Lūisa Džila

Debesu vanags

Džila Lūisa

Debesu vanags

Rodžeram, Džordžijai, Betānijai un Džemmai un Havam, kurs joprojām ar mani staigā pa mākoņiem

.

Prologs

Šī ainava ir iespiedusies dziļi, dziļi viņas atmiņā. Viņa slīd pa gaisa strāvām, kas kā krāces vijas pār kalniem. Lejā ezeri atspoguļo mākoņus un saulstarus. Tie guļ ielejās kā izmētāti debesu fragmenti. Aukstais ziemeļvējš nes pazīstamo priežu un viršu smaržu. Ledū kaltās ielejas rāda ceļu.

Viņa tuvojas.

1 . nodaļa

Es pirmais viņu ieraudzīju. Bāla, izkāmējusi meitene gulēja uz plakana akmens zem krācēm. Viņa pastiepās pāri malai, sasniegdama dziļo, rāmo ūdeni. Upes putu vērpetes pieķērās atrotīto piedurkņu malai un garo, sarkano matu plīvojošajiem galiem. Viņa kaut ko vēroja tumšajās upes ēnās.

Robs un Jūens piestāja man blakus, kur koki bija retāki, velosipēdu riepām buksējot dubļainajā ceļā.

—  Ko tu tur ieraudzīji, Kelam? — jautāja Robs.

—  Tur lejā kāds ir, — es teicu, — meitene.

Jūens pabīdīja priedes zaru, lai varētu labāk saskatīt upi. — Kas viņa ir?

—  Nezinu, — es teicu. — Bet viņa ir galīgi ķerta. Ūdens noteikti ir stindzinošs. — Es pārlaidu acis augšup

un lejup upei, lai redzētu, vai viņa nav ar kādu kopā, taču tur neviena nebija. Tikai viņa.

Upe bija strauja un pārplūdusi lielo lietavu dēļ. Tā iztecēja no ezera, kas atradās augstu gravā virs mums. Kalnu ieplakās vēl bija aizķēries marta sniegs. Ezers un upe bija auksti kā ledus.

—  Viņa ir mūsu upē, — Robs raidīja niknu skatienu.

Meitene ieslidināja roku dziļāk. Ūdens pār piedurkni

uzlavljās līdz plecam.

—  Ko viņa dara? — es jautāju.

Jūens nometa divriteni zemē. — Makšķerē, lūk, ko.

Meitene iegremdējās dziļāk ūdens šaltu mutulī. Atkal apsēdusies, viņa turēja sažņaugtu lielu, brūnu foreli. Tā svaidījās un spirinājās viņas slapjajās rokās. Viņa atsvieda matus atpakaļ, un pirmo reizi mēs varējām skaidri saskatīt viņas seju.

—  Es viņu pazīstu, — teica Robs.

Es pagriezos pret viņu. Roba seja bija apmākusies un drūma.

—  Kas viņa ir? — es jautāju.

Taču Robs jau bija nokāpis no divriteņa un soļoja uz upes krastu viņai pretī.

—  Rob, — es saucu.

Meitene paskatījās augšup un, ieraudzījusi mūs, centās paslēpt zivi. Sekodami Robam, mēs ar Jūenu skrējām lejup uz krastu. Starp mums un meiteni plūda šaurs, straujš kanāls.

Robs sauca viņai pretī: — Aiona Maknēra!

Meitene uzrausās kājās.

Robs aizlēca līdz plakanajam akmenim un satvēra viņu

aiz rokas. — Tu esi zagle, Aiona Maknēra, tāpat kā tava mamma.

Meitene pūlējās noturēt slideno zivi. — Es nezogu, — viņa sauca.

Robs izrāva zivi no viņas rokām un aizlēca atpakaļ uz krastu. — Kā tad tu sauc šo? — Viņš pacēla zivi augstu gaisā. — ŠI ir Kelama upe, un tu zodz.

Tagad visi bija pievērsušies man.

—  Ko tu par to saki, Kelam? — jautāja Robs. — Kāds ir sods par makšķerēšanu tavā fermā bez atļaujas?

Es atvēru muti, taču vārdi nenāca pār lūpām.

—  Man nav vajadzīga atļauja, — atcirta Aiona, — man nebija makšķeres.

—  Tu esi zagle, — kliedza Robs, — un mēs negribam, ka tu esi šeit.

Es paskatījos uz Aionu, kura vērās mani samiegtām acīm.

Robs nosvieda zivi, kura spirinājās viņa rokās, zemē un pacēla plastmasas maisu līdzās Aionas jakai upes krastā.

