Lūisa Džila

Baltais Delfīns

Džila Lūisa

Baltais Delfīns

Džila Lūisa

.

Prologs

.

1. nodaļa

Es izplēšu vēl vienu lapu no grāmatas.

Es izplucinu to laukā, pavisam laukā.

Lapa ir plāna kā zīdpapīrs, un tās mala ir apzeltīta. Tā plivinās manā rokā kā putnēns, par varītēm cenzdamās aizmukt. Es palaižu to vaļā un noraugos, kā tā uzlido dzidri zilajās debesīs.

Es izplēšu vēl vienu lapu, tad vēl vienu. Lapas paceļas gaisā un aizvirpuļo pār laukiem, kur ganās pa retai govij, pazuzdamas dūmakā virs sudrabzilās jūras.

—   Ei, Kera!

Es paskatos lejā. Džeika sārtais ģīmis, acis spožajā saulē samiedzis, lūr uz mani. Itans stāv viņam līdzās, mūra granīta blokos meklēdams caurumus pirkstiem. Viņš palecas, lai nogrūstu mani, taču es paceļu kājas gaisā, kur viņš nevar tās aizsniegt.

Siena ir pārāk augsta.

Te, augšā, es esņju drošībā.

—   Divšpičku Kera, — Džeiks bļauj, — skolotāja tevi meklē.

Es novelku ar pirkstu pār grāmatas raupjo ādas muguru. Tā smagi ieguļ man klēpi. Asie stūri iedūrušies ādā. Es izplēšu vēl vienu lapu un palaižu to brīvībā, tā lido augšup, uz debesim.

—    Divšpičku Kera, tev būs baigās nepatikšanas, — Džeiks klaigā. — Tā Bībele ir skolas īpašums. Tevi par to aizsūtīs uz elli.

—   Jā, bet viņa tik tālu netiks, — ītans iesaucas, — jo nemācēs izlasīt ceļazīmes.

Džeiks iesmejas. — Kera, savu vārdu nosaukt pa burtiem iemācījies? K-e-r-a V-u-d-a. K-e-r-a d-u-m-a k-ā d-iv-a-s š-p-i-č-k-a-s.

Esmu to visu jau dzirdējusi tūkstošiem reižu. Es pagriežu viņiem muguru un raugos uz celiņu mūra otrā pusē. Vienā virzienā tas aizvijas līdz ceļam gar krastu pa klintīm, bet otrā virzienā — lejup pa kāpnēm, kas mudž no nātrēm un tīteņiem, uz zemāk redzamās pilsētas ostu.

—   Es gribu zināt, — saka ītans, — vai Kera Vuda ir tikpat duma, cik viņas tēvs?

—  Mana mamma saka, — kā noslēpumu atklāj Džeiks,

—   ka Ķeras tēvs zaudēja darbu, jo neprata uzrakstīt savu vārdu.

ītans ķiķina.

Es pagriežos un uzmetu viņiem niknu skatienu.

—   Nerunājiet par manu tēvu.

Bet Džeiks vēl nav beidzis. — Es dzirdēju, ka tavai mammai vajadzēja tēva vietā rakstīt viņa vārdu. Tā ir taisnība, Kera?

Man acis sakāpj karstas asaras.

—  Kera, kurš tagad raksta viņa vārdu?

Es cieši samiedzu acis un pagriežos atkal pret jūru. Viļņu kores ir baltas. Es sajūtu saules karstumu sejā. Es nedrīkstu raudāt. Es nepieļaušu, ka viņi redz mani raudam. Ja nepievērsīšu uzmanību, viņi aizies. Kā parasti. Jūras brīze ir drēgna un sāļa. Tā saķer manu balto kokvilnas kreklu un iepūš tajā kā jahtas burā. Es aizveru acis un iztēlojos, ka burāju pa bezgalīgu jūru, neaptveramu zilu okeānu, un ap mani ir vien saule un vējš, un debesis.

—   Ei, Kera!

Džeiks vēl ir tepat.

—  Žēl par “Draisko nāru”, — viņš kliedz.

Ja Džeiks zina par “Draisko nāru”, tad zina visi.

Es pagriežos, lai paskatītos uz viņu.

Daži klasesbiedri mūs vēro no attāluma. Hloja un Ella raugās mūsu virzienā no zirgkastaņas lielā pavēņa. Ādams ir pārtraucis savu spēli un piespiedis futbolbumbu pie krūtīm.

—   Lai vai kā, — Džeiks ierunājas, — tas tāpat nekad nebija baigais krogs. Tagad no tā sanāks laba brīvdienu māja kādam, visticamāk kādam bagātniekam no Londonas. Es dzirdēju, ka ēdiens bija drausmīgs.

Džeiks zina, ka mans tēvs strādā “Draiskās nāras” virtuvē. Viņš zina, ka tēvam nebūs darba un iztikas līdzekļu, kad krogu vasaras beigās slēgs. Džeiks būtu pārlaimlgs, ja mums būtu jāpamet Kornvola.

—   Varbūt tavs tēvs var nākt atpakaļ strādāt uz mana tēva traleriem? — Džeiks ieminas. — Pasaki viņam, ka mēs zvejosim vēžveidīgos, kad pēc desmit dienām tiks atcelts bagarēšanas aizHegums. Mans tēvs pat nopirka jaunus piederumus, lai uzvandītu katru jūras gultnes centimetru. Viņš nevar vien sagaidīt.

Es tikai nikni blenžu uz viņu.

Džeiks smejas. — Es paprasīšu, vai arī tu nevari braukt līdzi.

Es satveru ciešāk Bībeles cietos ādas vākus.

Tālumā es redzu, ka mūsu virzienā soļo misis Kārtera. Es varētu mēģināt paslēpt grāmatu, taču Džeiks un Itans tik un tā viņai pateiktu.

—    Kera, vai redzēji sludinājumu laivu piestātnē? — jautā Džeiks. Viņš skatās uz mani un plati smaida. Arī Itans smaida. Viņi zina ko tādu, ko es nezinu. Tas jaušams Džeika balsī, un viņš vai plīst no vēlmes man pastāstīt.

Misis Kārtera ir pieveikusi pusi rotaļu laukuma. Viņas seja ir stingra un drūma.

—     “Mona” ir pārdošanā, — Džeiks izsaucas. Viņš gavilē.

Es pieraušos kājās. — Melis!

Tā nevar būt taisnība. Esmu droša, ka tā nav taisnība.

Bet Džeiks pašapmierināti tīksminās. Viņš izvelk savu trumpi. — Mans tētis to nopirks un sacirtis malkā, — viņš kliedz. — Jo tētis saka, ka tā nekam <?itam neder.

Es sviežu viņam ar grāmatu. Bībeles asais stūris ietriecas Džeika degunā, un viņš nokrīt kā bluķis, abām rokām saķerdams seju.

Misis Kārtera metas skriet. — Kera!

Es pametu skatu uz Džeiku, kas lejā vaid dubļos.

—   Kera, tūlīt pat kāp lejā! — misis Kārtera kliedz.

Bet es pagriežos un nolecu lejā, atstādama Džeiku Evansu asinīm plūstam caur tuklajiem pirkstiem un pārvēršam putekļaini sauso zemi asins sārtu.

2. nodaļa

Es skrienu un skrienu pa nātrēm apaugušo celiņu, pa bruģētām ielām un šaurām ieliņām uz jūru. Man jāatrod tētis.

Man viņš jāatrod.

Pilsēta ir rosīga, pieblīvēta transportlīdzekļiem un urbju un ekskavatoru skaņām, kas nāk no jaunā ceļa uz ostu. Aiz oranžajiem konusiem un būvdarbu nožogojumiem atrodas “Draiskā nāra”, tās jumtu klāj pabalējuši salmi. Gaisu piepilda alus un ceptu kartupeļu smārds. Uz ietves izvietoti galdi, ap kuriem sadrūzmējušies ļaudis, kas vasaras saulē ietur pusdienas. Draiskā nāra viņos drūmi noraugās no savas noplukušās izkārtnes virs durvīm. Es ieslīdu iekšā tumsā, un ļauju ārā apžilbušajām acīm aprast.

—   Ar tevi viss kārtībā, Kera? — Teds spodrina glāzi, ar dvieli grozīdams tās malu.

—   Man viss labi, — es atbildu. — Kur tētis?

—   Viņš paņēma brīvdienu, — Teds atbild. Viņš paceļ glāzi pret gaismu un pārbauda, vai nav palikuši pleķi.

—   Vai kas noticis, Kera? Šķita, ka viņš šodien nav pats savā ādā.

Es paskatos apkārt, it kā cerēdama, ka tētis vēl ir šeit.

Teds noliek glāzi un paliecas pār bāra leti uz manu pusi. — Ar tevi tiešām viss kārtībā?

—   Jā, — es atbildu. — Man nekas nekaiš.

Es atmuguriski izmanos no kroga. Spoži spīd saule. Tā žilbina no balsinātajām ēkām. Es sāku skriet prom no ostas, augšup kalnā uz jauno apbūves teritoriju pilsētas otrā malā. Sānā iemetas dūrējs, bet es turpinu skriet garām dārziem un piebraucamajiem ceļiem, garām zāles pleķiem ar piepūšamajiem baseiniem un trīsriteņiem, līdz pašai pēdējai mājai, kur uz zālē novietotiem ķieģeļiem stāv treilers.

Es palēninu gaitu un atgrūžu vaļā vārtiņus. Tante Beva uz veļas auklas, kas nostiepta no garāžas līdz treileram, karina kombinezonus un vaskadrānas drēbes. Onkulis Toms laikam ir atgriezies no jūras.

Tante Beva pavelk atpakaļ kombinezona staras, lai paskatītos uz mani, un uzliek roku uz piebriedušā vēdera. Zobos viņa tur divus koka knaģus. Tie ir izslējušies kā meža cūkas ilkņi.

Kur tētis? — es jautāju

Tante Beva Izņem knaģus no mutes.

— Tev jābūt skolā. viņa saka

Es bungāju pa treilera durvīm.

—  Tavs tēvs izgāja, — viņa atbild.

Es paraustu treilera durvis. Sarkanas rūsas plēksnes nobirst no durvju rāmja, taču durvis ir slēgtas.

Es atkal paraustu durvis.

—    Es teicu, ka viņš izgāja. — Tante Beva pieknaģē bikses uz auklas. Viņa nenolaiž no manis acis.

Es pametos zem auklas un cenšos padrāzties viņai garām un iemukt virtuvē, bet viņa uzliek roku uz durvīm.

—  Tev ir nepatikšanas, Kera? — viņa vaicā.

—   Es kaut ko aizmirsu Bevas tant, — es saku. — Tas arī viss.

—     Labi, tikai ātri. Onkulis Toms guļ. Neuzmodini viņu. — Viņa noņem roku no durvīm un ļauj man ieiet.

Es jūtu viņu vērojam, kā es kāpju pa trepēm un ieslīdu istabā, ko dalu ar Deiziju. Deizija sēž gultā starp lellēm un lasa “Kaķi Tediju” — vienu no savām pasaku grāmatām. Man ienākot, viņa kaut ko aizbāž aiz muguras. Es dzirdu, kā tas viņai rokās čab. Uz viņas rozā segas nodevīgi mētājas pastila.

—   Tu neaizgāji uz skolu, — es saku. — Tev bija jābūt slimai.

Deizijai ir pilna mute. Viņa paskatās uz atvērtajām durvīm un tad uz mani.

Es pasmaidu. — Neuztraucies. Es neteikšu.

Lipīgu siekalu pile norit pār viņas zodu. — Man tagad ir nelabi, — viņa atbild.

—    Es nebrīnos, — atbildu. Es notraušu cukuru no segas un apsēžos gultā viņai līdzās. — Deizij, vai esi redzējusi manu tēti?

Deizija pamāj. — Onkulis Džims aizgāja makšķerēt,

—   viņa atbild. — Viņš paņēma jūras makšķeres, tās garās.

—   Viņas mati nošūpojas, viņai mājot ar galvu. Tie ir viegli

un sprogaini — zīme, ka labais laiks ir uz palikšanu. Esmu redzējusi, kā tie kļūst smagi un viļņaini, pirms negaisa.

—   Cik sen?

—    Pavisam nesen, — viņa atbild. — Tieši pēc tam, kad mamma bija padzērusi kafiju.

—   Paldies, Deizij. — Es pabāžu roku zem savas saliekamās gultas, lai paņemtu peldpiederumu somu, masku un pleznas. Uz manas gultas ir izkaisītas Deizijas mantas. Rozā pastila ir ieķepināta manā spilvenā. Es tiešām nevaru sūdzēties. Galu galā, tā ir viņas istaba. Turklāt viņiem vajadzēs manu vietu, kad piedzims mazais.

—  Vai tu dosies viņam līdzi? — Deizija jautā.

Es pamāju. — Lūdzu, nevienam nesaki.

Deizija novelk ar pirkstiem pār sirdi un piespiež tos pie lūpām.

Es uzvelku T kreklu un šortus. Tikai izdzirdējusi aizcērtamies automašīnas durvis un ārā atskanam balsis, es saprotu, ka pie mājas ir piestājusi mašīna. Džeika tēva lielais, melnais pikaps ir novietots uz piebraucamā ceļa. Es atkāpjos no loga. Es negribu, ka Džeika tēvs mani šeit ierauga.

Es dzirdu viņu virtuvē runājam ar tanti Bevu.

—   Dagij, Džima te nav, — tantes Bevas balss ir spalga un saspringta. — Kad viņš atgriezīsies, likšu, lai piezvana.

—   Es gribu runāt ar viņa meitu.

—   Ar Keru? — jautā tante Beva. Es dzirdu viņu vilcināmies un stomāmies. — Viņa ir skolā.

Pa guļamistabas durvju spraugu es redzu tanti Bevu lejā, gaiteni. Viņa ir aizsprostojusi virtuves durvis. Viņas skausts ir spilgti sarkans, un viņa visu laiku rokās ņurca trauku dvieli.

Dagijs Evanss atspiežas ar roku pret durvju rāmi.

—  Es zinu, ka viņa ir augšā, Bev.

Tante Beva soli atkāpjas. Viņas balss ir klusa, viņa gandrīz čukst. — KcTtu no viņas gribi?

—  Tikai parunāt, neko vairāk.

—   Ko viņa izdarījusi?

Dagijs Evanss jau ir gaiteni, kāpņu pakājē, viņa gumijas zābaki uz tantes Bevas tīrā paklāja. — Viņa salauza Džeikam degunu. Lūk, ko viņa izdarīja.

Es aizveru durvis un atspiežos pret tām.

Uz kāpnēm skaļi atskan smagi soļi.

Deizija, segu līdz zodam uzvilkusi, raugās mani platām acīm. — Viņš kāpj augšā, — viņa čukst.

Es piestumju saliekamo gultu pie durvīm un dodos pie loga. Garāžas jumts ir plakans, tomēr līdz tam ir krietns gabals.

—   Kera! — sauc tante Beva. Viņas balss ir monotona, gandrīz ikdienišķa, taču es varu saklausīt uztraukumu.

—   Dagijs Evanss grib ar tevi runāt.

Es nometu somu lejā dārzā un izceļu kājas ārā pa logu.

Pie durvīm atskan klauvējiens. Tās atsprāgst vaļā un iestrēgst pie saliekamās gultas.

—   Ej, — Deizija nosaka bez skaņas.

Es nolecu uz jumta, sagriezdamās piezemēšanās brīdi. No turienes es nolecu mīkstajā zālē. Es pagriežos un ieraugu piesarkušo Dagiju Evansu, kurš izliecies pa logu. Taču viņš mani vairs nevar apturēt.

Neviens nevar.

Es paķeru somu un skrienu.

3.  nodaļa

—   Pagaidi, — es kliedzu. — Pagaidi!

Vispirms es ieraugu “Monu” un pēc tam tēti. Salīdzinot ar citām ostā esošajām laivām, “Mona” izskatās maza. Moderno jahtu šabloniskajā baltumā tā izceļas ar savām sarkanbrūnajām burām un vaļējo koka klāju. Es norāpjos pa pakāpieniem un skrienu pa pontonu, pēdām dimdam pa dēļiem. “Mona” lēnām dreifē uz šauro spraugu starp augstajām ostas sienām. Es redzu tēti sēžam pie stūres grozīkļa.

—  Tēt, — es kliedzu. — Pagaidi mani!

Tētis pastumj stūres grozīkli šķērsām, un “Monas” buras vaļīgi plandās, tai pagriežot muguru vējam. “Mona” dreifē uz manu pusi, tās krāsotais korpuss liek ūdens

virsmai ņirbēt bāli zilos vilnīšos. Tā izskatās, it kā būtu izburājusi no ostas fotogrāfijas, kas uzņemta pirms simts gadiem.

Es balansēju, jļjhtai atduroties pret pontonu, satveru tauvu un ievelku to piestātnē. — Ņem mani līdzi, — es saku.

Tētis saulē ar roku aizsedz acis un paskatās uz mani.

—   Kāpēc neesi skolā?

—   Es nevaru palikt skolā, — es atbildu. — Tikai ne šodien, tēt.

Tētis paliek sēžam, vienu roku uzlicis uz stūres grozīkļa, un vēro mani. Es prātoju, vai viņš atceras, kas šī ir par dienu, vai arī viņam tā kaut ko nozīmē. Virs mūsu galvām plandās un vīkstās “Monas” buras. Viņa deg nepacietībā doties jūrā.

—   Ļauj man braukt līdzi, tēt, — es lūdzu. Es gribu pajautāt, vai tas par “Monu” ir taisnība, vai viņš patiešām to pārdos. Taču kaut kas mani attur; es vēlos vēl pēdējo reizi izbraukt ar to, nezinot patiesību. Nezināt ir droši. Nezināšana atstāj vietu mazai cerībai.

Tētis paberzē rugājiem noaugušo zodu. — Labi, — viņš nopūšas. — Kāp iekšā.

Es uzkāpju uz klāja, uzvelku glābšanas vesti un iestumju “Monu”. Te, aiz garajām ostas sienām, ūdens ir dziļš, zaļš un rāms. Pa ūdens virsmu izplešas eļļas vilnīši varavīksnes krāsās. Tētis uzvelk grotburu, bet es ievelku klīveri. Es vēroju, kā virs galvas buru trīsstūris nospriegojas un satver vēju, un mēs ieslīdam ostas ēnā un tālāk jūrā.

Līcī jūra ir dzīva. Pūš vienmērīgs piekrastes vējš, saceldams mazus viļņus ar baltām putu cepurēm. Sāļa šalts pāršalc “Monas” priekšgalu, tai grimstot un paceļoties pretim zemesragam. Es sēžu un vēroju, kā tālumā paliek ostas pilsēta un bālā zeltaino smilšu strēmele. Skola un tantes Bevas māja drīz pazūd skatienam ceļu un ēku biezokni, kas paceļas virs ostas. Ari jahtas un traleri, un zivju tirgus garais, baltais jumts tagad šķiet tālu, gandrīz kā pavisam cita pasaule.

Atkal esam tikai mēs.

“Mona”, tētis un es.

Es sēžu blakus tētim, taču viņš neskatās uz mani. Viņa acis ir pievērstas tālajam apvārsnim. Viņš skatās tam pāri, uz kādu citu vietu, ko es neredzu. Gandrīz vai šķiet, ka viņš burā kādā citā laivā, pa kādu citu jūru. Es aizveru acis un mēģinu atminēties, kā tas bija.

Aiz zemesraga pūš spēcīgs un auksts vējš. Tas pūš no rietumiem, saceldams tumšu ņirboņu ūdenī. Es vēlos, kaut būtu iedomājusies paķert džemperi un uzvilkusi džinsus. Es aptveru ar rokām ceļus un vēroju, kā uz rokām un kājām uzmetas zosāda.

—  Tev viss kārtībā, Kera?

Es paceļu acis un redzu, ka tagad tētis vēro mani. Es piekrītoši pamāju, taču zobi aizvien klab.

—   Ja tev ir auksti, paņem segu, — saka tētis.

Es pabīdos uz priekšu pa solu un atveru mazo skapīti zem baka. Savā vietā atrodas trīs kārtīgi salocītas segas, kas piesprādzētas pie plaukta virs darbarīku lādes un signālraķetēm. Es izvelku savu segu un ietinos tajā. Tā ir piesātināti tirklzzila, kā jūra vasarā, un tajā ir ieausti sudraba pavedieni.

Es saritinos “Monas” ielokā un iebāžu galvu segā, ieelpodama tās sāļo pelējumu. Zem mums mutuļo okeāns — nemitīga balta trokšņa plūsma. Viļņi sitas pret “Monas” korpusu kā sirdspuksti. Es pieskaros krāsotajam kokam, lai sajustu to pulsējam plaukstā. Kaut kur zem biezajiem krāsas slāņiem ir mammas zīmēti lēkājoši delfīni. Es mēģinu ar pirkstiem uztaustīt to kontūras. Es gandrīz sajūtu zāģskaidu un tvaicētas koksnes smaržu no laivu angāra, kur mamma un tētis atjaunoja “Monu”. Ja aizveru acis, aizvien vēl redzu, kā tētis grebj tvaicētus dēļus, lai izgatavotu “Monas” korpusu, bet mamma klāj baltu drīvi starp dēļiem, lai jahta būtu ūdensnecaurlaidīga, savukārt es sēžu zemē un pa plašām peļķu jūrām peldinu papīra kuģīšus.

Mamma, tētis un es.

Tie zīmētie delfīni vēl ir zem krāsas, iekodušies “Monas” korpusā. Es mēģinu tos iztēloties. Es nekad nedomāju, ka tos aizmirsīšu, taču tagad, lai kā censtos, tos vairs neredzu.

Es laikam iemiegu ieaijāta “Monas” korpusā, jo, kad pamostos, vējš ir mitējies un “Mona” stāv uz vietas. Buras ir nolaistas, un jahta viegli šūpojas, noenkurota līcī, kur turam omāru grozus. No tēta sarkanās skārda krūzes uz manu pusi plūst karstas, saldas kafijas tvaiki. Manu muguru silda saule, jūra ir tirkīzzila un ņirb sudrabainā gaismā. Kaut kur augšā atskan kaijas kliedziens, taču citādi viss ir kluss un rāms.

Tētis ir noliecies pār malu un velk virvi. Tā saritinās laivā, un no tās pil jūraszāles un ūdens. Tētis ieceļ omāru grozu un noliek to uz grīdas. Es grozā ieraugu omāra kāju un taustekļu mudžekli. Tas ir liels, un par to varēs tirgū prasīt labu cenu. Es zinu, ka mums vajadzīga nauda.

Tētis atver lamatas un pārlaiž roku pār omāra bruņām līdzīgo muguras čaulu. Viņš izvelk omāru ārā, un tā spīles nošķind gaisā. Sarkanais tausteklis raustās turpu šurpu. Tētis apgriež to otrādi, un tā mīkstajā aizsargātajā vēdera ieliekumā ir simtiem kopā saspiestu sīciņu oliņu, kas saules gaismā melni spīd.

—   Viņa ir grūsna, — es saku. — Mēs nevaram viņu pārdot. Paskat uz visām tām oliņām.

Tētis paceļ acis. Viņš tikai tagad pamana, ka esmu pamodusies. — Mēs viņu palaidīsim jūras rezervātā, — viņš saka.

—   Nav lielas jēgas, — es atbildu. Es drūmi paskatos uz viņu. — Džeiks teica, ka viņa tētis novilks savas bagarēšanas ķēdes gar katru rezervāta stūri, kad bagarēšanas liegums tiks atcelts.

Tētis ieliek omāru lielā, melnā spaini un pārsedz ar dvieli. Viņa piere ir cieši saraukta, un dziļas grumbas ievilkušās sejā. Viņš zina, ka mēs neko nevaram darīt, lai liegtu Dagijam Evansam izpostīt rifu.

—   Turies pa gabalu no Džeika, — tētis saka. — Viņš prot uzost nepatikšanas, tāpat kā tēvs.

Es apspiežu smieklus. Es iztēlojos, kā Džeiks gulēja zemē, asinīm tekam pār seju. — Nē, vairs ne.

Tētis paceļ acis. Es mēģinu apslēpt smaidu, taču noprotu, ka tētis jau ir pamanījis.

—   Esi iekūlusies nepatikšanās, Kera? — jautā tētis.

Es paceļu dvieli un apskatu omāru. Viņa no savām melnajām ačelēm raida man niknu skatienu. — Viņai vajag jūras ūdeni, — es saku.

—   Ko vēl Džeiks tev pastāstīja? — tētis taujā.

Es pārsedzu spaini ar dvieli un apsēžos taisni, lai varu ieskatīties tētim acis. Es uzdodu jautājumu, kas man visu ceļu nav devis miera. — Vai “Mona” tiek pārdota?

Taču tētis novēršas. Es skatos, kā viņš iesien skumbrijas gabalu par ēsmu omāru grozā un iemet to atpakaļ ūdeni. Virves ritulis atris un pazūd šaudīgajās gaismas šautrās. j.

—   Tā ir taisnība, vai ne? — es izsaucos. — Tu viņu pārdosi. Tu pārdosi “Monu”!

Es gribin lai viņš pasaka, ka tā nav taisnība, jo tētis nekad nemelo man.

Taču viņš to nesaka.

Viņš pagriežas un paskatās uz mani. — Jā, — viņš atbild. — Tā ir taisnība.

Neko vairāk viņš nesaka. Bet es jūtos tā, it kā man kāds būtu aizsitis elpu.

—     Bet tu nevari, — es saku. Vārdi izskan vārgā čukstā.

—    Mums nav izvēles, Kera, — viņš atbild. — Esmu parādā vairāk naudas, nekā man jebkad izdosies nopelnīt. Mēs pat nevaram atļauties maksu par pietauvošanās vietu.

Es bez mitas virpinu segas stūri pirkstos. — Bet kā tad ar mammu? — es nomurminu.

Tētis izlej pēdējās kafijas piles jūrā un cieši aizskrūvē termosu. — Nav citas iespējas.

—   Bet kā tad ar mammu? — es saku, šoreiz skaļāk, lai būtu droša, ka viņš mani dzird.

—    Mammas nav, — viņš atbild. Viņš skatās tieši uz mani. — Šodien aprit gads, kopš viņa ir projām. Domā, es nezinu? Viņas nav, Kera. Tagad esam tikai mēs.

Es lūkojos viņā. Tētis nav runājis par mammu mēnešiem. — Mamma nekad nepārdotu “Monu”, — es saku.

—   Viņa pieder mums visiem. Mēs to kopā uzbūvējām. Kā

tu mammai pateiksi, ka esi pārdevis mūsu laivu, kad viņa atgriezīsies? Viņa atgriezīsies. Es zinu, ka viņa atgriezīsies.

Tētis mani vēro, it kā mēģinātu apsvērt, ko tieši sacīt.

—   Viņa atsūtīs zīmi, — es saku. Manu skatienu ir aizmiglojušas asaras. Es mirkšķinu un noriju tās. Es domāju par baloža spalvu, ko atradu dienā, kad mamma pazuda. Es domāju par sniegbalto gliemežvāku, ko atradu sveču gaismā nakti, kad mēs viņai jūrā raidījām sveces. — Viņa atsūtīs zīmi tāpat kā agrāk.

Tētis apliek rokas man ap pleciem, taču tās trīc.

—    Met mieru, Kera, — viņš saka. — Nav nekādu zīmju. Nekad nav bijušas.

Es atgrūžu tēta rokas.

Starp mums sabiezē klusums.

Vējš ir rimts. Ūdens virsma ir gluda kā stikls.

—  Kera, — ierunājas tētis. Viņš manā priekšā nometas ceļos. — Paskaties uz mani.

Es aizveru acis.

—  Kera…

Es aizspiežu ausis, jo nevēlos klausīties.

Es iespiežu galvu klēpi, lai nebūtu viņš jādzird.

Es negribu dzirdēt viņa sakāmo.

Es to negribu dzirdēt.

Taču tas nelīdz.

Es tik un tā dzirdu viņu to sakām.

—   Mamma nekad neatgriezīsies.

4. nodaļa

Tētis nekad agrāk nav šos vārdus izrunājis. Es pieceļos un atkāpjos no viņa.

—  Tu esi padevies, — es saku. — Tu esi padevies.

—  Kera…

Es novelku glābšanas vesti un sameklēju somā sejas masku un pleznas.

—  Kera, apsēdies, — saka tētis.

Es uzvelku pleznas, uzlieku masku un apstājos uz “Monas” malas, pieturēdamās pie metāla vantīm, kas balsta mastu. Ūdens ir kristāldzidrs.

—   Kera, kāp lejā… — tētis pastiepj roku.

Bet es to nesatveru.

Es palaižu vaļā vantis un ielecu ūdeni — spožajā,

saules pilnajā zilumā. Es pagriežos un vēroju sudraba burbuļu spirāli paceļamies augšup. Caur ņirbuļojošo virsmu es redzu tēli, kas pārliecies pār bortu skatās lejā. Es spēcigi vicinu pleznas un velkos caur ūdeni, peldēdama prom no viņa uz krastu.

Es galvā skaitu sekundes, pirms varu pacelties virs ūdens. Es skaitu sekundes, pirms ļauju sev elpot. Sirds sitas strauji, pārāk strauji. Es nespēju atslābināties. Plaušas svilst. Ribas smeldz. Es nespēju atrast savā galvā to kluso vietu, kas ļauj sirdij pierimt un prātam noskaidroties. Esmu pārāk nikna, lai tas izdotos. Man jāelpo. Es uznirstu un iekampju gaisu.

Es esmu pusceļā starp tēti un krastu. Es dzirdu tēti saucam manu vārdu, bet es turpinu peldēt, līdz manas rokas sajūt līča mīkstās smiltis. Es novelku pleznas un masku un basām kājām dodos augšup pa akmeņiem uz taku klints augšā. Ap mani pland slapjais un aukstais 'I' krekls, šorti ir pielipuši kājām, bet es turpinu iet neatskatīdamās.

Tikai sasniegusi pakāpienus, kas ved uz zemes vidieni, es aizmanos atpakaļ un lienu caur garo zāli. “Monas” buras ir paceltas, un tētis burā prom no mazās jomas. Es vēroju, kā viņš burā uz jūras rezervātu — jūras gultnes posmu, kas atrodas starp krastu un Galroku, salu aiz zemesraga. Pēcpusdienas saulē “Monas” buras met garas ēnas.

Es apsēžos un notraušu jūras sāli no drēbēm, un paskatos apkārt. Svaiga brīze saņirbina zāli. Te, augšā, esmu tikai es viena. Es negribu iet atpakaļ uz tantes Bevas māju. Es nevaru satikt onkuli Tomu. Es ari negribu satikt tēti.

Aiz šīs jomas ir vēl viena mazāka joma, kas vairumam laivu ir par šauru. Ūdens ir dziļš un kristāldzidrs. To aptver smilšainas pludmales strēle. Es dodos turp, prom no krastmalas ceļa, uz zaļo irbuleņu žogu, kas stiepjas gar klintīm. Kad lienu caur krūmiem uz klints malu, irbuleņu ērkšķi uzrauj manu T kreklu. Zem drupanās aramkārtas un irbuleņu greizajām saknēm, caur mīkstāko zaļpelēko slānekļa iežu slāni izspiežas cietu, tumšu akmeņu radzes un aizvijas lejup uz jomu. Es kāpju lejā, atrazdama visas tik zināmās kāju un roku atbalsta vietas, skaitīdama akmens slāņus. Miljoniem un miljoniem gadu kopā saspiesti. Mamma mēdza teikt, ka mēs kā pētnieki dodamies atpakaļ laikā.

Mazo pludmali klāj paisums. Es aizlaipoju līdz gludajiem akmeņiem, kas izvirzījušies aiz jomas jūrā. Dažreiz uz šiem akmeņiem uzrāpjas pelēki roņi un guļ, gozēdamies saulē. Es piespiežu muguru dobajam akmens izliekumam, ko vējš un viļņi ir nodeldējuši gludu kā olas čaumalu.

Mēs ar mammu mēdzām šeit sēdēt un vērot delfīnus. Es domāju, ka viņai piemīt īpašas spējas — ka viņa kaut kā sajuta viņus vai dzirdēja viņus saucam ūdenī. Reizēm mēs gaidījām vairākas stundas. Taču mamma vienmēr zināja, ka viņi ieradīsies. Delfīni pacelsies no ūdens kā maģiskas radības no citas pasaules, saule atspīdēs no to mugurām, virs ūdens izlauzīsies to elpa. Šķita, ka delfīni ūdenī lēkā un met salto tikai mums par prieku. Tas man ļāva sajusties kā izredzētajai — it kā delfīni vēlētos mums parādīt daļu savas pasaules.

Kopš tās reizes neesmu šeit bijusi. Kopš mamma devās prom. Es aptveru ar rokām ceļus un raugos zeltainajā, rāmajā jūrā. Saules mala pieskaras apvārsnim un noasiņo ūdenī. Es visu dienu gaidīju kādu zīmi no mammas, taču tagad jau ir pārāk vēls. Saule ir gandrīz norietējusi.

Varbūt tētim taisnība, un nav nekādu zīmju, ko meklēt.

Varbūt man jāpieņem, ka mamma nekad neatgriezīsies.

Es vēroju pēdējos saulstarus uzliesmojam kā signālugunis debesis.

Tad es to ieraugu.

Es ieraugu ko baltu izlecam no ūdens.

Gaisma apspīd tā gludo, izliekto ķermeni, pirms tas ienirst atpakaļ jūrā.

Es pietraušos kājās, apstājos okeāna malā un vēroju pa ūdens virsmu izplatāmies zeltainus vilnīšus.

Tā ir manis gaidītā zīme.

Es zinu, ka tā ir.

Tai jābūt.

Delfīns atkal palecas gaisā. Tas ir balts, pavisam balts. Tas apgriežas un apmet salto, pirms atkal ienirst ūdenī, raidīdams zeltainas šaltis.

Es redzu arī citus delfīnus, to pelēkie, gludie ķermeņi un muguras spuras lokās ūdenī. Te jābūt vismaz piecdesmit delfīniem, lielam delfīnu baram. Es nekad vienā reizē neesmu redzējusi tik daudzus. Klusumu pāršķeļ to izelpas.

Taču es meklēju balto delfīnu. Tad es to atkal ieraugu, tas ir daudz mazāks par pārējiem. Plēnošajā gaismā tā bālais ķermenis iekrāsojas sārti zeltains. Tam tuvu līdzās peld daudz lielāks delfīns. Māte un mazulis, viņi šķeļ ūdens virsmu pilnīgā harmonijā. Es vēroju, kā tie cieši līdzās iepeld atklātā jūrā. Es apviju rokas ap sevi un, kaut arī vakars ir dzestrs, sajūtu siltumu iekšienē. Kaut kā es jūtos tik tuvu mammai, it kā viņa stāvētu man blakus, it kā viņa būtu atsūtījusi delfīnus. Es gandrīz varu saskatīt mammas seju, viņas plato smaidu. Es prātoju, vai viņa arī domā par mani, lai kur ari būtu.

Es vēroju delfīnus, līdz vairs nevaru saskatīt to spuras atstājam tumšas līuijas ūdenī. Zem zvaigžņotajām tumšzilajām debesīm jūra ir satumsusi. Ūdens virsmu pārslīd divu jūrasžagatu silueti, to īsie, smailie spārni spēcīgi sitas. Tas arī viss.

Es zinu, ka tētis vēlas, lai es jau būtu mājās. Es uzrāpjos pa klinti augšā uz krasta ceja, kas vijas starp klinti un laukiem. Gaiss ir dzidrs un mikls no rasas. Tā bālā miglā apkļauj kviešu laukus zemes vidienē. Krēsla liek visam savādi aprimt, it kā laiks būtu aizturējis elpu.

Man ir sajūta, ka drīz viss mainīsies.

5. nodaļa

Krasta ceļa asfalts vēl ir silts no dienas saules. No šejienes līdz mājām ir vairāk nekā divas jūdzes, un es ceru, ka tētis mani negaida. Viņam šodien krogā ir vēlā maiņa, tā ka varbūt man izdodas ielavīties atpakaļ, viņam nemanot.

Neesmu paspējusi nekur tālu aiziet, kad pietur automašīna, tās priekšējās gaismas žilbina man acis.

Attaisās pasažiera logs. — KERA! Tā esi tu?

Tā ir tante Beva. Viņa paliecas uz priekšu no vadītāja sēdekļa. Viņa ir nikna. Es vēlos, kaut būtu gājusi mājās pa laukiem.

—  Kas noticis? — es jautāju.

—  Kāp mašīnā, Kera, — viņa atcērt, — tūlīt pat.

Es iekāpju aizmugurējā sēdeklī līdzās Deizijai. Viņa ir

halātā un čībās un grauž čipsus no lielās pakas. Parasti ap šo laiku viņa jau ir gultā.

Tante Beva pagriežas, lai uzmestu man niknu skatienu. — Kas noticūf? — Viņa noskalda.

Es paskatos uz Deiziju. Viņa norāda uz mani un novelk ar pirkstu gar kaklu. Ar mani ir cauri.

—   Kas noticis? — tante Beva atkal iesaucas. — Krasta apsardze un policija tevi meklē. Tas ir noticis. Tavs tēvs ir tā uztraucies. Viņš devās viņiem līdzi. — Viņa ar jaudu iedarbina mašīnu, un mēs sasveramies uz priekšu. — Tev vajadzēs šo to paskaidrot, kad tiksim atpakaļ. To es tev, meitenīt, varu apsolīt.

Es neko neatbildu. Es piesprādzējos un klusēju.

Mēs braucam uz mājām tumsā un klusumā. Deizija satver manu roku un saspiež to. Es saspiežu viņējo.

—   Es viņiem teicu, ka ar tevi viss ir kārtībā, — viņa čukst. — Bet viņi neklausījās.

—   Nu jau pietiks, Deizij, — atcērt tante Beva. — Tev bija jābūt gultā jau pirms stundas.

Mājās es sēžu virtuvē un gaidu tēti. Es dzirdu, kā onkulis Toms piezvana policijai un krasta apsardzei, lai pateiktu, ka esmu atradusies. Tante Beva silda kastrolī pienu Deizijas gulētiešanas padzērienam. Deizijai ir pieteikts doties augšā, taču viņa sēž pie virtuves galda, virpinādama ap pirkstu zeltainu matu cirtu.

Viņa paliecas uz priekšu tā, ka mūsu galvas ir cieši līdzās. — Kas notika?

Jautājums pārsteidz mani nesagatavotu.

—   Ieradās baltais delfīns, — es atčukstu.

Deizijas acis ieplešas. Viņa ir vienīgā, kura zina par maniem sapņiem.

—   Tev laiks doties gulēt, Deizij, — saka tante Beva. Viņa ielej krūzē silto pienu un norāda uz kāpnēm.

Es ari pieceļos, lai dotos augšā, taču tante Beva liek man palikt. Es negribu te atrasties — tikai viņa un es. Es vēroju, kā Deizija abām rokām satver krūzi un dodas prom. Pirms viņa nozūd aiz durvīm un dodas augšā pa kāpnēm, viņa man uzsmaida.

Tante Beva ielej sev krūzē tēju un atspiežas pret plīti.

—   Nu? — viņa ierunājas.

Es blenžu uz savām rokām un klusēju.

—   Es dzirdēju, ka tu šodien apskādēji Džeika Evansa degunu.

Es paskatos uz viņu. Viņa uz mani nikni blenž, izaicinādama mani to noliegt.

Es to nenoliedzu.

—   Vienīgais cilvēks, kam šai mājā ir normāls darbs, strādā pie Džeika tēva, — viņa atcērt. — Vai gribi, lai onkulis Toms arī zaudē darbu? Gribi?

Es papurinu galvu. — Nē, Bevas tant, — es atbildu.

—   Piedod.

Viņa nopūšas un ar roku nobrauka savu piebriedušo vēderu. — Dievs zina, ka šis tev, Kera, ir bijis grūts gads, taču tu neesi vienīgā, kam ir grūti. Mēs nevaram tā turpināt. Ir pienācis laiks beidzot šai ģimenei šo to pārrunāt… Taču viņa nepabeidz, jo pa durvīm iebrāžas tētis.

Viņš paspraucas garām galdam un piekļauj mani sev klāt. Viņš apvij rokas ap mani tā, ka es ienirstu viņa biezajā vilnas džemperi. Tas ož pēc dūmiem un mašīneļļas. Es jūtu viņa silto elpu matos, un man atkal ir pieci gadi.

—   Piedod, Kera, — viņš saka. — Lūdzu, piedod. Griezīgi atskan tantes Bevas balss. — Kerai būtu

jālūdz piedošana. Viņas dēļ mēs visi bijām noraizējušies līdz ārprātam.

Taču tētis ir apskāvis manus plecus. — Piedod, — viņš saka, — par to, ko Jčicu par mammu. Man nevajadzēja. — Viņa acis ir apsārtušas tā, ka varētu padomāt, ka viņš ir raudājis, taču es nekad neesmu redzējusi viņu raudam.

Es uzsmaidu viņam. — Viss būs kārtībā, tēt. Viņa atsūtīja zīmi. Es redzēju delfīnu, baltu delfīnu. Mamma mums to atsūtīja.

Tētis atglauž manus matus. Viņš ieskatās man tieši acīs, taču es vairs nevaru noteikt, par ko viņš domā.

—   Mamma vēl ir ar mums, tēt, — es saku. — Es zinu, ka viņa ir.

Tante Beva ar troksni noliek savu krūzi, izlaistīdama tēju pa galdu. — Tava mamma pārstāja būt ar jums dienā, kad devās prom.

Onkulis Toms satver viņas roku. — Nu jau pietiks,

Bev.

Tante Beva nav beigusi. — Bet tā ir taisnība. Bet mūs atstāja šo putru izstrēbt. Tas tā nevar turpināties, Džim. Cik ilgi tu taisies viņu gaidīt? Vēl vienu gadu? Piecus gadus? Desmit gadus?

—   Lai paliek, Bev. — Onkulis Toms mēģina viņu aizvadīt prom. — Ne tagad, ne šovakar.

Tante Beva izraujas un nikni paskatās uz tēti. — Kejai vispār nevajadzēja braukt prom. Viņas pienākumi bija šeit. — Viņa uzsit ar pirkstu pa galdu, lai uzsvērtu savu viedokli.

Tētis apsēžas un satver galvu rokās. — Mēs jau esam par to runājuši, Bev. Viņai bija savi iemesli.

—   Doties pāri puspasaulei kaut kādā hipiju delfīnu glābšanas tūrē? — viņa atcērt. — Vai tas bija pietiekami labs iemesls, lai atstātu vīru un bērnu?

Es dusmīgi paskatos uz tanti Bevu. — Mamma ir jūras bioloģe, — es iesaucos. — Viņa aptur savvaļas delfīnu ķeršanu. Tu to zini.

Taču tante Beva man nepievērš uzmanību un apsēžas līdzās tētim. — Tev jāskatās acīs patiesībai, Džini. Ja tava māsa nevar tev to pateikt, tad kurš var? Tev vienkārši jāpieņem, ka Keja neatgriezīsies.

Tētis uzmet viņai skatienu. — Mēs to nezinām, Bev. Mēs nezinām.

Tante Beva noplāta rokas. — Tieši tā. Tur jau mūždien tā nelaime. Mēs neko nezinām. Gads ir pagājis, un vienīgais, ko mēs zinām, ir, ka viņa nolaidās Zālamana salās, piereģistrējās viesnīcā un pazuda.

Tētis papurina galvu. — Man toreiz vajadzēja doties turp un viņu meklēt.

—    Tu nevarēji atļauties autobusa biļeti līdz lidostai, kur nu vēl lidmašīnas biļeti, — nosprauslājas tante Beva.

—   Turienes varas iestādes nevarēja viņu atrast. Pat privātdetektīvi, ko nolīga citu pazudušo ģimenes locekļi, nevarēja viņu atrast. Lieta slēgta.

Tētis sarauc pieri. — Cilvēki tā vienkārši nepazūd.

Tante Beva atgāžas krēslā un skatās tētī. — Tu nevari mūžīgi bāzt galvu smiltīs. Padomā vismaz par Keru. Tev jānomaksā visi Kejas parādi. Tūkstoši par to braucienu un to smalko niršanas aprīkojumu, ko viņa iegādājās. Bet varu saderēt, ka to tu Kerai neesi pateicis, ne tā, Džim?

Tētis pieceļas. Viņa krēsls atsitas pret sienu. — Es iziešu ārā.

Onkulis Toms paiet malā, lai palaistu viņu garām.

—   Pareizi, — tante Beva sauc pakaļ tētim. — Ej tik prom, kā tu parasti dari.

Ari es pieceļos. — Mamma mūs nepamestu. Es zinu, ka viņa atgriezīsies^Viņa atsūtīja delfīnu.

Tētis apstājas, roku uzlicis uz durvīm.

Tante Beva raida niknu skatienu tēta mugurai. — Tev nav mājas, l5zim Vud, tev nav vērā ņemama darba un drīz tev nebūs ari laivas. — Viņa dziļi ieelpo un pagriežas pret mani. — Tāpēc, lai es šai mājā vairs nedzirdētu par delfīniem, Kera. Vai saprati?

Viņa sakrusto rokas uz krūtīm.

Viņa ir pateikusi savu sakāmo.

Viņa ir beigusi.

Bet man ir vienalga. Baltais delfīns ir zīme, ka mamma kaut kur ir, un es gaidīšu viņu, cik ilgi vajadzēs. Es vēlos, lai ari tētis to zina. Mamma atgriezīsies. Es zinu, ka viņa atgriezīsies. Mēs dzīvosim uz “Monas”, mēs visi trīs, un mēs gulēsim zem brezenta, kas nostiepts pār klīverkoku. Kādu dienu mēs aizburāsim no šejienes, kā viņa vienmēr teica.

Mamma, tētis un es.

Klusumā atskan tālruņa zvans.

Onkulis Toms paceļ klausuli un padod to tētim. — Tas tev, Džim.

Tētis paņem klausuli, un es dzirdu, kā viņš soļo pa gaiteni. Es dzirdu viņa balsi. Tā ir maiga un klusa. Viņš ienāk atpakaļ virtuvē un noliek klausuli. Viņš atver sētas durvis, atspiežas pret durvju rāmi un ielaiž vēso nakts gaisu.

Tante Beva ir pieliekusi galvu. — Nu… kas zvanīja?

Tēta pleci ir sagumuši. — Tas ir piedāvājums nopirkt “Monu”, — viņš atbild. — Pircējs grib to apskatīt šajā nedēļas nogalē.

6.  nodaļa

Es sagriežu Deizijas grauzdiņu trīsstūros un pastumju šķīvi uz viņas galda pusi.

