dreisbahu tagad ienīst.

-     Kādēļ Dreisbahs nevēlējās, lai viņi apprecētos? vaicāja Čārlijs.

Džūliasa sejas izteiksme mainījās, un viņš pēkšņi izskatījās nokaunējies.

-   Hmm, viņš noņurdēja.

-   Kāpēc? atkārtoja Čārlijs.

Džūliass sarauca pieri, saņēma dūšu un ātri nobēra: — Jo viņš ir viens no tiem stulbeņiem, kas uzskata, ka baltādainajiem nevajadzētu precēties ar melnādainajiem. To sakot, Džūliass neskatījās uz Cārliju, tādēļ neredzēja, kā Čārlijs nosarkst. Čārlijs, protams, zināja par tādiem ļaudīm, un, protams, viņam nebija patīkami to dzirdēt. Bet tikpat labi viņš zināja, ka Džūliass ir sarūgtināts par uzsākto sarunas tematu, un bija pateicīgs, ka draugs tomēr no tās nevairās.

-    Stulbais cūka, sacīja Čārlijs, pūlēdamies izklausīties jautrs. Džūliass pateicīgi viņu uzlūkoja un teica: Jā, stulbais cūka. Tādēļ mēs viņu neieredzam.

Čārlijs uzsmaidīja Džūliasam un Hansam, kurš neiesaistījās sarunā, bet nu klusi piebilda: Es ari viņu neciešu. Sekoja neliela pauze, un tad Čārlijs sacīja: Tātad, kur tagad ir Meibla?

-    O, viņa ir Parīzē, Džūliass priecājās par temata maiņu. Tāpēc jau visi tik ļoti uztraucas par izrādi, jo to skatīties nāks visu Parīzes labāko cirku mākslinieki vai ari nenāks, un viņiem izrāde vai nu patiks, vai arī nepatiks, tādēļ visi ir nedaudz uztraukušies.

-    Domā, ka Meibla atnāks? jautāja Čārlijs.

-    Noteikti! Un atvedīs līdzi Lūisu Rotu, savu draugu. Viņš ir lauvu dresētājs, ungārs, un viņš valkā zābakus, kas sniedzas gandrīz līdz pašam dibenam.

Čārlijs drudžaini domāja. Viņam rokās kā nogatavojies auglis bija iekritusi brīnišķīga iespēja. Meiblai jāpamet draugs ar zābakiem un pēc izrādes jāuzaicina Makkomo vakariņās, un tad viņš nespētu novērst lauvu bēgšanu.

Bet kā panākt, lai šī nepazīstamā sieviete ielūdz vakariņās vīrieti, kuru viņa nav redzējusi kopš…

-   Cik sen Makkomo ar Meiblu tikās? Čārlijs tincināja Džūliasu.

-     Šķiet, pirms gada vai diviem, atteica Džūliass. Makkomo vēl aizvien atgādina negaisa mākoni katrreiz, kad tiek pieminēts viņas vārds.

-   Bet viņš mīl viņu, vai ne? -Ojā.

-   Kadeļ tad viņš izskatas pec negaisa makoņa? Vai tad viņš nepriecātos Meiblu satikt?

-   Nezinu domāju, viņš uzskata, ka Meiblai vairs nepatīk.

No mammas un viņas draudzeņu sarunām par pieaugušo mīlas lietam Čārlijs zināja, ka mīlestībā loģika nepastāv. Bet Čārlijs bija gandrīz pārliecināts, ka, ja Makkomo saņemtu no Meiblas vēsti, kurā teikts: "Es pēc tevis ilgojos un vēlos tevi satikt", tad viņš noteikti aizietu uz tikšanos.

Bet kā panākt, lai viņa nosūta šādu vēsti.

Čārlijs bija apēdis jau pusi no sava lipīgā īrisu pudiņa, kad viņam prātā iešāvās spīdoša doma. Nemaz nevajag, lai Meibla sūtītu ziņu. Nav svarīgi, kurš to sūta, ja vien to paraksta ar Meiblas vārdu. Un tad Čārlijs gandrīz iesmējās no prieka par savu attapību arī Meibla varētu saņemt vēsti no Makkomo tikai Makkomo to nebūtu sūtījis. Un katrs no viņiem domātu, ka otrs viņu ir uzaicinājis satikties! Un viņi abi justos glaimoti un ziņkāres dzīti dotos uz tikšanos, un paietu ilgs laiks, līdz viņi aptvertu, ka ir izjokoti! Bet tikmēr Čārlijs un lauvas aizbēgtu, lai steigtos glābt mammu un tēti…

Čārlijs pat ieķiķinājās.

-    Kas ir? jautāja Hanss, un viņam pa zodu pilēja lipīgā īrisu mērce.

-Ak, es vienkārši esmu laimīgs, Čārlijs atteica.

-    Tiešām? brīnījās Džūliass. — Un kā tad ar taviem vecākiem?

-    Visu laiku taču nevar skumt, bilda Čārlijs. Tas nogurdina.

Džūliass domīgi uzlūkoja draugu, un Čārlijs prātoja, vai viņš nav manījis ko aizdomīgu. Bet kā gan viņš to būtu varējis izdarīt?

-     Kurš ir vissmalkakais restorāns Parīzē? — Čārlijs jautāja.

-   O, Parīzē ir daudz smalku restorānu. Viens no mana tēta mīļākajiem ir Chez Billy Marē kvartālā, bet viņam tas nav pa kabatai tas ir ļoti dārgs restorāns, un vieta tur vienmēr jārezervē iepriekš…

Čārlijs saprata, ka viņam jārīkojas ātri. Jādabū Makkomo un Meiblas telefonu numuri un jānosūta viņiem īsziņas, jo tad neviens nevarēs iebilst, ka "tas nav viņa/viņas rokraksts". Tad jāpiezvana uz restorānu un jārezervē galdiņš. Cikos beigsies cirka izrāde? Cik ilgā laikā tur var nokļūt? Būtu labi, ja restorāns neatrastos pārāk tuvu kuģim, jo tad Čārlijs un lauvas iegūtu vairāk laika. Čārlijs jutās kā noziedznieks, kam jāprecizē dažādas nianses un jācenšas neradīt aizdomas.

-   Vai Marē kvartāls atrodas tuvu piestātnei? vaicāja Čārlijs.

-   Kādēļ jautā? Hanss atbildēja ar pretjautājumu, un Čārlijs saprata, ka labāk ir iztaujāt dažādus cilvēkus, ja nevēlies, lai izprašņā tevi.

Tātad telefonu numuri. Pie darba varētu ķerties jau šonakt.

Pirmkārt, plāns jāizstāsta lauvām. Tas nebija grūti, jo Makkomo gulēja zāles acīmredzot iedarbojās. Tā kā dresētājs, ietinies savā sarkanajā apmetnī, krāca uz grīdas, Čārlijs sāka Jaunajam Lauvam un Elsinai izklāstīt savu ieceri, bet, pirms viņš paguva to izdarīt, Jaunais Lauva nošņācās: Pēdējais laiks! Venēcija!

-   Venēcija? Ko tu gribi teikt? nesaprata Čārlijs.

-    Ieradās nejauka izskata melnbalts kaķis un atvainojās, ka nevar uzkavēties, "nedrīkstu kavēt jūsu lietas uzraudzīšanu," tā viņš sacīja un lika tev pateikt par Venēciju!

Tas bija Sergejs. Čārlijs pasmaidīja. Venēcija! Čārlijs bija to redzējis attēlos. Ielas tur klāj ūdens. Venēcija ir savāda un skaista.

Čārlijam galvā šaudījās dažādas domas. Vai tādā gadījumā vecāki saņems viņa vēstuli? Nu, Sergejs jau nu to nogādās.

Tiešām nogādās? "Jā," Čārlijs nodomāja. Sergejs ir noplucis un rupjš, bet viņš nav negodīgs, turklāt šķiet, ka viņam tiešām rūp Čārlija vecāku liktenis. Citādi jau viņš nebūtu pūlējies, lai atnestu pirmo zīmīti.

-    Vai vecāki ir jau aizbraukuši no Parīzes? Čārlijs vaicāja.

-   To viņš neteica, attrauca Jaunais Lauva.

"Labi," nodomāja Čārlijs. "Ja es Parīzē viņus nesa-

tikšu, tad došos uz Venēciju." Venēcija atrodas tālāk uz dienvidiem un tātad tuvāk Āfrikai. Tādēļ lauvas var nākt līdzi. Nav nozīmes prātot, kādēļ mammu un tēti ved uz Venēciju. Čārlijs tikai cerēja, ka viņi tur uzkavēsies vismaz tik ilgi, kamēr viņš tos panāk.

Čārlijs bija pārliecināts, ka no Parīzes uz Venēciju iet vilciens. Senos laikos bija Austrumu ekspresis, kas gāja no Parīzes uz Venēciju un tad uz Stambulu.

Pēc tam viņš izstāstīja lauvām par savu plānu ar Meiblu. Lauvas bija sajūsmā.

-   Lieliska ideja, sacīja Jaunais Lauva.

-    Spīdoša, Elsina piebalsoja.

-    Un tā var izdoties, piebilda vēl kāda trešā balss. Runāja Vecākais Lauva, kurš bija piecēlies kājās un skatījās uz pārējiem. Viņš ir kā traks pēc tās sievietes, vienmēr tāds ir bijis. Viņas dēļ Makkomo darītu jebko. Vakariņās uz restorānu kopā ar Meiblu jau nu noteikti viņš ietu. Un domāju, ka an viņa neatteiksies.

Čārlijs un Jaunais Lauva sasmaidijās. Makkomo ir apdullis, bet Vecākais Lauva ir sasparojies un arī plānu apstiprinājis.

-   Labāk, kaķiski-runājošais-zēn, ķeries pie zvanīšanas!

Čārlija smadzenes gandrīz vai tirkšķēja no piepūles,

apsverot visas iespējas. Viņš jutās pasakaini gudrs un svarīgs. Detaļas! Alternatīvas, ja kaut kas aizietu šķērsām! Tieši tas, kas vajadzīgs. Zināt, kas ir kas. Piemēram:

-    Kur atrodas atslēga? Čārlijs noprasīja.

Jaunais Lauva pamāja. Tur, viņš bilda.

Uz āķa karājās liela, veca atslēga. Parasta, veclaicīga, vienkāršāka par vienkāršu.

-     Labi, tad viss ir kārtībā, noteica Čārlijs. Un mums jāpadomā, kur dosimies pēc tam…

Viņš bija jau izlēmis. Pēc kuģa pamešanas viņi nedrīkst uzturēties tā tuvumā. Citādi viņus izsekos un noķers. Ja Čārlijs nesaņems ziņu no vecākiem vai kaķa, kurš pastāstīs par mammas un tēta atrašanās vietu Parīzē, viņš taisnā ceļā dosies uz Venēciju.

Prātā atausa Rafija dusmīgā un naidpilnā balss: "Paliec, kur esi, un es drīz ieradīšos pēc tevis. Skaidrs? Es ieradīšos. Drīz. Tev pakaļ." "Viņš nezina, kur es esmu," Čārlijs sevi mierināja. "Viņš nevar to zināt." Bet "nezina" un "nevar zināt" nav viens un tas pats.

"Raizējies par to, ko vari ietekmēt!" Čārlijs sevi uzmundrināja. Drīz vien viņš jau atradīsies uz kādas franču ielas stūra kopā ar sešām lauvām, un viņam būs jāizlemj, kurp doties tālāk.

Vecākais Lauva uzsmaidīja zēnam.

-   Puis, man ir dažas idejas. Ej tagad un zvani!

-   Jā, ser, teica Čārlijs. Starp citu, vai kāds zina, kas ir alergs?

Visas sešas lauvas nopētīja zenu. Ne, tas bilda. Kas tas ir?

Magdalēna, sēdēdama iespiesta motorlaivas kravas tilpnē, čukstēja. — Domāju, mums jāmēģina bēgt, viņa murmināja. Piekrītu, ka zemūdenē mēs neko nevarējām iesākt, bet, kad nākamreiz mūs pārvedīs citur, mēs viņus vienkārši notrieksim gar zemi un aizskriesim. Tā mēs nevaram turpināt. Nu. Tu varbūt vari, bet es ne. Kaut kur tur laukā ir Čārlijs, mēs viņam esam vajadzīgi. Viņš nav drošībā, ja viņam ir… Un mani vai traku padara sēdēšana un neko nedarīšana. Mums kaut kas ir jādara!

Aneba, aptvēris ceļgalus, tupēja sievai blakus. Laivā tikpat kā nebija vietas; te bija nedaudz siltāk nekā zemūdenē, bet nebūt ne ērtāk. Viņi nevarēja piecelties kājās un tādēļ bija atlaidušies pusguļus uz, šķiet, rīsu maisa.

-    Ja mēs bēgsim, viņi vienkārši mūs vēlreiz sagūstīs… vai ari Čārlij u. Anebas balss saspringa no čukstēšanas un cenšanās saglabāt mieru. Šo tematu viņi bija pārrunājuši ne vienu reizi vien. Pieņemsim, ka tiekam prom no šejienes. Kā tādā gadījumā mēs uzzināsim, kas ir noalgojis šos stulbeņus, lai mūs nolaupītu? Ka mēs noskaidrosim, ko viņi vēlas? Mēs nevaram atgriezties mājās. Mēs nebūsim drošībā. Mums jāpaliek, lai visu noskaidrotu. Pieņemsim, tikai pieņemsim, ka viss šis ir saistīts ar astmas ārstēšanu, — vai tas tā varētu būt?

-   Jā, klusi apstiprināja Magdalēna.

-    Tātad, kam tas ir vajadzīgs? Kam mēs esam vajadzīgi? Vai varbūt kāds baidās no mums?

-    Vai arī uzskata mūs par tik svarīgiem? piebilda Magdalēna. Es zinu, mīļais, bet… Viņa spēja domāt tikai par Cārliju.

-   Es saprotu, Aneba teica. Bet ne viņš, ne mes nebūsim drošībā tikmēr, iekams šī lieta nebūs nokārtota. Tādēļ mēs rīkosimies šādi: mēs dosimies turp lai kur tas arī būtu, identificēsim savu ienaidnieku, vienosimies ar viņu, un jautājums būs atrisināts.

-   Jautājums būs atrisināts, skumji bilda Magdalēna. Jā. Ja tik vien.

Pēkšņi laiva kaut kam uzgrūdās. Pār viņu galvām sakrita kastes.

-   Au! iesaucās Magdalēna, jo viņai virsū bija uzgāzies sardīņu iepakojums.

-Aizverieties! atskanēja balss. Tā bija Vinnera balss.

Laiva pietauvojās krastam.

Čārlijs jutās stipri labāk, uzzinājis, ka Vecākajam Lauvam ir dažas idejas, jo viņam pašam nebija nevienas. Turpretī viņš zināja, kā rīkoties, ja pašam nav ideju. Mamma un tētis allaž skandināja: "Ja tu nezini, kā rīkoties, tad iegūsti vairāk informācijas!" Tādēļ pēc lauvu pēcpusdienas treniņa un mēģinājuma, un arēnas krātiņa uzstādīšanas un novākšanas, un priekšnesuma atlikušo detaļu pārspriešanas ar Makkomo Čārlijs devās apraudzīt senjoru Lusidi, lai noskaidrotu, kas tieši notiks Parīzē.

Lusidi ģimenes galva ar vēderu uz leju gulēja uz grīdas savā kajītē, un jaunākais no viņa berniem mīdījās pa teva muguru.

-   Jēziņ! iekliedzās Čārlijs. Vai tā ir daļa no priekšnesuma? Staigāt pa tēva mugurkaulu kā pa virvi?

-   Ak nē, nostenēja akrobāts. Kaut nu tā būtu, bet diemžēl tā nav. Man sāp mugura. Tik daudzu ģimenes locekļu staipīšana rada sāpes, un, ja man Parīze tukuls bus jānotur divdesmit sekundes, man jābūt stipram un veselam… mēs pārāk daudz vingrinājāmies, un tādēļ esmu pārpūlējies. Viss būs kārtībā.

-    Kas ir tukuls? jautāja Čārlijs.

-    Tā ir vissarežģītākā dzīvā piramīda, paskaidroja Sigi. Visi stāv uz tēta. Četri cilvēki stāv uz tēta kājām, plus pieci ir uz tēta pleciem, plus šis mans bambino ir uz tēta galvas. No tēta galvas ir atkarīgs viss ģimenes gods. Ja es viņus nenoturēšu vismaz divdesmit sekundes, tad visa Parīze apsmies Lusidi ģimenes vārdu.

-   Jēziņ, atkārtoja Čārlijs. Nostāvēt taisni un noturēt desmit cilvēkus! Tas ir grūti. Pastāsti, kas būs pēc tam, kad ieradīsimies Parīzē! — Čārlijs tincināja.

-    Nu, rīt no rīta mēs iepeldēsim Sendenī kanālā. Tad pēc dažām stundām mēs varētu nokļūt jau savā apstāšanās vietā blakus Bastīlijai, skaidroja Sigi, no labsajūtas ņurdēdams, kad dēlēna papēdīši mīdīja viņa mugurkaulu. Tas ir ērti kanāls ir savienots ar upi. Mēs pietauvosimies, pēc tam būs parāde, pēc tam visu sagatavosim saviem uznācieniem, pēc tam nākamajā dienā sanāks skatītāji, būs izrāde, pēc kuras iesim uz krogu iedzert, lai to nosvinētu. Parīzē mēs uzturēsimies trīs nedēļas, pēc tam atgriezīsimies ierastajā dzīvē: kuģosim pa kanālu uz Vidusjūru, pa ceļam uzstājoties dažādās vietās, pēc tam sniegsim izrādes visā Itālijas piekrastē, visos kūrortos un zvejnieku pilsētiņās līdz Romai un Neapolei, tad pārziemosim Ziemeļāfrikā un pēc tam gar Spānijas piekrasti at-

*

griezīsimies Marseļa vai kaut kur citur. Varbūt atkal kuģosim apkart Lielbritānijai, varbūt dosimies uz Kārību salam un Impērijas zemi ar šo kuģi mēs varam peldēt jebkur. Kur vien majors Tibs vēlas mūs aizvest.

Pēc visa dzirdētā Čārlijs no visas sirds ilgojās, kaut vecāki būtu mājās drošībā, kur tiem pienākas būt, un kaut lauvas būtu brīvas, un kaut viņš pats uz visiem laikiem varētu palikt uz cirka kuģa.

Bet to viņš nevarēja.

-   Vai Bastīlija atrodas tālu no Marē kvartāla? vaicāja Čārlijs.

-     Nē, tā ir turpat blakus, atteica Sigi. Tā ir tuvu jebkam. Universitātei, stacijai, zooloģiskajam dārzam, upei, kanālam, policijai, tiesai…

Čārlijs centās to visu iegaumēt. Policija un tiesa ak dievs. Stacija aha!

Viņš jau grasījās vaicāt senjoram Lusidi, vai no Parīzes uz Itāliju vislabāk ir braukt ar vilcienu, kad aptvēra, ka tā rīkoties būtu stulbi, pēc tam kad viņi ar lauvām būs aizbēguši, Makkomo un majors Tibs visus iztaujās par bēgļiem, un, ja Lusidi izstāstīs, ka Čārlijs interesējās par ceļu uz Itāliju, visiem būs skaidrs, kurp viņi devušies. Un tad viņi metīsies pakaļ un būs šausmīgi nikni.

Čārlijs nolēma sameklēt pilsētas karti.

Atgriezies uz klāja, Čārlijs pamanīja, ka viņa telefonā mirgo aploksnes simbols.

Zēns nospieda taustiņu. Švitigais glūņa.

Viņš aizturēja elpu un noklausījās ierakstu.

"Čārlij, stulbais sīkaļa. Tu dodies pilnīgi šķērsām. Tev taču nav ne jausmas par saviem vecākiem, vai ne? Viņi ir pie manis tava mamma ir šausmīgi neglīta, vai ne? Un zini ko? Tev nespīd viņus atrast. Tā, lūk. Un zini ko? Viņi nemaz tevi negrib. Kādēļ, tavuprāt, viņi aizbrauca un tevi atstāja? Jo negrib viņi tevi. Kurš gan tevi gribētu? Tādu sīku šķielaci. Uzpūtīgu šķielaci. Stulbu, uzpūtīgu, sīku šķielaci, kurš savus stulbos, uzpūtīgos vecākus nevaretu ieraudzīt pat tad, ja tos deguna priekšā uz ceļa sašķaidītu… tā kā acīmredzot tu pats šeit nevarēsi ierasties, tad, kā jau teicu, es tev drīz aizbraukšu pakaļ…"

Rafija balss bija klusa un nikna, un viņš runāja un runāja. Čārlijs klausījās kā sastindzis no šausmām, pārāk ilgi nespēdams nospiest sarunas pārtraukšanas taustiņu.

Tovakar Kirke sasniedza Parīzes robežu. Vēl bija agrs, kad viņi apstājās vietā, ko sauca par Šatū, sameklēja piestātrri un pārlaida tur nakti, lai jau agri no rīta dotos tālāk. Čārlijs strādāja un visu laiku klusībā pie sevis skaitīja: Nemuļķo mani, nemuļķo mani, nemuļķo mani. Tā viņš centās atbrīvoties no Rafija riebīgās balss un vēl riebīgākajiem vārdiem, kas atbalsojās Čārlija galvā. Es tevi pieveikšu Rafij, viņš visu laiku atkārtoja. Man ir lauvas. Man ir sešas skaistas, milzīgas, plēsīgas lauvas ar spēcīgiem zobiem un asiem nagiem, kas tevi varētu pārplēst uz pusēm… Vai tu, Rafij, esi redzējis, cik lieli ir lauvu nagi? Vai tu zini, cik daudz to ir? Tie ir kā naži, Rafij, un lauvas tos tur, paslēptus ķepās, lai viņu nagi vienmēr būtu ASI! Man ir lauvas, Rafij, bet tev ir tikai riebīga mēle…

Ko tu tur murmini? prašņāja Makkomo. Man sāp galva. Apklusti!

Čārlijs priecājās, ka Makkomo cieš no galvassāpēm — cerams, ka tās izraisīja zāles.

Vēlāk, sēdēdams uz klāja ar guļammaisu ap pleciem un Piruetes veco Parīzes karti klēpī, Čārlijs noskaidroja, ka pa Sendenī kanālu viņi nonāks līdz Senmartēna kanālam, pa kuru savukart viņi atkal atgriezīsies Sēnā Parīzes centrā pie Port de Plaisance de Paris-Ar senai Arsenāla ostā jeb, īsāk sakot, pie Bastīlijas, kuru tā dēvē tādēļ, ka tā atrodas netālu no vietas, kur kādreiz bija vecais cietums, saukts par Bastiliju. Un Marē kvartāls ir pietiekami tuvu, lai Makkomo ar Meiblu varētu turp doties vakariņās, bet pietiekami tālu, lai Čārlijs un lauvas nejustos apdraudēti. Turklāt tas atrodas pretējā virzienā nekā stacija. Nu, re, viss nostājas savās vietās.

Naksnīgajās debesīs virs Čārlija galvas peldēja mazs mēnestiņš un lēja spožu gaismas taku upes tumšajā ūdenī. Čārlijs no visa spēka pulējas nomierināties. Dažas minūtes viņš atvēlēja, lai paprātotu par upes kaķa teikto. Par alergiem un vecāku darbu par lielo noslēpumu.

Čārlijs nespeja paskatīties uz telefoniem. Rafija iespējamie draudi un mammas telefona nenovēršamā klusēšana — nē, tas bija pārāk nomācoši. Kāpēc neviens nezvana mammai? Neviens no viņas draugiem vai kolēģiem? Cilvēki, kas aicinātu ciemos, vai brālis Džeroms, kas vaicātu, kāpēc Čārlijs neapmeklē mācības? Čārlijs nezināja, ka Rafijs visiem viņu ģimenes draugiem un paziņām ir pateicis, ka Ašanti ģimenei bija steidzami jābrauc uz Āfriku. Zēns jutās tā, it kā viņa ģimene būtu pazudusi no Zemes virsas un neviens par to neuztrauktos.

Nav jau tā, ka cirka ļaudīm viņš nerūp, bet… Viņi ir tikai nesen iepazinušies, un, ja neskaita lauvas, viņš nevar tiem uzticēt savas domas. Savukārt lauvām Čārlijs nevar atklāt savas bailes un raizes. Vakaros viņš ilgojās pēc tiem, ko pazīst jau sen. Pēc tiem, kas palika mājās.

Čārlijs vēlreiz pārlasīja zīmīti. Viņš domāja par draudzīgajiem kaķiem, kas palīdz. Atkal prātoja, vai var uzticēties Sergejam, jebkurā gadījumā viņam nebija citas izvēles. Zēns prātoja arī par alergiem. Jau tūkstošo reizi viņš domāja par to, ko tādu vecāki ir paveikuši, ka ir kļuvuši par varoņiem kaķu acīs. Taču Čārlijs bija uzņēmies vecāku meklēšanu, tādēļ viņam jātiek šaubām pāri, pirms nav iestājusies nakts un parādījies skumjais mēness vaigs.

Tādēļ Čārlijs ķērās pie nepieciešamo telefona numuru noskaidrošanas, un tas bija visai sarežģīts uzdevums. Restorāna telefons visu laiku rādīja aizņemtu. Čārlijs ļoti cerēja, ka viņam nenāksies izjautāt Džūliasu par citiem smalkiem restorāniem. Čārlija ziņkāre varētu izraisīt aizdomas.

Līdz gulētiešanas laikam Čārlijs bija jau nosūtījis divas telefona īsziņas, rezervējis restorānā galdiņu un uzzinājis, ka vilciens uz Venēciju atiet no Austerlicas stacijas, kas ir tieši tā pati stacija, kura atrodas otrpus upei pie Bastilijas, un ka vilciens atiet pusvienos naktī.

Te nu ir Čārlija nosūtītās īsziņas:

Meibla sen neesam tikušies lūdzu atnāc piektdien uz izrādi un pēc tam uz Chez Billy. Tiksimies tur. Iepriekš pateicoties Makkomo.

Un Makkomo viņš uzrakstīja:

Makkomo sen neesam tikušies piektdien atnākšu uz izrādi un pēc tās lūdzu tevi kopā ar mani pavakariņot Chez Billy. Meibla

Čārlijs cerēja, ka izraudzījies pareizu stilu. Kurš gan zina, kā pieaugušie raksta īsziņas viens otram? Bet Čārlijs ir redzejis ielūgumos rakstām tādus vārdus kā "iepriekš pateicos" un "kopā pavakariņot". Lai nu paliek. Vai nu tas derēs, vai nederēs. Un, ja tas neder, tad viņiem nāksies gudrot ko citu. Jau no tādām domām vien Čārlijam sametās nelabi.

ČETRPADSMITĀ nodaĻa

nākamais rīts ausa miglains un drēgns. Kad Čārlijs vingrinājās kopā ar akrobātiem, ikvienu elektrisko gaismas spuldzīti pie takelāžas tauvām (lai gan masti bija nolaisti, dažas tauvas bija atstātas akrobātu vajadzībām) rotāja rasas lāses ūdens pilieni, kuriem cauri lauzās un mirdzēja spuldzīšu gaisma, atstarodamās pārējos pilienos, un spuldzīšu virtenes dūmakā kvēloja. Čārlijs neko tamlīdzīgu nekad nebija redzējis. Akrobātiem lēkājot un šūpojoties tauvās, rasas lāses krita, sašķīzdamas sīkās varaviksnītēs. Kirke staroja kā spoku kuģis. Čārlijs arī pats jutās kā spoks kā kluss, lidojošs rēgs.

-    Par ko tu, lauvu zēn, domā? Tas bija majors Tibs, kas savā zaļajā samta žaketē iznira no dūmakas, elegants un garš kā kapteinis Āķis.

-   Tas ir pasakaini, ser, teica Čārlijs, nolaizdamies no roku stājas un nostādamies uz dūmeņa malas, tomēr vēloties, kaut varētu atrasties citur. Viņš negribēja skatīties majoram Tibam acīs, jo gatavojās viņu piešmaukt un aizvest lauvas projām no cirka.

-   Vai gaidi šīvakara parādi?

-    O jā, ser, apstiprināja Čārlijs.

-   Un rītdienas izrādi?

-   O jā, ser.

-   Zini, kas tev darāms?

-   Jā, kungs, un gaidu to ar nepacietību! braši atteica Čārlijs.

-    Ļoti patīkami, ļoti patīkami, noteica majors Tibs, bet viņa uzmanība jau bija atslābusi, un Čārlijs varēja būt brīvs.

Čārlijs tik tiešām zināja, kas viņam jādara, vairāk, nekā majors Tibs spēja iedomāties. Zēns ne tikai zināja, ka uzcelt un nolaist arēnas krātiņu un nostiprināt to un kā izlaist lauvas arēnā, viņš zināja arī to, ka aizvest lauvas projām no nebrīves un cirka trikiem. Viņš zināja, kā nodabūs tās no kuģa un, ja nepieciešams, aizvedīs uz vilcienu, lai tālāk brauktu uz Venēciju, kur tos gaida brīvība, kur ir ceļš uz Āfriku. Iepriekšējā naktī viņš ilgi palika nomodā un kopā ar lauvām perināja bēgšanas plānu. Šovakar Čārlijs ies parādē, bet rīt viņš pirmo un pēdējo reizi mūžā piedalīsies cirka izrādē un pēc tam nolaupīs lauvas.

-      Interesanti, kur mēs atrodamies, nomurmināja Aneba. Viņš vēlējās, kaut varētu dabūt savu telefonu, jo tam ir navigācijas ierīce, ar kuras palīdzību viņš nekavējoties varētu noteikt viņu atrašanās vietu. Pirms Vinners bija otrreiz atņēmis viņa telefonu, Aneba paguva noskaidrot, ka viņi virzās uz dienvidaustrumiem. Un viņi, spriežot pēc izjūtas, pārvietojas diezgan lēni; brauciens ilgst vairākas dienas. "Francija," viņš sprieda, "un upe. Jūra būtu rāmāka un dziļāka."

Pēkšņi atsprāga vaļā durvis. Cepuri pār acīm pārvilcis, ienāca Vinners.

-   Uzvelciet šos, viņš strupi teica un pasvieda kaut ko līdzīgu gigantisku zeķu pārim.

-     Pat manas pēdas nav tik lielas, iebilda Aneba. Viņam patika ar saviem jociņiem kaitināt Vinneru.

-   Aizveries, Vinners atcirta. Velciet tās galva.

Magdalēna un Aneba pārvilka zeķes pāri galvai (Magdalēna pēdējo reizi lūdzoši pavērās Anebā, kā gribētu sacīt: "Vai mēs, lūdzu, nevarētu viņiem iebelzt un aizbēgt?"), un ļāva, lai viņiem uzliek rokudzelžus un izgrūž laukā pa durvīm.

Tumsa un klupieni. Gigantiskās zeķes oda pēc pelējuma, bet cauri tām nekļūdīgi varēja sajust āra gaisu. Lai gan bija auksti, tomēr Aneba un Magdalēna dziļi ieelpoja un nopriecājās, ka beidzot tikuši svaigā gaisā.

Vinners aiz kaut kā aizķērās — varēja dzirdēt, kā viņš nolamājas.

Kaut kas pieglaudās Magdalēnas kājām.

Sekoja: Miau! un Vinners gānīdamies cēlās kājās.

Kaut kas silts un pūkains pieskārās Magdalēnas rokai.

Viņa skaidri zināja, kas darāms. Kaķis paslīdēja zem Magdalēnas rokudzelžos saslēgtajām plaukstām.

Nē, nepareizais gals tā ir aste. Diezgan plika aste. Galva. Magdalēna to žigli noglaudīja, vēlēdamās izrādīt laipnību un pateicību. Kakls. Siksniņa. Jā! Papīra lapiņa! Ja!

Magdalēna nočukstēja "Paldies!" un par atbildi saņēma griezīgu "miau!". Tad kaķis izgaisa kā nebijis.

Magdalēna cieši satvēra papīra drisku. Tik cieši, it kā tas būtu viņas dēls, nevis tikai zīmīte no viņa.

Pēc divām stundām, sēžot kravas automašīnā, kas bija atstāta pie vienas no nedaudzajām Eiropā atlikušajām autostrādēm, Magdalēna un Aneba lasīja Čārlija vēstuli. Magdalēnai bija izdevies to atlocīt, un Aneba iegrozījās tā, lai varētu to skaļi nolasīt. Vientuļa laterna vāri iespīdeja furgonā caur netīro logu.

Tā ir otrādi, pavisam klusi bilda Aneba. Viņš negribēja, lai Vinners tos sadzird. Pagriez mazliet pa kreisi, lai tā ir gaismā!

Dārgie mammīt un tētiņ!

Saņēmu jūsu vēstuli. Valdies! Ar mani viss ir kārtībā. Brālis Džeroms nolēma aizvest mani apciemot Ritas māsu. un. cik man zināms, arī jūs tur gaida. Ja galā nonāksiet pirmie, pacentieties pārāk ātri neaizbraukt, jo es gribu jūs sastapt. Es rakstu projektu par mājas kaķiem. Kaut jūs varētu man palīdzēt! Savā atbildes vēstulē, lūdzu, izstāstiet man visu. ko varat! Kā jau likāt, es esmu ļoti paklausīgs, mazs zēns. Ceru uz drīzu tikšanos! Pie Ritas māsas man līdzi būs daži draugi lielāki bērni.

Daudz, daudz skūpstu no Čārlza.

-   Ritas māsa? nesaprata Aneba. Kas viņam padomā?

-   Ritas māsu sauc Perisa, Magdalēna plati smaidīja. Mazais gudrinieks.

-   Tātad mēs esam ceļā uz Parīzi. Kā viņš to zina?

-    No kaķiem, bilda Magdalēna. Visticamāk. Un projekts par mājas kaķiem…

-   Jā, piekrita Aneba.

Magdalēna salocīja vēstulīti un iežmiedza to saujā.

-   Acīmredzot viņš visu uzzina, viņa nomurmināja.

-   Droši vien. Droši vien kaķi visu izstāsta.

-   Par alergiem un visu pārējo?

-    Droši vien, klusi noteica Aneba.

-    Mēs taču pareizi rīkojāmies, neizstāstīdami viņam visu, vai ne?

-    Protams. Vai tu spēj iedomāties, ko šie izdarītu ar mūsu dēlu, ja domātu, ka viņš kaut ko zina? Ja viņi uzzinātu par Čārlija spējām?

-    Pat domāt negribu, pavisam klusi noteica Magdalēna.

-   Piedod, Aneba bilda.

-   Jā, attrauca Magdalēna.

Brīdi viņi sēdēja klusēdami.