—  Kas vēl tev te ir?

—  Neaiztiec, tas ir mans! — kliedza Aiona.

Robs izbēra vecas krosenes un nobružātu kladi. Viņš pacēla kladi un notrauca zemi no tās.

Aiona pārlēca upes krastā un mēģināja izraut kladi no viņa rokām. — Atdod! Tas ir noslēpums. — Viņa iekoda lūpā, it kā būtu pateikusi pārāk daudz.

Viņas plaukstas drebēja, bet rokas un pēdas bija zilas no aukstuma.

—  Rob, atdod! — es teicu.

—  Jā, — teica Jūens, — Nu taču, Rob, ejam!

—           Paga drusku, — teica Robs. Viņš sāka šķirstīt kladi.

—  Paskatīsimies, kādu noslēpumu viņa mēģina glabāt.

Aiona centās satvert kladi, bet Robs smiedamies turēja to pa gabalu.

—  Kas tev par noslēpumu, Aiona Maknēra? — viņš zobojās.

Lapas plīvoja vējā. Es pamanīju ar zīmuli zīmētus putnus un dzīvniekus un daudz kricelētu piezīmju. Kladē uzšķīrās zīmējums, kurā redzams ezers piesātināti pelēkos un purpura toņos.

Aiona palēcās un izrāva kladi no Roba rokām. Viņa aizlēca līdz plakanajam akmenim un turēja kladi virs ūdens. — Es jums nemūžam neteikšu, — viņa sauca, — nemūžam!

Robs paspēra soli pretī viņai. — Nekā nebija, paskatīsimies!

Aionas seja bija nikna un apņēmības pilna.

—  Lai paliek, Rob, — es saucu.

Jūens centās viņu aizvilkt prom, bet Robs nokratīja viņa rokas.

—  Kas tad ir tas lielais noslēpums, Aiona? — Robs izsaucās. Viņš metās uz meitenes pusi.

Aiona lēca pār akmeņiem uz otru upes krastu. Tas bija neiespējams lēciens. Viņa paslīdēja uz slapja akmens un iekūleņoja dziļi ūdeni upes otrā malā. Klade izlidoja viņai no rokas un, pavirpuļojusi gaisā, sasniedza straujās krāces un izgaisa. Aiona izrāpās no ūdens un nozuda augšup pa stāvo krastu biezajā priežu silā. Upe bangoja lejup pa ieleju starp mums, aiznesot līdzi Aionas kladi un noslēpumu.

2 . nodaļa

Jūens pēkšņi uzbruka Robam: — Kam tev tas bija jādara? Trīs pret vienu. Viņa bija viena pati.

Robs iespārdlja viršus un skatījās uz upes otru krastu.

—   Mans tēvs zaudēja savu uzņēmumu viņas mammas dēļ. — Viņš sadrūmis pagriezās pret Jūenu. — Viņa nozaga visu naudu līdz pēdējam un aizbēga. Viņa neuzdrīkstētos atkal spert kāju Skotijā.

—  Tas bija pirms daudziem gadiem, — es teicu. — Ko Aiona šeit dara?

—  Droši vien zog savai mammai, — atcirta Robs.

—  Viņi ir nejauka varza, tie Maknēri. Mans tētis nekad tai ģimenei nepiedos to, ko viņa izdarīja.

Jūens nospļāvās un uzmeta niknu skatu Robam: — Ko darīsi ar to zivi?

Robs pacēla foreli. Tā bija beigta. Ķermenis jau zaudējis spožo mirdzumu, bet acis bija nespodras un stiklainas. Viņš pagriezās pret mani un iebāza to manas jakas dziļajā kabatā. — Tā ir tava upe, tātad tava zivs.

—  Es to negribu, — es saciju.

Bet Robs tikai drūmi paskatījās uz mani un piegāja pie riteņiem.

—  Viņa atstāja savu jaku un krosenes, — es teicu Jūenam.

—  Labāk atstāj tās mantas, — viņš teica, sekodams Robam, — nākdama atpakaļ, viņa tās atradīs.

Jūens ar divriteni sekoja Robam, un es noskatījos, kā viņi buksē un kratās pa dubļaino ceļu.

Uzliku kapuci, pa virsu uzsprādzēju riteņbraucēja ķiveri un uzmaucu cimdus. No augšas līdz lejai nopētīju upes otru krastu, — varbūt izdosies ieraudzīt meiteni. Es pamanīju viņu tālāk ielejā — mazs stāvs tālumā, kas dodas uz ezeru. Kokos šalca auksts vējš. Tuvojās lietus; to varēju sajust. Es atspēros un sekoju Robam un Jūenam lejup pa stāvo ceļu gar upi, bet mani ne brīdi nepameta doma, ka mums vajadzētu viņu sagaidīt.