Viņa noplēš garozu un paskatās uz mani. — Tu brokastis neēdīsi?

—  Man negribas, — atbildu.

Tante Beva paskatās uz mani pār žurnāla malu.

—    Tu šodien neesi atbrīvota no skolas. Mācību pārzine vēlas runāt par to, ko tu izdarīji ar Džeika Evansa degunu.

Es saraucu pieri. Es nemaz negribu iet uz skolu.

—      Es aizsūtīju Džeikam no tevis lielu konfekšu kasti, — viņa saka. — Izmaksāja gandrīz desmit mārciņu. Cerēsim, ka tas nomierinās arī viņa tēvu.

Es pieceļos no galda un paķeru skolas somu. — Es pagaidīšu ārā, — es saku Deizijai.

Ārā debesis ir dzidras un zilas. Bāli pelēka mākoņa strēmele stiepjas gai^tālo apvārsni virs jūras. Vienīgais, ko vēlos, ir doties burāt ar “Monu”, bet tētis agri devās prom gatavot brokastis viesiem, kuri uzturas krogā. Es atspiežos pret treileru un šļūkāju ar kājām pa sauso zemi, un gaidu Deiziju. Es vēlos, kaut vēl mācītos sākumskolā kopā ar viņu. Tur es jutos droši. Tur nebija tikai vārdi un skaitļi, kā tas ir tagad pamatskolā. Pagājušogad arī mamma vēl bija šeit.

—   Es nāku, — sauc Deizija.

Es vēroju viņu nākam pa ceļu ar skolas somu pār plecu un velkam lielāku maisu pa zemi. — Kas tev tur iekšā? — es jautāju.

—    Laumiņas kleita un spārni, un burvju nūjiņa, un dāvana Lorīnai, — viņa plati pasmaida. — Pēc skolas ir ballīte pie viņas.

Es nobolu acis. — Es aizmirsu, — es saku. — Ejam, es panesīšu.

Es izvadu Deiziju caur mātēm un saliekamajiem bērnu ratiņiem pie sākumskolas vārtiem un apskauju viņu. — Es gaidīšu te pēc skolas, — es saku.

Deizija iebāž roku somā un izvelk saņurcītu papīra gabalu. — Es to uzzīmēju tev, — viņa paskaidro, — lai nes veiksmi, kad satiksi misis Kārteru.

Es nogludinu papīru un pasmaidu. Tintes zilā jūrā peld krītiņbalts delfīns. — Paldies, Deizij, — es saku.

—   Tieši tas, ko man vajadzēja.

Es to domāju nopietni. Man vajadzēs visu iespējamo veiksmi.

Piektdienu rītos man jākavē divas vizuālās mākslas stundas, lai saņemtu divas papildu nodarbības ar misis Beikeri, manu palīdzi mācību procesā. Es vēlos, kaut varētu kavēt matemātiku vai datormāclbu. Vizuālā māksla ir vienīgais priekšmets, kas man patīk. Nav tā, ka man nepatiktu misis Beikere. Vismaz viņas stundās neviens par mani nesmejas. Viņa apgalvo, ka disleksija ir citāds domāšanas veids. Es atceros, ka viņa teica, — disleksija bieži ir iedzimta, un es pieļauju, ka tādēļ tētis nemāk ne lasīt, ne rakstīt. Reiz mamma mēģināja viņu pierunāt apmeklēt kādu šajā sakarā, taču viņš negāja — teica, ka viņam ir par vēlu mācīties.

Vienīgā brīvā klase ir pārvietojamā kabīne rotaļlaukuma otrā galā, kas tagad tiek izmantota kā noliktava. Es apsēžos pie viena galda, man priekšā atrodas paplāte ar smiltīm. Mēs šodien izmantojam misis Beikeres jauno paņēmienu. Multi sensorā attīstība — tā viņa to sauc.

Es to saucu par veltu laika šķiešanu.

Es pavelku paplāti tuvāk, paņemu sauju smilšu un ļauju smilšu graudiņiem izbirt caur pirkstiem. Tās ir rupjās, oļainās smiltis no stāvvietas pludmales galā, nevis smalkās baltās pulverveida smiltis no plūdmaiņas baseiniem pie zemesraga.

Misis Beikere pievelk krēslu un ar plaukstu saplacina smiltis. — Pamēģināsim skaņu “au’, kā vārdā “auksts”.

Mani pirksti riņķo virs smiltīm, un es sāku veidot “a” kontūru. Šo es zinu. Tā no krasta izskatās Galroka: viena noapaļota puse, bet otra — stāva, vidū ievilkta tumša ala. Es sāku ar “a” augšējo cilpu, kur akmeņi ir noķēzīti balti ar gadsimtiem veciem jūras putnu mēslu. Jūras pusē ligzdo jūras kraukļi. Esmu vērojusi, kā tie gaisā sagriežas un metas lejā pēc zivīm, kā baltas raķetes ūdenī. Mēs ar tēti esam redzējuši arī aukus, kas steidzīgi lido virs viļņiem. Es ar pirkstu novelku loku līdz pamatnei, kur pelēkie roņi izlien uz plakaniem akmeņiem un dzemdē ronēnus šaurajā, oļainajā pludmalē, kas atrodas iepretim cietzemes krastam. Nogrimuši akmeņi un zemūdens alas, un arkas plešas jūrā. Nogrimis karakuģis ir kļuvis par daļu no rifa. Es ar pirkstiem zīmēju viļņus smiltīs. Reiz mamma man parādīja pašas uzņemtu fotogrāfiju, kurā redzama zivs ar koši zilu un oranžu krāsojumu, kas peld caur aprūsējušu iluminatoru, bet citā bija redzamas rozā un baltas jūras lilijas, kuras dzīvo gar vecajiem stobriem. No Galrokas līdz krastam plešas vesels rifs — zemūdens safari, slēpts, neskarts apgabals.

—   Kera!

Es paskatos augšup. Es nedzirdēju misis Kārteru ienākam telpā. Viņa velta ašu smaidu misis Beikerei un atvelk krēslu man līdzās. Viņa noliek uz galda Bībeli un dažas izplēstās lapas.

—  Es domāju, ka mums ar Keru ir jāaprunājas, — viņa saka.

Misis Beikeres acis šaudās starp mums. Viņa savāc savus papīrus un uzliek plecā ļumīgo auduma somu.

—    Kera, nākampiektdien stundas nebūs, jo tā ir pēdējā semestra diena, tāpēc, ja es tevi vairs nesatieku, novēlu jauku vasaru.

Es noskatos, kā viņa aiziet uz autostāvvietu skolas sētas pusē.

Rotaļlaukumam pārslīd mākoņa ēna, aptumšodama telpu.

Misis Kārtera paliecas uz priekšu. — Dzirdēju, ka esi panākusi ievērojamu progresu rakstīšanā, — viņa saka. Viņas smaids ir smalka, cieša līnija.

Es skatos uz paplāti ar smiltīm un ar pirkstiem braukāju pa rupjajiem graudiņiem. Mēs abas zinām, ka šodien nerunāsim par manu disleksiju.

—   Es zinu, ka Šis gads tev bijis grūts, Kera.

Es paceļu acis. Misis Kārtera vēro mani. Viņa noņem brilles un kārtīgi aizvāztas noliek uz galda.

—  Tas nekas, ja jūti dusmas, — viņas balss skan klusi un nosvērti. — Es saprotu.

Es zīmēju apli smiltis: uz riņķi, uz riņķi un uz riņķi. Es vēlos, kaut tas beigtos.

—  Taču tu nevari izgāzt dusmas uz citiem bērniem un skolas īpašumu.

Es ļauju starp mums iestāties klusumam.

Misis Kārtera pieliecas tuvāk. — Tu salauzi Džeika Evansa degunu, — viņa saka. — Ko tu par to domā?

Es iespiežu savā smilšu apli divus punktus acu vietā un uzvelku smaida līniju. — Viņa tēvs iznicinās rifu, — es saku. — Kad liegums tiks atcelts, viņš pār to novilks savas bagarēšanas ķēdes un uzars to.

—   Kera, vardarbība nekad nav attaisnojama.

Es cieši lūkojos smiltīs. Misis Kārtera sakrustotām rokām ir atlaidusies krēslā. Es domāju, ka viņa vēlas, lai tas beigtos tikpat ļoti, cik es.

—  Bet kāpēc saplēsi Bībeli, Kera? Pasaki man!

Man gribas teikt, ka tas tādēļ, ka viņa mums mācīja, ka Dievs atbildēs uz visām mūsu lūgšanām. Es veselu gadu esmu lūgusies ziņas no mammas, bet neesmu neko saņēmusi. Taču to es viņai nesaku. Es paraustu plecus un niekojos ar smiltīm plaukstās.

Atskan zvans, kas nozīmē otrās stundas beigas. Nākamā stunda ir matemātika, pēc tam starpbrīdis. Es paskatos uz misis Kārteru.

—   Kā lai mēs \p.atrisinām, Kera? — viņa jautā. — Tu pasaki.

Es ar pirkstu novelku gar Bībeles aso stūri. Ko atrisināt? To, ka mamma neatgriezīsies? Rifa bagarēšanu? Es zinu, ka viņa nerunā par to. Es paceļu izplēstās plānās papīra lapas stūri. — Es varu palīdzēt to salabot, — es piedāvāju.

Misis Kārtera atlaižas krēslā un pamāj ar galvu. — Tas būtu labs sākums, — viņa saka. — Tu vari man palīdzēt to salabot pirmdien pēc stundām. Tādējādi varēsi pa nedēļas nogali pārdomāt notikušo. Taču tu zini, ka man vajadzēs par to runāt ar tavu tēvu.

Es ļauju smiltīm iztecēt caur pirkstiem un vēroju, kā tās paplātē veido mazu kalnu.

—   Un tev arī jāatvainojas Džeikam, — viņa saka.

Es raugos uz savām rokām, ko klāj mazi smilšu graudiņi.

Misis Kārtera pieceļas un pasit Bībeli padusē. — Tu vari doties.

Es pieceļos un dodos prom, taču es jūtu viņas acis urbjamies man mugurā. Varbūt viņa spēj lasīt manas domas. Es palīdzēšu viņai salīmēt Bībeli.

Taču es neatvainošos Džeikam Evansam.

Tad jau labāk nomirt.

7. nodaļa

Es stāvu klusēdama gaitenī pie matemātikas kabineta. lJ a logiem gaiteņa galā redzu spožās saules pielieto rotaļlaukumu un tālumā aiz tā jūru. Es varētu iziet no šejienes, vienkārši iet uz priekšu. Te nav neviena, kas mani apturētu, neviena, kas mani redzētu. Taču es to nedaru. Es uzlieku roku uz durvīm un atgrūžu tās vaļā. Visi klasē zina, ka man bija jārunā ar misis Kārteru par Džeika Evansa salauzto degunu. Es zinu, ka viņi visi pārtrauks iesākto, pagriezīsies un blenzīs, kad ienākšu klasē.

Ejot caur klasi, es turu galvu nokārtu. Es apstājos pie galda, kur parasti sēžu. Taču manā krēslā kāds jau sēž.

—   Atrodi citu vietu, Kera, — klusumu pārtrauc misis Vilkoksa. — Ātri.

Es apgriežos un apsēžos pie brīva galda loga pusē un nolieku sev priekšā matemātikas grāmatas. Es paskatos sāņus uz jauno puiku, kas sēž blakus Hlojai. Viņam mugurā ir melni džins/un balts krekls. Taču es lielāku vērību pievēršu viņa sejai. Viņa kakla muskuļi ir izvirzījušies taisnās saspringtās līnijās, velkot sejas kreiso pusi uz leju un sāniem. Izskatās, it kā viņa seja būtu noslīdējusi uz vienu pusi. Viņa kreisā roka ir saliekta pie krūtīm un lokās, it kā viņš to nespētu noturēt mierā.

Viņš pamana, ka blenžu, tāpēc es novēršos.

Starpbrīdī Hloja un Ella paliek ar viņu, lai aprunātos ar misis Vilkoksu. Es pieļauju, ka viņām uzdots viņam šodien visu izrādīt. Viņas ar mani nav pārmijušas gandrīz ne vārda. Neviens arī nav pieminējis Džeika degunu. Nedomāju, ka kāds to uzdrošinātos Džeika un ītana klātbūtnē.

Tikai pēc tam, kad beigušās rīta stundas, man izdodas pievienoties Hlojai un Ellai pusdienu rindā. Es paķeru paplāti un slidinu to aiz Hlojas paplātes.

—   Kur tas jaunais puika? — es jautāju.

Hloja paskatās pār plecu. — Fēlikss? — viņa pārvaicā.

—     Viņš piedalās tikai rīta stundās. Viņš tikai iepazīst skolu. Viņš mums pievienosies rudenī.

—  No tā jau nav lielas jēgas, — es saku. — Līdz vasaras brīvlaikam ir palikusi tikai viena nedēļa.

Hloja ielej divas ūdens glāzes: vienu sev, bet otru Ellai.

—    Misis Kārtera teica, ka skolai iespējams vajadzēs veikt dažus uzlabojumus, piemēram, uzlikt trapus un margas un tamlīdzīgi. Viņš nevar diez ko labi paiet.

—   Kāds viņš ir? — es jautāju.

Hloja parausta plecus un paskatās uz Ellu. — Nezinu. Neko daudz nerunāja, vai ne?

—                  Nevarēja sagaidīt, kad varēs iet, — Ella saka.

—   Nevar viņu par to vainot.

Aiz Ellas pamanu pie galda sēžam Džeiku. Viņš ir pārtraucis ēšanu un vēro mūs runājam. Arī Hloja un Ella ir pamanījušas, ka viņš mūs vēro.

Es paņemu šķīvi no kaudzes. — Deizija nevar sagaidīt Lorīnas ballīti, — es saku. — Būs daudz viesu?

Hloja pasniedz savu šķīvi, lai uz tā tiktu uzlikti cepti kartupeļi. — Apmēram piecpadsmit. Mamma ir panikā. Tētis tikko pārradās no jūras, un viņš ir pārguris. Mamma grib, lai mēs palīdzam.

Hlojas tētis strādā kopā ar onkuli Tomu uz Dagija Evansa laivām. Viņš ir pārradies mājās, lai sastaptu piecpadsmit Deiziju, kuras ir salietojušās burbuļūdeni un dzimšanas dienas torti.

—   Es arī varu palīdzēt, — es piesakos. — Man tik un tā jāaizved Deizija.

Hloja paskatās uz Džeiku un tad uz Ellu. — Mēs iztiksim, — viņa atbild. Vārdi izskan pārāk ātri. — Mājā būs pārāk liela drūzma. Mums nevajadzēs palīdzību.

Ella veras savā paplātē.

—  Labi, — es atbildu. Es jūtu acīs kāpjam asaras. Kādreiz Hloja un Ella man vienmēr ļāva pievienoties.

—  Ceptus vai pildītus kartupeļus?

Es paceļu acis. Ēdnīcas darbiniece vienā rokā tur karoti ar pannā ceptiem kartupeļiem, bet otrā — uz dakšas uzdurtu krāsnī ceptu kartupeli.

—   Ceptus kartupeļus, — es atbildu.

Viņa iztukšo kartupeļu karoti manā šķīvī, bet es uzlasu tos, kas izbiruši pa paplāti.

Hloja uz paplātes uzliek šokolādes kūku un pagriežas pret mani. — Man jāaiziet pakaļ Lorlnai un citiem viņas draugiem no skolas, es paņemšu ari Deiziju, — viņa nosaka.

Es pamāju ar galvu un izliekos, ka visu uzmanību esmu pievērsusi priekšā esošajiem pudiņa šķīvjiem un augļu bļodai. — Pasaki, ka es būšu viņai pakaļ puspiecos.

Es noskalos, kā Hloja aiziet. Viņa apsēžas blakus Ellai pie gara galda, kas atrodas pie loga. Arī Džeiks un ītans sēž pie tā galda. Džeiks uz mani nikni blenž. Viņa seja ir zili melna no nobrāzumiem. Pār degunu pārlīmēts balts plāksteris.

Es paķeru ābolu un šķērsoju ēdnīcu, juzdama sev visu laiku pievērstas Džeika acis. Galds ir pilns. Ja Hloja pabīdītos, es varētu apsēsties viņai blakus, taču viņas mugura ir pagriezta pret mani un elkoņi skauj paplāti. Pie citiem galdiem sēž vecāki bērni no astotās un devītās klases. Es paņemu paplāti un apsēžos pie tukša galda, kas atrodas pie durvīm.

Es cenšos iedabūt iekšā pusdienas, taču mana mute ir izkaltusi un kartupeļi ķeras rīklē. Es pastumju tos malā un paslēpju zem naža un dakšas, un iekožos ābolā. Vismaz šodien ir piektdiena. Veselas divas dienas bez skolas, un tad tikai viena nedēļa līdz vasaras brīvlaikam.

—    Labi pavadi laiku? — Džeiks noliek savu tukšo paplāti uz galda un apsēžas man pretī. ītans atspiežas pret durvju rāmi un smīkņā.

Es paskatos uz Džeiku. Tuvumā var redzēt, ka viena acs ir pieplūdusi asinīm. Nobrāzuma malas ir slimīgi dzeltenas.

—     Tu taču nedomāji, ka tiksi cauri ar konfekšu kasti? — Runājot Džeika mutes kaktiņš pavelkas uz augšu.

—  Es tās nesūtīju, — es atbildu.

Gaidu, kad viņš dosies prom, taču viņš sēž un blenž uz mani.

—    Vai zini, kādēļ mans tētis tevi tā ienīst? — viņš vaicā.

Es nolaižu acis un skatos šķīvī uz pusapēsto ābolu. Es zinu iemeslu. Esmu to visu jau dzirdējusi.

Džeiks pārliecas pār galdu. — Ārons ir miris tavas mammas dēļ.

Es satveru paplātes malas. Dakša nošķind gar porcelāna šķīvi. — Kad tavu brāli atrada, viņam mugurā nebija glābšanas vestes, — es atbildu.

Džeiks nosprauslājas. — Mans tētis apgalvo, ka tu par to samaksāsi. — Viņš pieklusina balsi tā, ka pat ītans nedzird. — Drīz tev un tavam tēvam nekas nebūs palicis.

8. nodaļa

Es ieslidinu roku Deizijas plaukstā. — Forša ballīte? — es jautāju. Mums šūpojot rokas, viņas laumiņas svārki čab, un viņa lēkšo man līdzās.

Deizija piekrītoši pamāj un uzsmaida man. — Kāpēc tu nenāci līdzi?

Es pametu skatu atpakaļ uz māju. Lorlna māj ar roku no durvīm, taču Hloja un Ella nav manāmas.

—   Man vajadzēja šo to nopirkt tavai mammai, — es meloju.

Deizija skrien pa priekšu un rauj mani aiz rokas.

—   Vai paspēlēsies ar mani mājās?

Es papurinu galvu. — Es iešu ārā.

—   Kurp?

—  Tāpatās.

Viņa apstājas un atkāpjas no manis. — Tu dosies meklēt balto delfīnu, vai ne?

Es pastiepju roku. — Nāc, Deizij, — es skubinu. — Es apsolīju Bevas tantei, ka atvedīšu tevi mājās.

Tā gluži nav taisnība, taču es gribu doties atpakaļ uz jomu un nevaru ņemt Deiziju līdzi.

—   Es gribu iet tev līdzi, — viņa paziņo. Viņa izstiepj zodu un vienkārši stāv, it kā netaisītos nekur doties. Vēja brāzma iepūš garās blondās cirtas viņai sejā. Viņas laumiņas spārni pland. Viņa satver savu burvju nūjiņu un ballītes maisu vienā rokā un sakrusto rokas uz krūtīm.

—   Nu beidz, Deizij, — es saku. — Man nav noskaņojuma strīdēties. Lūdzu.

Viņa papurina galvu. Viņa izskatās kā trifeļu laumiņa. Apaļa kā trifele, iespīlēta balerīnas kleitā un gatava tūlīt sprāgt no dusmām.

Es apsēžos uz zemas mūra sienas un satveru galvu rokās. Man ir nojauta, ka mēs te varētu kādu brīdi uzkavēties.

—   Es tev nopirkšu saldējumu Zegnī veikalā, — es piedāvāju un nošķindinu monētas kabatā. Es ceru, ka man ir pietiekami, lai nopirktu vienu saldējumu. Varbūt Deizijai negribēsies pēc visiem tiem dzimšanas dienas gardumiem. Taču es pazīstu Deiziju. Viņa nekad neatsakās no saldējuma. Es gaidu un vēroju.

Deizija virpina nūjiņu. Viņa iespiež rokas sānos un skatās manī. — Tam jābūt piparmētru ar šokolādes gabaliņiem, — viņa nosaka.

—  Sarunāts, — es piekrītu. — Lai iet viens piparmētru ar šokolādes gabaliņiem.

Es pieceļos no mūra, gatava doties.

—   Un ar cepumu, — piebilst Deizija.

Es papurinu galvu. — Tam man nepietiks naudas.

—  Tad ar šokolādes mērci?

Es pamāju. — Sarunāts.

Deizija uzsmaida un satver manu roku. Viņas delna ir maza, maiga Cm silta kā pasta. Viņa lēkšo man līdzās, diadēmai līgojoties cirtās. Man arī izlaužas smaids, jo Deizijai izdodas visus aptīt ap mazo pirkstiņu.

Veikalā ir silts. Pārāk silts. Logi ir aprasojuši. Mēs stāvam saldējuma un picas rindā un gaidām. Rinda ir gara un līkumo gar krēsliem un galdiem, līdzās atklātņu, gliemežvāku kaklarotu un atslēgu piekariņu statīviem. Mēs pavirzāmies uz priekšu, un es ieraugu pie viena galda Džeiku un ītanu. Es gribu doties prom, taču Deizija cieši tur manu roku. Es paslēpjos aiz priekšā stāvošā vīrieša un noliecu galvu, lai nekristu acīs.

Džeiks un ītans nav mani pamanījuši. Viņi vēro kādu zēnu un garu gaišmatainu sievieti, kuri strīdas pie galda loga pusē. Es nedzirdu, ko viņi saka, taču sieviete uzsit ar rokām pa galdu un pieceļas. Viņas krēsls nokrīt atmuguriski uz grīdas un viņa pieliecas, lai to paceltu. Zēns nikni noskatās, kamēr viņa pabrāžas mums garām, ārā pa durvīm. Tikai tad es varu skaidri saskatīt viņa seju.

—   Viņš ir jauniņais, — es pačukstu Deizijai. — Viņš šodien bija manā klasē.

Fēlikss norij savu dzeramo un atgāžas krēslā. Viņš ar piedurkni nobrauc gar seju, atstādams apelsīnu sulas sliedi uz zoda.

Deizija parausta manu roku. — Kas viņam kaiš?

—    Es nezinu, Deizij, — es pavelku viņu aiz rokas.

—   Beidz, nav pieklājīgi blenzt.

Es dzirdu Džeiku histēriski smejamies, un paceļu acis. Taču šoreiz viņi nesmejas par mani. Viņi smejas par Fēliksu. ītans piespiež roku pie krūtīm un glūnīgi smaida. Fēliksa seja sadrūmst. Viņš paskatās uz mani, it kā es būtu viena no viņiem, tādēļ aizgriežos.

Mēs lēni virzāmies uz priekšu rindā.

Bet Džeiks un ītans nav beiguši. Es dzirdu, kā viņi atkal iesmejas.

Es pagriežos un ieraugu, ka ītans tecina siekalu gar zodu.

Deizija paliek nopakaļ. Es mēģinu pavilkt viņu uz priekšu, taču viņa izlaužas.

—   Beidziet, — viņa kliedz. — Vienkārši izbeidziet! — Viņa stāv Džeika un ītana priekšā, vienu roku iespiedusi sānos, otrā pacēlusi nūjiņu kā Zvārgulīte kapteiņa Āķa un Bocmaņa priekšā. Viņa norāda uz Fēliksu. — Viņš tur neko nevar darīt, — viņa paskaidro. Viņas spārni saceļas, un seja spīd koši sarkana.

Džeiks un ītans ķiķina. Kafejnīcas apmeklētāji pagriežas krēslos, lai paskatītos uz viņiem. Džeiks pieceļas, ierauga mani un drūmi paskatās uz mani. — Ejam, ītan, — viņš saka. Viņš paspraucas man garām un nomurmina zem deguna, taču pietiekami skaļi, lai es dzirdētu.

—   Šī vieta ir tikai spazmatiķiem un lūzeriem.

Deizija atkal satver manu roku, šoreiz ciešāk. Es jūtu, kā viņas nagi iecērtas manā plaukstā.

Es aplieku viņai roku ap pleciem un paskatos uz Fēliksu. Viņš raugās galdā, ar veselo roku virpinādams sālstrauku.

Mēs pienākam pie letes, lai izdarītu pirkumu, taču misis ZagnI jau ir sagatavojusi Deizijai saldējumu. Divas bumbiņas piparmētru saldējuma ar šokolādes gabaliņiem, šokolādes mērci uņ/šokolādes batoniņu.

—  Šis uz mūsu rēķina, Deizij Varko, — viņa pasmaida.

—   Tas bija liels varoņdarbs, ko tu paveici. Pasaulei pašlaik

.

vajag tādus Kā tu.

Deizija laimīgi pasmaida un paņem saldējumu.

—   Nāc, Deizij, — es paņemu viņas nūjiņu un ballītes maisu. — Iesim ārā.

—  Es tikai gribu sasveicināties, — viņa saka.

Es gaidu viņu pie kafejnīcas durvīm un smaidu. Deizija grib draudzēties ar visu pasauli. Viņa apstājas pie Fēliksa galda, izriež krūtis un plati pasmaida.

Taču kaut kas atgadās. Tiek pateikts kaut kas, ko es nedzirdu. Deizijas seja sadrūmst. Zvārgulltes mazā gaismiņa ir nodzēsta. Viņa nomet saldējumu. Vafele sašķist un piparmētru un šokolādes gabaliņu saldējums izšļācas uz cietās flīžu grīdas. Deizija paskrien man garām, ārā pa kafejnīcas atvērtajām durvīm, viņas vaigi kvēlo tumši sarkani, un pār tiem plūst asaras.

9.  nodaļa

Es atrodu Deiziju ostā. Viņa sēž omāru grozu kaudzē, šņukstēdama un elsodama, atvilkdama elpu.

—  Kas par lietu, Deizij? Kas notika?

Viņa norauj spārnus un iemet tos dubļos. Viņa mēģina salauzt nūjiņu, bet plastmasa tikai salokās, un viņa iemet arī to dubļos un eļļā.

—  Vai dzirdēji, ko viņš teica? — Viņas acis ir ieplestas un pilnas asarām.

Es notupstos un apskauju viņu. — Ko tad, Deizij?

Viņa papurina galvu un iespiež to man krūtis.

Es paceļu viņas zodu. — Deizij, tu vari man pateikt.

—   Viņš teica… — Šņukstiens aizķeras rīklē, un viņa to norij. — Viņš teica… ka nav ielicis sludinājumu, kurā tiek meklēta resna feju krustmāmiņa.

—  Nopietni?! — es izsaucos.

Deizija pakrata galvu. — Tā viņš teica.

Es cenšos apspiest smaidu. — Aizmirsti, Deizij. Viņš bija rupjš. Tas ari viss;

Viņa skatās manī ar savām lielajām, platajām acīm.

—   Es taču neesmu resna?

—   Protams, ne, — es apstiprinu un šoreiz pasmaidu.

—   Tu izskaties lieliski tāda, kāda esi. Turklāt tas, ko tu izdarīji, bija ļoti drosmīgi.

Viņa skatās mani, taču nav pārliecināta. Viņas seja ir saraudāta un noķellēta. Viņai elpojot, viss ķermenis vibrē lielās elsās.

Es pieceļu viņu kājās. — Nāc. Paskatīsimies, vai varam atrast balto delfīnu.

Viņas seja mazliet atplaukst un viņa pasmaida.

—   Tiešām?

Es pamāju. Es nevaru viņu vest uz slepeno jomu. Klintis ir pārāk stāvas, lai kāptu, un mēs nepaspēsim mājās tantes Bevas noteiktajā laikā.

—   Aiziesim uz pludmali, — es saku. — Varbūt ieraudzīsim tur.

Es satveru Deizijas roku, un mēs ejam pa pludmali uz plūdmaiņas baseiniem otrā galā. Es skatos jūrā, taču līci nav ne miņas no delfīniem.

—   Aiziesim uz Zilo baseinu, — es ierosinu. — Paskatīsimies, ko varam atrast.

Paisums vēl nav tik liels, lai mēs nevarētu pa plakanajiem akmeņiem un bālajiem smilšu pleķiem aizbrist līdz zemesragam. Plūdmaiņas baseini šeit ir dziļi un apslēpti. Daži ir divus metrus šauras aizas, kurās mīt mazītiņa zemūdens pasaule. Taču viens plūdmaiņas baseins ir lielāks par pārējiem. Tas ir kā mazs visums.

Zilais baseins ir plūdmaiņas baseins, ko no trim pusēm norobežo masīvas šīfera plāksnes. Pirms kādiem piecdesmit gadiem tika izbūvēta betona mala, lai ūdens neaizplūstu. Tagad tas ir milzīgs, dziļš plūdmaiņas baseins, pietiekami liels, lai tajā varētu peldēt. Iekšsienas klāj anemones un brūnaļģes, un dažkārt, starp plūdmaiņām, te iestrēgst zivis.

Paisuma laikā jūra sniedzas nedaudz pāri malai, un tad Zilais baseins izskatās kā viens no tiem glaunajiem peldbaseiniem, ko esmu redzējusi žurnālos, kam ūdens iet pāri malām un kas izskatās kā daļa no jūras. Vasaras karstākajā laikā tas mēdz būt pilns ar cilvēkiem, taču šodien te esam tikai mēs ar Deiziju.

Es novelku kurpes un zeķes un uzrotu bikses. Es apsēžos un iemērcu kājas aukstajā jūras ūdeni. Es lūkojos caur saules apmirdzēto virsmu, cerēdama ieraudzīt iestrēgušu medūzu vai kādu lielu zivi. — Ko tu redzi, Deizij?

—   Putnu sievu, — viņa saka klusinātā čukstā.

—  Ko? — es pārjautāju un paceļu acis. Deizija ar pirkstu rāda gar akmeņaino krastu. Pirmīt es viņu nepamanīju. Viņa bija paslēpusies ēnās. Taču tagad es redzu vecu sievu, kas sēž ūdens malā, pie laukakmeņiem, vējš plivina viņas garos, sirmos matus un melno šalli. Es skatos, kā viņa lauž maizes gabalus un sviež tos debesīs. Kaijas apgriežas un metas lejā tos noķert un plūcas uz akmeņiem par nokritušajām drupačām.

—   Tā ir mis Penluna, — es saku. — Es domāju, ka viņa pārcēlās.

—  Viņa ir ragana, — Deizija saka.

—   Deizij! — es iesmejos, jo arī es domāju — ja mis Penlunai iedotu slotu, viņa būtu īsta ragana.

Deizija sarauc pieri un sakrusto rokas. — Viņa ir ragana. Tomijs Enstijs stāstīja, ka tad, kad govīm viņa tēva fermā uzmetās lielas kārpas, vetārsts nevarēja tās izārstēt, bet Putnu sieva palīdzēja. Viņa tās nobūra. Tomijs teica, ka kārpas nokrita nākamajā dienā.

—    Nu tad uzmanies, — es teicu. — Viņa nāk šurp. Viņa var arī teVi noburt.

Deizija cenšas mani pieraut kājās. — Nāc, iesim.

—   Nemuļķojies, Deizij, — es atbildu. — Tādu raganu nemaz nav. — Kaut arī pati to pateicu, viņai garāmejot, es piespiežos akmens ēnām. Deizija man piekļaujas, un mēs vērojam, kā viņa pašļūkā garām un uzkāpj pa kāpnēm, ko gadu gaitā nodeldējušas cilvēku pēdas, uz ceļu gar zemesragu. Viņas garā šalle, kas pa ceļam samirkusi plūdmaiņas baseinos, atstāj slapju sliedi uz akmeņiem. Viņa ir gandrīz uzkāpusi augšā, kad redzam, ka viņa nokrīt. Viņa paklūp uz priekšu. Viņas nūja nošķind gar zemi un noslīd pa akmeņiem. Mēs redzam tikai viņas šalles galu virs garās zāles.

Viņa nekustās.

Es paskatos uz Deiziju, un Deizija paskatās uz mani.

—   Labāk pārbaudīsim, vai ar viņu viss kārtībā, — es saku.

Deizija pamāj ar galvu un seko man pa akmeņiem. Kad esam nonākušas pie mis Penlunas, viņa sēž un berzē abus ceļgalus. Caur viņas vilnas zeķēm izsūcies mazs asins traips.

Es paceļu viņas spieķi. — Jums viss kārtībā?

Mis Penluna paceļ acis un pasmaida. — Tā šķiet, paldies, mīļā.

Es pasniedzu roku. Viņa to satver, un es palīdzu viņai piecelties. Zem šalles sajūtu viņas tievo un kaulaino roku. Viņa ir tik viegla, it kā būtu no zila gaisa. Viņas putna acis šaudās pār manu seju.

—  Tu esi Kejas Vudas meita, vai ne?

Jautājums mani pārsteidz nesagatavotu. Neviens par manu mammu vairs nerunā.

Es piekrītoši pamāju.

Deizija cieši satver manu roku.

—   Viņa mēdza man nest putnus, — stāsta mis Penluna. Viņa sakļauj plaukstas, it kā turētu tajās putnu.

—   Tādi dīvaini, mazi melnbalti putniņi, kā pingvīni. Viņi bija apmaldījušies. Nevarēja vētrā atrast savas aliņas.

Es dzirdu Deiziju apspiežam spurdzienu. Viņa tur roku mutei priekšā, un es redzu viņas acu kaktiņus savelkamies smaidā.

Bet mis Penluna to nemana. Viņa pieliecas mums klāt, acis iepletusi, un čukst: — Es tos pa nakti turēju savās notekcaurulēs.

Deizija man līdzās jau raustās, un es ieklepojos, lai apslāpētu viņas ķiķināšanu. — Vai esat droša, ka tiksiet galā?

Mis Penluna pamāj ar galvu un sakārto šalli ap pleciem. Viņa paņem no manis savu spieķi. — Ar mani viss būs vislabākajā kārtībā, paldies.

Viņa jau gatavojas doties, bet tad pagriežas un paskatās uz mani, galvu pieliekusi uz sāniem.

—   Kā klājas tavai mammai? — viņa jautā. — Es neesmu viņu redzējusi, kopš devos prom.

Es paraustu plecus. Tas ir tik vienkāršs jautājums, taču es vairs nezinu atbildi. — Es nezinu, kur viņa ir, — es atbildu.

Mis Penlunas acis pēta manu seju, un es nez kādēļ jūtos kā neuzmanīgs bērns, kurš pazaudējis dārgu rotaļlietu. Es domāju, ka pilsētā visi ir dzirdējuši par mammu. Pagājušogad tas bija avīžu pirmajās lapās. Četri no tās vaļu un delfīnu labdarības organizācijas biedriem, kurā viņa darbojās, vienkārši pazuda Zālamana salās. Viņa to skaitā. Viņi palīdzēja vietējiem iedzīvotājiem pārtraukt delfīnu ķeršanu pasaules atrakciju parkiem. Viens atrakciju parks Dubaijā gribēja divdesmit delfīnus, cits parks Kārību salās arī gribēja kādus. Mamma gribēja noskaidrot, kurš aiz tā visa stāv. Viņa teica, ka kāds ar to pelna kaudzi naudas. Viņa to sauca par asins naudu.

Mis Penluna iebaksta man krūtīs ar spieķi. — Es palūgšu eņģeļiem viņu pameklēt, — viņa saka. — Varbūt viņi var palīdzēt.

Es pamāju ar galvu un paskatos uz Deiziju. — Paldies.

—   Es nezinu, ko citu atbildēt.

Es noskatos, kā viņa uzkāpj dažus pēdējos pakāpienus un viegliem soļiem aiziet pa krasta ceļu uz pilsētu.

Deizija pagriežas pret mani, acis iepletusi. — Varbūt viņa var atrast tavu mammu.

—   Nerunā muļķības, Deizij, — es atbildu. — Tas viss ir pupu mizas. Viņa ir jukusi. Pati redzēji.

Mākoņi pašķiras, un mis Penlunu apspīd zeltainas gaismas stars, it kā tas spīdētu tieši no debesīm. Es cenšos izmest šo domu no galvas. Tā ir muļķīga doma — es zinu. Taču es nevaru beigt prātot. Es nevaru beigt domāt, ka varbūt Deizijai ir taisnība.

Varbūt, galu galā, mis Penluna tiešām sarunājas ar eņģeļiem.

10. nodaļa

Bekona smarža lavās augšā pa kāpnēm un ielaužas istabā, ko dalu ar Deiziju. Viņa vēl guļ, zeltainās cirtas izklājušās uz spilvena. Es uzvelku halātu un nokāpju lejā uz virtuvi. Pie galda sēž onkulis Toms. Viņš ir ģērbies vaskadrānas biksēs, un pie sētas durvīm stāv viņa zvejas zābaki. Tante Beva stāv pie plīts un cep bekonu. Otru roku viņa tur uz vēdera. Tagad tas jau ir milzīgs. Mazulim jānāk pasaulē pēc sešām nedēļām.

—    Vai Deizija jau ir piecēlusies? — viņa jautā. Viņa pavicina lāpstiņu pret mani. — Es viņu šodien ņemu līdzi uz Plimutu. Negribu nokavēt autobusu.

—   Aiziešu apskatīties, — es atbildu.

Es aizeju atpakaļ uz guļamistabu un pamodinu Deiziju. Viņa samiegojusies seko man lejā pa kāpnēm, pusaizmigusi un piespiedusi kaķi Tcdiju pie krūtīm. Arī tētis ir ienācis virtuvē un lej/;ev kafiju.

—  Tu esi smalki saposies, — es saku.

Tētis paskatās uz mani. Viņš ir saķemmējis matus un uzvilcis sa'vu vienīgo uzvalku. Sestdienu rītos viņš parasti ostā ņemas ap “Monu”, tērpies vecajā džemperī un džinsos.

Tētis sarauc pieri. Viņš pamāj ar galvu uz gaišzilo mapi, kas stāv uz galda. — Es šodien tiekos ar vīru, kurš vēlas pirkt “Monu”, — viņš paskaidro.

—   Neko neparaksti, kamēr neesmu pārbaudījis sīko druku, — ierunājas onkulis Toms. — Tu gribi saņemt labu samaksu par viņu.

Es apsēžos un dusmīgi paskatos uz tēti. Deizija apsēžas man līdzās un uzmet kaķi Tediju uz galda.

—   Vai vari to aizvākt? — uzsauc tante Beva. — Vai neredzi, ka brokastis gatavas?

Deizija paņem kaķi Tediju klēpī, bet tētis noliek mapi uz krēsla sev līdzās.

Onkulis Toms paņem Deizijas šķīvi ar bekonu un ceptām olām un sāk griezt viņai bekonu gabalos. — Vakar labi noballējies, Deizij?

Deizija pamāj ar galvu un paskatās uz mani. — Mēs ar Keru redzējām Putnu sievu, — viņa saka.

Onkulis Toms sarauc pieri. — Putnu sievu?

Es pamāju. — Mis Penlunu.

—    Mis Penlunu? — tante Beva nosprauslājas. Viņa iemet pannā vēl vienu gabalu bekona. — To trako, veco raganu? Brīnos, ka viņu izlaiduši.

—  No kurienes? — es jautāju.

Onkulis Toms noklepojas un raida dusmīgu skatienu tantei Bevai. — Viņa bija savārgusi, — viņš saka.

Deizija pārliecas pār galdu un nočukst: — Viņa apgalvo, ka var sarunāties ar eņģeļiem.

—   Nu, vai saproti, ko es domāju? — jautā tante Beva. Viņa pagriež augstāku temperatūru, un bekons sāk sprēgāt. — Viņa nav mainījusies. Vai zināji, ka Mjūriela no pasta kantora reiz aizgāja pie viņas?

Onkulis Toms pakrata galvu un iemalko kafiju.

Tante Beva pieklusina balsi. — Mjūriela gribēja parunāt ar savu vīru Ērniju no tās saules.

—   No kādas saules? — jautā Deizija.

—   No aizkapa, — atbild tante Beva.

Es paskatos uz Deiziju. Viņas acis ir plati jo plati ieplestas.

Tante Beva paskatās visapkārt, lai pārliecinātos, ka ir pievērsusi visu uzmanību.

—   Mis Penluna piekodināja Mjūrielai, lai atnes kādu Ērnijam piederējušu lietu, ko parādīt eņģeļiem, — viņa čukst. — Mjūriela paņēma viņa pensiju. Un vai zināt, kādu ziņu tā trakā, vecā ragana nodeva no Ērnija?

Onkulis Toms papurina galvu.

Klusumā tikšķ sienas pulkstenis.

Lai panāktu dramatiskāku iespaidu, tante Beva sakrusto rokas pār vēderu. — Viņa teica, ka Ērnijs grib viņai sacīt, lai beidz bāzt savu lielo degunu citu darīšanās.

Tētis izšļāc savu kafijas malku.

Onkulis Toms slēpjas aiz saviem “Zvejas Jaunumiem”, bet es dzirdu viņu nomurminām: — Varbūt mis Penluna nemaz nav tik traka.

—    Tas nemaz nav smieklīgi, — atcērt tante Beva.

—    Jums vajadzēja redzēt, kādā stāvoklī bija mis Penlunas māja, kad viņu aizveda. Tik netīra. Mjūriela teica, ka visur bija putnu mēsli. Dipva dēļ, viņas istabā taču dzīvoja sešas vārnas. Brīnos, kā viņi to māju pēc tam nenodedzināja līdz pamatiem.

Deizija ieķiķinās. — Viņa teica, ka notekcaurulēs turējusi pingvīnus. Viņa teica, ka tie vētrā nevarēja atrast savas alas.

Tante Beva iebāž mutē bekona gabalu. — Saproti, ko es domāju? Galīgi prātiņu izkūkojusi.

Es nomazgāju traukus, kamēr tante Beva gatavo Deiziju braucienam uz Plimutu. Viņas izsteidzas pa durvīm, nesdamas somas un mēteļus, un es māju Deizijai, kad onkulis Toms ved viņas uz autobusa pieturu pie galvenā ceļa ārpus pilsētas.

Es klusēdama apsēžos blakus tētim. Tagad māja ir mūsu rīcībā, vismaz uz mazu brīdi.

—  Interesanti, ka mis Penluna to atceras, — tētis ierunājas.

—   Ko tad? — es jautāju.

—  Tos putnus, — viņš atbild. — Mamma tiešām vienreiz viņai aiznesa putnus. Tie bija parastie vētrasputni. Mazi melnbalti putni, kas ligzdo trušu alās jūras salās. Tie nudien nedaudz atgādināja pingvīnus. Mamma atrada pāris putnēnus, kas bija pārguruši, kad vētra bija tos iepūtusi zemes vidienē. — Tētis iemalko kafiju un iesmejas.

—    Mis Penluna tos pa nakti turēja vecās notekcaurulēs, pirms palaida vaļā nākamajā dienā.

Es pasmaidu. — Varbūt onkulim Tomam taisnība, — es saku. — Varbūt mis Penluna nemaz nav tik traka, kā visi domā.

Tētis paskatās uz pulksteni, paņem mapi no klēpja un noliek to uz galda. Viņš nopūšas un nobrauc ar plaukstām gar mapes noplukušo malu. — Drīz jāiet.

Es zinu, kas atrodas mapē. Esmu to agrāk redzējusi neskaitāmas reizes. Tētis man rādījis “Monas” bildes no reizes, kad mamma un tētis to atrada pūstam līcī, bildes no tās restaurēšanas un tās projekta zīmējumus un skices, kā arī mazu buru auduma kvadrātu.

Tētis izņem vienu fotogrāfiju. — Domāju, ka šo paturēsim, — viņš saka.

Es paskatos uz to un ar pirkstiem nobraucu gar augšējo malu. Tā ir no dienas, kad ielaidām “Monu” ūdenī, pirmā reize pēc vairāk nekā simt gadiem, kad tā atkal burāja. To balsta vinča, un pēc brīža tā tiks ielaista ūdenī. Mamma teica, ka mūsu laivai vajag jaunu vārdu jaunai dzīvei. Viņa teica, ka šim vārdam jāvieno mūs visi. Tādēļ viņa izvēlējās “Mona”, vārdu no savas dzimtās Jaunzēlandes. Maoru valodā tas nozīmē ‘okeāns’.

Es iebāžu fotogrāfiju mapē. — Lai paliek tur, — es saku. Es pieceļos un skatos ārā pa virtuves logu, un starp mājām pamanos ieraudzīt jūru. Es atceros, kā mamma reiz teica — ja mēs pieskatīsim “Monu”, tā pieskatīs mūs. Man šķiet, ka esam to pievīluši.

—   Es došos tev līdzi, tēt, — es saku. — Mēs nevaram to pārdot kuram katram. Vismaz tik daudz mēs esam tai parādā.

Tētis pamāj. — Es tevi pagaidīšu ārā.

Es uzvelku T kreklu un džinsus un uzmetu virsū gaišzilo džemperi. Tas ir vienīgais, kam nav caurumu. Mēs ar tēti ejam caur pilsētu augšā stāvā kalnā, kur augstu klints galā rindojas jaunas mājas.

Mājas ir paslēpušās aiz augstiem mūriem un slēgtiem piebraucamajiem ceļiem. Lieli 4x4 piedziņas auto un spīdīgas mašīnas stāv ārpus dubultajām garāžām. No otras ceļa puses mušu virzienā pūš putekļi no jauno māju būvlaukuma.

—   Dažiem ļaudīm veicas, — es saku. — Varu saderēt, ka viņiem “Mona” būs tikai rotaļlieta.

—     Misters Andersens izklausījās lādzīgs, — tētis iebilst.

—  Vai viņš grib to pirkt?

Tētis pamāj. — Viņš stāsta, ka agrāk daudz burājis. Tagad viņam Londonā pieder programmatūru uzņēmums. Viņš stāsta, ka tur nodzīvojis piecpadsmit gadus par ilgu un tādēļ vēlas pārcelties uz šejieni. Turklāt viņam ir dēls aptuveni tavā vecumā.

—   Forši! — es nomurminu. Es domāju, ka kāds nopirks “Monu” un aizvedīs to prom. Taču būs grūtāk redzēt, ka kāds cits līcī ar to burā.

—   Šī ir īstā, — saka tētis.