-    Zini, Magdalēna pārtrauca klusumu. Es uzrakstīju formulu pamatformulu un pateicu Čārlijam, lai viņš to paņem līdzi, ja viņam nākas kaut kur doties.

-    KO tu izdarīji!? Aneba iesaucās tik skaļi, ka Vinners atskatījās. Ko tu izdarīji? Aneba jau klusāk pārjautāja.

-   Es nezinu, kāpēc tā darīju. Domāju, ka… ja ar mums kas notiek, tad vismaz vienam godīgam cilvēkam būs pieejama visa informācija.

-    Vienam godīgam bērnam, nošņāca Aneba. Vienam godīgam, vienatnē pamestam puišelim, kurš, ja viņi uzzinātu, kas tam ir, būtu pilnībā atkarīgs no šo ļautiņu žēlsirdības… un ja viņi vēl uzzinātu par zēna īpašajām spējām…

-   Jā, Magdalēna jutās nožēlojami. Laikam nevajadzēja tā darīt.

Magdalēna klusi raudāja. Aneba to nedzirdēja, jo bija pārskaities.

-     Nē, nevajadzēja gan, Aneba nikni nočukstēja. Tagad viņš ir ne tikai vienīgais cilvēks, kas runā kaķu valodā, bet viņam ir arī formula. Vai viņš to paņēma līdzi, kad devās plašajā pasaulē? Protams, ka mēs to nezinām. Ak dievs…

-   Pieklusini balsi, Magdalēna nomurmināja. Nestāsti nevienam. Jau tā ir gana slikti.

-   Viņš tur ir viens pats, ar formulu un ar kaķu valodas prasmi, un viņam nav ne jausmas ne par alergiem, ne par to, kā viņi parādījās, ne par ko citu…

-   Nē, piekrita Magdalēna. Bet arī mēs nezinām, kā tie radās. Un puika mācās. Atceries "projektu par mājas kaķiem"? Aneba, mums ir gudrs dēls, un viņš noskaidro visu, kas nepieciešams, un viņš informē ari mūs. Mums jāuzraksta viņam atbildes vēstule, kurā jāizstāsta viss, ko vien varam. Bet kā tas kaķis mūs vēlreiz uzmeklēs? Un kur mēs atrodamies?

-    Ceļā uz Parīzi, atmurmināja Aneba. Ja Čārlijs nemaldās.

Bet viņi nebija ceļā uz Parīzi. Viņi pabrauca tai garām un, tiklīdz Vinners būs pabrokastojis, dosies atkal tālāk. Taču ne vairs Vinnera un Sida pavadībā. Ieradās tris liela auguma vīri no Personāla daļas, iekaustīja Sidu un Vinneru vienkārši tāpēc, ka viņi to varēja, Magdalēnu un Anebu, kuri jau tāpat nespēja pretoties, jo viņu rokas bija saslēgtas rokudzelžos, sasēja viņus un aizbāza tiem muti. Dēla zīmīti Magdalēna paguva noslēpt zābakā, tādēļ ar to viss bija kārtībā. Turpretī viss pārējais nebija kārtībā.

-    Jums ir norunāta tikšanās ar Šefu, tas bija vienīgais, ko Personāla daļas vīri vīpsnādami izpauda. Viņš visu izstāstīs par jūsu gaidāmajiem amatiem.

Rafijs niknojās arvien vairāk. Zooloģiskajos dārzos Čārliju neatrada. Viņu neatrada, pārmeklējot ūdensceļus. Zēnu neizdevās sameklēt arī pilsētā. Rafijs nolēma atgriezties mistera Absvorta zivju steķī. Rafijs vēlējās kādam iesist, bet Čārlija tuvumā nebija, tāpēc viņš par savu upuri izraudzījās misteru Absvortu.

Pašā dienas vidū, silto saules staru apmirdzēts, lielais, sarkanais kuģis lēni kā gulbis peldēja pa Senmartēna kanālu. To varētu nosaukt par graciozu ainu, ja nebūtu dzirdams kuģa saceltais troksnis: Kaliope dziedāja pilnā balsī. Kas tas bija par traci! Pirms kāda laika, kuģojot prom no Londonas, tā jau bija diezgan skaļa, bet šeit, starp ēkām, tā taurēja un plurkšķēja kā atrakciju parka ansamblis vasaras dienā; trokšņainā mūzika bija gan jautrības, gan ilgu pilna, un tā bija neatvairāma skaņa. Čārlijs pamanīja, ka daudzi Kirkes ļaudis izkāpuši krastā un dala cirka reklāmas lapiņas. Pilsētnieki skatījās uz kuģi, smējās par Kaliopi, lasīja skrejlapas un bāza tās somās un kabatās. Viņi visi vēlējās nākt uz cirku.

Pēc tam kuģim bija jāšķērso vēl četras Senmartēna kanāla slūžas. Čārliju ikreiz parsteidza tas, cik cieši kuģis iegūla slūžās kā resns vīrs vannā -, brīnums, kā tur atlika vieta ūdenim. Bet vieta atlika tieši tik daudz, lai radītu to neparasto, ļodzīgo, nelabumu izraisošo sajūtu, kas rodas, kad kuģis mēģina nostāvēt mierā un nedauzīties pret slūžu malām. Ūdenim bangojot un plūstot iekšā ārā slūžās, gar kuģi skalojās smirdīgas putas un starp zaļajām ūdenszālēm vīdēja pie slūžu sienam piestiprināto metāla kāpņu stieņi. Skanēja zvani, un služu uzraugi sauca "Bonjour!". Augstu pāri kanālam stiepās gaiši zaļš gājēju tiltiņš, un cilvēki, kas uz tā apstājās, lai apbrīnotu cirka kuģi, likās stāvam augstu koku zaros starp sulīgi zaļajām lapām.

Zinot, ka galamērķis vairs nav tālu, Čārlijs jau bija samierinājies ar slūžu pārvarēšanas radītajām neērtībām, kad pēkšņi Kaliope, kura visu laiku bija aizgūtnēm spēlējusi, nogārdza, nožagojās un apklusa. Kuģis iestūrēja Tempļa slūžās. Kirke apstājās un turpināja darboties tukšgaitā. Tajā brīdī no krasta kads kaķis uzsauca Čārlijam.

-    Man tev jāpasaka, ka viņi ir aizbraukuši! kaķis kliedza.

-    Ko? Čārlijs atkliedza pretī. Panāc šurp, nāc uz klāja!

Kaķis parāvās malā. Ūdens ar lielu sparu un troksni sāka izplūst no slūžu kambara, un Kirke sāka grimt, atstādama kaķi augstu virs sevis. Čārlijs piesteidzās pie kuģa sāna, lai būtu tuvāk kaķim, un kliedza: Aizbraukuši? Kad? Uz kurieni? Uz Venēciju?

-    Uf. Iespējams, noteica kaķis. Man tev tikai bija jāpasaka, ka viņi ir aizbraukuši. Neko vairāk es nezinu.

Kuģis pagriezās pret ķieģeļu mūri. Virs tā varēja saskatit kādas statujas pakausi, uz kura tupēja balodis, un tumši zaļu, glīti apcirptu dzīvžogu. Aiz mūra Čārlijs pamanīja zemu akmens arku.

-    Nāc šurp, Čārlijs nerimās. Lūdzu! Panāc un pastāsti ko vairāk. Kad viņi aizbrauca? Ja vien viņš varētu uzzināt, ar ko vecāki pārvietojas, cik ilgi viņi brauks, tad varbūt viņam izdotos noskaidrot, vai varēs vecākus panākt.

-    Lūdzu! Čārlijs šņāca, lai neviens neko neievērotu.

-   Neko vairāk es nezinu, atkliedza kaķis, un, kamēr kuģis grima dziļāk slūžās, tas pagriezās un aizgāja.

Čārlijs nolamāja kaķi un uzgrieza tam muguru. Džūliass savādi nopētīja draugu.

-     Kādēļ tu sprauslāji un kliedzi uz to kaķi? viņš vaicāja.

-   Veiksmei, žigli attrauca Čārlijs. Ak, skaties! Kas tagad būs! Viņš skatījās uz sīko arku priekšā. Viņi stūrēja taisni tai virsū.

-    Mēs netiksim cauri! viņš kliedza. Tā ir pārāk maza.

Tomēr tā nebija maza, bet gan atradās tālāk un zemāk uz priekšu. Tā izskatījās pēc novērošanas lūkas. Čārliju pārņēma panika. Te ir pārak stāvs! Kā viņi tik īsā laika spridī varēs nolaisties tik zemu! Šķita, ka viņi tūlīt iekritīs zemes dzīlēs un nogrims.

Arī tad, kad slūžu kambaris jau bija tukšs un vārti uz otru galu atvērti, kuģis vienalga šķita pārāk liels un arka atradās pārāk zemu. Tas bija tā, it kā nāktos ierāpties mazā, tumšā alā, kas ved uz pazemes valstību. Bet, līdzko kuģis izspraucās no pirmā kambara, Čārlijs aptvēra, ka viņi ieiet citā kambarī. Šīs bija dubultās slūžas stāvas ūdens kāpnes -, un tagad viņu ceļš veda vēl dziļāk tumšajā bedrē. Viņi slīdēja iekšā pazemes alā. Čārlijam prātā atausa stāsts par Orfeju, kurš devās pazemē, lai pārvestu savu sievu Eiridīki no mirušo valstības. Diemžēl Čārlija vecāku šajā pazemē nav. Viņi jau ir aizbraukuši.

Šī drēgnā, bīstamā bedre precīzi saskanēja ar Čārlija noskaņojumu.

Pēkšņi saules gaisma bija pazudusi. Tikko viņi bija priecājušies par jauko pavasara dienu, par zilajām debesīm un pūkainajiem mākoņiem, sarkanajām ģerānijām uz balkoniem ar kaltām dzelzs margām, Parīzes namu baltajiem logu slēģiem un melnajiem laternu stabiem, un nu tas viss bija pazudis un viņus ieskāva glumas, zaļas sienas un putojošs, dzeltens ūdens. Atskatoties Čārlijs redzēja, kā izgaist skaistā diena. Tikai dažas zaļas un slapjas papardes ieskāva atpakaļskatu, kuģim paslīdot zem izliektās velves. Viņi iepeldēja milzīgā, tumšā, drēgnā tunelī.

Čārlijs vēl paspēja ieraudzīt lielos, skaistos akmeņus sienas mūrējumā un saprata, ka šis tunelis ir ļoti vecs, bet jau pēc brīža bija grūti kaut ko saskatīt. Labajā pusē gar tuneļa malu stiepās taka, pie griestiem rēgojās melni, putekļaini zirnekļu tīmekļi un savādi, tievi stalaktīti melni ar baltiem galiem. Gaiss tunelī bija vēss, mitrs un smirdīgs. Čārlijs to varēja sajust, bet saskatīt neko daudz nevarēja. Viņš jutās tā, it kā atrastos nepareizā vietā, un tagad viņam jādodas tālāk, bet priekšā ir atkal jaunas problēmas. Čārlijam bija licies, ka ir jau apradis ar domu par Venēciju, bet tagad viņš pēkšņi aptvēra, ka viņam nav ne jausmas, kā tur nokļūs un ko darīs pēc tam, kad būs tur nonācis…

Kirkes priekšā ūdens pletās gluds un melns; aizmugurē tas bija netīrs un putojošs.

-    Tunelis! blakus nočukstēja Džūliass. Viņa balss spokaini atbalsojās griestos un ūdenī. Napoleons uzbūvēja kanālus un tad…

Bet Čārlijs viņa neklausījas. Viņš trīcēja. Viņam šeit nepavisam nepatika.

Tad Čārlijs tieši priekša ieraudzīja ovālu gaismas stabu, kas no tuneļa griestiem krita ūdenī un pat cauri ūdenim: tas izgaismoja zaļo un gludo ūdeni un pārtapa par tādu kā pienainu kolonnu. Čārlijam iešāvās prātā, ka viņam nav ne jausmas, cik te ir dziļš un kas slēpjas šī pazemes kanāla dibenā. Ja gaismas parādīšanās zēnu bija iepriecinājusi, tad drūmās domas visu prieku atkal aizgainīja.

-    Kas tas? Čārlijs klusi vaicāja Džūliasam. Viņš nevēlējās vēlreiz dzirdēt atbalsi.

-    Tā ir lūka uz ceļa virszemē, Džūliass paskaidroja. Tur brauc transports un notiek viss pārējais. Kanals sākotnēji bija vaļējs, bet vēlāk to pārsedza.

Kuģis peldēja tālāk. Kad viņi bija nonākuši tieši zem lūkas, Čārlijs pastiepa kaklu, lai paraudzitos uz augšu: caur metāla režģi varēja saskatīt debesis un lapas acīmredzot lūka atrodas kādā puķu dobē vai parkā.

-    Vai kanals ir ļoti garš? piesardzīgi vaicāja Čārlijs. Viņš vēlējas ātrāk tikt no šejienes laukā.

-   Ne-e, atteica Džūliass. Tūlīt jau beigsies.

Tunelis meta likumu. Čārlijs sajuta nepatīkamu kņudoņu vēderā, it kā viņa kuņģis un varbūt vēl citas ķermeņa daļas netiktu viņam līdzi. Tad zēns ievēroja, ka Kirke tomēr apgaismo sev ceļu. Priekšā uzradās vēl viens blāvas gaismas stabs, kas krita no griestiem, un, spocīgi spīdēdams, atkal palika viņiem aiz muguras. Čārliju no jauna apņēma tumsa.

"Tūlīt beigsies," nodomāja Čārlijs. "Kaut tā būtu. Bet vienalga kas notiks pēc tam, kad tikšu laukā?"

Tālāk sekoja vēl viens gaismas stabs. Un tad vēl viens.

Gan priekšā, gan aizmugurē varēja saskatīt arku siluetus un gaismas stabus, tumsu un atblāzmu, ko tumšajā, rāmajā, zaļajā ūdenī radīja no ārpasaules krītošas gaismas kolonnas. Tas bija skaisti, it kā priekšā slietos nespodra stikla siena, bet aizmugurē trakotu strauja upe. Gar izliektajām sienām stiepās bezgalīgi gara akmens mun iestiprinātu dzelzs gredzenu rinda. Ja Čārlijs pastieptos, viņš varētu pieskarties drūpošajiem akmens griestiem.

Cik tālu vēl? klusi jautāja Čārlijs.

Pēkšņi viņiem blakus mitrajā sienā iemirdzējās pavisam citāda gaisma gaiša, elektriska un krāsaina. Tā bija spoža un moderna izkārtne, kurā mirguļoja sarkans uzraksts "Bienvenue aux canaux de Paris" Laipni lūdzam Parīzes kanālos!

"Ak tā," nodomāja Čārlijs, nebūt nejuzdamies laipni lūgts.

Virs galvas uz dzelzs sijām savītajās ligzdās dūdoja un ķēzījās baloži. Tālāk virs viņu galvām, šķērsām pāri Kirkes ceļam stiepās no stikla un misiņa celts virszemes tunelis, pa kuru traucās vilciens. Tā bija Bastīlijas metrostacija.

Beidzot kuģis atkal izpeldēja laukā saules gaismā: īstā, brīnišķā, spožā, siltā, skaistā saulītē. Čārlijs priecājās par dienas gaismu un par to, ka ir ticis ārā no tuneļa, bet sliktais garastāvoklis viņu tomēr nepameta.

Te nu tas ir Port de Plaisance de Paris-Arsenal kādreizējais Bastilijas cietuma aizsarggrāvis. šajā cietumā Franču revolūcijas laikā ieslodzīja aristokrātus, kuriem te bija jāgaida nāvessods (viņiem nocirta galvu); šeit cietumnieki iemācīja žurkām pārnēsāt zīmītes; par daudziem cietumā ieslodzītajiem neatminējās gadiem ilgi. Lielais, augstais mūris kanāla labajā pusē ir paliekas no varenā cietokšņa… Tagad šeit viss ir citādi te ir bāztin piebāzts ar izpriecu kuģiem un tirdzniecības laivām, kruīza kuģiem un ļaužu masām, un te ir parks ar rotaļu laukumu. Taču Čārlijs jutās drīzāk kā cietumnieks, nobijies un izmisis cietumnieks, kurš ir apņēmies bēgt, bet… patiesībā… nebija pārliecināts, vai spēs sadūšoties.

Tā vien šķita, ka ļaužu pūļi gaida Kirki, citu kuģīšu iemītnieki, vispirms pabāzuši galvas laukā no savām kajītēm kā susliki no alām, traucās viņiem pretī. Lusidi ģimenes locekļi izlēca piestātnē, pirms vēl kuģis pietauvojās, un izsvaidīja reklāmlapiņas. Kaliope atkal uzsāka savu skanējumu, sēkdama un kunkstēdama kā vecs vīrs, kurš dzied deju melodijas no savas jaunības laikiem. Visi artisti un kuģa apkalpes vīri bija iznākuši uz klāja, vicināja rokas un trokšņoja, lai parīzieši zinātu, ka pilsētā ieradies cirks. Čārlijs izdzirdēja majora Tiba balsi: Šis, puis, nav vienkārši cirksj šis ir Cirks ar lielo burtu lieliskākā un labākā, satriecošākā un izaicinošākā, visgrandiozākā izrāde pasaulē! Šis ir Tibodē Karaliskais peldošais cirks un Muzikālā jātnieku akadēmija!

Vēlāk visi paēda un atpūtās, bet pēc tam sagatavojās paši un sagatavoja dzīvniekus vakara parādei. Visi beidzamie darbi labošana, tīrīšana un vingrināšanās bija gandrīz jau galā.

Kirke pagriezās pret piestātni. Atskatoties uz ieeju kanāla tunelī, Čārlijs aiz metro perona stikla tuneļa, aiz akmens mūra un augstu virs koku galotnēm ieraudzīja zeltainu spārnotu skulptūru, kura uz vienas kājas eleganti stāvēja augstas kolonnas galā. Skulptūras rokas bija izstieptas un spārni izplesti. Šķita, ka tā teju, teju pacelsies gaisā.

—     Kas tas ir? Čārlijs vaicāja Džūliasam.

—Tas ir piemineklis Franču revolūcijai, paskaidroja Džūliass. Tas ir Bastīlijas laukums, kur kādreiz bija cietums, un skulptūra ir laukuma centrā.

-    Bet kā statuja tā ir? Čārlijs tincināja tālāk.

-    Brīvības gara statuja, atteica Džūliass.

Brīvība. Čārlija vecāku brīvība ir vēl pārāk tāla. (Par laimi, Čārlijs tobrīd neredzēja savus vecākus, kas sasieti tupēja uz Personāla departamenta mašīnas aizmugures sēdekļa un tika vesti dienvidu virzienā.) Bet lauvu brīvības atgūšana sola biedējošu dēku. Čārlijs jutās iztukšots. Visiem pārējiem šī diena atnesusi daudz kņadas un saviļņojuma. Savukārt Čārlijam tā solījās būt nogurdinoša, raižu un baiļu pārpilna.

Tātad Venēcija. Pēc izrādes viņi pametīs kuģi un dosies taisnā ceļā uz vilcienu. Pēc pusdienām Čārlijs grasījās izpētīt apkārtni un izstrādāt maršrutu līdz stacijai, taču Makkomo viņu iesauca lauvu kajītē. Še, puis, uzvelc šo, viņš teica un pasvieda drēbju saini. Tajā bija sarkans samta uzvalciņš ar zelta tresēm [18] uz pleciem un gar priekšpuses apakšmalu un ar savītu, zelta krāsas šņori bikšu sānos un melnu zābaku pāris, kas Čārlijam bija par lielu. Zēns nopētīja apģērbu un tad uzvilka to.

Čārlijs katru dienu bija turpinājis dot Makkomo lauvu zāles, un dresētāja uzvedība acīm redzami izmainījās. Viņš bija zaudējis savu savaldību un prātīgumu. Iepriekš viņš allaž izskatījās tā, it kā viņu nekas nekad neuztrauktu; tagad viņš bija kļuvis svārstīgs un untumains.

Makkomo nopētīja Čārlija tērpu.

-   Būs labi, viņš sacīja un, rupji satvēris Čārlija galvu, uzmeta uz tās kaut kādu lupatu, kuru ilgi tina un spraudīja, un, kad Čārlijs atkal iztaisnojās, viņam galvā bija turbāns.

-    Labi, Makkomo noteica. Parādē tu jāsi uz sava drauga.

Telpā iestājās klusums.

-    Ko es darīšu? samulsis pārjautāja Čārlijs.

-   Tu jāsi uz sava drauga, atkārtoja Makkomo.

-     Uz kāda drauga? vaicāja Čārlijs, cerēdams, ka Makkomo nedomā to pašu, ko viņš.

-    Uz jaunākā lauvas tava drauga, bilda Makkomo. Uz viņa. Norādīja dresētājs. Jaunais Lauva samiegojies skatījās uz priekšu, galvu atbalstījis uz ķepām, un šķita nemanām, ka Makkomo norāda uz viņu.

-    Bet es nevaru… Čārlijs stostījās. Es nevaru jāt uz… Tad, kad viņš majoram Tibam teica, ka var nostāties uz rokām uz lauvas muguras, viņš, protams, jokoja. Cilvēks nevar izdarīt kaut ko tādu. Lauva ir plēsīgs dzīvnieks. Spēcīgs un lepns dzīvnieks, kurš jebkuru var saplosīt gabalos un apēst. Tas, ka šīs ir cirka lauvas, nenozīmē, ka viņu instinkti būtu iznicināti.

-   Es zinu, ko tu vari, noteica Makkomo. Viņa seja izskatījās cieta kā akmens, tikai acu plakstiņi nervozi raustījās.

Čārlijam saļodzījās ceļi.

-   Es skaidri zinu, ko tu vari, piebilda Makkomo. Es dzirdēju.

Ko viņš bija dzirdējis? Un vai viņš kaut ko saprata?

-    Tātad pasaki savam draugam, ka tu šovakar uz viņa jāsi, turpināja Makkomo. Tu jāsi uz viņa paradē. Un vēlāk es pateikšu, kas tev būs jādara cirka izrādes laikā.

-   Bet… iebilda Čārlijs. Viņš nezināja, ko teikt.

Makkomo pēkšņi pienāca pavisam tuvu zēnanl klāt.

Vai tu domā, viņš klusi teica, ka esi pirmais, kas var ar tām sarunāties? Vai tu domā, ka kaut kads puišelis no Londonas ir vienīgais cilvēks pasaules pastāvēšanas vēsturē, kam piemīt šādas spējas? Kādēļ gan tu esi izredzētais? Kādēļ? KĀDĒĻ?!

Un pēkšņi Čārlijs saprata, ka Makkomo viņu apskauž; tajā brīdī, kad viņš teica: "Kādēļ gan tu?" viņš patiesībā domāja: "Kādēļ šādas spējas nepiemīt man Makkomo?"

Makkomo notrīsēja un tad atkal nomierinājās.

-   Puika, tu būsi mans tulks. Mēs abi uztaisīsim labāko lauvu šovu pasaulē. Un tas sāksies jau šonakt. Makkomo piemiedza acis. Es sākumā neticēju, ka tev piemīt šādas spējas, viņš sacīja, vai ka varētu sākt ātrāk ar tevi strādāt. Bet, kad šo pēcpusdien redzēju, kā tu sauci to svešo kaķi pie kanāla… nu labi. Rīt… rītdienai mēs izdomāsim kaut ko fantastisku. Vai varbūt parītdienai. Mazo lauvu zēn, man ir plāni. Mēs varam… mēs varam o! un pēc izrādes tu nolīksi lauvas gulēt. Man ir jāiziet. Makkomo acis spīdēja, un Čārlijs uzreiz saprata, ka lauvu dresētājs ir saņēmis īsziņu no Meiblas. Un zēns zināja arī to, ka Makkomo ies uz Chez Billy, lai satiktu tur Meiblu, un tieši tas Čārlijam bija vajadzīgs.

To sapratis, Čārlijs vairs nebija tik norūpējies par Makkomo domām. Galu galā rītvakar viņu šeit vairs nebūs.

-   Labi, zēns klusi noteica un uzmauca kājās zābakus.

-   Tātad pasaki to viņam, smaidīdams piebilda Makkomo.

Čārlijs satraukti uzlūkoja viņu.

-   Ko pateikt?

-   Vai ir kāds iemesls, kādēļ tu varētu neteikt?

Čārlijs klusēja. Šķita dīvaini, ka pēc tik ilgas kaķu valodas prasmes slēpšanas, viņam pēkšņi liek runāt šajā valodā.

Viņš nespēja, vienkārši nespēja parādīt Makkomo savas spējas. Visa viņa būtība pretojās tam. Bet kaut kas bija jādara.

Čārlijs norīstījās, tad piegāja pie Jaunā Lauvas un klusi, lai Makkomo nedzirdētu, iečukstēja tam ausī.

-   Jaunais Lauva, Čārlijs teica cilvēku valodā.

Jaunais Lauva neatbildēja. Pat ūsas nepakustināja.

-    Jaunais Lauva, Čārlijs turpināja, mesjē Makkomo uzskata, ka es varu ar tevi sarunāties. Es nezinu, ko darīt kā parādīt, ka tā domāt ir neprāts. Lai vai kā, viņš lika, lai pasaku, ka šovakar parādē man vajadzēs jāt tev mugurā. Es ēēē…

-    Puika, runā lauviski! ieaurojās Makkomo. Necenties mani apmuļķot! Lauvu dresētājs paberzēja deniņus. Čārlijs cerēja, ka Makkomo vēl joprojām sāp galva.

-   Er, rrrrr! Čārlijs mēģināja rēkt. Miau, rrrr ser, es nevaru! Es nesaprotu, ko jūs gribat no manis! zēns pulējās izskatīties tā, it kā grasītos raudāt.

Jaunais Lauva nožāvājās un apsedza purnu ar ķepu.

Makkomo uzmanīgi vēroja viņus.

-   Un? viņš vaicāja.

-   Un ko? atjautāja Čārlijs, cenzdamies neizklausīties nepieklājīgs.

-   Un ko viņš atbildēja?

-    Mesjē Makkomo, ser, Čārlijs bija izmisumā. Es nezinu, ko viņš atbildēja. Kungs, es neprotu runāt lauviski! Kā lai es to prastu? Kādēļ?

-   Tu proti, strupi atcirta Makkomo, tīdams ap pirkstu savu degunradža ādas pletni. Un ari mani tu iemācīsi runāt lauvu valodā.

Šajā mirklī Čārlijs no visas sirds nopriecājās, ka drīzumā pametīs cirku, un saprata, ka nekad nenožēlos savu lēmumu.

Protams, līdzko Makkomo izgāja no kajītes, Čārlijam un lauvām bija daudz kas runājams: par to, ka steidzami jābēg, par to, ka taisnā ceļā jādodas uz Venēcijas vilcienu, par to, vai pirms viņu aizbraukšanas vēlreiz uzradīsies Sergejs, kā ari jāprecizē atsevišķas bēgšanas plāna detaļas.

-    Pēc izrādes skatītāji dosies projām pa kāpnēm kuģa vidū, sacīja Čārlijs. Pa tām, kas atrodas pretējā pusē galvenajām kāpnēm. Cirka ļaudis būs vai nu turpat augšā, vai lejā tīrīs arēnu. Tātad, ja mēs iziesim no kajītes un tūdaļ aizlavīsimies aiz tās, tad varēsim bēgt caur kuģa pakaļgalu.

-   Kā, tavuprāt, mēs izkāpsim krastā? iejaucās Vecākais Lauva. Tagad, kad viņš atkal bija formā, Jaunais Lauva vairs nebija tik runātīgs. Lauvenes turpināja gulšņāt un vērot. Čārlijs nespēja iztēloties, par ko viņas domā, bet viņš nojauta, ka tās kaut ko slepus perina.

-   Es par to jau padomāju, godbijīgi bilda zēns. Un, zinot par jūsu lielisko fizisko formu un pieredzi cirkā, es iedomājos, vai… vai jūs varētu noiet pa virvi, kas savieno kuģi ar piestātni? Es pārbaudīju, krasts nav pārāk tālu un virve ir stingri nostiepta…

Dzeltenā Lauvene pakustināja ūsas.

-    Tu gribi, lai mēs staigājam pa virvi? uzjautrināts vaicāja Vecākais Lauva.

-   Jā, ser, teica Čārlijs. Ja… ja tas nav… zēns gribēja teikt: "Ja tas nav pārāk necienīgi", bet viņam šķita, ka necienīgi ir pat pieminēt lauvu pašcieņu.

Vecākais Lauva ieķiķinājās. Domāju, ka mēs to varam paveikt, viņš sacīja un palūkojās uz pārējiem. Viņa krēpes bija kļuvušas biezākas, acis spožākas un melnas lūpas spīdīgākas. Viņš jutās daudz labāk. Lauvenes nicinoši nožāvājās, bet Jaunais Lauva un Elsina tikai savilka savas elegantās uzacis un pašūpoja ūsas. Staigāšana pa virvi cirka lauvām nesagādās nekādas grūtības.

-   Lieliski, teica Čārlijs. Kad būsim tikuši uz mola, sekojiet man pa taciņu gar upi, pāri tiltam uz staciju, un tur mēs sameklēsim īsto vilcienu. Būs jau vēls un tumšs. Uz takas un uz ūdens neviena nebūs, turklāt arī apgaismojums tur ir slikts. Uz tilta būs mazliet riskantāk, bet arī tam nakts laikā vajadzētu būt tukšam…

Čārlijam pamira sirds. Palūk, kādas ir lauvas! Viņas ir milzīgas! Kā gan viņš pārvedīs sešas lauvas pāri tiltam pilsētas centrā tā, lai neviens tās nepamana, pat ja ir nakts vidus? Šausmas! Čārlijs vēlējās, kaut visi Parīzē būtu piedzērušies vai gulētu, vai atrastos cirkā…

-   Runājot par staciju. Iedomājos, ka, ja mēs piekļūsim pie sliedem nevis no perona, bet no citas puses, tad neviens mūs nepamanīs, bet mēs vienalga nokļūsim pie vilciena. Ja mēs nošķirsimies cits no cita, tad varam iet katrs pa savu ceļu… un mums ir stunda laika, lai nonāktu stacijā, jo vilciens aties pusvienos naktī. Lielākā daļa pasažieru būs jau ieņēmuši savas vietas, jo vagonus atver pulksten desmitos, lai cilvēki laikus varētu doties pie miera un tā tālāk… Čārlijs spēji aprāvās.

-    Un vai tu esi rezervējis mums sēdvietas? Vai tad cilvēki tā nedara? smaidīdams jautāja Vecākais Lauva.

-    Nē, ser, satraukti atteica Čārlijs, bet tad saprata, ka lauva viņu tikai ķircina. Nē, ser, zēns smaidot atkārtoja, toties man ir plāns par to, kurp mēs ceļosim…

Čārlijs un lauvas līdz pat vēlai naktij klusi turpināja sarunāties un noslīpēt bēgšanas plānu.

Viņu bēgšanā slēpās daudz lamatu. Čārlijs bija nobijies.

PIECPADSMITĀ nodaĻa

Šovakar Čārlijs gāja cirka parādes pašā priekšgalā.

Makkomo neatlaidās, un Čārlijs izlikās, ka mēģina uzkāpt Jaunajam Lauvam mugurā. Tad dzīvnieks pagriezās un nikni iecirta zēnam ar ķepu, atstājot viņa sejā dziļu švīku. Tā stipri sāpēja (vēlāk lauva atvainojās; viņš nebija gribējis tik stipri ieskrāpēt), bet vismaz Makkomo lika viņus mierā. Uz brīdi. Un tieši tas arī bija vajadzīgs.

Tādēļ Čārlijs, tērpies sarkanā samta uzvalkā ar zelta tresēm un melnos zābakos, kas laistījās kā nosūkāta lakricas konfekte, nevis jāja, bet soļoja blakus lauvām, kuras savā starpā bija saķēdētas ar smagām, smagām ķēdēm. Lai atbrīvotu ceļu, lauvām pa priekšu dejoja arēnas puiši, bet aizmugurē pēc lielas atstarpes sekoja pārējie cirka mākslinieki. Skatītāji pūta un elsa, redzot sešas lauvas un brūnādainu zēnu šo lielo, plēsīgo kaķu ielenkumā.

Viņi veda visu cirka trupu gar upi garām salai, kurā slejas Parīzes Dievmātes katedrāle, kur kādreiz dzīvoja kuprītis [19] , tad pa Rivoli ielu garām Tilerī dārzam uz Konkordijas laukumu, tad pa Elizejas laukiem līdz Triumfa arkai, un tad atkal atpakaļ uz kuģi viņi veda visas zebras un zirgus, Mācīto Sivēnu, kas vilka ratiņus ar dvīnēm, ungāru, kurš savas dresētās bites nesa kā bārdu, dejojošās meitenes un Bārdas madāmu, Pirueti un kovbojus, un majoru Tibu uz viņa smalkā, melnā ērzeļa, Lusidi ģimeni, kuri meta salto un grieza ritentiņus, un orķestri, kas savos dūmakaini zilajos tērpos atskaņoja visus izrādes meldiņus un maršus no sava repertuāra. Viņi visi gavilēja un dziedāja, un dalīja reklāmlapiņas. Viņi visi atgriezās uz kuģa noguruši, un majors Tibs teica runu: Tagad ikviens cilvēks Parīzē zina, ka mēs esam šeit, un viņi visi nāks skatīties izrādi un vedīs līdzi arī savus draugus.

Kad visi devās pie miera, Čārlijs gribēja izlavīties laukā un pārbaudīt ceļu uz staciju, bet viņu atkal pasauca Makkomo.

Puika, es esmu sasprindzis un satraukts, viņš sacīja. Es vēmu. Pamasē man kaklu! Tā nu Čārlijam nācās masēt Makkomo spēcīgo, stiegraino kaklu un plecus.

Cirkā tovakar visi bija satraukti. Rīt pirmizrāde. Pa visu kuģi kā vīnstīgas vai kā dūmi uz visām pusēm izplatījās satraukums un gaidas. Rīt viņi beidzot rādīs, ko prot.

Arī Čārlijs bija satraukts. Bet viņš zināja, kas jādara, un tas viņu mierināja. Tomēr nekādas domas ne par Rafiju, ne vecākiem, ne Makkomo, ne alergiem, ne gaidāmo bēgšanu nespēja mazināt Čārlija neizsakāmi stipro vēlmi noskatīties cirka izrādi.

Tā kā Čārlijs nekad dzīvē nebija redzējis cirku, majors Tibs ļāva viņam pievienoties arēnas puišiem, kuri tupēja pie arēnas malas vai stāvēja ailēs starp sēdvietām, bet pārtraukumos viņu uzdevums bija satīrīt manēžu. Protams, kad būs lauvu uznāciens, Čārlijam būs jādara savs darbs, bet pārējā laikā viņš varēs tupēt un skatīties izrādi.