Zēni gaidīja mani pie vecā karjera.

Jūens turēja atvērtus vārtus uz raktuvju ceļu, kas veda uz ciematu ielejā.

—  Brauksi ar mums? — viņš jautāja.

Es pakratīju galvu. — Braukšu mājās pāri laukiem. Tā būs ātrāk.

Es noskatījos, kā viņi pazūd lejup pa raktuvju ceļu pretī blāvi oranžajai laternu atblāzmai tālumā. Dienas gaisma strauji dzisa. Drīz satumsīs.

Sāka līt. Lietus lāses bija aukstas un asas kā ledus adatas.

I s paskatījos atpakaļ cerībā ieraudzīt Aionu, taču viņa nekur nebija redzama. Viņai nebija ne jakas, ne kroseņu, turklāt drēbes izmirkušas upē. Viņa nosaltu, ja paliktu šeit. Ik gadu šajos kalnos gāja bojā cilvēki, kurus laikapstākļi bija pārsteiguši nesagatavotus.

Es pagriezu riteni un devos atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru biju braucis, lai viņu atrastu. Pa dziļajām grambām plūda ūdens. Pa ceļam paņēmu Aionas jaku un krosenes un apstājos ceļa galā, lai atgūtu elpu. Lietus apslēpa ezera stāvos, kokiem aizaugušos krastus. Aiona varēja būt jebkur.

Saukdams viņas vārdu, es devos apkārt pa ceļu uz ezera tālāko malu. Mākoņi bija smagnēji un zemi. Pret akmeņiem sitās tumši viļņi.

—  Aiona, — es saucu, taču manu balsi aiznesa vējš.

Varbūt es biju pagājis viņai garām. Varbūt viņa jau

bija ceļā uz ciematu. Es nevarēju te palikt visu vakaru.

Es pagriezu riteni, lai dotos mājup, bet riepa paslīdēja uz akmens. Es paskatījos lejup un ieraudzīju kailas pēdas nospiedumu dubļos. Lietus jau bija izveidojis peļķi papēdī un pirkstos.

Aiona bija gājusi pa šo ceļu.

Es nolēcu no riteņa un sekoju pēdām. Taču pēc dažiem, pa ceļu spertiem soļiem tās pazuda. Domāju, ka Aiona ir novirzījusies no ceļa un iegājusi mežā. Zemi sedza ķērpji un priežu skujas.

—  Aiona, — es saucu, — man ir tava jaka.

Es devos dziļāk mežā. Zem koku zariem bija tumšs, par daudz tumšs, lai redzētu. Zināju, ka mamma un tētis prāto, kur esmu.

—  Aiona, — es saucu atkal, taču atbildes nebiis

Es pagriezos, lai dotos atpakaļ pie divriteņa, un salecos. Aiona stāvēja manā priekšā. Viņai mugurā bija liels džemperis, sporta bikses un ausis nosedza vilnas cepure. Taču kājas aizvien bija basas, un viņa drebēja no aukstuma.

—  Man ir tava jaka un krosenes, — es teicu un iegrūdu tās viņai rokās. — Velc mugurā un ej mājās. Drīz būs tumšs. — Es paskatījos apkārt, taču nevarēju saprast, kur viņa dabūjusi sausas drēbes.

Aiona uzvilka jaku, apsēdās uz akmens un uzmauca kājās krosenes. Viņas rokas drebēja, un pirksti bija zili. Viņa veltīgi ņēmās ar šņorēm.

Es notupos un sasēju tās.

Man pieceļoties, viņa veltīja man niknu skatienu: — Tu nevari mani atturēt no nākšanas šurp.

—  Tu dzirdēji, ko Robs teica, — es sacīju. — Tu neesi vēlama. Mēs zinām, ka tu esi šeit. Mēs tevi atradīsim.

—  Man jānāk atpakaļ, — viņa teica. Vārdi izslīdēja no viņas lūpām, tas bija vien čuksts.

Es papurināju galvu.

—  Es nezagu, — viņa teica, zobiem klabot, — man nebija makšķeres.

Es iebāzu roku jakas kabatā. — Ņem zivi un ej, — es teicu. Es nometu to zemē, viņai līdzās. Tā slīdēja pa dubļiem, līdz apstājās pie viņas kājām.

Aiona paskatījās uz mani. Viņa uz zemes ar pirkstiem virpināja rakstus priežu skujās. Apļi, uz riņķi, uz riņķi, uz riņķi. — Ja ļausi man atgriezties, es tev pastāstīšu noslēpumu, — viņa teica.