Mēs apstājamies pie grantēta piebraucamā ceļa ielas galā. Tētis piezvana pa namruni pie sienas, un vārti automātiski atslīd vaļā. Mājas durvīs stāv vīrietis izbalējušos džinsos un T kreklā. Es vienkārši blenžu uz viņu. Es biju iedomājusies, ka misters Andersens būs uzvalkā un kaklasaitē.

—   Mister Vud, — viņš smaida un sniedz tētim roku.

Tētis to paspiež. — Iepazīstieties ar manu meitu Keru.

Misters Andersens pagriežas pret mani. — Priecājos

iepazīties, Kera.

Es iebāžu rokas dziļi kabatās un gurkšķinu granti zem kājām.

—                 Lūdzu, nāciet iekšā, — misters Andersons aicina.

—   Es sameklēšu dēlu. Jums vajadzēs iepazīties.

Mēs ar tēti stāvam gaitenī un vērojam misteru Andersenu aizejam. Istaba ir milzīga. Sienas baltas. Grīdu sedz saulē izbalojis koks. Uz galda pie platajām kāpnēm peld burinieka modelis, ko sedz stikla kupols. Es piespiežu degunu pie tā un ļauju elpai aprasot stiklu. Es iztēlojos, ka pa biezu miglu šim kuģim tuvojas pirāti. Es gribu vērot, kā mani sīciņie pirāti šūpojas no takelāžas. Es gribu, lai viņi liek šī kuģa kapteinim iet pa dēli krāsotajā jūrā.

—  Tas ir lielisks, vai ne?

Es pagriežos. Es nedzirdēju misteru Andersenu atgriežamies.

Arī viņš skatās pa norasojušo stiklu. — Tā ir šonera America kopija. Tas uzvarēja pirmajā Amerikas Kausa izcīņā apkārt Vaita salai 1851. gadā.

Es iztaisnojos un mēģinu noslaucīt aprasojušo stiklu ar piedurkni. Es paskatos apkārt pēc viņa dēla, taču viņa gaiteni nav.

—   Nāciet līdzi, — viņš aicina. — Es viņu beidzot atradu. Viņam derētu sadraudzēties ar kādu šai pilsētā.

Mēs ar tēti sekojam misteram Andersenam pa gaiteni un pa durvīm ienākam gaišā, saulainā istabā. Vienā pusē no grīdas līdz griestiem ir milzīgi, uz āru izliekti logi. Skatam paveras jūra — lielais Atlantijas okeāna plašums. Ar skatu uz jūru ir novietoti balti ādas dīvāni.

—   Kera, iepazīsties ar manu dēlu, — saka misters Andersens.

Es pagriežos. Pie galda, ar muguru pret logiem sēž

zēns un skatās lielā datora ekrānā. Aiz krēsla ādas polsterējuma varu saskatīt tikai viņa galvu. Viņš apgriežas riņķī un sarauc pieri.

Es veltu dusmīgu skatienu.

Nespēju noticēt, ka tas ir viņš.

Es sakrustoju rokas uz krūtīm, un apzinos, ka nespēju noslēpt nepatiku sejā.

—   Mēs jau esam tikušies, — es saku.

11. nodaļa

Tas ir Fēlikss.

Jauniņais no skolas.

Zēns, kurš bija rupjš pret Deiziju.

Virs mums klusumā dūc griestu ventilators.

Misters Andersens, uzacis saraucis, paskatās uz Fēliksu.

— Mēs tikāmies skolā, — paskaidro Fēlikss. Viņa balss skan savādi nazāli, it kā viņam būtu pamatīgas iesnas, un viņš vārdius izrunā neskaidri.

Mistera Andersena acis šaudās starp mani un Fēliksu. Viņš paberzē zodu. — Fēliks, varbūt parādi Kerai, ko tu dari datorā? Es palūgšu, lai mamma atnes limonādi. Vai tu gribētu, Kera?

Es pamāju un paceļu acis uz dūcošajām ventilatora lāpstiņām.

—    Kera! — Tētis man iesāņus uzmet dusmīgu skatienu. f.

—     Paldies, mister Andersen! — Es izrunāju katru vārdu un atbildu tētim ar tādu pašu skatienu. — Tas būtu ļoti jauki.

Misters Andersens īsi pasmaida. — Labi, — viņš saka.

—    Džim, iesim atrast kādu klusu vietu, kur parunāt par tavu burvīgo laivu.

Es vēroju, kā viņi aiziet. Es jūtos kaut kā apkrāpta, atstāta aiz muguras. Es vēlos atturēt misteru Andersenu no “Monas” iegādes. Es pagriežos pret Fēliksu, bet viņš atkal ir piebāzis seju ekrānam un ar veselo roku klabina taustiņus. Es stāvu aiz viņa krēsla un vēroju. Krēsls ir liels un polsterēts ar mīkstu, baltu ādu kā dīvāni. Datora pultis ir ievietotas roku balstos. Žurnālos un lielos spēļu veikalos Plimutā esmu redzējusi tādus videospēļu krēslus.

Vienīgās skaņas ir datora taustiņu klabēšana un ventilatora dūkšana.

—   Zini, Deizija tikai mēģināja palīdzēt, — es bilstu. Mana balss skan skaļi un atbalsojas istabā.

Fēlikss pārtrauc klabināt tastatūru. Viņa pirksti planē virs taustiņiem. — Man žēl, ja es viņu aizvainoju, bet vari pateikt savai māsai, ka man viņas palīdzība nav vajadzīga.

—    Pats vari viņai pateikt, ka tev žēl, — es atbildu.

—  Vispār, viņa ir mana māsīca, nevis māsa.

—   Kāda starpība, — atbild Fēlikss. Viņš atsāk taustiņu klabināšanu. — Klau, ja kāds gūst baudu, smiedamies par mani, tā ir viņa, nevis mana problēma. Tas nav nekāds baigais notikums.

Datora ekrānā parādās tukšums. Fēlikss rībina taustiņus un uzsit ar roku pa rakstāmgaldu. — Taču baigais notikums ir šitas. — Viņš izbrauc ar roku caur matiem. — Te nav platjoslas tīkla. Kā jūs varat tā dzīvot?

Es iebāžu rokas dziļi kabatās. — Ko tu centies izdarīt?

Fēlikss izbola acis. — Vai tad nav acīmredzams? Es mēģinu pieteikties, lai spēlētu šo spēli internetā. Bet es nevaru pievienoties. Būs jāspēlē ārlīnijas režīmā.

Ekrānā nozib karotājs kaujas tērpā. Tas lēnām griežas riņķī, un to ieskauj ieroču izvēle. Viņa drēbes mainās no armijas zaļā, līdz tuksneša krāsām un polāri baltajam.

—   Beidzot, — uzelpo Fēlikss. — Stealth Warriors, — viņš saka. — Vai esi to kādreiz spēlējusi?

Es papurinu galvu.

—  Virzoties augšup pa dažādiem līmeņiem, tu iegūsti dažāda līmeņa kamuflāžu, — viņš skaidro. — Es esmu desmitajā līmenī. Desmitajā līmenī var saplūst ar jebkuru apkārtni.

Es izberzēju acis. No skolas datoru ekrāniem man vienmēr šausmīgi sāp galva.

—   Ko tu domā par skolu? — es jautāju.

—   Neko daudz, — viņš atbild. Fēlikss nenovērš acis no ekrāna un klabina tastatūru. Viņa karotājs uzrodas uz pilsētas fona. — Skaties, — viņš saka. Pa ceļu pretī tam skrien seši ienaidnieka karotāji. Fēlikss kaut ko nospiež uz pults, un viņa karotājs sāk saplūst ar aizmugurē esošo ķieģeļu sienu. Kad ienaidnieki ir atskrējuši, redzama ir tikai karotāja ēna uz zemes. — Forši, ne?

Es paraustu plecus. Taču, vērojot ekrānu, viņa karotājs kļūst koši sarkans. Lielākais ienaidnieka karotājs to nošauj.

—    Profesors Lekss! — izsaucas Fēlikss. Viņš atgāžas krēslā. — Man vajadzēja zināt. Mans karotājs kļūst sarkans no dusmām, kad ierauga viņu. Tagad jāsāk no jauna.

Es negribu skatīties, kā Fēlikss spēlē savu datorspēli. Es visu laiku domāju, par ko pašlaik tētis un misters Andersens runā. Vai viņš grib pirkt mūsu laivu? Es pieeju pie logiem un paskatos uz jūru. Iespīd saule, un, kaut arī ventilators dūc, iekšā ir karsts. Es novelku džemperi un atstāju to uz grīdas. Garām paslīd ķilde, ar slīpi izplestajiem druknajiem spārniem planēdama vējā. Jūra mirguļo saules gaismā. Tā izskatās rāma, taču Galrokas pamatni klāj baltas putas. Vējā zvārojas buru laiva. Tā viļņos grimst un ceļas. Šodien ārā ir skarbāk nekā izskatās.

Pa grīdu noskan soļi. Es pagriežos un ieraugu sievieti, kas tuvojas ar dzērienu paplāti. Es atpazīstu viņu no kafejnīcas. Tā ir misis Andersena, sieviete, ar kuru Fēlikss strīdējās.

—  Tu esi Kera, — viņa saka.

Es pamāju.

—   Redzu, ka Fēlikss neļauj tev spēlēt, — viņa saka.

Fēlikss viņu nedzird vai arī nepievērš uzmanību.

Misis Andersena smaida, taču saka pietiekami skaļi,

lai viņš sadzirdētu. — Viņam vienmēr jāsēž vadības krēslā.

—     Mani tāpat datorspēles pārāk neaizrauj, — es atbildu.

—   Tas labi, — viņa saka. — Vai dzirdi, Fēliks? Tu varētu uztaisīt pārtraukumu.

Fēlikss pieceļas no krēsla un pienāk pie mums. Viņa soļi ir īsi un saraustīti. Es pamanu, ka viņa basie pirksti pieskaras grīdai pirms papēžiem. Viņš paņem limonādes glāzi veselajā rokā un nikni paskatās uz māti.

—   Ja mēs būtu Londonā, es būtu kaut kur ārā ar draugiem.

—    Viņš skaļi norij dzērienu un iebāž mutē cepumu no paplātes. Pieļauju, ka vakar kafejnīcā viņi strīdējās par šo lietu.

Es paņemu dzērienu un atkal skatos ārā pa logu.

—   Satriecošs skats, vai ne? — bilst misis Andersena.

—   Mēs nopirkām šo māju skata dēļ.

Es malkoju dzērienu. Tā ir svaiga limonāde no īstiem citroniem, nevis tas pudeļu burbuļūdens.

—  Aizvakar mēs redzējām delfīnus, — saka misis Andersena, — tieši no šī loga.

Es skatos uz līča plato izliekumu. — Es arī viņus redzēju.

Misis Andersena pasmaida. — Tie ir tik gudri dzīvnieki. Mēs tos redzējām Floridas ūdens atrakciju parkā. Atceries, Fēliks? Visi tie triki, ko viņi izpildīja?

—    Superīgi, — Fēlikss atbild. Viņš necenšas apslēpt sarkasmu balsī. — Kas gan var būt aizraujošāks par to, kā vērot kārtējo delfīnu lecam caur riņķi?

Es prātoju, kā nez, viņaprāt, jūtas delfīni, kam dienu no dienas jālec caur riņķiem mazā baseinā, bet es neuzdrošinos runāt. Tā vietā blenžu dzērienā. Es tikai gribu atrast tēti un doties prom, taču nezinu, kur viņš tagad ir.

Misis Andersena nepievērš Fēliksam uzmanību un pagriežas pret mani. — Jūs ar tēti te vienmēr esat dzīvojuši?

Es pamāju. Es vēlos, kaut viņa beigtu izturēties tik draudzīgi. — Tētis ir zvejnieks, — es atbildu. To sakot, domāju, cik gan tas stulbi skan. Kā gan viņš ķers zivis bez laivas?

—   Un tava mamma? — misis Andersena jautā. — Ko viņa dara?

Es nodrebu. Es jūtos, it kā būtu izsists pamats zem kājām. Ciešāk satveru^gļāzi un stomos. — Nav, — es saku.

—    Mammas pašlaik šeit nav. Viņa… — Taču mana balss aizlūzt. Es nezinu, ko teikt.

Misis Andersena dzenā uz riņķi ledus gabaliņus savā glāzē. Tie šķind gar stiklu. Viņa izskatās tikpat atvieglota, cik es, kad izdzirdam tēta balsi un redzam viņu un misteru Andersenu ienākam pa durvīm.

Misters Andersens smaida. — Kera, tev ir ļoti gudrs tētis. “Mona” ir brīnišķīga laiva. Tā ir īsts meistardarbs.

Es vēlējos ko teikt, lai atturētu viņu no “Monas” iegādes, taču nokavēju savu mirkli, jo nekad nevienu nebiju dzirdējusi tā runājam par tēti.

Misis Andersena piešķiebj galvu. — Nu, Met?

Misters Andersens plati pasmaida un skatās uz tēti.

—   Vai varu viņiem pateikt, Džim?

Es skatos uz tēti, bet nespēju neko no viņa sejas nolasīt. Viņš taču noteikti nav piekritis pārdot “Monu”?

Arī Fēlikss rauc pieri.

Misters Andersens smaida. — Džims piedāvāja mūs rīt paņemt līdzi izmēģinājuma braucienā ar “Monu”.

Fēlikss izdzer savu glāzi un noliek uz galda. — Es esmu aizņemts.

—  Ne jau visu dienu, — iebilst misters Andersens.

Es pamanu, ka viņš raida Fēliksam dusmīgu skatienu.

—   Kāds rīt būs laiks? — jautā misis Andersena.

Tētis palūkojas uz jūru. Viļņu galotnes rotā baltas

putas, un es redzu, ka kaimiņu dārzā koka galotne šūpojas vējā.

—                Šodien jūra būs nedaudz nemierīga, — saka tētis.

—   Taču rit vējam jāpierimst, tā ka vajadzētu būt kārtībā.

Misis Andersena paskatās uz Fēliksu un tad uz vīru.

—   Domāju, ka būs labāk, ja brauksi tikai tu, Met. Fēlikss tik un tā negrib.

Misters Andersens iebāž rokas dziļi kabatās. — Labi, — viņš nosaka, — labi. — Viņa piere savelkas grumbās. Taču es nevaru beigt iekšēji smaidīt. Tikai viņu interesē “Mona”, varbūt viņš to tomēr nepirks.

Misters Andersens aizvada mūs ar tēti atpakaļ uz gaiteni. Viņš atver durvis, un iekšā iebrāžas vēsais āra gaiss.

—   Pagaidi drusku, — es saku. — Es aizmirsu džemperi. — Es pagriežos un aizskrienu atpakaļ uz istabu. Es ceru ielavīties tā, ka Fēlikss nemana, taču viņš stāv pie loga un lūkojas jūrā. Es šķērsoju istabu, lai paņemtu džemperi. Viņš pat nepagriežas, lai paskatītos uz mani.

—   Kas tur ir? — viņš jautā.

Es skatos pār viņu plašajā, zilajā jūrā.

—    Nekā tur nav, — viņš saka. — Nekā, līdz nonāc Amerikā, un turp es kādu dienu došos.

Es apsienu džemperi ap vidukli un sāku iet uz durvīm.

—   Neapvainojies, — bilst Fēlikss, — bet te ir čuhņa. Te nav ko darīt.

Es apstājos un pagriežos. — Tad brauc atpakaļ uz Londonu, — es saku.

Fēlikss izbola acis. — Pēc tēta domām man vajadzīgs labs piejūras gaiss, bet pēc mammas domām Londona kļūst pārāk bīstama.

—  Nevar būt tik traki.

—   Protams, ka nav, — Fēlikss atbild. — Un man pat tur ir sava dzīve.

—  Tad liec viņiem braukt atpakaļ, — ierosinu.

Fēlikss piespiež ga^vu stiklam un raugās caur savu atspīdumu jūrā. — Tici man, es tā arī darīšu.

Es apgriežos uz papēžiem un dodos uz durvīm. Es sajūtu cerību stariņu, jo varbūt misters Andersens nepirks “Monu”, ja Fēlikss var viņus visus piespiest doties atpakaļ uz Londonu.

Es apstājos pie durvīm un pagriežos. — Labi, ka tu rīt nedosies burāt. Ir pārāk vējains. Uz jūras var būt diezgan skarbi.

Fēlikss nosprauslājas. — Tas mani neuztrauc, — viņš atbild. — Es vienkārši nesaprotu, kāda jēga līgoties augšā un lejā kaut kādā stulbā laivā. — Viņš, sperdams īsus, krampjainus soļus, aiziet un apsēžas savā vadības krēslā un sāk klabināt tastatūru.

Es smaidu, jo viņam nav izdevies mani piemuļķot.

—   Būt uz jūras nav nekāda spēle, — es saku. — Kad vējš auro sejā un viļņi kāpj pār malām, otro iespēju nav. Tu nevari vienkārši nomirt un sākt no jauna.

Fēliksa pirksti rībina taustiņus, bet es zinu, ka viņš klausās.

—   Cik drosmīgs tu esi, — es jautāju, — kad realitāti nevari kontrolēt?

Fēliksa pirksti pārstāj klabināt.

Es aizveru durvis un smaidu, atstādama istabā Fēliksu un dziļu klusumu.

12. nodaļa

—    Es noliku malā kafijas termosu un dažas safrāna maizītes līdzi ņemšanai, — saka tante Beva. — Cerēsim, ka tas iekārdinās misteru Andersenu iegādāties “Monu”.

Pie virtuves durvīm ir sakrauti tēta zvejas rīki, rezerves glābšanas veste un spainis ar ēsmu. Es iebāžu pudeli auduma somā, līdzās pārējām piknika lietām un uzlieku dzeltenās maizītes pa virsu. Tētis jau ir iepakojis pīrāgus, čipsus, lielu limonādes pudeli un plastmasas krūzes.

—   Viņš gribēs suši, nevis pīrāgus, — es saku.

Tētis paceļ galvu. — Kas tas ir?

—    Nekas. — Es atkal noslīdu lejā gar durvju rāmi un atspiežu pēdu pret somas stūri. Es dzirdu plastmasas krūzes nokrakšķam un jūtu pēdu atspiežamies pret mīksto pīrāgu maisu. Es gribu, lai gaļa un sīpoli izspiežas caur maisu un pielīp termosam un čipsiem. Es paņemu rozīni no vienas maizītes un ķepiņu to pirkstos.

—    Liec nost, — tante Beva uzmet man niknu skatu pār savu žurnālu. — Misters Andersens negribēs pusapēstas smalkmaizītēs.

Deizija griež ārā bildes no žurnāliem un katalogiem un līmē tās uz papīra. Viņa pārstāj griezt, šķēres sastingst gaisā un viņa sarauc pieri. — Viņa dēls ir tas no kafejnīcas?

Es pamāju. — Viņš ir jauniņais mūsu skolā.

Deizija ciešāk sarauc pieri. — Ar viņu kaut kas nav kārtībā, vai ne?

—  Tev taisnība, — es atbildu. — Viņš ir rupjš, un man viņš nepatīk.

Tētis atgriež auksto krānu un vēro ūdeni ietekam vecā plastmasas pudelē. — Misters Andersens man teica, ka Fēliksam ir cerebrālā trieka, — viņš saka.

Tante Beva paceļ acis un strauji iekampj gaisu caur zobiem. — Es tieši par to lasīju savā žurnālā “Grūtniecība”. Tā rodas, ja mazuļa smadzenes nesaņem pietiekami daudz skābekļa pirms dzimšanas. — Viņa uzliek roku savam vēderam un paceļ žurnālu. — Te ir stāsts par kādu meiteni, kas ar to slimo. Viņa nevar ne paiet, ne parunāt. Viņa ir uz visu dzīvi ieslodzīta ratiņkrēslā.

—  Tas zēns nav ratiņkrēslā, — atbild Deizija.

Tētis aizgriež krānu un uzskrūvē pudelei korķi.

—   Domāju, ka dažus tas skar smagāk.

Tante Beva aizver žurnālu un papurina galvu. — Man žēl viņa nabaga vecāku.

—   Man ari, — es piebilstu. Tā ir pirmā reize, ka mēs ar tanti Bevu esam par kaut ko vienisprātis. — Nesaprotu, kā viņi var viņu paciest.

—   Kera! — Tante Beva man uzmet piktu skatu. — Tu nedrīksti tā runāt. Viņš… — Viņa apklust, it kā nevarētu atrast īstos vārdus. — Es tikai saku, ka tev jājūt žēlums pret viņu. Viņš nav tāds kā tu vai es.

Es paņemu piknika somu un izeju pa durvīm. — Taču šķiet, ka tas viņam netraucē būt rupjam, — es nosaku.

Tētis stāv uz “Monas” un velk mastā grotburu. — Būs jāierēvē, — viņš saka. — Ir tāds spirgts vējiņš.

Es paskatos pa spraugu ostas sienās. Jūra tālumā ir ņirbu vilnīšiem un baltām putām klāta. — Nav tik traki, — es saku. — Mēs esam burājuši ar visām burām ari sliktākos apstākļos.

Tētis noloka grotburas apakšdaļu, lai tā būtu mazāka.

—   Mēs nepiedalāmies ātrumsacīkstēs, — viņš saka. — Mēs misteru Andersenu mierīgi izvizināsim.

—   Mums vajadzētu par to prasīt samaksu, — es saku.

—  Viņam naudas netrūkst.

Esmu ienesusi laivā piknika somu un peldēšanas somu, kā ari papildu dvieļus un iestumju tos skapīti zem baka. Es piesienu spaini ar ēsmu pie masta pamatnes, lai tas neripotu pa klāju, kad burāsim. Es vēlos, lai šodien te būtu tikai es. Tikai es un tētis. Es negribu nevienu citu mūsu laivā.

—   Re kur misters Andersens, — saka tētis.

Es paceļu acis un ieraugu pa pontonu nākam misteru Andersenu, kuram seko misis Andersena un Fēlikss. Es brīnos, ka viņi ir atnākuši līdzi, lai pavadītu. Pontona koka dēļi līgojas no viņu soļiem, un es redzu Fēliksu nokrītam uz ceļiem. Māte cenšas palīdzēt piecelties, bet Fēlikss viņu atgrūž.

—   Viss gatavs? —/jautā misters Andersens. Viņš noliek savu somu līdzās laivai.

Tētis pamāj. — Šodien vajadzētu būt jauki uz ūdens.

Misters Artdersens atskatās uz Fēliksu. — Es ceru, ka jūs neiebildīsiet, jo Fēlikss ir pārdomājis. Viņš arī grib braukt līdzi. Esmu viņam aizņēmies glābšanas vesti.

—   Man nav iebildumu, — atbild tētis.

Fēlikss uzmet man niknu skatienu un aizgriežas.

Es nokāpju uz pontona, lai paņemtu mistera Andersena somu.

Misis Andersenas šalle plandās ap seju, un viņa to noņem. — Met, man tiešām nešķiet, ka tā būtu laba ideja, — viņa ierunājas. — Šodien ir pārāk vējains.

—   Viss kārtībā, — saka misters Andersens. — Kā tu domā, Džim?

Tētis paskatās uz karogu. Tas plandās pilnā garumā, ņirbēdams vējā. Viņā pusē šūpojas koka galotne. — Šķiet, ka vēja stiprums ir piecas balles, — viņš saka. — Bet es pārbaudīju laika prognozi, un vēlāk vējš pierims.

Es iebāžu rokas kabatās un slepus paskatos uz Fēliksu.

—   Man gan izskatās, ka kādas sešas vai septiņas balles, — es saku.

Misis Andersena savelk ciešāk mēteli un sakrusto rokas. — Man šķiet, ka tev nevajadzētu braukt, Fēliks.

Misters Andersens pagriežas pret viņu. — Bet Sāra…

Viņa pieliec galvu pie viņējās, taču es tik un tā viņus dzirdu. Vējš pūš uz šo pusi.

—   Tur jebkas var gadīties, — viņa saka. — Un, ja nu laiva apgāžas, ko tad?

Misters Andersens ar pirkstiem izbrauc caur matiem.

—   Sāra, nekas nenotiks.

—   Klau, Met, pērc to sasodīto laivu, ja tā gribi, — viņa atcērt. Es paskatos uz tēti un zinu, ka ari viņš dzird. — Bet neceri, ka kāds no mums tajā spers kāju.

—  Es gribu braukt, mammu. — Fēliksa seja ir drūma, un viņš raugās ūdeni. — Ar mani viss būs kārtībā.

Es uzvelku glābšanas vesti, aizvelku rāvējslēdzēju un cieši aizspiežu llpošās saites. Es nevaru iedomāties, ka Fēliksam šis brauciens patiks.

Misis Andersena dusmīgi paskatās uz Fēliksu. — Kādēļ tu pārdomāji?

Fēlikss nenolaiž acis no ūdens. — Es gribu braukt.

Misis Andersena pagriežas pret viru. — Vai tev vismaz ir mobilais līdzi?

—   Jā, Sāra, — viņš atbild. Viņš pastiepj rokas, lai viņu apskautu, taču viņa dodas prom. Viņas soļu duna uz koka dēļiem atbalsojas manās basajās pēdās.

Es vēroju, kā misters Andersens uzvelk Fēliksam glābšanas vesti un palīdz iekāpt laivā. Fēlikss pūlas pārcelt kreiso kāju pār malu. Viena kāja ir stīva un izvērsta, bet roka ir saliekta. “Mona” salīgojas zem Fēliksa, un tēvs noķer viņu kritienā uz priekšu.

—   Tev būs vieglāk sēdēt priekšā, — saka tētis. — Tur ir vairāk vietas un margas.

Fēlikss apsēžas un ar veselo roku satver misiņa margu. Viņa pirkstu kauliņi kļūst balti, un es jūtu, ka mani pārņem vainas apziņa. Es pat nepadomāju, cik viņam tas varētu būt grūti.

Es atsienu tauvu un atstumju “Monu” no pontona. Tētis uzvelk buras, un mēs izslīdam caur ostas sienām.

Pirmais vilnis mūs skar no sāniem, un es redzu Fēliksu sagrīļojamies jliz sāniem. Viņš skatās grīdā un ir piespiedies malai, gatavodamies nākamajam vilnim. Viņš nepaceļ acis, līdz neesam tālu līcī. Šeit ir mierīgāk, taču no Atlantijas okeāna atplūst pelēkzaļi viļņu kalni. Misters Andersens ir atgāzies un smaida, saulei spīdot sejā. Viņš rokā tur klīveršoti, priecīgs palīdzēt tētim burāt ar “Monu”. Taču Fēlikss atkal ir pievērsies savām pēdām.

Viņš ir slimīgi zaļš.

Es pieslīdu pie viņa. — Palīdz, ja skatās ārā.

Fēlikss uz brīdi paceļ acis un pikti paskatās uz mani.

—   Mani neinteresē skats.

Es atgāžos un raugos jūrā. — Es gribēju teikt — ja pievērsīsi acis apvārsnim, nejutīsi nelabumu.

Fēlikss pamāj un paskatās tālumā.

—   Mēs pārbaudīsim omāru grozus, ja jums nav iebildumu, mister Andersen, — uzsauc tētis, — tad brauksim uz Galroku, kur varam ieturēt lenču.

—    Mums nekas nav pretī, — misters Andersens atbild. Tētim aizgriežot laivu no vēja, viņš nedaudz palaiž vaļā klīveri. — Cik daudz grozu jums ar tēvu ir, Kera?

—  Aptuveni divdesmit.

—  Vai daudz noķerat?

—     Pietiekami, — es atbildu. Pagriežu viņam muguru, uzlieku rokas uz “Monas” malas un skatos jūrā. Es gribu atkal ieraudzīt delfīnus. Es gribu redzēt, kā viņi lēkā pa mūsu saceltajiem viļņiem. “Monas” ķīļūdens tek mežģīņu lentēs aiz mums. Saules stari mirguļo jūrā kā zvaigznes. Drīz mums tā nebūs. Drīz mums vairs nekā no tā nebūs.

Mēs apbraucam zemesragu un burājam gar nelīdzeno krastu ar akmeņainiem līcīšiem un dziļām, klinšainām jomām. Uz ūdens virsmas šūpojas koši oranžas krabju un omāru grozu bojas, kas iezīmē omāru grozus. Mums pamāj kāds vīrietis no laivas. Uz viņa bojām redzu iniciāļus TL Teds no “Draiskās nāras” pārbauda savus grozus. Es atceros, kā uzkrāsoju tēta iniciāļus uz mūsu bojām. Es uzzīmēju arī lielas baltas puķes. Tētis teica, ka krogā nebeidz par to uzjautrināties. Viņu mēnešiem saukāja par puķupodu viru. Viņu vilka uz zoba ari tādēļ, ka mamma lika viņam izmantot tradicionālos klūgu grozus, kas gatavoti no vītoliem, nevis modernos metāla un neilona tikla grozus.

Tētis samazina vēju burās, un mēs palēninām gaitu, virzoties uz akmeņaino līci, kur stāv mūsu omāru grozi. No klintsgala ķērc divi kraukļi. Viļņi sitas pret akmeņiem, un ciešā lokā virs līča riņķo un kliedz kaijas. Es izstiepju kaklu, lai paskatītos, jo tur jābūt kaut kam, kas piesaistījis kaijas un kraukļus. Ar puķēm apgleznota boja vaļīgi šūpojas uz ūdens kā bērna pazaudēts balons. Aiz tās garā līnijā velkas zila virve.

Pēkšņi mani pārņem nelāga kņudoņa dziļi vēderā, jo kaut kas šķiet ne tā.

Klusumu pāršķeļ motora rūkoņa, un debesis paceļas melnu dūmu mākonis. No mūsu līča izbrāžas oranža piepūšamā laiva. Tā saslienas viļņos un nogāžas ūdeni, saceļot putas.

Tā pietuvojas un apmet ciešu loku ap mums. “Mona”

salīgojas tās ķīļūdeni, un man ir jāizstiepj roka, lai nenokristu. Es redzu pie stūres Dagiju Evansu, kura seju rotā drūms smaids. Džeiks paceļ roku, ar īkšķi un rādītājpirkstu izveidojot L bur>u — lūzeris.

Mana sirds krūtīs dauzās, jo galvā atkal un atkal skan Džeika vārdi:

—  Drīz jums ar tēvu nekas nebūs palicis.

13.nodaļa

Mazajā līcīti nav palikusi gandrīz neviena mūsu boja.

Vēl divas oranžas bojas viļņojas pret akmeņiem, vilkdamas aiz sevis pārgrieztas virves. Es redzu mūsu iniciāļus un ziedus uz tām. Viena boja peld ūdeni netālu no mums. Tētis pievelk to klāt un pavelk virvi. Taču es redzu, ka tā nāk ārā pārāk ātri. Tētis, pamīšus likdams rokas, velk virvi, viņš to netin, bet iemet samudžinātu laivā. Pār malu tiek pārvilkts omāru grozs, kura klūgas ir galīgi sadragātas. Durvis norautas, un lamatu izliektā piltuve nogriezta nost. Tagad tas nav nekam derīgs.

Tētis truli blenž uz neveiklo mudžekli rokās. — Kera, tie visi ir pagalam, — viņš saka.

Es lūkojos uz oranžo piepūšamo laivu, kas pazūd tālumā, atstādama baltas putas savā ķīļūdeni.

Misters Andersens ir saliecies uz priekšu, cieši saraucis pieri. — Kas te noti/is?

—   Izsauksim policiju, tēt, — es saku.

Tētis papurina galvu. — Nav jēgas. Nav jau nekādu pierādījumu. Tikai mans vārds pret viņējo.

—   Bet, tēt…

Tētis noliek groza paliekas uz sēdekļa man līdzās. Viņš izmoka smaidu un pagriežas pret misteru Andersonu.

—   Vai dosimies lenčā?

Viņš spēcīgi pagrūž stūres grozīkli, kllverkoks izvirzās un buras stingri nostiepjas. “Mona” sasveras uz priekšu.

Es sēžu un vēroju, kā licis izplēn laukakmeņu jucekli un krasta līnijā. Mašīneļļas plankumā šūpojas tukša kolas skārdene. Es ienīstu Džeiku Evansu. Es viņu ienīstu par to, kāds viņš ir. Man acīs deg asaras, un šoreiz es nespēju tās apspiest.

Es paskatos uz tēti, bet viņš ir pievērsis acis jūrai, pierē ir iegūlusi dziļa grumba. Viņš asi vada “Monu” pa ūdeni. Mēs ceļamies un krītam viļņos, un katrs viļņa trieciens liek tai zvāroties.

Fēlikss blenž uz savām pēdām, viņa seja ir vēl zaļāka. Katrs vilnis triec laivu pret viņa muguru. Es mēģinu tēti brīdināt, taču ir par vēlu. Fēlikss saliecas uz priekšu, iz: vemjas un atsit galvu pret klāju.

—   Fēliks! — iekliedzas misters Andersens.

Tētis pagriež “Monu” pret vēju un ļauj burām nokarāties.

—    Paņem stūri, Kera, — tētis norīko. — Turi pret

vēju.

Es apsēžos pakaļgalā un skatos, kā misters Andersens ar dvieli noslauka Fēliksa seju. Tētis iztukšo ēsmas spaini, piepilda to ar jūras ūdeni un ari palīdz sakopt Fēliksu. Fēlikss ir bāls kā krīts. Viss viņa ķermenis kratās, un izskatās, ka viņam atkal paliks nelabi. Misters Andersens apsēdina viņu un izņem ūdens pudeli no somas. Tētis paņem aptieciņu no skapīša un notupstas, lai iztīrītu pušumu uz Fēliksa sejas.

—   Domāju, ka mums jādodas atpakaļ, — saka tētis.

Misters Andersens izskalo dvieli jūrā un izgriež to.

—    Tev taisnība. — Viņš pakar dvieli uz blakus esošā sēdekļa. — Piedod, Fēliks, mammai šoreiz bija taisnība. Man nevajadzēja tev ļaut šodien braukt līdzi.

Fēlikss atgāžas krēslā un uzmet man niknu skatu.

—   Viss kārtībā, — viņš saka. — Braucam tālāk.

Misters Andersens notupstas viņam līdzās. — Tu neizskaties labi. Es domāju, ka būs labāk, ja dosimies atpakaļ.

Fēlikss iemalko ūdeni no pudeles. — Es teicu, ka viss ir kārtībā.

Misters Andersens paskatās uz tēti un parausta plecus.

—   Ja tu esi par to drošs, — saka tētis. — Mēs varam apstāties Galrokā un pēc tam doties atpakaļ.

Fēlikss pamāj un pievērš acis jūrai.

Es skatos, kā uz mūsu pusi tuvojas vēja savirmots tumšs ūdens laukums. “Monas” buras saplok mazajā brāzmā.

—    Vējš vairs nav tik spēcīgs, — saka tētis. — Uzvilksim “Monai” visas buras.

Es paliecos uz priekšu, lai būtu vienā līmenī ar Fēliksu, bet tētis un misters Andersens izlaiž rēves no burām.

—   Zini, tev nav jābrauc tālāk. Tu esi pierādījis savu taisnību.

Fēliks atkal iemalko no ūdens pudeles un pat nepaskatās uz mani. / -

Tētis aizslīd uz “Monas” pakaļgalu un viegli pastumj mani. — Ej uz priekšgalu, Kera. Es domāju, ka Fēlikss varētu pamēģināt burāšanu. Vai tu gribētu, Fēliks? Koncentrēšanās uz ko citu novērsīs domas no jūras slimības.

Fēliks pamāj. Viņš izskatās nedaudz labāk, tagad jau gaišāk zaļš.

Es apsēžos laivas priekšgalā kopā ar misteru Andersenu, taču nevaru beigt skatīties uz pakaļgalu, kur atrodas tētis un Fēlikss. Mani pārņem greizsirdība, un es cenšos to apspiest. Tētis mani šādi mācīja burāt: es sēdēju viņam līdzās pie stūres, viņš man ļāva pārbaudīt vēju un sajust to burās. Fēlikss nevar ar vienu veselu roku kontrolēt grotburu un stūres grozīkli. Tam vajadzīgas divas rokas. Bet es vēroju tēti rādām viņam, kā noregulēt grotburu, kad to ievilkt un kā izlaist gaisu, ja esam pārāk sasvērušies.

“Mona” šķeļ ūdeņus un kursē uz Galroku. Mēs burājam ātri un līdzeni. Mums ar misteru Andersenu ir jāizliecas ārā, lai līdzsvarotu laivu. Es iemērcu rokas priekšgala viļņos, kas virmuļo gar “Monas” sāniem. Buras virs mūsu galvām ir izliektas un nospriegotas kā putna spārni. Mēstraucamies pa ūdeni. Gandrīz šķiet, ka lidojam.

Es atkal atskatos un ieraugu tēti un Fēliksu plati smaidām. Greizsirdības jūtas nav izzudušas. Šoreiz tas nav tēta dēļ. Tas ir Fēliksa dēļ. Kā cilvēkam, kurš nekad nav burājis, viņam tas labi padodas.

Pat pārāk labi.

Es nevēlos to atzīt, taču Fēliksam Andersenam ir dabas dots talants.

Tuvojoties Galrokai, tētis pārņem vadību un ievirza “Monu” jomā, kuras pusmēness forma ir pavērsta ar skatu uz krastu. Šeit esam pasargāti. Viļņi, kas bango pret uz jūru pavērstajām klintīm, virmo putu rotātos mutuļos. Misters Andersens nolaiž enkuru, bet tētis — buras.

Fēliksa acis mirdz, un seja ir atguvusi krāsu. — Tas bija tik forši.

Tētis atgāžas sēdeklī un plati smaida. — Tā tik bija burāšana, Fēliks. Kā tev šķiet, Kera?

Es paraustu plecus. — Bija normāli.

Misters Andersens nevar beigt smaidīt. Viņš iedunkā Fēliksam pa plecu. — Es taču teicu, ka tev patiks.

Tētis izvelk no skapīša piknika somu. — Šitā burājot, tu varētu piedalīties regatē.

Fēlikss tikai sēž un plati smaida.

—    Kas tās ir par sacensībām? — jautā misters Andersens.

—   Tās katru vasaru notiek augusta pēdējā dienā, — saka tētis. — Tajās var piedalīties jebkura buru laiva. Sacīkstes notiek no ostas, apkārt Galrokai un atpakaļ.

Es piespiežu ceļus pie krūtīm. Es negribu, ka tētis viņiem stāsta kaut ko par regati. Tā ir mūsu laiva un mūsu sacīkstes. Es paskatos uz oļaino līci un Galrokas stāvajām klintīm un dziļi krūtīs iezogas smeldze. Tā ir mūsu īpašā vieta. Šī var būt pēdējā reize, kad te esam.

—   Kurš grib pīrāgu? — jautā tētis.

Pār laivu uzvēdī vārītas gaļas un sīpolu smarža. Viņš pasniedz vienu saspiestu pīrāgu Fēliksam. — Vai esi gatavs šim?

Fēlikss pamāj. — Es mirstu badā.

Tētis salej limonādjplastmasas glāzēs, balansēdams tās uz koka sēdekļiem.

Misters Andersens iekožas pīrāgā un atgāžas, kājas sacēlis uz sēdekli: Viņš uzvelk cepuri uz acīm un smaida.

—     Jāatzīst, ka šī ir labākā maltīte, kādu pēdējos gados esmu baudījis.

Es nepieskaros savam pīrāgam. Es nevaru iedomāties, ka būtu jānoraugās, kā kāds cits regatē burā ar “Monu”. Es gribu aizmirst par Fēliksu un viņa tēvu. Es gribu aizmirst arī par Džeiku Evansu. Es gribu aizbēgt.

—  Vai varu ātri nopeldēties, tēt? — es jautāju.

Tētis pamāj, un es paņemu masku un cauruli no skapja. Es novelku T kreklu un šortus un palieku peldkostīmā.

Misters Andersens paskatās uz Fēliksu. — Ej tu arī. Tu varētu sevi mazliet sakopt.

Uz Fēliksa šortiem ir sakaltušas jūras sāls un vēmekļu pleķi. Viņš palūkojas uz tiem un parausta plecus. — Labs ir.

Es lūkojos uz savām pēdām. Es gribu peldēt viena pati, nevis ar Fēliksu, kurš velkas aiz muguras.

—   Vai tu neiebilsti, Kera? — jautā misters Andersens.

—  Tur var būt spēcīgas straumes, — es atbildu.

—  Peldiet tikai līdz akmeņiem, — saka tētis.

—    Fēlikss ir labs peldētājs, — piebilst misters Andersens.

—   Ir arī auksts, — es saku.

Tētis atrod vēl vienu sejas masku. — Ņem, Fēliks. Šodien vajadzētu daudz redzēt, jo ūdens ir kristāldzidrs.

Es ar kāju pirkstiem aptveru “Monas” malu un raugos lejā. Mans atspulgs ņirb kā ūdens. Kad biju maza, domāju, ka tas ir burvju spogulis, slepena ieeja citā pasaulē.

Es dziļi ieelpoju.

Un lecu.

Pār matiem un ādu pārskrien auksts ūdens. Es pagriežos un paskatos augšup, no delfīna skatpunkta paveras “Monas” apēnotais korpuss. Saules stari izlaužas caur ūdeni, iesniegdamies tumštumšajā zilumā. Es peldu uz akmeņiem, kas atrodas zem klintīm. Purpura jūras anemones rindojas gar šaurajām plaisām. Mazi sudraba nigliņi šaudās starp ņirbošajām jūraszālēm. Es izplešu rokas un planēju virs šīs pasaules, virs zaļu aļģu kalniem, ielejām un plašām pļavām.

Kad uzpeldu ieelpot, Fēlikss ir man tieši aiz muguras. Es nedomāju, ka viņš spēj tik ātri papeldēt. Es vispār nebiju iedomājusies, ka viņš spēj peldēt. Es atgrūžu matus no acīm un peldu uz vietas viņam līdzās.

Fēlikss paceļ maskas stūri un izlej ūdeni, kas iekļuvis aiz maskas. — Neko nevar redzēt, — viņš saka.

Viņa maska ir aizmiglojusi. — Iespļauj tajā, — es saku.

Fēlikss sarauc pieri. — Ko?

—   Iespļauj tajā. Tas neļaus maskai aizmigloties.

Fēlikss noņem masku, iespļauj tajā un ieberzē siekalas ar īkšķi. Viņš atkal nomokās, kamēr uzvelk gumiju pār galvu. Es gandrīz viņam palīdzu, bet ieraugu, ka tētis un misters Andersens skatās, tādēļ peldu prom uz nogrimušo akmens izcilni, kam apkārt ir smalkas, baltas smiltis.

Fēlikss pievienojas, un mēs lēnām dreifējam plecu pie pleca, rokas izpletuši, pirkstiem gandrīz saskaroties.

Es kā noburta raugos lejā. Tur nekas nestāv uz vietas. Jūras gultnē mainīgus rakstus veido līganas jūraszāles un slīdošas smiltis. Caur aļģēm peld sīku sudrabainu zivtiņu straume, tās nav garākas par manu īkšķi. Taču ūdeni kustas vēl kaut kas, radība, par ko esmu dzirdējusi, taču nekad neesmu redzējusi.

Tagad, tieširtagad tas ir šeit.

Es uz bridi starp aļģēm pamanu zebras strīpojumu, un tad tas ir prom.

Es iebakstu Fēliksam sānos un rādu ar pirkstu.

Viņš uzpeld augšā, un arī es ievelku elpu.

Es izpurinu ūdeni no matiem. — Vai tu to redzēji? — es jautāju.

Fēlikss atgrūž masku nost no sejas. — Ko tad?

—   Lejā, starp aļģēm. Tu noteikti redzēji.

—   Ko, Kera?

—   Stealth Killersy — es saku un nevaru apslēpt plato smaidu. — Desmitais līmenis.

14. nodaļa

Es turos virs ūdens viņam līdzās un skatos lejā. Es to atkal ieraugu, šoreiz kā tumšu zibsni pret bālajām smiltīm, taču tas visu laiku mainās.

Fēlikss atkal uzpeld, un arī es paceļu galvu.

—   Es aizvien neko tur neredzu, — viņš saka.

Es atglaužu slapjos matus no sejas un paskatos uz Fēliksu. — Tāpēc, ka tu nepareizi skaties, — es saku. — Es rādīšu ar pirkstu. Tu tikai skaties smiltīs.

Es ienirstu, lai ātri nopētītu bālās smiltis. Uz priekšu un atpakaļ līgojas jūraszāļu strēmeles un krabju čaulas. Sākumā es nevaru pamanīt meklēto dzīvnieku. Tas pārāk labi maskējas. Taču tad ieraugu, ka tas vēro mani no apakšā esošajām smiltīm. To nodod tikai melnās, pakavveida

acu zīlītes. Tā plankumainais ķermenis ideāli saplūst ar smiltīm. Es pastiepjos, lai tam pieskartos, taču tas paceļas augšā, prom no manis, un apstājas ūdeni, nomainīdams krāsu pret koši sarkanu.^Tas izskatās kā maza, gaisu izlaidusi pludmales bumba ar gariem taustekļiem vienā galā. Gar tā ķermeni ir bārkstainas spuras, kas abās pusēs viļņo ūdeni. Tā priekšā,''■taisni kā zobens izslējušies taustekļi.

Es uzpeldu, lai iekamptu gaisu.

Ari Fēlikss ieelpo. — Kas tas ir?

—  Tintes zivs, — es atbildu.

Fēlikss sarauc pieri. — Tās, ko vecas kundzes izbaro saviem kanārijiem?

Es nobolu acis. — Tie ir tintes zivju skeleti.

—   Es gribu vēlreiz paskatīties, — saka Fēlikss.

Mēs peldam uz ūdens virsmas ar sejām uz leju un lēnām griežamies līdz ar straumi. Mēs esam kā izpletņlēcēji, kas raugās zemu, zemu lejā esošajā pasaulē.

Sarkanā tintes zivs vēl ir tepat un vēro, kā mēs viņu vērojam. Tā ir savāda sajūta tikt šādi novērotam. Mūsu redzeslokā iepeld vēl viena tintes zivs: gaiši brūna ar baltu ideālu kvadrātveida plankumu uz muguras. Es atceros mammas stāstīto, ka pavasaros un vasarās mātītes un tēviņi dodas vairoties un dēt olas aļģēs. Sarkanā tintes zivs atkal maina krāsu. Tās galva un taustekļi vēl ir koši sarkani, taču ķermenis tagad ir melnbalti svītrains kā zebrai. Svītras sāk ņirbēt pār tās ķermeni. Arī brūnā tintes zivs mainās. Tās ķermeni uzrodas tumšākas krāsas joslas.