Pirmie sanāca skatītāji. Kas par pūli! Viņi nāca pa bruģētu ceļu no Bastilijas laukuma uz piestātni, un viņi visi bija krāšņi: greznas dāmas garos svārkos, resni vīri baltās vestēs ar platām lentēm un medaļām un frakām mugurā, draudīga izskata zeļļi garos, tumšos mēteļos, gariem zābakiem kājās, bērni, mātes un tēvi, skeiteri un panki, skarbie lielie puiši izdilušās ādas biksēs, bariņš smejošu jaunu un daiļu meiteņu ar baloniem, ziediem un dāvanām rokās (viņas, šķeit, kaut ko svinēja), laucinieki ar sarkanām sejām, karavīri, priesteris. Viņi visi bija dažādu ādas krāsu un runāja dažādās valodās: dažas no tām Čārlijs atpazina protams, angļu un franču, un dažas arābu -, pārējās bija nepazīstamas. Čārlijs palūkojās apkārt, ar acīm meklējot dāmu, kas varētu būt tīģeru dresētāja, kura pat bez baltām ādas drēbēm izskatītos pēc tādas, bet neviena nelikās piemērota šai lomai. Impērijas vēstnieka viesi smalkākie un diženākie no visiem skatītājiem ieņēma vietas lielajā ložā. Majors Tibs bija pie viņiem spieda tiem rokas, sasita papēžus un skūpstīja rokas dāmām. Kaliope spēlēja, cik jaudas (paldies dievam, kuģa iekšienē troksnis nebija tik liels), un pūlis, ieņemdams sēdvietas, čaloja, arēnā smaržoja svaigas skaidas, dzeltenais apgaismojums maigi staroja, un Čārlijs ilgojās, kaut viņam nebūtu nekādu rūpju, kaut viņš varētu būt parasts puika cirkā.

Kaliopes mūzika pamazām noklusa, un arī skatītāju murdoņa pierima. Gaismas dzisa, un klusums nolaidās pār arēnu, skatītāji lūkojās uz manēžu un gaidīja, un arī cirka mākslinieki aizkulisēs gaidīja savu uzstāšanos un pārsteigumu publikas acīs. Šķita, ka visi ir aizturējuši elpu.

Pec tam skaļi un gaiši ieribejas bungas:

Tramdada damdada damdada

DAMDAMDAM dada

DAM DAM DAM!

Tajā pašā bridi orķestris sāka spēlēt jautru galopu, krāsainas prožektoru gaismas šaudījās šurpu turpu un meta starus uz arēnu, no griestiem krita krāsainu vītņu un serpentlna virpulis, un arēnas centrā, lēkādami un kūleņodami, no četrām pusēm izskrēja akrobāti sarkandzeltenos tērpos. Prožektoru apgaismoti, tie cits pēc cita te brāzās dažādos virzienos, atsperdamies uz paslēptajiem tramplīniem, te atkal meta salto uz matračiem arēnas vidū. Šķita, ka viņu ķermeņi teju, teju saskarsies. Pēc tam akrobāti pielēca kājās, paklanījās un pasmaidīja, un iemetās ēnā arēnas malā, lai atkal lēktu atpakaļ. Manēžā ieveda vairākus skaistus, dābolainus ponijus, un akrobāti lēkāja tiem pāri, ikreiz mīksti piezemēdamies kā kaķi, izliekdami muguras un atmezdami rokas; viņi, šķiet, priecājās paši par savu veiklību.

Kad akrobāti, nometušies uz ceļiem un noliekuši galvas vai nokrituši špagatā, it kā būtu no gumijas, bija paklanījušies, arēnā, prožektora spoži apspīdēts, iesoļoja majors Tibs. Viņš bija ģērbies tumši zilā frakā ar mirdzošām zelta pogām, baltās bridža biksēs no briežādas un melnos jātnieku zābakos. Rokā viņš turēja savu garo, eleganto pletni un skaņā balsi vēstīja: Dāmas un kungi, lādies and gentlemen, meine Damen und Herren, mesdames et messieurs, laipni lūgti Tibodē Karaliskajā peldošajā cirkā un Muzikālajā jātnieku akadēmijā, visu laiku labākajā cirka izrādē! Šovakar mums ir tas gods, prieks un patiesa vēlme jūs iepazīstināt ar mūsu izrādi, sajūsmināt, pārsteigt un gandarīt ar šovu, par kādu jūs vienmēr esat sapņojuši…

Viņa balss skanēja dzidri un skaidri. Viņš stāstīja skatītājiem, kādi priekšnesumi viņus gaida un cik pasakaini tie būs. Viņš pliukšķināja pātagu, viņš pūta svilpi, viņš iztaisnoja savus vīrišķīgos plecus un virpināja savas brašās ūsas, un visi vīrieši auditorijā vēlējās kaut mazliet līdzināties majoram Tibodē, un visas sievietes auditorijā vēlējās, lai tādi būtu viņu vīri un pielūdzēji. Čārlijs redzēja, ka arēnas puiši uzslauka serpentīnu un vītnes un aizvelk akrobātu matračus no manēžas. Bet majors Tibs prožektoru gaismā turpināja slavināt grandiozo cirka izrādi, kas tūdaļ sāksies.

Izrāde sākās ar divpadsmit zebru izgājienu, tās rindās pa trim valsēja skaistās "Zizū valša" melodijas pavadībā. Viņu labi barotie ķermeņi spīdēja, un viņu galvas rotāja baltas un melnas spalvas.

Zebras ņēmās locīt savus melnbalti svītrainos celīšus, un, stājoties dažādās kombinācijās, radīja skaistus, melnbalti svītrainus rakstus. Mainoties apgaismojuma krāsai, mainījās zebru balto svītrū tonis, un nu jau dzīvnieki veidoja rozā rakstus, tad zilus, tad zaļus. Pēc tam no sausā ledus aparātiem pa manēžu sāka izplūst dūmi, un zebras sastājās aplī, paklanījās cita pret citu un uzmanīgi apgūlās zemē, izgaisdamas dūmos. Tikmēr saksafons spēlēja skaistu, skumju melodiju.

Prožektori tika pagriezti pret cirka arēnas svītraino jumtu. No griestiem virpuļodams krita un atkal uz augšu cēlās sniegs tikai tas nebija parasts sniegs, pārslas bija pārāk lielas: tur augšup un lejup lidinājās dažādu krāsu dūjas. Un rožu ziedlapiņas. Tās krita un planēja. Visi, elpu aizturējuši, skatījās, kā dūjas un ziedlapiņas virpuļodamas salaižas ap gulošajām zebrām.

Un Cārlijs, tāpat kā pārējie skatītāji, nemanīja, kas tikmēr notika pie arēnas griestiem: virves dejotāji gatavojās nākamajam numuram, kuru pieteikt iznāca majors Tibs.

Dāāāmas un kungi, viņš nodārdināja, šovakar, ce soir, ici, šeit, Parīzē, Tibodē Karaliskajā peldošajā cirkā un Muzikālajā jātnieku akadēmijā jūs kļūsiet par lieciniekiem brīnumam, jūs piedzīvosiet ko unikālu, jūs tiksiet iesaistīti neiespējamajā. Šovakar, mesdames et messieurs, jūsu uzmanībai piedāvājam labāko, vienīgo, pasaulslaveno, unikālo un neatkārtojamo Debesu Dēmonu, E1 Diablo Aero, neparastu virves dejotāju, vīru, kurš visu savu dzīvi var pavadīt uz virves tik tievas kā jūsu, kundze, ķēdīte (viņš graciozi norādīja uz sievieti pirmajā rindā) un tik augstu, cik augstu Impērijas vēstnieks vērtē savu sievu (viņš graciozi norādīja uz lielo ložu un turpināja runāt), īsi sakot, dāāāāmas un kungi, tūlīt jūsu uzmanībai E1 Diablo Aero!!!!!!!

Pašā augšā pie kupola stingri kā ģitāras stīga bija novilkta stieple un vienā tās galā stāvēja Aero. Viņš izskatījās lieliski savā sudrabainajā triko, ar garo kārti līdzsvara noturēšanai rokās un neizsakāmi eleganti nostieptiem pirkstgaliem.

Sākumā viņš vienkārši cēli stāvēja. Tad viņš sāka skriet pa virvi, lai parādītu, ka ir situācijas noteicējs. Pēc tam viņš dejoja uz virves un nosvieda savas kurpes. Pēc tam viņam uz virves pievienojās divas meitenes sudrabainos triko. Tās bija dvīnes! Viņas aizsēja Aero acis, un viņš ar aizsietām acīm skraidīja pa virvi. Tad viņš dvīnes iesēdināja ķerrā un vizināja pa virvi. Pēc tam viņš paņēma mazu plītiņu un uzcepa omleti, apmezdams to gaisā kā pankūku; pēc tam viņi, saceldami lielu jezgu, aicināja kāpt augšā uz virves kādu puisi no skatītāju rindām. Viens no Impērijas vēstnieka pavadoņiem atsaucās aicinājumam. Viņam palīdzēja ierāpties manēžā, un tad viņš, cenzdamies saglabāt pašpaļavigu un nelokāmu sejas izteiksmi, kāpa pa kāpnēm augšā uz virves. Sasniedzis platformu, viņš pārmija dažus vārdus ar E1 Diablo Aero. Virves dejotājs pacēla viru uz muguras un pikpaunā uzmanigi pārnesa no vienas platformas uz otru. Čārliju pārņēma skaudība.

Bet kas tad nu! Tā vietā, lai nogādātu vīrieti atpakaļ vietā, E1 Diablo aizdrāzās prom, atstādams puisi vienu pašu! Otrā virves galā nebija kāpņu, tur patiešām nebija iespējams nokāpt zemē… E1 Diablo un dvīņu meitenes smējās, un dievs vien zina, ko tobrīd domaja Impērijas vēstnieka viesis. Čārlijs kodīja pirkstus.

E1 Diablo māja vīram, lai tas nāk atpakaļ, bet puisis, kam, šķiet, piemita laba humora izjūta, purināja galvu, sakot "nekā nebija". E1 Diablo māja savam nepakļāvīgajam viesim, bet tas pat nepakustējās. Beigu beigās Aero paņēma vijoli un sāka spēlēt skaistu un skumīgu melodiju, kas atgādināja salauztas sirds pukstēšanu. Viņa spēle skanēja tik sērīgi, ka ļaudis piemirsa, ka viņš stāv augstu gaisā uz virves un pūlas pierunāt skatītāju pārstāvi iet pa novilkto stiepli…

"Jebkuras briesmas atkāpjas cirka mākslinieku skaistuma un veiklības priekšā," nodomāja Čārlijs, "un tādēļ ne viņi nokrīt, ne lauž kaklu, ne viņiem tīģeri nokož galvas."

Tikmēr arēnā izgāja klauns, atdarinādams E1 Diablo Aero, Džūliasa tētis! Viņš bija ģērbies Pjero tērpā, un viņa seja bija nozieķēta ar baltu krāsu. Un viņš visu laiku ākstījās. Klaunam rokās bija milzīgi liela vijole, kuru viņš spēlēja gan aizlicis aiz muguras, gan mezdams kūleņus, gan turēdams to starp kājām. Tad viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm, lai uzspēlētu duetā ar E1 Diablo, kurš vēl aizvien centās atvilināt vīru atpakaļ pa virvi uz pirmo platformu.

Pēc tam kad viņi visi bija laimīgi nokāpuši lejā, orķestris sāka spēlēt jautru un ritmisku melodiju un manēžā uz divriteņiem izbrauca Bikabhajs ar šimpanzēm. Dzīvnieki bija ietērpti skaistās, baltās zīda pidžamās un baltos turbānos, ko rotāja priekšpusē ar brošu piespraustas pāvu spalvas. Viņu velosipēdi bija pāvu zilā tonī. Pērtiķi meta salto, nēsāja cits citu apkārt manēžai, vicināja saulessargus un izlikās, ka smēķē pīpes. Viņi uzlasīja no grīdas ziedlapiņas un sniedza tās Bikabhajam un skatītājiem, bet pēc tam divas šimpanzes saķīvējās un sāka ēst rozes.

Klauni turpināja draiskoties, it kā nevienam nebūtu gar tiem daļas. Hei, lamzaki, mēs atkal esam šeit! viņi klaigāja. Kā jums klājas? Majors Tibs iznāca, lai aizvestu klaunus. Major Tib, jums par prieku, bilda viens no resnajiem klauniem, viņš teica, ka jūs teicāt, ka es teicu, ka viņi teica, ka neviens nevienam neko neteica! Džūliasa tētis tikmēr apsēdās uz tievas nostieptas virves un skraidināja un dancināja pa to žurkas, pēc tam pabaroja tās ar šokolādi. Kam vajadzīga ēdienu gatavošana? viņš sacīja. — Tas ir niķis. Tā ir izrādīšanās. Un viņš iedeva vienai žurkai savu mobilo telefonu un apgalvoja, ka tā pasūtot ēdienu promnešanai, un pēc tam viņš, bārstīdams smalkus komplimentus, uzlūdza vakariņās kādu damu no skatītāju vidus.

"Tā ir vienkārši ākstīšanās un nav bīstama," nodomāja Čārlijs. "Smieklīgs mikslis…" Un tad viņš atminējās, ka šis triks ar žurkām uz virves patiesībā ir norāde viņam Čārlijam. Sirdij strauji sitoties, zens pielēca kājās un lepns un priecīgs iemetās arēnā. Viņš skaidri zināja, kas jadara, tādēļ gluži kā profesionālis parāva spožās sviras un pagrieza padilušos kloķus, lai nolaistu arēnas krātiņu, jo tūlīt bija jasakas Makkomo numuram ar lauvām.

Čārlijs pratoja, ka viņš jutīsies, skatoties lauvu uzstāšanos. Viņš zināja, ko lauvas darīs, mēģinājumos viņš to gana bieži bija redzējis. Bet redzēt lauvu uzstāšanos publikas priekšā ir pavisam kas cits. Tā, it kā viņas rādītu visu, ko prot, un it kā Makkomo butu neticami drosmīgs un veikls un būtu "iemācījis" lauvām valstīties pa grīdu, pacelt ķepas un rēkt, ka liek dresētājs. Bet lauvas taču ir daudz gudrākas, un viņas tikai izpatīk Makkomo par to, ka viņš tās baro, un tāpēc, ka viņš dod tām zāles, ja runājam precīzi. Čārlijs sprieda, ka, viņaprāt, šī uzstāšanās mazliet pazemo un apkauno lauvas.

Cārliju apbūra viņa draugu spēks un graciozitāte, kad tās iznāca manēžā un lēca pa to. Makkomo izskatījās apbrīnojami bargs un drosmīgs savā afrikāņu tērpā un ar degunradža ādas pātagu rokās. Viņš ņēma lauvas aiz ķepām un lika tām rēkt, nogāza zvēru spēcīgos ķermeņus zemē un uzgūlās tiem virsū. Kad Makkomo uzgrieza Jaunajam Lauvam muguru, Cārliju pārņēma bažas par dresētāja drošību; kad Makkomo iejūdza Vecāko Lauvu ratiņos un pats iekāpa tajos, lai pavizinātos, Čārlijs vēl vairāk izbijās, jo viņš zināja to, ko nezināja Makkomo, ka Vecākais Lauva ir atguvis pašcieņu un vairs nepieļaus pazemojošu attieksmi… Bet Vecākais Lauva bija atguvis arī saprātu, un viņš zināja, ka jāuzvedas pakļāvīgi, lai vēlāk varētu bēgt, tādēļ viņš samierinājās, lai gan necieta šādu izturēšanos to visu Čārlijs redzēja lauvas skaistajā, pinkainajā sejā.

Tad lauvas izlikās cikstamies savā starpā, un Makkomo viņus izšķira, bet daži jūtīgāki skatītāji elsa un spiedza. Un beigās lauvenes parādīja satriecoši iespaidīgu triku, saukļu par Atsperīgo Lēkāšanu, ko mēdza rādīt senos laikos pirms tīklveida arēnas krātiņu ieviešanas. Tajos laikos manēžā ieveda krātiņu uz platformas un tur iekšā gāja dresētājs kopā ar lauvām. Un dzīvnieki lēkāja, atsperdamies pret krātiņa sienām. Tagad orķestris sāka spelet īpašo lauvu melodiju Sūsa:,: komponēto "Esprit de Corps" un lauvenes, ievilkušas nagus, lēca pret krātiņa sienu, atspērās un lēca zemē, tad tādā pašā garā atspērās pret grīdu un uzlēca uz sienas gluži kā kaķēni, kas dauzās pa dīvānu. Skatītāji spiedza, kad lielie kaķi lēca viņu virzienā un kad metāls grabēja un drebēja, plēsoņām atsperoties pret krātiņa sienam, kad lauvenes rūca un kad bija redzamas viņu lielās ķetnas un gludie krēmkrāsas punči, tas bija fantastisks, biedejošs, krāšņs skats. Tas bija Cirks.

Pēc tam tika pasludināts pārtraukums. Čārlijs bija ārkārtīgi priecīgs. Būdams vienlaikus piederīgs gan skatītājiem, gan cirka izrādei un nemitīgi domādams par to, kas būs jadara vēlāk, Čārlijs jau tagad jutās iztukšots un satraukts. Viņš vēl nespēja domāt par to, kas notiks pēc tam.

Kad viņš bija novācis manēžas krātiņu un palīdzējis Makkomo aizvest lauvas, Čārlijam bija brīvs brīdis, lai mierīgi pasēdētu uz klāja. Viņš dziļi ieelpoja un paskatījās uz mēnesi, kas rāmi vērās viņam pretim. Zēns vēlreiz pārliecinājās, ka virve, kas piestiprināta pie kuģa pakaļgala, ir īstā, pa kuru viņi noskries lejā uz molu, lai izvairītos no ļaužu pūļa piestātnē, un, jā, viņi ātri varēs aizskriet līdz tiltam, un, jā, tas vietām ir apgaismots, un

* Sousa, John Philip amerikaņu komponists un diriģents (1854-1932).

mēness nav tik liels, lai apkārtne būtu pārāk gaiša, un, jā, viņu plānu var īstenot, un viņi to ari izdarīs. Čārlijs sprieda, ka būtu bijis labi, ja viņš varētu pārbaudīt visu ceļu līdz stacijai, bet viņš redzēja, ka taciņa no tilta aizvijas līdz pašai upei, tāpēc, viņaprāt, nokļūt līdz stacijai nevajadzētu būt pārāk grūti, protams, ja vien viņus kāds neierauga.

Kad Makkomo aizgāja paņemt tasīti kafijas, Čārlijs izvilka no virvju noliktavas savu somu un pārbaudīja, vai visas mantas ir vieta: telefoni, ar asinīm rakstītā vēstule, astmas zāles, rotaļu tīģeris, mammas lazurīta bumbiņa… Čārlijs apskatīja savu telefonu. "Ha, ha, Rafij," zens nodomāja. "Tu tā ari neuzzināji, kur es esmu. Vai ne? Tu neatnāci man pakaļ…" Čārlijs iestūķēja somā arī pietaupītos ēdienu atlikumus un paciņu gaļas lauvām. Cerams, ka tā somā nesāks tecēt… Nesamais bija visai smags, bet gan jau lauvas palīdzēs.

Čārlijs ļoti, ļoti uztraucās.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pēc starpbrīža atgriezies arēnā, Čārlijs redzēja, ka Makkomo ir nomazgājies un nomainījis savu cirka tērpu pret ārkārtīgi tīru, labi izgludinātu un iestīvinātu baltu afrikaņu "pidžamu" ar visu augšiņu un apakšiņu, kā to mēdza saukt Čārlija tētis. Viņš stāvēja uz lielajām trepēm kopā ar kādu sievieti.

Viņas sarkanie mati bija sasprausti pakausī, bet dažas cirtas sānos nokarājās, viņas āda bija pērļaini bāla, un Čārlijs iztēlojās viņai mugurā baltu ādas kostimu.

Meibla!

Šķita, ka Makkomo un Meibla labi saprotas. Meibla kaut ko darīja ar savām acīm, kas, pēc Čārlija domām, varētu saukties "Skropstu plivināšana" tādu frāzi viņš reiz dzirdēja, bet netika redzējis tā darām. Patiesībā tas izskatījās visai jauki. Čārlijs brīdi vēroja Meiblu. Zēns prātoja, vai Makkomo ar savu draudzeni dosies projām jau pirms cirka izrādes beigām? Vai tas ko mainītu? To Čārlijs nezināja. Vai ir iespējams, ka viņi ātrāk pavakariņos un agrāk atgriezīsies uz kuģa?

Čārlijs piesteidzās pie pārīša.

-   Labvakar, Makkomo, ser, zēns sveicināja. Labvakar, madame.

Makkomo uzlūkoja zēnu tā, it kā tas būtu jucis.

-   Izrāde ir tik burvīga, vai ne? Jums jāatgriežas savās vietās jūs nedrīkstat neko palaist garām. Izrāde sāksies kuru katru mirkli. Kundze, jums patiešām jāiet atpakaļ uz savu vietu! Čārlijs idiotiski smaidīja un stūma

Meiblu atpakaļ uz arēnu. Makkomo apjuka iepriekšējais Makkomo nekavējoties būtu reaģējis, pasūtot Čārliju labi tālu, bet jaunais, sazāļotais Makkomo tikai sekoja sievietei, kad pārsteigtā Meibla ļāvās, lai to pavada atpakaļ uz viņas sēdvietu. Ungārs ar garajiem zabakiem nebija manāms. Čārlijs sazvērnieciski pasmaidīja. Makkomo grasījās apsēsties blakus Meiblai. Tas labi. Meibla uzrunāja Čārliju samtainā un zemā balsī: Liels paldies. Tu esi gādīgs bērns.

Čārlijs nodomāja, ka viņas tīģeriem gan ir jauka dzīve.

Pārliecinājies, ka Makkomo un Meibla apsēžas, Čārlijs aiztraucās pa šaurajām dienesta trepēm atpakaļ uz savu vietu arēnas malā.

Vēlreiz orķestris apklusa.

Vēlreiz arēna satumsa.

Vēlreiz norībēja bungas.

Un prožektors izgaismoja majoru Tibu, kurš nu, jūs jau zināt, ko viņš teica, un runāja viņš, protams, brīnišķīgi, un tad viņš palēca malā, ielaizdams arēnā Hansu, kurš dižmanīgi iznāca kopā ar savu mazo Mācīto Sivēnu. Vispirms viņi rēķināja: Hanss vaicāja: Cik ir pieci mīnus trīs? un Mācītais Sivēns divas reizes piesita ar kāju; Hanss sacīja: Cik ir divi reiz divi? un sivēns četras reizes piesita. Ja tu gribi teikt "jā", tad vienu reizi piesit ar kāju, ja "nē", tad divas, norādīja Hanss un jautāja: Vai es esmu gudrs? Sivēns piesita divas reizes. Skatītāji smējās.

Pēc tam Hanss sacīja: Tā, Mācītais Sivēn, kura ir visskaistākā dāma zālē? Mācītais Sivēns nekavējoties pieskrēja pie kādas smaidīgas, tumšmatainas meitenes vienas no tām, kas bija atnākušas ar ziediem un baloniem, un paklanījās viņai. Meitenes ķiķināja un sačukstējās. Viņām šķita, ka tas ir smieklīgi, ja cūka uzskata viņu draudzeni par skaistu.

Taču kādam tas nelikās smieklīgi. Tas bija Džūliasa tētis klauns -, kas bija klusi vērojis rēķināšanu un tagad jutās aizskarts.

-    Mana dāma ir daudz skaistāka! viņš sauca un norādīja uz savu pavadoni, bet Mācītā Sivēna izraudzītajai meitenei teica: Neņemiet ļaunā, sinjorita, un aizsūtīja viņai gaisa skūpstu. Mācītajam Sivēnam tas nepatika — viņš iespiedzās un metās pie Džūliasa tēta, lai to apgāztu. Tas savukārt nepatika Džūliasa tētim: viņš lika, lai Hanss iet un atved majoru Tibu. Majors atnāca un par radušos problēmu prātoja ļoti tēlaini salocīto pātagu pielicis pie uzacs, viņš iegrima pārdomās un beidzot, lai strīdu izšķirtu, ieteica duelēties. Viņš pasniedza klaunam un sivēnam pa pistolei (sivēns savējo satvēra ar muti). Pēc tam viņš aizsēja klaunam acis, bet Hanss aizsēja acis sivēnam. Džūliasa tētis žēlojās, ka sivēns visu laiku lurot pa šķirbiņu. Sivēns sašutis iespiedzās. Tad pretinieki nostājās viens pret otru ar mugurām, majors Tibs skaitīja līdz desmit, un sivēns un klauns tikmēr soļoja katrs savā virzienā. Beidzot atskanēja divi šāvieni un gan klauns, gan sivēns nokrita zemē. Klauns atkal pielēca kājās, bet sivēns palika guļam.

-    Vai tu esi beigts? klauns vaicāja sivēnam. Tas pavēra acis un palūkojās apkārt, tad uzmanīgi piecēlās un vienu reizi piesita ar kāju, pēc tam atkal apgūlās un aizvēra acis.

-    Tu taču negribēji tā teikt, tu tā negribēji teikt! sauca klauns. Saki, ka tu tā negribēji teikt! Piesit vēlreiz! Piesit divas reizes, lai būtu "nē"! Nu lūdzās arī Hanss un majors Tibs, bet nekāda labuma sivēns uzstaja, ka ir beigts.

-     Tad nu tā, senjor Pennakorrente, sacīja majors Tibs. Tā ir slepkavība! Jums būs jādodas uz tiesu, un jus ieslodzīs uz mūžu mūžiem! Vai pat vēl ilgāk!

Džūliasa tētis nometās ceļos un izstiepa rokas, un raudāja; Hanss šņauca degunu un arī raudāja, glaudīdams savu "mirušo" sivēnu.

-    Labāk bēdziet, bilda majors Tibs, un paņemiet līķi sev līdzi! Tā nu viņi ievēla sivēnu maisā, un klauns sāka vilkt to apkārt pa manēžu varat iedomāties, cik tas bija smags darbiņš.

Pēkšņi maisa gals atnāca vaļā un sivēns izvēlās ārā: puķainā cepurītē, dusmīgs, bet sveiks un vesels. Viņš metās pakaļ Džūliasa tētim un vajāja to tik ilgi, līdz saķēra zobos viņa krekla galu un izstiepa to divpadsmit metrus garu. Un ar katru rāvienu krekla astei parādījās citas krāsas josla. Drīz vien raibās krekla stērbeles nosedza visu manēžas grīdu… Tai brīdī lielākā daļa skatītāju, ieskaitot Cārliju, jau smējās tik stipri, ka nevarēja pat paelpot, un vismaz četri cilvēki nokrita no saviem krēsliem.

Majors Tibs ļāva visiem nedaudz atvilkt elpu un tad pieteica nākamo numuru. Čārlijs bija aizgrābts. Tobrīd viņš jutās kā parasts puišelis cirkā.

Kolīdz skatītāji atguvās un nomierinājās, arēnā izdzisa gaismas un orķestra trompete nospēlēja garu, tīru, augstu noti, kas skanēja it kā no tālienes. Majors Tibs rāmā balsī kā transā uzrunāja auditoriju, un arī viņa balss skanēja kaut kur no augšas: Gaiss ir pilns ar maģiju. Vai jūs to jūtat? Šeit valda burvestība! Trompete turpināja spēlēt. Un tad izšāvās gaismas stars un izgaismoja vienu no virves dejotāju platformām. Tur stāvēja trompetists viscaur baltā tērpā, bet viņš vairs nespēlēja, lai gan melodija vēl aizvien skanēja. Pēkšņi otrs gaismas stars izgaismoja otru platformu, uz kuras stāvēja vēl viens trompetists tieši tāds pats kā pirmais un nospēlēja garu un lēnu noti. Tad viņš atrāva trompeti no lūpām, bet skaņa neapklusa tagad spēlēja pirmais trompetists. Tā viņi mijās, un nebija iespējams noteikt, no kura nāk skaņa… Pie arēnas augstajiem, apaļajiem griestiem kā zvaigznes pie debesīm uzmirdzēja zeltaini gaismas punktiņi, un abas platformas atvirzījās uz arēnas malām, atstājot trešo postamentu tukšu. Augšā starp "zvaigznēm" dega prožektors.

-   DĀMAS UN KUNGI, JŪSU UZMANĪBAI MAĢIJA! nokliedza majors Tibs. Iedegās prožektori, apspīdēdami milzīgu, zaļu bronzas lielgabalu un bariņu vīru, kas tramīgi rosījās ap to. Tad uzliesmoja lāpa, atskanēja kliedziens, apdullinošs sprādziens, izšāvās dūmu mākonis, un kāds cilvēks kā zeltaina šautra vai kā putns lidoja platformas virzienā…

Tajā brīdī, kad lidojošais tēls nolaidās uz platformas, visi ieraudzīja, ka tā ir daiļa meitene ar gludu, brūnu ādu un pieglaustiem, pakausī cieši saņemtiem matiem, platu smaidu sejā un piegulošu zelta krāsas tērpu mugurā. Viņa izskatījās tā, it kā izšaušanās no lielgabala un lidošana uz mazītiņo platformu trīsdesmit metru augstumā, viņasprāt, būtu lieliska izklaide.

Čārlijs tik tikko atpazina meiteni.

-    Lieliskā un neatkārtojamā, daiļā un burvīgā, noslēpumainā un brīnišķīgā miss Izabella Andarta, kuru viņas savaldzināto pielūdzēju pūļi pazīst kā Pasakaino, Bezbailīgo PIRUETI! auroja majors Tibs. Dāmas un kungi, šī meitene prot LIDOT!

Orķestris sāka spēlēt jauku habanera, nolaidās gaisa trapeces un Piruete koncentrējās. Dziļi ieelpojusi, ieliekusies ceļos un pastiepusi rokas pret debesīm, viņa lēca bezdibenī.

Meitene satvēra pirmo trapeci un brīdi riņķoja ap to kā pildspalva veikla viesmīļa rokā; tad viņa nostājās uz rokām, aizāķēja kājas aiz virvēm un apturēja trapeci. No tumsas meitenes virzienā izlidoja vēl viena trapece droši vien kāds bija augšā un tās kontrolēja -, un tad Piruete apmeta gaisā kūleni un ar kājām satvēra otro trapeci. Tā nu viņa karājās kājām gaisā un viegli šūpojās, gluži kā zieds kokā, ko aijā maiga vēja pūsma. Cik tas bija skaisti un hipnotiski! Mūzika kļuva lēnāka. Piruete izskatījās mierīga un apmierināta. Skatītāji uzelpoja.

Un tad atkal atskanēja habanera, uz meitenes pusi sāka lidot trapeces dažās, pieķērušies ar kājām, karājās cilvēki -, un Piruete pārlidoja no vienas trapeces uz otru: te viņu satvēra kolēģa roka, te viņa pārmetās uz citu trapeci, satverdama to vai nu ar rokām, vai kājām. Viņa izlidoja cauri parastai stīpai un cauri stīpai, kas pārklāta ar papīru. (Kā gan viņa zināja, kas ir otrā pusē? Viņa taču neko nevarēja redzēt!) Čārlijs ievēroja, ka meitenes saspringto seju klāj sviedri, un ari to, cik priecīga viņa izskatījās, kad šūpojās un atlaida rokas, lai pārlidotu zemāk uz nākamo trapeci, kur uzšūpojās vēl vairāk, līdz viņas ķermenis atradās horizontālā stāvoklī, viņa uzšūpojās augstāk un atkal lēca, apmeta gaisā kūleni un satvēra nākamo trapeci. Viņa bija fantastiska. Viņa patiešām lidoja!

Un tad Piruete, lidinādamās un lēkādama gaisā, sāka spēlēt ar saviem partneriem "sunīšus", un ikreiz, kad meitene noķēra kādu no vīriem jo Piruete bija daudz žiglāka par tiem -, viņi kūleņodami vēlās zemē lejup, lejup, lejup no Lidojošo Trapeču karaļvalsts kā no Paradīzes krītoši eņģeļi vai no debesīm padzīti putni. Piruete augša palika viena. Viņas laidelēšanās kļuva lēnāka, līdz meitene pilnā auguma nostājās uz lielās centrālās trapeces. Viņa bija skaista un pārguruši. Viņas mati bija izjukuši un pa seju plūda sviedru straumītes. Piruete izskatījās laimīga.

Trapece pacēlās augšā, un Piruete izgaisa jumta ēnā. Čārlijs apstulbis blenza. Viņš nevarēja izdvest ne vārda.

Šķiet, ka tādu pašu iespaidu Piruete bija atstājusi arī uz nākamo priekšnesumu. Sajūsmā blenzdami augšup, arēna ienāca trīs klauni. Viņi sauca Pirueti, vicināja rokas un māja tai, taisīja grimases un lēkāja, krita, atsitās cits pret citu, līdz beidzot nogāzās zemē kā pēkšņas mīlas lēkmes ķerti.

Pēc tam manēžā iestūma lielus, zaļi zeltainus ratus, kuros bija ar čūskām pilns krātiņš. Līdzi iznāca vēderdejotāja, kas pāris rāpuļus izņēma un uzsāka ar tiem deju. Klauni nobijās. Bet tad kad viņa izlaida milzu čūsku, klauni smieklīgā veidā metās bēgt. Milzu čūska, izteiksmīgi locīdamās, dejoja uz grīdas, bet tad tā pēkšņi sāka kustēties pavisam dīvaini. Kas tai padomā? Kustības bija tik spēcīgas un tad Čārlijs saprata, kas notiek. Čūska meta ādu tā mēģināja to novilkt pavisam. Visa čūskas ķermeņa virskārta vibrēdama un ņirbēdama nāca nost…

Kas tad ir zem ādas?

Čārlijs bailēs sastinga.

No ādas laukā spraucās kaut kas bāls.

-Āāāāā! iekliedzās Čārlijs, nespēdams sevi apvaldīt. Un viņš nebūt nebija vienīgais, kas kliedza.

Ņirbošā čūskāda nokrita. Bāls un kails čūskas ķermenis brīdi slīdēja pa grīdu, tad čūska, pēdējo reizi nodrebinājusies, pacēla galvu un piecēlās… kājās?

Tā stāvēja.

Kājās.

Un māja skatītājiem.

Ar roku.

Tas bija Bens Bendijs, gumijas zēns.

Pūlis kliedza tā, kā var kliegt tikai pamatīgi pārbiedēts un pēc tam pamatīgi atvieglots pūlis.