Es viņu cieši uzlūkoju.

Viņa piecēlās un paskatījās uz mani: — Tas ir šeit, tavā fermā.

—  Es zinu visu, kas atrodas šajā fermā, — es teicu.

Aiona pakratīja galvu. — Tu nezini. Tu neko par to

nezini. Neviens nezina.

—  Kāpēc esi tik pārliecināta? — es jautāju.

Viņa nikni paskatījās. — Es vienkārši zinu.

Kā gan viņa varēja zināt par manu fermu ko tādu, ko nezināju es? Varbūt viņas vectēvs kaut ko zināja. Misters Maknērs bija vecs kā pasaule. Pirms pārcelšanās uz ciematu viņš apsaimniekoja zemi mums kaimiņos. Taču tas bija pirms daudziem gadiem, pirms es vispār biju piedzimis.

—  Kas tad tas ir? — es jautāju.

—  Ja es tev pateikšu, — viņa čukstēja, — tu nedrīksti par to nevienam stāstīt, pat ne draugiem, nevienam.

Mēs nekustīgi stāvējām un pustumsā raudzījāmies viens otrā. Virs mums priežu zaros šalkoja vējš. Lietus pilēja no kokiem un pakšķēja uz zemes.

—  Labi, — es sacīju.

—  Un tu man ļausi atgriezties fermā? — Aiona iespļāva plaukstā un pastiepa to.

Es novilku cimdu, iespļāvu plaukstā un pakratīju viņējo. — Norunāts.

Viņa atglauda no acīm savēlušos matus. — Tad rīt no rīta, — viņa teica, — sagaidi mani te, pie ezera.

Viņa paņēma zivi, nozuda starp tumšajiem kokiem un prom bija.

3 . nodaļa

Kad braucu pa laukiem uz fermu, bija jau tumšs. Lietus bija mitējies, taču nu jau izmērcējis mani līdz vīlēm. Mīties bija grūti, riepas buksēja un slīdēja lipīgajos dubļos. Virtuvē dega gaisma, un es varēju redzēt mammu runājam pa telefonu. Pastūmu riteni garām aitu kūtij un atspēru vaļā pagalma vārtus.

Aitu kūts durvis atsprāga vaļā, iezīmējot tēta siluetu durvju ailā.

—  Kelam, tas esi tu?

—  Jā, tēt.

—  Kur tu biji? — viņš jautāja. — Tev vajadzēja būt mājās pirms vairākām stundām.

—  Ritenim nokrita ķēde, — es meloju. — Piedod.

—  Ej un pasaki to mammai, — teica tētis. — Viņa ir apzvanījusi pusi ciema, mēģinot noskaidrot, kur tu esi. Viņa aizsūtīja Greimu tevi meklēt. Viņš ir dusmīgs, jo šovakar bija paredzēts braukt uz grupas koncertu. Aizsūtīšu viņam īsziņu.

Es atstutēju riteni pret sienu, novilku zābakus un ielavījos virtuvē. Manas pēdas atstāja lielus, slapjus nospiedumus uz akmens grīdas.

—  Kā tu izskaties, — iesaucās mamma. — Es biju ārprātā noraizējusies. Tev bija jābūt atpakaļ pirms tumsas. Robs un Jūens teica, ka jūs visi bijāt pie upes. Greims ir tur un meklē tevi.

—  Tētis aizsūtīja viņam īsziņu, — es teicu.

—  Ej un uzvelc sausas drēbes un nāc iedzert karstu tēju, — teica mamma. — Es tavā vietā nerādītos acīs Greimam.

Es uzkāpu pa trepēm uz savu istabu un novilku slapjās drēbes. Pirksti bija nejēgā nosaluši. Uzvilku džemperi un plīša jaku, oderētās sporta bikses un divus pārus zeķu, taču aizvien vēl sala. Es domāju par Aionu. Lai kur viņa nakšņotu, es cerēju, ka viņa jau ir tur. Ja nu nav paspējusi? Zināju, kur viņas vectēvs mitinās ciema galā, taču tas bija vecais trakais Maknērs. Es tur negrasījos iet.

Nokāpu atpakaļ virtuvē un apsēdos pie galda. Tētis jau tur sēdēja, bakstīdamies gar gaļas pīrāgu un ceptiem kartupeļiem.

Durvis aizcirtās, un garām pagāja Greims, uz mani pat nepaskatīdamies.

Mamma padeva man šķīvi ar ēdamo. Es biju pamatīgi izbadējies.