Es redzu, kā man līdzās Fēlikss ieelpo un atkal ienirst. Viņš izstiepj roku. Viņa pirksti gandrīz pieskaras sarkanajai tintes zivij, bet tad abas zivis aizpeld atmuguriski, un viņš paliek grābstīdamies pa bangojošu melnas tintes mākoni. Fēlikss atkal uzpeld. Es turpinu skatīties ūdenī, taču, kad tinte pagaist, abas zivis ir pazudušas. Tagad tās varētu būt jebkur, ideāli pieskaņojušās bālajām smiltīm vai tumši pelēkajiem akmeņiem.

Misters Andersens palīdz izvilkt mūs no ūdens. Viņš ietin Fēliksu lielā pludmales dvielī, bet tētis man apliek

segu.

—                Ko jūs tur ieraudzījāt? — jautā misters Andersens.

—   Jūs bijāt prom veselu mūžību.

—  Tintes zivis, — es atbildu.

Misters Andersens pagriežas pret Fēliksu. — Tintes zivis?

Fēlikss pamāj. Viņa zobi nebeidz klabēt. — Tās bija satriecošas, tēt. Tev jānāk paskatīties. Tikai nemēģini aiztikt, kā es darīju.

—    Domāju, ka mums vajadzētu paskatīties, — saka tētis. — Es pats neesmu tās nekad redzējis.

Tētis un misters Andersens novelk T kreklu un, uzlikuši sejas masku un cauruli, ielec ūdenī.

Es apsēžos tā, lai nepūstu vējš, un iekožos pīrāgā.

Fēlikss ari nokož gabalu pīrāga un raugās jūrā, viņa seju apspīd zeltainā gaisma.

—   Es nekad agrāk neko tādu neesmu redzējis, — viņš saka.

Es paskatos uz viņu un pamāju. — Tas nav tikai tur, — es saku. — Tas plešas tālu jo tālu. Lejā ir vesels koraļļu rifs, un kādu dienu es to visu apskatīšu.— Es apēdu savu pīrāgu un nopurinu drupačas no segas. — Mamma teica, ka tad, kad man būs sešpadsmit, varu mācīties nirt ar akvalangu. Viņa teica, ka aizvedīs mani apskatīt rifu. Ja tas vēl tur būs.

Fēlikss noslīd lejā man līdzās un atspiežas pret “Monas” izliekto korpusu. — Kādēļ lai tas nebūtu?

—   Pēc nedēļas tiks atcelts bagarēšanas liegums, — es saku. — Tad no visas ^piekrastes ieradīsies bagarētāji un vilks savus metāla grābekļus pa jūras gultni, lai iegūtu eskalopus. Viņi nenoplēsīs eskalopus vien, bet arī visu citu. To visu, ko tu šodien redzēji. Nekas nepaliks.

Fēlikss iebāž pīrāga galu mutē un nolaiza pirkstus.

—   Apturi viņus, — viņš saka.

Es uzmetu viņam niknu skatu. — Tev viegli runāt. Ko es varu izdarīt? Vienkārši sēdēt gumijas laivā un aizvadīt tralerus prom?

Fēlikss ar dvieli pabužina matus. — Es nezinu, — viņš saka. — Taču, ja man tas nozīmētu tik daudz, es nepadotos bez cīņas.

Es paņemu salauztās klūgas no sadragātā omāru groza un paskatos uz Fēliksu. — Tu nepazīsti Dagiju Evansu. Neviens viņu nevar apturēt. Neviens.

—   Kas viņš ir?

—  Tas vīrs, ko redzēji. Tas, kurš sabeidza mūsu omāru grozus, — es paskaidroju. — Tas ir viņš.

—   Kādēļ viņam uz jums ir zobs?

Es iemetu gabalus jūrā. Es nezinu, cik daudz Fēliksam zināms par mani un tēti. — Mamma panāca, ka tiek noteikts desmit gadu bagarēšanas liegums, lai varētu pētīt rifu, — es saku. Es apsēžos uz sēdekļa un raugos jūrā.

—   Taču viņai neizdevās pabeigt pētījumu. Pietrūka laika. Beidzās arī līdzekļi. Tādēļ liegums tiek atcelts. Viņai tā arī neizdevās parādīt galīgos rezultātus.

—    Tātad Dagijs Evanss nepriecājās par liegumu? — jautā Fēlikss.

Es pamāju. — Viņš teica, ka mamma ir zaļā ārzemniece, kas nevar viņam noteikt, ko darīt. Taču visi vietējie zvejnieki bija viņas pusē, it īpaši pēc tam, kad viņa atklāja, ka Dagijs Evanss mēģina pārdot savas zivis kā ar makšķeri ķertas.

—   Kāda atšķirība? — jautā Fēlikss.

—   Tās ir dārgākas, taču cilvēki ir gatavi maksāt vairāk, jo tas ir delfīniem draudzīgi. Katru gadu zvejas tīklos noslīkst simtiem delfīnu.

—    Tātad viņš tevi ienīst, jo tava mamma atklāja, ka viņš ir krāpnieks? — jautā Fēlikss.

—    Ne tikai tas, — es turpinu. — Dagijam bija otrs dēls. Ārons. Viņam bija tikai septiņpadsmit, kad lielā vētrā viņu nopūta no Dagija tralera. Dagijs vainoja mammu, teikdams — ja viņš varētu zvejot tuvāk krastam, kur ir rifs, viņa dēls vēl šodien būtu dzīvs.

Fēlikss iespurdzas. — Bet mana mamma domāja, ka Londona ir bīstama! Viņa domāja, ka pārceļamies uz drošu, klusu zvejnieku pilsētu. Domāju, viņu gaida pārsteigums.

15. nodaļa

Tā kā mājupceļā pūš viegla brīze, tētis ļauj Fēliksam paņemt stūri. Pār līci krīt zeltainie pēcpusdienas saules stari. Es raugos ūdenī, cerēdama ieraudzīt balto delfīnu. Vienreiz vai divreiz gandrīz iztēlojos, ka kaut kas balts pasteidzas zem mūsu priekšgala viļņiem un sagriežas ķīļūdenī. Es vēlos, kaut tā būtu viņa. Es gribu viņu redzēt, jo varbūt tā būs zīme, ka varam paturēt “Monu”. Taču es redzu vien mākoņu atspulgus slidām pār ūdeni.

Misis Andersena gaida mūs uz ostas mūra, rokās ņurcīdama šalli. Viņa pamāj, mums ieslīdot dziļajā pietauvošanās vietā. Misters Andersens pamāj pretī, un Fēlikss plati uzsmaida, parādīdams dūres ar paceltiem īkšķiem.

Viņa seja ir iesauļojusies, bet mati vēja sabužināti un kJāti ar jūras sāli. Viņš atšķiras no tā, ko šorit paņēmām līdzi.

Bēguma dēļ “Monu” nav iespējams pietauvot pie pontona, tādēļ tētis noenkuro to līdzās traleriem un glābšanas laivai.

—   Mēs palīdzēsim nolaist buras un visu sakārtot, — piedāvā misters Andersens.

Tētis pasmaida. — Mēs tiksim galā. Dodieties vien mājās. Mēs ar Keru pagaidīsim paisumu un pietauvosim to parastajā vietā.

Misters Andersens paspiež tēta roku. — Paldies, Džim. Tas bija vienreizēji. Es sazināšos ar tevi.

Fēlikss pieceļas un balstās gar “Monas” malu. Viņa tētis palīdz uzkāpt uz nelīdzenajiem ostas mūrī iecirstajiem pakāpieniem. Fēlikss atver muti, it kā grasītos ko teikt, bet tad aizgriežas, satver apsūbējušo margu un uzliek kāju uz nākamā pakāpiena. Es noskatos, kā misters Andersens uzkar pār plecu somu un kāpj augšā aiz Fēliksa, kur misis Andersena nepacietīgi raugās lejā.

Es sakārtoju “Monu” un noslauku sāli no klāja. Tētis man palīdz iebāzt saplēsto omāru grozu auduma maisā.

Viņš noliek to uz grīdas un nopūšas. — Vispār jau mums to laikam vairs nevajadzēs.

Es notraušu drupačas no sēdekļiem un izkaisu tās ostas ūdeņos. Paskatos lejā un ieraugu, kā maza zivs pietraucas un paķer drupačas. — Domā, ka misters Andersens to nopirks?

—    Redzēsim, — tētis saka. — Viņš apspriedīsies ar sievu un vēlāk man piezvanīs.

Mums vēl stunda jāgaida, līdz ieplūst paisuma ūdeņi.

Es dzirdu, kā tas sūcas pār dubļiem, aizpildīdams smilšu tārpu caurumus. Divas jūrasžagatas skraida gar krastu, apstādamies, lai iebāztu savus oranžos knābjus dziļi dubļos. Es palīdzu aizairēt “Mojnu” uz pietauvošanās vietu, vērodama, kā airis samutuļo ūdeni.

—   Šis bija labs izbrauciens, — es saku. — “Mona” labi burāja.

Tētis pasmaida. — Viņa mūs nekad nepieviļ.

Es pamāju, taču nevaru atbrīvoties no domas, ka tieši to nodarām viņai.

Caur pilsētu dodamies atpakaļ uz tantes Bevas māju. Ir vēla pēcpusdiena, un mēs esam noguruši un saulē apsviluši. Es atkrītu dīvānā. Deizija skatās kādu TV spēli, bet tante Beva ada zābaciņus mazajam. Es tikpat kā nekustos, līdz atskan tālruņa zvans. Es saspicēju ausis, lai dzirdētu, ar ko tētis runā.

Es dzirdu, kā tētis atvadās un noliek klausuli. Es negribu zināt. Es negribu dzirdēt, kas viņam sakāms. Tante Beva noliek adīkli un paskatās uz durvīm.

Ienāk tētis, viņš apsēžas man līdzās un izbrauc ar pirkstiem caur matiem.

Tante Beva nogriež televizoram skaņu. — Nu? — viņa jautā.

Tētis papurina galvu un sarauc pieri. — Misters Andersens negrib to pirkt.

Es apsēžos taisni. — Ko?

Tante Beva uzmet viņam niknu skatienu. — Es tev teicu, ka jānolaiž cena.

—   Nav runa par cenu, — tētis atbild. — Misters Andersens tobrīd šķita aizrāvies, taču viņš kaut ko teica par ieklausīšanos Fēliksā un “rīkošanos pareizi”.

—  Viņi dosies atpakaļ uz Londonu, — es saku. — Lūk, ko viņi darīs.

Tante Beva paķer adīkli. — Cerēsim, ka tu drīz atradīsi citu pircēju, Džim. Tikai tā tu vari nomaksāt tos parādus.— Viņa pakrata galvu un uzgriež televizoram skaņu.

Taču es nevaru beigt smaidīt.

Varbūt tas bija baltais delfīns, ko redzēju zem priekšgala viļņiem. Misters Andersens ir pārdomājis. Viņš negrib pirkt “Monu”.

“Mona” aizvien ir mūsu laiva.

Vismaz pagaidām.

16.nodaļa

Pēc stundām sēžu misis Kārteras kabinetā, un viņa vēro, kā piespiežu līmlenti pēdējai no Bībeles izplēstajai lapai. Dažas lapas tā arī neizdevās atrast. Pazudušas jūrā. Uzskatītas par noslīkušām.

Es aizveru Bībeli un pastumju to pār galdu. — Piedodiet, — es nomurminu.

Mācības beidzās pirms pusstundas. Pa kabineta logu redzu dažus klasesbiedrus rotaļu parkā aiz skolas vārtiem. Džeiks sēž blakus ītanam un griežas uz riņķi pirmsskolas bērnu šūpolēs.

Misis Kārtera paliecas uz priekšu, elkoņus uz galda uzlikusi. — Kera, vai zināji, ka es uzaicināju tavu tēvu šodien atnākt pie manis?

Es pamāju. Tētis teica, ka viņa grib parunāt par to, ka es salauzu Džeika Evansa degunu.

—   Un tu zini — kaut ari jūtu līdzi tev šajā situācijā, es nevaru pieņemt, ka skolā ir vardarbība?

Es atkal pamāju.

—   Es pateicu tavam tēvam — ja tas atkārtosies, mums vajadzēs tevi izslēgt.

Daļēji man gribas par to smieties. To gandrīz nevar nosaukt par sodu. Es darītu visu, lai tikai nebūtu jāapmeklē skola.

Misis Kārtera atver Bībeli vienā no izplēstajām lappusēm. Pēkšņi viņas balss skan klusi un nosvērti. — Mēs ar tavu tēvu runājām ari par šo.

Es saraucu pieri un paskatos uz Bībeli. Es jau palūdzu piedošanu. Man netīk domāt, ka viņi runā par mani, apspriež mani aiz muguras.

Misis Kārtera piebīda krēslu tuvāk galdam. — Vai varu tev ko pastāstīt, Kera?

Vienīgais, ko vēlos, ir doties prom.

—   Tas ir stāsts par viru, — viņa saka, — kurš sapņo, ka kopā ar Dievu iet gar jūrmalu.

Es pētu savas rokas. Man nav noskaņojuma klausīties misis Kārteras Bībeles stāstus.

—   Vīrs atskatās uz noieto ceļu un redz, ka vienā vietā ir tikai vienu pēdu nospiedumi. Viņš dusmojas uz Dievu un saka: “Tu atstāji mani, kad biji man visvairāk vajadzīgs. Redzi, smiltīs ir tikai vienu pēdu nospiedumi.”

Es pluinu lapai nepielipušo līmlentes galu. Prātā uzzib atmiņa par mammu, to reizi, kad viņa mani iznesa no jūras, jo biju uzkāpusi jūras drakonam. Es apviju rokas ap viņas kaklu, kāja pulsēja no sāpēm. Es piekļāvos viņai un skatījos, kā aiz mums paliek viņas kailo kāju nospiedumi. Es paskatos uz misis Kārteru. Es jau zinu stāsta beigas.

Viņa man uzsmaida. — Dievs atbildēja vīram: “Es tevi neatstāju. Pēdu nospiedumi, ko redzi, pieder man. Tie ir no reizes, kad es tevi nesu.”

Es aizveru Bībeli un aizslidinu to misis Kārterai.

—   Dievs mūs nekad nepamet, Kera.

—  Un ja nu cilvēks netic Dievam? — es jautāju. Vārdi izskanēja, pirms paspēju tos apturēt. Es zinu, ka mamma netic Viņam.

Es domāju, ka misis Kārtera man nolasīs vienu no savām sapulču runām, taču viņa to nedara. Viņa pieceļas no krēsla un noliek Bībeli atpakaļ plauktā, līdzās atlantam un vārdnīcai. Viņa apsēžas galda malā. — Vai zini, Kera, — viņa ierunājas. — Ja tu kādu mīli, šis cilvēks tevi nekad pavisam neatstāj. Daļa no viņa vienmēr paliek ar tevi, dziļi sirdī.

Es pamāju un sakustos krēslā. Es pēkšņi jūtu karstumu un man sāk trūkt gaisa. Es nevēlos, lai viņa ar mani par to visu runā. Es gribu iet prom.

—   Vari doties mājās, — misis Kārtera smaida. — Bija patīkami ar tevi šodien parunāties, Kera.

Es gandrīz izskrienu no viņas kabineta un paķeru jaku no skapīša. Es negribu iet ārā pa parādes vārtiem un caur visiem skolēniem parkā. Es jūtos pārāk satraukta. Es parādes durvju vietā izvēlos doties pa gaiteni uz personāla autostāvvietu skolas otrā pusē. Ja došos pa galveno ceļu ārā no pilsētas, varu atgriezties atpakaļ gar piekrasti, nevienam, it īpaši Džeikam un ītanam, manot.

Taču tas nav tikai tādēļ. Es vēlos atrast attaisnojumu, lai aizietu atpakaļ uz jomu un atkal meklētu delfīnus. Tētis

mani negaidis mājās vēl vismaz stundu, tāpēc man vēl ir laiks. Varbūt man iznāks laiks aiziet apraudzīt “Monu”. Es nespēju noticēt, ka viņa aizvien pieder mums. Fēlikss šodien nebija skolā, tāpēc, šķiet, ka man taisnība un viņš tomēr dosies atpakaļ uz Londonu. Es priecājos, ka viņš nepirks “Monu”, taču daļa manis vēlējās viņu šodien satikt skolā, jo, kad viņš ieraudzīja tintes zivi un rifu, šķita, ka arī viņam tas kaut ko nozīmē.

Ceļš no skolas aizvijas kalnā, zem koku zariem, kas met tumšas zebru svītru ēnas uz asfalta. Aiz koku tuneļa, starp vārtiem un spraugām augstajā dzīvžogā, es ieraugu jūru. Gara zāle un tīteņi vijas pār panīkušo, vēja saliekto lazdu. Es uzkāpju uz pakāpiena, kas ved uz kviešu lauku, un aizskrienu pa rugājiem klāto celiņu uz klintīm. Man virs galvas ir skaidras, zilas debesis. Vējš atnes kokosriekstu aromātu no irbuleņu krūmiem, kas aug gar klintsaugšu, un vientuļa kaija planē gaisā, izpletusi spārnus, lai uztvertu augšupvelkošās straumes no jūras.

Es izlienu caur irbulenēm un paskatos lejā. Ūdens līcī mirguļo. Man jāizklāj acis tā atstarotās spozmes dēļ. Taču es redzu vēl kaut ko kustamies ūdenī. Zili pelēks delfīna ķermenis svaidās seklajos ūdeņos. Es dzirdu to saucam, tā spalgos svilpienus. Tas metas uz priekšu ūdens šaltīs, cenzdamies nokļūt uz smiltīm. Es nespēju noticēt, ka tas tiešām ir šeit, it kā tas gaidītu mani.

Es norāpjos pa klinti un nolecu dažus pēdējos soļus līdz mazajai pludmalei, ko atseguši atplūdi. Es skrienu caur laukakmeņu labirintu. Manas pēdas plaukšķ mīkstajās, slapjajās smiltīs. Ūdens peļķēs un bālie laukakmeņi atstaro spožo gaismu. Es neapstājos. Kaiju bars paceļas gaisā, un krauklis ieķērcās un no akmens ielec seklajos viļņos. Cits krauklis palecas un paceļas gaisā. Tā spārnu gali gandrīz aizskar manu galvu.

Tad es to ieraugu.

Kaut ari laukakmenj. ir klāts jūraszālēm, tas ir pārāk gluds un balts, lai būtu akmens. Tas nav nekāds akmens.

Tas ir delfīns.

Tas ir baltais delfīns, kas guļ izmests krastā. Mazi viļņi skalojas ap viņu. Bet smiltis ir slapjas un cietas. Ap viņas astes spuru vijas paisuma zīmes — putas un jūraszāles. Paisums ir beidzies un atkāpies jūrā.

Otrs delfīns ūdenī atkal steidzas uz krastu. Cik stulbi no manas puses iedomāties, ka viņa gaidīja mani. Viņa mani nemaz negaidīja. Viņa mēģina piekļūt savam mazulim, kas guļ man līdzās smiltīs.

Es nekad neesmu redzējusi delfīnu tik tuvu. Esmu tos redzējusi no attāluma un grāmatās, taču nekad neesmu atradusies tiem tieši blakus. Es pieļauju, ka baltais delfīns ir mazs, taču es saprotu, ka tas nav jaundzimušais. Viņa varētu būt viena no pagājušā gada mazuļiem. Es nopētu viņu no muguras izliekuma un spurām, līdz astes spurai. Viņa nemaz nav īsti balta. Viņas ķermenis ir bāli rozā un spuras un aste ir zilgana. Muguru klāj dziļas, asiņainas skrambas. Viņas elpošanas atverē nav ūdens, taču es neredzu un nedzirdu viņu elpojam.

Es pasperu soli uz viņas pusi. Viņas acis ir puspavērtas. Plakstiņi ir sausi un pārklājušies ar sāls garozu. Acis izskatās duļķainas un nedzīvas, kā matēts stikls. Viņa nemirkšķina un nekustas.

Es notupstos tai līdzās smiltīs. Ap viņas apakšžokli ir apvijušās biezas jūraszāles. Tikai ciešāk ieskatoties, es pamanu, ka tās nav jūraszāles. Tas ir smalks zvejas tīkls.

Smalks neilona tikls, kas ir apvijies tik cieši, ka dziļi iegriezies ādā zem viņas delfīna smaida. Viņas mēle ir zili melna un pietūkusi. Neilona driskās ir apķērušās ap knaģveida zobiem. No ievainojuma paceļas mušu bars, un es ieraugu kraukļu knābienu pēdas gar žokli.

Es noslīgstu ceļos un jūtu iekšā kāpjam žulti. Es varu iedomāties, kā viņa nonāca šādā stāvoklī. Es redzu viņu slīkstam, sapinušos tumšos ūdeņos, svaidāmies zvejas tīklā un mēģinot izbēgt.

Es aizveru acis un cenšos aizgaiņāt šīs domas.

Taču slīkstošā delfīna tēls mani vajā.

Es apšļakstu seju ar ūdeni un atveru acis.

Debesīs spoži spīd balta saule. Zem krekla, pār muguru notek sviedru lāse.

Es vairs negribu šeit atrasties.

Es pieceļos, lai dotos prom. Taču es vēlos vēl reizi pieskarties delfīnam, pirms eju.

Es samitrinu pirkstus un pastiepju roku, lai noglāstītu tā seju.

17. nodaļa

-       FŪŪŠŠSS!!!

Es ieveļos ūdeni.

Gaisu piepilda slapjas elpas pūtiens.

Tas smird pēc zivīm.

Delfīns ievelk elpu, no atveres skan svilpjoša sūkšana, tad atvere atkal aizcērtas.

Tagad delfīna acis ir plati vaļā. Viņa mani vēro. Es šļakstinu ūdeni ar plaukstu. — Tu esi dzīva, — es iesaucos.

—  Tu esi dzīva!

Delfīna astes spura kūļājas seklajā ūdeni.

Es pieceļos un notupstos viņai līdzās tā, ka mana seja ir blakus viņējai. Es ieskatos viņas mazajā, bāli sārtajā acī. Viņa samirkšķina un paskatās uz mani, it kā censtos saprast, kas es esmu un ko taisos darīt.

Mana galva ir tukša. Visus šos gadus es klusībā sapņoju, ka izglābšu delfīnu, un tagad nezinu, ko darīt. Es uzlieku rokas uz viņas sāniem un mēģinu viņu ievelt jūrā, taču viņa ir tikpat smaga kā krasta laukakmeņi. Uz zemes viņa ir daudz smagāka. Viņa atkal ieelpo, pēkšņa gaisa brāzma, un es prātoju, vai neesmu viņai šādi nodarījusi sāpes.

Es pastiepjos, lai atkal pieskartos baltā delfīna sejai. Viņas āda ir sausa un cieta kā saules izkaltēta gumija. Es atceros, ka man jāgādā, lai viņa ir slapja un pasargāta no saules. Viss, ko mamma man mācīja, tagad sāk ataust atmiņā. Es zinu, ka viņas ķermenis te var atūdeņoties. Es pielecu kājās un skrienu pa pludmali no akmens uz akmeni, raudama no tiem slapjas jūraszāles. Es salieku tās ap viņas ķermeni, uzmanoties, lai neapklātu elpošanas atveri.

Es izroku bedres smiltīs zem viņas spurām, lai mazinātu spiedienu uz kauliem. Gar izkašņātajām smiltīm plivinās sīciņi kukaiņi. Es atglaužu matus no acīm un redzu, ka baltais delfīns mani aizvien vēro.

Es piespiežu sevi paskatīties uz viņas savainoto muti. Zvejas tikls ir iegriezies dziļi ādā. Es mēģinu uzmanīgi izvilkt zaļo tiklu, atritinot to no viņas zobiem. Slapjajās smiltīs notek svaigas asinis. Kad pavelku tiklu, delfīns saraujas un uzsit ar asti. Viņas mute ir sadragāta — asiņaina ādas un muskuļu masa. Varu pat ieraudzīt cauri spīdam balto žokļa kaulu. Tādā stāvoklī viņa nevar ķert zivis. Pat ja es kopā ar viņu sagaidīšu paisumu, es neticu, ka viņa izdzīvos.

Es pasmeļu ūdeni plaukstās un pilinu to pār viņas ievainojumiem. Es nezinu, ko darīt. Es vienkārši nezinu.

Māte ir aizslīdējusi atpakaļ līdz ar bēgumu un ir pārāk tālu, lai sadzirdētu viņas saucienus. Baltā delfīna acis aizveras. Es nogaidu, lai saklausītu viņas elpu. Es galvā skaitu sekundes, taču ieelpas nav. Es nezinu, cik ilgi viņa var šādi izturēt.

—    Mosties, — es iekliedzos. Es pabungāju ar pirkstiem pa viņas sāniem. Viņa izpūš gaisu pa elpošanas atveri. Viņa atkal atver aci un paskatās uz mani. Viņa nedrīkst gulēt. Delfīni neguļ. Es zinu — ja viņa aizmigs, viņa nomirs. Es atceros, kā mamma stāstīja, ka katra delfīna ieelpa ir apzināta doma. Cilvēkiem nav jādomā, lai elpotu, bet delfīniem jā’ātceras par katru ieelpu. Delfīni, kas cieš nebrīvē, var izvēlēties neelpot. Viņi var izvēlēties mirt.

Bet es negribu, ka viņa mirst.

Es iemērcu jaku ūdeni un izgriežu to pār viņas muguru. Es visu laiku sarunājos ar viņu. Es stāstu viņai, ka viņa atkal peldēs jūrā kopā ar māti.

Viņa cieši vēro, kā es notraušu smiltis gar viņas acīm un muti. Es ieskatos viņas mazajā bālajā aci, un mani pārņem savāda sajūta, it kā es lūkotos pati sevī. Es prātoju, vai arī viņa redz savu atspulgu manā pasaulē.

Es jūtu, ka kaut kā uzturu viņu pie dzīvības.

Es zinu, ka man jāsameklē palīdzība, taču es nevaru viņu šeit atstāt vienu.

Klintsaugšā ķērc kraukļi.

Es piespiežu galvu viņējai un aizveru acis.

Es nezinu, ko darīt.

Es vienkārši nezinu.

—   KERA!

Es paskatos augšup un apgāžos augšpēdus smiltīs.

Kāds ūdenssportista tērpā un fluorescējošā glābšanas vestē brien pa seklajiem ūdeņiem uz manu pusi.

Es nespēju noticēt.

Pret sauli redzams tikai siluets, taču es zinu, kurš tas ir.

—   Kā tu šeit nokļuvi? — es jautāju.

18. nodaļa

Fēlikss apstājas seklajā ūdeni un skatās uz stāvo klinti man aiz muguras. — Es tev varētu jautāt to pašu, — viņš saka. — Es tētim teicu, ka tā pludmalē esi tu.

Aiz Fēliksa ieraugu viņa tēti peldam no dingijas, kas noenkurota līcī.

Fēlikss notupstas līdzās delfmam. — Kas te noticis?

Es nometos ceļos viņam blakus. — Viņa bija sapinusies zvejas tiklā.

—  Vai viņa ir dzīva?

Es pamāju. — Tik tikko dzīva.

Es dzirdu Fēliksa tēva pēdas atsitamies smiltīs aiz mums. Viņš nometas ceļos līdzās baltajam delfīnam.

—   Ūdeni trako vēl viens delfīns, — viņš saka. — Tas gandrīz iejauca ar asti man pa kāju. Šis laikam ir mazulis.

—    Mums jāsadabū palīdzība, — es saku. — Jūras glābšanas dienests palīdzēs šajā situācijā.

Fēliksa tētis izvelk mobilo no ūdensnecaurlaidīgas gurnu somas. Viņš nospiež taustiņu un sarauc pieri.

—   Nav zonas. Droši vien klinšu dēļ.

—   Vai mēs nevaram iegrūst viņu ūdenī?— jautā Fēlikss.

Es papurinu galvu. — Viņai nepieciešams vetārsts.

Fēliksa tētis pieceļas un paskatās uz laivu. — Klau, es došos atpakaļ pēc palīdzības. Jūs abi palieciet ar delfīnu.

—  Ejiet uz kuģniecības lietu veikalu un pavaicājiet pēc Karla, — es saku. — Šķiet, ka viņš tur strādā pusslodzi.

Es noskatos, kā Fēliksa tētis iekāpj laivā un izbrauc no šaurās jomas. ŠI laiva nav tāda kā buru laivas burāšanas klubā. Fēliksa tētis sēž dziļi laivas vidū kā sacīkšu automašīnas vadītājs, nevis pakaļgalā pie stūres grozīkļa.

Es pasmeļu ūdeni no vagas gar delfīna ķermeni un uzleju to uz jūraszālēm, kas pasargā to no saules. — Es domāju, ka tu atgriezīsies Londonā.

Fēlikss sarauc pieri. — No kurienes tev šādas domas?

—    Tevis šodien nebija skolā, un tavs tēvs negribēja pirkt “Monu”. Viņš teica, ka ieklausīsies tavās vēlmēs.

Fēlikss palīdz smelt ūdeni, un pārlaiž savu mitro roku pār delfīna ādu. — Tētis manī tiešām ieklausījās, — viņš atbild. — Vakardienas burāšana bija pats foršākais, ko es jebkad esmu darījis, bet es viens pats nevaru burāt ar tādu laivu kā “Mona”. Aizmirsi, ka man patīk būt noteicējam?

—  Nu un, — es atbildu.

Fēlikss atsēžas smiltīs un plati pasmaida. — Tādēļ tētis aizņēmās buru laivu no kāda paziņas, kas darbojas cerebrālās triekas labdarības iestādē. Es nespēju noticēt, kad viņi to šodien atveda. Tādēļ es nebiju skolā. Mēs ar tēti nolēmām to šodien izmēģināt līci. Tā ir izgatavota paraolimpiādei. Sēdeklis atrodas zemu kubrikā, un es varu kontrolēt buras un stūri ar centrālu vadības sviru, izmantojot tikai vienu roku.

—  Tad tu tiešām mācīsies burāt? — es jautāju.

Fēlikss pasmaida. — Ne tikai. Es plānoju uzvarēt regatē ap Galroku pēc piecām nedēļām.

Es uzšļakstinu viņam ūdeni. — Tu paliksi otrajā vietā. “Mona” šogad uzvarēs. Viņa vienmēr uzvar.

Fēlikss mani arī apšļakstina un iesmejas. — Ja es būtu tavā vietā, es par to negalvotu.

* * *

Mēs sadzirdam glābšanas laivu, pirms tā ir saredzama. Oranžā piepūšamā laiva ar slaidu loku iegriežas jomā, un tās priekšgala viļņos lēkā delfīna mamma. Tētis un misters Andersens sēž laivā kopā ar diviem Jūras glābšanas dienesta brīvprātīgajiem. Viens no tiem ir Karls, mammas pagājušā gada jūras bioloģijas students, bet otrs Gregs, viens no vietējiem krabju zvejniekiem un eskalopu nirējiem.

Karls izslēdz motoru, nolaiž ūdenī mazu enkuru un izlec no laivas. Viņš skrien pa saulē zaigojošajām smiltīm pie mums. Es neesmu viņu satikusi kopš nakts, kad laidām jūrā sveces mammai. Viņš mēdz taisīt satriecošas nāru un jūras briesmoņu skulptūras no smiltīm tikai man.

Es novelku viņu zemē sev līdzās. — Tev viņa jāglābj, Kari, — es saku.

Karls nometas ceļos un noņem dažas jūraszāles no delfīna sejas, un klusi iesvilpjas. — Viņa ir albīns. Es nekad neesmu redzējis albīnu delfīnu.

—   Viņa ir smagi ievainota, — es saku. — Viņai vajadzīgs vetārsts.

—   Mēs piezvanījām vetārstei, bet viņa pašlaik ir citā izsaukumā, — Karls atbild. Viņš iespīdina mazu kabatas lukturīti delfīna mutē. — Tev taisnība. Nelāgs ievainojums.

—    Bet cik drīz vetārste ieradīsies? — Man šķiet, ka delfīns nespēs diez ko ilgi izturēt.

—    Viņa teica, ka paziņos pa rāciju, kad būs ceļā, — viņš atbild.

Tētis notupstas man līdzās. — Misters Andersens man pateica, ka tu esi šeit. Tu zini, ka nedrīksti nākt šurp viena.

—    Piedod, tēt, — es atbildu. — Bet ja es nebūtu atnākusi…

Tētis nopūšas un papurina galvu. — Tu nevari tā vienkārši aizblandīties. Man jāzina, kur tu esi.

—   Es nākamreiz tā nedarīšu, tēt…

—   Paturi šo, — saka Karls. Viņš man padod mērlentes galu. — Stāvi galvas pusē, Kera. Tev negribētos trāpīties viņas astei ceļā.

Mēs nomērām delfīnu no deguna līdz astes spurai. Karls iebāž roku melnajā somā un izvelk bloknotu un pildspalvu. — Simt sešdesmit centimetri, — viņš saka. — Viņa nevar būt daudz vecāka par gadu. Iespējams, ka viņa vēl barojas no mātes.

Fēlikss norāda uz ūdeni. — Viņas māte ir tur un gaida viņu.

Karls pamāj un izdara piezīmes bloknotā. — Mēs viņu redzējām pa ceļam.

Ari Gregs notupstas, lai nopētītu balto delfīnu. Viņš piespiež roku viņas sāniem. Kad viņš to atlaiž, viņas ādā paliek rokas nospiedums. Viņš pakrata galvu. — Tā nav laba zīme. Viņa ir ļoti dehidrējusies.

Karls paskatās pulksteni. — Arī viņas elpošana ir paātrināta. Desmit ieelpas minūtē. Vajadzētu būt četrām, piecām. — Viņš apsēžas uz papēžiem un pakasa zodu.

Es samitrinu pirkstus un pārvelku pār baltā delfīna seju. — Ko mēs iesāksim, Kari?

Karls izlaiž pirkstus caur matiem. — Iedosim viņai šķidrumu pa caurulīti, kamēr gaidām vetārstu.

Gregs pamāj. — Tas uzlabos viņas pašsajūtu. Taču es nedomāju, ka vetārsts varēs daudz ko līdzēt.

Mana mute kļūst sausa. — Ko tu gribi teikt — nevarēs daudz līdzēt?

Karls paskatās uz Gregu un tad uz mani. Viņš runā klusi, lai mazinātu triecienu, taču tam nav nozīmes, jo vārdi ir tie paši. — Ievainojumi ir ļoti nelāgi, Kera. Viņa nevarēs pati ķert zivis, un es šaubos, vai varēs zīst no mātes. Ja mēs viņu palaidīsim jūrā, viņa nomirs.

Viņš iebāž roku somā un izvelk garu, caurspīdīgu cauruli.

—    Tu gribi teikt, ka vetārste viņu iemidzinās? — es jautāju.

Karls paceļ acis un pamāj. — Man žēl, Kera. Nedomāju, ka viņai būs izvēle.

Es pieceļos un pakāpjos tālāk no viņa. — Bet māte viņu gaida.

Tētis mani apskauj. — Es zinu, ka ir grūti, bet Karlam taisnība. Būtu nežēlīgi palaist viņu atpakaļ jūrā.

Es atgrūžu tēta rokas un nikni paskatos uz Kārlu.

Karls notupstas pie delfīna galvas un paskatās uz mani. — Tu visu esi loti labi izdarījusi, Kera. Jūs abi ar Fēliksu visu izdarījāt pareizi.

Es veltu viņam du^nigu skatienu. — Bet jēgas nekādas.

—    Ir gan, — viņš atbild. — Tu esi atvieglojusi viņas ciešanas.

Es skatos, kā Karls nomēra vēderā ievadāmo cauruli pret delfīna sānu un ieslidina to viņai mutē. Viņa pakrata galvu, kad caurule pārslīd pār pietūkušo mēli.

—  Viņai sāp, — es saku.

Karls neko nesaka un nenolaiž acis no delfīna, līdz caurule ir iestumta vietā. Viņš pieceļas un paceļ augstu gaisā šķidruma maisu. Es skatos, kā maiss saplok, šķidrumam tekam pa cauruli. Es tikai stāvu un noraugos viņā. Es nespēju noticēt, ka ir nonācis tik tālu, ka viņi neko citu vairs nevar darīt.

Karls paskatās uz Gregu. — Varbūt aizved šos abus uz ostu? Tu vari atvest vetārsti, kad viņa ieradīsies.

—   Es nekur nebraukšu, — es saku.

Fēlikss atlaižas un iespiež rokas dziļi smiltīs. — Es ari palieku.

Karls piespiež galvu šķidruma maisam. — Tu negribētu palikt.

—   Nāc, Kera, — tētis aicina. Viņš paņem mani zem rokas. — Manuprāt, tā būs labāk.

—    Tu arī, Fēliks, — saka misters Andersens. — Tu izdarīji visu, ko varēji.

Es izraujos no tēta un nometos ceļos pie baltā delfīna, un noglāstu viņas galvu. Viņa mani tik cieši vēro, ka man liekas, ka viņa vēlas, lai mēs palīdzam. Es zinu, ka viņa negrib mirt.

Es paskatos uz Kārlu. — Ir jābūt kaut kam, ko varam darīt.

Ari Fēlikss notupstas viņai līdzās. — Kādēļ mēs nevaram viņu aizvest uz glābšanas centru, kur par viņu var parūpēties, kamēr viņa atlabst? Tā dara Amerikā.

—   Šeit nav jūras faunas centru, — atbild Karls. — Pat ja būtu, viņu varētu neuzņemt, jo savvaļas dzīvnieki var aplipināt nebrīvē turētos ar slimībām.

—   Peldbaseins? — turpina Fēlikss. — Vai tāds mazs piepūšamais baseins, ko var nopirkt?

Es pamāju. — Fēliksam taisnība. Jābūt kam tādam, ko mēs varētu izmantot.

Karls noliek šķidruma maisu un nopūšas. — Klau, bērni, nav jēgas. Pat ja mēs varētu izmantot kādam piederošu peldbaseinu, tas nebūtu piemērots delfīnam. Pirmkārt peldbaseinā ir daudz ķimikāliju un saldūdens, nevis sālsūdens. Lai savāktu mēslus, ūdens būtu jāmaina un jāfiltrē; Aizmirstiet. Šajā valsti nav sālsūdens baseinu. Mums nekā tamlīdzīga nav.

Es pielecu kājās. — Bet mums ir, Kari! — es gandrīz izkliedzu šos vārdus. — Mums ir tieši tas!

19.nodaļa

—  Zilais baseins? — vaicā Karls.

Es pamāju. — Tu zini: plūdmaiņas baseins pie zemesraga. Tas ir ideāli piemērots. Jūras ūdens to pārskalo un iztīra divreiz dienā.

—    Es nezinu, — saka Karls. — Ja saceļas vētra, tur var būt lieli viļņi. Mēs nevaram pakļaut glābēju dzīvības riskam.

Es paskatos skaidrajās, zilajās debesīs. — Šonedēļ tiek solīts labs laiks, — es saku. — Lūdzu, Kari, mums jāizmanto šī iespēja.

Karls paskatās uz Gregu un parausta plecus.

—   Man šķiet, ka to ir vērts pamēģināt, — ierunājas misters Andersens.

—   Mums ir jāmēģina, — saka Fēlikss.

Karls nopūšas. Viņš uzmanīgi izvelk cauruli no delfīna vēdera. Tā izslīd noķepusi ar asinīm un siekalām.

—  Es sazināšos ar vetārsti, redzēs, ko viņa teiks.

Es noskatos, kā Karls aiziet pa nogāzeno pludmali uz glābšanas laivu. Es pagrābju plaukstās smiltis un ļauju tām izbirt caur pirkstiem. Karls runā pa radio. Es cenšos ko noprast no viņa sejas izteiksmes, taču tikai redzu, kā viņš māj ar galvu un rauc pieri. Fēlikss parāda, ka tur savas veselās rokas īkšķi. Es pasmaidu, taču iekšēji nejūtu pārāk lielu cerību. Karls nāk atpakaļ pie mums, viņa seja ir drūma un nopietna.

Es pielecu kājās un nopurinu smiltis no drēbēm.

—   Ko viņa teica?

Karls papurina galvu. — Vetārste uzskata, ka pārvietošanas radītais stress delfīnam var būt pārāk liels.

—  Tā ir viņas vienīgā iespēja, — izsaucas Fēlikss.

—     Es zinu, — atbild Karls, — bet vetārste var pie mums nokļūt ātrākais pēc stundas. Ņemot vērā ievainojumu smagumu, viņa uzskata, ka ir vērts izmēģināt jūsu plānu un aizvest delfīnu uz plūdmaiņas baseinu, lai viņa var to apskatīt tur.

—   Paldies, Kari, — es pasmaidu. — Tagad viņai kļūs labāk. Es zinu.

Karls papurina galvu. — Viņa ir ļoti smagā stāvoklī. Pārāk nesaceries.

Karls paņem brezenta gabalu no laivas, un es palīdzu pielikt malas pie delfīna sāniem.

—    Kad velsim viņu, — Karls norāda, — uzmanieties no astes. Turieties pa gabalu ari no elpošanas atveres. Delfīnu elpā var būt nejauku slimību ierosinātāji.

Mēs sastājamies rindā un uzliekam rokas uz delfīna muguras. j-.

—   Šī ir riskantā daļa, — saka Karls. — Viņas plaušas ir saspiestas zem ķermeņa svara. Viņai var būt grūti elpot.

Karls pamāja un mēs stumjam un paliecam viņu uz vienu pusi. Gregs paslidina zem viņas brezenta gabalu, un mēs veļam viņu uz otru pusi un izvelkam brezentu zem viņas. Delfīns kūļā asti smiltīs. Kopš šķidruma saņemšanas viņa šķiet krietni spēcīgāka. Peldspuras un aste vairs nav zilas, bet atguvušas rozīgo nokrāsu. Karls apsmērē elpošanas atveri ar vazelīnu un uzklāj uz delfīna ķermeņa saules aizsargkrēmu, bet Gregs notrauš no brezenta granti un smiltis.

Es kopā ar tēti satveru brezenta stūri. Delfīns ir daudz smagāks, nekā biju iedomājusies, un mēs ar pūlēm tiekam līdz ūdens malai. Gregs piestumj laivu tuvu pie krasta, un mēs ieceļam delfīnu iekšā. Viņa aizņem gandrīz visu laivu, un mums jāsēž uz gumijas malām. Es uzvelku glābšanas vesti un pieķeros laivas malai, bet Karls iedarbina motoru un izvada laivu no jomas jūras vējā un viļņos.

Delfīna māte mums seko, gandrīz piespiedusies pie laivas, galvu pacēlusi virs ūdens, lai redzētu savu mazuli. Viņa svilpj un klikšķina, un spēcīgi kūļā asti. Es prātoju, ko viņa cenšas pateikt un vai saprot, ko cenšamies izdarīt.

—   Arī viņa ir savainota, — es saku.

Karls aizsedz ar roku acis no saules. Viņas muguras spurā ir dziļš V veida iegriezums, tā malas ir jēlas un klātas sarecējušām asinīm. — Nedomāju, ka ir tik traki kā iz

skatās, — viņš saka. — Tas ir virspusējs, un tam vajadzētu labi sadzīt.

Iebraucot ostā, Karls samazina ātrumu. — Es nevaru aizvest viņu līdz plūdmaiņas baseinam, — viņš saka. — Tur bēguma laikā ir pārāk daudz akmeņu. Būs no šejienes jāved pa sauszemi.

Delfīna māte mums seko, viņas muguras spura šķeļ ūdeni, it kā viņa būtu piesieta virvē aiz laivas. Viņa aizvien ir ar mums, kaut arī ostā smird pēc naftas un dīzeļa un ārpus borta motora skaņa droši vien atbalsojas ūdenī starp ostas sienām.

Ir bēgums, un es jūtu laivas dibenu skrāpējamies pa dubļiem un akmeņiem. Karls apstājas elliņa galā, kur betons ir klāts ar jūras pīlītēm un zaļš no jūraszālēm un aļģēm.

—   Es aiziešu pēc pikapa, — saka Gregs. — Mēs aizvedīsim viņu uz Zilo baseinu.

Karls pamāj. Viņš samitrina lupatu un ļauj ūdenim pilēt pār baltā delfīna muguru. Delfīna māte uzpeld dziļākos ūdeņos un skaļi izlaiž gaisu. Baltais delfīns viņu atdarina, viņi ar izelpas fūūūšsss sauc viens otru, pavēstot, ka vēl ir turpat.

—   Kā viņa zinās, kurp vedam mazuli? — es jautāju Karlam.

Viņš parausta plecus. — Lūk, kādēļ šī varētu nebūt tā labākā ideja. Šķiršanās stress viņai var izrādīties par smagu.

Es redzu, kā Grega pikaps atpakaļgaitā piebrauc pa elliņu. Līdzi skrien vēl divi Jūras glābšanas dienesta brīvprātīgie. Gregs aizcērt vadītāja durvis un attaisa pikapa kravas kasti. — Vetārste mūs gaida pie plūdmaiņas baseina, — viņš saka. — Tur ir arī citi brīvprātīgie.

—   Labi, — Karls pamāj. — Vedīsim viņu turp.

Karls palīdz Fēliksam izkāpt no laivas, un es pievienojos Fēliksam uz elliņa. Mēs atkāpjamies, lai ļautu brīvprātīgajiem iecelt balto^delfinu pikapā. Viņa guļ uz putu matrača, kas iespiests starp Grega krabju groziem un salocītiem tīkliem.

Karls pagri&žas pret tēti un misteru Andersenu un pamāj mūsu virzienā. — Es domāju, ka jums vajadzētu bērnus aizvest uz mājām, — viņš saka. — Viņiem jāsasildās un jāuzvelk sausas drēbes.

—   Es jūtos lieliski, — es atbildu. Iebāžu rokas padusēs, lai sasildītu un noslēptu zilos pirkstus. Manas pēdas ir sastingušas no aukstuma.

—   Es arī jūtos lieliski, — piebalso Fēlikss.

Misters Andersens ar vienu roku apskauj Fēliksu.

—   Paskaties uz sevi. Tu drebi. Tu esi pārsalis.

Es uzlieku pēdu uz buksēšanas stieņa. Es gribu iekāpt mašīnā līdzās baltajam delfīnam un kopā doties uz plūdmaiņas baseinu. — Man jābrauc jums līdzi, Kari, — es saku.

Karls izstiepj roku, lai apturētu mani. — Ne šoreiz, — viņš atbild. — Vetārstei vajadzēs laiku, lai viņu apskatītu un pieņemtu lēmumu.

—   Bet man jābrauc!

Karls iekāpj līdzās baltajam delfīnam. — Es vakarā piezvanīšu tavam tētim. Es tev paziņošu, kas notiek.

Gregs ierūcina pikapu, un baltais delfīns kūļā asti un pūš gaisu pa elpošanas atveri.

Es pieķeros kravas kastei. — Neļauj viņai nomirt, Kari! Lūdzu, neļauj vetārstei viņu iemidzināt.