Bens Bendijs turpināja savu uzstāšanos, kuras laikā viņš gan apsēdās sev uz galvas, gan paēda, turot dakšiņu un nazi pēdas, gan darīja vēl daudz ko citu. Džūliass bija Čārlijam stāstījis, ka Bens Bendijs par 100 000 dirhēmiem ir pārdevis savu skeletu kādai Impērijas klīnikai. Čārlijs bija domājis, ka klīnika to iegūtu pēc Bena Bendija nāves, bet tagad, vērojot zēna uzstāšanos, Čārlijs prātoja, ka skelets acīmredzot ir jau izoperēts, bet Bena ķermeni iekšpusē satur bikšu gumija.

Čārlijs pameta acis uz Meiblas un Makkomo sēdvietām.

Ak dievs, kur viņi palikuši?!

Čārlijs paveras visapkart. Viņš tos nekur neredzeja.

Zēna sirds dauzījās.

"Nomierinies! Apskaties uzmanīgi, nopēti visu publiku krustām šķērsām!"

Beidzot Čārlijs viņus ieraudzīja. Makkomo sēdēja savā krēslā. Acīmredzot viņš bija pieliecies. Meibla atgriezās savā sēdvietā. Laikam bija aizgājusi uz tualeti vai kur citur. Tātad viss kārtībā. Čārlijs vairāk uztrauktos, ja izgājis būtu Makkomo.

Izrādās, uztraukumam nebija pamata.

Tikmēr manēžā bija sākušās Ikara Rota]as. Sigi Lusidi gulēja uz muguras, un mazais Beppe Lusidi uz tēva pēdām taisīja dažādus akrobātikas trikus, ieskaitot ritentiņu, un pēc tam visi Lusidi ģimenes vīrieši, apgulušies aplī uz muguras, dibenus uz augšu pacēluši un ieņēmuši svecītes stāju, žonglēja ar saviem bērniem sīkie, saritinājušies kā mazas pauniņas, pārlidoja no vienām pēdām uz citām. Pēc tam iznāca Hanss ar savu kaķēnu. Dzīvnieciņš uzskrēja augstas kārts galā un ar izpletni lēca lejā, un, ņaudēdams un ūsas kustinādams, līgani nolaidās uz grīdas.

"Cik mīļi," nodomāja Čārlijs, bet tad pēkšņi noelsās un sastinga.

Blakus Makkomo un Meiblai sēdēja tumšs tēls. Ar skūtu galvu. Ādas žaketē.

Tas bija Rafijs.

Manēžā uz balta zirga iejāja kovbojs Frānsiss ar pērtiķēnu uz pleca un, velnišķīgi aurodams, centās nolaupīt majoru Tibu, kliegdams, ka ir Pola Pennakorrentes brālis un alkst atriebes!

Čārlijs sakņupis tupēja arēnas malā kā sasalis krupis. Viņš nevarēja pakustēties. Viņš nespēja pat padomāt. Viņa galva bija noliekta, aizgriezta prom no cirka lampām, prom no iespējas tikt pazītam.

Frānsisam pa pēdām arēnā ieauļoja jātnieku pulks uz saviem specīgajiem, dābolainajiem zirgiem un pūlējās noķert kovboju. Orķestris spēlēja kā traks. Bet Čārlijs vairs neskatījās priekšnesumu. Viņš slēpās zem sava turbāna, izmisīgi cenzdamies sakopot domas, pārāk nobijies, lai paceltu acis un vēlreiz paskatītots uz sēdvietu blakus Makkomo. Varbūt tas nav Rafijs. Varbūt tas ir kāds cits jaunietis ar gludi skūtu galvu melnā ādas žaketē. Un ar tādu pašu sejas formu un tādu pašu saltu skatienu…

Kad jātnieki pazuda un Frānsiss palika ar viņu zirgiem, gaismas izdzisa un brīdi arēnā valdīja pustumsa. Čārlijs paskatījās augšup.

Tas tomēr bija Rafijs. Viņš sarunājās ar Makkomo un smaidīja, šaudīdams acis riņķī. Vai viņš kādu meklēja?

Skatītāji gavilēja. Dipēja pakavi un no manēžas cēlās spēcīga saldsāļa zirgu smarža un vēl kāds aromāts lipīgā ziede, ar ko iesmērēja zirgiem muguras, lai jātnieki nenoslīdētu, oda pēc priedes koka. Čārlijam kļuva nelabi. Viņš skatījās zemē uz skaidām, ieelpoja smakas un jutās slikti. Kādēļ Rafijs ir šeit? Ja Rafijs ir ieradies pēc Čārlija, tad kādēļ viņš tērē laiku un skatās cirku? Ko Rafijs dara kopā ar Makkomo? Kā viņi pazīst viens otru? Cik ilgi viņš jau ir šeit? Vai viņš ir pamanījis Čārliju? Čārlijs cerēja, ka Rafijs viņu vēl nav ieraudzījis, citādi tas būtu sacēlis cirkā īstu elli…

Manēžā divi jātnieki stāvēja uz zirgu mugurām. Viņi uz tām lēkāja, jāja, turēdamies pie zirgu sāniem, gūlās šķērsām pāri zirgu mugurām un priecājās paši par savu veiklību.

Čārlijs tupēja sastindzis, skatītāju gaviles džinkstēja viņam ausīs. Zēns izmisīgi vēlējās aizlavīties no arēnas, bet nedrīkstēja sev pievērst lieku uzmanību, turklāt viņš negribēja izlaist no acīm Rafiju.

Ak vai viņa briesmīgais suns arī ir šeit? Vai siekalodamies un zobus ņirgdams nāks Trojs… Nē, Čārlijs atviegloti uzelpoja. Priekšnesumu laikā suņiem jāpaliek laukā.

Skatītāji atkal gavilēja. Priecājās visi, izņemot kādu personu.

-   Kā jūs to dēvējat? Tas ir nožēlojami, iesaucās vīrietis.

Čārlijs apmulsis blenza uz runātāju. Viņš šķita traks

vai drīzāk piedzēries.

-   Es varētu labāk, piedzērušais klaigāja un, piecēlies no krēsla, streipuļoja lejā uz manēžu. Apkārtsēdošie ļaudis rauca pieres, kodīja lūpas un sauca; Hei, uzvedies kā pieklājas!

Jātnieki iereibušajam vīram sākumā nepievērsa uzmanību, bet, kad tas tuvojās manēžai un sāka klaigat skaļak, viņi pievilka zirgiem grožus, skatījās, kur tas trača cēlējs ir, un sāka smieties.

Čārlijs prātoja. Vai izmantot radušos jucekli un laisties lapās?

"Domā, Čārlij, domā!" zēns pats sevi steidzināja, bet viņa prāts bija pārāk apjucis.

— Es varu labāk neka vairums no jums! neskaidri klaigaja piedzērušais. Viņš bija stipri satuntuļojies šallē, cepuri uzmaucis pār acīm, un viņam bija gara bāi'da.

Jātnieki paskatījas uz viņu un iesmējās vēl skaļāk.

-    Labs ir! bilda viens no jātniekiem Fabiāns. Nāc šurp, veco zēn! Ja tu noķersi Frānsisu Aso Bultu, tad saņemsi jauku balvu! Frānsiss iesmējās un, sēdēdams zirgā atmuguriski, lai labāk varētu redzēt sekotāju, apmeta loku pa manēžu.

Čārlijs, vēl aizvien nekustīgi tupēdams, saprata, ka neko nevar iesākt. Viņš pacēla roku pie acīm un palūkojās uz sēdvietām. Makkomo un Meibla ar profesionālu interesi vēroja šovu, Rafijs izskatījās mēreni pārsteigts. Fabiāns zobojās par vīreli. Viņš atsēja vienu no saviem skaistajiem rikšotājiem un pasniedza virelim grožus:

-    Ņem, pamēģini vispirms ar segliem, tā būs vieglāk. Piedzērušais uztrausās zirgā… un pārvēlās tam pāri, un nogāzās zemē. Tas izskatījas diezgan smieklīgi. Tad viruks atkal uztrausās zirga mugurā, bet, līdzko dzīvnieks sāka kustēties, viņš atkal novēlās un karājās, ar vienu kaju ieķeries seglos. Mēģinādams vēlreiz iesēsties seglos, viņš atkal nozvēlās otrā pusē. Pēc tam viņš nokrita pavisam. Frānsiss un Fabiāns knapi valdīja smieklus.

Makkomo pieliecās pie Rafija, it kā gribēdams viņu ar kaut ko ieintereset. Izskatījās, ka Rafijam viss notiekošais šķiet bērnišķīgs.

"Tātad," sprieda Čārlijs, "ja Rafijs neskatās uz mani vai nemeklē mani, tad viņš nezina, ka esmu šeit, jo pretējā gadījumā viņš skatītos. Tas nozīmē, ka Makkomo nav neko teicis…"

Bārdainais vīrelis, tagad jau saniknojies, norāva mēteli, uzlēca zirgam mugurā un, noauļojis pusi no manēžas apļa, atkal nokrita zemē. Pēc tam viņš nometa arī žaketi, uzlēca zirgā un tūdaļ atkal nogāzās lejā. Tad tika novilkta veste: vīruks centās uzkāpt zirgā no otras puses un vēlreiz izgāzās zirgs auļoja un viņš gulēja seglos uz vēdera kā tāds miltu maiss. Zirgs apstājās, saslējās pakaļkājās un piedzērušais atmuguriski noslīdēja zemē un nokrita uz dibena.

"Tātad, iespējams, tā ir sakritība," Čārlijs turpināja spriedelēt.

Vai tā var būt?

Vai tas ir iespējams?

Tajā mirklī Makkomo un Rafijs abi reizē pacēla skatu un pārlūkoja arēnas apmali. Makkomo norādīja uz Čārliju. Rafijs blenza. Uz Čārliju.

Čārlijam šķita, ka sirds ir kļuvusi tik smaga, ka sasvēra viņa ķermeni, un zēns strauji parāvās prom no manēžas gaismu loka. Vai Rafijs viņu pamanīja?

Čārlijam uznāca aizdusa. Viņš juta, kā saspringst pleci un saraujas plaušas.

"Tikai ne tagad," viņš sev teica. "Lūdzu, tagad ne…" Neizkustēdamies no ēnu aizsega, zēns pasniedzās pēc sava astmas aerosola un uzsaka elpošanas vingrinājumus.

Elpas vilcienus Čārlijs skaitīja aizvērtām acīm. Viņš centās nomierināties, lai neuznāktu astmas lēkme. Zēns nepamanīja, kurā brīdī piedzērušais vīrelis nostājās uz zirga muguras. Izskatījās, ka zirgs tūlīt atkal sāks auļot, bet bārdainis skaļi iekliedzās, nometa cepuri un savu garo, maisveidīgo kreklu un…

Čārlijs atvēra acis.

Zirga mugurā stāvēja Bārdas madāma skaistā, bāli zaļā, vizuļojošā balerīnas tērpā. Viņas bārda bija sacirtota un ieeļļota, viņas rokas bija kailas, bet pēdas glītajās čībiņās bija nostieptas. Ailē hop! jautri smiedamās, viņa iekliedzās, un zirgs, kurš arī izskatījās smaidīgs, metās auļot pa manēžu. Bārdas madāma, balansēdama zirga mugurā, izpleta rokas sānis un izskatījās visai eleganta.

Čārlijs elpoja lēni un mierīgi. Seju viņš vēl aizvien centās turēt ēnā. Arēnas otrā pusē nekas nenotika. Neviens nemetās pie viņa, kliegdams: Tu, uzpūtīgais, sīkais šķielaci, es tevi dabūšu rokā… Rafijs, Meibla un Makkomo vēl aizvien sēdēja savās vietās un skatījās izrādi.

Bārdas Madāma sapulcināja visus zirgus, ko Fabiāns bija dzinis, un apjāja goda apli pa manēžu. Pēc tam viņa uzvilka zirgā sev aiz muguras Frānsisu un lepni nodeva zirgu Fabiāna rokās.

Čārlija elpa normalizējās.

"Es nemainīšu savu plānu," viņš nosprieda. "Man tas jāīsteno. Neko citu es nevaru iesākt. To mainīt būtu pārāk sarežģīti. Turklāt tagad man ir jāpieskata zirgi…" Čārlijs iztēlojās, kā viņš, iejūdzis lauvas, brauc pa tiltu pāri Sēnai uz staciju…

Čārlijs pasmaidīja, un smaids viņu iedrošināja.

Un tad cirka izrāde beidzās. Manēžā iznāca visas zebras un zirgi ar krāsainiem vējlukturiem uz muguras un ieņēma savas vietas. Dzīvnieki izvietojās milzu karuseļa formā: dažādi pārvietojoties, viņi manēžas centrā izveidoja kāzu tortei līdzīgu piramīdu. Un pašā virspusē, kur būtu jābūt līgavas un līgavaiņa figūrai, mazītiņš balts ponijs riņķoja ap melnu ērzeli. No griestiem bira krāsainas vītnes un baloni, un serpentīns, vizēdams un zaigodams krāsainu uguntiņu staros. Virpuļoja rožu ziedlapiņas, orķestris spēlēja, un cirka arēnas jumts atvērās, un naksnīgajās zvaigžņotajās debesīs izšāvās salūts. Čārlijam vajadzēja būt sajūsmas pārņemtam, bet viņš jau bija pielēcis kājās un traucās projām.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

Iedegās gaismas, aplausi norima, skatītāji lēni virzījās

uz lielo kāpņu pusi un sarunājās: Vai tas nebija fantastiski? Vai tas nebija brīnišķīgi? Tad, kad… Un kā tas, kad… Un tā meitene!! Es neko tamlīdzīgu neesmu redzējis… Pēdējās salūta dzirkstis pazuda tumšajā kanāla ūdenī. Čārlijs stāvēja uz klāja, noslēpies ēnā, un dzirdēja, kā tās noplunkšķ un nočurkst ūdenī.

Viņš redzēja, kā Meibla un Makkomo, galvas kopā salikuši, līdz ar pūli iznira no centrālās izejas. Rafijs bija kopā ar viņiem. Sava suņa Troja pavadībā viņš gāja pāris soļus iepakaļ. Laiku pa laikam Rafijs paliecās uz priekšu, lai kaut ko bilstu abiem saviem līdzgaitniekiem. Makkomo katrreiz atskatījās uz viņu un pieglaimīgi pasmaidīja. Čārlijs viņiem sekoja, cenšoties palikt ēnā un paslēpties pūlī. Zēnam radās iespaids, ka Makkomo pats noorganizējis tikšanos ar Rafiju, bet nevēlas visu laiku atrasties viņa tuvumā. Tomēr dresētājs bija laipns. Un Makkomo nemēdza pārāk bieži būt laipns.

Trijotne virzījās uz krastmalu.

Ejiet, ejiet, murmināja Čārlijs.

Bija pienācis laiks bēgL

Čārlijs izlavījās cauri skatītāju pūlim un iešmauca apstādījumos, lai trijotni apsteigtu. Krūmu aizsegā zēns varēja saskatīt viņu sejas. Meibla izskatījās sapīkusi — viņa vēlējās palikt vienatne ar Makkomo. Rafijs soļoja pa vidu starp viņu un Makkomo un kaut ko stāstīja. Kad viņi gāja garām Čārlija slēptuvei, zēns saspicēja ausis, tomēr neko nedzirdēja.

Tad abi vīrieši pagriezās, atvainojās Meiblai un devās pa taciņu prom no gaismas un ļaužu pūļa. Čārlijs saplūda ar tumsu. Makkomo un Rafijs tuvojās zēnam. Čārlija sirds strauji sitās, un viņš noslēpās aiz koka.

Rafijs un Makkomo, ielīduši krūmos, stāvēja tumsā un izlikās, ka čurā. Tagad Čārlijs varēja ne tikai saredzēt viņus, bet arī skaidri dzirdēt viņu teikto. Zēns tikai cerēja, ka tie abi neieraudzīs un nesadzirdēs viņu pašu. Čārlijs elpoja viegli un klusi. Astmas lēkme bija pārgājusi, un viņš jutās mundrs un stiprs, un gatavs rīkoties.

Tātad, Makkomo, Rafijs runāja. — Ja tavs lauvu zēns spēj darīt to, ko tu man stāstīji, tad acīmredzot man būs klienti, kurus tas varētu interesēt. Jebkuru patiesi neparastu talantu, ģenētiskas novirzes, spējas un tamlīdzīgas lietas vienmēr var pārdot. Tu to zini. Bet man ir jāzina, ka tas nav viltojums. Es nevaru ierasties ar kaut kādu blēdību tā ir zinātne, nevis cirks. Saproti? Tātad ej un izbaudi vakaru kopā ar savu dāmu (likās, ka Rafijs pūlas apvaldīt smieklus), bet rīt es atnākšu un apskatīšu tavu puiku, un tad redzēsim, uz ko viņš ir spējīgs. Sarunāts?

Čārlijs tumsas aizsegā drūmi pasmaidīja. Tad redz, kas par lietu. Makkomo ir izstāstījis Rafijam par viņa kaķu valodas prasmi. Rafijs tirgojas ar spējām un talantiem — tātad Rafijs ir nolaupījis Čārlija vecākus, lai pārdotu. Un tagad Rafijs vēlas nopirkt viņu lai arī pārdotu. Kam? Tiem pašiem ļaudīm, kam pārdeva Čārlija vecākus? Tas būtu viens no veidiem, kā Čārlijs varētu nokļūt pie mammas un tēta…

Velns parāvis…

Bet Rafijs acīmredzot nezina, ka kaķiski runājošais lauvu zēns ir Čārlijs Ašanti. Cik daudz laika paies, līdz

Makkomo nejauši nosauks Čārlija vārdu un Rafijs aptvers, ka apdāvinātais zēns ir tas pats, kuru viņš meklē?

"Tiklīdz Makkomo pateiks Rafijam manu vārdu," sprieda Čārlijs, "es būšu mēslos līdz ausīm."

Rafijs turpināja runāt. Pasveicini mis Stārku, viņš pieglaimīgi teica, un tiksimies rīt.

Abi vīrieši devās spožā apgaismojuma virzienā. Starp citu, Rafijs piebilda. Kur viņš ir šobrīd?

-    Kurš, vai lauvu zēns? klusi pārjautāja Makkomo.

-   Viņš palika kaut kur uz kuģa, iespējams, pie lauvām…

-   Kā viņu sauc? tincināja Rafijs.

-   Šārlijs. Č-ārlijs.

-   Čārlijs? Un kāds ir viņa uzvārds? Rafija acis iegailējās.

Čārlijs pagriezās.

Viņš izdzirda aiz muguras Meiblas balsi: Nāc, Makkomo, kur tu paliec?

Zēns metās skriet. Viņš traucās ātrāk par Rafiju, jo zināja, ka sacīkstes nu ir sākušās.

Viņš skrēja taisnā ceļā uz kuģi, taisnā ceļā uz lauvu krātiņu.

Seši dzeltenu acu pāri sagaidīja Čārliju kajītes tumsā un deva zēnam jaunu enerģijas lādiņu. Viņš nocēla no āķa lielo, smago, senatnīgo atslēgu un atdarīja krātiņus.

-   Kā iet, lauvu zēn? atskanēja Vecākā Lauvas balss.

-    Labi, attrauca Čārlijs. Rafijs ir šeit. Laižamies. TŪLĪT PAT!

Vecākais Lauva saklausīja satraukumu zēna balsī.

-   Sēdies virsū Jaunajam Lauvam! viņš pavēlēja. Žiglāk!

Čārlijs nevilcinājās. Skaidrs, ka lauva ar zēnu uz muguras nevarēs tik labi slēpties tumsā, bet vēl skaidrāk bija tas, ka zēns skrien lēnāk par lauvu.

Čārlijs paķēra jaku, uzmeta plecos somu, uzsmaidīja Jaunajam Lauvam un izslīdēja pa kajītes durvīm laukā. Ārpusē valdīja klusums, tieši tā, kā viņš to bija gaidījis.

Bet tepat kaut kur ir Rafijs, un viņš ir ieradies pēc Čārlija.

Čārlijs vispirms uzmanīgi palūkojās apkārt un tikai tad izlaida lauvas, aizvēra aiz tām durvis un aizslēdza. Viņš atminējās mammas laboratorijas durvis savas dēkas sākumā. Tās bija vaļā, lai gan tām vajadzēja būt aizvērtām: pirmais brīdinājums par gaidāmajām briesmām. Zēna sirds sita kā dzenis kokā: ātri, viegli, nerimtīgi.

Čārlijs tik tikko spēja saskatīt lauvas, kad tās pilnīgā tumsā, vietā, kur neiespīd ne lampas, ne mēness gaisma, zagās gar kajīšu ārsienu. Krastmalā valdīja čalas un rosība, skanēja smiekli un spīguļoja gaismas. Bulvāri apgaismoja laternas, ļaudis un transports steidzās katrs savās darīšanās. Priekšā ir vieta, kur kanāls savienojas ar upi. Tālāk upe plūst viena. Lai nokļūtu stacijā, bēgļiem to nāksies šķērsot.

Citādi vakars bija tumšs un kluss, vēss un drēgns. Spīdēja blāvs mēness.

Lauvas nolaida plakstiņus un izzuda skatienam kā tumšas ēnas tās slīdēja gar kuģa pakaļgalu, pirmo reizi vairāku mēnešu laikā ieelpojot svaigu gaisu. Viņām bija nepieciešamas vien pāris sekundes, lai pārslīdētu pār kuģa margām uz tauvu, un vēl pāris sekundes, lai nokāptu pa tauvu krastā. Viņas pat neuzmeta acis dziļajam bezdibenim, kas šķīra kuģi no piestātnes, un glumajām ūdenszālēm, kas sedza krastmalas akmeņus. Čārlijs ar šausmām saprata, ka nav padomājis, kā viņš nokāps pa tauvu. Vai viņš cerēja pārrāpties pāri baisajam bezdibenim, turoties pie riebīgi raupjās, slidenās, sāļās tauvas?

Jaunais Lauva gāja blakus zēnam.

-    Sēdies, — viņš nošņāca. Dzivnieka elpa bija karsta, un Čārlijs priecājās, ka var uzrāpies uz lauvas garās muguras, apgulties un apskaut to. Lauvas siltais kažoks saldeni smaržoja, un Čārlijs izjuta katru lielā dzivnieka muskuļu kustību zem sevis. Abi kopā viņi kā ēnas pārslīdēja pāri kuģa margām un nokāpa lejā pa tauvu.

-     Ej! Ej! čukstēja Čārlijs, ar abām rokām ieķēries Jaunā Lauvas pinkainajās krēpēs un kājas cieši piespiedis pie dzīvnieka zeltainās muguras. Rafijs varēja slēpties aiz jebkura koka, aiz jebkura krūma. Labākajā gadījumā viņš ir uz kuģa un neveiksmīgi pūlas iekļūt lauvu kajītē. Bet vai var uz to paļauties?

Jaunais Lauva sāka skriet, un Čārlijs sajuta, kā dauzās viņa paša sirds. Pustumsa un krūmi, uz kuriem viņš iepriekš paļāvās kā uz drošu patvērumu, tagad slēpa briesmas…

Pēkšņi aizmugurē atskanēja kliedziens nikna un ļauna balss sauca: Čārlij! Čārlij, tu sīkais draņķi…

Tas bija Rafijs. Neapšaubāmi.

-   Nepievērs uzmanību! kliedza Čārlijs. Skrien!

"Lauvas skrien ātrāk par Rafiju," viņš nodomāja.

-   Ātrāk! Čārlijs čukstēja Jaunajam Lauvam ausī, un Jaunais Lauva skrēja. Skrēja ari Vecākais Lauva. Tāpat arī Elsina.

Lauvenes neskrēja.

Viņas rēca.

Aizmugurē Čārlijs izdzirdēja vēl vienu kliedzienu. Šausminošu brēcienu. Un plunkšķi. Čārlijs nodrebēja.

Viņš centās atskatīties pār plecu. Kas tas bija? zēns iebrēcās. Jaunais Lauva turpināja skriet.

-Apstājies! spiedza Čārlijs. Nevajag!

Čārlijs pats nesaprata, uz ko viņš brēc un kam liek apstāties.

Bet viņš saprata, ka iepriekš dzirdētais bļāviens bija šausmīgs. Kamēr Čārlijs to nebija izdzirdējis, viņam pat prātā neienāca, ka lauvas varētu nebūt vienisprātis ar viņu, ka viņas varētu nepaklausīt. Tagad ar šo skaņu pietika, lai zēns saprastu, ka šie ir savvaļas zvēri. Viņi medī barību. Viņi ir bijuši ieslodzīti gadiem ilgi. Viņus vajāja ienaidnieks.

Apklusti! — elsa Jaunais Lauva. Apklusti! Neuztraucies!

Neuztraukties?

Čārlijs aizvēra acis un cieši apskāva lauvu. Viņš nekad nebija redzējis lauvas brīvā dabā, kur tām pietiek vietas, lai kārtīgi uzdotu tempu. Lauvas skrien ātri. Turēdamies sienu tuvumā un virzīdamies uz priekšu ar īsiem pārskrējieniem, viņi drīz vien nonāca parkā, kas plešas gar Port de L'Arsenal. Rožu krūmi šūpoja savus ziedus virs viņu galvām; kreisajā pusē slējās augsta siena, bet labajā pusē palika kanāls, kura viļņos šūpojās noenkurotas laivas. Vienā mirklī bēgļi sasniedza parka galu. "Mums jāatgriežas," Čārlijs klusībā prātoja. "Mums jāatgriežas tas taču bija cilvēks…"

Jā, bet tas bija Rafijs un ievainots Rafijs ūdenī ir labāk nekā spēcīgs un nikns Rafijs viņiem uz pēdām.

Protams, ka viņi nevar atgriezties.

Slēpjoties kanālmalas mūra sienas ēnā, lauvas ātri un klusi skrēja pa bruģi, vairīdamās no pāļiem un sienā iemūrētiem dzelzs riņķiem, kuri paredzēti laivu pietauvošanai un kurus nakts melnumā lāgā nevarēja saskatīt. No bulvāra plūda satiksmes troksnis. Traucoties garām vecajam akmens mūrim, Čārlijs ievēroja dzelzs vārtus un noslēpumainas durvis, taču viņam nebija vaļas domāt par to, kurp tās ved. Viņš tikai cieši turējās pie lauvas krēpēm. Iztraucētas pīles, pēkšķēdamas un nedabīgi skaļi plunkšķinādamas, metās ūdenī.

Zem automaģistrāles tilta atradās beidzamās slūžas pirms kanāla satikšanās ar Sēnas upi. Uzraksts vēstija, ka gājējiem tur ceļa nav, Pas de Pietons. Lauvas veikli izlīda pa barjeras apakšu un apstājās zem tilta uz šaurās kanālmalas takas.

—     Kas tas bija? Čārlijs nočukstēja. Ko viņas izdarīja?

Vecākais Lauva savādi paskatījās uz zēnu. Tas bija

tavs ienaidnieks! viņš bilda. Tu teici, ka viņš ir viens no tiem, kas nolaupīja tavus vecākus. Viņš apdraudēja arī tevi.

-    Jā, Čārlijs samulsis apstiprināja. Taču tas nebija tik vienkārši. Jā, bet…

Ja nu Rafijs ir pagalam? Čārlijs nevēlējās savas bažas paust skaļi.

Jaunais Lauva pacēla galvu. Elsina ar acīm meklēja savu māti un elpoja ātri un vienmērīgi.

Kur ir lauvenes?

Viņi visi lūkojās atpakaļ uz ceļu, pa kuru bija nākuši. Klusums. Nekas nebija dzirdams.

Viņi bija apstājušies tieši blakus slūžām: šausmīgi dziļām un šausmīgi tumšām, un daudz lietotām, un aizvērtām. Kritums upē aiz slūžu bāli zaļajiem metāla vārtiem bija vēl jo dziļāks un tumšāks. Cauri metāla plātnēm sūcās ūdens strūkliņas, radot nelielu atbalsi. Izskatījās, ka slūžu vārti ir diezgan plāni; vienā pusē tiem gandrīz līdz augšai skalojās tumšs ūdens, bet otrā pusē bija stāvs kritums tumsā. Čārlijs norāpās no Jaunā Lauvas muguras un pieplaka sienai. Viņš ļoti nopriecājās, kad pamanīja aukstās, šaurās metāla margas, pie kurām varēja pieturēties. Tā tikai vēl trūka, lai kāds no viņiem ieveltos melnajā bezdibenī. Čārlijs priecājās, ka viņiem jāiet tikai gar kanāla malu. Tā šķērsošana būtu neprāts.

Bēgļi kādu brīdi pastāvēja un atvilka elpu. Priekšā aiz maģistrāles tilta bija otrs tilts pār kanālu un gandrīz uzreiz aiz tā vēl viens tilts. Viņi izies tiem pa apakšu un pēc tam sasniegs plato, straujo un tumšo upi.

-   Čārlij, zenu uzrunaja Vecakais Lauva.

Tajā mirklī kaut kas garš un dārdošs rēkdams aiznesās pāri vidējam tiltam. Bēgļi instinktīvi piespiedās pie drēgnās sienas un platām acīm blenza uz garām skrienošo monstru, kura acu pāris bija tikko vēries viņiem pretī, tas bija metrovilciens, kas vēlu vakarā veda ļaudis mājup. Daži braucēji skatījās pa logu un pamanīja tumsā spīdam sešas dzeltenas acis, bet viņi nekad nespētu uzminēt, ko viņi bija redzējuši.

-   Kustamies, pirms nenāk nākamais metro, nošņāca Vecākais Lauva.

-   Bet lauvenes! iesaucās Čārlijs.

-   Uzticies viņām, noteica Vecākais Lauva. Viņas ir mednieces. Tevi nedrīkst noķert.

Čārlijam nebija patīkami dzirdēt, ka lauvenes ir mednieces.

-   Vai viņas apēda Rafiju? zēns čukstēja. Lai gan Rafijs ir viņa ienaidnieks, kas vēlēja Čārlijam tikai ļaunu, zēns nespēja samierināties ar domu, ka…

-     čārlij, mēs esam lauvas, maigi bilda Vecākais Lauva. — Mēs medījam. Mēs ēdam.

Čārlijs blenza uz lauvu.

Lai kur viņš ari skatītos, visur Čārlijs saskatīja šausmas.

-    Bet mēs neesam muļķi, turpināja Vecākais Lauva. Mēs ēdam vaļas brižos. Nevis tad, kad cenšamies glābt savu ādu. Mēs neēdam cilvēkus viņu teritorijā. Mēs neesam stulbi.

Čārlijs norija siekalas. Viņš būtu muļķis, ja uzskatītu sevi par situācijas noteicēju.

-   Uz priekšu! sacīja Vecākais Lauva.

Tieši pie Kirkes pakaļgala no tumšā, aukstā ūdens spļaudīdamies iznira kāds tēls, tūkstošiem sīkās drumslās sašķaidīdams laternu gaismu atspulgus ūdenī. Viņa baltās rokas tvēra piestātnē sarindotos akmens blokus, kad viņš rāpās ārā no ūdens. Viņa ādas žakete bija izmirkuši, un viņa seja bija nikna. Viņš kustējās nedabīgi: viena roka vāri nokarājās, un plauksta viņš turēja slapju un tumšu piku… tas bija kanāla ūdenī izmircis mazs, tumši zeltaina kažoka spalvu kušķis.

Nostājies atkal uz kājām, Rafijs ar veselo roku noslaucīja savu bālo seju un pieskārās savainotajai rokai. Pat tumsā varēja redzēt, ka no pirkstiem pilošais ūdens bija sajaucies ar asinīm.

-     Troj! viņš ieaurojās. Pieklamzāja liels, lempīgs suns, ņurdēdams un klibodams ar savu ievainoto pakaļkāju.

Cilvēks piegrūda slapjo spalvu kušķi pie dzīvnieka deguna. Meklē, viņš bargi pavēlēja.

Čārlijs atkal uzrausās Jaunajam Lauvam mugurā. Lai gan Jaunais Lauva gāja drošu soli, taka kļuva arvien šaurāka, un ūdens šķita pārāk tuvu. Lauva lēkšoja uz priekšu, un ūdens skalojās turpat blakus pie dzīvnieka labās kājas.

Kreisajā pusē starp maģistrāles tiltu un metrotiltu augšup uz ielu veda spirāliskas metāla kāpnes. Smejoties un jokojot tām garām pagāja ļaužu bariņš. Čārlijs ar lauvām noslēpās zem metrotilta industriālajām sijām. Vai viņus pamanija? Balodis, naksnīgo ciemiņu iztraucēts, izspurdza ārā, satraukti plivinādams spārnus. Tumsā šaudījās vairāki mazi, melni ķermenīši. Sikspārņi.

Tad nāca trešais un beidzamais tilts pār kanālu: daudz lielāks un modernāks. Tas bija maģistrāles ceļa pārvads iespaidīga betona konstrukcija, iespējams, divdesmitā gadsimta būve -, tas apdullinoši dunēja, kad automašīnas rēcot aizbrāzās virs bēgļu galvām. Taka zem tilta aizvijās tālāk, un, turpinot ceļu upes virzienā, Čārlijs saprata, ka ir pieļāvis lielu kļūdu.

Jaunais Lauva un Elsina pēkšņi apstājās.

Pienāca Vecākais Lauva.

Kad viņi beidzot pagriezās ap stūri, atklājās, ka taka ved uz šauro dzegu gar augsto betona sienu, kura atdala pārvadu no upes. Un dzega ved nevis uz tiltu, bet aizvijas tālu projām. Labajā pusē skalojās dziļa upe, bet kreisajā pusē slejās stāvs, divpadsmit metrus augsts un aptuveni pusmetru biezs mūris.

Tilts, pa kuru varēja šķērsot upi, atrodas tikai pārsimts metru attālumā, bet tas slejas arī pārsimts metru augstumā virs viņu galvām, un nokļūt augšā nav iespējams.

Čārlijs blenza uz tiltu. Lauvas blenza uz tiltu.

Čārlijs atkal atminējās tēta teikto, ka lamāties nav labi, jo tad nevar pietaupīt stipros vārdus reizei, kad tie patiešām ir nepieciešami.

Čārlijs nolamājās.

*

Lauvenes skaidri apzinājās, ko dara. Sudrabainā Lauvene devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru viņi bija nākuši. Viņa atgriezās uz Kirkes klāja un nokāpa krastā pa tauvu kuģa priekšgalā. Tad gar ūdens malu aizgāja līdz tunelim, kas iet zem Bastīlijas metro, un nonāca Senmartēna kanālā. Tunelī viņa aizzagās līdz trešajai lūkai, pa kuru no augšas iespīdēja blāva laternas gaisma, apstājās, elpoja un gaidīja.

Bronzas Lauvene devās cauri parkam, līdz sasniedza augsto mūri. Viņa lavījās gar to, pagāja garām dzelzs vārtiem un noslēpumainajām durvīm, līdz nonāca pie kādām citām durvīm, kas bija atvērtas. Viņa iezagās pa tām mūra iekšpusē un uzrāpās līdz ejas galam, kur apstājās, elpoja un gaidīja.