Ārā pa ceļu slampāja zābaki, un pie durvīm atskanēja skaļš klauvējiens.

—  Nāc iekšā, Flint, — iesaucās mamma.

Flints, Roba vecākais brālēns, ienāca pa durvīm, ģērbies motociklista ādas drēbēs, ķiveri rokā. Piektdienas vakars. Viņi ar Greimu bija plānojuši braukt uz koncertu kaimiņu pilsētā.

—  Greims drīz nāks, — teica mamma. — Tu taču apēdīsi kādu gabalu pīrāga, Flint?

Flints pasmaidīja. — Es nekad neatteiktos no jūsu pīrāga, misis Makgregora. Jūs mani pazīstat.

Viņš apsēdās pie galda, pieliecās pie manis un nočukstēja: — Dzirdēju, ka ar tevi ir cauri, mazais.

Es uzdūru uz dakšas nākamo kartupeli.

—  Ja tas ir kāds mierinājums, — Flints turpināja tā, lai mamma un tētis dzirdētu, — tante Sela sadeva pamatīgu brāzienu Robam, kad viņš pārradās mājās. Viņš bija cauri slapjš, izskatījās kā slīkusi žurka. Viņš aizgāja gulēt bez vakariņām.

Es pabeidzu savu pīrāgu. Vai Robs pastāstīja mammai par Aionu? Droši vien ne.

Es mēģināju mainīt tematu.

—  Mūsu ģimene ir apsaimniekojusi šo zemi vairāk nekā simts gadus, vai ne? — es jautāju.

Tētis pacēla galvu. — Jā, aptuveni, — viņš teica, — kas tad ir?

—  Vai šeit ir kādi noslēpumi?

—  Noslēpumi? — jautāja tētis. — Kādi tieši noslēpumi?

Tajā brīdī virtuvē ienāca Greims. Viņš bija nomazgājies un uzvilcis savu motociklista ādas tērpu. Viņš smaržoja pēc šampūna un pēcskūšanās losjona. — Es zinu tikai vienu noslēpumu, — viņš teica, skatīdamies tieši uz mani.

—   Proti, to, kur atradīsies seklais kaps, kurā tevi aprakšu, ja tevis dēļ man atkal kaut reizi būs jākavē.

—  Greim! — uzsauca mamma. Taču Greims jau bija ārā pa durvīm.

—  Paldies, misis Makgregora, — teica Flints, sekodams Greimam pagalmā.

Motocikli ierēcās, un es noskatījos, kā priekšējie lukturi meta zigzaga gaismu uz fermas ceļa.

—  Es nevaru iedomāties nekādu noslēpumu, — tētis teica. — Kādēļ tu jautā?

Es paraustīju plecus. — Nav svarīgi, — es teicu. Taču mani tomēr nepameta sajūta, ka bija kas tāds, par ko neviens no mums nezināja, noslēpums, kas aprakts kaut kur mūsu fermas kalnos un ielejās.

Un rīt es par to uzzināšu.

/

4. nodaļa

Nākamajā rītā apsēdos pie brokastgalda biezajā plīša jakā un mugursomu pie kājām.

—  Kur tad tu esi sataisījies? — jautāja mamma.

—  Ārā, — es atbildēju.

Viņa savilka uzacis. — Nekā nebija. Ne pēc tā, kas notika vakar.

—  Bet, mammu…

—  Mēs šorīt braucam uz pilsētu, — teica mamma, ieliedama tēju. — Tētim jāsadabū aitu barība, bet man šis tas jānopērk.

—  Es palikšu šeit, — es teicu, — Greims paliek.

—  Viņš vēl gul, — mamma teica, — tu brauksi mums līdzi.

Es triecu karoti pret bļodu. — Tas nav godīgi!

Tētis paskatījās uz mani pār avīzes malu un nopūtās.

—  Man vajag kādu, kas pieskatītu tos divus jērus. Vakar audžumāte neizrādīja nekādu interesi. Vajadzēs viņus barot no pudelītes, līdz atradīsim citu aitu.

—  Es to izdarīšu, — es teicu, — bet uz pilsētu negribu braukt.

Mamma nikni paskatījās uz tēti. — Tik nemaisies man pa kājām! Vari palikt, ja apsoli, ka būsi fermas tuvumā.

—  Es apsolu, — sacīju, taču zem galda mani pirksti bija sakrustoti.