Karls paskatās lejup un pakrata galvu. — Tas nebūs manā ziņā, Kera.

Es uzlieku rokas uz delfīna sejas un ieskatos viņai acīs. Taču viņa raugās man pāri uz savu mammu un apvāršņa zilo izliekumu, tālu aiz ostas sienām.

Karls atāķē manas rokas. — Laid vaļā, Kera.

Es atlaižu rokas un skatos, kā pikaps uzbrauc pa elliņu un pazūd starp mašīnām uz ostas ceļa.

Man tas nepatīk. Man nepatīk, ka viņi šitā atrauj viņu no mātes. Es jūtos, it kā būtu viņu kaut kā nodevusi.

Tas šķiet ļaunāk, nekā ļaut viņai izmēģināt laimi, atgriežoties jūrā.

20. nodaļa

Deizija dāsni noklāj baltmaizes bulciņu ar ievārījumu.

—   Vai iesim apciemot delfīnu?

Es pieliku pirkstus pie lūpām. Tante Beva vāra tēju.

—   Būs jāiet tagad, — es čukstu, — pirms skolas.

Deizija pamāj un aprij bulciņu.

Vakar viņa sēdēja acis iepletusi un klausījās, kā es viņai stāstu visu par balto delfīnu. Viņa man veltīja dusmīgu skatienu, kad pateicu, ka arī Fēlikss palīdzēja. Es teicu, ka viņš patiesībā ir tīri normāls, ka dienā, kad satikām viņu kafejnīcā, viņš vienkārši bija dusmīgs. Taču šķita, ka nav nozīmes tam, ko saku par Fēliksu, jo Deizija jau ir izdarījusi spriedumu par viņu.

Es uzlieku plecā somu un gaidu Deiziju pie durvīm.

Tante Beva samiedz acis un paskatās uz mani. — Tu agri izej.

—   Jānodod mājasdarbs, — es atbildu.

Viņa cieši paskatās uz mani un Deiziju. — Jūs taču netaisāties doties pie tā delfīna, ko?

Es paraustu plecus. — Kāda delfīna?— Es paskatos uz Deiziju, bet viņa koši piesarkst un skatās grīdā.

Tante Beva sakrusto rokas uz krūtīm. — Pie tā, par kuru Džims runāja pa tālruni, kad bijāt devušās gulēt.

—   Ko viņš teica?

—  Es nezinu, — tante Beva atbild. — Es visu nedzirdēju.

—  Es tikai gribu zināt, vai ar to viss kārtībā, — es saku.

—  Jūs abas dosieties pa taisno uz skolu. Tu jau pietiekami nepatikšanu esi sastrādājusi, un es negribu, ka ari Deizija iekuļas kādā ķezā.— Viņa paķer savu somiņu un mājas atslēgas. — Vispār es pati jūs turp aizvedīšu.

Nav jēgas ar viņu strīdēties. Tētim ir agrā maiņa, tāpēc nevaru pajautāt viņam.

Visu ceļu līdz skolai es cenšos saskatīt zemesragu, taču plūdmaiņas baseins ir aizslēpies zem klintīm un nav redzams. Grega pikaps ir novietots zemesraga autostāvvietā, tāpēc man atliek vien cerēt, ka tas nozīmē, ka Gregs un Karls vēl ir tur un delfīns ir dzīvs.

*  * *

Es visu dienu nespēju nekam koncentrēties. Fēlikss ir pārcelts uz spējīgāko grupu matemātikā un angļu valodā, tāpēc es varu viņu satikt tikai starpbrīdī.

Viņš sarunājas ar divām meitenēm no klases saldumu kioska, bet, ieraudzījis mani, pamet viņas. Es apsēžos viņam līdzās uz rotaļlaukuma sola. — Kā delfīnam?

Fēlikss ņemas ap šokolādes papīru un noplēš tā stūri ar zobiem. — Karls piezvanīja, lai pateiktu, ka viņa vēl ir dzīva, — viņš atbild. — Viņiem vajadzīgi brīvprātīgie, lai balstītu viņu uz'plosta, līdz viņa var pati noturēt līdzsvaru ūdenī. Tētim ir divu stundu maiņa un tad viņš lenčā atbrauks man pakaļ uz skolu.

—    Es varētu tevi vēlāk tur satikt, kad man beigsies stundas, — es ierosinu. — Varbūt Karls mums arī ļaus palīdzēt.

—    Jā, tas būtu forši, — Fēlikss piekrīt. Viņš nolauž šokolādi un piedāvā man. — No manas iepriekšējās skolas varēja izslēgt par šokolādes ēšanu.

Es iebāžu mutē divus šokolādes gabalus. — Nevar

būt!

Fēlikss pasmaida. — Šokolāde bija aizliegta. Mums atļāva našķoties tikai ar muslī batoniņiem un burkānu nūjiņām.— Viņš iebāž atlikušo šokolādi mutē un runā ar pilnu muti. — Domāju, ka man te varētu iepatikties.

*  * *

Pēc lenča es vēroju, kā virs skolotājas galda pulksteņa rādītāji lēnām griežas un griežas uz riņķi. Esmu greizsirdīga uz Fēliksu, kurš jau ir pie Zilā baseina. Kad atskan pēdējās stundas beigu zvans, esmu pirmā ārā pa vārtiem. Es skrienu uz Deizijas skolu un paķeru viņu aiz rokas, tiklīdz ieraugu. Gandrīz vai rauju viņu pa ceļu. Es nevaru sagaidīt, kad ieraudzīšu delfīnu.

—    Nāc! — Es uzlieku viņas somu uz pleca. — Mums jāskrien.

Paisuma dēļ nav iespējams pa smiltīm aiziet līdz Zilajam baseinam, tāpēc ar Deiziju skrienu pa ceļu gar krastu. Tagad zemesraga autostāvvieta ir pilna ar mašīnām, bet Grega pikapa starp tām nav. Turklāt gar krasta ceļu ir sapulcējušies daudzi cilvēki. Klintī virs baseina stāv ļaužu pūlis. Šķiet, ka ziņas par delfīnu ir izplatījušās ātri. Es spraucos caur cilvēkiem uz akmens kāpnēm, kas ved uz baseinu, bet pār ceļu ir novilkta policijas lente, un policiste izstiepj roku, lai apturētu mani.

—   Nevienam nav ļauts tur ieiet, — viņa saka. — Man žēl.

Es paskatos lejā uz akmeņiem. Divas kupolveida teltis slejas uz plakaniem akmeņiem virs baseina. Es redzu, ka iekšā ir sakrautas mugursomas un guļammaisi. Uz mietiem piestiprināts balts pārklājs, kas pārvilkts pār baseinu, lai pasargātu delfīnu no saules. Tikai aste izlīdusi no pārklāja. Viņa guļ atbalstīta uz plosta starp diviem gariem, dzelteniem gaisa spilveniem. Sieviete, ko agrāk neesmu redzējusi, nometas ceļos pie mazas gāzes plīts un ielej no tējkannas karstu ūdeni divās krūzēs. Aiz viņas uz akmeņiem izžauti dvieļi un ūdenssportistu tērpi.

—   Man jādodas turp! — es saku.

Policiste pakrata galvu un pasmaida. — Baidos, ka nevaru tevi laist.

—   Kari! — es saucu. — Kari, tā esmu es.

Policiste mēģina mani maigi pastumt atpakaļ, taču es pamanu Karla galvu izbāžamies no baltā pārklāja.

Viņš kaut ko pasaka kādam baseinā un uzskrien pa akmens pakāpieniem pie manis. Viņa pēdas atstāj tumšus, mitrus nospiedumus uz bālā akmens. Viņš palien zem policijas lentes un pavelk mani un Deiziju prom no pūļa.

Vārdi izlaužas no manas mutes. — Kā viņa jūtas?

Karls apsēdina mys uz apmales, kas noaugusi ar zāli.

—   Pagaidām viņa turas, — Karls atbild. — Bet viņa nevar peldēt. Viņas muskuļi ir traumēti no ilgās gulēšanas saspiestai smiltīs.*.*

—   Kāpēc mēs nevar viņu apskatīt? — jautā Deizija.

Karls atskatās uz pūli. — Vetārste teica, ka delfīns var

aplipināt cilvēkus ar slimībām. Taču tas ir arī delfīna aizsardzībai. Brīvprātīgie ir apmetušies šeit, lai strādātu maiņās ūdenī, bet mēs nevēlamies te cilvēku pūļus, kas mēģina delfīnu aptaustīt. Viņai vajadzīgs miers un klusums.

—   Bet mēs taču varam viņu apraudzīt? — es jautāju.

—   Es viņu atradu. Mēs varam palīdzēt par viņu rūpēties.

Karls papurina galvu un nopūšas. Viņš izlaiž roku caur matiem. — Kera, es nezinu, kā tev to pateikt, taču tās nav labas ziņas.

Manas rokas kļūst aukstas un miklas. Deizija saķer manu roku. — Kas tad? — es jautāju.

—   Vetārste ir paklausījusi Amerikas ekspertu padomam. Pat ja mēs uzlabosim viņas stāvokli, viņa savvaļā neizdzīvos bez citiem delfīniem. Viņa ir pārāk jauna.

Es norādu uz ostu. — Bet viņas māte gaida viņu, — es iebilstu.

Karls sadrūmst. — Vairākas laivas devās jūrā viņai cieši līdzās. Mēs neesam viņu redzējuši jau vairākas stundas. Mēs domājam, ka viņa ir aizbiedēta.

—  Bet viņa taču atgriezīsies, — es saku. — Vai tad ne?

Karls parausta plecus. — Viņa pēdējo reizi redzēja mazuli ostā. Viņa pat nezina, kur mazulis atrodas.

—    Mēs nedrīkstam tagad padoties, Kari. Mēs viņu meklēsim.

Karls novelk ūdenstērpa cimdus un paberzē acis. Viņa zodu klāj smalki rugāji. Viņš izskatās pārguris. Laikam būs bijis augšā visu nakti. — Fēlikss ar tēti pašlaik burā pa līci un meklē viņu, — viņš saka. — Taču viņa var būt jūdzēm tālu. Varbūt viņa ir pievienojusies savam baram.

Es pieceļos un spārdu zemi. — Cik tad ilgi mēs gaidīsim māti atgriežamies? Nedēļu? Divas nedēļas? Gadu?

Karls klusi izelpo caur muti. — Līdz rītdienai. Vetārstei teica, ka dosim viņai laiku līdz rītdienai.

—   Līdz rītdienai?— es iesaucos. — Tu nevari to darīt. Viņa atgriezīsies. Es zinu, ka viņa atgriezīsies. — Cilvēki sāk griezt galvas uz mūsu pusi, taču man nerūp.

Karls paliecas uz priekšu un pieklusina balsi. — Nav godīgi pakļaut mazuli tam visam, ja nevaram viņu palaist savvaļā. Tas nav manā ziņā, Kera. Daudzi krastā izmesti vaļi un delfīni nomirst vai ir jāiemidzina. Tas nav viegli, taču tā nu tas ir.

Es viņā nikni lūkojos. — Vismaz ļauj man viņu apraudzīt.

—   Es nevaru, Kera, — viņš saka. — Man žēl, bet es nevaru.

Viņš saspiež manu plecu, taču es izraujos. Es aizskrienu pār autostāvvietu un noslīgstu sēdus aiz akmens mūra, kur mani neviens neredz.

Deizija apsēžas man līdzās un apskauj mani. — Ko tu darīsi?

Es piespiežu plaukstas acīm un pakratu galvu. — Es nezinu, Deizij, — es atbildu. — Es tiešām nezinu. — Es jūtos tik bezpalīdzīga, te sēdēdama. Es pilnīgi neko nevaru darīt.

Es vēroju kovārni soļojam šurpu turpu mums līdzās, tas savas apaļās, zilās ačteles ir pievērsis maizes garozai man pie kājām. Es paceļu maizi un izvirpinu no tās mazu mīklas piku. — Es vēļ^s, kaut mamma būtu šeit, — es saku. — Viņa man pateiktu, ko darīt.

Kovārnis palec uz priekšu. Tas groza galvu no vienas puses uz otru urfVisu laiku vēro mani.

Es pastiepju maizi plaukstā.

Es prātoju, vai kovārnis uzdrīkstēsies. Es prātoju, vai tas uzdrīkstēsies man uzticēties.

Deizija ieliek savu roku manējā. — Varbūt tu vari viņai pajautāt.

Es pagriežos pret Deiziju un pamāju.

Es domāju tieši par to pašu.

21. nodaļa

>

Mēs ar Deiziju skrienam gar jūrmalu. Esmu sažņaugusi rokā vienīgo piemiņu no mammas. Tā ir maza, zila zibatmiņa delfīna formā. Mamma to atveda no konferences par jūras floru un faunu, un es vienmēr to gribēju sev. Es to paņēmu no viņas istabas dienu, pirms viņa devās prom, tikai tāpēc, ka man tas patika. Es viņai tā ari nepateicu, un mani aizvien moka vainas apziņa. Pēc tam, kad viņa pazuda, es to piekāru gliemežvāku kaklarotai. Tagad tas karājas zem manis atrastā sniegbaltā kauri gliemežvāka. Pārējie ir virsējie gliemežvāki, kuru lillā svītras ir nodilušas, atklājot pērļu baltumu zem tiem, un starp tiem ir saules dzelteni spirālveida gliemežvāki. Tas ir viss, kas man palicis. Viņa nekad nekrāja lietas. Viņa pat negribēja

laulības gredzenu no tēva. Viņai bija viņas niršanas aprīkojums un kamera. Tas ari viss. Pat dators nepiederēja viņai. Tas bija pētniecības centra īpašums. Vienīgā lieta, ko viņa paturēja, bija viņa^-vecā, nodriskātā zaļā mugursoma. Caurumi bija aizlāpīti ar dažādiem audumiem no dažādām valstīm. Katram ielāpam savs stāsts — viņa mēdza teikt. Taču mugursomas vairs nav. Tā aizgāja kopā ar viņu.

Es zinu, ka man nav daudz laika. Tante Beva iedeva man naudu zivij ar ceptiem kartupeļiem un gaidīs mūs mājās pēc pusstundas. Es atstāju Deiziju rindā. Tā ir gara un aizvijas ap stūri un tālāk pa ostas ceļu. Tā es vismaz iegūšu nedaudz laika. Es pagriežos un paeju garām kuģniecības lietu veikalam, un skrienu augšā stāvajā uzkalnā pilsētas otrā pusē. Man sāp kājas un elpojot smeldz plaušas, taču es neapstājos, līdz neesmu sasniegusi balsināto kotedžu rindu, kas paceļas virs jūras.

Mis Penlunas kotedža stāv pašā galā pie kopīga grants celiņa. Ejot garām pārējām durvīm, man zem kājām gurkst oļi. Mazajos dārziņos māju priekšā stāv spaiņi un lāpstas, un pelddēļi. Uz šīfera palodzēm sarindotas kastes ar košām ģerānijām. Neviens pa īstam šajās kotedžās vairs nedzīvo. Tagad tās visas tiek iznomātas vasarniekiem.

Visas, izņemot pašu pēdējo. Mis Penlunas kotedža ir bāli pelēcīga. Zem atlupušā balsinājuma redzami sakaltuši un drupani akmeņi. Logi ir nosmērēti ar pagājušās ziemas vētru iepūstu jūras sāli, un aizkari aiz tiem cieši aizvilkti. Nezāļu un zāles mudžeklī kotedžas priekšā stāv vientuļa putnu barotava, kas pilna sēklām. Tā ir vienīgā norāde par to, ka kāds te dzīvo.

Es stāvu durvju priekšā. Mana sirds dauzās krūtīs. Es jūtu to pulsējam caur augumu un sitamies pret rokā sažņaugto zibatmiņu.

Es pieklauvēju pie durvīm.

Kaut kas sarosās otrā pusē. Tad viss apklust. Es pieklauvēju vēlreiz. Varbūt mis Penluna ir atkal izgājusi barot kaijas.

Es lēnām pagriežu durvju rokturi. Tas iečīkstas un durvis atveras uz iekšu. Saules stars pāršķeļ tumsu līdz pat akmens plāksnēm klātajai grīdai.

—   Hallo? — es saucu.

Kotedžā valda klusums. Es pasperu soli iekšā un gandrīz sāku rīstīties. Degunā un mutē iesitas asa smaka, tā kož ari acīs. Te smird kā Galrokas klintīs, kad tās riesta laikā ir apsēduši putni.

—  Aizver durvis!

Man gar seju nošvlkst spalvas, un durvis aizcērtas. Tumsā es saskatu mis Penlunas sīko augumu. Viņa stāv manā priekšā.

—   Tu nevari viņu ņemt, — viņa saka. — Viņš nejūtas

labi.

—  Ko ņemt? — es jautāju.

Viņa mani cieši nopēta. — Tu esi no domes?

—   Es esmu Kera. Mēs tikāmies pludmalē.

Es dzirdu nagus skrapstam pa akmens grīdu man līdzās un skatos, kā kovārnis aizlec uz citu durvju pusi.

—  Tu nevari palikt, — mis Penluna saka. Viņa pakrata galvu un norāda ar spieķi uz durvīm. — Tev jāiet.

—   Man nepieciešama jūsu palīdzība, — es saku.

—  Ej vien prom. — Viņa atver durvis un mēģina mani izgrūst laukā.

—   Lūdzu, — es atkārtoju, — man nepieciešama jūsu palīdzība.

Viņa apstājas, spieķa galu piespiedusi man pie krūtīm.

—  Man ir kaut kas ko parādīt eņģeļiem.

Mis Penluna paskatās ārā, tad saķer manu roku savā kaulainajā plaukstā uņ/iizver durvis. — Tu nevari ilgi palikt.

Es sekoju viņai uz virtuvi. Pa grīdu ir izmētātas avīzes un tukši porcelāna šķīvji. Kovārnis noplivina spārnus un uzlec uz galda, no kurienes vēro mani ar savām spožajām, zilajām acīm.

—   Ko tad tu gribi zināt? — viņa jautā.

Es grozu rokās gliemežvāku kaklarotu. — Vai jūs tiešām sarunājaties ar eņģeļiem?

Mis Penluna ar spieķi izvelk no galdapakšas krēslu un apsēžas. — Ciematā domā, ka esmu jukusi.

Es izvelku otru krēslu un apsēžos viņai pretī pie galda. Balto galdautu ir izraibinājuši izlietas tējas traipi un kovārņa izkārnījumi.

Viņa izstiepj kaulainu pirkstu un maigi noglāsta putna knābi. — Es vienmēr esmu tos dzirdējusi dziedam man galvā. Mana māte teica, ka tie ir eņģeļi. — Viņa atlaižas krēslā un pakrata galvu. — Es vairs tos tik bieži nedzirdu.

Es pastumju pār galdu kaklarotu un delfīna zibatmiņu. — Tas piederēja manai mammai, — es paskaidroju.

Mis Penluna to pagroza rokās. Viņas pirksti ir gari un izstīdzējuši. Gandrīz kā zvēra nagi. Viņa attaisa zibatmiņu un skatās uz metāla USB dzini. — Kas tas ir? — viņa jautā.

—  Zibatmiņa, — es atbildu.

Viņa paceļ to tuvu pie acīm. — Kā atmiņas tās ir?

—  Tas nav tā, — es saku. — Tas ir datoram. — Es prātoju, vai mis Penluna vispār ir datoru redzējusi.

Viņa aiztaisa to ciet un pagrūž to uz galda malu.

Varbūt tas nav pietiekami labs, lai rādītu viņai. Tas viņu nemaz neinteresē. Kovārnis mēģina to satvert knābi, tāpēc es to ielieku klēpī un gaidu.

Mis Penluna paliecas uz priekšu. — Un ko tu īstenībā gribi zināt?

Mana mute izkalst. Mana galva ir tukša. Es aizveru acis un mēģinu domāt.

Pa galdu tipina kovārņa pēdas.

—   Es vēlos zināt, kas notika, — es atbildu. — Es vēlos zināt, kas notika naktī, kad pazuda mamma.

Kad atveru acis, mis Penluna aizvien mani vēro. Viņa atgrūž no sejas nespodros matus. — Jautājums ir, vai tu esi tam gatava.

Es cieši satveru zibatmiņu un pamāju. Es tūlīt uzzināšu, kas notika. Es tūlīt uzzināšu patiesību. Es jūtos, it kā stāvētu klints malā, raudzītos lejā un tūlīt kristu.

—  Tev jāieklausās delfīnos, — saka mis Penluna.

Es papurinu galvu un lūkojos viņā. Es domāju, ka dzirdēšu atbildi, konkrētu atbildi. — Es nesaprotu, ko jūs ar to domājat, — es atbildu.

Mis Penluna parausta plecus. — Viņi ir jūras eņģeļi.

Es atlaižos krēslā. Es jūtos kaut kādā ziņā apkrāpta. Tā, it kā es būtu izmantojusi savu burvju jautājumu, un tagad galvā mutuļo arī citi jautājumi. Kā lai izglābju balto delfīnu? Kā lai apturu bagarētājus no līča iznīcināšanas? Vai es vēl kādreiz redzēšu mammu?

Mis Penluna paliecas uz priekšu un satver manas rokas savējās. Es ievēroju, ka viņas acis ir bāli, bāli zilas, gluži kā kovārnim.

—                Tu sadzirdēsi viņu, ja ieklausīsies, — viņa atbild.

—  Tev jāieklausās delfīnos.

22.  nodaļa

Kad esmu nonākusi pie kartupeļu kioska, redzu, ka Deizija pa lodziņu padod naudu vīram aiz letes. Es atspiežos uz margām, atvelku elpu un skatos ostas tumši zaļajā ūdeni. Ir gandrīz bēgums. Tauvas ir izstiepušās garas un apķepušas ar jūraszālēm. Es biju stulba, ka sacerējos un iedomājos, ka saņemšu kādas atbildes. Es pat nezinu, kā glābt balto delfīnu. Tantei Bevai taisnība. Mis Penluna ir jukusi. Viņa ir galīgi ķerta. Mamma nekad neticēja, ka iespējams sarunāties ar delfīniem, vismaz ne cilvēku valodā.

Deizija pasniedz man karstu maisu ar zivs un ceptu kartupeļu paciņām. — Ko Putnu sieva teica?

—  Vēlāk pastāstīšu, — es saku. — Nāc, iesim mājās.

—  Neskaties tagad, — Deizija saka. Viņa iedunkā man ribās.

Es paskatos pār viņu un ieraugu, ka pa ietvi mums tuvojas Fēlikss un viņa tēvs. Viņiem abiem mugurā ir ūdenssportistu tērpi un glābšanas vestes. Uz viņu kājām ir sacietējuši dubļi.

Fēlikss un viņa tēvs apstājas mums lidzās. Es saraucu degunu. Viņu tērpi ož pēc sapuvušām jūraszālēm.

—     Mūs pārsteidza bēgums, — misters Andersens smaida. — Šķiet, ka mums vēl daudz jāmācās.

Deizija rausta manu roku, cenzdamās paslēpties aiz manis. Es pastumju viņu ar elkoni malā un pagriežos pret Fēliksu. — Vai redzējāt delfīna māti?

Fēlikss pakrata galvu. — Mēs pabraucām garām Galrokai un tālāk augšup gar krastu, bet no viņas nebija ne miņas.

Es virpinu kaklarotu pirkstos. Šobrīd delfīna māte varētu būt jebkur. — Viņai kaut kur jābūt.

—   Mēs redzējām pelēkus roņus, — saka Fēlikss, — un milzu haizivi, tā bija tiešām milzīga…

—   Viņa neatstātu savu mazuli, — es saku. Es virpinu kaklarotas zīda pavedienu. Deizija atkal satver manu roku. Viņa parauj to atpakaļ, un zīds pārplīst, izkaisot gliemežvākus pa zemi. — DEIZIJ! — es iekliedzos. Es nometos zemē, lai saglābtu gliemežvākus, taču daži pārkrīt pār ostas malu. Es skatos lejā, kā kauri gliemežvāks noplaukšķ ūdenī, raidīdams zaļus apļveida vilnīšus.

Es pagriežos, lai sameklētu zibatmiņu, taču arī tā ir pazudusi. Es pat neredzēju, kā tā iekrita ūdenī. Es ieskatos zivs un kartupeļu maisiņā, lai redzētu, vai tā nav tur.

Deizija tur rokā trīs spirālveida gliemežvākus un vienu augšējo gliemežvāku. — Piedod, Kera. — Viņas acis pildās asarām.

Es paņemu gliemežvākus. Tie ir viss, kas palicis.

—  Vai tas ir tavs? — Fēlikss ir nometies zemē un iebāzis rokas notekā. — Man likās, ka tas arī nokrita.

Viņš iztaisnojas un tur rokā zibatmiņu zila delfīna izskatā.

—   Paldies, — es saku. Es to cieši satveru ar pirkstiem un iebāžu kabatā.

Fēlikss sarauc pieri. — Man likās, ka tev datori neinteresē.

—  Neinteresē jau arī. — Es to turu cieši rokā. — Tas ir mammas.

—  Kas tajā ierakstīts?

Es paraustu plecus. — Domāju, ka tas ir tukšs. — Es negribu viņam stāstīt, ka mēģināju apskatīties skolas datorā, bet nevarēju izlasīt pieteikšanās zīmes. Es reiz parādīju arī Karlam, bet viņš teica, ka tam ir uzlikta parole.

—  Es varētu paskatīties, — Fēlikss saka. — Ja tajā kaut kas ir, es atradīšu.

Es kabatā novelku ar pirkstu gar izliekto delfīnu. Es vienmēr esmu domājusi, vai tajā kaut kas ir. Mammas bildes, dienasgrāmata? Es vienmēr esmu vēlējusies zināt.

—   Varbūt, — es atbildu.

—  Es to nepazaudēšu, — viņš saka. — Apsolu.

Es iespiežu zibatmiņu dziļāk kabatā. — Tas ir viss, kas man ir.

—   Kā gribi, — Fēlikss atbild. — Dod ziņu, ja pārdomāsi.

Es noskatos, kā viņš seko tēvam pa jūrmalu. Es zinu, ka citādi neuzzināšu.

—   Pagaidi, — es uzsaucu.

Viņš pagriežas pret mani.

Es pasniedzu viņam zibatmiņu. — Es gribu, lai tu, — es ierunājos. — Es gribu, lai tu apskaties.

Fēlikss pamāj, un es ielieku zibatmiņu viņa izstieptajā rokā.

Varbūt tieši tas ari tur ir.

Atmiņas.

Kāda atmiņas, kas gaida, kad tās atbrīvos.

Mēs vēlu pārrodamies mājās ar zivi un kartupeļiem. Tante Beva halātā ir izlaidusies uz dīvāna un televizorā skatās talantu šovu. Viņas vēders tagad ir tik liels, ka es prātoju, kad tas plīsis.

Deizija izņem šķīvjus no skapīša. — Piedod par kaklarotu.

Es salieku dakšas uz galda. — Tas nekas.

—   Ko viņa teica? — Deizija jautā. — Ko Putnu sieva teica?

Es nolieku kečupu galda vidū. — Viņa teica, ka delfīni ir jūras eņģeļi.

Deizija apstājas ar šķīvi rokā. — īsti eņģeļi?

—   Nekļūsti smieklīga, Deizij, — es atcērtu. Es atplēšu taukaino zivs un kartupeļu paciņu papīru. — Tie ir tikai delfīni. Tādi paši dzīvnieki kā mēs.

Tētis apsēžas pie galda un nožāvājas. Zem viņa acīm ir tumši loki. Viņš strādā krogā tik daudz stundu, cik vien iespējams. Es viņu gandrīz vairs neredzu. Viņš paņem resnu kartupeli un nokož gabalu.

Arī tante Beva un Deizija apsēžas.

—  Toms būs mājās rīt, — saka tante Beva. — Cerēsim, ka šoreiz būs bijis labs loms.

Es pamanu Deizijas acis iemirdzamies. — Viņš teica, ka aizvedīs mani uz kino.

Es uzberu sāli kartupeļiem. Es negribu redzēt, ko rīts atnesīs. Es pagriežos pi^t tēti. — Vai varam paburāt pirms skolas?

Tētis papurina galvu. — Man ir trīs maiņas.

—    Bet mums' jāmeklē delfīna māte, — es saku. — Mums viņa jāatrod. Viņas mazuli iemidzinās, ja mēs viņu neatradīsim.

Tētis noslauka muti salvetē. — Klau, Kera, Karls šodien meklēja, tāpat arī misters Andersens un Fēlikss.

—    Bet mēs pārzinām līci labāk par viņiem visiem. Mēs viņu atradīsim.

Tētis noliek salveti un pastumj šķīvi nostāk. — Man rīt nav laika.

Es uzduru kartupeli uz dakšas. — Tev vairs nekam nav laika.

Tētis uz mani dusmīgi paskatās. — Tas nav godīgi, Kera. Man jāpelna nauda.

—   Bet mums viņa jāatrod, tēt.

Tētis pieceļas un iemet kartupeļu papīru atkritumu kastē. — Dieva dēļ, Kera, tas ir okeāns. Viņa var būt jebkur. Kā mēs zināsim, kur meklēt?

Es atstumju savu šķīvi. — Tu esi padevies tāpat kā pārējie.

Tante Beva uzliek roku uz manējās. — Klausi tēvu, Kera.

Es atgrūžu krēslu un nepievēršu uzmanību tantei Bevai. — Tu esi padevies, — es kliedzu uz tēti, — tāpat kā tu esi padevies attiecībā uz mammu. — Es uzskrienu augšā istabā, ko dalu ar Deiziju. Es ar visām drēbēm

apguļos saliekamajā gultā un pārvelku segu pār galvu. Tētis ienāk istabā un čukstus sauc manu vārdu, bet es izliekos, ka guļu. Es dzirdu parādes durvis aizcērtamies, viņam izejot no mājas, un televizora taurēšanu lejas istabā.

Kad Deizija ienāk guļamistabā, es nogaidu, kamēr viņa izslēdz gaismu un iekārtojas gultā. Kad dzirdu viņas vienmērīgo elpošanu, es nolaižu segu un paskatos pa logu satumstošajās debesīs.

—   Kera?

Es aizturu elpu. Es domāju, ka viņa guļ.

—   Es zinu, ka tu neguli, — viņa čukst.

Es lēnām izelpoju un pagriežos uz sāniem.

—   Kur viņa ir? — Deizija jautā. — Kā tev liekas, kur viņa ir?

Es jūtu pār seju klusi ritam asaras, kas izmērcē manu spilvenu. — Es nezinu, — es atbildu. — Es nezinu.

23.  nodaļa

Saule spīd spoži, spoži balta.

Jūra ir tirkīzzila.

Es sēžu krastmalā un roku smiltis, lai izveidotu aizsarggrāvi ap pili. Tā ir burvīga pils. Tai ir trīs augsti torņi un paceļamais tilts, kas izgatavots no krastā izmesta koka. Esmu to izrotājusi ar gliemežvākiem un jūraszālēm. No tuvāk jūrai esošā torņa saules gaismu atstaro kauri gliemežvāks. Es ar rokām apķeru ceļus un noraugos pili. Nekas manu pili nevar sagāzt. Taču es nedzirdu vilni piezogamies. Tas iemutuļo aizsarggrāvī un izskalo pils sienas. Tuvāk jūrai esošais tornis sagrūst pirmais. Tas saplok viļņos un pazūd. Kauri gliemežvāks aizripo pa cietajām, slapjajām smiltīm uz jūru. Es mēģinu to sagrābt, taču tas izslīd man caur pirkstiem un ieripo putojošajās bangās.

—   Nāc, Kera!

Mamma smaidīdama stāv ūdenī. Vējš atglauž viņas matus. Es pat varu saskatīt vasarraibumus viņas sejā un sauli pelēkzaļajās acis. Viņai mugurā ir T krekls un apgrieztie džinsi, ko viņa vienmēr valkā. Vilnis apvijas viņas kājām un aizsteidzas uz smiltīm pie manis.

Mamma aizliek roku priekšā acīm, lai paglābtos no saules. — Nāc, Kera, — viņa smaida. — Es gaidu tevi.

Saule ir spoži, spoži balta.

Viļņi slīd uz krastu un atslīd atpakaļ, slīd un atslīd, slīd un atslīd.

Bet es gribu atrast to kauri gliemežvāku. Es meklēju smiltis sanestajās jūraszālēs, bet atrodu tikai alus skārdeņu gredzenus un plastmasas pudeļu korķus.

Es atkal paskatos jūrā.

Taču mammas vairs nav.

Pa logu iespīd mēness. Spoži, spoži balts.

Deizija klusi elpo savā gultā. Ieelpa, izelpa, ieelpa, izelpa.

Bet es raugos spoži baltajā mēnesi.

Es redzēju mammas seju. Es dzirdēju viņas balsi.

Es gaidu tevi.

Tas šķita tik īsti.

Es pabāžu roku zem saliekamās gultas, lai izvilktu peldpiederumu somu. Deizija kaut ko nomurmina miegā un pagriežas uz sāniem. Viņas laumiņu pulksteņa rādītāji ziņo, ka ir stipri pāri pusnaktij. Es paķeru savu biezo flīša jaku, uz pirkstgaliem nokāpju lejā un izlavos laukā, nakti.

Man jāatrod delfīns.

Man jāatrod veids, kā aprunāties ar mammu.

Nakts ir rāma. Es st^v.u ūdens malā, ar kāju pirkstiem rušinādama mīkstās, miklās smiltis. Viļņu nav. Paisums ir noplacis, taču drīz tas atgriezīsies. Jūra ir melna un spīdīga kā nafta. Es uzliekti masku un uzvelku pleznas, un iebrienu ūdenī. Es brienu, līdz ūdens sniedzas man līdz viduklim. Aukstais ūdens piekļaujas ādai, taču es jūtos dīvaini tālu, it kā mans ķermenis nemaz nebūtu mans.

Es ienirstu, un mani apvij tumsa. Es jūtu, ka varu šonakt nirt tālāk un dziļāk, it kā būtu daļa okeāna, it kā tas būtu daļa manis. Es pārlaižu rokas pār rievoto smilšu klaju zem manis un ieklausos dziļajā klusumā. Es aizturu elpu. Sekundes stiepjas kā stundas. Sirds pukst lēnāk. Mans prāts ļaujas pašplūsmai. Tas ir skaidrs un viegls. Ūdenī mutuļo spožas zvaigznes. Kaut kas peld kopā ar mani, līdzās man. Delfīns. Viņas ķermenis mirdz spoži balts un spīd tumsā. No viņas airkājām un astes spuras spirālē vijas virpuļojošu zvaigžņu virkne.

Viņa izskatās kā no citas pasaules.

Gandrīz kā zemūdens eņģelis.

Es ievelku elpu, un viņa uzpeld man līdzās.

—   Fūūšss!

Mēnesgaismā es ieraugu delfīna muguras gludā, tumšā izliekuma aprises un dziļo brūci muguras spurā. Es zināju, ka baltā delfīna māte atgriezīsies. Es zināju, ka viņa atgriezīsies šajā jomā. Viņa atkal ienirst, atstādama aiz sevis fosforescējošas gaismas virpuļus. Arī es ienirstu un vēroju, kā man no pirkstu galiem stiepjas spožas zvaigznes. Miljons sīka planktona, kas izgaismo zemūdens debesis.

Mēs atkal uznirstam, un viņa riņķo ap mani. Es dzirdu viņu klikšķinām un svilpjam un jūtu viņas sonāru pulsējam caur sevi, skenējam mani. Es tik tikko spēju elpot. Viņa ir tuvu, tik tuvu. Es izstiepju roku, un viņa ļauj man pieskarties viņas gludajai, siltajai sejas ādai.

Viņa atkal ienirst un riņķo. Es zinu, ka viņa šeit, seklajos ūdeņos, meklē savu mazuli. Ja viņa man sekos gar krastu uz Zilo baseinu, es varu viņu turp aizvest.

Es turos cieši līdzās tumšo akmeņu rindai, kas stiepjas gar zemesragu, atstādama aiz muguras pilsētas oranžās gaismas. Ap kājām mutuļo atplūdi, un jūtu tos velkam mani atklātā jūrā. Man nevajadzētu šeit atrasties. Tētis mani nosistu, ja zinātu. Es gandrīz vai dzirdu viņu sakām: … ko tu iedomājies, Kera… hipotermija… bez glābšanas vestes… turklāt vēl viena pati! Es viņā neklausos un peldu tālāk, tverdama jūras pilītēm apaugušus akmeņus, kas iegriežas man ādā.

Pār jūru tiek atnesta mašīnas signalizācijas un tālumā rūcošas kravas mašīnas skaņa, kas iestiepjas dziļi naktī. Taču tā pieder citai pasaulei, ne manējai.

Naktī viss šķiet tālāk. Man liekas, ka esmu papeldējusi garām Zilajam baseinam, taču tad ieraugu priekšā gaismu un mēnesnīcā atstarojamies divas kupolveida teltis.

Pat paisuma laikā ūdens zem plūdmaiņas baseina ir sekls un pilns ar akmeņiem. Taču tagad ir atplūdi, un es redzu baseina betona malu virs ūdens. Es nezinu, vai delfīna māte var piepeldēt pietiekami tuvu, lai redzētu savu mazuli.

—   Fūūšss! — Delfīna māte iznirst un paceļ galvu virs ūdens.

Es pieķeros akmenim un ieklausos klusumā.

Tad es izdzirdu otru. Atbildes ‘fūūšss> .

Delfīna māte uzšauj ar asti, skaņai atbalsojoties pār ūdeni. Viņa atver muti, un nakti izplūst svilpienu un klikšķu virkne. j.

Es sadzirdu cilvēku balsis no baseina.

—   Ei, Greg, — atskan Karla balss. Viņam laikam ir nakts dežūra. —•Te kaut kas ir.

Es atkāpjos akmeņu ēnās. Es negribu, ka Karls mani te ierauga. Viņa siluets iezīmējas baseina pusē, un viņš lūkojas ūdeni.

—   Tur ir vēl viens delfīns, — Karls sauc. — Padod lukturi. Paskatīsimies, vai tā ir māte.

Luktura stars skenē ūdeni un atrod delfīnu. Tas seko tā muguras izliekumam līdz dziļajai brūcei muguras spurā.

—  Tā ir viņa, — saka Gregs.

—   Kerai bija taisnība, — Karls gandrīz čukstus atbild.

Es saspicēju ausis, lai saklausītu pārējo.

—   Viņa zināja, ka delfīna māte nebeigs meklēt, līdz atradīs savu mazuli.

24. nodaļa

—   Mosties, Kera! Mosties!

Es jūtu mazus pirkstus bungājam pa plakstiņiem.

—     Mosties! Tu nogulēji brokastis. Laiks doties uz skolu.

Es atveru acis un pastumju rokas malā. Deizija sēž uz manas gultas un skatās mani.

—  Tu gulēji vai veselu mūžību, — viņa saka.

Es ar pūlēm pieceļos sēdus. Galva vēl ir apdullusi no miega, un kājas no aukstuma smeldz līdz pat kaulam. Pa prātu jaucas vakarnakts sapnis.

Deizija izstiepj roku. — Kāpēc tev ir slapji mati?

Es ar roku nobrauku matus un paskatos uz tumšo pleķi spilvenā. Manas drēbes guļ slapjā kaudzē uz grīdas.

Es tiešām vakar tur biju. Es tiešām redzēju delfīnu. Tas nebija tikai sapnis.

Es izceļu kājas no gultas. — Delfīna māte ir atgriezusies. Es viņu vakarnakt/redzēju.

—  Tu redzēji viņu? — Deizija iepleš acis.

Es satveru viņas rokas savējās. — Nesaki mammai, Deizij, lūdzu, neSaki.

Es uzvelku skolas drēbes, paķeru somu un skrienu lejā uz virtuvi.

Tante Beva cep bekonu uz plīts. Mani ieraudzījusi, viņa pikti noelšas. — Paņemsi bekonmaizi līdzi un apēdīsi pa ceļam uz skolu.

Es paņemu maizes šķēli no atvērtā maisiņa, kas stāv uz galda.

Onkulis Toms sēž pie galda. Viņam mugurā krekls un vaskadrānas bikses, bikšturi vaļīgi nokarājas ap vidukli. Viņš nav skuvies un izskatās noguris. Viņš saliecas uz priekšu un ieliek galvu rokās.

—   Uzliec kastroli, Kera, — tante Beva norīko. — Uztaisi onkulim kafiju.

Es no krāna ielaižu kastrolī aukstu ūdeni. Deizija mēģina ierausties onkulim Tomam klēpī, bet viņš atgrūž viņu. — Taisies uz skolu, Deizij. Nekavē.

Viņš to pasaka asi, pavisam ne tā kā onkulis Toms. Es ieleju verdošo ūdeni krūzē un skatos, kā šķīstošā kafija mutuļo. Tante Beva viņu vēro. Tādās reizēs viņš atnes mājās naudu — savu daļu no pārdotā loma.

Onkulis Toms atgāžas krēslā un atver plaukstas. Viņa delnas ir tukšas. — Nekā nav, Bev, — viņš saka. — Franču un spāņu laivas strādāja tajā pašā apvidū. Mēs vairāk iztērējām par degvielu nekā noķērām. Dagijs Evanss vaino mani. Viņš teica, ja es nevaru viņam atrast zivis, tad viņš savai laivai atradis jaunu kapteini.

—  Viņš nevar tā rīkoties, Tom. Mums jāmaksā rēķini, un drīz piedzims mazais. — Tante Beva paskatās uz manu pusi. — Mums ir arī papildu mutes barojamas.

—   Es zinu, Bev, es zinu.

—  Tom, mums vajag naudu.

Onkulis Toms uzsit ar roku pa galdu. — Un kā tev liekas, ko es mēģinu darīt?

Deizija satver manu roku un piekļaujas man. Viņas acis šaudās starp mammu un tēti.

Tante Beva uzliek manai maizei bekona gabalu un iebāž man to rokā. — Ejiet, jūs abas. jums laiks uz skolu.

Es paņemu Deiziju aiz rokas, un mēs skrienam gar jūrmalu. Mēs nekāpjam augšā uzkalnā, bet gan ejam pa krasta ceļu.

Deizija cieši satver manu roku. — Mēs neiesim uz skolu, vai ne?

Es papurinu galvu. — Mēs apraudzīsim delfīnu.

*  * *

Starp nedaudzajām zemesraga autostāvvietā novietotajām automašīnām ir vetārstes mašīna un Grega pikaps. Es jūtos atvieglota, redzot, ka uz ceļa virs baseina neviena cita nav. Karls, satinies guļammaisā, sēž pie vienas telts. Viņš pamāj, lai mēs kāpjam lejā. Arī Fēlikss ar tēti jau ir tur.

Mēs ar Deiziju palienam zem policijas lentes un nokāpjam lejā.

Agrajā rīta ēnā akmeņi ir tumši lillā. Jūra ir bāli zila. Virs ūdens viegla migla. Pašlaik ir dzestrs, taču es jūtu, ka diena būs karsta. Zem plūdmaiņas baseina ūdens virsmu šķeļ robota muguras spura.

Karls paskatās uz mums un pasmaida. — Mums ir labas ziņas. Delfīna māte.atgriezās.

—   Mēs zinām. — Deizija plati smaida.

Es iedunkāju viņu pa ribām. — Mēs vienmēr uzskatījām, ka viņa atgriezīsies.

Teltī iezvanās mobilais tālrunis. — Tas ir manējais, — Karls saka. Viņš ielien teltī, lai atbildētu.

Fēliksa tētis paskatās pulksteni un sarauc pieri. — Vai tad jums abām nevajadzēja būt ceļā uz skolu?

—    Mēs tikai gribējām redzēt balto delfīnu, — es atbildu.

—  Es arī, — Fēlikss saka. — Mēs varam jūs aizvest, vai ne, tēt?

Fēliksa tētis piekrītoši pamāj. — Labāk ilgāk nekavēsimies. Mēs jau tā esam novēlojušies.

Es pagriežos pret Deiziju, bet viņa jau ir aizgājusi pār akmeņiem uz baseina malu.

—   Viņa aizvien vēl dusmojas uz mani, vai ne? — Fēlikss saka.

Es pasmaidu. — Kopš tās reizes viņa nav vilkusi laumiņas kostīmu.

Es sekoju Fēliksam. Viņš lēnām iet pār nelīdzeno virsmu, pieturēdamies pie laukakmeņiem ar veselo roku, lai nenokristu.

—  Vai tu ko atradi zibatmiņā? — es jautāju.

Fēlikss papurina galvu. — Tai ir uzlikta parole. Es mēģināju tavu vārdu un “Mona”, un daudzus citus, taču neesmu vēl to uzlauzis. Vai ir kas tāds, ko tava mamma varētu būt izmantojusi?

Es paraustu plecus. Tas varētu būt jebkas, sākot ar viņas mīļāko ēdienu un beidzot ar jūras zvaigznes latīnisko nosaukumu.

Es palienu zem baltā pārsega un notupstos līdzās Deizijai. Man blakus spaini atrodas tumši brūna šķidruma paliekas. Spaiņa malām kā vārīti makaroni pielipuši atsevišķi iekšu gabali. Es saraucu degunu. Te smird pēc zivīm. Gregs stāv ūdeni un balsta plostu. Delfīna priekšā stāv sieviete, pacēlusi piltuvi, kas pievienota garai caurulei, kura ir ievadīta delfīna mutē.

Sieviete man uzsmaida. — Tu laikam esi Kera. Karls man visu par tevi izstāstīja. Starp citu, mani sauc Sema, esmu vetārste.

Es atbildu ar smaidu un skatos uz delfīnu. Es paliecos uz priekšu, lai varu ieskatīties viņai acis. Viņa samirkšķina un paskatās mani. Nez, vai viņa mani atpazīst, vai atceras, kas esmu. — Vai tagad viņai paliks labāk? — es jautāju.

Sema pamāj. — Viņai ir izredzes uzvarēt cīņā. Tiklīdz viņa spēs noturēt līdzsvaru ūdenī un pati baroties, mēs viņu varēsim palaist vaļā.

Deizija atglauž matu cirtas. — Vai varam palīdzēt rūpēties par viņu?

Sema iesmejas. — Nedomāju, ka tev patiks šis darbiņš. — Viņa norāda uz biezo brūno šķidrumu piltuvē.

—   Tā ir delfīnu mazuļu barība. Zivju biezenis un antibiotikas. Kad uztūkums mutē mazināsies, mēs pamēģināsim veselas zivis.

Deizija novelk kurpes un zeķes un šūpo kājas pār baseina malu. — Kā viņu sauc?

Sema parausta plecus un pasmaida. — Viņai nav vārda.