Dzeltenā Lauvene ar asiņainu ķetnu traucās lejā uz slūžām, bet nepaguva panākt Čārliju un pārējās lauvas. Lauvene saoda viņu pēdas. Ja viņa juta bēgļu smaržu, tad arī suns to saodīs. Dzeltenā Lauvene saslēja ūsas, pietupās un pačurāja. Viņa palūkojās tumsā, pūlēdamās saskatīt kanāla otru krastu, bet neko skaidri neredzēja. Tad graciozi un uzmanīgi pārgāja pāri šaurajiem slūžu vārtiem: vienā pusē tiem gandrīz līdz augšai skalojās tumšs un auksts ūdens, bet otrā pusē atradās sešus metrus dziļš kritums saltajā bezdibenī. Pretējā malā taku aizšķērsoja pie sienas piestiprināta, liela, rūsaina metāla barjera. Acīmredzot ļaudis nebija iecerējuši izmantot šo malu.

Lauvene iepriekš jau bija redzējusi slūžas. Viņas iecere izdosies. Viņa noskurinājās un apstājās, elpoja un gaidīja.

Čārlijs un lauvas nevarēja iet atpakaļ. Viņi nevarēja palikt arī uz vietas. Viņi nevarēja neko iesākt. Prātot nebija laika.

Vai viņi metīsies peldus? Čārlijs palūkojās uz Sēnu: plata, strauja un auksta.

Zēns palūkojās uz sienu.

Zēns palūkojās uz dzegu.

Viņš pārdomāja visu, ko Sigi viņam bija mācījis par līdzsvaru un izveicību, un ticību savam ķermenim.

"Esmu stāvējis uz rokām uz Kirkes takelāžas," Čārlijs sprieda. "Arī šis man ir pa spēkam."

-    Ejam, viņš mudināja lauvas un pirmais spēra soli uz priekšu.

-    Mirklīti, bilda Jaunais Lauva. Ķeries pie astes!

Tā nu Jaunais Lauva gāja pirmais un Čārlijs cieši

turējās pie dzīvnieka stingrās, muskuļotās astes. Aizmugurē, uzmanīgi sperot soļus ar savām jutīgajām kaķu pēdām un izmantojot asti līdzsvara noturēšanai, sekoja Elsina un Vecākais Lauva. Virs viņiem un zemāk par viņiem pletās lieliskā Parīze ar savām ugunīm un ļaudīm, ar dzīvības pilnajām ielām un čalām restorānos, ar kokiem un naksnīgās iepirkšanās rosību, ar mašīnām un bāriem, un vilcieniem, un ballītēm, ar slimnīcām un stacijām, un ostām, un cirkiem, bet pašā pilsētas sirdī, nevienam nezinot, mazs zēns vienā rindā ar lauvām lēnām un uzmanīgi tipināja pa šauru dzegu starp ūdeni un mūri.

Tieši tobrīd, lai gan Čārlijs to nevarēja zināt, tālu prom no Parīzes zēna vecākus izveda no milzīgas autostāvvietas, veda cauri burvīgam, mēness apspīdētam subtropu dārzam, pilnam ar palmām un milzīgiem noapaļotiem akmeņiem, starp kuriem uz leju sūcās sīka ūdens straumīte, un ieveda lielā, zemā ēkā. Magdalēna un Aneba neko no tā visa neredzēja viņu acis bija aizsietas.

-    Sveicināti! — vestibilā atnācējus smaidīdama sveicināja glīta sekretāre. Uz viņas galda stāvēja puķupods, un viņas acis bija apaļas un zilas, un viņas drānas bija neparasti spodras. Viņa šķita nemanām, ka abi viesi ir sasieti, ka viņiem ir aizbāztas mutes un ka trīs vīri no Personāla daļas viņus biksta ar ieročiem. Viņa šķita pat nemanām, ka ir nakts vidus.

-    Sveicināti! Mums ir norunāta tikšanās ar Šefu, smaidot bilda viens no Personāla daļas vīriem. Atbraukuši jauni darbinieki!

-   Esiet sveicināti Korporācijas ciemu kopienā! sekretāre mundri sveicināja. Un kas jūs esat?

Magdalēna un Aneba klusēja. Viņi nevarēja parunāt viņu mutes vēl joprojām bija aizbāztas.

-   Profesore Stārta un doktors Ašanti! sacīja cits personāla vīrs.

Magdalēna brīnījās, kāpēc šeit visi sarunājoties lieto izsaukuma teikumus, kāpēc gaiss te ir vēss un smaržo tik saldi, kāpēc šie priecīgie ļaudis neuztraucas par ienācēju aizsietajām acīm un aizbāztajām mutēm, un ieročiem un kāpēc viņi strādā tik vēlā nakts stundā…

Aneba pūlējās noteikt smaržas. Viņš sarauca degunu un prāta pārcilāja savas milzīgās zināšanas par ķimikālijām, augiem un aromātiem.

-   Astmas ļaudis! Lieliski! — iesaucās sekretāre un nocēla telefona klausuli.

-     Viņš tūdaļ jūs pieņems! sekretāre uzgavilēja. Viņš ļoti priecājas, ka jūs esat ieradušies!

Virs viņiem un kaut kur tālumā mirgoja pilsētas ugunis.

Lauvas aste, stingra, raupja un silta, gulēja Čārlija rokās.

No labās puses uz augšu cēlās vēsais upes gaiss.

Ciets, augsts, stāvs betona mūris nekustīgi slējās kreisajā pusē.

Tieši aiz muguras viļņoja tumšs ūdens.

Soli pa solim, uzmanīgi, lēnām.

Čārlijs skatījās uz Jauna Lauvas muguru.

Acis nenovērsdams.

Viņš neredzēja uguntiņu virteni tālumā.

Viņš neskatījās uz lielo tiltu, kurš slējās augstu virs viņu galvām.

Soli pa solim.

Čārlijs ļoti, ļoti vēlējās atskatīties un pārliecināties, vai lauvenes ir viņus panākušas. Bet viņš nedrīkstēja to darīt. Ja viņš novērsīs skatienu no lauvas muguras, tad nokritīs.

Soli pa solim.

Soļus nācās spert tuvāk vienu pie otra, nekā normāli ejot, jo dzega bija ļoti šaura. Šķita, ka teju, teju viņš var zaudēt līdzsvaru.

Soli pa solim.

Skatiens uz lauvas muguru.

Elpošana.

Aste ir gara.

Spēcīga.

Priekšā vīdēja tilts balts un mierīgs.

Ceļa pārvads kreisajā pusē tagad virzījās uz leju un izzuda aiz lielā mūra, maģistrāle un dzega tās malā aizvijās zem tilta. Čārlijs ar lauvām turpināja iet pa dzegu, ilgodamies beidzot tikt pari tiltam.

Dzega kļuva nedaudz platāka, un Čārlijs saņēmas, lai atskatītos. Tur nebija nekā, pa ko varētu uzrāpties uz tilta. Ka gan viņi tur nokļūs?

Tālumā slējās vēl viens tilts. Pat ja viņiem izdotos uz tā uzrāpties, tas vienalga atrodas pārāk tālu. Viņiem jāpagūst uz vilcienu, turklāt viņus vajā dusmīgs jauneklis ar suni. Upes pretējā krastā Čārlijs redzēja stacijas diženo, no dzelzs un stikla veidoto, izliekto jumtu. Tas atrodas pavisam tuvu pārsimts metru attālumā. Tikai īsu mirkli Čārlijs pavērās lejā ūdenī, kas šķīra bēgļus no stacijas. Zēns noskurinājās.

Tad Jaunais Lauva apstājās. Čārlijs pārsteigts atlaida viņa asti. Lauva to pašūpoja vienreiz uz vienu pusi, vienreiz uz otru.

-    Čārlij, pār plecu nošņāca lauva.

-   Jā, zēns atsaucās.

-   Šeit ir ieeja, neliels tunelitis. Mēs varētu iet pa to. Kā tu domā?

Trojs sākumā apjuka, saozdams, ka katra no trim lauvenēm ir devusies citā virzienā.

Rafijs izmircis stāvēja piestātnē pie Kirkes un nikni raudzījās uz suni.

-     Meklē, Troj, viņš sacīja bīstami laipnā tonī. Daži aizkavējušies cirka skatītāji viņu ievēroja un brīdi stāvēja, ziņkārīgi noskatoties uz izmirkušo, pārskaitušos jaunieti. Rafijs atmeta galvu un veltīja viņiem tik derdzīgu skatienu, ka ļaudis žigli devās prom.

Smilkstēdams un ošņādams zemi, šurpu turpu skraidīja Trojs. Šeit, tur… Tad viņš uzgāja Dzeltenās Lauvenes pēdas, kuras spalvu kušķi viņš bija paostījis, un ātri metās tai pakaļ lejā gar kanālmalu. Sasniedzis slūžas, suns kavējās sekot pēdām pa vārtu šauro malu, bet viņam aiz muguras auroja Rafijs, tāpēc sunim nebija citas izvēles. Rafijs veikli sekoja, neraugoties uz to, ka nevarēja pakustinat roku.

Lauvene, uzkāpusi uz slūžu tālvadības ierīces, nekustīgi stāvēja. Tumsā viņa izskatījās pēc parastas kaudzes. Trojs zināja, ka lauvene ir tuvu, bet viņam nebija pat nojausmas, ka viņa ir tepat blakus.

Baļķis, kurš bija jāattaisa, lai varētu darbināt slūžas, atradās tieši zem lauvenes.

Lidzko Rafijs un Trojs nonāca, kā viņi paši domāja, drošībā otrā slūžu vārtu galā, lauvene nolaida asti.

Lēnām aptvēra baļķi.

Jā!

Čīkstēdami un drebēdami, slūžu vārti vērās vaļā. Ar rēcienu un lēcienu, un pļauku ar zeltaino asti pa seju pietika, lai Rafiju un Troju samulsinātu. Vēl viens lēciens uz vārtiem, kas bija sākuši vērties, un pārlēciens no vienas vārtu daļas uz otru īsi pirms tam, kad tie atvērās tik plaši, lai pārlēkt pāri plaisai vairs nebūtu iespējams…

Un te nu viņi bija. Trojs un Rafijs vienā kanāla malā, bez iespējas tikt pretējā krastā līdz brīdim, kad slūžas atkal lēnām aizvērsies teiksim pēc divdesmit minūtēm. Un Dzeltenā Lauvene, zobus zibinot, otrā malā.

Lauvene īsi un spalgi ierēcās.

Viņu sadzirdēja Sudrabainā Lauvene un tadā pašā veidā atdarīja slūžas otrā kanāla galā. Tās neatvērsies, iekams pirmās nebūs aizvērušās, bet pagaidām Rafijs un Trojs ir aizkavēti, un paies pietiekami ilgs laiks, līdz viņi tiks atkal otrā malā. Pēc tam Sudrabainā Lauvene un Bronzas Lauvene pameta savas slēptuves un klusi un veikli nosteidzās lejā, lai pievienotos Dzeltenajai Lauvenei.

Mums jāiet iekšā, sacīja Jaunais Lauva. Pa tuneli mēs kaut kur varam nonākt. Jebkurā gadījuma stāvēt uz vietas nav droši.

-    Labi, Čārlijs piekrita un nopriecājās, ka kāds ir pieņēmis lēmumu. Viņš pavēstīja pārējiem par turpmāko rīcību un tad atkal satvēra Jaunā Lauvas asti. Pēc tam bēgļi ienira krastmalas tuneļa tumsā.

Tuneļa iekšpusē valdīja tumsa, ūdens bija putains un smirdīgs, visapkārt mētājās plastmasas pudeles, un Čārlijs saprata, ka tunelis ir piegružots un pieķēzīts. Tas nozīmē, ka kaut kur priekšā ūdens beigsies, tekošs ūdens nevar tik nelabi smirdēt. Ja vien eja turpināsies…

Tunelis vijās tālāk. Pēc divdesmit metriem dzega tunelī pēkšņi kļuva platāka un pārtapa par akmens krastmalu, tādu pašu kā pie Senmartēna kanāla. Čārlijs varēja saskatīt tikai kaut ko līdzīgu lielai, apaļai, sienā iestiprinātai caurulei, kas bija aplipusī ar ūdenszālēm un pretīgi smirdēja. "Tā ir noteka," sprieda Čārlijs. "Varbūt kanalizācija. Ļoti, ļoti veca notekas caurule."

Krastmalas mūrī bija ieeja. Akmeņu mūrējums bija sens un labs, bet izskatījās, ka šurp neviens nekad nav nācis.

-    Pagaidi šeit, Čārlijs čukstēja Jaunajam Lauvam. Es iešu paskatīties, kurp tā ved. Zēns cerēja, ka tikmēr lauvenes viņus panāks un pastāstīs, ka plunkšķis atskanēja tādēļ, ka kāds iekrita ūdeni, un kliedza tikai tādēļ, ka samirka. Saraukušas degunus un saslējušas ūsas, lauvas sagatavojās gaidīt.

"Koncentrējies," Čārlijs sevi uzmundrināja. "Esi pateicīgs ja Rafijs iekrita kanalā vai lauvas ir viņu ievainojušas, tad viņš mums neseko vai vismaz nevar sekot tik ātri."

-   Atgriezīšos, cik drīz vien varēšu, Čārlijs piebilda.

-   Paldies, sacīja Elsina, kuras mazais deguntelis bija saraukts ka žāvēta plūme. Viņa apgūlas uz akmens seguma un uzlika purnu uz ķepām.

Aiz durvīm sākās akmens kāpnes.

Kāpņu galā atradās vēl vienas durvis. Aiz tām bija ieeja kādā kambarī. Čārlijs palūrēja, kas tur ir iekšā.

Telpā bija diezgan tumšs, taču tajā no kaut kurienes ielauzās blāva gaisma. Gaismas bija pietiekami, lai Čārlijs pamanītu, ka kambaris ir mazs, netīrs un piebāzts ar dažādiem krāmiem. Tomēr telpa nebija parasta izgāztuve. Visas lietas tur bija rūpīgi sakartotas. Vienā malā stāvēja trīs lielveikala iepirkumu ratiņi, piekrauti ar veciem vadiem un kontaktligzdām, un elektrisko ierīču detaļām. Citā stūrī bija nokrauti lieli, melni plastmasas maisi. No dažiem bija izbirušas lupatas. Vel tur bija zems salokāmais galdiņš, uz kura nolikta krūze, un apkārt galdam izkārtoti spilveni, lai kādi divi, trīs cilvēki varētu sēdēt un sarunāties, un arī kaut kas līdzīgs gultai.

Un gultā gulēja kaut kas līdzīgs cilvēkam.

Un cilvēkam līdzīgais pagriezās uz otriem sāniem, skaļi iekrācās, atmeta roku un aizķēra garu, izrotātu stikla ūdenspipi. Tās virsa nokrita, un uz grīdas izlija nedaudz ūdens un izbira pelni, izplatot telpā saldu ābolu tabakas aromātu, kas atgādināja Čārlijam Londonas arābu kafejnīcas un gardos kārumus no riekstiem un medus…

Koncentrējies!

Telpas otrā galā slējās metāla vārti. Aiz tiem bija redzamas naksnīgās debesis un ļoti plata iela.

Mantas kambarī acīmredzot bija no kaut kurienes sanestas. Tātad te ir jābūt izejai uz ārpasauli. Čārlijs pagriezās, lai dotos atpakaļ. Varbūt lauvenes ir jau atnākušas. Panākušas mūs.

Tomēr lauveņu nebija.

Čārlijs uzrunāja lauvas: Ejam! Iekšā kāds ir, bet viņš guļ. Uzgaidiet ejā, bet es mēģināšu atvērt vārtus uz ārpusi.

Vedot lauvas augšup pa akmens kāpnēm, Čārlijs sajuta, cik strauji sitas viņa sirds. Nonākušas ejā, lauvas saritinājās uz grīdas un klusi gaidīja atgriežamies Čārliju. Iegājis tumšajā, piekrāmētajā istabā, Čārlijs sajutās atbildīgs par lauvām.

Grūti bija klusi šķērsot istabu. Pa grīdu mētājās dažādas mantas, turklāt traucēja tumšie stūri un neparastās ēnas, un baisais, krācošais subjekts, turklāt telpā tikpat kā neiespīdēja gaisma. Tā patiesi nebija Čārlija vaina, ka viņš uzdurās vecām skrituļslidām un iegāzās metāllūžņu kaudzē, sasita galvu un iekliedzās un ka gulošais virs iebrēkdamies pamodās. Un tā nebija Čārlija vaina, ka lauvas saskatījās un metās pie vira, ielenca viņu un nenovērsa no viņa skatienu. Lauvu nagi bija izlaisti, skatiens vērīgs, pamatīgie žokļi atplesti. Viņas rūca un bija gatavas uzbrukt.

-   Izbeidziet! kliedza Čārlijs.

Nabaga vīrs brēca un brēca. Vecākais Lauva uzlika ķepu uz vīra krūtīm un ierēcās. Tas iedarbojās. Vīrietis pārstāja kliegt un sāka kaut ko buldurēt. Tas vismaz bija klusāk.

-    Izbeidziet, Čārlijs atkārtoja. Lūdzu.

Lauvas atskatījās.

-    Jūs pārbiedējāt… Zēns gribēja teikt "Jūs pārbiedējāt viņu", bet to varēja saprast ari kā "Jūs pārbiedējāt mani".

Elsina pašķielēja uz Čārliju.

Vecākais Lauva noskurināja ūsas.

-   Piedod, — sacīja Jaunais Lauva.

Čārlijs sakopoja domas.

Tad viņš piegāja pie nabaga skrandaiņa.

-    Taisez-vous, viņš bilda. Tas nozīmē "aizverieties", bet Čārlijs cerēja, ka vīrs sapratīs: lietojot pieklājīgo formu "Taisez-vous" familiārā "Tais-toi" vietā, zēns nevēlējās būt rupjš.

Tas bija muļķīgi. Ja tev uz krūtīm stāv trīs lauvas, tad diezin vai tu esi spējīgs raizēties par manierēm.

-   Mēs esam tavs sliktais sapnis, Čārlijs piebilda. Tu nedrīksti nevienam stāstīt par mums. Vai gribi tikt no mums vaļā? Tad izstāsti, kur atrodas ceļš. Tad mēs aiziesim. Kā mēs varam nokļūt uz tilta?

Vīrs, kurš nebija sevišķi vecs un kuram bija patīkami sejas panti, cik nu to varēja saskatīt aiz šausmu pārņemtās sejas izteiksmes, nespēja izdvest ne vārda. Viņš centās runāt šķita, ka viņš to vēlas. Lai gan viņa lūpas un mēle kustējās, skaņa nenāca laukā.

-    Lauvas, Čārlijs nomurmināja, varbūt nedaudz pakāpiet nost no viņa!

Lauvas atkāpās un nogūlās kā sfinksas aplī ap vīru.

Vīrietis skatījās uz Čārliju, mirkšķināja acis un žagojās.

-    Atvelc elpu, sacīja Čārlijs. Tikai ne pārāk ilgi. Mēs steidzamies.

Vīrietis atskatījās uz lauvām. Tad atkal uz Čārliju. Beidzot viņš ierunājās arābu valodā.

-    Bet viņas taču ir no Marokas! viņš iekliedzās.

-    Pareizi, apstiprināja Čārlijs, nedaudz pārsteigts, ka vīrietis zvērus atpazinis. Un kas tad ir?

-    Es arī esmu marokānis! vīrietis atkal iesaucās. Atguvis balsi, viņš, šķiet, nespēja to vairs kontrolēt. Izbailes savādi ietekmē ļaudis.

-   Salām Alējkum, sveicināja Čārlijs. Kā mēs varam nokļūt uz tilta?

-   Ejiet pa kreisi, ārā no šejienes, augšā pa kāpnēm, uz priekšu, un tilts būs kreisajā pusē, skaidroja vīrs, cieši satvēris segas malu. Vārti ir vaļā.

-     Paldies, arābiski tencināja Čārlijs. Alif šukr. Tūkstošreiz pateicos.

-    Pietiks ar vienu reizi, bilda vīrs, ieplezdams acis, kad lauvas pagāja viņam garām un izsoļoja laukā vientuļajā, klusajā, naksnīgajā krastmala.

Čārlijs cerēja, ka gadījumā, ja kāds viņus ieraudzīs, tad noturēs par gaismas un ēnas spēlēm, par kaķiem vai pilsētas lapsām. "Tie kaķi izskatījās milzīgi," tā viņi varētu teikt. "Vai jūs redzējāt?" Bet tikmēr kaķīši būtu jau aizgājuši, un nakts atkal būtu rāma. Taču kāpņu galā viņi redzēja, ka ārā vēl valda pārāk liela rosība, lai viņi droši varētu šķērsot tiltu pa ceļu.

Gar tilta ārmalu stiepās dzega. Līdzīga tai, pa kuru viņi gāja gar upes malu, bet šī atradās uz tilta aptuveni simts metru augstumā.

-   Mēs varam iet pa to, sacīja Vecākais Lauva.

Čārlijs paskatījās uz dzegu. Ja viņš nokritīs, tad ievel-

sies aukstajā upe vai sadauzīs galvu pret balto maģistrāles pārvadu, vai noslīks, vai viņu ķers trieka.

Lauvas pieplaka tilta malai, it kā būtu plakanas kā plekstes, un slīdēja uz priekšu. Čārlijam nācās cieši sakost zobus un klusībā atkārtot: Man nav izvēles, man nav izvēles.

Te pēkšņi viņš aptvēra, ka viņam tomēr ir izvēle. Saprotams, ka lauvas nevar klejot apkārt, jo citādi viņas pamanītu, sagūstītu un aizvestu atpakaļ uz kuģi, bet zēns uz tilta nevienam neradītu aizdomas. Kādēļ lai viņš radītu aizdomas?

-    Tiksimies otrā pusē! uzsauca Čārlijs un skriešus metās pāri tiltam, mezdams ritentiņus un palēkdamies vienkārši tāpēc, ka viņš to varēja, un ari tāpēc, ka bija tik ļoti nobijies, ka nespēja darīt neko citu, kā tikai izlikties, ka nebaidās.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

Šefs smaidīja. Tas bija maza auguma vīrs ar cirtainiem matiem, pelēki sārtu ādas krāsu un spodri baltu kreklu mugurā. Viņš izskatījās pavisam parasts.

Viņš lika atbrīvot gūstekņus no roku un acu apsējiem un mutes aizbāžņiem. Tie vairs nebūs nepieciešami, viņš sacīja, izlikdamies pārsteigts, ka apsēji un aizbāžņi vispār tikuši izmantoti.

-   Tātad, Šefs turpināja. Viņa rakstāmgalds bija milzīgs. Jūs zināt, kādēļ esat šurp atvesti.

-   Nē, mēs nezinām, atteica Magdalēna. Viņa nejutās labi.

-    Lai strādātu kopā ar mums! iesaucās Šefs.

-    Mēs nevēlamies strādāt ar jums, iebilda Aneba.

-    Vai tad jūs nevēlaties savus pētījumus par astmas ārstēšanu pabeigt mierīgā un laimīgā gaisotnē, ar visu nepieciešamo naudu un palīdzību, un solījumu saņemt lielas investīcijas nākotnē?

-   Ak tā! bilda Aneba. Vai to jūs mums piedāvājat? Un mēs domājām, ka nolaupījāt mūs, sasējāt mums rokas, aizbāzāt mutes un draudējāt, jo velnišķīgi labi zinājāt, ka mēs nesadarbosimies ar tādiem blēžiem kā jūs.

Šefs izskatījās sāpināts.

-    Doktor, Korporācija strādā cilvēces attīstības labā! Kas varētu būt brīnišķīgāks par līdzekļa atrašanu pret tādu briesmīgu kaiti ka astma? Tā nomoka mūsu bērnus un sagrauj viņu nākotni. Gadiem ilgi mēs ražojam zāles, kas ārstē šo ļauno slimību un vismaz nedaudz atvieglo ciešanas, bet daudz labāk būtu, ja astmu varētu pavisam iznīdēt.

Magdalēna iesmējās.

-    Sakiet, viņa pēkšņi pacēla acis un jautāja, cik daudz naudas jūs katru gadu iegūstat no astmas medikamentu pārdošanas?

Šefs atkal veltīja viņiem sāpināta cilvēka skatienu, bet Magdalēna runāja tālāk. Un cik daudz naudas jūs cerat nopelnīt par zālēm, kas atbrīvo no astmas? Kas jums ir izdevīgāk vienreizējs ārstēšanas līdzeklis vai medikamenti, kurus var pārdot un pārdot? Vai jūs vēlaties izmantot mūsu ārstēšanas līdzekli? Vai varbūt jūs vēlaties būt droši, ka tā nav nevienam citam?

Magdalēna ieklepojās.

Šefs pievēra acis.

-   Nu, ja jau jums ir šāda nostāja, viņš nomurmināja.

Magdalēna izvēmās.

Šefs sarauca vienu uzaci un pacēla telefona klausuli.

-    Barakata kundze? Šķiet, ka profesore un doktors ir sasirguši. Es ieteiktu apmeklēt Veselības nodaļu. Acīmredzot viņi nejūtas labi. Esmu pārliecināts, ka lietas iespējams pārkārtot. Pāris ārstēšanai veltītu nedēļu laikā tāpat nekas nemainīsies.

Šefs nolika klausuli un pasmaidīja.

-    Tiksimies pēc pāris nedēļām, viņš sacīja. Es ļoti ceru, ka mēs sastrādāsimies!

Lauvenes sekoja pārējiem bēgļiem pa pēdām. Viņas tika galā ar dzegu un vēlreiz pārbiedēja marokāni, un jau grasījās pa tilta dzegu doties pāri upei, kad atgadījās kas savāds.

Čārlijs ar pārējām lauvām stāvēja tilta otrā galā. Viņiem atlika vairs tikai šķērsot nelielu laukumu ar skvēru Place Valhubert -, un turpat blakus jau atradās stacija. Tomēr viņiem nācās uzkavēties pie tilta, gaidot izdevīgu brīdi, lai varētu doties tālāk, un viņi, tāpat kā lauvenes, izdzirda savādu skaņu.

Kāds gaudoja. Gaudoja tik stipri, vientulīgi un ilgpilni, ka Čārlijam mati uz galvas sacēlās stāvus. Izklausījās, it kā būtu pienācis pasaules gals, kāds būtu zaudējis māti vai, skatoties spogulī, nebūtu atpazinis pats savu seju. Izklausījās, it kā kādam būtu zudis viss, ko viņš ir mīlējis. No šīs skaņas Čārlijam asaras izsprāga no acīm un sirds šausmās sažņaudzās. Kas varētu tā gaudot? Kam varētu būt tik skumji?

Šī skaņa pārbiedēja Čārliju, bet uz lauvām tā atstāja vēl lielāku iespaidu.

Lauvenes sastingušas stāvēja un klausījās. Lauvas, kas gāja kopā ar Čārliju, arī apstājās kā iemietas, nometās zemē un pagrieza galvu skaņas virzienā pa labi, uz skvēra pusi. Lauvas atņirdza zobus un sarauca degunu, viņu ūsas trauksmaini trīsēja. Jaunais Lauva ierēcās. Čārlijs nekad mūžā nebija dzirdējis tādu dobju, ļaunu, monotonu skaņu. Tas bija biedējoši.

Čārlijs izmisīgi vēlējās kaut ko sacīt, lai nomierinātu zvērus. Viņam taču izdevās savaldīt lauvas marokāņa kambarī, varbūt arī tagad tas izdotos… Zēns jau atvēra muti, lai runātu, bet Vecākais Lauva nozibsnīja acis un valdonīgi sakustināja ausis, tas nepārprotami norādīja, ka te Čārlijs neko nevar nedz iesākt, nedz bilst, nedz, iespējams, pat domāt.

Lauvenes skriešus metās pāri tiltam.

Gaudošana atskanēja vēlreiz. Šoreiz skaņa bija vēl dobjāka un vēl garāka nekā iepriekšējā, arī skumjāka un griezīgāka. Lauvu ausis raustījās. Čārlijs zināja, ka lauvas pēc skaņas nosaka attālumu. Ja no vienas un tās pašas puses atskan divi brēcieni, tad viņas spēj atšķirt, kurš no tiem bijis tuvakais, kurš tālākais. Vai ari tagad lauvas cenšas noteikt, cik tālu atrodas tas, kurš gaudo?

Lauvas bija vērīgas un modras. Tagad viņas ir brīvas, izmisušas un vienotas. Čārlijs iztēlojās, kā lauvu bars Āfrikas līdzenumos vajā medījumu, modri uztverot pat visniecīgākos troksnīšus, ko cilvēka auss nespēj sadzirdēt, skrien ātrāk par jebkuru cilvēku, uzlec vajātajam dzīvniekam virsū un nogalina to.

Jaunais Lauva vēroja Vecāko Lauvu. Vecākais Lauva koncentrējās, domāja, apsvēra. Beidzot viņš pamirkšķināja acis.

Viņš pagriezās pret Jauno Lauvu un sacīja: Paliec un sargā mūsu draugu un savu māsu…

Jaunā Lauvas acīs nikni nozibsnīja zaļas uguntiņas. Viņš jau gribēja iebilst tēvam, bet Vecākais Lauva tikai pavisam nedaudz paslēja augšup galvu un paskatījās ar tik augstprātīgu nicinājumu, ka Jaunais Lauva nekavējoties atkāpās un pagrieza galvu sānis, bet varēja redzēt, ka viņam tas nepatika.

Čārlijs iejautājās: Kungs, kas tas ir?

Vecākais Lauva neatbildēja. Viņš tikai vēlreiz pagrozīja ausis un aizskrēja trokšņa virzienā. Mirkli nogaidījis, kad satiksme mazinās, viņš pārjoqoja pāri ielai un tiltam un kā ēna izgaisa tumsā.

Čārlijs piegāja pie tilta malas. Jaunais Lauva un Elsina noslēpās tikai pēc klusa rūciena varēja sazīmēt viņu patvērumu parka stūri. Čārlijs, pēkšņi juzdamies pārguris, apsēdās un atbalstījās pret tilta margām. Kas tur gaudoja? Kāpēc tas tik ļoti satrauca lauvas? Un cik ilgi tas turpināsies? Viņiem nav daudz laika, lai sameklētu vilcienu un iekļūtu tajā.

Nakts bija vēsa, un zeme zem Čārlija dibena auksta. Iespējams, laiks mainīsies. Čārlijs noskurinājās.

Pienāca Elsina un notupās blakus Čārlijam. No viņas staroja siltums un miers, un Čārlijs priecājās, ka var atrasties tai blakus un ka tuvumā nav ne Makkomo, ne kāda cita, no kā būtu jāslēpj viņu draudzība. Jaunais Lauva stāvēja nekustīgi, skatienu pavērsis gaudošanas virziena, modrs, noslēpumains, biedējošs un reizē ari pats nobijies.

-    Kas tur ir? klusi jautāja Elsina.

-     Es nezinu, attrauca Čārlijs. Spriežot pēc tā, kā jūs visi reaģējāt, es cerēju, ka tu zini.

-   Es nejautāju par troksni, viņa iebilda. Es jautāju par vietu. Tu skatījies kartē un zini, kur kas atrodas.

Čārlijs sasprindzināja atmiņu. Tur atrodas Jardin des Plantes, Botāniskais dārzs, viņš paskaidroja. Tas ir liels parks. Tur ir Dabas vēstures muzejs, daudz vecu koku un retu augu un tā tālāk, un… un zooloģiskais dārzs.

-    Zooloģiskais dārzs, klusām atkārtoja Elsina.

-    Bet tas nebija… tas nebija parasts dzīvnieks, vai ne?

-    Es nezinu, kas tas bija, atteica lauvenīte.

Čārlijs gribēja pasaukt Jauno Lauvu. Viņš vēlējās

uzzināt viņa domas. Bet Jaunais Lauva atradās miljoniem jūdžu attālumā nejau fiziski, bet gan garīgi. Tajā mirklī viņš bija īsts savvaļas zvērs. Čārlijs saprata, ka lauva pat nedzirdēs, ja viņš to sauks.

-    Vai tev ir kāda nojausma par to, kas tur gaudoja? Čārlijs nerimās. — Tev taču ir vismaz priekšstats. Kādēļ tas jūs visus tik ļoti satrauca?

-    Tas satrauca ari tevi, Elsina iebilda.

-    Jā, Čārlijs apstiprināja un, iedomājies par asinis stindzinošo, asaras izraisošo kliedzienu, noskurinājās. Bet ne tik ļoti.

-   Jo viņš nav tavs… Elsinai izlauzās.

-    Kas mans?

-   Es nezinu, — viņa attrauca. — Es nezinu.

Elsina nolika galvu uz ķepām un nekustīgi gulēja ar vaļējām acīm. Viņa nevēlējās sarunu turpināt. Čārlijs jutās pavisam pamests.

Pagāja dažas minūtes.

"Mēs nokavēsim vilcienu," domāja Čārlijs, un viņu pārņēma bailes un satraukums. "Turklāt, kā gan viņi drīkst aizbraukt bez lauvenēm? Kādēļ Vecākais Lauva aizsteidzās, neko nepaskaidrojis? Vai esmu pieļāvis kļūdu, uzticēdamies lauvām?" Čārlijs nespēja tam noticēt… viņi taču visi ir iesaistīti šajā lietā. Bet kādēļ gan lauva aizskrēja, neko nepaskaidrojis? Čārlijam nepatika, ja pieaugušie, ar kuriem viņš ir kopā, aiziet, nepaskaidrojot, kāpēc tā rīkojas. Pat ja tas netiek darīts ar nolūku.

Čārlijs pagriezās un pieglaudās Elsinai. Viņa neiebilda; viņa izklaidīgi papliķēja ar asti zēnam pa muguru. Bet arī Elsina, tāpat kā viņas brālis, bija pārņemta ar vērošanu un gaidīšanu.

Pagāja vēl dažas minūtes, un Čārlijam zuda pacietība.

Viņš pielēca kājās.

-   Šķiet, visi ir aizmirsuši, bet mums ir jāpagūst uz vilcienu, viņš iesaucās, un, ja mēs nepagūsim, tad dievs vien zina, kas ar mums notiks turpmāk, un vismaz es negribu riskēt, tādēļ: vai kāds nojums, lūdzu, nevarētu aiziet un pasaukt pieaugušos, lai mēs varam doties tālāk…

Abas palikušās lauvas pagriezās un cieši palūkojās uz zēnu. Taču to, ko viņas grasījās atbildēt Čārlijam, mēs nekad neuzzināsim, jo tajā mirkli atkal atskanēja gaudošana. Šoreiz daudz, daudz tuvāk, un milzīgs stāvs izskrēja no tumsas un nesās no Jardin des Plantes puses tieši viņiem virsū. Aiz milža, zemu noliekušās, zagšus tuvojās četras lauvas.