Es stāvēju pie izlietnes, maisīju jēriem paredzēto piena pulveri krūzē ar siltu ūdeni un noskatījos, kā mamma un tētis aizbrauc pa ceļu. Ielēju pienu divās tīrās pudelēs un pabāzu tās zem jakas, paķēru mugursomu un devos uz aitu kūti. Kad iegāju, jēri jau izsalkuši blēja pēc piena, un nepagāja necik ilgs laiks, līdz viņi jau bija to izdzēruši un mēģināja zelēt jakas stūrus. Pagalmā izdzirdēju ierūcamies traktoru. Ja Greims mani ieraudzīs, vajadzēs visu dienu viņam palīdzēt. Tāpēc atstāju pudeles spainī pie durvīm un izlīdu cauri dažiem vaļīgiem dēļiem kūts aizmugurē.

Gaiss bija skaidrs un dzidrs. Pa nakti bija stipri lijis, un nu peļķes mirdzēja spožajā saules gaismā. Es devos pār kalnu uz ezeru, kas atrodas nākamajā ielejā.

Aiona mani gaidīja.

—  Tu tomēr atnāci, — viņa teica.

Mēs stāvējām tur, kur biju sekojis viņas pēdām mežā.

Es pamāju. — Kāds tad ir tas noslēpums?

—  Tu uzzināsi, — atbildēja Aiona.

—  Tam jābūt kam tiešām iespaidīgam, — es teicu.

Viņa pagriezās un devās mežā.

Priedes nomainīja bērzi, ozoli un savvaļas ķirši. Es domāju, ka pazīstu katru fermas collu. Esmu šeit uzaudzis. Kopā ar Robu un Jūenu būvējis štābus pa visu teritoriju. Taču šī taka caur kokiem izskatījās citāda.

Aiona apstājās izcirtuma malā. Saules apspīdētā plašā ielokā gulēja lieli laukakmeņi. Es atspiedos pret vienu, ar pirkstiem plūkādams mitru sūnu. Zem tās bālais akmens spoži spīdēja pavasara saulē. Es varēju iztēloties, ka šeit reiz tikušies senie Skotijas karavadoņi.

Aiona pielika pirkstu pie lūpām, lai es būtu kluss.

—  Laumiņu akmeņi, — viņa čukstēja.

—  Laumiņu akmeņi! — es izsaucos. — Tu atvedi mani visu šo ceļu, lai parādītu laumiņu akmeņus?

Aiona iespurdzās. — Kuš! Vai tad tu netici laumiņām, Kelam?

Es pikti paskatījos uz viņu. — Es eju mājās.

Aiona atspiedās pret koka stumbru. Izskatījās, it kā viņa censtos apspiest smieklus. Viņa pabungoja ar pirkstiem pa koka mizu. — Vai vari uzkāpt? — viņa jautāja.

Es paskatījos augšup uz koku. Tas bija vecs ozols, kam pirms dažiem gadiem iespēris zibens. Sašķeltais stumbrs pret debesīm izskatījās kā robaina rēta. Tuvākie zari nebija ar roku aizsniedzami un miza bija mitra un apsūnojusi.

—  Uzkāpt tajā? — es atcirtu. — Protams, ka varu.

Aiona nospārdīja krosenes no kājām un iebāza roku

un kāju pirkstus mizas sīkajās spraugās. īsā laikā viņa bija uzvilkusi sevi koka staldē.

—  Nu, tu nāc?

Es centos satvert koka stumbru un iecirst pēdas mazajās mizas plaisās, taču katru reizi manas rokas un pēdas

slīdēja. Es paskatījos augšup, bet Aiona bija nozudusi augstāk kokā.

—  Aiona! — es saucu. Man pie kājām nokrita rupjas, mezglotas virves gals. Es uzvilku sevi augšā kokā un uzkāpu uz dabiskas izplestu zaru platformas. Tas bija kā apslēpts cietoksnis. No zemes to nevarēja redzēt. Aiona bija uztaisījusi sēdekļus no vecām kastēm, kokā nostiprinātas kārbas un kastes un veca eļļas lampa. No turienes varēja redzēt pāri ezera ūdeņiem, līdz kalniem un plašajām zilajām debesīm.

—  Tas ir ģeniāli, — es teicu, — ģeniāli.

—  Kuš, tev jābūt klusam, — viņa teica. No koka dobuma viņa izvilka auduma somu un izkratīja segu, ādas maku un cepumu paku.

—  Es apsolu, ka nevienam neko neteikšu, — čukstēju.

Viņa pasvieda man cepumu un apslāpēja smieklus.

—   Šis nav noslēpums, dumiķi. Tas ir daudzreiz labāks, miljons reižu labāks.

Es iebāzu cepumu mutē. — Kas tad tas ir?