—   Bet viņai ir jābūt vārdam, — iebilst Deizija.

—    Esmu droša, ka viņai ir delfīnu vārds, — atbild Sema. — Katram delfīnam ir savs īpašs svilpiens, vārds, kurā vini sevi sauc.

—   Mums jāizdomā viņai vārds, — saka Deizija. Viņa ieslīd līdz ceļgaliem ūdenī un pastiepjas, lai noglāstītu delfīnu. '

Sema papurina galvu. — Mēs nedrīkstam viņu pieradināt pie saskares ar cilvēkiem. Es zinu, ka tas ir ļoti grūti, taču tā viņai būs labāk.

Es salecos, kad gar mani nošvīkst melni spārni. Kovārnis apgāž spaini un aizlec, mutē satvēris zivs asti. Es skatos, kā tas uzlido debesīs virs Zilā baseina, un redzu pa klintsaugšu lēnām ejam kādu stāvu.

—   Putnu sieva, — nočukst Deizija.

Fēlikss pieliek roku priekšā acīm, lai izvairītos no saules un paskatītos uz viņu. — Putnu sieva? Kas viņa tāda?

Es dusmīgi palūru uz Deiziju un iedunkāju viņu pa ribām. Es negribu, ka viņa stāsta, ka esmu apmeklējusi mis Penlunu.

—   Es viņu pazīstu, — saka Sema. — Dažreiz viņa uz klīniku atnes slimus putnus.

Deizija piekļaujas manai piedurknei. — Viņa teica, ka delfīni ir jūras eņģeļi.

Sema pasmaida. — Eņģeļi? — viņa pārjautā. — Jā, varbūt ka ir arī.

Baltais delfīns agrajā rīta gaismā spīd pērļaini sārts.

—    Tad tā mēs viņu arī sauksim, — saka Deizija ar platu smaidu pār seju. — Sauksim viņu par Endželu.

25. nodaļa

—   Endžela? — Karls jautā.

Deizija pamāj. — Viņai ir vajadzīgs vārds.

Karls blenž uz mobilo tālruni rokā. — Tieši to tas vīrs man teica. Viņš teica, ka viņai vajadzīgs vārds.

—   Kāds vīrs? — es jautāju.

Karls sarauc pieri un iebāž tālruni kabatā. — Žurnālists no vietējā laikraksta. Par delfīnu izrādīta milzīga interese, it īpaši pēc tam, kad Jūras glābšanas dienesta tīmekļa vietnē ievietojām viņas stāstu, — Karls atbild. — Avīzes, televīzija un vides aktīvistu grupas grib atbraukt viņu apskatīt. Man jāatrod telpas sestdienas preses konferencei. Es piezvanīju domei, bet viņi atteica. Pateica, ka pārāk vēlu informēju.

—  Kāds tur brīnums, — ierunājas Gregs. — Komitejā taču ir Dagijs Evanss.

Es sakrustoju rokas uz krūtīm un atspiežos pret akmeņiem. — Drīz uz mūsu līci brauks autobusi pilni cilvēkiem. Visi gribēs viņu apskatīt. Viņa kļūs par tādu kā atrakciju parka bonusu.

—  Cilvēkiem patīk vērot delfīnus, — saka Karls. — Tā mums ir iespēja pastāstīt, ar ko nodarbojas Jūras glābšanas dienests un kādas briesmas draud jūrai.

Fēlikss uzsit ar roku pa ūdeni. — Tas ir tieši tas, — viņš sauc. — Tas ir tieši tas, kam mums viņa vajadzīga. Mums viņa jāizmanto, lai pastāstītu par rifu.

Es pakratu galvu. — Un izlikt viņu cilvēku apskatei? Cilvēkiem vajadzētu interesēties par rifu arī bez delfīna acu priekšā.

Fēlikss izbola acis. — Tas nav viens un tas pats. Kā tev šķiet, par ko cilvēki labprātāk lasīs: “Glābiet jūru” vai “Glābiet delfīnu”?

Es uz viņu dusmīgi paskatos. — Labi, ko tad tu mums iesaki?

—   Izmantot internetu, — saka Fēlikss. Viņa smaids stiepjas pār visu seju. — Mājaslapas, sociālie tīkli, emuāri un tviteris, iesaistiet cilvēkus.

Es pakratu galvu. — Tam nebūs jēgas.

Fēlikss pamet rokas gaisā. — Kāpēc ne, Kera? Es nevaru noticēt, ka tu nevēlies pamēģināt. Mēs varam sagatavot petīciju, ko cilvēki paraksta tiešsaistē, lai apturētu rifa bagarēšanu.

—  Tam nav jēgas, — es atbildu. — Tu vari rakstīt visus tos stulbos emuārus, cik tīk. Vari panākt, ka petīciju paraksta miljons cilvēku, bet nebūs nekāda labuma. Nekas neiznāks, ja nepārliecināsim traleru īpašniekus glābt rifu.

Es pagriežu Fēliksam muguru un metu mazus oļus pār plakanajiem akmeņiem.

—    Nāciet, — aicina Fēliksa tētis. — Laiks jūs visus vest uz skolu.

Mēs sēžam klusēdami ceļā uz skolu. Es turu somu cieši piespiestu pie krūtīm un raugos ārā pa mašīnas logu. Es nespēju noticēt, ka Fēlikss un Karls grib Endželu izmantot kā cirka klaunu, lai avīžniekiem un televīzijai būtu uz ko blenzt.

Kad izlaižam Deiziju, mēs jau kavējam savas stundas. Es noskatos, kā Fēlikss aiziet pa gaiteni uz matemātikas kabinetu. Viņa soļi ir īsi un ļodzīgi. Viņam jau nekas — viņš to var izmantot kā attaisnojumu par kavēšanu. Es viņa vietā tā darītu. Es zinu, ka mani atkal norās par kavēšanu. Semestris ir gandrīz galā, tāpēc es nevis dodos augšā pa kāpnēm, bet izeju pa sānu durvīm rotaļlaukumā un noslīgstu zemē, atspiedusies pret resno zirgkastaņas stumbru.

Es, paslēpusies no skolas, saritinos starp samezglotajām koka saknēm un uzlieku galvu uz somas. Acis sāp no miega trūkuma, bet domas peld kā mākoņi zilzilajās debesis. Koka pavēnī ir vēsi un mierīgi. Kaut kur virs galvas iedziedas melnais strazds. Brīze sašūpo biezās lapas un ieaijā mani.

—  Te tu esi, — saka Fēlikss.

Es atveru acis un apsēžos taisni.

Manā priekšā pieri saraucis stāv Fēlikss. — Es tevi visur izmeklējos.

Es pieceļos un notraušu no svārkiem zāli un zemi.

—   Cik pulkstenis?

—    Starpbrīža beigas, — viņš atbild un sarauc pieri.

—   Misis Kārtera grib ar .mums runāt.

Es pieļauju, ka mums ir nepatikšanas par šodienas kavējumu, taču man tas sen vairs nerūp. Palikušas tikai divas dienas. Vēl tikai divas dienas un varēšu aizmirst par skolu. Es sekoju Fēliksam pa gaiteni uz misis Kārteras kabinetu. Viņš pieklauvē un atver durvis. Istabā uz polsterētiem krēsliem ap galdu sēž Hloja un Ella, un vēl vairāki mūsu klases skolēni. Es paskatos uz misis Kārteru. Es nesaprotu, ko viņi visi te dara.

—   Ienāc, Kera, — viņa aicina. Viņas smaids mani samulsina.

Fēlikss apsēžas blakus Hlojai.

Misis Kārtera norāda uz krēslu, lai es apsēstos, taču palieku stāvam pie durvīm. — Fēlikss mums stāstīja par delfīnu, kuru palīdzējāt izglābt.

Es paskatos uz Fēliksu.

—   Mēs visi vēlamies piedāvāt savu palīdzību, — viņa saka.

Ella smaida. Hloja ņemas ar savu rokassprādzi, bet paskatās uz mani caur savu poniju.

Es to negribu. Es nespēju noticēt, ka Fēlikss ir to visai skolai izstāstījis.

—   Kā tev šķiet, Kera? — misis Kārtera aizvien smaida un nogaida.

—   Pašlaik ir pietiekami palīgu, — es atbildu. — Turklāt pie Zilā baseina ir diezgan daudz ļaužu. Tik un tā nevienam nav atļauts delfīnam pieskarties.

Es redzu, kā Ella sašļūk.

—     Fēlikss ierosināja, kā visa skola varētu iesaistīties, — saka misis Kārtera.

Es pakratu galvu. Endžela ir mūsu delfīns. Mēs viņu atradām. Tagad Fēlikss grib viņu dalīt ar citiem.

Es pasperu dažus soļus atpakaļ uz durvīm un nikni palūkojos uz Fēliksu. — Paldies, bet mums nav vajadzīga palīdzība.

Fēlikss man atbild ar tikpat dusmīgu skatienu. — Tu maldies, Kera, — viņš iebilst. — Ja gribam glābt rifu, vajadzīga visa iespējamā palīdzība.

—  Mums tāpat ir labi, — es atbildu.

Misis Kārtera izpleš rokas. — Kera, Fēliksam taisnība, — viņa saka. — Mēs visi gribam pasargāt līci. Neviens no mums nevēlas, lai bagarēšanas liegums tiktu atcelts. Es piedāvāju Karlam skolas zāli preses konferencei. Te būs visi, sākot ar presi un politiķiem un beidzot ar traleru vīriem. Šī ir mūsu iespēja parādīt, cik ļoti mums visiem rūp līcis.

—    Mēs sagatavosim plakātus un izkārsim tos visā zālē, — saka Hloja.

—   Lūdzu, Kera, — dīc Ella. — Tas mums visiem ir svarīgi.

Hloja pamāj. — Kera, tas ir arī mūsu līcis.

Es paskatos uz viņiem visiem. — Vai jums tiešām šķiet, ka varētu izdoties?

Fēlikss paliecas uz priekšu. — Ir jāizdodas, Kera, — viņš saka. — Liegumu atcels pēc nepilnas nedēļas. Tas ir vienīgais, ko vēl varam darīt.

26.  nodaļa

Sestdienā es ierodos skolā uzreiz pēc lenča. Es domāju, ka būšu agri, taču neesmu pirmā.

Es pieturu parādes durvis Gregam. Viņš rokās nes lielu kartona kasti. Es redzu no tās spraucamies ārā sarullētus plakātus un sakaltušas jūras zāles. — jau atpakaļ skolā, Kera? — viņš smaidot vaicā. — Pirmajā brīvdienā? Tu nu gan esi centīga.

Es iesmejos un sekoju viņam uz skolas zāli. Es neparko nelaistu to garām.

Nespēju noticēt, cik daudz esam paveikuši tik īsā laikā. Pēdējās divas dienas tika atceltas stundas, un tā vietā mēs strādājām pie skolas projekta par rifu. iMūsu klase uz vienas zāles sienas izveidoja lielu gleznojumu, kurā attēlots rifs. Astotā klase izveidoja pilsētas hronoloģisko līkni ar zvejas laivām, tīkliem un staniola zivju bariem. Tikai Džeiks un ītans neiesaistījās. Džeiks vispār nebija skolā pēdējā dienā.

—   Kā tev šķiet? — jautā Hloja.

Viņa piesprauž pēdējo fotogrāfiju pie dēļa durvju iekšpusē. Tur ir pirmās bildes, ko Karls uzņēma dienā, kad viņu atradām, un jaunās fotogrāfijas, ko Hloja uzņēma šodien.

—  Lieliski, — es atbildu. Es skatos uz bildēm, ko Hloja uzņēma šodien. Tajās redzama Endžela, kas patstāvīgi peld Zilajā baseinā.

—  Viņa arī pati ēd, — saka Hloja.

Es apskatu citu fotogrāfiju. Tajā ir pietuvināta Endželas mute. Dziļais ievainojums ir gandrīz sadzijis. Izņemot biezu rētaudu rindu, kas nokarājas delfīna smaida kaktiņā, nemaz nevar redzēt, ka viņa ir bijusi savainota.

Fēliksa tētis paiet garām, nesdams krēslus. — Ei, Kera, vai vari mums palīdzēt?

Arī Fēliksa mamma ir šeit un kārto rindās krēslus. Krēsli gandrīz aizpilda zāli no priekšas līdz aizmugurei.

—   Kā jums šķiet, cik daudz atnāks? — es jautāju.

Fēliksa tētis parausta plecus. — Drīz uzzināsim, —

viņš atbild.

Fēlikss man padod mazas pastkartes ar Endželas fotogrāfiju. — Vai palīdzēsi ar šīm?

Es vienu apgriežu rokā. — Kam tās domātas? — es jautāju.

—   Es tās vakar pagatavoju, — Fēlikss atbild. — Izdomāju, ka varam uzlikt uz visiem krēsliem. Tās ir, lai cilvēki parakstītu otrā pusē un iemestu petīcijas kastē par bagarēšanas pārtraukšanu.

Es vienu apgriežu un ieraugu melnos burtus otrā pusē.

—   Tās ir foršas, Fēliks, — es saku, — tiešām foršas.

Fēlikss paskatās uz mani un pasmaida. — Es cerēju, ka tev patiks. j.

Es staigāju starp rindām, atstādama kartītes uz krēsliem. Zāles aizmugurē Karls sagatavo klēpjdatoru lielajam ekrānam, kas atrodas uz skatuves. Līdz konferencei palicis mazāk nekā divas stundas, bet tikai nepilnas divas dienas ir palikušas, līdz traleri varēs bagarēt rifu.

Mums pievienojas vēl vairāki bērni un vecāki, kuri palīdz piespraust bildes pie sienas un izkārtot dažādus gliemežvākus un jūraszāles uz galda. Kad ir piesprausta pēdējā bilde, Gregs ienāk no virtuves ar dzērienu paplāti.

Es paņemu glāzi apelsīnu biezsulas un apsēžos blakus Fēliksam. — Esam pabeiguši, — es saku. — Vairs nav nekā palicis, ko mēs varētu darīt.

Durvis atveras un aizcērtas, un pa tām ienāk misis Kārtera. Viņa atritina garu papīra loksni. — Es tikko uzgāju to internētā, — viņa saka.

Ella palīdz to piespraust pie dēļa un tad apstājas tā priekšā un skaļi lasa: “Tikai delfīnam vien daba ir piešķīrusi to, ko visi izcili filozofi meklē, — nesavtīgu draudzību.”

Misis Kārtera pamāj. — To pirms diviem tūkstošiem gadu uzrakstīja Plutarhs, Senās Grieķijas filozofs. Tas ir svarīgi arī šodien. Draudzība draudzības labad, nevis tādēļ, lai gūtu kādu citu labumu. Delfīnu ietekme uz cilvēkiem ir apbrīnojama.

—    Jaunzēlandes maori tic, ka delfīnos iemiesojas to senču gari, — es saku. Es apraujos un paskatos apkārt. Visi ir apklusuši un klausās.

Misis Kārtera pasmaida. — Interesanti, kā maoru valodā sauc delfīnu.

Es lūkojos uz delfīna attēlu virs misis Kārteras galvas. Es mēģinu atcerēties. Es zinu, ka mamma reiz teica. Es atceros, ka vārds skanēja kā delfīna elpa, kas izpūšas virs ūdens.

—   Kā tad viņus sauc? — pievienojas Fēlikss.

Viņa jautājums ir tik tiešs. Es pagriežu, lai paskatītos uz viņu.

Viņš paliecas uz priekšu un skatās uz mani. — Nu?

—   Viņus sauc ‘tepuvī’, — es atbildu.

—   Esi droša?

—   Man tā šķiet.

—   Kā to raksta?

—   Es nezinu, — es atbildu. — Vai tam ir nozīme?

Fēlikss izbrauc ar roku caur matiem. Viņš paskatās uz

mani un tad uz pulksteni. — Man jāiet, — viņš saka. — Ir vērts pamēģināt.

—  Ko tad? — es jautāju.

—   Vēlāk pateikšu.

Viņš pieceļas un aizvelk savu tēti līdzi.

—   Pēc stundas Karls uzstāsies ar runu, — es uzsaucu viņam nopakaļ.

Bet Fēlikss un viņa tēvs ir prom. Zāles durvis novirinās un aizcērtas aiz viņiem.

Es palīdzu Gregam un misis Kārterai novākt krūzes un aiznesu tās uz virtuves izlietni.

—     Ak dieniņ, paskatieties ārā, — iesaucas misis Kārtera.

Es pastiepjos uz pirkstgaliem, lai palūkotos ārā pa augstajiem logiem. Nespēju noticēt savām acīm. — Te viņiem visiem nepietiks vietas, — es saku.

Gregs pakrata galvu. — Dažiem vajadzēs stāvēt.

Autostāvvieta jau ir pilna mašīnām, un dažas novietotas ceļa malā. Gar rotaļlaukumu vijas gara cilvēku rinda.

—  Vai Karls zina? jautāju.

—   Viņš aizgāja pārģērbties, — Gregs saka. — Diez vai viņš zina, kas viņu sagaida.

Es paskatos āf-ā uz cilvēku rindu. Tajā ir daudz tūristu košos šortos un ar pludmales piederumiem. Taču es redzu arī daudzus pazīstamus pilsētniekus.

—  Tas ir misters Kuks, vietējais politiķis, — saka misis Kārtera.

—    Tas ir labi, — es saku. — Varbūt viņš var izdot likumu, kas aizliedz bagarēšanu.

Gregs sarauc pieri. — Par to lemj politiķi Londonā, — viņš saka. — Vairums viņu neatšķirtu mencu no skumbrijas, ja tā iemestos šiem taisni sejā.

Tad es ieraugu, ar ko misters Kuks sarunājas. Es ieraugu Dagiju Evansu. Es redzu viņus smaidām — jokojam. Es negribu, ka misters Kuks ir Dagija pusē. Es atceros, ko Fēlikss teica par nepadošanos bez cīņas. Līdz bagarēšanas lieguma atcelšanai ir atlikušas mazāk nekā divas dienas. Mazāk nekā divas dienas, līdz traleri varēs pār rifu novilkt savas ķēdes. Šāda iespēja mums var vairs nebūt.

Ir laiks.

Tam jāizdodas.

Šī ir mūsu vienīgā iespēja glābt līci.

27. nodaļa

Es izspraucos caur ļaužu pūli, kas mīņājas pie ieejas, un apsēžos priekšā blakus tētim un Deizijai. Telpa ir stāvgrūdām pilna. Cilvēki ir sastājušies gar sienām. Dažas rindas tālāk ieraugu zvejnieku grupu. Dagijs Evanss ir atgāzies krēslā, rokas sakrustojis pār krūtīm un pašapmierināti smīkņā.

—    Dagijs lenča laikā krogā tikās ar dažiem traleru īpašniekiem, — tētis čukst. — Viņš visiem lika protestēt pret petīciju par bagarēšanas liegumu, teica, ka viņiem tiek atņemts iztikas avots.

Es pagriežos, lai palūkotos telpā saplūdušajā ļaužu jūrā. — Varu saderēt, ka daudzi klātesošie parakstīs petīciju par līča aizsargāšanu.

Tētis pakrata galvu. — Tas būs tikai brīvprātīgs pagaidu liegums. Saproti, tas neko nenozīmēs, ja zvejnieki nepiekritīs.

Kaut arī durvis un^ogi ir atvērti, telpā ir karsts. Tiklīdz žurnālists un operators iziet caur eju un apstājas stūrī zāles priekšā, balsu murdoņa pieklust. Arī vietējais radio ir šeit un gatavojas konferences tiešraidei.

—  Kur ir Fēlikss? — es čukstu. — Viņam jau vajadzēja būt atpakaļ. — Es paskatos pār plecu uz pārpildīto telpu. Varbūt Fēlikss nevar izspraukties viņiem cauri. Es pieceļos, lai ietu viņu sameklēt, bet tētis mani novelk atpakaļ krēslā.

—   Karls tūlīt uzstāsies, — tētis čukst.

Es skatos, kā Karls uzkāpj uz skatuves un pagriežas pret auditoriju.

Zālē iestājas klusums. Kaut kur aizmugurē nošvīkst krēsla kājas un ieraudas bērns. Es skatos uz Kārlu. Viņš izskatās pavisam citādi uzvalkā un kaklasaitē. Viņš ir saķemmējis matus un uzlicis brilles plānā zelta ietvarā. Viņš mīņājas no vienas kājas uz otru. Turklāt izskatās nobālis. Dzirdu papīru čaukstam viņa drebošajās rokās.

Es turu abus īkšķus par viņu.

Sākums nav labs. Mikrofons nedarbojas, un viņš runā tik klusi, ka droši vien puse zāles viņu vispār nedzird. Pa logiem iespīd saule, un kādam jāaizvelk aizkari un jāizslēdz gaisma, lai būtu saskatāms ekrāns aiz Karla. Cilvēki klausās, kad viņš rāda Endželas bildes. Cilvēki šausmās noelšas par dziļajām brūcēm viņas mutē un priecīgi nopūšas, kad viņa apēd pirmo zivi.

Taču tad Karls sāk runāt par līci un koraļļu rifa glābšanas projektu. Viņš uz ekrāna rāda grafikus un diagrammas un runā par dažāda veida akmeņiem, kas atrodas zem ūdens. Latiņu valodā min dažādus jūras dzīvniekus un augus un tur rokā koraļļu gabalus. Es zinu, ka aizmugurē cilvēki neredz. Neviens tā īsti neklausās. Viņi tikai vēlas dzirdēt par Endželu.

Kad Karls ir beidzis runāt, tiek ieslēgtas gaismas un viņš vaicā, vai zālē sēdošajiem ir jautājumi. Kāds pajautā, kur tiks palaists delfīns. Kāds cits pajautā, vai baltais delfīns mainīs krāsu. Taču nevienu neinteresē rifs. Tā kā tas nav redzams, par to nav jāsatraucas. Tad pieceļas Dagijs Evanss. Viņš uzkāpj uz skatuves līdzās Karlam, rokā turēdams cepuri. Viņš paskatās uz visiem, un es ievēroju, ka viņam mugurā ir pašas vecākās drēbes. Tās izskatās novalkātas un noplukušas.

—     Prieks šeit šodien redzēt tik daudzus, — viņš iesāk, — gan tūristus, gan vietējos.

Viņa balss nodun pār zāli. Seju rotā nepiespiests smaids, taču mani viņš neapmuļķo.

Viņš atpleš rokas. — Es ceru, ka jūs visi lieliski pavadāt laiku. Taču šī mūsu burvīgā pilsēta nav domāta tikai smilšu pilīm un brīvdienām. Mēs esam zvejojuši šai ostā simtiem gadu. Tas ir mūsu iztikas avots. Kad tūristi dodas mājup, mums taču ir kaut kā jāizdzlvo.

Tagad klausās visi. Ir grūti neklausīties. Dagijam Evansam piemīt kas tāds, kas cilvēkus apbur. Es pametu acis pār zāli un pamanu pašapmierinātu Džeiku.

—                 Gar krastu ir pietiekami rifa, — Dagijs turpina.

—    Pietiek visiem. Mēs bagarējam eskalopus līci tāpat, kā fermeri ar laukus.

Telpā valda klusums. Es pagriežos un redzu visu acis pievērstas Dagijam.

Viņš sit ar dūri pie krūtīm. — Zvejošana ir šīs pilsētas dvēsele, — viņš noklied^-— Tā vienmēr ir bijis. Ja vēlaties savā šķīvī vissvaigākos eskalopus, atbalstiet mūs. Atbalstiet zvejniekus. Neparakstiet petīciju par liegumu.

Balsu murdoņa pieaug un zāli pāršalc aplausu vilnis. Plaukšķinātāji nav vien daži zvejnieki, bet arī tūristi. Dagijs Evanss ātri paklanās un nokāpj lejā, lai apsēstos.

—    Saki kaut ko, Kari, — es murminu zem deguna. Taču Karls tikai stāv un mīņājas, kamēr Dagijs uzvaroši smaida.

—  STOP!

Cilvēki pagriež galvas uz zāles aizmuguri, no kurienes atskanēja sauciens. Dagijs Evanss samiedz acis, lai redzētu saucēju. Arī es pagriežos. Atskan krēslu švīkstoņa un pēdu šļūkāšana, un cilvēki atbrīvo vietu Fēliksam, kurš virzās pa eju.

Viņš apstājas manā priekšā, rokā satvēris delfīna zibatmiņu. — Kera, es kaut ko atradu, kaut ko svarīgu.

—   Ko? — es jautāju.

Balsis zālē kļūst skaļākas. Ir karsts un smacīgs. Cilvēkus nekas šeit vairs nesaista. Es redzu, ka zāles beigās cilvēki pieceļas, lai dotos prom.

Arī Fēlikss uz viņiem paskatās. — Dod man nedaudz laika. Neļauj viņiem aiziet. Kāp uz skatuves un stāsti kaut ko par līci. Man vajadzīgas tikai divas minūtes. Pasaki, ka viņi tūlīt ieraudzīs to, ko var zaudēt.

Es pakratu galvu. — Es nevaru.

Fēlikss dusmīgi palūr uz mani. — Ej!

Es skatos, kā viņš aiziet atpakaļ pa eju.

Es nekad neesmu stāvējusi tāda pūļa priekšā. Es redzu, ka zāles aizmugurē vēl vairāki cilvēki pieceļas, lai dotos prom. Es nezinu, ko Fēlikss ir atradis, taču es nevaru palaist garām šo izdevību. Es uzkāpju uz skatuves un paskatos uz auditoriju. Man pat nav ne jausmas, ko teikt. Ļaužu jūra blenž uz mani. Es jūtu uznākam nelabumu un reiboni. Es redzu Džeika muti savelkamies smieklos. Arī Dagijs Evanss mani vēro. Viņa acis ir cieši ieurbušās mani. Es paskatos uz zāles sienām, uz sienas gleznojumu, kurā attēloti tradicionālie zvejnieki, zvejas laivas un tikli, un sālītu zivju mucas.

—    Dagijam F.vansam ir taisnība, — es saku. Mana balss atskan daudz skaļāk, nekā es domāju. Zāle ir apklususi un klausās. Daži cilvēki atkal apsēžas. — Zvejniecība ir šis pilsētas dvēsele. — Es paskatos apkārt. Šī ir mana vienīgā iespēja. — Ar laivu, ko mana mamma un tētis atjaunoja, pirms simts gadiem tika zvejots no šīs ostas. Tolaik tā atgriezās pilna ar sardīnēm un siļķēm, tik pilna, ka zivis pār tās malām krita atpakaļ jūrā. — Es noriju siekalas. Mana rīkle ir izkaltusi sausa kā zāģskaidas. Es paskatos apkārt un pievēršu acis Dagijam Evansam. — Taču tagad tas tai vairs nav pa spēkam. Mēs esam izzvejojuši visas zivis no jūras. Dagija Evansa traleriem jādodas tālāk un dziļāk, lai atrastu zivis, un pat tad tie dažkārt atgriežas tukši. Tagad mēs bagarējam līci, lai iegūtu eskalopus un izārdām rifu. Nez, vai mēs šeit vispār zvejosim vēl pēc simt gadiem? — Es paskatos uz zāli. Fēlikss nekur nav manāms, bet es atceros, ko viņš gribēja, lai pasaku. — Jūs tūlīt ieraudzīsiet, ko varat zaudēt.

Es stāvu klusēdama un skatos zālē. Es nezinu, kam tagad jānotiek. Es nokāpju lejā un apsēžos blakus tētim.

Zālē izdziest gaisma.

Visi aiztur elpu.

Klusumu pāršķeļ dzidra balss. Man jāpieķeras krēsla malām. Man sagriežas/galva, un es jūtu, ka sasveros uz priekšu.

Es dzirdu mammu runājam tumsā.

28.  nodaļa

—    Ļaujiet man jūs aizvest ceļojumā pa mūsu pēdējo neskarto teritoriju, pa kalniem un dziļām ielejām. Tie neatrodas kādā tālā zemē, bet gan šeit, zem mūsu aukstā Atlantijas okeāna.

Tētis satver manu roku. Zālē valda klusums. Lielais ekrāns uz skatuves no sākuma ir tumšs. Bāli zaļš spīdums ekrāna vidū kļūst aizvien spožāks un spožāks, un mēs paceļamies augšā, pretim saulei, kas spīd caur ūdens virsmu. Koši zaļi aļģu zari stiepjas augšup uz ņirbošo gaismas spoguli. Pie kameras piepeld ronis, un tā deguns gandrīz pieskaras lēcai. It kā viņš vērotu visus zālē sanākušos. Viņa lielās suņa acis ir šokolādes brūnumā. Ronis nosprauslājas. Sudraba burbuļi uzvijas augšup, un viņš aizpeld, spuras

sakļāvis, pelēkajam ķermenim slīdam caur ūdeni. Ari mēs peldam caur ūdeni lejup, lejup un lejup, caur ņirbošiem saulstariem, garām rozā un zaļām anemonēm klātiem akmeņiem, zemāk garijm koraļļu kalniem un jūras zvaigznēm un jūras vēdekļiem.

ŠI laikam ir pēdējā filma, ko mamma uzņēma te, līci.

Viņas balss ieved mūs tumši zaļos ūdeņos, kas pilni ar akmeņiem, kuri pārklājušies ar mīkstiem rozā koraļļiem un dzelteniem sūkļiem. Ūdeni peld koši zila un dzeltena lūpzivs, ko izgaismo kabatas baterija. Caur sārtajām jūraszālēm rāpjas kailžaungliemezis. Zem tā visa akmeņainajā gultnē ņudz koraļļi un jūras eži. Garām aizsteidzas samtains krabis. Te viss ir dzīvs.

Bet pēkšņi zālē atskan šausmīga skaņa. Attēlu uz ekrāna nomaina metāla ķēdes un bangojoši dubļi un smiltis. Kad dubļi nostājas, palikusi tikai grantaina jūras gultne, kurā mētājas salauzti jūras vēdekļi. Zālē iestājas dziļš klusums.

Pēdējo reizi atskan mammas balss.

—   Ja neaizsargāsim mūsu okeānus, paliks tikai atmata. Mēs neesam jūras fermeri. Mēs nekad nesējam. Mēs tikai pļaujam.

Iededzas gaisma. Neviens nerunā. Mēs visi esam atgriezušies no citas pasaules, kuras ainas vēl ir spilgti iespiedušās prātā. Man galvā aizvien skan mammas balss. Karls atkal uzkāpj uz skatuves. Viņš ir sažņaudzis rokās piezīmes un gatavojas runāt, bet zāli no aizmugures pāršalc aplausu vilnis. Es pagriežos un redzu, ka daži zvejnieki piekrītoši māj. Citi tikai kā pienagloti blenž ekrānā. Vienīgi Dagijs Evanss sēž, rokas cieši sakrustojis uz krūtīm. No otra zāles gala Džeiks uz mani nikni blenž. Es aizgriežos. Es negribu sabojāt šo mirkli. Es atkal dzirdēju mammas balsi. Es vēlos to paglabāt dziļi sevi. Paglabāt un paturēt uz mūžu.

—                Piedod, ka nevarēju tevi pabrldināt, — saka Fēlikss.

—   Nebija laika.

Es uzrotu džinsas un iemērcu pēdas baseinā. Endžela sāniski paslīd garām, ar savām mazajām acīm vērodama mani. Es izstiepju kāju, un viņa Jauj maniem pirkstiem pieskarties viņas gludajam, siltajam ķermenim.

—   Kā tu atradi? — es jautāju.

Fēliks sēž man līdzās uz akmeņiem un padod zibatmiņu. — Tepuhi, — viņš saka. — Man jau agrāk vajadzēja iedomāties. ‘Delfīns’ maoru valodā. Tā ir parole, ko tava mamma izmantoja zibatmiņai.

Es paņemu to no viņa un apviju pirkstus ap plastmasas delfīnu. Šķiet dīvaini iedomāties, ka tajā ir atmiņa par mammu, pagātnes momentuzņēmums, it kā tajā būtu arī daļa viņas pašas. — Vai tur bija vēl kaut kas?

—   Nekas daudz, — viņš nomurmina.

Es gribu pajautāt, ko viņš domā ar ‘nekas daudz’, taču mums līdzās apsēžas Karls.

—   Labi, ka tas ir garām, — viņš saka. Viņa kaklasaite vaļīgi nokarājas gar kaklu, un izgludinātās bikses ir saburzījušās. Viņš ar roku sabužina matus. — Bez jums man tas neizdotos.

—   Domā, ka tas kaut ko mainīs? — es jautāju.

—   Daudzi parakstījās par brīvprātīgo bagarēšanas liegumu, — viņš saka. — Es saskaitīju simtiem vārdu.

—   Kā ar zvejniekiem? —es jautāju.

—   Es nezinu, — Karls atbild. — Drīz jau laikam uzzināsim.

Endžela atkal papeld mums garām un nošļakstina ūdeni ar asti. Es pastiepju roku, lai noglāstītu viņas galvu un grumbuļaino rētu pār žokli.

Karls sarauc pieri. — Viņa kļūst pārāk atkarīga no mums, — viņš saka, — turklāt mēs raizējamies ari par viņas māti. Šodien līcī bija daudz laivu. To propelleri var viņu savainot. — Viņš pieceļas, lai noslaucītu ūdeni no biksēm, tad notupstas mums līdzās. — Man nevajadzētu jums to teikt, jo neviens cits nedrīkst zināt…

Es jūtu sirdi sažņaudzamies, jo es jau zinu, ko viņš teiks. — Jūs laidīsiet viņu atpakaļ jūrā, vai ne?

Karls pamāj. — Sema domā, ka viņa ir gatava. Taču mēs nevēlamies, ka apkārt ir ļaužu masas, kad laidīsim viņu atpakaļ.

Endžela paceļ galvu virs ūdens. Šķiet, ka viņa klausās mūsos. Es vēlos, lai viņa atgriežas savvaļā, taču iekšēji jūtos sagrauta. Es zinu, ka, tiklīdz viņa būs prom, es varu viņu vairs neredzēt.

—   Kad? — es jautāju.

—   Rīt, — Karls atbild. — Mēs palaidīsim viņu pludmalē līdz ar saullēktu.

29.  nodaļa

Esmu pirmā pludmalē. Es apviju rokas ap sevi un vēlos, kaut būtu paņēmusi jaku. Piena Ceļš ir kā zvaigžņu upe pār debesīm. Es atceros mammas stāstīto maoru teiksmu par Tamarereti un to, kā viņš debesīs izkaisīja oļus, lai izgaismotu sev ceļu, un kā debesu dievs nolika Tamarereti kanoe debesīs par Piena Ceļu, lai parādītu, kā visas zvaigznes ir radītas. Es iegrūžu kāju pirkstus vēsajās smiltīs un klausos bangojošajos viļņos. Es gribu redzēt delfīna māti. Es saspicēju ausis, lai uztvertu delfīna elpošanas atveres radīto skaņu uz ūdens.

—   Kera, tā esi tu?

Es pagriežos.

Man pretī nāk tētis. Viņa stāvs iezīmējas pret ielas laternām. — Es dzirdēju, kā tu izej no mājas. Ko tu šeit dari?

—    Karls rītausmā palaidis Endželu atpakaļ. — Mani zobi nebeidz klabēt. Ngrkrasta pūš auksts vējš.

Tētis novelk savu flīša jaku un uzliek to man uz pleciem. Piedurknes ir pārāk garas, un jaka nokarājas līdz ceļiem. Tētis mdni cieši apskauj, un mēs vērojam, kā austrumu debesis plešas ausma. Bāla gaismas strēle izdzēš zvaigznes. Gaišo šņibīšu bars planē zemu pār pludmali un nosēžas tālāk krastā.

—   Lūk, kur Karls, — saka tētis.

Mums tuvojas pikaps, tā priekšējie lukturi atstarojas slapjajās smiltīs.

—   Es ceru, ka Fēlikss ar tēti paspēs laikus, — es saku.

Pikaps apstājas mums līdzās, un ārā izlec Karls un

Gregs, kuriem seko Fēliksa tētis un Sema. Es pārliecos pār pikapa aizmuguri un redzu, ka Fēlikss sēž pie Endželas galvas. Endžela ir satīta mitros dvieļos un novietota uz dzeltena plosta.

Karls pēta ūdeni. — Delfīna māte ir manīta?

Es pakratu galvu. — Es ceru, ka viņa negaida pie baseina.

Mēs ar tēti paņemam plosta priekšējo stūri, un mēs visi palīdzam Endželu izcelt ārā.

Viņa ir smaga, pamatīga kaulu un muskuļu masa. Nesot viņu uz ūdeni, es uzlieku vienu roku uz viņas galvas. Viņas elpa ir īsa un sekla, acis plati ieplestas.

—   Ne pārāk dziļi, — saka Karls. — Pagaidīsim, kamēr viņa aprod ar ūdeni. Mēs negribam, ka viņa pārāk ātri aizpeld.

Mēs peldinām Endželu viļņos, līdz esam iebriduši līdz

viduklim ūdeni. Tālumā viļņi saplok, atplūzdami uz krastu sabrukušās bangās. Endžela ir savādi mierīga, it kā arī viņa gaidītu. Es jūtu viņas klikšķus un svilpienus izejam man tieši cauri, neredzami pulsējoša skaņa, kas izplatās līča tumšajos ūdeņos.

Virs kalniem, aiz mums parādās saules mala un pārvērš jūru šķidrā zeltā.

Es jūtu Endželas ķermeni saspringstam. Viņa ir mierīga un klusa, viņa klausās.

Varbūt arī es sajūtu svilpienu vibrācijas ūdenī, jo manu, ka viņas māte atrodas tuvumā.

—  Fūušss! — Viņa uznirst pavisam tuvu.

—    Tikai uzmanieties, — brīdina Karls. — Viņa var kļūt agresīva, ja sagribēs savu mazuli.

Endžela kūlā asti, izmisīgi vēlēdamās peldēt.

Karls un Gregs izlaiž gaisu no diviem lieliem plosta spilveniem, un tas saplok zem Endželas. Es ar rokām noglaužu viņas muguru pēdējo reizi, un viņa aizsteidzas satikt māti. Viņas peld plecu pie pleca, ķermeņiem saskaroties, un kopā slīd zem ūdens.

Divi siltas elpas mākoņi paceļas dzestrajā rītausmas gaisā.

Es skatos uz vietu, kur viņas bija, un sajūtu savādu tukšumu sevī.

Ne jau par to, ko esmu zaudējusi.

Bet par to, ko ceru piepildāmies.

30. nodaļa

Karls piedāvā mūs savā pikapā aizvest mājās. Mani šorti ir pavisam izmirkuši, un es salstu. Sēžu aizmugurē kopā ar tēti un Fēliksu. Mēs lēkājam pa grumbuļainajām smiltīm un pagriežamies augšup pa elliņu uz krasta ceļu. Avīžu kiosks ir agri vaļā. Pārdevēja jau kārto avīzes āra stendos. Tētis uzsit pa logu, lai Karls apstātos, un izlec nopirkt Bevas tantei maizi un vietējo avīzi.

Es paķeru avīzi no tēta rokām. Pirmajā lapā ir milzīga Endželas fotogrāfija. Es pāršķiru lapas un ieraugu dubultu atvērumu ar Karla un Dagija bildēm no skolas zāles. Arī mēs ar Deiziju esam bildēs.

—   Kas tur rakstīts? — es jautāju. Es iegrūžu avīzi Fēliksam rokā.

Fēlikss paceļ avīzi pie acīm. — “Glābiet mūsu jūru: vietējie iedzīvotāji un tūristi vakar pārpildīja skolas zāli, lai atbalstītu jūras rezervātu…”

Fēlikss uz bridi apklust un ar acīm pārskrien rakstam. Viņa seja savelkas platā smaidā. — Mums izdevās. Klausies. .. “Vietējie zvejnieki parakstīja petīciju par brīvprātīgo zvejas un bagarēšanas liegumu teritorijā, kamēr parlaments pieņem likumu, kas nodrošina līča aizsardzību. Nepilnu divu stundu laikā petīciju parakstīja vairāk nekā sešsimt cilvēku.”

—   Tātad zvejnieki ir mūsu pusē, — es saku. — Viņi apsolīja nebagarēt līci, kamēr tiek pieņemts jauns likums, kas aizsargā rifu. — Es nevaru vien beigt smaidīt. Es nekad necerēju, ka tas notiks. Mēs izglābām Endželu, un mēs izglābām līci.

—   Mums jāatceras šis mirklis, — Fēlikss saka. — Kas tāds tik bieži negadās.

Es pamāju, jo viņam ir taisnība, un nekas nevar šo sajūtu atņemt.

Nekas.

Pat ne Dagija Evansa džips, kas novietots tantes Bevas un onkuļa Toma piebraucamajā ceļā.

Karls piestāj pie mājas. Pa atvērtajām virtuves durvīm mēs sadzirdam skaļas balsis. Klaigātāji ir onkulis Toms un Dagijs Evanss. Tante Beva stāv ar muguru pret mums, atspiedusies pret virtuves izlietni.

—  Vai gribat, lai ejam jums līdzi? — jautā Fēliksa tēvs.

Tētis pakrata galvu un izskatās sadrūmis. — Viss

kārtībā, — viņš atbild. — Pieļauju, ka arī Dagijs Evanss ir redzējis avīzi.

Mēs ar tēti izlecam no pikapa. Pikaps apgriežas ap stūri un nozūd skatienam, es pamāju Fēliksam.

Es sekoju tētim pa celiņu uz durvīm. Ļoti cenšos nekāpt uz bruģakmens gaisām, bet Dagijs Evanss atgrūž vaļā durvis un apstājas mūsu priekšā. Es redzu, ka viņam rokās ir tā pati avīze.

>

Viņš to nomēt zemē. — Tas neko nenozīmē, — viņš šņāc. — Tas nav tā papīra vērts, uz kā tas uzrakstīts. — Viņš pasper avīzi ar kāju, un lapas uzlido gaisā.

Tētis pakāpjas malā, lai palaistu viņu, un, garām iedams, viņš nikni palūr uz mani. Es domāju, ka viņš paies taisni garām, taču viņš apstājas un pagriežas, lai paskatītos uz mani.

—   Ak tad tu arī glāb tos sasodītos delfīnus kā mammīte? — Viņa seja ir piespiesta cieši manējai. Viņam uz pieres mirdz sviedri. — Paskat, kas ar viņu notika.

—  Ej mājās, Dagij. — Tētis apstājas man priekšā. — Ej mājās. — Tēta balss ir mierīga, taču rokas sažņaugtas.

Es mēģinu aizlīst tētim priekšā. Es gribu, lai viņš ir drošībā, taču viņš mani tur aiz muguras.

—                 Neviens man neteiks, ko darīt, — Dagijs kliedz.

—   Neviens!

Viņš pagriežas un aizbrāžas pa celiņu uz savu džipu. Viņš nospļaujas uz bruģakmens, iekāpj mašīnā un aizdārdina prom.

Mēs paliekam putekļos un klusumā.

Tētis apliek man roku ap pleciem. — Neņem galvā, — viņš saka.

Es piekļaujos tētim, un mēs kopā ieejam mājā. Taču es nevaru beigt domāt par to, ka Dagijs Evanss uzplēstu visu jūru un visu, kas tajā ir, ja vien varētu.

Tante Beva stāv pie izlietnes, roku uz vēdera uzlikusi. Onkulis loms pieiet, lai apskautu viņu, bet tante nokrata viņa rokas. — Tu nepaklausīji mani.

Onkulis Toms apsēžas pie galda un satver galvu rokās.

—   Kas notika? — tētis jautā.

Tante Beva pakrata galvu un raugās vīrā. — Es teicu, lai viņš neparaksta to petīciju, bet viņš neklausīja.

Tētis skatās uz viņiem abiem. — Bev, kas notika?

—   Viņš zaudēja darbu. Dagijs viņu tikko atlaida.

Tētis apsēžas blakus onkulim Tomam. — Viņš nevar

tā rīkoties, — tētis saka.

—  Protams, ka var, — atcērt tante Beva. — Viņš ir Dagijs Evanss. Viņš dara, kā grib. Tev jau nu vajadzēja zināt, Tom.

Onkulis Toms pieceļas. Viņš paņem jaku un dodas uz durvīm.

—   Kur tu tagad iesi? — strupi noprasa tante Beva.

—   Ārā, — viņš atbild. — Man jāieelpo svaigs gaiss. Viņš pastumjas mums garām, un es dzirdu parādes

durvis aizcērtamies.

—    Mums vajag naudu, Tom, — tante sauc viņam pakaļ pa atvērtu logu. — Ko mēs bez naudas darīsim?

Arī es atkāpjos uz durvīm. Tante Beva ir pagalam nelāgā noskaņojumā. Es paredzu, ka sāks bļaut uz mani un tēti, taču viņa sagumst krēslā, atglauž plānās matu šķipsnas no sejas un raugās griestos.

—   Ko lai es daru, Džim? — viņa saka. — Mums nav naudas šī mēneša īrei.

Tētis saņem tantes Bevas roku. — Viss nokārtosies, Bev. Tu redzēsi.

Taču tante Beva pakrata galvu. Viņa pat nenoslauka birstošās asaras, kas atstāj tumšas lāses pār pietūkušo vēderu nostieptajā T kreklā.

—                Mēs nevaram arī uzturēt jūs ar Keru, — viņa saka.

—   Dievs vien zina, kā paš/sevi uzturēsim.

Tētis pamāj un apsēžas līdz ar viņu, aizvien turēdams viņas roku. — Tu pret mums esi bijusi laba, Bev, — viņš saka. — Piedod. ^

Es izmanos pa durvīm un pagriežos pret kāpnēm. Deizija sēž uz apakšējā pakāpiena, kaķi Tediju pie krūtīm piespiedusi. Viņas seja ir piepampusi un acis ir sarkanas no asarām.

—   Es negribu, ka tu dodies prom, — viņa saka. Viņa apvija rokas ap mani.

Es viņu cieši apskauju. — Nāc, Deizij, — es saku. Es aplieku roku ap viņu, un mēs kāpjam augšā uz viņas guļamistabu. Es apsēžos viņai līdzās gultā un piekļauju viņu sev klāt. — Karls šorīt palaida Endželu atpakaļ jūrā, — es saku.

—   Kaut es būtu varējusi iet līdzi, — viņa saka.

Es noglāstu viņas matus. Es jūtos nelāgi, ka nepaņēmu viņu līdzi, taču es nevarēju lūgt to tantei Bevai. Viņa nebūtu ļāvusi iet arī man. — Endžela satika māti. Viņa gaidīja Endželu līcī.

Deizija smaida un plūkā kaķa Tedija kažoka savēlušos bumbuļus.

—   Mēs izglābām arī rifu, — es saku. — Avīzē ir mūsu bilde. Mēs esam slavenas, Deizij.

Deizija sarauc pieri. — Dagijs Evanss par to dusmojas.