Jaunais Lauva un Elsina aizšķērsoja milzim ceļu. Vecākais Lauva un lauvenes ielenca viņu no aizmugures. Čārlijs šausmās un pārsteigumā atkāpās. Vai lauvas grib nomedīt šo milzi? Vai viņas to nogalinās?

Un galu galā, kas tas vispār tāds ir?

Radījums lauvu ielenkumā bija… nu, tas arī bija lauva. Čārlijs par to bija pārliecināts. Tomēr zvērs nelīdzinājās nevienai lauvai, ko Čārlijs jebkad dzīvē bija redzējis. Pirmkārt, tas bija milzīgs uz pusi lielāks par Vecāko Lauvu. Viņa spēcīgā un muskuļotā ķermeņa priekšgals bija garāks par pakaļgalu. Radījumam bija īsas un spēcīgas kājas, garenā galva bija sašķiebusies uz garā kakla, mugura viņam bija līka kā hiēnai, bet aste — īsa un strupa. Viņa skatiens bija nomākts un tramīgs un liecināja par bailēm, ciešanām un pārgurumu. Tomēr to varēja tik tikko manīt, jo zvēra purnā vīdēja vēl kaut kas iespaidīgāks.

Šim lauvveidīgajam radījumam bija zobeniem līdzīgi ilkņi. Čārlijs tos prātā nodēvēja par zobenzobiem. Tieši tādi tie bija. No radījuma augšžokļa stiepās divi lieli, spēcīgi, asi, līki, balti zobi un spīdēja tumsā kā zobeni. Tie bija tik lieli, ka neietilpa mutē. Zobenzobi. Radījums skatījās uz Čārliju un atņirdza savus briesmīgos ilkņus.

Čārlijs uzmeta viņam skatienu un iebrēcās. Viņš brēca un brēca.

Kliegšana pārtrauca lauvu atturību.

Radījums pagriezās, lai mestos Čārlijam virsū, viņu bija izprovocējusi šī vājuma izpausme, un viņš piemirsa, ka pats ir pārējo lauvu upuris.

Vecākais Lauva ierēcās un metās pie Čārlija, lai zēnu aizsargātu. Jaunais Lauva ierēcās un uzklupa radījumam, cenzdamies iekost tam kājā. Lauvenes uzlēca radījumam uz muguras. Radījums atkal iegaudojās.

NĒ, nē, nē! iekliedzās Čārlijs. Izbeidziet! Cilvēki sanāks! Apklustiet un izbeidziet! Beidziet, beidziet, beidziet, beidziet!

Kliedza viņš, protams, kaķu valodā.

Viņa lauvas, pārsteigtas, ka Čārlijs viņas izrīko, norima un blenza uz viņu. Radījums, kurš, bez šaubām, nekad nebija dzirdējis cilvēkus runājam kaķu valodā, tā apstulba, ka pēkšņi atkāpās. Visi cīniņi un bēgšana, un uzbrukšana, un aizstāvēšanās izgaisa kā nebijuši. Zvērs nometās zemē un vienkārši gulēja, viņa lielie zobi spīdēja laternu gaismā, viņa lielā mute neaizvērās, un, lai gan Čārlijs zināja, ka lauvas neraud, šķita, ka radījumam acīs mirdz asaras.

Stāvēdams savvaļas zvēru bara ielenkumā, Čārlijs saprata, kā cirka arēnā jūtas Makkomo. Viņš tos kontrolēja viņš jutās spēcīgs un varens. Bet kā Makkomo varēja sarunāties ar lauvām? Vai dzīvnieki viņu tiešām saprata? Tagad lauvas ir brīvas un atrodas ārpus cirka samākslotās vides. Vai viņas un Čārlijs var būt viena komanda? Un kas ir šis jaunais radījums? Vai viņš ir ienaidnieks?

Čārlijs saņēma visu drosmi un teica: Ejam uz parku! Pazūdam! Tūdaļ!

Dzīvnieki aši ienira tumsā.

Čārlijs pievērsās Vecākajam Lauvam: Kungs, mums jāpaspēj uz vilcienu. Vai jūsu plāni ir mainījušies?

Vecakais Lauva uzlūkoja zēnu un attrauca: Nē.

-   Jūs kādu atvedāt. Vai viņš nāks mums līdzi?

Lielais radījums pacēla galvu un paskatījās uz Čārliju

un Vecāko Lauvu. Vecākais Lauva noskurināja ūsas.

-   Ātri! pavēlēja Čārlijs.

Radījums atkal nokāra galvu un ierunājās zemā, griezīgā balsi.

-   Jā, viņš teica.

Čārlijs atviegloti uzelpoja.

-   Lauvenes, kas notika?

-   Tagad nav laika… pametot skatienu apkārt, iebilda Vecākais Lauva, bet Čārlijs viņu pārtrauca.

-    Kur ir mans ienaidnieks? viņš jautāja. Čārlijam bija jāzina, kur ir Rafijs. Vai viņš ir dzīvs? Vai beigts? Vai pazaudējis viņu pēdas?

-    Viņš mums seko, teica Dzeltenā Lauvene. Mēs viņu tikai aizkavējām. Viņš ir uzgājis mūsu pēdas un, tiklīdz slūžas atkal atversies, turpinās mūs vajāt.

Bailes atgriezās. Rafijs var sacelt jezgu; Rafijs var izjaukt bēgšanu. Čārlijs baidījās nevis no paša Rafija, bet gan no tā, ko viņš var izdarīt.

-   Nu tad kustamies! Čārlijs mudināja. Mes nedrīkstam ilgāk kavēties.

Stacijas parādes puse bija izgaismota un ļaužu pilna, tādēļ Čārlijs ar lauvām apmeta tai līkumu un devās uz sētas pusi. Zēns kartē bija redzējis, ka sliedes vijas tieši gar ēku, kurai viņi tuvojās. Tādēļ bēgļi izraudzījās klusu, tumšu sānieliņu aiz stacijas. Dīvainais radījums nāca līdzi un, tāpat kā pārējās lauvas, turējās sienu tuvumā.

Ēkas bija tumšas. Lauvas pārvietojās īsiem pārskrējieniem no gružu kaudzes līdz aizslēgtam dzērienu kioskam, no aptumšotām durvīm līdz krēslainai vārtrumei. Viņas slēpās ēnā un saplūda ar ēnām. Mazā sāniela veda uz šķirotavu, kur lauvas sameklēja dažas pasta vagonetes un palīda zem tām, lai neviens viņas neieraudzītu, un, klusi elsdamas, atvilka elpu. Radījums sameklēja sev atsevišķu vagoneti. Visi klusēja. Čārlijs devās izpētīt ceļu līdz Austrumu ekspresim. Zēns bija pārliecināts, ka dzīvnieki viņa prombūtnes laikā nesāks plūkties.

Čārlijs atgriezās stacijā. Viņš gribēja skriet, bet nevēlējās pievērst sev uzmanību.

Viņš zināja, ka vilciens aties no pirmā perona.

Te tas bija.

Viņš uzkāpa uz perona. Čārlija kājas šķita stīvas un smagas.

Vilciens bija skaists un augsts, un garš tik garš, ka tā priekšgals sniedzās aiz perona. Tālāk sliedes izgaisa tumsā, tās apspīdēja tikai garāmejošo vilcienu lukturi. Un turpat blakus tumsa ieskāva šķirotavu, kur slēpās un nogaidīja mūsu bezbiļetnieki. Viņiem nāksies tikai iziet cauri tumšajam laukumam gar vilciena priekšgalu un iekāpt, vairoties no ugunīm un ļaužu pūļa uz perona. Citu vilcienu tuvumā nebija. Pārējie peroni bija tukši. Ja paveiksies, neviens viņus nemanīs. Ilgāk kavēties vairs nedrīkstēja.

Čārlijs steigšus atgriezās pie lauvām, kuras bija atstājis snauduļojam zem vagonetēm. Laiks bija aprēķināts precīzi: divpadsmit un divdesmit minūtes. Žigli! Čārlijs klusi uzsauca. — Pirms nav pienācis cits vilciens. Lai mums veicas! Ātrāk!

Lauvu dzeltenās acis nozibsnīja. Čārlijs uztrausās Jaunajam Lauvam mugurā, un bēgļi aizsteidzās — viņas skrēja ātri kā vējš. Visu laiku Cārliju nelika mierā daži jautājumi: Kas ir tas jaunais radījums? Vai viņš var apdraudēt viņa plānu? Kur šobrīd atrodas Rafijs un Trojs?

Šķirotavas teritorija sniedzās līdz pat sliedēm. Soļojot pa koka gulšņiem, lauvas augstu cilāja ķepas, lai nepieskartos sliežu saltajam metālam.

Stacijas laternu apgaismojumā Austrumu ekspresis izskatījās milzīgs un ārkārtīgi garš. Čārlijs ļoti cerēja, ka ir pareizi novērtējis vilciena augstumu un ka lauvas nav pārvērtējušas savu spēku un veiklību. Turklāt viņi visi bija noguruši. Vilciena priekšgalā stāvēja lokomotīve, tad kurināmā vagons, bet aiz tā bagāžas vagons: šeit viņi apmetīsies. Te nebūs neviena, kas varētu dzirdēt, kā viņi iekāpj vilcienā.

"Ejiet, ejiet, ejiet!!" Čārlijs klusībā steidzināja lauvas.

Lauvenes gāja pa priekšu. Pirmā, otrā, trešā. Viņas tumsā pielavījās pie vilciena riteņiem, šķita, ka viņas svārstās, pirms ietupās pakaļkājās, un tad lēni, slaidi un bez skaņas uzlēca uz vilciena jumta. Kā Čārlijs uzdrīkstējās apšaubīt lauvu spējas? Šie dzīvnieki, kurus viņš redzēja lēkājam pa arēnas krātiņa sienām, ir fantastiski. Protams, ka viņas bez grūtībām var uzlēkt uz vilciena.

Pēc tam bija Elsinas kārta. Viņa nav tik spēcīga un trenēta, bet viņai piemīt jaunības spars, turklāt augšā uz jumta viņu gaida māte un tantes, kas var palīdzēt.

Nākamais lēca dīvainais radijums. Viņš bija tik liels, ka varēja gandrīz kāpšus uzkāpt uz vilciena, tomēr viņš atspērās ar savām spēcīgajām pakaļkājām un lēca.

Pēc tam sekoja Vecākais Lauva. Čārlijs uztraucas par viņu viņš ir vecs, vai tas viņam būs pa spēkam?

Vecākais Lauva augstprātīgi nopētīja vilciena augstumu un pāris soļus atkāpās. Tad papurinaja galvu. Šķita, ka viņš ir mainījis domas. Viņš nevis lēca tieši uz jumta, kā to bija darījušas lauvenes, bet aizgāja uz vagona priekšgalu un žigli un eleganti uzrāpās uz vagonu savienojumiem, tad pa kurināmā vagona apkalpes kāpnēm uzkāpa uz jumta un pārgāja uz bagāžas vagonu. Visas sešas lauvas apguļas. Čārlijs no lejas nevarēja viņas redzēt. Tieši tā tam bija jābūt.

Čārlijs palūkojās apkārt. Nekā. Neviena. Zēna sirds dauzījās kā negudra. Dažus peronus tālāk ieelsojās un iedrebējās lokomotīve.

Jaunais Lauva gatavojās lēkt, un Čārlijs prātoja, ka varētu kapt pa apkalpes kāpnēm. Tai mirklī viņš izdzirda balsis.

Jaunais Lauva uzmeta skatienu Čārlijam, pamirkšķināja un lēca. Viņš rīkojās pareizi. Ja maza zēna atrašanos vienatnē uz dzelzceļa vēl kaut kā varēja attaisnot, tad lauvas klātbūtni uz perona nebūtu iespejams izskaidrot.

Runātāji bija otrais vilciena vadītājs un otrais pavadonis, kas ar nokavēšanos ieradās darbā. Vadītājs žēlojās, ka viņam tādā tumsā pa sliedēm jānāk uz kabīni.

Čārlijs nometās kņupus. Viņš atradās tieši pie spraugas starp vagoniem. Vai viņš tagad drīkstēja bēgt projām? Tas nebija apspriežams jautājums. Ne tagad. Ne pēc visa tā, ko viņi ar lauvām bija pārdzīvojuši.

Sliedes bija aukstas, mitras un netīras. Čārlijs juta, kā ož metāls un nokritušās koku lapas, un slapjie gulšņi. Vilciena riteņi atradās augstu virs viņa galvas. Zēns iztēlojās, ka ir neredzams. "Es esmu lupatu kaudze. Es esmu vecs plastikāta maiss," viņš klusi pie sevis skaitīja. "Manis nav, jūs mani neredzat, jūs nekad mani nepamanīsiet…" Čārlijs palūrēja pa vagonu smagā un netīrā savienojuma apakšu, cerot ieraudzīt kājas aizejam uz otru vilciena galu. Kājas, kas pieder garāmejošiem cilvēkiem, varētu iekāpt vilcienā, un zēns tās nekad vairs neredzētu, un viņas neuzzinātu par Čārlija eksistenci…

Tomēr Čārliju ievēroja.

-   Kas tas tāds? franciski jautaja viens no viriem.

-    Es nezinu, atteica otrs. Viņi pienaca tuvāk un palūrēja. Tas ir cilvēks. Bērns.

Čārlijam sirds pamira. Viņš saspringti domāja.

Kas tagad ir pats svarigākais? Jātiek vilcienā.

Ko nedrīkstēja pieļaut? Netikt vilcienā.

Kad vilciens aties? Ļoti drīz.

Kā panakt, lai šie viri ielaistu viņu vilcienā?

Domā, domā, domā.

Rokā ir!

-    Mammīt! Mammīt! žēli iečinkstējās Čārlijs. Es gribu savu mammīti!

Čārlijs ieraudājās pavisam nedaudz. Patiesībā izlikties nebija grūti, jo emocijas bangot bangoja un patiesībā asaras no tiesas izsprāga Čārlijs šausmīgi ilgojās pēc savas mammas, lai gan šobrīd nebija īstais laiks izrādīt emocijas.

-   Viņš ir apmaldījies, teica viens no vīriešiem. Ko tu tur lejā dari? Vai ar tevi viss ir kārtībā? Nāc, celies!

Čārlijs piecēlās un centās izskatīties cik vien iespējams mazs, nevainīgs un nožēlojams. Jāpanāk, lai vīri domātu, ka Čārlijs ir nomaldījies un bēdīgs, jo citādi viņi nospriedīs, ka zēns var sagādāt tikai rūpes un raizes, un nolems aizvest viņu pie stacijas priekšnieka… Čārlijs izberzēja acis. Viņa seja bija netīra.

-   Kur ir perons? Čārlijs raudāja. Es meklēju mammīti, un perons pazuda… Tas, ko viņš sacīja, protams, bija taisnība. Viņš tiešām meklē mammu, un perona šeit nav. Bet vilciena vadītāji teikto saprata burtiski tā, ka to vēlējās Čārlijs, ka puisēns ir izkritis no vilciena. Tādēļ abi vīrieši nu sāka raizēties par gaidāmajām nepatikšanam, jo vilciens nestāv pie perona un mazs zēns ticis pakļauts briesmām. Un tuvākais ir pirmās klases vagons. Viņi nevēlējās, ka uztrauktās mātes saceļ traci, un negribēja aizkaitināt tēvus ar dārgām biļetēm kabatā un augstiem ceļojuma drošības standartiem.

Vilciena vadītājs un pavadonis apmulsuši saskatījās. "Pasteidzieties, pasteidzieties," klusībā mudināja Čārlijs. Stacijas pulkstenis rādīja 00:28.

Abi vīrieši steidzās taisnību sakot, jau pirms desmit minūtēm viņiem vajadzēja atrasties lokomotīves kabīnē. Vilcienam laiks pamest staciju. Viņi nevelējās sagādāt sev nepatikšanas.

-Ak dievs, tur ir mesjē Blezārs… iesaucās pavadonis.

Neliels ļaužu bariņš ar elegantā formas tērpā ģērbtu vīrieti priekšgalā mērķtiecīgi soļoja pa peronu.

Vadītājs pagrieza galvu un paskatījās.

Pēc tam virieši rīkojās tieši tā, kā Čārlijs bija cerējis: viņi pacēla zēnu, atvēra vilciena durvis un iestūma viņu iekšā.

Tagad ar tevi viss ir kārtībā, cieši skatoties zēnam acīs, sacīja viens no vīriem. Nestāsti nevienam par to, kas atgadījās.

Čārlijs braši uzsmaidīja. Nestāstīšu, viņš attrauca. Iešu uzmeklēt savu mammu.

Abi vilciena darbinieki aizsteidzās uz kabīni, un galvenais mašīnists izlamāja viņus par kavēšanos.

Čārlijs, zinādams, ka lauvas visu redzēja un saprata, nopētīja lepno, ar koku apšūto vilciena gaiteni, kurā viņš bija iestumts, un sajuta milzīgu atvieglojumu.

Notikušajam bija grūti noticēt.

00:29

Gaiteņa pirmās durvis bija atvērtas. Čārlijs ieslīdēja pa tām un aizslēdza tās no iekšpuses.

Viņš bija nokļuvis vannasistabā. Tā bija daudz greznāka par visām, ko zēns līdz šim tika redzējis. Porcelāna izlietni rotāja sārti rožu pumpuri. Poda vāks bija izgatavots no pulēta tumša koka. Lodziņu sedza čaukstoši mežģīņu aizkariņi. Dvieļi bija balti un pūkaini. Ar koku apšūtās sienas izdaiļoja glezniņa, kurā bija attēlota dāma rozā kleitā uz šūpolēm sārtu rožu vītņu ielokā un divi tukli amoriņi. Glezniņa atsauca atmiņā Bārdas madāmu zirga mugurā un Pirueti uz gaisa trapecēm. Te nekas neatgādināja par glumo kanālmalu, bīstamajām dzegām, netīrajām dzelzceļa sliedēm, piedrazotajiem midzeņiem. Čārlijs samirkšķināja acis.

Ak dievs, cik šausmīgi viņš bija noguris. Ši bija ļoti gara diena. Čārlijs apsēdās uz poda pulētā vāka un beidzot varēja atvilkt elpu. Viņš ir vilcienā. Lauvas arī ir tepat. Viss, šķiet, ritēja pēc plāna izņemot, protams, to jauno radījumu ar visiem viņa zobiem un gaudošanu. Viņš neietilpa viņu plānā. Viņš bija kas, pie joda, viņš vispār tāds ir?

Vilciens sāks kustēties pēc trīsdesmit sekundēm.

Dieviņ, lūdzu, lūdzu, aizkavē Rafiju vēl trīsdesmit sekundes.

Vannasistaba burvigi smaržoja pēc Ziemassvētkiem un medus, un apelsīniem. Lauvas kādu brīdi var pašas sevi pieskatīt. Jaunais radījums ari var pats sevi pieskatīt. Čārlijs bija ticis siltā un sausā vietā, viņš drīz dosies uz Venēciju un tāpēc varēja atslābināties. Viņš pievilka balto, pūkaino dvieli tuvāk: tiklīdz vilciens sāks kustēties, viņš guuuuuulēs…

Kā sapnī atskanēja suņa rejas…

Tomēr tas nebija sapnis. Tā bija īstenība. Otrā pusē aiz čaukstošajiem baltajiem aizkariņiem. Suns rēja skaļi un uzstājīgi, to papildināja klaigāšana angļu un franču valodā. Čārlijs sarāvās.

-   Viņš ir vilcienā! Jums jāaptur vilciens! II faut arrēter le trainl II y ci des des animaux ā bordl II faut arrēter le train! II y a des…

Čārlijs palurēja caur aizkariņiem. Ļoti, ļoti lēnām viņš pacēla vienu stūrīti.

-    Paklausieties, jums jāaptur vilciens! Tur ir noziedznieki, bēgļi…

Tas bija Rafijs. Viņš izskatījās atbaidošs. Slapjš, nikns, ar zaļiem traipiem uz ādas žaketes, asiņainu seju, pelēkām lūpām, ļengani nokārušos roku. Viņa neglītais, lielais suns maisījās pa kājām, lēkāja un rēja, it kā gribētu saplosīt vagonu gabalu gabalos.

Pavadonis kliedza uz Rafiju lika suni savaldīt.

Kāds iesaucās: Fou! jukušais!

Vilciens iečīkstējās un nobrakšķēja. Aizcirtās durvis. Pavadoņi saklaigājās.

Čārlijs neredzēja, uz ko Rafijs kliedza. Viņš nevarēja saskatīt, kas notika uz perona.

-   Apturiet vilcienu! brēca Rafijs. Viņš izskatījās pēc ārprātīgā.

Čārlijs piespieda seju vēsajam loga stiklam.

Rafijs pagriezās. Viņa bārdiņu klāja izkaltuši asins traipi. Viņa acis zvēroja.

Viņš redzēja Cārliju.

Čārlijs redzēja viņu.

Atskanēja svilpe. Vilciens izkustējās. Rafija niknā seja lēnām pagaisa skatienam.

DEVIŅPADSMITĀ nodaĻa

iffl ārlijs gulēja, galvu nolicis uz izlietnes malas un apakN^šā paklājis balto, pūkaino dvieli.

Viņš nedzirdēja septiņu lauvu soļus, kad tās uzmanīgi pārvietojās pa vilciena jumtu, meklēdamas aizvēju, kur pārlaist nakti. Čārlijs gulēja un nedzirdēja, kā, pamezdams Parīzi un dodamies dienvidu virzienā, vilciens klabēdams un dārdēdams paātrināja gaitu. Viņš nedzirdēja, kā konduktors franciski laipni un maigi taujāja, vai viss ir kā nākas un vai nevajag kaut ko atnest, un kāda samtaina balss angliski atbildēja: Pateicos, viss ir kārtībā. Tas bija jāsaprot kā: "Ej un vairs netraucē mūs!"

Pat šoks par logā ieraudzīto Rafija mežonīgo seju asinīm notraipītu, dusmīgu, paģērošu pat tas nespēja noturēt Čārliju nomodā. Viņš bija tik daudz darījis un plānojis, un skrējis, un tagad šai siltajā, tīrajā vietā, traucoties vilcienā projām no visām briesmām, nekas vairs nespēja noturēt zēnu nomodā. Čārliju pārņēma pilnīgs atslābums.

Čārlijs sapņoja, ka viņš ir mājās kopā ar mammu un tēti un viņi visi trīs sēž pie apaļā virtuves galda un ēd zivju pirkstiņus, un gatavojas spēlēt vārdu spēli. Čārlijs sapnī jutās laimīgs un negribēja pamosties. Mamma viltīgi veidoja vārdus, kādus Čārlijs nemaz nezināja, tādus kā "spazmatiātisks" vai "ieraudzējamais". Iespejams, ka tādu vārdu nemaz nav. Tētis smējās. Vecāki sadevās rokās: mammas rokas bija bālas un spēcīgas, tēta lielas, melnas un maigas. Čārlijs sapnī pastiepa roku tāpat, kā to kādreiz mēdza darīt arī īstenībā, lai salīdzinātu savu brūno ādas toni ar vecāku ķermeņa krāsu. Te negaidot viņu pamodināja klauvēšana pie durvīm.

Čārlijs iztrūcināts pamodās. Kur viņš atrodas? Kas notiek?

-   Ko? viņš iesaucās.

Atsaucās piesmakusi ārzemnieka balss: Viss kārtībā, vari nākt laukā.

Čārlijs papurināja galvu, pūlēdamies atžirgt. Viņš bija ļoti dziļi iemidzis, viņš redzēja tik reālu sapni par mājām.

-Atver durvis, balss atkārtoja. Ir jau vēls, tu droši vien esi noguris. Nāc laukā, un Edvards tev sagatavos gultu.

Čārlijs bija tā pārsteigts, ka gluži kā mēnessērdzīgs piecēlās, atvēra durvis un blenza uz cilvēku, kas bija viņu uzrunājis. Durvīs stāvēja apaļīgs tumšmatis greznos purpura ritasvārkos.

—     Dieviņ, tētiņ, apalītis iesaucās. Edvard, pidžamu manam jaunajam draugam. Mazgāšanos var atlikt līdz rītam. Vai esi izsalcis?

Grīļodamies Čārlijs apstiprināja, ka ir izsalcis.

Pēc desmit minūtēm viņš jau sēdēja mazā, šaurā, neparasti spodrā vilciena gultā, ietinies rūtainā vilnas segā, un klēpī turēja smagu, ar zelta kroni rotātu, baltu šķīvi ar vistas gaļas sviestmaizi un lielu glāzi vai pareizāk — biķeri piena. "Patiesi," sprieda Čārlijs, "šī glāze garās kājas un smaguma dēļ ir dēvējama par biķeri. Tā ir tik biķerīga."

Biķerīgs. Tāda vārda nemaz nav.

Bet vajadzētu ieviest. Jauks vārds.

Pēc divām minūtēm zēns jau atkal bija iemidzis.

Pēc astoņām stundām zēnu pamodināja cepta šķiņķa aromāts. Čārlijs jau bija paguvis pierast pie savas guļvietas Kirkes virvju noliktavā. To viņš uzskatīja gandrīz par savām mājām. Bet šī šaurā lāva bija tiešām ļoti ērta un patīkami tīra. Čārlijs nožāvājās un mēģināja apvelties uz otriem sāniem, bet nevarēja. Viņš bija cieši sasegts ietīts segā kā kāpurs kūniņā.

Varbūt viņš ir nomiris un nonācis Paradīzē?

Čārlijs gulēja šaurā kupejā ar mazu lodziņu, aiz kura vidēja auksts un skaidrs rīts. Savukārt loga šajā pusē bija mājīgi un grezni.

Kupejā bija silti. Un sausi. Un patīkami.

Un smaržoja grauzdiņi. Smaržoja uz grauzdiņa kūstošs zeltains sviests. Čārlijam šķita, ka sajūt rubīnsarkanā zemeņu džema smaržu, kad tas saplūst ar izkusušā sviesta zeltainajām peļķītēm… Šie aromāti atsauca atmiņas par mājām.

Čārlijs nosvieda rūtainās segas un iztrausās no gultas. Viņš bija izsalcis. Bet durvju otrā pusē droši vien gaida vīrs ar greznajiem rītasvārkiem, kurš vakarnakt zēnu izvilka no vannasistabas, un vēlas dzirdēt paskaidrojumus par Čārlija atrašanos viņa labierīcībās. Čārlijs saminstinājās. Taču, tā kā neko citu darīt nevarēja, viņš atvēra durvis.

Vīrietis nestāvēja pie vannasistabas durvīm. Gaitenī neviena nebija. Visas durvis bija aizvērtas. Vispirms Čārlijs pagriezās pa kreisi. Sākumā gaitenis šķita tukšs, bet tad pašā tā galā Čārlijs uzgrūdās ļoti liela auguma vīrietim greznā formas tērpā. Rokās turot garu ieroci un kājas iepletis, viņš stāvēja pie durvīm, kas veda uz nākamo vagonu. Viņš bija pagriezies ar muguru pret Cārliju. Vīram bija tikpat melna āda kā Čārlija tētim, un arī augumā viņš bija gandrīz tikpat liels. Prātodams, vai piebikstīt milzīgajam bruņotajam vīram pie muguras (tā bija tik augstu, ka Čārlijs tik tikko to varēja aizsniegt) un izjautāt viņu vai doties pretējā virzienā, Čārlijs tomēr nosprieda, ka labāk doties pretējā virzienā.

Vagona otrā galā stāvēja vēl viens liela auguma virs tādā pašā formas tērpā, bet bez ieroča. Tāpat kā viņa biedrs, ari šis vīrietis stāvēja ieplestām kājām, bet seja bija pavērsta pret Čārliju, tadēj no viņa izvairīties nebija iespējams. Čārlijs laipni pasmaidīja un prātoja, ko lai saka. Bet runāt nemaz nevajadzēja, jo, līdzko zēns piegāja tuvāk, tā sargs salutēja, pagriezās un norādīja, ka Čārlijs var iet garām.

Čārlijs nekad dzīvē nebija redzējis tādu vilciena vagonu kā šis. Pirmkārt, tas līdzinājās lielai istabai: bez pelēko plastmasas sēdekļu rindām, bez mazām istabelēm gaiteņa malā, bez bagāžas plauktiem un ailēm. Šis vagons bija kā viena liela, retro stilā iekārtota viesistaba ar izgreznotiem ādas dīvāniem un klubkrēsliem, vectētiņa paaudzes pulksteni, kamīnu, klavierēm, austrumnieciskiem tepiķiem, skaistu pulēta koka sienu apdari (tīkkoks un mahagonijs, lai gan Čārlijs to nezināja, jo abas šīs koku sugas izmira senā pagātnē, un to koksne mūsdienās ir reti sastopama) un krāsotiem griestiem, un trim lustrām. Lai vilcienam pagriežoties grāmatas neizkristu no plauktiem, tās sargāja nelielas margas. Vakardienas džentlmenis sēdēja klubkrēslā un lasīja avīzi, blakus stāvēja galdiņš ar paplāti, uz kuras bija novietoti grauzdiņi un šķiņķis. Vīrietis izskatījās ļoti smalks savā dzeltenīgajā tvīda uzvalkā ar lielajām rūtīm. Šķita, ka viņš jūtas kā mājās.

Čārlijs samirkšķināja acis.

Džentlmenis pacēla skatu. Viņa mati bija melni un spoži, un arī acis bija melnas un spožas.

Labrīt, mans mazais draugs, nolikdams malā avizi, iesaucās džentlmenis. Ka tu gulēji? Edvard!

Ienāca Edvards. Viņš bija bāls un ļoti pieklājīgs. Džentlmenis lika viņam atnest vēl šķiņķi, grauzdiņus un pienu, un zemenes, un krējumu, un kūku. Edvards paklanījās un aizgāja.

"Viņš laikam ir sulainis," nosprieda Čārlijs. Viņš bija lasījis grāmatās par sulaiņiem, bet nekad netika nevienu redzējis, ne arī sastapis kādu, kam sulainis būtu. Cik šausmīgi vecmodīgi! Čārlijs bija aizgrābts.

-Apsēdies, manu dārgo zēn, un izstāsti, kādēļ tu ieslēdzies manā vannasistabā. Man nebūtu iebildumu, viņš džentlmeniski laipni teica, ja vien es pats parasti neieslēgtos tur līdz brīdim, kamēr vilciens atiet no stacijas, tādēļ tas man sagādāja nelielas neertibas… ha, ha…

Džentlmenis iesmējās.

-   Sagadāt neērtības, viņš ķiķināja. Vai saprati? Sagādāt neērtības. Ērtības ir tualete. Sagādāt neērtības nozīmē izsist no sliedēm. Man bija sagādātas neērtības tātad es tiku izsists no tualetes… viņš aizgūtnēm smējās.

-    Piedodiet, bilda Čārlijs. Viņš saprata, ka joks ir labs, tikai pārāk sarežģīts, un viņam labāk patika joki, kas nav jāskaidro. Nav šaubu, ka šis viņam patiks, kad viņš kļūs vecāks un zinās visu par ērtībām.

-   Tas nekas, atteica džentlmenis. Tātad, kas tu esi?

-   Čārlijs, zēns sacīja. Tas bija viegls jautājums.

-    Un uzvārds? tincināja džentlmenis. — Ak nē, iespējams, nav… un tu dodies…?

-   Uz Venēciju, sacīja Čārlijs.

-   Bez biļetes?

-    Bez, — Čārlijs sakaunējies bilda. Muļķīgi būtu izlikties, ka viņam ir biļete. Ja vīrietis izlems nodot Čārliju pavadoņu rokās, tad melot šobrīd šā vai tā būtu bezjēdzīgi, tadeļ labak uzreiz atzīties.

-    Kāpēc nav? vaicāja džentlmenis. Nav naudas, nebija laika nopirkt, meklē piedzīvojumus…?

-   Jā, apstiprināja Čārlijs.

-   Burvīgi, sacīja džentlmenis. Nu tad, ja vien šī vieta tev nešķiet pārlieku grezna, tad paliec pie manis līdz Venēcijai. Esmu pārliecināts, ka piedzīvojumu meklējumos tevi priekšā gaida daudz dažādu neērtību, tādēļ varbūt tagad mazliet komforta var noderēt.

Tai mirklī Edvards ienesa paplāti ar visnotaļ pieņemamu komfortu grauzdiņiem, kūstošu sviestu un rubīnsarkanu zemeņu džemu. Lai gan Čārliju visvairāk interesēja ēdiens, viņš ievēroja, ka paplāte ir no zelta, galda piederumi no sudraba, šķīvis no porcelāna, un mango sula bija ielieta smagā kristāla glāzē, t. i., te viss bija labākais no labākā, veclaiku manierē. Parasti visas šīs lietas atrodas muzejos.

Kaut kas Čārlijam nelika mieru. Ak jā!

-    Kādēļ jās ieslēdzaties vannasistabā? taujāja zēns.

-   Ak, baidos no slepkavām, atteica džentlmenis.

Čārlijs sasparojās.

-   Vai jūs apdraud slepkavas? viņš jautāja. -Ojā.

-   Kāpēc?

-Ak, nu tu jau zini. Viņiem patīk spridzināt un šaut, un tā tālāk.

Čārlijs prātoja, vai šis vīrs domā, ka slepkavas grib uzlaist gaisā visus cilvēkus vai tikai viņu. Viņš nespēja tikt skaidrībā, bet tad ienāca Edvards un teica: Atvainojiet, Jūsu Majestāte, un pēkšņi viss noskaidrojās.

-   Jūs esat majestāte? iesaucās Čārlijs.

-    Es esmu Bulgārijas karalis Boriss, sacīja džentlmenis jeb karalis Boriss, kā tagad, kad zinām viņa vārdu, mums pieklātos to dēvēt.

-    Re, kā, izdvesa Čārlijs. Pasaulē vairs nav atlicis daudz karaļu, un Čārlijs ļoti priecājās sastapt vienu no viņiem.

-    Jūsu Majestāte, atkāroja Edvards godbijīgā, bet tomēr diezgan skarbā manierē.

-   Jā, Edvard?

-   Jūsu Majestāte, atsevišķi dzelzceļa darbinieki izrāda pastiprinātu interesi par mazu zēnu, kuru vakar vakarā redzēja pie sliedēm un vēlāk iesēdināja vilcienā, bet kuru šobrīd vairs nekur nemana, laipni runāja Edvards.

-   Ak tā? bilda karalis. Ko viņi iesāks ar to zēnu, kad atradīs?

-    Nodos policijai, Jūsu Majestāte, jo viņš uzdevās par bona flde pasažieri, kurš nošķīries no ģimenes, bet patiesībā ir bezbiļetnieks un blēdis, Jūsu Majestāte.