Viņa norādīja uz Skotijas priežu puduri, kas auga uz salas netālu no krasta. Garos, kailos stumbrus vainagoja izplesti, tumši zaļu skuju klāti zari. Sēžot uz kastēm platformā, mēs bijām vienā līmenī ar plakanajām koku galotnēm.

—  Kas tur tik sevišķs? — es jautāju.

—  Atver acis, Kelam! — teica Aiona. — Skaties!

Es aizvien nevarēju saskatīt, uz ko viņa rādīja. Augstākajos zaros ieraudzīju žagaru kaudzi — kā pēc paisuma krastā izmestus un čupā sakrautus zarus.

Taču iekšā kaut kas kustējās. Kaut kas lika žagarus vietā. Tā nebija tikai nejauša žagaru un zaru grēda. Kaut kas to būvēja.

Un tad es to ieraudzīju.

Es ieraudzīju mūsu ielejā esošo noslēpumu. Neviens cits par to nezināja. Ne mamma, ne tētis, ne Greims, ne Robs un Jūens.

Tikai es un Aiona.

—  Apbrīnojami, vai ne? — čukstēja Aiona.

Es tikai mēmi pamāju.

Man trūka vārdu.

5 . nodaļa

Vispirms virs zaru grēdas varēju redzēt tikai putna galvu, tā bija krēmkrāsā ar brūnu svītru pār aci. Pēc tam parādījās viss putna stāvs. Tas bija milzīgs, ar tumši brūniem spārniem un baltu vēderu. Tam piemita kas aizvēsturisks, tas bija kā nezvērs no zudušās pasaules, pārāk liels šai ainavai.

—   Zivju ērglis, — es čukstēju. Gandrīz nespēju noticēt. — Te, mūsu fermā, ir zivju ērglis.

—   Tu nevienam neteiksi? — jautāja Aiona.

—   Protams, ka ne, — es atbildēju. Biju agrāk redzējis zivju ērgļu fotogrāfijas, arī divu zivju ērgļu ligzdošanas koku tuvējā dabas rezervātā, kad palīdzēju tētim uzsliet žogu un putnu vērošanas slēpņus. Ap ligzdošanas koku bija dzeloņdrātis un novērošanas kameras, lai atturētu cilvēkus no olu zagšanas.

—  Tie ir reti, — es teicu, — un aizsargājami.

—  Es zināju, ka varu tev uzticēties, — teica Aiona. Viņa iztukšoja cepumu paku. Tikai viens bija palicis. Viņa to pārlauza uz pusēm un iedeva man lielāko gabalu.

—  Esmu vērojusi, kā viņš būvē to ligzdu no paša sākuma, — teica Aiona.

—  Kāpēc domā, ka tas ir viņš? — es jautāju.

Aiona no ādas portfeļa izvilka grāmatu par putniem un parādīja man bildi. — Mātītēm ir vairāk brūnu plankumu uz krūtīm, — viņa teica. — Turklāt viņš riņķo augstu debesis un ķērc. Viņš meklē biedru. Es viņu vēroju visu nedēļu.

—  Tad tu dzīvo šeit augšā? — es jautāju.

Aiona iesmējās un pakratīja galvu. — Nē, es gribētu gan. Pagaidām mitinos pie vectēva.

—  Un tava mamma? — es jautāju. — Viņa ari ir šeit?

Aiona sarauca pieri. — Mamma strādā. — Viņa lasīja

priežu skujas no džempera un meta tās gaisā. — Zini, viņa ir dejotāja, — teica Aiona. — Mana mamma, viņa ir dejotāja. — Viņa izvilka mazu zelta kulonu, kas bija iekārts ķēdītē zem krekla, un atvēra to. — Tā ir viņa.

Vienā pusē bija Aionas bilde, bet otrā — jaunas sievietes seja. Viņai bija liesmojoši sarkani mati un tumšas acis, tāpat kā Aionai.

—  Viņa piedalās visos lielajos uzvedumos Londonā, — Aiona teica. — Viņa ir pārāk aizņemta, lai atbrauktu. Viņa, mana mamma, ir ļoti slavena.

—  Es nekad neesmu par viņu dzirdējis, — atbildēju.

Aiona uz mani dusmīgi paskatījās un pabāza kulonu

atpakaļ zem krekla. — It kā tu ko saprastu!

Es atkal paskatījos pāri ezeram uz zivju ērgļa ligzdu.

Viņš stāvēja uz ligzdas, skatīdamies debesīs. Tad spalgi ieķērcās: ķī… ķī… ķī… ķī…

—  Vai viņš ir pabeidzis ligzdu? — es jautāju.