—    Es zinu, — es atbildu un pasmaidu. — Taču citi zvejnieki ir mūsu pusē. Viņi nebagarēs rifu.

Deizija pakrata galvu. — Tētis teica, ka viņš to nedarīs, tāpēc Dagijs Evanss sāka bļaut.

—  Onkulis Toms teica, ka viņš nedarīs ko tieši?

Deizija paskatās uz mani. Viņas apakšlūpa nodreb.

—    Es dzirdēju viņus virtuvē, bet Dagijs Evanss to tik un tā darīs.

Es jūtu sirdi pulsējam ausīs. Es meklēju viņas seju.

—   Ko darīs? — es jautāju.

Deizija cieši piekļauj kaķi Tediju pie krūtīm. — Dagijs Evanss teica, ka viņš dosies zvejot pusnakts paisumā. Viņš noplēsīs visus līča koraļļus līdz pašam pēdējam.

31. nodaļa

—  Tas neko nemainīja, — es saku.

Es atkal un atkal prātā grozu trauslo rozā jūras vēdekļa skeletu. Mazs gabaliņš nolūst un nokrīt slapjajās smiltīs. Ik dienu krastā tiek izskalots aizvien vairāk jūras vēdekļu un koraļļu. Ir pagājis gandrīz mēnesis, kopš vietējie zvejnieki parakstīja brīvprātīgo liegumu. Taču kopš tās reizes aizvien vairāk traleru no citām piekrastes zvejnieku pilsētām ir ieradušies bagarēt līci. Šķiet, ka viņiem nerūp ne liegums, ne līcis.

Fēlikss iesviež oli viļņos. — Tētis dzirdēja vietējos zvejniekus sūdzamies, jo viņi nevar noķert pietiekami omāru un krabju savos grozos. Bet pilsētas zivju tirgus eskalopus nepērk, — saka Fēlikss. — Vismaz viņi vēl atbalsta brīvprātīgo liegumu. Traleriem, kas te ieradušies, jāved savs loms kur citur.

Es pakratu galvu. — Pagaidām, — es saku. Es zinu, ka onkulis Toms ir dabūjis darbu uz citas laivas. Drīz arī viņš dosies jūrā. Tētis dzirdēja viņus sakām, ka nav godīgi, ka citi zvejnieki paņem viņu daļu vēžveidīgo. Es lūkojos jūrā. Vismaz dažas pēdējās dienas ir bijis pārāk vējains, lai strādātu. Paisuma viļņi ir noskalojuši sadragāto rifu. Es nevēlos iedomāties, kā tas tagad izskatās. Tas droši vien līdzinās spoku rifam, kā bildēs no izcirstiem lietus mežiem, tikai zem ūdens — prom no acīm.

Fēlikss uzliek kapuci. Šodien pludmalē esam tikai mēs. Mākoņi ir zemi un smagnēji. Vējš tos dzen pār zemesragu un aiz tā esošajiem pakalniem. No jūras vējš horizontāli iepūš aukstu lietu.

—                 Bet mēs izglābām Endželu, — Fēlikss nerimstas.

—   Tas tomēr kaut ko nozīmē.

—    Es zinu, — es atbildu. — Kaut mēs varētu viņu atkal redzēt.

Mēs esam katru dienu meklējuši delfīnus, taču kopš Endželas palaišanas jūrā neesam tos redzējuši. Karls lūdza, lai informējam, ja redzam delfīnus vai vaļus. Vienu dienu viņš mūs izvizināja ar Jūras glābšanas dienesta laivu, un mēs redzējām milzu haizivis. To burām līdzīgās melnās muguras spuras kreisēja caur ūdeni, bet to milzīgās baltās mutes bija atvāztas un filtrēja jūras planktonu. Mēs redzējām arī pelēkus roņus, kuri bija izgāzuši savus zivju uzbarotos ķermeņus uz siltajiem akmeņiem un saulē snauda.

—    Nedomāju, ka mēs šodien diez ko daudz redzēsim, — saka Fēlikss. — Nāc. Iesim kaut ko apēst pilsētā.

Es pieceļos un noslauku smiltis no rokām. — Vai tu nekad nebeidz ēst?

Fēlikss plati pasmaida. — Pusdienas bija pirms divām stundām. Es esmu izbadējies.

Mēs ejam pa pilsētas ielām, bet kafejnīcas ir piebāztas. Caur aprasojušajiem logiem redzu ap galdiem saspiedušās ģimenes. Gar krēmiem mētājas somas, mēteļi un lietussargi.

—    Mēs varam nopirkt kartupeļus līdzņemšanai un apēst tos “Monā” zem pārsega, — es ierosinu. — Tur nav daudz vietas, bet mēs būsim sausi.

—  Tas derēs pagaidām, — Fēlikss pasmaida. — Mums būs vairāk vietas, kad dabūšu savu jahtu patstāvīgam braucienam apkārt pasaulei.

Es iesmejos. — Tad tu vēl gatavojies nākamās nedēļas regatei?

—  Jā, — viņš atbild. — Mēs ar tēti pēdējo reizi apbraucām Galroku un atgriezāmies mazāk nekā pusotrā stundā.

—     Nav slikti, — es atbildu. Bet klusībā jūtu apbrīnu. Ātrākais laiks, ko mēs ar tēti uzrādījām “Monā”, ir stunda un četrdesmit piecas minūtes, taču to es Fēliksam nesaku.

Viņš ar tēti ir bijis burāt gandrīz katru dienu. Esmu viņus vērojusi no krasta. Esmu vērojusi, vēlēdamās arī būt tur kopā ar tēti “Monā”, kā mēs mēdzām darīt. Taču tagad pat savās brīvdienās viņš atrod ko citu darāmu. Viņu tas vairs neinteresē. Šķiet, ka viņš ir uzgriezis viņai muguru. Varbūt tas tāpēc, ka viņš nevar samierināties, ka vajadzēs viņu zaudēt. Varbūt tāpat viņš domā arī par mani.

Mēs ar Fēliksu paņemam kartupeļus no letes. Es iebāžu savējos jakas iekšpusē, lai tie nesaslaptu, un mēs nogriežamies pa Roupvolkas ielu, pa kuru var ātrāk nonākt ostā. Lietus dārdina pa jumtiem, ūdens no notekcaurulēm izplūst mūsu ceļā. Bruģakmeņi slapji spīd, starp tiem saaugušās sūnas ir mitras un slidenas. Fēlikss lēnām sper soļus, bet es steidzos pa priekšu, gribēdama ātrāk paglābties no lietus. Es dzirdu viņu iekliedzamies. Es pagriežos un redzu, viņu nokrītam zemē, viņa ceļgali spēcīgi atsitas pret bruģi. Kartupeļi ielido ūdens urdziņās.

Es skrienu atpakaļ un nometos ceļos viņam līdzās.

—   Piedod, man nevajadzēja tā aizsteigties.

Es pasniedzu roku, lai palīdzētu piecelties, bet viņš atgrūž mani un klusi nolamājas. Es mēģinu salasīt kartupeļus, bet pat tie, kas palikuši iesaiņojumā, ir pārvērtušies putrā. Aiz mums turpu šurpu soļo kaijas, kas gatavas viegli sagādājamai maltītei.

Fēlikss pietraušas kājās un atsit roku pret sienu.

—   Dažreiz man riebjas, ka esmu tāds.

Viņa džinsas ir ceļgalos pārplēstas. Pār nodriskāto audumu plešas tumši sarkani asins traipi.

Viņš atspiežas pret sienu un pasper kartupeļu maisiņu kaijām. — Uz ūdens varu darīt visu to pašu, ko citi. Šķiet, ka laiva ir daļa manis. — Viņš atkal uzsit pa sienu. — Tur esmu brīvs.

Es pamāju, jo zinu, ko tieši viņš domā. Arī es “Monu” izjūtu kā daļu no sevis. Viņā mēs esam drošībā, viņa ir kā aizsargapvalks ap mammu, tēti un mani.

No ostas sienām brāžas vējš un sapūš man sejā matus. Es cieši apjožu jaku ap sevi un jūtu, kā kartupeļu paciņa silda manu ādu. Gar manu apkakli izlien etiķa un sāļo kartupeļu smarža. — Nāc, — es saku. — Man te ir daudz. Es padalīšos. — Arī man ļoti gribas ēst, un es nevaru sagaidīt, kad apēdīsim tos zem “Monas” pārsega, kas nostiepts pār kllverkoku.

Ostas sienas ir tukšas. Līdzās atkritumu urnām soļo dažas kaijas, cerēdamas^uz ēdiena paliekām. Es paskatos lejā uz izpriecu jahtu rindu, lai ieraudzītu “Monu”. Bet tās pārsegs ir atvilkts un tajā sēž divi cilvēki. Pat no šejienes varu saskatīt, kurt tie ir. ītans un Džeiks Evanss.

Es atstāju Fēliksu uz ostas sienas un nokāpju pa granīta blokos iecirstajiem pakāpieniem. Es skrienu pa pontonu, pēdām dunam pa dēļiem.

Es lūkojos uz viņiem laivā. Iekšā izmētātas dzērienu skārdenes un čipsu pakas. — Vācieties ārā, — es kliedzu.

Džeiks un itans saskatās. Itans uzliek kājas uz sēdekļiem.

Es iekāpju “Monā”. — Vācieties ārā no manas laivas!

Džeiks paliecas uz priekšu un pasmīn. — Domāju, ka pamanīsi, ka tā nav tava laiva.

Es uz viņu dusmīgi paskatos. — Ko tu gribi teikt?

Džeiks tikai smaida. — Paskaties.

Es nopētu “Monu”. Nekas nav mainījies. Es atveru nodalījumu zem baka. Raķetes un instrumentu kaste vēl ir turpat, bet segu vairs nav, ari tēta zvejas rīku un sarkano skārda krūžu vairs nav.

Es paskatos uz Džeiku, kurš aizvien smaida. — Vai tad tētis tev nepateica? Mans tēvs to pagājušonedēļ iegādājās.

—   Viņš paskatās uz kartupeļu paku, kas rēgojas no manas jakas. — Tavs tētis ļoti steidzās to pārdot. Tik lēti kā ceptus kartupeļus.

Es truli blenžu viņā. Tā nevar būt taisnība.

Taču Džeika mute savelkas plānā stingrā līnijā. Viņš paceļ atslēgas no skapīša, kas atrodas zem baka. — Tā ka, šķiet, ka tas būšu es, kurš teiks: “Vācies prom no manas laivas”.

Es izmanos no “Monas” un uzkāpju pa kāpnēm. Iegrūžu kartupeļus Fēliksam rokā. — Man jāiet, — es saku. Es skrienu visu ceļu līdz tantes Bevas mājām un neapstājos, līdz neesmu iebrāzusies pa durvīm. I'ante Beva gludina kreklus un skatās televīziju.

Es nostājos viņas priekšā. — Kur tētis? — es jautāju.

Tante Beva cenšas skatīties pār mani. — Viņš izgāja.

Es izslēdzu televizoru. — Uz kurieni?— es turpinu.

Viņa noliek gludekli stāvus un iespiež roku sānos.

—   Kas par lietu, Kera?

—   Viņš pārdeva viņu, vai ne? — Es cenšos mirkšķinot apspiest asaras. — Viņš pārdeva “Monu”.

Tante Beva noliecas, lai izrautu gludekļa vadu no sienas kontaktligzdas. — Apsēdies, Kera.

Es nesēžu. — Viņš pārdeva “Monu” Dagijam Evansam.

Tante Beva pastiepjas, lai pieskartos manai rokai, bet es atkāpjos. — Viņš teica, ka nespēj saņemties tev pateikt.

Es skatos viņā un klusēju.

—   Nedusmojies uz viņu, Kera. Viņš mēģina sakārtot savu dzīvi. Dievs zina, ka viņam tas ir vajadzīgs.

—   Kur viņš ir? — es jautāju.

Tante Beva ņemas ap krekla pogu. — Viņš uz dienu aizbrauca uz Ekseteru.

—    Uz Ekseteru? — Tētis man par to neieminējās.

—   Kāpēc uz Ekseteru?

Tante Beva dziļi ieelpo. Es skatos, kā viņa saloka kreklu, veidodama garas taisnas ieloces pa piedurknēm un vīlēm. Viņa lēnām izelpo un noliek kreklu kaudzē sev līdzās.

—    Man nevajadzētu tev to teikt, — viņa saka. Viņa nolīdzina krekla priekšu un iztaisno apkaklīti. — Bet viņš aizbrauca uz darba interviju. Neprasi, kādu. Viņš pat man neteica. Bet teica, ka dara to tevis dēļ.

Es pabrāžos viņai garām, ārā no istabas. Viņa sauc man pakaļ, taču es uzskrienu pa kāpnēm uz Deizijas guļamistabu priecīgi, ka viņa šodien ir pie Lorīnas.

Es saritinos zem segas un guļu pilnīgā klusumā.

Es nespēju noticēt, ka esam viņu zaudējuši.

“Mona” nepieder mums.

Tas apvalks ap mammu, tēti un mani ir sadragāts.

Šķiet, ka nekas mūs vairs nevar pasargāt.

32. nodaļa

Mēs ar Fēliksu sēžam uz parka karuseļa koka dēļiem. Man caur džinsiem sūcas lietus, un karuseļa aukstā metāla barjera stindzina ādu. Kaut ari vēl ir vasara, šķiet, ka plosās ziemas vētra. Debesis ir zemas un smagas, bet jūra mutuļo pelēkzaļa. Visas zvejas laivas ir atgriezušās mājās. Visas, izņemot Dagija Evansa. Viņa traleri vēl aizvien ir atklātā jūrā.

Ir pagājusi nedēļa, kopš uzzināju, ka tētis pārdevis “Monu”. Es tik tikko spēju saņemties, lai ar viņu pārmitu kādu vārdu. Viņš gan ari ar mani šajās dienās nesarunājas. Esmu pazaudējusi mammu un tagad esmu zaudējusi “Monu”. Šķiet, ka tagad zaudēju ari tēti. Viņš pat nav ieminējies, ka bijis Ekseterā, un es netaisos viņam jautāt. Es tur

tik un tā neko nevaru darīt. Mazajam kuru katru dienu jānāk pasaulē, un mums ar tēti vajadzēs atrast kādu citu dzīvesvietu.

Es ar kāju iestumj«, karuseli. — Vai tu aizvien plāno rit piedalīties regatē?

—   Ja to neatcels, — Fēlikss atbild. Viņš ir uzlicis galvā kapuci, un jakasr apkakle ir uzslieta līdz pussejai, tā ka redzamas ir tikai viņa acis.

—   Es ceru, ka tu uzvarēsi, — es saku. — Tu to esi pelnījis.

Fēlikss atgrūž kapuci. — Es pajautāju tētim, vai rīt tu varētu burāt kopā ar mani viņa vietā, bet viņš teica, ka es vēl neesmu gatavs.

—  Paldies, — es pasmaidu. — Taču es domāju, ka tavs tētis to grib darīt kopā ar tevi.

Es stumju ātrāk ar kāju, un ap mums riņķo pakalni un

jūra.

—    Vai zini to burāšanas treneri, ko tētis man noalgoja? — jautā Fēlikss.

Es pamāju. — Es redzēju jūs jūrā.

Fēlikss ar veselo roku turas pie karuseļa un pārliecas pār riņķojošo betonu. — Viņš vēlas iekļaut mani junioru paralimpiskās burāšanas komandas treniņu grupā.

Es strauji nolaižu kāju zemē. Karuselis kaukdams apstājas. — Nopietni?! Kāpēc tu man agrāk neteici? Tas ir fantastiski, Fēliks. Izcili! — Es saku, ko domāju.

Viņš nolaiž apkakli no sejas un ieskatās man tieši sejā.

—    Vienā sacensību kategorijā piedalās invalīds un vesels burātājs. Vai tu piedalītos kopā ar mani?

Jautājums mani pārsteidz. Es vienmēr esmu burājusi tikai ar “Monu”.

—   Mēs būtu lieliska komanda, — viņš saka. — Mēs nestrīdētos… pārāk. — Tagad Fēlikss smaida. — Mēs trenētos šeit, līci. Mēs trenētos manā laivā.

Es blenžu zemē. Es priecātos par iespēju atkal burāt, it īpaši, piedalīties sacensībās kopā ar Fēliksu, bet, cik noprotu, tētis ir dabūjis darbu Ekseterā. Drīz mēs būsim tālu prom no šejienes. Es papurinu galvu. — Es nezinu, Fēliks, — es saku. — Nedomāju, ka tas izdotos.

—   Bet, Kera…

—   Lai paliek, — es atcērtu.

Es pieceļos un dodos prom no viņa uz parka žogu. Zem manis ir izpletusies pilsēta. Lietus ir iekrāsojis mājas tumšākas, un osta pilna ar laivām, kas paglābušās no vētras.

Tālumā redzu Dagija Evansa tralerus parādāmies pie apvāršņa. Iespējams, būs labāk atrasties tālu prom no šejienes. Nedomāju, ka spēšu noskatīties, kā Dagijs Evanss burā ar “Monu” pa līci. Fēlikss atspiežas pret žogu man līdzās, un mēs vērojam, kā traleri atgriežas pa bangojošo jūru kā vilki, kas pārrodas no medībām. To priekšgali paceļas virs viļņiem un nokrīt, raidīdami gaisā putu mākoņus. To ķīļūdenī seko kaiju bars, kas spoži iezīmējas pret šīferpelēkajām debesīm. Laikam šoreiz traleri būs atgriezušies ar pilniem tīkliem.

—   Piedod, ka biju asa, — es ierunājos.

—   Tikai padomā par to, — Fēlikss atbild. — Apsoli?

Es pamāju un iebāžu rokas dziļi kabatās. — Es labāk

iešu. Tante Beva grib, lai esmu atpakaļ uz lenču.

Mēs kopā šķērsojam rotaļu parku. Vējš svilpo stieņu sienas augšā kā auka mastā. Pār asfaltu izpletušās lielas peļķes, un lietus mirdz šūpolēs. Otrpus vārtiem gandrīz ieskrienam Ādamā un Džo, kuri skrien pa ceļu, pēdām plakšķam pa slapjo segumu. Ādams apstājas mūsu priekšā un elso, rokas uz ceļiem uzlicis. — Vai jūs to redzējāt?

—   Ko? — es jautāju*.

—    Lielo balto haizivi, — Ādams saka. — Tētis dzirdēja, ka Dagijs Evanss savos tiklos noķēris lielo balto haizivi.

Es papurinu galvu. Džo parauj Ādamu aiz rokas, un viņi aizskrien uz ostu. Es neticu, ka Dagijs Evanss ir noķēris lielo balto haizivi. Tās nemājo šajos ūdeņos. Viņš droši vien ir noķēris milzu haizivi. Es zinu, ka tās garumā var sasniegt četrdesmit pēdas. Taču mani māc šaubas, jo reizēm no tropiskākiem ūdeņiem pie mums tiek izskaloti ādainie bruņurupuči.

—   Vai paskatīsimies? — es jautāju Fēliksam.

Fēlikss parausta plecus. — Vai esi gatava atkal redzēt Džeiku?

—  Tas nebūs ilgi, — es saku. — Varu saderēt, ka tur ir milzum daudz citu cilvēku.

Kad mēs ar Fēliksu esam nonākuši ostā, piestātnē pie viena Dagija Evansa tralera ir sanācis mazs ļaužu pulks. Mēs paejam garām zivju tirgum. Es ieskatos pa ieejas gaišajām plastmasas žalūzijām vēsajā, gaišajā telpā. Uz betona grīdas rindās stāv dzeltenas redeļu kastes, kas pilnas ar zivīm. Divi zvejnieki iekšā plati smaida. Šis Dagijam Evansam un viņa vīriem bijis labs brauciens.

Paskatos apkārt pēc Fēliksa, bet pēkšņi man līdzās ir Džeiks. — Ei, Kera, — viņš saka. — Esi kādreiz redzējusi lielo balto haizivi? — Viņš izskatās pašapmierināts, taču ir vēl kas, viņa balsi ieskanas kas vairāk par lielību.

Es skatos uz ļaužu baru aiz viņa.

Pa pusei aizslēptu aiz kāju rindas redzu kaut ko guļam zemē.

Es mēģinu izspraukties cauri, taču pēkšņi man blakus ir Hloja un velk mani prom.

Es atkal sadzirdu Džeika balsi. — Nāc paskaties, ko tētis noķēra savos tiklos.

Hloja pavelk mani stiprāk. — Neskaties, — viņa saka. Viņas acis ir saraudātas sarkanas. — Ejam prom, Kera.

Pēkšņi es vairs nevēlos šeit atrasties, jo zinu, ka ne jau lielo balto haizivi Džeiks Evanss vēlas man parādīt.

Gribu aizgriezties, bet nevaru. Es to pamanu: gluds un pelēks starp sapulcējušos cilvēku kājām.

Pūļa otrā pusē es redzu Fēliksu. Viņš izskatās nevesels un nobālis.

Virs galvas atskan kaijas brēciens.

Es spraucos caur cilvēkiem, sekodama Džeikam. Tā nav lielā baltā haizivs vai milzu haizivs. Uz asiņainā betona guļ vēl pelēkais delfīna ķermenis. Tā acis akli veras svina pelēkajās debesīs. Es izsekoju tā muguras gludajam izliekumam līdz spurai, kuras pamatnē ir dziļš iecirtums.

Es sabrūku ceļos un sajūtu mutē aso žults garšu.

Endželas māte ir mirusi.

33. nodaļa

Es skrienu. Es skrienu, līdz nonāku pie jomas un noslīgstu mīkstajās, baltajās smiltīs. Sīkas gaišas asins straumītes tek man no rokām ūdenī. Es nejutu irbulenes un kazenājus saskrāpējam ādu, man bija jānokļūst šeit. Man bija jātiek prom. Es apguļos un ļauju ūdenim viļņoties ap mani, samērcējot džinsus. Es atgāžu galvu smiltīs un aizveru acis. Viss atkal ir acu priekšā: tas, ka viņa ir mirusi. Viņas aklās acis un sadragātā seja iesēžas man prātā, un es nevaru šo ainu aizgaiņāt, lai kā arī censtos. Šķiet, ka daļa manis zudusi, daļa, kas turēja mammu līdzās, tagad arī ir zudusi.

Es piespiežu pieri mitrajām smiltīm un ieroku pirkstus tajās. Es gribu ierakties smiltīs, ļaut tām sevi apklāt un gulēt šeit mūžīgi. Šeit ir patvērums. Vienīgās skaņas ir plūstošo viļņu mutuļošana un lietus klusā pakšķēšana.

Es guļu un ļauju ūdenim skaloties ap džinsām un kreklu, izveidojot ap mani mazu smilšu tranšeju. Gar pirkstiem krastā tiek izskalots mazs, balts olis. Es skatos, kā kristālu lāsumi tver gaismu. Es pagriežos ar skatu pret jūru un vēroju, kā tā atplūst atpakaļ lietus izkapāta ūdens spīdumā, mans vaigs ir iespiests smiltīs. Viļņi ceļas un krīt kā pelēkzaļa zīda kārtas.

—   Fūūšsss!

Es pieceļos sēdus.

Es atkal to izdzirdu. Delfīna izelpas brāzma. Endžela ir šeit. Viņas baltā muguras spura lokās ūdenī. Viņa ir atgriezusies šeit, lai atrastu mammu. Atgriezusies šajā jomā, kur es viņu pirmo reizi ieraudzīju. Taču šoreiz viņas mammas te nav. Esmu tikai es.

Es iebrienu ūdenī. Tas sniedzas man pār vidukli līdz krūtīm, un es jūtu to velkam džinsu smago audumu. Es atkal viņu ieraugu, netālu no manis. Viņas acis ir bāli sārti pelēkas. Āda perlamutra krāsā. Viņa raida svilpienu un klikšķu virkni, un es noprotu, ka viņa sauc mammu. Es pastiepjos, lai pieskartos viņai, taču viņa aizslīd un pazūd zem ūdens. Es brienu tālāk. Jūra viļņojas zem manis, un paceļ mani augšā, izceļ no dziļuma.

—   KERA!

Es pagriežos un ieraugu Fēliksu un viņa tēvu stāvam klintsaugšā.

—   Kera, nāc ārā, — Fēliksa tēvs kliedz. Viņš ar abām rokām māj man.

Fēlikss sāk līst lejā pa tumši pelēko klintsradzi. Es zinu, ka viņš nespēs noturēt līdzsvaru vai atrast drošu ceļu lejā. Es pagriežos un izbrienu no ūdens, un dodos augšup pa pludmali. Kājas smagnēji kust pa mīkstajām smiltīm. Es vienu reizi atskatos. Joma ir tukša. Endžela ir prom.

Kad esmu uzkāpusi klinti, Fēliksa tētis uzvelk mani augšā un ietin savā jakā. Man salst. Salst ļoti, ļoti. Salst līdz pat kaulam. Manas rokas ir zilas, bet pirksti slimīgi bāli.

—   Mums jāaizved tevi mājās, Kera, — viņš saka.

Es paskatos lejā jomā. — Mēs nevaram viņu atstāt. Mēs viņai tagad esam vajadzīgi. Viņai esam palikuši tikai mēs.

—   Man tevi jānogādā mājās, — saka Fēliksa tētis. — Tavs tēvs ir noraizējies līdz ārprātam. Viņš ari tevi meklē.

Fēliksa tētis aizvada mani līdz takai, kas ved aiz lauka vārtiem. Es knapi varu paspert soli un redzu, kā Fēlikss mokās pa dziļajiem dubļiem.

—   Gaidiet abi šeit, — saka Fēliksa tētis. — Es aiziešu pēc mašīnas un atbraukšu jums pakaļ.

Es atslīdu zemē pret akmens mūri, paslēpusies no aukstajām vēja brāzmām, un noskatos, kā Fēliksa tētis aizskrien pa taku. Es atspiežu muguru garajā zālē un aptveru ceļgalus rokām.

Fēlikss noslīd man līdzās un uzvelk kapuci pār galvu.

—    Pilsētnieki ir nikni uz Dagiju Evansu par to, ko viņš izdarīja.

—   Tas neko nemainīs, — es atbildu. Es noplūcu zāles stiebru un virpinu to rokā. Tētim bija taisnība. Ja nevaram panākt, ka visi zvejnieki ir mūsu pusē, tad nevaram izglābt rifu. Es nedomāju, ka ir kas tāds, ko kāds varētu pateikt vai izdarīt, lai liktu tādam cilvēkam kā Dagijs Evanss pārdomāt. Man tikai interesē, cik vēl daudz viņam jāzaudē, lai saprastu, ka nekas nepaliks pāri.

Es noberžu sēkliņas no smilgas un izkaisu tās gaisā.

Mistera Andersena mašīnas priekšējie lukturi atrod mūs caur smidzinošo lietu.

Fēlikss pietraušas kājās un parakņājas pa kabatām.

—   Es neesmu drošs, ka man vajadzētu tev to rādīt, — viņš saka. Viņš paskatās uz tēta mašīnu, kas lēkā pa ceļu. — Es apsolīju tētim, ka neteikšu. Bet es domāju — ja būtu tavā vietā, es gribētu zināt.

—   Ko? — es jautāju.

Fēlikss izvelk baltu aploksni un tur to rokās. — Zibatmiņā bija vēl kas, — viņš saka. — Tētis to papētīja. Viņam ir kontakti.

—   Ko, Fēliks?

Fēlikss stāv manā priekšā un iebāž aploksni man rokās. — Paslēp. Neļauj, ka tētis ierauga.

Jūtu sirdi krūtis dauzāmies. — Kāpēc tu man to agrāk neteici?

—  Tas var tev palīdzēt saprast. Tas ari viss.

Mašīna piestāj pie mums, un Fēliksa tētis izkāpj ārā.

—   Nu tad braucam, jūs abi.

Es pabāžu aploksni zem džempera un iekāpju aizmugurējā sēdekli līdzās Fēliksam. — Ko saprast? — es nočukstu.

Fēliksa tētis pagriežas savā sēdekli. — Par ko jūs abi runājat? — viņš jautā.

—   Neko, — Fēlikss atbild. Viņš sarauc pieri un aizgriežas.

Mēs klusēdami kratāmies pa grambaino ceļu. Es esmu cieši piespiedusi aploksni krūtīm un jūtu, kā tās stūri dziļi iespiežas ādā.

Tajā ir kaut kas saistīts ar mammu.

Iespējams, trūkstošā norāde, kur viņa ir.

34. nodala

Es jau simto reizi aplūkoju fotogrāfiju. Es atkal sajūtu šoku, redzot mammu. Viņa ir notupusies pie niršanas rīkiem, mati atglausti aiz ausīm, sejā redzama nesatricināma koncentrēšanās. Esmu agrāk redzējusi, kā viņa pārbauda savu niršanas aprīkojumu, galvā iziedama cauri drošības punktu sarakstam. Šādos brīžos ir bezjēdzīgi sākt ar viņu sarunu. Iegrimusi darba detaļās, viņa atslēdzas no apkārtējās pasaules. Svešās zemes ostas fonā rindojas palmas. Attēla kreiso pusi aizpilda konteinerkuģa pakaļgals, bet labajā pusē ir redzama rosīga osta, gar kuras piestātni tālumā stiepjas kuģi un celtņi. Mammai līdzās ir sakrautas mugursomas un kastes. Starp tām ieraugu arī viņas mugursomu. Krīt garas, tumšas ēnas, tā ka tam jābūt agram rītam vai vēlam vakaram. Es nevaru noteikt. Es gandrīz iztēlojos viņu pagriežam seju, lai paskatītos uz mani.

—   Kera!

Es pabāžu fotogrāfiju zem spilvena, kur tā bija nogulējusi visu iepriekšējo nakti. Es negribu, ka kāds zina. Es, slēpdamās no tantes Bevas, uzturējos Deizijas istabā visu rītu. Viņa kā traka berž māju, iztukšodama bufetes un mainīdama gultas veļu.

—   Kera, — tante Beva atkal uzsauc, — Fēlikss ir atnācis. Viņš grib zināt, vai tu dosies uz regati.

Es nokāpju virtuvē. No viesistabas dzirdu skaņām multenes un nodomāju, ka arī Deizija mēģina izvairīties no savas mammas.

Tante Beva ir atspiedusies pret slotu, viņas pieri rotā sviedru lāses. Visas virsmas ir novāktas un notīrītas, un es pamanu, ka plīts spodri laistās. Pat logi ir nomazgāti.

Uz pirkstgaliem aiztipinu līdz Fēliksam, kurš stāv uz kājslauķa, un ievelku viņu gaitenī. — Es nedomāju, ka tu dosies uz regati, — es saku. — Vai tad tu nedzirdēji, ka sacensības ir atceltas? Tuvojas vētra.

Fēlikss parausta plecus. — Es zinu, bet es domāju, ka varētu paskatīties, kas pilsētā notiek. Gribi nākt līdzi?

Es pamāju. — Es uzvilkšu kurpes.

Es paņemu sandales no gaitenī stāvošā kurpju plaukta.

—   Mēs ar Fēliksu iesim uz pilsētu, — es uzsaucu.

Tante Beva ir atspiedusies pret durvju rāmi un skatās, kā es aizsprādzēju kurpes. Viņa pastiepjas un pakasa krustus. — Paņemiet līdzi Deiziju, Kera. Man šodien pārāk daudz darāmā. — Viņa paņem naudu no skārda bundžas, kas novietota uz mikroviļņu krāsns. — Te būs desmit mārciņas. Nopērciet katrs pa hotdogam.

Es iebāžu naudu kabatā un eju kopā ar Fēliksu pa krasta ceļu. Deizija skrien mums pa priekšu, uzdzīdama kaijas debesīs.

—  Vai tu to apskatīji? — Fēlikss jautā.

Es pamāju.

—   Tā ir uzņemta Honiarā, — viņš paskaidro, — ostā, kas atrodas Zālafnana salā Gvadalkanalā. Tā tika uzņemta pirms saulrieta vakarā, kad pazuda tava mamma.

Mēs kādu brīdi ejam klusēdami. Es priecājos, ka Fēlikss man pateica faktus — skaidri un gaiši.

—   Kā tu to dabūji? — es jautāju.

—   Zibatmiņā bija mape ar nosaukumu Honiara. Tur bija adrešu saraksti: viesnīcas, auto nomas un niršanas centri. Tēta kolēģis, kurš tur ir strādājis, viņa vārdā veica nelielu izmeklēšanu. Viņš atrada šo fotogrāfiju vietējā laikraksta arhīvos.

Es apstājos un pagriežos pret Fēliksu. — Kādēļ mēs to agrāk neesam redzējuši? No toreizējās izmeklēšanas?

Fēlikss parausta plecus. — Tēta kolēģis teica, ka raksts netika publicēts. Tā būtu antireklāma. Tas nenāktu par labu tūrismam.

Es atspiežos uz margām un lūkojos jūrā. Fotogrāfija pierāda, ka tajā pēdējā vakarā mamma devās nirt, taču tā nepasaka, kas notika. Nav nekādu norāžu, kurp vai kādēļ viņa devās.

Kaut arī gaiss ir silts un mitrs, pludmale ir tukša. Jūra ir bāli perlamutrzaļa. Dziļa okeāna viļņa pulētā virsma paceļas gludos vilnīšos kā antīks stikls. Tomēr ūdenī neviena nav. Tas ir mierīgs, pārāk mierīgs. Viss ir aprimis. Karogs virs kuģniecības lietu veikala karājas nošļucis un ļengans. Pat kaijas vairs nelido: tās ir sasēdušas uz jumtiem un skursteņiem, un uz žoga gar jūru. Šķiet, it kā visas debesis spiestos mums virsū. Ciklona centrs tagad atrodas virs mums. Tas ir klusums pirms vētras, un mums tiek dots laiks padomāt un atvilkt elpu. Tomēr šķiet, ka tiekam novēroti.

Deizija atskrien atpakaļ un parauj mani aiz rokas.

—  Nāc, — viņa saka. — Iesim uz pilsētu.

Mēs ejam pa šaurajām ieliņām zem karodziņiem, kas izkārti starp veikaliem un mājām. Tētis tīra šķīvjus pie “Draiskās nāras”. Mums garām ejot, viņš pamāj un pasmaida un arī es atbildu ar ašu smaidu. Skvērā pie rātsnama atrodas vairāki stendi un atrakcijas. Mērs ir ieslēgts siekstā un gaida, kad tiks mesti slapji sūkļi. Te notiek kokosriekstu mešana un stiprinieku sacensības. Spēlē pūtēju orķestris, un defilē meitenes soļo šurpu turpu, griezdamas zižļus. Es nopērku hotdogus un kopā ar Fēliksu un Deiziju apsēžos skvērā uz soliņa. Es paskatos uz Fēliksu. Man nav noskaņojuma šim pasākumam, un redzu, ka viņš jūtas tāpat. Es atdodu Deizijai pēc hotdogiem pārpalikušo naudu un noskatos, kā viņa aizskrien ķeksēt gumijas pīlītes no piepūšamā baseina un iztērēt naudu kioskos.

Viņa atgriežas tikai, kad beigusies nauda, un smagi atkrīt uz soliņa mums līdzās, rokās turēdama mīkstu pīli un īrisu paciņu.

—• Vedīsim tevi mājās, — es saku.

Mēs ejam uz krastmalu pa ceļu virs ostas. Viegla brīze cilā mana krekla malas.

—  Vai jūti? — es jautāju.

Fēlikss pamāj.

Es paskatos uz karogu virs kuģniecības lietu veikala. Tā malas brīzē lokās un viļņojas. No rietumiem pūš jauns vējš. Pār pienbaltajām debesīm savelkas tumši mākoņi. Man pār muguru pārskrien tirpas un uz rokām un kājām uzmetas zosāda, jo pār okeānu tuvojas vētra un mēs esam tieši tās ceļā. ^

Mēs iegriežamies šaurā ieliņā, kuras pakāpieni starp vecām kotedžām ved uz ostu.

—   Ei, Divšpička!

Es atskatos. Pa pakāpieniem tuvojas Džeiks un Itans.

Deizija satver manu roku un tur to cieši.

—   Ei, Kera, — Džeiks sauc. — Vai dzirdēji, ka es pārvācos?

Mēs neapstājamies, bet Džeiks un ītans mūs panāk. Fēlikss ar grūtībām sper soļus. Marga beidzas pusceļā lejup pa nogāzi.

—  Tētis pirks vienu no tām krutajām mājām kalnā, no kurām var redzēt līci, — Džeiks saka. — Ar milzīgu dārzu. Viņš teica, ka dabūšu arī kvadraciklu.

Es nepievēršu Džeikam uzmanību.

—      Tētis teica, ka nosauks to par Gliemežvāku namu, — turpina Džeiks. — Zini, kāpēc? Tāpēc, ka nopirks par naudu, kas saņemta par līcī nozvejotajiem eskalopiem.

Es gribu doties tālāk, taču Fēlikss ir pakāpienu augšgalā. Es zinu, ka viņš nevēlas, lai palīdzu, tāpēc gaidu līdzās, kamēr viņš pats lēnām nokāpj. Viņa seja pauž koncentrēšanos, viņam cenšoties noturēt līdzsvaru uz pakāpieniem.

—  Žēl, ka regate ir atcelta, — saka Džeiks. — Domāju, ka tev patiktos redzēt mani burājam ar “Monu” sacensībās.

—  Tu nemaz neproti burāt, — es atčērtu.

—                  Mēs ar ītanu esam burājuši, — smejas Džeiks.

—   Nav jau tik sarežģīti.

—    Tu esi pāris nedēļas burājis dingiju skolā, — es saku. — Tas ari viss.

—   Noteikti nav tik sarežģīti, ja jau viņš var. — Džeiks pieliec galvu Fēliksa virzienā. — Viņš var knapi paiet.

ītans sāk nevaldāmi smieties.

Es jūtu, kā Fēlikss aiz manis saspringst.

—     Mēs jūs izaicinām, — saka Džeiks. — Mēs ar “Monu”, bet jūs abi ar lūzeru laivu. Mēs pat iedosim jums handikapu.

Es pagriežos pret Džeiku. — Regate šodien nenotiek, — es saku. — Tuvojas vētra.

Džeiks atmet galvu un iesmejas. — lt kā man būtu

bail!

Es aizgriežos. Nav jēgas vairāk strīdēties.

Džeiks aizsoļo. — Nāc, Itan. Gribi paburāt gar Galroku?

Es skatos, kā viņi nozūd gar pēdējā nama stūri ielas

galā.

—    Viņi taču neuzdrošināsies? — es saku. — Jebšu tomēr?

Kad esam nonākuši ostā, no debesīm krīt lielas lietus lāses, atstādamas uz gaišā cementa tumšus traipus. Es jūtu, kā smagās lāses krīt man matos un uz drēbēm. Debesis ir gandrīz melnas, bet aiz ostas jūra cilājas lielos zaļos viļņos. Viļņu muguras vēl nav baltas, taču tie pieaug.

—  Tas nevar būt. — Es norādu uz pontonu. Džeiks un ītans ir “Monā”. Viņi ir atvilkuši brezentu no klīverkoka, un es redzu viņus uzvelkam grotburu.

—  Viņi ir traki, — Fēlikss saka.

—     Dagiju Evansu trieka ķertu, ja viņš zinātu, ka Džeiks dodas jūrā, — es saku. — Nāc, mums viņi jāaptur.

Ne tikai viņu dēļ, bet ari “Monas” dēļ. Viņi to burādami sadragās.

Es nokāpju pa trepēm, bet Deizija seko Fēliksam pa trapu. Kad esmu nonākusi līdz “Monai”, Džeiks un ītans ir uzvilkuši grotburu un klīveri. Viņi pat nav ierēvējuši buras. Vēja brāzma satver buru un izpūš kllverkoku ārā pār ūdeni.

—   Neesi muļķis, Džeik, — es kliedzu.

Bet Džeiks iesmejas un izstiepj roku, lai noteiktu vēju.

—  Tāda vasaras brīze, — viņš saka.

Taču Džeika acis ir kas vairāk par plātību. Tajās ir ari bailes, it kā viņš būtu aizgājis par tālu un nevarētu vairs atgriezties.

Es pavelku “Monu” tuvāk, un tā atsitas pret pontonu.

—  Nedari to, Džeik, — es saku. — Tavs tēvs jau ir zaudējis Āronu. Viņš negrib pazaudēt ari tevi.

Džeiks tikai blenž uz mani. No debesim krīt lielas lietus lāses un atsitas pret ūdeni. Lietus lāses krīt aizvien ātrāk, tās ir biezas un smagas, un drīz starp mums ir lietus aizslietnis. Es vairs nevaru saskatīt viņa seju. Viņš atsien “Monu” un atgrūžas ar airi. ītans ir pie stūres. “Mona” slīd pār ūdeni un uzskrien uz maza kreisera, kas pietauvots pie otra pontona. Džeiks atkal atgrūžas, un šoreiz ītans novieto “Monas” priekšgalu pret spraugu ostas sienās. Laiva noskrapst gar ostas sienu, un es dzirdu švīkas ievelkamies tās sānā. Džeiks vienreiz atskatās, un tad “Mona” izslīd no ostas, tās masta gals pavīd virs ostas sienas. Tikai tagad es apjēdzu, ka Džeikam un ītanam vispār nav glābšanas vestes.

—    Mums viņi jāaptur, — es saku. Es pametu skatu apkārt ostai, taču te neviena nav. Lietus visus ir aizbiedējis.

—   Mēs brauksim ar manu laivu, — saka Fēlikss. Viņš noliecas un sāk siet vaļā pārsegu.

—   Nebrauc, — saka Deizija.

Es paskatos uz viņu. Deizija ir pārsalusi un viscaur slapja. Es nometos ceļos viņai līdzās un saņemu viņas rokas savējās. — Esi drosmīga, Deizij. Ej un sameklē manu tēti. Viņš ir “Draiskajā nārā”. Pasaki viņam, kas noticis. Pasaki, lai izsauc krasta apsardzi.

—   Lūdzu, nebrauc, Kera, — Deizija lūdzas. Viņas acis ir platas un pilnas asaru.

—   Man tas jādara, — es atbildu.

—  Tu pazudīsi. Tu neatgriezīsies.

Es aplieku rokas ap viņu un prātoju, vai tā jutās mamma, kad mūs atstāja. — Es uzmanīšos, — es atbildu.

—   Es atgriezīšos, es apsolu.

Deizija izraujas. — Es braukšu līdzi.

—   Tu nevari, Deizij, — es saku. — Tas tev ir pārāk bīstami.

Fēlikss paceļ acis no sava darāmā. — Deizij, — viņš ierunājas, — kādam ir jāizsauc krasta apsardze. Mums tur var noderēt palīdzība.

Deizija paskatās uz viņu, un es redzu viņas apakšlūpu nodrebam.

—      Deizij, tagad man krustmāmiņa feja ir vajadzīga… — Fēlikss saka. — Var izrādīties, ka tieši viņa mūs izglābj.

Deizijas sejā parādās smaids. Viņa pamāj un noslauka asaras. — Es eju.

Es noskatos, kā viņa aizskrien pa pontonu. Es zinu, ka man nevajadzētu viņu izlaist no acīm. Ja nu viņa iekrīt

ūdenī vai viņai uzbrauc mašīna, šķērsojot ielu? Es cenšos aizgaiņāt šīs domas un palīdzu Fēliksam iekāpt laivā.

Fēlikss sāk vilkt grotburu. — Uzvelc glābšanas vesti,

—   viņš sauc. — Man tejrdivas.

—     Pagaidi, — es uzsaucu. Aizskrienu pa pontonu, iekāpju vienā ekskursiju laivā un paceļu sēdekli. Izvelku divas glābšanas Vestes — vienu Džeikam un otru ītanam. Es skrienu atpakaļ pie Fēliksa. Mums jāaptur viņi, pirms viņi tiek aiz sargājošā zemesraga. Es uzvelku glābšanas vesti, iekāpju laivā un palīdzu Fēliksam ar viņa vesti.

—   Braucam, — sauc Fēlikss.

Es atraisu laivu un atgrūžu to. Fēlikss mūs izvada caur šauro atveri starp ostas sienām atklātā jūrā, pelēkzaļajās okeāna bangās.

35. nodaļa

Viļņi ieplūst un atsitas pret ostas sienām. Es jūtu viļņu atsitiena spēku, kas satricina dingijas korpusu. Džeiks un Itans no mums ir pamatīgi attālinājušies. “Monas” buras ir piepūstas, un viņa ir smagi salikusi pār ūdeni.

Fēlikss ir ierēvējis buras, bet laiva sasveras uz sāniem, un es apsēžos, lai izlīdzinātu smagumu. Es priecājos, ka viņa lavai ir garš nolaižamais ķīlis, un zinu, ka mums vismaz ir mazākas iespējas apgāzties. Es paskatos uz Fēliksu, bet viņa seja pauž saspringtu koncentrēšanos. Zemesragu ietin plašs lietus aizsegs. Jūrā guļ Galroka, kura tumšajās debesis iezīmējas gaiši pelēka. Aiz zemesraga ūdens ir klāts baltām viļņu mugurām. Tur ir okeāna straumes un spēcīgi vēji. Mazām laivām tur

nav ko darīt, un es prātoju, cik drīz te nonāks glābšanas laiva.

—   Jāievelk vēl viena rēve, — kliedz Fēlikss, — pirms sasniedzam tos viļņus, j-.

Viņš pagriežas pret vēju, un es, kājas izpletusi, lai nezaudētu līdzsvaru, atspiežos pret mastu un ierēvēju grotburu. Es zinti, ka Fēliksam taisnība. Mūsu ātrums samazināsies, taču mēs nevaram riskēt ar lielāko buru.

Es atkal apsēžos sēdeklī laivas vidū aiz Fēliksa, kurš ierēvē klīveri. Ar katru mirkli vējš kļūst stiprāks un viļņi lielāki.

Mēs šķeļam viļņus aiz zemesraga. Pirmais vilnis pāršļāc laivu, un es ātri ieelpoju, ūdenim plūstot ap kājām un vidukli. Mums nav ūdenssportistu tērpu vai siltu drēbju. Pēkšņi šķiet ļoti muļķīgi sekot Džeikam. Es pagriežos, lai paskatītos atpakaļ, bet caur lietu nav iespējams saskatīt zemi. Priekšā “Mona” viļņos zvārojas. Es redzu, kā tā saslejas, notrīc un pagriežas uz sāniem, kad viļņi to izsit no kursa. Kaut arī buras ir ierēvētas, mēs mazinām attālumu.