-   Dieviņ tētiņ! Man iešāvās prātā, ka varbūt viņa vairs nav vilcienā, karalis apcerēja. Viņš taču varēja izkāpt, vai ne? Kur gan viņš šeit varētu slēpties?

-   Tieši tā, Jūsu Majestāte.

-   Protams, ja es viņu redzēšu, tad noteikti ziņošu varas pārstāvjiem. Pasaki to viņiem, Edvard, labi?

-   Protams, Jūsu Majestāte. Visu labu, Jūsu Majestāte.

Kolīdz Edvards izgāja, karalis Boriss ieķiķinājās.

-    Kad es biju mazs zēns, viņš teica, apmēram tavā vecumā, es reiz ceļoju ar šo vilcienu, un mans tēvs, karalis Ferdinands, devās pusdienās un lika turēt slēģus kupejā aizvērtus, bet es nepaklausīju. Es skatījos laukā pa logu. Un konduktors mani iepliķēja. Tagad man patīk izjokot konduktorus! sazvērnieciski paskaidroja karalis.

Čārlijs iesmejas.

-   Vai uzspēlēsim bekgemonu? jautāja karalis, bet Čārlijs tādu spēli nezināja, tādēļ karalis viņam to iemācīja,

un tad viņi to spēlēja jūdzēm ilgi braucot garām Dolai, Zenēvas ezeram un Lozannai, cauri Alpiem un Simplonas pārejai, kur jābrauc pa garu kalnu tuneli.

Spēļu starplaikos karalis Boriss stāstīja Cārlijam par Austrumu ekspresa popularitātes laiku, kad tas izcēlās ar īpašu greznību (Čārlijam gan šķita, ka vilciens greznības ziņā šobrīd ir nepārspējams), un ar to ceļoja visi pasaules spiegi un dēkaiņi, un noslēpumainas daiļavas. Tas bija pirms divdesmitā gadsimta lielajiem kariem.

Un karalis Boriss sauca vietu nosaukumus, cauri kurām izcilais vilciens brauca: No Parīzes līdz Dolai, Lozannai un Ženēvas ezeram, garām Bngei, Simplonai, Milānai un Veronai, Mestrei un Venēcijai, Triestei, Ļubļanai, Zagrebai, Vinkovciem, Belgradai, Nišai, Sofijai, Plovdivai, Adrianopolei un Stambulai…

Vietu nosaukumi skanēja kā dzeja. Čārlijam visvairāk iepatikās Plovdiva.

-    Zini, es dažkārt vadu šo vilcienu, pēkšņi piebilda karalis.

-   Tiešām? bnmjas Čārlijs.

-    Jā. Viņi centās man to aizliegt un jāatzīst, ka šobrīd daudzās vietās es nevaru to vadīt, jo pēc tam, kad biju izraisījis avāriju, viņi teica, ka atlaidīs no darba ikvienu, kas ļaus man vilcienu vadīt. Bet Bulgārijā viņi, protams, nevar man stāties ceļā bez mūsu atļaujas viņi nebutu varējuši uzbūvēt ceļa posmu no Nišas līdz Plovdivai. Tagad, kad mēs piebraucam pie robežas, ja vien viņi zina, ka esmu vilcienā, tad viņi vienkārši stāv un gaida, kamēr es atnāku uz kabīni. Man ir speciāls darba kombinezons. Karalis aizsūtīja Edvardu to sameklēt. Kombinezons bija

UZ VENĒCIJU, ĻUBĻANU, NIŠU. ^jF= PLOVDIVO UN AUSTRUMIEM

balts un ļoti labi pašūts. Čārlijam tas ļoti patika. Kaut es būtu varējis tevi pavizināt, bet, ja jau tu kāpsi Venēcijā ārā, tad mums tādas iespējas nebūs. Žēl. Čārlijs piekrita, ka ari viņam ir ļoti žēl.

Iestājās pauze.

-    Pastāsti man par saviem vecākiem, ierunājās karalis Boriss.

Bridi Čārlijs nespēja parunāt. Viņš daudz domāja par saviem vecākiem, bet ilgi nebija runājis par viņiem.

Viņi ir parasti vecāki. Čārlijs nezināja, ko stāstīt.

-    Viņi ir zinātnieki, beidzot Čārlijs sacīja. Tētis ir no Ganas, bet mamma ir angliete. Kādu dienu es atnācu mājās, bet viņu tur nebija. Viņus nolaupīja. Un es viņus meklēju.

Korporācijas ciemu kopienas Veselības nodaļā Aneba un Magdalēna sēdēja uz mākslīga koka krēsliem un sarunājās ar Motivācijas pārvaldes ierēdni smaidīgu sievieti pelēkā kostīmā.

-    Un pēc individuālajiem seansiem jūs pievienosieties grupu terapijai, kur kolēģi no Korporācijas dalīsies ar jums pieredzē par Motivācijas sakārtošanas programmu un nodemonstrēs, kā tā viņiem ir palīdzējusi sasniegt visu, pēc kā viņi ir tiekušies, un profesionālajā un privātajā dzīvē kļūt tādiem, kādi gribējuši būt… Motivācijas pārvaldes ierēdne smaidot klāstīja.

Magdalēnai nepatika šīs sievietes smaids. Viņa smaidīja pārāk daudz visu laiku. Tas bija dīvaini un šķebinoši.

-    Dārgā, vai jūs labi jūtaties? vaicāja sieviete baltā žaketē. Tā bija Medicīniskās daļas darbiniece. Iedzeriet tableti.

-    Paldies, nē, pieklājīgi atteica Magdalēna. Es negribu jūsu tabletes, un es negribu klausīties visas šīs blēņas. Vai jūs, lūdzu, nevarētu iet prom?

Motivācijas pārvaldes ierēdne pasmaidīja vēl platāk.

-   Tas prasa laiku, viņa mierinoši bilda. Pretošanās ir daļa no procesa. Drīz vien jūs sapratīsiet, pēc kā ilgojaties, un iekļausieties mīlošās, vienojošās Korporācijas centienos.

-   Ejiet ratā, atcirta Magdalēna.

Aneba valdījās, lai neiesmietos.

Motivācijas pārvaldes darbiniece smaidīdama piecēlās. Izprotiet savas ilgas! viņa sacīja un smaidot līgani izgāja no istabas. Medicīniskas daļas darbiniece riebīgi paskatījās uz Magdalēnu un sekoja savai kolēģei. Magdalēna un Aneba dzirdēja, kā no ārpuses tiek aizslēgtas durvis.

Aneba iesmējās. Pēc brīža viņam pievienojās arī Magdalēna.

-    Bet tas tāpat neko nelīdzēs, vai ne? Magdalēna bilda. Cik ilgi vēl mēs spēsim noturēties?

Skaļrunī atskanēja balss. Tai fonā spēlēja maiga, bet uzstājīga mūzika. Balss aicināja: — Draugi un kolēģi, potenciālie draugi un potenciālie kolēģi, nāciet! Apvienojieties! Nāciet un esiet kopā ar mums, esiet mūsu vidū! Vienotā, korporatīvā dzīvē ir tik daudz prieka un gandarījuma. Jūs nevarat paši izdzīvot šajā sarežģītajā pasaulē, vai ne? Tas ir pārāk grūti. Tādēļ izdariet sev pakalpojumu! Pievienojieties ļaudīm, kuri zina, kas jums ir vajadzīgs! Uzklausiet viņus, mācieties no viņiem un dodiet savu ieguldījumu! Esiet ar mums un uzceliet labāku pasauli Korporācijas veidotu pasauli! Un tā tālāk. Un tā joprojām.

Magdalēna un Aneba uzsmaidīja viens otram. Tad nu sākam, nomurmināja Aneba. Ko šodien izvēlēsimies? Verdi? Robiju Viljamsu? Bobu Mārleju?

-    "Zvaniņš skan", ierosinaja Magdalēna. Iebāzuši pirkstus ausis, viņi sāka skaļi jo skaļi dziedāt.

-   Vai tu zini, kur atrodas tavi vecāki? jautāja karalis Boriss. Taču Čārlijs pēkšņi vairs nevēlējās par viņiem runāt. Viņš nezināja, ko drīkst stāstīt un kas jāpatur noslēpumā. Viņš nevēlējās melot karalim Borisam, kurš šķita patīkams cilvēks. Bet viņam vajadzēja uzmanīties. Čārlijs tikai sarauca pieri.

Karalis Boriss šķita saprotam viņu. Paskatīsimies, kas mums šodien pusdienās, viņš bilda un pasauca Edvardu.

Ēdienkarte bija drukāta ar zelta burtiem uz bieza balta papīra: austeres un bruņurupuču zupa, kapauns un brieža gaļas segli, omārs aspikā, saldējums miniatūros dzelzceļa vagoniņos no marcipāna un riekstu masas. Čārlijs jutās muļķīgi. Viņš negribēja ēst seglus, nezināja, kas ir kapauns un aspiks, nebija pārliecināts par bruņurupuču zupu…

-    Es pasūtīšu viskautko, un tu varēsi ēst to, kas tev labāk garšos, laipni ierosināja karalis Boriss. Un segli nav jāsaprot burtiski, tas ir gaļas gabals no brieža muguras seglu vieta.

Ak dievs!

-   Un kas ir kapauns?

-   Vistas paveids, atteica karalis.

Čārlijs iedomājās, ka vistas paveids ir labāk nekā segli un briedis, bet tad viņš ievēroja, ka, lai gan iekšā ir silti un mājīgi, jo dega kamīns un bija gaidāmas eksotiskas pusdienas, ārā ir sācis snigt.

Lauvas! Viņš aizmirsis par lauvām! Vienā mirklī komforta radītā miegainība izgaisa. Kā viņš varēja but tik patmīlīgs!

DIVDESMITĀ nodaĻa

aaaa!

Man vajadzētu izlocīt kājas, — Čārlijs bilda.

Laba doma, attrauca karalis. Izloki pie reizes arī manējās! Pusdienas vēl kādu brīdi jāpagaida. Neej ārpus maniem vagoniem, labi? Tiksimies vēlāk.

Karalis pacēla avīzi, bet zēns steigšus atgriezās otrajā vagonā, kura gaitenī bija vannasistaba, Čārlija un apkalpes kupejas. (Karaļa guļamistaba bija daudz iespaidīgāka un atradās galvenā vagona otrā galā.)

Kā lai tiek ārā uz jumta? Nabaga radījumi. Nedrīkst kavēt laiku ar pašpārmetumiem. Jāuznes ūdens, barība un segas. Čārlijs žigli norāva visu no savas gultas, paķēra arī dvieļus un salika kaudzē, lai tad, kad viņš sameklēs izeju uz jumta, viss būtu pa rokai. Pēc tam viņš uzģērba visas drēbes, kas viņam bija, cimdus ieskaitot, un ievīstīja galvu šallē.

Viņš saspringti domāja.

Apkalpes kāpnes! Vienas bija pie bagāžas vagona, un varbūt pie citiem vagoniem arī ir kāpnes. Čārlijs aizgāja līdz pašam vagona galam, līdz durvīm, kas savienoja karaļa vagonu ar pārējo vilcienu. Apsarga nebija, bet durvis bija aizslēgtas. Tās bija ļoti rūpīgi noslēgtas. "Lai slepkavas neiekļūtu," nosprieda Čārlijs.

Kā ir ar durvīm otrā galā? Nākamais ir bagāžas vagons. Bet, lai tur nokļūtu, jāiet cauri karaļa Borisa guļamistabai…

Kā vēl var nokļūt uz jumta…

Pa lūkām? Čārlijs pārmeklēja savas kupejas un gaiteņa griestus. Viņš neuzdrošinājās ieskatīties pārējās kupejās kaut kur bija jābūt milzīgajam apsargam, un Čārlijs nekāroja iztraucēt viņu vai ari Edvardu.

Pirmajā brīdi Čārlijam likās, ka veiksme viņu ir pametusi, bet tad viņš atklāja, ka vannasistabas griestu dekoratīvajam panelim virs vannas ir eņģes un gar malām aizbīdņi. Urā! Uzrāpies uz vannas malas, viņš tos varēja aizsniegt. Zēns aizbīdņus parāva tie viegli izslīdēja un atspēries pūlējās pacelt jumta lūku, kas bija neparasti smaga.

Vilcienu jumtu lūkas nav paredzētas, lai tās vērtu vaļā laikā, kad vilciens traucas cauri sniegputenim. Čārlijam nācās krietni papūlēties. Bet viņš bija stiprs zēns, sevišķi pēc cirkā pavadītā laika. Beidzot viņam izdevās lūku pacelt tad vējš iepūta spraugā un ar spēku atrāva lūku līdz galam vaļā.

Čārlijam uz galvas uzgāzās slapja un auksta sniega kaudze. Vējš iebrāzās vannasistabā kā saniknots tornado, raustīdams aizkarus un izsvaidīdams dvieļus pa grīdu. Čārlijs caur zobiem nošņācās, uzlika rokas uz lūkas rāmja un pievilkās. Kādu bridi viņš karājās pa pusei ārā, pa pusei iekšā kājas kūļājās vannasistabā, bet seju dedzināja dzestrais vējš.

Ārpusē viņu sagaidīja pilnīgi cita pasaule. Aukstums nežēlīgi stindzināja. Vilciena lielā ātruma dēļ Čārlijam nācās pieplakt pie jumta, cik vien cieši iespējams. Stingri turēdamies un sargādams acis, Čārlijs pamanīja, ka jumta vidū ir kaut kas līdzīgs notekai, aiz kuras bija izveidojies aizvējš. Tur ir jābūt lauvām. Taču Čārlijs viņas nevarēja ieraudzīt.

Nu, protams, viņš tās nevarēja ieraudzīt! Lauvas nebija uz šī jumta, bet gan uz iepriekšējā uz bagāžas vagona jumta. Čārlijam nācās iet pakaļ lauvām pret vēju pa joņojoša vilciena jumtu. Zēns samiedza acis un palūrēja uz priekšu. Viņu nebūt neiepriecināja šāda veida izaicinājums.

Cieši ievīstijies jakā un pūlēdamies sabāzt bikšu galus zābakos, Čārlijs gulēja uz vilciena jumta un ķepurojās uz noteku. Ticis notekā, viņš uzelpoja pirmkārt, tur bija klusāk, un, otrkārt, tur bija aizvējš -, taču ari notekā bija visai nepatīkami. Zēns atcerējās nostāstus par to, kā miesa var pielipt pie ledaina metāla. Cerams, ka pašlaik nav tik auksts.

Piespiedis vēderu pie saltā metāla, Čārlijs šļūca pa jumtu uz priekšu. Arvien vairāk viņu pārņēma bailes. Fiziska diskomforta dēļ tā mēdz gadīties jo sliktāk jutas tavs ķermenis, jo sliktāk ir tavam garam. Grūti saglabāt drosmi, ja esi nosalis, izsalcis vai pārguris. Lai gan Čārlijam sala, viņš tomēr iepriekšējo nakti bija pavadījis mīkstā gultiņā un šodien kārtīgi saēdies grauzdiņus ar zemeņu džemu, tādēļ tagad, rāpjoties cauri sniegpārslu virpulim uz priekšu, viņš domāja tikai par saviem draugiem. Kā palīdzēt viņiem?

Kad zēns beidzot sameklēja lauvas, viņš pārbijās, ka ir jau nokavējis. Nabaga dzīvnieki, notašķīti un dreboši, gulēja, cieši piespiedušies cits citam. Viņi bija slapji un izskatījās bāli. Viņu ausis bija nolaistas un ūsas ļengani nokarājās. Sniegpārslas uz viņu zeltainajiem sāniem vairs pat nekusa. Lauvas izskatījās šausmīgi. Čārlijs niknojās pats uz sevi, un šīs dusmas piešķīra viņam sparu.

Kā viņš varēja atstāt savus draugus šeit visu nakti? Lauvas uzticējās viņam, bet viņš tās pievīla. Cik nelāgi!

Šķita, ka viena no lauvām jūtas labāk par pārējiem tas bija jaunais radījums, kas pievienojās bēgļiem iepriekšējā vakarā Parīzē. Viņš uzrunāja lauvas savā dobjajā balsi, un, lai gan Čārlijs nespēja saklausīt, ko viņš saka, izklausījās, ka radījums pārējos mierina un iedrošina. Viņš gulēja pašā vidū un sildīja mazākās lauvas ar savu lielo ķermeni.

Čārlijs, turpinādams lamāt sevi, pierāpās tuvāk un uzsauca lauvam, taču tās viņu nedzirdēja, jo zēna balsi nomāca joņojošā vilciena troksnis. Viņš izstiepa roku un uzsita pa tuvākā dzīvnieka sānu tā varēja būt viena no lauvenēm.

Lauvas, lauvas! Čārlijs sauca. Es esmu šeit! Nāciet man lidzi, es jūs sasildīšu, nāciet, mēs varam tikt iekšā vilcienā! Nāciet! Nāciet! Jaunais Lauva! Elsina! Nāciet!

Zēns izmisīgi pliķēja pa lauvas sānu un gribēja pat satvert viņas skaisto ķepu, bet nespēja saņemties. Tā vietā viņš pieklunkurēja tuvāk, nometās starp zvēriem guļus un glaudīja un pliķēja tos, un runāja: Nāciet, nāciet!

Viņam pievienojās jaunais radījums, un lauvas pakāpeniski atguvās. Sapratušas, ka atnācis Čārlijs, viņas sāka kustēties.

Nogādāt nabaga pārsalušos radījumus no vilciena jumta siltuma un sausumā bija grūtākais uzdevums Čārlija dzīvē. Zēns bija pārbijies, ka lauvas ir tā izvārgušas, ka var zaudēt pamatu zem kājām un novelties no vilciena jumta. Viņš baidījās, ka lauvas var pielipt pie metāla vai paslīdēt uz sniega. Viņš bija šausmās, kad lauvām nācās rāpties pāri spraugai starp diviem grabošiem vagoniem. Tā bija vēl biedējošāka par spraugu, kas šķīra cirka kuģi no krasta viņu bēgšanas sākumā. Viņš baidījās, ka, pat ja iedabūs lauvas vannasistabā, viņas būs tik izvārgušas un slimas, ka viņš nevarēs viņas izārstēt, un, pat ja lauvas atlabs, kā lai viņš tās paslēpj no Bulgārijas karaļa?

-   Visu pēc kārtas, viņš prātīgi bilda. Vispirms viņas jādabū vilcienā. Dabūsim jūs iekšā. Čārlijs runāja kā māte. ŠI doma viņu mazliet sasmīdināja, jo tā bija tik absurda: viņš ir māte visām šīm lauvām. Smiekli sildīja. Labi, ja dzīves grūtakajos brīžos var jokot. Pat ja joki sanāk tik vāri kā šis.

Vējam gaudojot un vilcienam joņojot cauri sniegputenim, Čārlijam un lauvām apkārt virpuļoja un negantā dejā griezās sniegs.

-    Visu pēc kārtas, Čārlijs murmināja. Vismaz vējš tagad pūta no muguras.

Čārlijs gandrīz grūšus iegrūda lauvas lūkā, un tās sakrita lielā kaudzē, piepildīdamas vispirms vannu un pēc tam arī visu telpu. Čārlijs ieklunkurēja beidzamais un aizvēra aiz sevis lūku arī šoreiz tas nebija viegli izdarāms. Kamēr Čārlijs bija uz jumta, tikmēr vējš bija sapūtis vannasistabā auksto, gurkstošo sniegu, un tagad tas kusa, pārvērzdamies par peļķēm un slapjiem kunkuļiem. Ārpusē sniegs klāja Alpu priekškaļņu zemākās nogāzes.

Čārlijs nekad dzīvē nebija juties tik atvieglots kā tagad, kad visas lauvas bija paglābtas no sniegputeņa.

Bet nācās vēl pastrādāt. Cik klusi vien iespējams, Čārlijs saslaucīja kūstošo sniegu vannā un uzlēja tam virsu karstu ūdeni, lai tvaiki vēl vairāk sasildītu telpu. Viņš noberza lauvas ar dvieļiem un pārbaudīja, vai dzīvnieki nav apsaldējuši ķepas un ausis.

-   Tikai neguliet! viņš teica un lika lauvām kustēties un nopētīt citai citu. Viņš kaut kur bija lasījis, ka nosalušie nedrīkst iemigt, citādi tie var nomirt. Kustieties! Neguliet, kamēr neesat sasiluši! viņš čukstēja. Un netrokšņojiet!

Čārlijs iedeva lauvām gaļu. Tas dzīvniekus mazliet uzmundrināja. Ko vēl izdarit viņu labā?

Mammas Visa uzlabošanas eliksīrs\ Tas vēl aizvien ir Čārlija somā, kuru viņš sakrāmēja mājās. Cirka laikā viņš to ne reizes netika lietojis. Viņš to bija paņēmis ārkārtas gadījumiem, un šis, protams, ir ārkārtas gadījums.

Zēns iedeva katrai lauvai pa vairākiem pilieniem: lielāku devu nekā cilvēkam, jo lauvas taču ir daudz lielākas. Milzīgais radījums un Vecākais Lauva saņēma vairāk pilienu, bet Jaunajam Lauvam, lauvenēm un Elsinai Čārlijs iedeva nedaudz mazāk zāļu.

Tas līdzēs, Čārlijs pie sevis nomurmināja. Viņi jutīsies mazliet labāk. — Savādais jaunais radījums skatījās uz Čārliju ar savām lielajām, skumjajām acīm tā, it kā gribētu Čārliju iesūkt tajās.

Ar lauvām vairāk vai mazāk viss bija kārtībā tās bija nosalušas un nogurušas, stīvas un izsalkušas, tomēr sveikas un veselas.

"Ak kungs," prātoja Čārlijs. "Ko lai es ar viņām tagad iesāku?"

Turpmākais vairs nebija atkarīgs no Čārlija.

Austrumu ekspresis pēkšņi apstājās.

Čārlijs un lauvas saskatījās, palūkojās apkārt un paraustīja plecus. Lauvas turpināja krimst gaļu.

Čārlijs, pārkāpis lauvām pāri, piegāja pie loga un palūrēja pa šķirbiņu laukā. Visapkārt pletās sniegs mīksts un balts, un skaists tas virpuļoja un riņķoja, un nosedza visu zemi aiz loga. Cik rāmi un klusi dejoja sniegpārslas! Caur logu sniegs izskatījās pavisam citāds. Pēc brīža lauvas jau snauduļoja, vannasistabu piepildīja garaiņi un muskusa aromāts no dzīvnieku elpas. Čārlijs manīja, ka sniega līmenis pie vilciena sāniem ceļas arvien augstāk. Logus līdz pusei sedza ledus gandrīz tāpat kā ūdens, kas skalojās gar Kirkes iluminatoriem. Tā kā dzinējs vairs nedarbojās un riteņi neklaudzēja, apkārtne grima klusumā. Čārlijs zināja, ka sniegs pieklusina skaņas. Turklāt, kad skaļākie trokšņi norimst, arī viss pārējais skan klusāk. Taču šoreiz valdīja neparasts klusums.

Čārlijs nosprieda, ka vilciens ir iestrēdzis. Vai nu pārāk daudz sniega uz trases, vai kāda cita vaina.

Cik ilgi viņš spēs lauvas slēpt? Cik daudz problēmu viņus vēl gaida priekšā?

Viena no lauvenēm šņaukājās. Jaunais Lauva, ieritinājies vannā kopā ar Elsinu, atvēra acis un paskatījās uz Cārliju.

-    Paldies, draugs, viņš sacīja zemā, čerkstošā balsī, kas tāda bija kļuvusi pēc aukstumā uz jumta pavadītās nakts.

Čārlijs sākumā nesaprata, vai lauva nerunā sarkastiski. Zvērs droši vien sapratis, ka Čārlijs aizmirsa par viņiem. Tomēr lauva nerunāja sarkastiski viņš bija no sirds pateicīgs.

-    Aukstums uznāca strauji, teica lauva. Labi, ka atnāci, tiklīdz varēji. Ja ne viņš (Jaunais Lauva norādīja uz savādo radījumu), tad es nezinu, kas ar mums notiktu. Paldies, ka neaizmirsi mūs!

Čārlijs jutās šausmīgi, jo viņš bija aizmirsis savus draugus. Acis mirkšķinādams, viņš apvija rokas lauvai ap kaklu un teica: Es tā priecājos, ka jūs esat drošībā. Pagaidām.

-    Tikai pagaidām? jautāja Jaunais Lauva, un viņa acīs iezagās bailes. Vai mūs gaida vēl citas briesmas? Vai mums vajadzētu…

Čārlijs viņu mierināja: Ne jau tūlītējas briesmas. Tomēr šī vannasistaba pieder kādam, kurš varētu gribēt to izmantot… Mums jābūt klusiem…

Čārlijs bija durvis aizslēdzis, bet kurš gan var zināt, kad Edvards vai kāds no apsargiem vēlēsies izmantot vannasistabu. Varbūt mēģināt pāriet uz kambari, kurā Čārlijs gulēja? Nē, viņš nedrīkst vēlreiz riskēt tapt pamanīts.

Sniega un ledus dēļ apgaismojums vannasistabā izskatījās zaļgani bāls kā zem ūdens. Auksta gaisma. Čārlijs vēl varēja saskatīt sala apgleznotās apledojušo koku galotnes ārā. Tas, kas līdz šim izskatijas skaists, tagad šķita sastindzis un ļauns. Čārlijs piespieda seju pie loga: pret loga rūti sāka rībēt krusas graudi un pārbiedēja zēnu. Čārlijs nodrebēja. "Laikam esam augstu kalnos," viņš nodomāja.

Negaidot pie karaļa Borisa vagona durvīm pienāca vilciena priekšnieks Chef du Train. Čārlijs vannasistabā skaidri dzirdēja, ka vispirms tas uzrunāja pirmo sardzes vīru, tad vēl kādu, bet pēc tam pagāja garām vannasistabas durvīm un uzrunāja otru apsargu. Ļoti laipni, bet noteikti viņš pieprasīja sarunu ar karali.

Visbeidzot viņu pieteica karalim. Bet pirms tam neskaitāmas reizes izskanēja tādas frāzes kā "neiespējami", "Es baidos, mesjē", "ceru uz jūsu sapratni", "aiz cieņas pret jums", "drošības nolūkos", "citu, mazāk svarīgu iemeslu dēļ mēs neuzdrošinātos jums sagādāt neērtības". (Atkal šīs neērtības! Ka tik viņam un lauvām tūdaļ netiek sagādātas neērtības, t.i., ka tik viņus neizmet no vannasistabas vilciena priekšnieka acu priekšā…)

Chef du Train pavadīja pie karaļa, un Čārlijs, palūdzis Jaunajam Lauvam nogulties durvīm priekšā tā, lai tās nevarētu atvērt, veikli aizlavījās aiz karaļa vagona durvīm, lai slepus noklausītos sarunu. Miesassargs iegāja pie karaļa reizē ar vilciena priekšnieku, tādēļ gaitenī neviena nebija. Čārlijs nebija nekrietns viņš bija izmisis. Viņam vajadzēja noskaidrot, kādēļ vilciens ir apturēts, lai varētu atbilstoši rīkoties.

-    Majestāte, vilciena priekšnieks uzrunāja karali Borisu, lūdzu, atvainojiet par šo nepiedodamo ielaušanos jūsu privātajā dzīvē. Musu kompānijas, tās direktoru un visu Societe Nationale des Chemins de Fer darbinieku vārdā izlūdzos piedošanu par traucējumu jūsu diženajos privātajos vagonos, kuru uzdevums ir novērst visus iespējamos…

-   Ja jau iemesls ir tik svarīgs, tad izstāstiet man to, laipni aicināja karalis.

-   Jūsu Majestāte droši vien ir ievērojusi, ka vilciens ir apturēts, vilciena priekšnieks sacīja.

-     Nudien esmu ievērojis, teica karalis. Kāpēc vilciens stāv?

-     Iemesls, kuru esam paziņojuši pasažieru vairākumam, ir patiesība, Jūsu Majestāte, taču tā nav pilnīga sezonai neatbilstoši slikti laikapstākļi ir izraisījuši sniega nogruvumu tālāk uz līnijas, un, tā ka mēs nevaram izbraukt tam cauri, mums nav citas iespējas, ka apstāties uz nenoteiktu laiku. Mēs negaidījām, ka kaut kas tāds varētu gadīties šajā gadalaikā, un sniega arkli, kurus izmantojam ziemā, ir jau noņemti. Arī nekur tuvumā nav neviena sniega arkla, taču mēs turpināsim meklēt. Gar sliedēm esam izvietojuši ogļu pannas, lai pasargātu elektrosadalnes no sasalšanas, bet tikmēr diemžēl aizsala vārsti, tādēļ nobloķējās bremzes un mēs nespētu izkustēties pat tad, ja ceļš būtu brīvs.

-   Ak vai, iesaucās karalis. Un? Čārlijs iztēlojās karaļa skatienu, kad viņš uzzinās visu patiesību.

Vilciena priekšnieks ieturēja pauzi, kas liecināja par viņa uztraukumu vai arī par to, ka viņš izliekas uztraukts.

-   Jūsu Majestāte, mēs saņēmām ziņojumu no Parīzes…

-    Tiešām? ieinteresēti jautāja karalis. Kādu ziņojumu?

Atkal sekoja pauze.

-    Savvaļas dzīvnieki, Jūsu Majestāte.

-   Vilki?

-   Ne gluži…

-   Vilcienā?

-   Uz jumta, Jūsu Majestāte.

-   Vilciena kustības laikā?

-Nu…

-    Līdz vilciena apturēšanai? -Jā.

-    Kā, pie joda, viņi tur nokļuva? Vilciens taču brauc visnotaļ ātri. Austrumu ekspresis brauca ar ātrumu simts jūdzes stundā [20] .

-   Parīzē, Jūsu Majestāte… kāds jaunietis teica…

-   Ak tā, un kur tad viņi ir tagad?

Atkal klusums. Čārlijs aizturēja elpu.

-    Mēs nezinām, Jūsu Majestāte. Acīmredzot viņi ir izbēguši no cirka un…

-   Vilki cirkā? Neparasti.

-    Lauvas, Jūsu Majestāte.

-   Lauvas!

-   Jā, kungs, no cirka, viņas aizbēga un…

-    Un nolēma ar vilcienu braukt uz Stambulu? Apbrīnojami. Tātad jautājums paliek atklāts kur viņas tagad atrodas?

-   Nav nekādu pēdu vai pazīmju, Jūsu Majestāte.

-    Pieļauju, ka viņas ir apsnigušas. Vai varbūt viņas vilcienu ir nokavējušas? Tā mēdz gadīties.

-   Neapšaubāmi, Jūsu Majestāte, vai arī…

-   Kas arī?

-    Jūsu Majestāte, iespējums, ka viņas ir nokāpušas no jumta un tagad atrodas vilcienā.

-   Kā gan viņas to būtu varējušas izdarīt? Vai tad zvēri var atvērt durvis? Un, manuprāt, lielākā daļa pasažieru savus logus šorīt ir aizvēruši…

Ledaina sniega brāzma sitās pret logu un, nikni to grabinādama, it kā pastiprināja karaļa teikto.

-   Jūsu Majestāte, iespējams, ka viņas pavada kāds cilvēks, klusi piebilda vilciena priekšnieks. Čārlijam šķita, ka vīrs mazliet kaunas piedāvāt karalim tik absurdu stāstu.

-    Kāds cilvēks? tincināja Boriss.

-   Mazs, bilda vilciena priekšnieks. Jūs jau tikāt informēts iepriekš… par… zēnu.

Čārlija domas joņoja. Viņš varētu ātri atgriezties vannasistabā un nekavējoties aizgādāt lauvas prom viņš varētu tās izstumt laukā pa logu. Lauvām gan būtu grūti izspraukties, taču tas bija izdarāms, bet ko tālāk? Apmaldīties Alpos sniegputenī? Tādā aukstumā, kad pat vilciena bremzes sasalst? Tik slimām un vārgām?

Labāk palikt vilcienā. Labāk slēpties tepat. Bet vai vannasistaba ir labākā slēptuve? Varbūt atgriezties uz jumta?…

Ka tevi nelabais! Vai ir cita iespēja?

Karalis no jauna ierunājās. Ļaujiet man jums palīdzēt, mesjē, karalis izklausījās uzjautrināts. Jūs esat saņēmuši ziņojumu par savvaļas zvēriem uz jumta vilcienam, kurš joņo cauri gaudojošai vētrai, salikāt to vienā katlā ar stāstu par pazudušu puišeli, kurš varbūt atrodas vilcienā, bet varbūt ari ne, un jūs baidāties, ka viņi visi varētu slēpties mana kafijkannā, un jus kaunaties lūgt atļauju pārmeklēt manus apartamentus. Vai tiesa?

-   Jā, vāri novilka Chef du Train. Zēns tika iesēdināts jūsu vagonā.

-   Ak vai, ak vai, turpināja karalis. Jūsu viri nolaidīgi izturējās pret manu drošību, vai ne?

-   Jā, Jūsu Majestāte, bilda vilciena priekšnieks.

-   Tas varēja būt maziņš slepkava, runāja karalis.

-   Jā, Jūsu Majestāte.

-    Mīļo cilvēk, — teica karalis Boriss. Jūs runājat aplamības. Ejiet un iedzeriet glāzi brendija, un gaidiet, kad atvedīs sniega arklus. Es saprotu, ka grūti būt atbildīgai personai tad, kad neko nevari iesākt, bet patiesi, mēs esam vienkārši iestrēguši un tur nekā nevar padarīt. Neraizējieties. Uz redzēšanos!

Čārlijs, aizgrābts un pārbijies, tikai tagad atcerējās, ka jāatlec malā no durvīm un jāpaslēpjas, pirms nav iznācis apmulsušais vilciena priekšnieks. Čārlijs paslēpās zem drēbju pakaramā un, elpu aizturējis, nogaidīja, kamēr vīrs pagāja garām, zābakus čīkstinādams uz pulētās grīdas. Pēc tam Čārlijs zibenīgi atgriezās vannasistabā, pastumdams Jauno Lauvu malā, lai pats tiktu iekšā.

-    Edvard! Čārlijs dzirdēja karali saucam. Kur ir mūsu jaunais draugs?

Atbildi viņš nesaklausīja.

Laisties laukā pa logu vai palikt?

Āāāāāā! Izlem!

Jaunais Lauva zobgalīgi vēroja zēnu. Čārlijs viņam uzsmaidīja, tas, cerams, dzīvnieku iedrošināja. Pārējie, paldies dievam, vēl gulēja.

Lēmuma pieņemšanai laika vairs nebija.

Pie durvīm klauvēja.

-    Viņa Majestāte vēlas tevi redzēt, kā parasti rāmi un laipni teica Edvards.

Čārlijs noslaucīja aizsvīdušo spoguli un nopētīja savu netīro, bālo un nobijušos seju. Baltādainie cilvēki nobijušies izskatās vēl baltāki vai ari kļūst sarkani. Čārlijs izskatījās zaļgani dzeltens.