Džeiks un Itans mokās. Klīveris brīvi pland, un es redzu, kā Itans ar visu svaru uzguļas uz stūres grozīkļa. “Mona” iegrimst un aiztraucas tālāk aiz Galrokas. Viņiem vajadzēs to apgriezt, lai apbrauktu otru pusi. Es ceru, ka viņi saprot, ka ir jāburā tālu aiz Galrokas, pirms laiva tiek apgriezta. Ja viņi mēģinās veikt pagriezienu pārāk ātri, vējš un viļņi piedzīs viņus tuvu klintīm.

Varbūt tāpēc, ka viņiem ir bail doties pārāk tālu jūrā vai ari viņi ir nepareizi novērtējuši pagriezienu, Itans pagriež “Monu” tā, ka vējš pūš šķērsām burās, un mēs redzam, kā tā strauji apgriežas ap akmeni. Džeiks ir izliecies tālu ārā pār “Monas” malu, rokās turēdams grotburas virvi. Man nav laika uzkliegt Džeikam. Vējš piepūš otru buru pusi un dzen laivu šķērsām. Klīverkoks pāršūpojas pār malu, kaut kas pazib gaisā, un es zinu, ka Džeikam nav izredžu. Viņa galva atgāžas atpakaļ, un viņš slaidā lokā ielido jūrā, viņa rokas novicinās virs putojošajiem viļņiem, un tad viņš pazūd zem ūdens.

—   Džeik, — es kliedzu.

Ari Fēlikss to redzēja. Viņš tuvojas “Monai”, burādams cieši aiz klintīm. Jūra ir balts mutulis. Grūstošo viļņu šļakatas samērcē mūs kā spēcīgs lietus. No klints pamatnes atsitušies viļņi pārpludina mūs ar putojošu zaļu ūdeni un pērļbaltām bangām. Laiva zvārojas, buras gandrīz skar ūdeni.

Es atglaužu slapjos matus no acīm un meklēju Džeiku. Es satveru mastu un pieceļos uz ceļiem, lai labāk redzētu.

—   Viņš ir pazudis, — es kliedzu, — viņš ir pazudis.

—   Mums jākustas, — Fēlikss sauc.

Mēs esam pārāk tuvu Galrokai. Ja garais nolaižamais ķīlis zem mums salūzis, ar mums ir cauri. Es izliecos ārā, lai līdzsvarotu laivu, bet Fēlikss stūrē uz itana un “Monas” pusi. Es vēlreiz atskatos uz Galroku. Es gribu atmosties no šī murga. Es nespēju noticēt, ka Džeiks ir noslīcis.

Tad es ieraugu viņa galvu un rokas nošļakstam virs ūdens. Pāršalc nākamais vilnis, un viņš atkal pazūd.

—    Viņš ir tur, — es kliedzu. Viļņi bango un, sasniedzot virsotni, pārgāžas pār tuvējiem akmeņiem. Džeika galva paceļas virs ūdens. Viņš ķer gaisu, taču atsllkst atpakaļ.

—   Es redzu viņu, — Fēlikss sauc.

Viņš sagriež laivu uz Džeika pusi. Gaisu piepilda jūras putas. Mēs jājam uz viena viļņa dziļā ieplakā un

paceļamies augšā otrā pusē. Es paskatos lejā ūdeni un atkal ieraugu Džeiku karājamies zem mums. Viņa krekls pland ap ķermeni, viņš ir izpletis rokas, it kā lidotu zem ūdens.

Viņš ceļas uz augšj* pretim mums. Es pastiepjos un, vilnim pasviežot viņu uz augšu, sagrābju Džeika kreklu, un mēs rokām un kājām pa gaisu ieveļamies laivā. īsu brīdi man šķita, ka redzu pazibam ko baltu viļņos, kaut ko zem Džeika, kas viņu stūma augšā, pretim gaisam. Es atkal paskatos, taču redzu vien jūru balti putojam.

—  Taisāmies prom, — Fēlikss uzsauc.

ītans ir pieķēries “Monas” mastam, un pār to pāršļācas vēl viens vilnis. Debesīs ir melni mākoņi. Apvārsnis nav redzams. Jūra un debesis ir viens vesels. Fēlikss pievada laivu pie “Monas” sāna, kas pavērsts uz jūru. Es palīdzu Džeikam uzvilkt glābšanas vesti. Viņš ir smags kā bluķis. Viņam caur matiem un pār pieri tek asinis. Es paķeru otru glābšanas vesti un aizrāpoju uz otru pusi, lai pievienotos ītanam uz “Monas”.

—                Dodies atpakaļ uz krastu, — Es kliedzu Fēliksam.

—   Nogādā Džeiku atpakaļ. Es atvedīšu ītanu “Monā”.

Mūs paceļ nākamais vilnis un saspiež abas laivas kopā. Fs atgrūžu dingiju.

—   Brauc, — es kliedzu.

Fēlikss pastumj dingijas centrālo vadības sviru un aizburā pa vējam uz ostu. Vēja brāzma ietriecas man mugurā un aizsteidzas pār okeānu. Es noskatos, kā Fēlikss un Džeiks pazūd ņirbošajā lietus aizkarā.

Mani pārņem nelabums un smagums. Es nezinu, vai viņus vēl kādreiz redzēšu.

36. nodaļa

—   Kera!

Itans atklumburo pie manis un pieķeras manai rokai. Viņa seja ir balta kā krīts. Viss viņa ķermenis trīc. Viņš uzvelk glābšanas vesti un ķimerējas ap siksnām.

“Mona” viļņos ceļas un krīt. Tā strauji uzņem ūdeni, stipri sasvērdamās uz sāniem. Vēl viens vilnis iešļācas laivā, un mēs ar ītanu kopā šļūcam un klumpačojam, kamēr ap mums bango putas.

Mans prāts ir paralizēts no bailēm. Man jādomā. Es mēģinu domāt.

Samudžinājusies virve un vaļīga bura izpletusies pār baku un iegrimusi ūdenī. Tagad es saprotu, kādēļ “Mona” ir sasvērusies ūdenī. Džeiks un Itans ir atraisījuši spinakeru. Tas vijas zem laivas kā zemūdens izpletnis, vilkdama mūs uz akmeņiem.

—   Palīdzi man ar šo, — es saucu. Bet ītans nekustas. Viņš stāv mastu saķēris it kā turētu laivu uz ūdens. Es rauju un rauju virvi, bet bura ir smaga, piespiesta zem ūdens. Plati iepletušās klinšu alas dun no brūkošajiem viļņiem.

—   Itan, — es kliedzu. — Nazis. Skapītī.

ītans aizklumburo uz priekšu un rakņājas pa skapīti. Viņš instrumentu lādē atrod nazi ar īsu asmeni un paliecas uz manu pusi. Es paņemu nazi rokās un zāģēju spinakera virvi. Tā pārtrūkst, un bura aizplivinās prom kā milzīga medūza, kas bēg atpakaļ jūrā.

Tagad viļņi jau ir baltām krēpēm klāti kalni, plašas tuvojošās rindas, kas ceļas augstāk un augstāk. Vējš kauc, un pa gaisu lido putas. Mēs tiekam triekti uz brūkošajām bangām. Mūsu vienīgā cerība tagad ir aizbūrāt. Es parauju grotburu un aizslīdu atpakaļ pie stūres, vilkdama Itanu līdzi.

—   Paliec te, aizmugurē, kopā ar mani, — es kliedzu.

Bura piepūšas vējā, nospriegojas, un es jūtu “Monu”

traucamies uz priekšu.

—   KERA! — ītans kliedz.

Es paskatos aiz viņa un ieraugu tumši zaļa ūdens sienu ceļamies aizvien augstāk un augstāk. Milzu vilnis — augstāks par visiem pārējiem.

Viss palēninās.

“Mona” ceļas augšup līdz ar vilni pa tā stāvo pusi, taču vilnis mainās. Tā galu rotā putas. “Mona” ar mokām virzās uz priekšu, bet vilnis ieliecas uz iekšu un sāk brukt. Tagad viņai vairs nav izredžu. “Monas” priekšgals sagriežas gaisā un pār mums nogāžas vilnis, ietīdams zaļu putu segā. Šis mirklis sastingst manā prātā. “Mona” uz sāniem, un tūkstošiem tonnu ūdens, kas pārklājies pār mums un grasās nogremdēt.

Es satveru ītanu un pavelku viņu zem sēdekļa. “Mona” zvalstās, un viss satumst. Ieplūst ūdens un piepilda telpu, kur mēs guļam. Visapkārt dun ūdens, un caur vēja un viļņu auriem es sadzirdu krakšķēšanu, kā šāvienu. Es jūtu, kā tas pāršķeļ ūdeni.

“Mona” atkal nostājas taisni, un mēs ar Itanu izbrāžamies ārā ievilkt gaisu. “Monas” masts ir nolūzis, to ir sadragājuši akmeņi zem laivas. Tā robainais gals ir salauzts kā žagars. Taču buru virves vēl turas un ir noenkurojušas “Monu” uz akmeņiem. Ap mums mutuļo jūra. “Monas” korpuss pasargā mūs no viļņu pilnā spēka. Taču katrs vilnis sitas pret to un stumj to uz klintīm. Es jūtu tās ķīli beržamies gar akmeņiem.

—    Raķetes, — es kliedzu. — Priekšējā skapītī ir raķete.

Es aizrāpoju uz priekšu un iebāžu roku skapītī. Es izvelku signālraķeti un mēģinu izlasīt instrukciju, taču “Mona” zvalstās jūrā. Raķete ir samirkusi. Es ceru, ka tā darbosies. Man nekad nav gadījies to izmantot. Vilnis pāršalc “Monu”, un es atkrītu cietajā sēdeklī. Es parauju uzgali un turu to pavērstu uz augšu. Sākumā nekas nenotiek, bet tad no raķetes izlaužas gaismas šalts. Es skatos, kā tā uzvirmo gaisā un paliek virs mums — koši sarkana signāluguns, kas deg tumšajās debesīs.

Pret akmeņiem triecas nākamais vilnis. Viens no masta metāla balstiem notrūkst no koka un aizlido cieši gar ītana galvu.

—   Zemē, — es kliedzu.

ītans grīļojas uz manu pusi, un mēs noliecamies zemu zem sēdekļiem. Caur vēja aukām atskan lūstoša koka un plīstoša metāla skaņa. Es jūtu korpusu beržamies pret akmeņiem, un zinu, ka “^lonas” ķīlis ir norauts. Tas ir viss, kas mūs sargā no sašķīšanas pret klintīm.

Mēs ar ītanu palienam tālāk zem sēdekļiem, un viļņi cits pēc cita sitrks pret mums. Mēs vairs neko nevaram darīt, mums vairs nav, kurp iet. ītans satver manu roku, un es cieši turu viņējo. Viļņi dun un dun, un dun pret “Monu”, un es nesaprotu, vai tā ir viļņu duna vai manas sirds sišanās.

Taču dun arī vēl kas cits, kaut kas dārd augstu virs viļņiem. No augšas atspīd gaismas stars un izgaismo laivu.

—   HELIKOPTERS! — iekliedzas ītans.

Mēs izlienam ārā un mājam ar rokām. Stars nenovēršas, un virs mums vētrā līgojas helikopters.

—  Mēs esam pārāk tuvu klintij, — kliedz ītans.

Gaismas stara iezīmēts pie mums nolaižas vīrietis.

Viņš nolaižas vinčā, viņa pēdas pazib gar mūsu galvām. Es pieliecos, bet ītans satver viņa zābakus. Viņš atkal nošūpojas un ielec laivā. Vilnim pāršalcot mūs, viņš uzmet ītanam drošības jostu un satver mani. Mēs ielecam no malas putojošā jūrā. Man mutē un degunā saskrien ūdens. Vinča stingri nostiepjas, un es jūtu gaisa vieglumu, kad vilnis ir garām, un mēs paceļamies virs ūdens. Ceļoties augšā debesīs, mūs satver vējš un griež uz riņķi. Es paskatos lejā un tālumā ieraugu “Monu”.

Es gribu viņu pacelt līdz ar mums, aizvest no šejienes. Taču es noskatos, kā vilnis to apvij, paceļ un ietriec klintī. Jūras un putu virpuļojošajā kaleidoskopā no viņas paliek pāri vien saliekts metāls un lidojoši salauzta koka gabali.

37.nodaļa

—  Vai atradāt pārējos? — es kliedzu.

Vīrietis, kas mūs uzvilka augšā, mēģina mani apguldīt uz nestuvēm, bet es uzlecu sēdus. — Vai atradāt viņus? Vai atradāt Fēliksu un Džeiku? Viņi aizbrauca ar otru laivu.

Viņš runā mikrofonā un piespiež austiņas cieši galvai, lai varētu dzirdēt.

—   Kurp viņi devās?

—   Uz ostu, — es kliedzu. Manī mostas bailes, jo viņš būtu pateicis, ja viņi būtu atrasti.

Viņš atkal runā mikrofonā, un tad helikopters maina virzienu, sagriezdamies uz sāniem.

—  Mēs jūs nogādāsim pilsētā un izsauksim ātros. Tad atgriezīsimies, lai meklētu jūsu draugus, — viņš kliedz.

Esmu zaudējusi “Monu”, bet tas nav nekas, salīdzinot ar Fēliksa un pat Džeika zaudēšanu. ītans klusē. Viņš guļ uz nestuvēm zem segām, acis cieši aizvēris. Es ietinos segā un skatos ārā pa atvērtajām durvīm uz jūru. Tā mutuļo pelēkzaļās bangās. Es gribu ieraudzīt Fēliksa laivas baltās buras slīdam pa viļņiem. Taču lietus pāršalc debesis un mūs ietin mākoihi sega, un nav iespējams neko ieraudzīt.

Nolaižoties sporta laukumā ārpus pilsētas, manas ausis nopaukšķ. Debesis ir melnas. Laternas spīd blāvi oranžas, un mašīnām ir ieslēgti priekšējie lukturi, kaut arī ir tikai vēla pēcpusdiena. Pa galveno ceļu tuvojas ātrās palīdzības zilās gaismas. Vīrietis, kas mūs ievilka helikopterā, palīdz izkāpt un izvada mūs zem helikoptera riņķojošā propellera uz mašīnām, kas novietotas uz ceļa.

Es redzu pa lietu skrienam tēti.

—  Kera! — Viņš mani apskauj un piespiež sev klāt. Es matos jūtu viņa silto elpu. Viņš tur mani cieši piekļautu. Viss viņa augums trīc, un, kad es paskatos uz viņu, viņa seja ir savilkta šņukstos.

—   Kera!

Kāda roka satver manu plecu, un es pagriezusies ieraugu Fēliksa mammu.

—   Kur ir Fēlikss? — Viņas mati ir pielipuši sejai, un skropstu tuša ir notecējusi garās, melnās straumēs.

Arī Fēliksa tētis un Dagijs Evanss ir šeit.

Dagijs Evanss notupstas man līdzās. Viņa acīs ir neprātīgas bailes. — Kur mans puika, Kera? Kur mans puika?

Kad pēdējo reizi redzēju Džeiku, viņš bija izstiepies dingijā un klepoja ūdeni no plaušām.

—   Viņi ir Fēliksa laivā, — es saku, — un ceļā uz ostu.

Debesis noplaiksni zibens. Fēliksa mamma satver manu roku.

—   Tagad viņi jau varētu būt atpakaļ, — es saku. Tā ir neprātīga, neiespējama doma, taču varbūt viņi ir atpakaļ. Varbūt Fēlikss ir viņus droši atgādājis atpakaļ. — Braucam turp, — es saku.

Tas viņus sapurina.

—   Braucam, — saka Fēliksa tētis, — ar manu mašīnu.

Tētis ietin mani savā jakā. — Tev vajadzīgs ārsts,

Kera.

—     Man viss kārtībā, — es atbildu. Es izraujos un skrienu pakaļ Fēliksa vecākiem, un mēs visi saspiežamies mašīnā — tētis, Dagijs Evanss un es aizmugurējā sēdeklī.

Fēliksa tētis apstājas uz ietves pie ostas, un mēs izlecam no mašīnas un skrienam uz ostmalu. Karogi virs kuģniecības lietu veikala spēcīgi plīvo, un jahtu mastu virves kauc nevaldāmajā vējā. Es cieši pētu ostu. Visas zvejas laivas ir pietauvotas dziļajās piestātnēs. Jahtas un motorlaivas atrodas drošībā pie pontona. Es redzu vietu, kur reiz atradās “Mona”, un tas man atkal atgādina, ka viņas vairs nav. Es viņu vairs neredzēšu.

Bet dingijas ostā nav, no Fēliksa un Džeika nav ne miņas.

Putu stabs paceļas pār sienu un izšķīst pār stāvu, kas raugās jūrā. Viņas melnais apmetnis un garie mati pland vējā. Es uzrāpjos uz augstākas akmens malas līdzās mis Penlunai. Viņas pastiepjas pēc manas rokas, taču nenolaiž acis no jūras.

Mums pievienojas Fēliksa mamma un tētis un Dagijs Evanss, kuri atspiežas pret granīta sienu un raugās viļņos. Plaiksni zibens, un gaisu satricina pērkona dārdi. Ir paisums, ko tālāk uz priekšu dzen vējš un viļņi. Gar sienu ir sastājušies cilvēki, lai vērotu vētru. Cilvēkus pievelk šāds spēks. Viņi grib redzēt, ko tas spēj. Milzīgi viļņi ceļas un pārplūst cits pār citu. Garām lido putas.

Pār mūsu galvām nozib helikopters.

—  Viņi atradis viņus, — tētis kliedz.

Taču es domāju, kā gan, jo mēs neko neredzam caur stipro lietu.

Cits pēc cita ieplūst viļņi, milzīgi kustīgi ūdens kalni, no to virsotnēm lido putas kā vēja pūsts sniegs. Es šaubos, ka “Mona” būtu varējusi burāt šādā laikā.

Dagijs uzkāpj uz sienas. — MANS PUIKA! — viņš kliedz. Taču vētra iesit vārdus viņam atpakaļ sejā. — KUR IR MANS PUIKA?!

Viņš ar rokām nobrauka galvu. Viņa acis ir sarkanas un neprātīgas. Viņš sagrābj tēta roku. — Esmu viņus pazaudējis, Džim. Esmu pazaudējis abus puikas.

Tētis apliek roku viņam ap pleciem. — Nāc. Iesim atpakaļ un pagaidīsim jaunumus.

Es pagriežos un paskatos uz mis Penlunu. Viņa stāv kā sargkareivis un skatās jūrā.

Dagijs Evanss pagriež viņu pret sevi. — Es gribu viņu atpakaļ.

Mis Penluna raugās viņa acīs.

—  Viņš ir viss, kas man palicis, — Dagijs šņukst.

Mis Penluna sajož šalli ap sevi. — Kur viņš atgriezīsies, Dagij? Kādu pasauli tu viņam atstāj?

Dagijs Evanss pēta viņas seju, un, kaut arī plosās vējš un lietus, es dzirdu mis Penlunas vārdus: — Tagad viņš ir starp eņģeļiem.

Dagija ceļi saļogās, un viņš nokrīt zemē.

Sienā ietriecas vilnis un izmērcē mūs visus ar stindzinošām putām.

—  Nāc, — saka tētis. Viņš pavelk mani aiz rokas.

Es vēlreiz paskatos vētrā.

Šķiet, ka sirds uz mirkli apstājas, jo es kaut ko tur ieraudzīju. Esmu droša, ka ieraudzīju.

Es samiedzu acis pelēkajā lietus plīvurā.

Tur tas ir atkal.

Bura.

Aiz viļņa paceļas masts un bura, un tad es ieraugu parādāmies Fēliksa laivas balto korpusu.

—   ES VIŅUS REDZU! — es kliedzu.

Fēliksa mamma un tētis uzrāpjas man blakus, un Dagijs pietraušas kājās.

Dagijs satver manu plecu. — Kur?

—   Tur! — Es skatos, bet laiva ir pazudusi aiz bangu sienas.

Tā atkal paceļas.

—  Tie ir viņi, — kliedz Fēliksa tētis, — tie ir viņi.

Viļņos laiva ir tik maziņa. Es redzu Fēliksu viņa kub-

rika sēdeklī, Džeiks atslīdzis sēdeklī aiz viņa.

Viņi burā pa vējam. Tas viņus no aizmugures nes pie mums. Viņi ir ātrāki par viļņiem un apsteidz tos. Laivas priekšgals ir krietni virs ūdens, un viņi slīd pār ūdens virsmu. Viņi iegrimst un paceļas uz cita viļņa. Taču tuvāk viļņi brūk, atsizdamies ostas sienā. Lietū virs viņiem rūc helikopters. Fēlikss nevar tagad apstāties vai pagriezties pret vēju. Viņiem ir tikai viena izvēle, un izskatās, ka viņš to ir nešaubīgi izvēlējies. Viņš virzās uz šauro spraugu starp ostas sienām. Šķiet neiespējami mērķēt uz to bangojošā jūrā.

Es paskatos uz tēti, bet viņa acis ir pievērstas Fēliksam. Aiz tēta cilvēku pūļi gar jūras sienu ir sastinguši mēmi un tikai vēro. Neviens neko nevar darīt.

Milzīgs vilnis atkal paslēpj laivu. Tā uzbrauc viļņa mugurā, taču vilnis mainās un sāk liekties. Es gribu, lai viņi palaiž garām šo vilni, lai tas sabrūk bez viņiem, bet viņiem vairs na^-iatpakaļceļa, un viņi noslīd lejā brūkošajā vilni. Ātrāk un ātrāk viņi sabrūk kopā ar to, viņus ieskauj izliekusies ūdens siena. Pārāk ātri, es nodomāju, viņi neietrāpis šaurajā spraugā. Vilnis stumj viņus uz sāniem pa brūkošo bangu. Fēlikss ar visu svaru uzguļas laivas sānam. Laivas priekšgals sašūpojas, vilnim sabrūkot pār viņiem. Es redzu mastu nolūstam, un visa laiva pazūd mutuļojošās jūras baltajās putās.

Vilnis ietriecas sienā, un es aizgriežos. Es negribu redzēt, kā viņi ietriecas granīta blokos. Putojošu bangu siena ieplūst starp ostas sienām savādā, apslāpētā klusumā. Šķiet, ka visa osta ir aizturējusi elpu. Es apķeru tēti un iespiežu galvu viņam krūtis. Bet tētis mani atgrūž.

—   Kera, skaties!

Es paskatos lejā ostā. Caur putojošo bangas sienu izšaujas laiva. Tās buras ir sadriskātas, un no masta palicis saliekts metāls. Tā iegriežas ar loku un apstājas, viegli šūpodamās mierīgajos ūdeņos. Iekšā ir nekustīgi sagumuši divi stāvi.

—  FĒLIKS! — es kliedzu.

Viņš atliecas sēdekli un paskatās uz mani. Viņš parāda, paceltu īkšķi un plati pasmaida. Tagad ostu pāršalc kliedzienu un gaviļu vilnis.

38. nodaļa

Es atveru acis. Aiz loga debesis ir gaiši, gaiši zilas. Viegla brīze cilā rūtainā aizkara malu un ienes jūras sāļo smaržu.

—  Tu gulēji veselu mūžību, Kera.

Es pagriežu galvu. Uz gultas, kājas sakrustojusi, sēž Deizija un vēro mani. Mans kakls ir stīvs un ķermenis šķiet smags. Atmiņā uzaust vakardiena.

—  Cik pulkstenis? — es jautāju.

—    Četri, — viņa atbild. — Tu nogulēji brokastis un lenču un gandrīz palaidi garām tēju.

Es pieceļos uz elkoņiem. — Jau tik vēls?

Deizija pamāj. Taču viņas acis spoži mirdz, un viņa smaida pa visu seju. Viņa izkāpj no gultas un satver manu roku. — Tev jānāk līdzi, Kera, — viņa saka. — Tev jānāk paskatīties.

Es pārlieku kājas pār saliekamās gultas malu. Viss ķermenis smeldz, un rgtate ir sausa un sāpīga. Es uzvelku T kreklu un džinsas.

—                 Nāc, kāds vēlas ar tevi iepazīties, — saka Deizija.

—   Viņa ieradās vakar vēlu vakarā.

—   Kas?

—     Pārsteigums, — atbild Deizija. Viņa jau ir pie durvīm un nepacietīgi gaida mani sekojam. — Viņa visu dienu tevi gaidīja.

—   Es jau eju, — es atbildu. Es pieceļos, un istaba sagriežas. Mana galva ir tik smaga, ka knapi varu padomāt.

Deizija atkal paņem mani aiz rokas un ieved savas mammas un tēta guļamistabā. Onkulis Toms sēž uz gultas malas, bet tante Beva sēž, atbalstījusies spilvenos ar muguru pret galvgali.

Deizija saspiež manu roku un pasmaida. — Man ir māsa.

Tad es ieraugu tantes Bevas rokās mazuli. Viņa ir tik sīciņa. Acis aizvērtas, lūpa uzmesta. Tantes Bevas seja ir maiga un sapņaina. Viņas mati ir izlaisti un nokarājas pār pleciem. Viņas roka ir apņēmusi mazuļa galvu.

Mamma droši vien mani reiz tā turēja.

—  Viņa ir skaista, — es saku.

Tante Beva paceļ acis. — Kera, — viņa saka un papliķē segu.

Es apsēžos viņai līdzās un skatos uz mazo, rozā drēbītēs satīto mazuli.

—   Deizija pastāstīja, ko tu vakar izdarīji, — saka tante Beva.

Es gaidu, kad viņa mani sabārs. Es zinu, ka nevajadzēja likt Deizijai vienai meklēt tēti.

—   Tu biji ļoti drosmīga, — tante Beva saka. Es redzu viņai acīs sakāpjam asaras. — Bet, Kera, tu varēji nomirt.

Es pastiepjos un pieskaros mazajai rociņai, kas saķērusi sedziņas malu.

—   Tu esi mātes meita, — saka onkulis Toms. — Viņa būtu darījusi tāpat.

Es paskatos uz viņiem un redzu viņu acīs kaut ko starp sāpēm un žēlumu. Mazulis satver manu pirkstu un saspiež to miegā.

—  Kā viņu sauc? — es jautāju.

Deizija apsēžas man blakus un satver manu otru roku. Viņa man velta vienu no saviem lielākajiem Smaidiem.

—    Es izvēlējos, — viņa saka. — Mēs nosaucām viņu par Mo. Tas ir saīsinājums no Monas. Taču mēs viņu sauksim vienkārši par Mo.

Es jūtu acīs karstas asaras. — Sveika, Mo, — es saku.

Es nedzirdēju tēti ienākam istabā, bet, kad paceļu acis, redzu viņu stāvam durvīs.

—   Nāc, — viņš saka. — Ļausim viņiem pabūt kādu brīdi kopā. Onkulis Toms nākamnedēļ dodas jūrā. Dagijs Evanss atdeva viņam veco darbu un piešķīra algas pielikumu.

Es paskatos uz onkuli Tomu, bet viņš redz tikai Deiziju un Mo.

Tētis paņem mani pie rokas, un mēs kopā nokāpjam lejā un izejam saules gaismā. Pēc vētras gaiss ir dzidrāks. Krāsas ir košākas, spožākas. Aizcērtas mašīnas durvis, un pa ceļu tuvojas Dagijs Evanss. Viņa seju aizsedz milzīgs puķu pušķis. Ieraudzījis tēti un mani, viņš apstājas.

—   Es atnesu šis, — viņš saka, — Bevai un mazulim.

—   Ej augšā, — tētis saka.

Bet Dagijs Evanss nekustas. Viņš ņurca rokā pušķa celofāna iepakojumu.

—   Kā Džeiks jūtas? — jautā tētis.

Dagijs Evanss skatās zemē. — Ar viņu viss būs kārtībā, — viņš saka — Tikai dažas šuves uz sejas. Lai viņam atgādina, kāds muļķis bija, dodamies jūrā tādā laikā.

Es mēģinu apiet viņu, taču viņš nav beidzis.

Viņš pagriežas pret mani. — Ja nebūtu tevis, mans puika tagad būtu miris.

Es paskatos uz tēti un tad uz Dagiju. — Ne jau tikai es, — es nomurminu.

Dagijs sarauc pieri. — Džeiks ari teica kaut ko savādu. Viņš teica, ka baltais delfīns viņu izglāba. Viņš teica, ka tas viņu pacēla augšā, izcēla no ūdens.

Es vēroju Dagiju Evansu kaujamies ar domām. Viņš virpina un virpina puķu pušķa kātus rokās. Viņa seja ir cieši saraukta. Puķu kātu drumslas krīt zemē, bet šķiet, ka Dagijs to nemana.

—   Patiesiba man visu laiku bija acu priekšā, — viņš saka. — Es tikai izvēlējos to neredzēt.

Tētis uzliek roku uz Dagija pleca. — Viss kārtībā, Dag, — viņš saka.

Bet Dagijs grib novelt šo nastu. — Tas un mis Penlunas sacītais man tiešām lika aizdomāties. Ja mēs turpināsim bagarēt jūras gultni, nozvejojot visas zivis, nepaliks nekas, ko glābt. Džeikam nekas nepaliks. — Viņš piespiež puķes pie krūtīm. — Es gribu, lai jūs zinātu, ka parakstīju petīciju, lai pārtrauktu bagarēšanu. Turklāt es pierakstījos, lai izmēģinātu jaunus zvejas veidus, lai delfīni neslīktu tīklos.

Es paskatos uz tēti. Es nespēju noticēt, ka Dagijs Evanss ir mainijis domas.

Tētis pasmaida. — Ļoti labi, Dagij.

Mēs pagriežamies, lai dotos prom, bet Dagijs uzsauc pakaļ tētim un pasniedz roku.

—  Uz viena no maniem traleriem ir brīva darba vieta, Džim, — viņš saka. — Tā ir tava, ja vēlies.

Tētis satver Dagija roku un paspiež to. — Paldies, — viņš saka, — bet es jau esmu atradis darbu.

Es sekoju tētim pa taku uz krasta ceļu gar jūrmalu.

—   Es negribu pārcelties no šejienes, — es saku.

Tētis pasmaida un apskauj mani. — Mums nav jāpārvācas, — viņš atbild. — Es tikai vakar uzzināju. Es negribēju tevi apbēdināt, ja to nedabūtu.

Es apstājos un pavelku viņu pret sevi. — Ko nedabūtu? — es jautāju.

Tētis pasmaida tā, kā ļoti, ļoti sen neesmu redzējusi viņu smaidām. — Mani uzņēma laivu būvēšanas kursos laivu būvētavā, — viņš saka. — Mani novērtēja, un man pat palīdzēs ar disleksiju. Kurss sākas nākammēnes.

Es aplieku rokas ap viņu un cieši apskauju. — Tas ir super, tēt, — es saku.

Tētis pabužina man matus. — Es zinu. Man arī tā šķiet.

Mēs ejam pa ceļu uz pludmales otru galu un tad dodamies pa taku, kas vijas pakalnā. Es paskatos uz jūru, cerēdama ieraudzīt balto muguras spuru. Es nevaru izmest Endželu no prāta. Tagad viņa ir manās domās, nevis sapņos. Viņa ir viena, bez mātes, un es nezinu, kā viena pati izdzīvos.

—   Uz šo pusi, — saka tētis.

Es sekoju viņam pa smilšaino krasta taku, kas ved gar kempingu laukumu. — Kur mēs ejam?

—   Nevar teikt, — viņš smaida. — Tas ir pārsteigums.

Mēs paejam garānyvienam telšu laukam un nonākam

treileru laukā. Lauks nogāzeni stiepjas lejā uz kāpām, kas atrodas aiz pludmales. Aiz kāpām ir rāma un sudrabzila jūra. Grūti notidet, ka vakar tā mutuļoja zaļi balta.

—  Tur, — tētis saka.

Pēdējais treilers ir novietots ar skatu pret jūru. No treilera līdz irbuleņu žogam un akmens mūrim ir novilkta karodziņu virtene. Uz saklāta galda stāv šķīvji un glāzes, bet vējā pland koši rozā delfīna vējkonuss. Treilera logos es redzu ēnas.

Durvis atsprāgst vaļā, un pa tām izkūleņo Fēlikss, kam seko viņa mamma un tētis, un mis Penluna. Arī Karls un Gregs, un vetārste Sema ir šeit, tāpat arī Hloja un Ella.

Tētis apskauj mani un pievelk sev cieši klāt. — Esi sveicināta mājās, Kera, — viņš saka.

—   Mājās? — es jautāju. Es saraucu pieri un paskatos uz viņu.

—    Es zinu, ka tas nav daudz, taču pagaidām tās ir mūsu mājas.

Treilera logi ir pavērsti pret jūru. Es katru dienu redzēšu un dzirdēšu jūru. — Tas ir ideāli, tēt, — es saku un cieši apskauju viņu, — labāk nevar būt.

Fēlikss iebaksta man ribās. — Kur tu kavējies?

Es pasmaidu. — Kur tava medaļa?

Fēlikss sarauc pieri. — Medaļa?

—  Tu uzvarēji regatē, neatceries?

Fēlikss iesmejas. — Jā, taisnība. Vispirms regate, tad olimpiāde.

—   Nāciet, — Fēliksa tētis aicina, — jūs visi noteikti esat izsalkuši, un mums treilerā ir tik daudz ēdamā, ka varam pabarot veselu armiju.

Es pasmaidu un atskatos pār laukiem gar zemesragu. Krīt zeltaini saules stari. Ir septembra pirmā diena, un gaisā jūtams rudens dzestrums. Pirms pievienojos pārējiem, es vēlos mirkli pabūt ar sevi, tikai es.

—   Nāc, — Hloja sauc.

—   Es ilgi nekavēšos, — es atbildu.

Es atstāju viņus sēžam saulē un dodos pa taku caur kāpām. Mani pirksti iegrimst vēsajās, mīkstajās smiltis. Jūra ir tirklzzila un caurausta sudraba pavedieniem. Es uzkāpju augstākajā kāpā, apsēžos kāpu zāles aizvējā un raugos jūrā.

—   Kera?

Es pagriežos. Es nedzirdēju tēti man sekojam. Viņš apsēžas līdzās, un lejā pa kāpu notek smilšu strūkla. Es pievelku ceļus un aptveru tos rokām.

—   Mēs nedrīkstam ilgi kavēties, — viņš saka. — Viņi tevi tik ilgi gaidīja, it īpaši Fēlikss.

Es atskatos uz mazo, balto treileru, kas apsiets ar karodziņiem, un ap galdu sasēdušajiem cilvēkiem. Es redzu Fēliksu, kurš izlaidies atpūtas krēslā saulē. — Mums gan ir labi draugi, vai ne?

Tētis pamāj. — Ja mamma būtu šeit, viņa ar tevi ļoti lepotos, — viņš saka. Viņš pagrābj saujā smiltis un ļauj tām izbirt caur pirkstiem. — Tu paveici to, ko viņa nevarēja. Tu liki Dagijam Evansam pārdomāt.

—   Dagijam Evansam par vienu lietu bija taisnība, — es saku.

Tētis pagriežas pret mani, ap acīm viņam ievilkušās smaida grumbas. — Nekad nedomāju, ka dzirdēšu tevi to sakām.

Es saraucu pieri un pievēršu acis apvārsnim. — Reizēm taisnība ir mums acu priekšā, bet mēs izvēlamies to neredzēt.

Tētis nopūšas un apliek man roku un cieši apskauj.

Es norauju zāles stiebru un virpinu to pirkstos. — Es domāju — varbūt mamma bija pārāk svarīga, lai būtu ar mums. Varbūt viņa bija izraudzīta īpašai misijai. Es domāju, ka kādu dienu atradīšu viņu Amazones džungļos glābjam upes delfīnus vai citus dzīvniekus. Es pat domāju, ka varbūt viņa ir citplanētiete no kādas citas pasaules, kas atsūtīta glābt mūsu planētu. — Kaut ari smaidu, manu skatienu apmiglo asaras. — Bet tagad es zinu, ka tā nav taisnība.

Es jūtu tēta roku piekļaujam mani ciešāk.

Krūtis iesmeldzās dziļa sāpe. — Varbūt mēs nekad neuzzināsim, kas īsti notika vakarā, kad viņa pazuda, — es saku. Es iespiežu pirkstus smiltis. — Bet es zinu, ka tovakar mamma nomira.

Es nolieku galvu uz ceļiem. Šķiet, ka viss, ko esmu sevi turējusi, laužas ārā caur pirkstu galiem aukstajās, aukstajās smiltīs. — Ja viņa būtu dzīva, viņa būtu atradusi ceļu atpakaļ. Viņa būtu šeit kopā ar mums. Viņa būtu šeit, jo par visu vairāk taču mīlēja mūs.

Es paceļu acis uz tēti un redzu, ka viņa seja ir slapja no asarām. Es piekļaujos viņam un raugos jūrā. Okeāns ir gluds un rāms. Tirkīzzils. Mazi vilnīši ceļas un skrien uz krastu.

—    Mēs uzbūvēsim jaunu laivu, Kera, — viņš saka. Viņš noslauka asaras. — Tu un es. Mēs uzbūvēsim jaunu laivu, ar ko burāt.

Es saspiežu tēta roku un aizveru acis. Es jūtu sauli sildām seju. Jūras brīze paceļ manus matus un aizšalc man garām caur sauso kāpu zāli. Es dzirdu viļņus skalojamies gar smiltīm. Debesīs iekliedzas kaija. Es atveru acis un vēroju to baltu paslīdam garām tumši zilajās debesīs. Šķiet, ka visa šī vieta ir dzīva. Es jūtos tās daļa, it kā tā būtu arī manī. Varbūt tā jutās mamma. Varbūt tā viņa vienmēr zināja, ka delfīni atgriezīsies. Tagad es to jūtu. Šajā mirklī, kad okeāns ir tik rāms, es to jūtu.

Jūtu tos paceļamies no ūdens.

—   Delfīni, — es saucu.

Es nošļūcu lejā pa kāpu uz pludmali un pār gliemežvākiem un jūraszālēm šķērsoju plūdmaiņas robežu. Manas pēdas sitas pa slapjajām smiltīm, līdz es skrienu pa viļņiem gar krastu. Es skrienu gar delfīniem, to zilpelēkie ķermeņi izliecas ūdenī, saule atspīd no to gludajām, slapjajām mugurām. To muguras spuras paceļas un izliecas virs ūdens, pa jūru slīd vesels delfīnu bars.

Tad es viņu ieraugu. Es ieraugu Endželu izlecam no vidus. Balts zibsnis, viņa apmet salto saulē un noplaukšķina ar asti pa ūdeni, izšļākdama dimanta putu piles.

—   Endžela, — es kliedzu.

Es iebrienu aiz brūkošajiem viļņiem.

—   Endžela!

Viņa atkal palecas, un es skatos, kā viņa apgriežas, pirms noplaukšķ atpakaļ ūdenī. Šajā zeltainajā vakara saulē es jūtos kaut kā izredzēta, it kā viņa man dotu iespēju ieskatīties viņas pasaulē.

Dziļi sirdī es zinu, ka baltais delfīns nekad nebūs vientuļš.

Viņu gaida plašais, zilais okeāns, un tas ir tikai sākums viņas stāstam.

/

Divpadsmit interesanti fakti par delfīniem

1.  Delfīni ir zīdītāji.

Arī delfīni, tāpat kā visi zīdītāji, dzemdē dzīvus mazuļus, un mātes tos zīda ar pienu.

2.   Delfīni ēd zivis un kalmārus.

Kaut arī delfīniem mutē ir zobi, tie barību norij nesakošļātu.

3.   Delfīniem, tāpat kā citiem zīdītājiem, ir plaušas, un tiem jāieelpo gaiss, lai izdzīvotu.

Delfīni elpo caur elpošanas atveri, kas atrodas uz galvas, un tiem bieži jāuznirst virs ūdens, lai ievilktu gaisu, pirms atkal ienirt.

4.      Delfīni izmanto eholokāciju, lai pārvietotos ūdenī un atrastu barību.

Delfīni raida klikšķus, kas ūdenī atskan no citiem priekšmetiem (gluži kā atbalss). Šādi delfīns var noteikt barības, citu delfīnu, plēsoņu vai akmeņu atrašanās vietu.

5.   Delfini ir sociālas būtnes.

Delfīni dzīvo grupās, ko sauc par bariem, un darbojas kopā kā komanda, lai audzinātu mazuļus un meklētu barību.

6.   Ir trīsdesmit septiņas dažādas delfīnu sugas.

Ir trīsdesmit divas okeāna un piecas upes delfīnu sugas.

7.   Lielākais delfīns ir plēsoņdelfins, ko sauc arī par zobenvali.

Plēsoņdelfini ir nosaukti par vaļiem to izmēra dēļ, bel patiesībā tie pieder pie delfīnu dzimtas.

8.   Vispopulārākais delfīns ir pudeļdegundelfīns.

Pudeļdegundelfīni visbiežāk ir redzami televīzijas seriālos, filmās un jūras parkos.

9.   Delfīni ir siltasiņu dzīvnieki.

Delfīnus ietver biezs zemādas tauku slānis, ko sauc par trānu un kas palīdz tiem uzturēt siltumu.

10.  Delfīni nevis guļ, bet snauž.

Delfīnu elpošana notiek apzināti, tādēļ vienā reizē guļ tikai viena smadzeņu puslode.

11.  Delfīniem ir efektīva saziņa.

Delfīni izdod unikālu, sev raksturīgu svilpienu, kas palīdz tiem citam citu atpazīt.

12.  Delfīni ir apdraudēti.

Cilvēki ir delfīnu lielākais drauds: vides piesārņojums, biotopu iznīcināšana, pārmērīga nozveja ir galvenais iemesls, kādēļ tik daudzas delfīnu sugas ir apdraudētas.

Noderīgas timekļa vietnes

•0

Ja vēlies vairāk uzzināt par okeānu aizsardzību, izpēti šīs tīmekļa vietnes:

Pasaules dabas fonds (World Wildlife Fund for Nature): www.wwf.org.uk

Zilās jūras fonds (Blue Marine Foundation): www.bluemarinefoundation.com

Okeānu aizsardzības dienests (Ocean Conservancy): www.oceanconservancy.org

Jūras aizsardzības biedrība (Marine Conservation Society): www.mcsuk.org

Projekts “Rezervāta atrašana” (Finding Sanctuary): www.finding-sanctuary.org

Organizācija The Wildlife Trusts: wvw.wildlifetrusts.org

Jūras uzraudzības padome (Marine Stewardship Council): www.nisc.orgunwww.Jisliandkids.org

Organizācija Born Free Foundation: www.bornfree.org.uk

Vaļu un delfīnu aizsardzības biedrība (Whale and Dolphin Conservation Society): www.wdcs.org

Organizācija British Divers Marine Life Rescue: www.bdmlr.org.uk

Projekts “Glābiet Laima līča rifus” (Save I.ime Bay Reefs): www.savelymebayreefs.org

Pateicība

Šī grāmata netaptu, ja nepalīdzētu daudzi cilvēki.

Es vēlos pateikties Džeimsam Bernetam (James Barnett) no organizācijas British Divers Marine Life Rescue par informāciju attiecībā uz krastā izmestajiem delfīniem (www.bdmlr.org.uk ), Deivam Mērfijam (Dave Murphy) no projekta “Rezervāta atrašana” par viņa lielo pieredzi kā zvejniekam un nenovērtējamo izpratni par ilgtspējīgas nākotnes nodrošināšanu visiem, kas izmanto jūru (www.finding-sanctuary.org ), organizācijas RYA Sailability biedriem par iedvesmu un tehnisko informāciju (www. ryasailability.org.uk), Maikijam (Mikey) par to, ka parādīja man, ka viss ir iespējams, un Maileras Burāšanas skolai (Mylor Sailing School) par to, ka iemācīja man šo to jaunu.

Esmu pateicību parādā savai pārstāvei Viktorijai Bērketai (Victoria Birkett) un Lizai Krosai (Liz Cross), un visam izdevniecības Oxford University Press personālam par šī stāsta rašanos.

Kā vienmēr liels paldies Rodžeram (Roger), Džordžijai (Georgie), Betānijai (Bethany) un Džemmai (Jemma).

Par pamatu manam pētījumam par eskalopu komerciālo bagarēšanu bija Laima līča projekts, ko finansēja organizācija Wildlife Trusts (www.savelymebayreefs.org ). Divdesmit gadu

laikā veiktais pētījums par rifiem pie Dorsetas krasta ir ne tikai parādījis pilnu kaitīgo zvejniecības prakšu ietekmi, bet arī jūras biotopu spēju atjaunoties, ja tiek nodrošināta aizsardzība un pietiekams laiks. Aizsardzībai ir jābūt galvenajai prioritātei jūras saglabāšanai, jo, saglabājoties pašreizējam okeāna resursu izsmelšanas tempam, mums sāk trūkt laika.

Džila Lūisa lielu bērnības daļu pavadīja dārzā, kur vadīja mazu zoodārzu un veterināro slimnīcu rāpojošiem kukaiņiem, pelēm un putniem. Kad Džila pieauga, viņa kļuva par īstu vetārsti un ceļoja no Arktikas līdz Āfrikai, meklēdama interesantus dzīvniekus un vietas. Viņa vairākus gadus strādāja Kornvolā un daudzas brīvā laika stundas pavadīja aukstajā Atlantijas okeānā, mācīdamās nokrist no vējdēļa.

Tagad Džila raksta grāmatas bērniem. Viņas debijas romāns “Debesu vanags” ir ieguvis lielu kritiķu atzinību un ir tulkots divdesmit valodās. “Debesu vanaga” izdevēji ar organizācijas

Highland Foundation for Wildlife starpniecību dāsni sponsorēja zivju ērgli, kam piestiprināts satelīta raidītājs, lai piepildītu Džilas sapni, ka viņas rakstītie darbi varētu sniegt tiešu labumu dabas aizsardzībai. / -

Viņa kopā ar vīru un trim bērniem dzīvo Somersetā un raksta, atrazdamās koka mājā un vāveru sabiedrībā. Viņa aizvien labprāt apmeklē Kornvolu, taču viļņu savaldīšanai izvēlas vējdēli, uz kura nav jāstāv.

Lasiet ari:

Kaut kas mīt meža biezokni… kaut kas tāds, kas Kelama fermā nav manīts vairāk nekā simt gadus

Kelams un Aiona apsola glabāt savu satriecošo atklājumu noslēpumā, taču vai viņi spēs to pasargāt?

Noslēgtais pakts uz mūžiem izmainīs viņu dzīves.

Content

Lūisa Džila Baltais Delfīns

Prologs

1. nodaļa

2. nodaļa

3.  nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6.  nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9.  nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13.nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16.nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19.nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22.  nodaļa

23.  nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26.  nodaļa

27. nodaļa

28.  nodaļa

29.  nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodala

35. nodaļa

36. nodaļa

37.nodaļa

38. nodaļa

Divpadsmit interesanti fakti par delfīniem

Noderīgas timekļa vietnes