-   Vienu mirklīti! viņš sauca, it kā tikko būtu nokāpis no poda un tagad mazgātu rokas, lai gan patiesībā viņš centās savākties pec gājiena pa vilciena jumtu puteni kopā ar pārsalušu lauvu baru, lai beigu beigās viņam (viņiem) draudētu vai nu arests, vai arī ieputināšana sniegā, un nevar zināt, kurš variants būtu sliktāks. Čārlijs nomazgāja seju un rokas, noslaucijas, pieglauda savus ataugušos matus un pūlējās izskatīties iespējami labi.

Čārlijs gaiši uzsmaidija Edvardam

-   Tavi draugi var palikt vannasistaba, laipni sacīja Edvards.

Čārlijs nožagojās. Ko Edvards gribēja ar to teikt?

Edvards paklanījās un norādīja uz gaiteni. Galvu nokāris un satraukts, Čārlijs devās izskaidroties ar Bulgārijas karali.

DIVDESMIT PIRMĀ nodala

aralis Boriss sēdēja uz samta spilvena savā elegantajā krēslā ar augsto atzveltni.

-     1929. gada lielajā salā Donava starp Budapeštu un Belgradu pilnībā aizsala, — viņš stāstīja, — Dienvidslāvijā dienu un nakti turējās trīsdesmit grādu liels sals, tūkstošiem cilvēku visā Austrumeiropā apsaldējās. Sniegs klāja ceļus pat tik tālu dienvidos kā Beirutā un Damaskā pat palmas tuksnesī apsniga. Vai vari iedomāties? Austrumu ekspresis iestiga sniegā uz septiņām dienām. No Balkāniem uz Rietumeiropu nebija iespējams nosūtīt nekādas ziņas, tādēļ neviens nezināja par vilciena atrašanās vietu…

Čārlijs nokārtu galvu klusi stāvēja karaļa priekšā kā palaidnīgs puika skolas direktora kabinetā.

-   Pasažieri nezināja, uz cik ilgu laiku viņi ir iestrēguši sniegā. Pārtikas daudzumu ierobežoja: piecu maltīšu vietā viņiem bija trīs ēdienreizes. Naktīs vilciena tuvumā gaudoja vilki, un neviens nevarēja būt drošs, ka tie neielaužas vagonos un neaped pasažierus. Neviens nezināja, kur un cik tālu tie atrodas. Bet vēlu vakaros varēja dzirdēt ledus sprakstēšanu, kaš atgādināja šāvienu skaņas…

Čārlijs atkal noskurinājās. Skatīties pa logu likās neiespējami: ledus kārta to padarīja necaurredzamu un zaļganu, vagonā iespīdēja tikai blāva gaisma.

-   Vilcienus toreiz darbināja ar oglēm, un tās drīz vien sasala… dzinēji stipri šņāca. Pēc neilga laika ogles beidzās un vilciens tā grīdas, sienas pakāpeniski atdzisa… apkures sistēma sasala. Vilciens bija ierakts milzu sniega kupenā, ēšanai bija atlikuši vairs tikai cepumi un brendijs. Pasažieri nevarēja darīt neko citu, kā tikai gaidit. Beigās viņi mērcēja petrolejā lupatas, tina ap bremzēm un dedzināja, lai bremzes atkausētu. Sniega sienas slējās augstākas par pašu vilcienu.

-   Vai jūs bijāt tur? vaicāja Čārlijs.

-    Protams, ne, tas notika pirms daudziem gadiem, atteica karalis. Bet zini, toreiz vajadzēja ne vairāk drosmes kā tagad, kad vannasistabā guļ aizmigušas lauvas.

Čārlijs nostenējās.

-    Mazi zēni nevar piekrāpt Bulgārijas drošības policiju, Boriss piebilda. Edvards ir viens no labākajiem drošības dienesta darbiniekiem visā Austrumeiropā. Kas, dieva dēļ, tev ir padomā, un ko tu esi iecerējis darīt?

-    Viņas ir labas lauvas! iekliedzās Čārlijs. Ludzu, nenododiet viņas vilciena priekšniekam, lūdzu, nebaidieties no viņām…!

Karalis izbrīnīts skatījās uz zēnu.

-   Vai es izskatos pēc tāda karaļa, kas nodotu bezbiļetnieces lauvas dzelzceļa funkcionāra rokās? Tu mani apvaino.

-    Nē, nē, Jūsu Majestāte, šausmas pārņēma Čārliju. Es tā nedomāju, es tikai ļoti baidos par tām, un es esmu atbildīgs par viņām, un, ja ar viņām kaut kas notiks, tad es nezinu, ko darīšu, jo viņas ir mani draugi… Viņas ir mani draugi, Čārlijs atkārtoja. Tas izteica visu.

-   Izstāsti man! lūdza karalis. Edvard! Karstu šokolādi! Ar krējumu un šokolādes skaidiņām!

Un tā, kamēr krusas graudi sitās pret logu, ledaini zaļganajā apgaismojumā karalis Boriss malkoja kafiju ar brendiju un Čārlijs dzēra karstu šokolādi un stāstīja visu, kas ar viņu bija atgadījies. Nu gandrīz visu.

*

Kad Čārlijs stāstījumu pabeidza, karaļa acis mirdzēja un lupas smaidīja, bet sejā vīdēja arī piesardzība, it kā viņš nojaustu kādas briesmas.

-   Tu esi ļoti drosmīgs un pārgalvīgs bērns, — karalis sacīja.

Čārlijam nācās piekrist.

-   Kādēļ lauvas tevi klausa? Kādēļ viņas nemēģina tevi apēst un aizbēgt?

Čārlijs neizstāstīja karalim vienu sīkumu: ka viņš prot kaķu valodu. Zēns nelabprāt par to runāja ja runājam atklāti, viņš baidijas, ka cilvēki varētu gribēt izmantot šīs viņa spējas un likt darīt tādas lietas, ko viņš negribētu.

Bet viņš taču var uzticēties karalim Borisam? Vai ne?

-   Viņas ir cirka lauvas, pēc brīža paskaidroja Čārlijs.

-    Viņas ir pieradušas pie manis, un viņas ir pieradušas darīt to, ko tām liek. Savā prātā zēns atvainojās lauvām par šo nelielo bezkaunību. Pieradušas darīt, ko tām liek, ka tik ne arī! Čārlijs priecājās, ka lauvas nedzirdēja viņu šādi runājam.

-   Es gribētu ar viņām iepazīties, karalis Boriss teica.

-   Vai varu?

-   Mm, — norūca Čārlijs.

-    Vēlāk, karalis piebilda. Vispirms pastāsti, ko tu grasies ar lauvām darīt Venēcijā?

-    Mēs slēpsimies, Jūsu Majestāte, un sameklēsim un atbrīvosim manus vecākus, un pēc tam lauvas slepus uzkāps uz kuģa un dosies uz Āfriku.

Karalis skatījās uz Čārliju.

-   Viņas grib atgriezties savās mājās, Čārlijs paskaidroja.

Karalis turpināja skatīties.

-Āfrikā, zēns piebilda.

Karalis nopūtās.

-   Ne jau tavi motīvi un nodomi mani uztrauc, Boriss bilda. Mani uztrauc tavi paņēmieni. Kā, tavuprāt, septiņas lauvas var slēpties Venēcijā? Vai slepus uzkāpt uz kuģa? Viņām tas neizdosies. Un tev un taviem vecākiem… Čārlij, es ļoti uztraucos. Es nespēju iedomāties, kā tev tas viss varētu izdoties. Nakts melnumā tu izlavīsies no maniem apartamentiem un ar cerību pilnu sirdi dosies kaut kur, pats nezini, kur, un uz papēžiem jums mīs briesmas… Man tas viss nepatīk, Čārlij.

Ja tā padomā, tad ari Čārlijam tas viss nepatika. Viņiem nāksies slapstīties kaut kur pa nepazīstamu pilsētu, un viņiem jau bija pietiekami daudz veicies, bēgot no visām bīstamajām situācijām…

-    Čārlij, karalis bilda, tās ir lauvas, nevis mazas pelītes, ko viegli var iebāzt kabatā. Cilvēki parasti ievēro lauvas. īpaši venēcieši! Viņi ir kā traki uz lauvām.

Karalis paberzeja degunu.

-   Čārlij, tu man neatstāji izvēli, viņš teica un piecēlās.

Čārlijam sirds pamira. Viņš zināja, kas notiks tālāk.

Karalis Boriss pārņems lietu savās rokās un aizsūtīs Čārliju mājās, bet lauvas atpakaļ uz cirku, kur Makkomo atkal tās sazāļos. Viss būs droši un sapratīgi. Un Čārlijs būs nodevis majora Tiba un Džūliasa, un pārējo cirka draugu uzticību, un viņi tagad zēnu ienīdīs, un viņam tagad būs atkal jāapmeklē mācības un jāpaliek dievs zina kur, līdz varbūt kādu dienu atgriezīsies viņa vecāki, un lauvas nekad nenonāks Āfrikā, un dievs vien zina, kas notiks ar to jauno radījumu…

-   NĒ! Čārlijs iekliedzās un pielēca kājās. Nē! Mēs labāk TŪLĪT bēgsim projām! Mēs labāk riskēsim doties sniegā, nekā atgriezīsimies atpakaļ, mēs nekad neiesim atpakaļ, nekad, nekad, nekad…!!

-    Liecies mierā! stingri teica karalis. Un apsēdies. Protams, es netaisos sūtīt jūs atpakaļ. Tu jau tāpat neatgrieztos. Es gribu zināt, kā tu grasies sameklēt savus vecākus, ja tu pat nezini, kas viņus nolaupījis un kāpēc.

Čārlijs apsēdās. Viņš nespēja tikt skaidrībā par šo laipno, valdonīgo, pesimistisko karali. Vai viņam var uzticēties? Vai stāstīt, kā Čārlijam palīdzēs lauvas un kaķi?

Čārlijs kodīja apakšlūpu un vēroja karali Borisu.

-   Man ir daži labi draugi, kam lieliski padodas dažādu lietu noskaidrošana, viņš beidzot piebilda.

-   Man arī! izsaucās karalis. Edvard!

Ienāca bālais, klusais anglis un nostājās savam kungam blakus.

Karalis Boriss viņu uzrunāja: Kāpēc Londonā tika nolaupīti divi britu zinātnieki precēts pāris un pārvesti uz Venēciju?

Edvards sarauca uzacis un palūkojās uz Čārliju. -Ā, viņš novilka. Šis tātad ir tas zēns. Interesanti.

Atkal tas zēns. Tieši tāpat teica franču kanāla kaķis.

-    Kāds zēns? Čārlijs gandrīz nepieklājīgi jautāja, atdarinādams Edvarda intonāciju.

-   Zēns, kura vecāki pazuda un kurš ari pats pazuda, paskaidroja Edvards.

-   Es pazudu? brīnījās Čārlijs.

-    Pēdējo reizi tevi manīja Temzā policijas kuterī. Bija aizdomas, ka tu esi noslīcis.

-   O! izsaucās Čārlijs. Tātad kur tagad ir mani vecāki?

-   Ceļā, teica Edvards. Viņi dodas uz dienvidiem. Kad viņi būs nonākuši galā, mēs uzzināsim viņu atrašanās vietu.

-   Edvard, kas viņus nolaupīja? tincināja karalis. Un kāpēc?

Edvards samulsa.

-     Nav skaidrības, vai viss… Edvards ierunājās. Karalis viņu pārtrauca.

-   Edvard, Čārlijam ir tiesības uzzināt visu, ko zinām mēs.

Edvards saknieba lūpas. Izskatījās, ka viņš nav vienisprātis ar karali.

-   Pašreizējie izmeklējumi norāda uz iespējamību, ka… Edvards vēlreiz mēģināja.

-   Edvard, brīdinoši bilda karalis.

Edvards padevās.

-   Tavi vecāki strādāja pie astmas ārstēšanas līdzekļa radīšanas, vai ne? viņš jautāja.

-   Viņi allaž izstrādāja ārstēšanas līdzekļus pret dažādām kaitēm, atteica Čārlijs. Zēns runāja piesardzīgi, bet iekšēji gavilēja. Pirmo reizi viņš saņēma informāciju no cilvēciskas būtnes. Vai tikko pierādījās, ka viņam bijusi taisnība? Vai vecākus nolaupīja viņu zināšanu dēļ?

-    Esmu saņēmis informāciju, ka viņi izstrādā līdzekli astmas profilaksei, vēl vairāk viņi ir atklājuši kaut ko ļoti svarīgu, teica Edvards un paskatījās uz karali. Varēja redzēt, ka viņš nevēlas stāstīt par to Čārlijam.

Karalis Boriss nopūtās. Brīdi domājis, tas ierunājās: čārlij, šajā pasaulē ir daudz cilvēku, kuri, tirgojot zāles, nopelna milzum daudz naudas.

Čārlijs izskatījās apstulbis.

-   Astma ir īpaša problēma: lai gan ar degvielu darbināmas mašīnas vairs tikpat kā neeksistē, daudzas alerģijas ir saglabājušās pret kaķiem un citas. Ļaudīm īpaši bērniem nepieciešams daudz zāļu astmas ārstēšanai. Turpretī, ja visi saņemtu potes pret astmu vai ja astmas gēns tiktu atpazīts Čārlij, vai tu zini par gēniem?

-   Jā, Čārlijs apstiprināja. Tie ir cilvēku celtniecības bloki. Katram no mums ir atšķirīgs gēnu raksts, kurš nodrošina to, ka mēs esam tādi, kādi esam. No saviem vecākiem mēs saņemam gēnu kombināciju.

-   Precīzi, sacija karalis Boriss. Tātad, ja gēnu, kurš ir uzņēmīgs pret alerģijām, kas savukārt izraisa astmu, atpazītu… Čārlij, vai vari izsekot tam, ko saku?

-   Jā, teica Čārlijs. Bet kādu bridi viņa galvā skanēja tikai viens vārds: alerģijas, gēni. Alergi. Vai tiem ir kāds sakars ar visu stāstīto? Vai tās ir zāles? Vai cilvēki? Vai gēni? Vai vēl kas?

Karalis turpināja stāstīt: Ja gēns tiktu atpazīts, to varētu pārveidot vai mainīt, vai izņemt. Cilvēkiem tad vairs nevajadzētu zāles pret astmu, un ļaudis, kas pelna naudu, pārdodot šīs zāles, pārstātu pelnīt.

Čārlijs izmeta alergus no galvas un koncentrējas uz karaļa teikto.

-   Bet visi taču būtu laimīgi, ja astmu varētu novērst! viņš ieteicās.

-    Tikai ne tie cilvēki, kam nauda šķiet svarīgāka par iespēju brīvi elpot, bilda karalis.

Čārlijs sarauca pieri.

-   Vai viņi nevarētu pelnīt ar gēnu pārveidošanu vai ko citu? viņš jautāja.

-   Ja viņiem būtu iztēle, tad, iespējams, varētu, attrauca karalis.

Čārlijs ar skatienu bija ieurbies grīdā.

-   Tātad kāds nolaupīja manu mammu un tēti tādēļ, ka viņi izgudroja kaut ko, kas palīdzētu visiem cilvēkiem? zēna balss aizsmaka.

-   Tā mēs domājam, maigi bilda karalis.

Čārlijs vēl aizvien bija ieurbies ar skatienu grīdā. Viņa seja pauda apņēmību.

-    Bet tas nevar būt… viņam pēkšņi izlauzās. Rafijam nav nekāda sakara ar… Zēns bija apjucis.

-   Rafijs? pārjautāja Edvards

-    Jaunieti, kurš sākotnēji nolaupīja Čārlija vecākus, sauc par Rafiju Sedleru, paskaidroja karalis Boriss.

-   Ā, novilka Edvards un pierakstīja Rafija vārdu. Turpmākai nepieciešamībai. Čārlij, lieli grupējumi mēdz noalgot sīkus blēžus, kā tas noticis šajā gadījumā, lai tie paveiktu dažādus uzdevumus, kas uzskatāmi par nepiedienīgiem institūcijām, kuras vēlas saglabāt respektablu fasādi.

-   Ko? Čārlijs nesaprata.

-    Kāds pietiekami liels grupējums, lai iegūtu informāciju no taviem vecākiem, samaksāja ļaundariem, lai tie paveiktu visu netīro darbu, paskaidroja karalis Boriss. Edvard, pacenties izteikties skaidri. Es esmu bulgārs, bet angliski runāju saprotamāk par tevi.

Čārlijs iztēlojās visu situāciju: Rafijs sarunājas ar kaut kādām bezsejainām, varenām, alkatīgām personām: Jā, Ašanti un Stārta, es varu viņus dabūt. Es viņus pazīstu. Samaksājiet, un es jums viņus atvedīšu. Čārlijā uzbangoja naids un neizpratne. Viņš drīzāk pārbrauktu pats savai galvai pāri ar skrituļdēli, nekā nolaupītu Rafija māti.

-   Vai visi zina par manu vecāku nolaupīšanu un visu pārējo? zēns tincināja. Vai visi pieaugušie zina? Kā jūs par to zināt?

-   Es zinu tādēļ, ka man patīk visu zināt, paskaidroja karalis Boriss. Bet nē, Čārlij, par to zina tikai daži cilvēki. Viss ir pārāk sarežģīti.

Čārlijs jutās pavisam mazs. Pat ja viņš jautatu, kas ir pārāk sarežģīti, viņš vienalga nesaprastu atbildi.

-   Vai kāds viņus atvedīs atpakaļ? Čārlijs vaicāja.

-    Rādās, ka ir bijušas ieceres aizsākt nepieciešamos sagatavošanas darbus, sacīja Edvards, bet finansiālas saistības un daži neatrisināti diplomātiski jautajumi…

Karalis veltīja Edvardam iznīcinošu skatienu un pārtrauca skaidrojumu. Šķiet, Edvards vēlas pateikt, ka britu valdība uzskata, ka nevar atļauties tavu vecāku meklēšanu, Boriss skaidroja. Un arī nevēlas aizvainot zāļu firmas.

Čārlijs klusēja. Viņš zināja, ka lielās firmas ir lielākas par dažām valstīm: lielākas, bagātākas, stiprākas, ietekmīgākas. Dažas lielās firmas ir pat nopirkušas mazas valstiņas, lai pašas varētu izdot savus likumus un darīt visu, ko vēlas. Viņi vadīja tās tāpat kā Jaunās Kopienas: iebraukšanas atļaujas tur ir tikai noteiktiem cilvēkiem vai nu bagātniekiem, vai šo firmu darbiniekiem, vai tamlīdzīgiem ļaudīm.

-   Tātad manu vecāku liktenis nevienam nerūp, secināja Čārlijs. Tikai man. Jūs tikko minējāt, ka viņi brauc uz dienvidiem. Kā gan jūs nezināt pat tik daudz, cik es? Cilvēkus var nolaupīt, un nevienu tas neuztrauc, un tikai bērns spēj darīt kaut ko lietas labā… Čārlijs nevarēja saprast, vai dusmojas vai ir sarūgtināts. Vai viss kopā. Tas… tas… Zēnam prātā iešāvās mammas lietota frāze.

-   Tas nevieš mani paļāvību.

Edvards un karalis Boriss blenza uz zēnu.

Čārlijam metās nelabi.

-   Lūdzu mani atvainot. Es labprāt ar jums parunāšos vēlāk, viņš pieklājīgi teica un klusi piecēlās.

Tikko viņš bija sasniedzis durvis, ierunājās karalis:

-   Čārlij, cilvēkiem rūp tavi vecāki. Tādēļ jau viņus nolaupīja, ka viņi ir vērtīgi. Tas var šķist vājš mierinājums, bet, ja nolaupītājiem tavi vecāki rūp, tas nozīmē, ka viņi tiem nenodarīs pāri. Čārlij, tavi vecāki ir drošībā.

Čārlijs stāvēja, galvu nodūris.

-    Čārlij, karalis turpināja, es tev palīdzēšu.

Zēns nopūtās.

-   Es zinu, ka tu jūties sarūgtināts. Bet klausies man Venēcijā pieder neliels miteklitis. Jūs ar lauvām varat doties turp, drosmīgais un pārgalvīgais puisēn.

Čārlijam izejot no telpas, karaļa Borisa olīvu melnās acis bija skumju pilnas.

-   Noskaidro visu, ko vari, viņš vērsās pie Edvarda.

Edvards viegli paklanījās un aizgāja. Karalis Boriss

sēdēja, domās iegrimis. Aiz loga turpināja snigt.

Čārlijs neatgriezās vannasistabā, bet taisnā ceļā devās uz savu mazo kupeju, apsēdās uz gultas un iespieda galvu plaukstās. Viņš jutās tā, it kā būtu kļuvis pavisam mazs un atrastos miljoniem jūdžu attālumā no visa un visiem. Viņš jutās tā, it kā viņa vispār nebūtu. Cik stulbi būt mazam un bezpalīdzīgam šajā pieaugušo pasaulē! Cik stulbi, ka šiem stulbajiem pieaugušajiem pieder visa vara, kas ļauj tiem tik stulbi rīkoties, nolaupot kādu tikai tāpēc, ka viņš ir izdomājis kaut ko patiesi vērtīgu! Bērni tā nebūtu rīkojušies. Jebkurš bērns teiktu: O, brīnišķīgi, viņi ir izdarījuši kaut ko tiešām labu. Apbalvosim viņus! Viņi nekad nenolaupītu Čārlija vecākus un neaizvestu tos prom no mājām, projām no viņu dēla…

Čārlijs mazliet paraudāja. Lai gan viņš jau bija izaudzis no rotaļlietu vecuma, zēns izvilka no somas savu tīģeri un gulēja, uzlicis to uz sejas. Viņš domāja par Rafiju, kurš nolaupīja Čārlija vecākus, lai pārdotu tos viņu zināšanu un spēju dēļ. Viņš iztēlojās, kā Rafijs ķepurojās kanāla ūdenī pēc tam, kad viņu savainoja lauvenes. Cik uztraucies un nobijies Čārlijs toreiz bija. Tagad zēns domāja: "Cerams, ka tev ir asins saindēšanās." Čārlijs domāja par Makkomo, kurš perināja plānus pārdot Čārliju Rafijam.

Čārlijs zinaja, ka agri vai veļu viņam nāksies tikties gan ar Rafiju, gan ar Makkomo. Čārliju smacēja dusmas.

Kaut viņš zinātu, kur atrodas Rafijs un Makkomo!

Čārlijs prātoja, kas notiek Parīzē. Ko majors Tibs teica par lauvu izbēgšanu? Čārlijam bija žēl, ka viņam nācās piekrāpt majoru. Varbūt kādu dienu viņš spēs tam atlīdzināt.

Pēc tam, kā jau tas vienmēr notiek pēc raudāšanas, Čārlijam sāka sāpēt galva. Zēns izvilka no somas mazo Visa uzlabošanas eliksīra pudelīti un paskatījās uz to. Mīļā mamma. Tomēr viņš neiedzēra mammas eliksīru. Gan jau tāpat viss būs kārtībā.

Somā, gar malu aizbāzta, gulēja papīra loksne ar formulām. O!

Čārlijs izvilka to no somas un atlocīja. Šoreiz Čārlijs vairs nešaubījās par to, kas tas bija. Tās ir viņa mātes asinis; viņa vecāku zināšanas: šie skaitļi un burti ir līdzeklis pret astmu.

Un tas atrodas pie Čārlija.

Vai soma ir pietiekami droša vieta? Čārlijs nolēma papīriņu kaut kur ietīt, lai varētu noglabāt savu bikšu garajā kabatā un tas vienmēr būtu pie viņa. Bet pagaidām Čārlijs iebāza papīra strēmeli atpakaļ somā un izvilka mammas lazurīta bumbiņu.

Turot bumbiņu rokā, Čārlijs apgūlās gultā, klausījās sniega klusēšanā, vēroja savādos gaismas atspidumus no sniega mirdzošās virsmas, uz viņa mazās istabiņas griestiem. Čārlijs ir bezspēcīgs daudzās jomās, bet ne vis.ās. Pēc tam viņš aizmiga.

Čārliju uzmodināja neskaidra murrāšana pie auss un ūsaina kņudināšana, un silta elpa uz vaiga. Tas bija Jaunais Lauva.

Zēns pagriezās, un viņam pretī vērās lauvas laipnas, spožās acis un melnais deguns.

-   Sveiks, zēns teica.

-   0, atvaino, attrauca Jaunais Lauva. — Es negribeju iztraucēt tavu mieru. Taču mums ir jāaprunājas. Neviens neienāca mūsu dīvainajā kambarī, tādēļ, kad viss no klusa, es izgāju tevi sameklēt. Vai ar tevi viss ir kārtība? Mēs dzirdējām tevi šņukstam un raizējāmies. Lauvenes teica, ka, lai gan tu esi drosmīgs un spēcīgs, mums jaal ceras, ka tu esi tikai lauvēns…

-    Laikam gan esmu lauvēns, Čārlijs piekrita. Jā. Es esmu lauvēns.

Tas lika Čārlijam pasmaidīt.

-    Diezgan sīksts lauvēns! piebilda Jaunais Lauva. Izskatījās, ka zēns uz viņu ir atstājis iespaidu. Čārlijs atkal pasmaidīja. Viņš atstājis iespaidu uz lauvu!

-    Tev jāizstāsta mums, kas notiek, sacīja Jaunais Lauva un pagriezās pret durvīm. Viņa galva nekustējās, ūsas bija izslietas, ausis saspicētas. Viņš tobrīd varētu atrasties Āfrikas līdzenumā, klausīties tālumā skrienoša dzīvnieka kāju dipoņā, gatavs dzīt pēdas… Taču viņš atradās apsnigušā un mājīgā dzelzceļa vagonā un ieklausījās, ko dara apsargi un viesmīļi.

-   Gaiss ir tīrs, klusi secināja lauva un kopā ar Čārliju iešmauca gaiteni un pēc tam vannasistabā.

Lauvas vāļājās tā, it kā atrastos turku pirtī. Viņas izskatījās daudz, daudz labāk. Lauvenes spodrināja kažokus, bet Vecākais Lauva bija iegrimis sarunā ar dīvaino radījumu. Čārlijam ienākot, visi pagrieza galvas uz viņa pusi, bet lauvenes pavirzījās malā, lai zēns varētu iekārtoties. Dzeltenā Lauvene paberzēja galvu pret Čārliju. Tas izraisīja dīvainu sajūtu zēnam asaras saskrēja acīs, bet vienlaikus viņš izjuta ari lepnumu un labsajūtu. Šīs lauvas ir īsti draugi.

Čārlijs vaicāja: Kādēļ jūs nenākat uz manu kupeju? Tur būtu vairāk vietas nekā šeit.

Lauvas blenza uz viņu.

-   Mm, Čārlij, bilda Jaunais Lauva, vai tu neesi aizmirsis, ka mēs slēpjamies. Ka mēs raizējamies par savām dzīvībām?

-   O! Čārlijs aptvēra. Jā… es gribēju teikt, taisnību sakot… labi, nē. Jūs ne. Redziet…

-   Ko? lauvas iejautājās visas reizē.

-    Karalis zina pārjums, teica Čārlijs. Viņš vēlas ar jums iepazīties.

Lauvas sastinga.

-    Vai tu uzticies šim karalim? klusumu pārtrauca Vecākais Lauva.

Čārlijam nenācās ilgi domāt.

-    Viņš neizstāstīja par mums dzelzceļa ļaudīm. Viņš meloja tiem, lai pasargātu mūs. Viņš mani pabaroja. Viņam ir informācija par maniem vecākiem, un viņš lika Edvardam to man izstāstīt. Viņš uzzināja par jums, un viņš nav nobijies. Viņš teica, ka mēs varam izmantot viņa mītni Venēcijā…

-    Labi, sacīja Dzeltenā Lauvene.

-     …un viņš teica… viņš teica, ka maniem vecākiem nedraud briesmas, jo cilvēki, kas viņus nolaupīja, manus vecākus augstu vērtē.

-    Un tu tici viņa teiktajam par to, ka tavi vecāki ir drošībā. Jo zini, ka tā ir patiesība.

Čārlijs saminstinājās. Tas, ka vecāki ir tik tālu prom, šķita nepareizi. Turklāt grūti bija pieņemt, ka viņiem draud briesmas. Tomēr šoreiz Čārlijam bija taisnība. Šie ļaudis ir pūlējušies, lai nolaupītu Čārlija vecākus viņu spēju un zināšanu dēļ. Jā, Čārlijs ticēja tam, ka viņa vecākiem netiks nodarīts pāri.

-   Jā, viņš lēni novilka.

-   Tātad tu uzticies viņam.

-   Jā, apstiprināja Čārlijs.

-   Tad mēs esam drošībā, teica Vecākais Lauva tā, it kā tas būtu acīmredzami un viņš butu pārsteigts, ka Čārlijs ir citās domās.

Čārlijs samulsa.

-    Mēs esam ļoti labā situācijā, Vecākais Lauva sacīja. Šeit mēs esam lielākā drošībā nekā tad, kad bijām Parīzes ielās; lielākā drošībā nekā tad, kad Rafijs ar savu riebīgo suni vajāja mūs; lielākā drošībā neka tad, kad Makkomo cirkā sazāļoja mūs, vai tad, kad mes salām uz vilciena jumta, vai tad, kad mūs pārbiedēja mūsu jaunais draugs…

Vecākais Lauva apklusa un maigi paskatījās uz savādo radījumu, kurš izpleties gulēja vannā. "Interesanti, par ko viņi sarunājās?" iedomājās Čārlijs.

-    Mēs esam siltumā un sausumā, esam paēduši un visi kopā, Vecākais Lauva turpināja. Mes esam brīvi un veseli, un mums ir draugs, kam pieder vara un zināšanas… un labierīcības. Gan jau kads savedīs vilcienu kārtībā, un mēs rēkdami trauksimies cauri šiem noslēpumaini bīstamajiem laikapstākļiem turp, kur atrodas tavi vecāki, uz vietu, kas ir pavisam tuvu mūsu mājām. Iespējams, rīt zeme sagrūs zem mūsu kājām. Iespējams, rītdiena nemaz nepienāks. Ja tomēr tā pienāks, tad noteikti līdzi atnesīs jaunas dēkas: atgriešanos mājās, tavu vecāku atgūšanu. Bet tagad… tagad mēs esam drošībā.

Vecākais Lauva līksmi piemiedza Čārlijam ar aci.

Čārlijam tas nebija ienācis prātā. Tagad viņam vajadzēja to apdomāt.

Sudrabainā Lauvene pagriezās, noveldama zemē Elsinu, kas bija gulējusi viņai uz muguras. Elsina murrāja un draudzīgi uzsita ar ķepu Čārlijam. Pārējās lauvenes smaidīja noslēpumaino lauvu smaidu. Jaunais Lauva bija uzrausies uz poda vāka, viņa aste nokarājās, bet sejas izteiksme pauda iedrošinājumu.

—     Neuztraucies, mazo lauvēni viņš sacīja.

Čārlijs tupēja, muguru atbalstījis pret vannasistabas durvīm, un smaidīja, lauvu jūra pletās pie viņa kājām. "Paskat tik," zēns prātoja, "es sēžu izpušķotā, rozā vannasistabā Austrumu ekspresi, tepat blakustelpā ir draudzīgi noskaņots karalis, mežonīgs sniegputenis plosās aiz loga, bet bars lauvu mani mierina un uzmundrina."

— Mazo lauvēn! Čārlijs bija uzjautrināts. Mazais lauvēns! Ak tu, bezkaunīgais minci!

—     Mincis! iesaucās Jaunais Lauva. Kuru tu nosauci par minci!

Čārlijs pielēca kājās un parāva Jauno Lauvu aiz astes. Tas pagrūda zēnu tā, ka viņš pārlidoja pāri visai telpai. Lauvenes teica, lai viņi rimstoties. Bet Elsina pievienojās abiem dauzoņām. Sniegs sitās pret loga rūtīm, un, kad Edvards pabaza galvu pa durvju spraugu, lai pateiktu, ka Viņa Majestāte veļas viņus redzēt, pirmaja mirklī viņš nesaprata, vai ir kļuvis par aculiecinieku šausmīgam kautiņam vai jautrai draiskulībai.

Bet Čārlijam viss bija skaidrs. Čārlijs jutās brīnišķīgi. Viņš bija stiprs un gatavs stāties pretī visam, kas viņu sagaida.

Beigas…

pagaidam.

* Fenders gumijas, korķa, koka aizsargs vai virves ritulis, kas pasargā kuģa sānus no trieciena vai skrāpējumiem.

[1] robert lockhart "Piruette's Flying Habanera", "El Diablo Aero's Highwire Violin Melody", "Hello Charlieboy, Rafi calting".

[2] PhD, MD, PQRST, LPO, TP dažādi, tostarp ari izdomāti, zinātniskie grādi (te un turpmāk: tulk. piezīme).

[3] vdu ekrāni izdomāts termins.

[4] aptuveni 2,44 m

[5] aptuveni 60 cm

[6] takelaža virves un ķēdes buru un mastu nostiprināšanai un vadībai.

[7] solončaks līdzenums, kuru periodiski pārplūdina saļais jūras ūdens.

[8] Totēms tada dzīvnieka attēls vai simbols, kas tiek uzskatīts par cilvēku grupas senci un aizstāvi.

[9] aptuveni 1,98 m

[10] bridža bikses pusgaras bikses, kas zem ceļgaliem cieši pieguļ pie kājām.

[11] policier — policists; polisseur pulētājs.

[12] tvē akana valodas dialekts.

[13] fufu — tradicionāls afrikāņu ediens, kas līdzinās kartupeļu biezenim un ko gatavo no saldajiem kartupeļiem, maltas kukuruzas, nsiem vai mannas.

[14] bendy (angļu vai.) lokans.

[15] ruma drupas, grausti, gruveši.

[16] vārdus perisa un parīze angju valoda raksta vienādi paris.

[17] ferocite (franču vai.) — plēsigums, nežēlība.

[18] trese lente formastērpa uzšuvem, parasti zelta vai sudraba krāsā.

[19] kuprītis kvazimodo, tels viktora igo romānā "Parīzes Dievmātes katedrāle".

[20] 160 km/h

Content

Kordere Zizu Lauvu zēns

PIRMĀ nodaĻa

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ nodaĻa

PIEKTĀ nodaĻa

SESTĀ nodaĻa

SEPTĪTĀ NODALA

ASTOTĀ nodala

DEVĪTĀ NodaĻa

DESMITĀ Nodala

VIENPADSMITĀ nodaĻa

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ nodaĻa

ČETRPADSMITĀ nodaĻa

PIECPADSMITĀ nodaĻa

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ nodaĻa

DIVDESMITĀ nodaĻa

DIVDESMIT PIRMĀ nodala