—  Nedomāju, — atbildēja Aiona. — Tā kļūst aizvien lielāka. Starp citu, zivju ērgļi ziemo Āfrikā.

—  Es zinu, — teicu. — Tu neesi vienīgā, kas zina šitās lietas.

Zivju ērglis apstaigāja ligzdu un vēlreiz ieķērcās. Tad izpleta lielos spārnus un pacēlās gaisā. Sasvēries uz sāniem, viņš aizlidoja pār kokiem aiz mums, atklādams brūni svītroto spārnu iekšpusi un balto vēderu.

—  Droši vien devās zvejot, — teica Aiona. — Var paiet vai mūžība, pirms viņš būs atpakaļ.

—  Man jāiet, — es teicu. Es atcerējos par jēriem bāreņiem. Drīz viņi jāpabaro otrreiz.

—  Es arī došos atpakaļ, — atbildēja Aiona.

Es palīdzēju iebāzt somu koka dobumā un nolēcu zemē viņai līdzās. Mēs gājām pa ceļu gar upi. Tagad gaiss bija silts, un no mitrās zemes cēlās tvaika strūklas.

—  Kā garšoja zivs? — es jautāju.

Aiona man veltīja viltīgu smaidu. — Brīnišķīgi.

—  Kā tu to dari? — es jautāju. — Kā tu vari noķert ar kailām rokām?

Aiona pasmaidīja. — Nāc, es parādīšu.

Es sekoju viņai uz upes krastu, kur straujie mutuļi noklusa rāmā dīķī. — Ko tu redzi? —viņa jautāja.

Es nogūlos mīkstajā zālē un skatījos upes ūdenī. Tajā atspīdēja saule un mākoņi. — Neko, — es atbildēju.

—  Tu dari nepareizi, — teica Aiona. — Skaties dziļāk.

Es raudzījos ūdenī. Pa to peldēja mākoņu raksti. Es centos ieskatīties tumšajās ēnās zem spožās virsmas. Akmeņi

saplūda brūnlgā upes gultnē. Viss viļņojās un kustējās. Niedres, dubļi un sanesu grieztas lapas. Un divas zivis! Divas foreles, pagriezušās pa straumi, zaļi plankumotie ķermeņi bija pavisam mierīgi, izņemot ņirbošās astes.

—  Vai redzi tās? — čukstēja Aiona.

Es pamāju.

—  Tagad lēnām iemērc roku ūdenī aiz tām. — Es iegremdēju roku upē. Tuvāk un tuvāk, līdz mani pirksti bija collas attālumā no to astēm.

—  Pabāz pirkstus apakšā un pamēģini paglāstīt aiz žaunām, — teica Aiona.

Es pastiepos uz priekšu un uz brīdi sajutu zivs slideno ķermeni pret roku, pirms abas iemetās dziļumā un prom bija.

Aiona smējās. — Man tas arī prasīja ļoti ilgu laiku, — viņa teica. — Vienu vasaru, kad biju maza, vectēvs man parādīja.

Es raudzījos dziļi ūdenī, cerot ieraudzīt zivis atgriežamies.

—  Cilvēks ir kā upe, — teica Aiona. — Man tā šķiet.

Es atsēdos un izgriezu slapjo piedurkni. — Ko tu ar to

domā?

Aiona šūpojās, notupusies uz papēžiem, un skatījās tieši uz mani.

—  Jāiemācās skatīties tālāk par virsmu, lai redzētu, kas atrodas dziļumā.

Es iebāzu rokas kabatās. Tās bija pārsalušas ledainajā ūdenī. — Man tagad jāiet.

—  Tad es varu atgriezties tavā fermā? — jautāja Aiona.

Es pamāju. — Mēs taču noslēdzām vienošanos, ne tā?

Aiona piecēlās un pasmaidīja. — Rīt pēcpusdienā

ieradīsies zivju ērgļu mātīte, — viņa teica. — Tuvojas labs laiks. Viņa būs klāt, esmu pārliecināta.

Es iesmējos. — Vai ne! Tu tā vienkārši zini?!

Aiona pagrieza man muguru. — Ja netici, atnāc rit uz kalnu. Es viņu gaidīšu.

Es paskatījos uz viršu klāto kalnu virs mums. Bija saredzams akmens krāvuma siluets tā galā, fermas augstākais punkts. Tas būtu ideāli. Es gribēju redzēt zivju ērgli atgriežamies Skotijā. Es gribēju to redzēt pats savām acīm. Būtu lieliski, ja mūsu fermā ligzdotu zivju ērgļi.

—  I.abi, Aiona, — es teicu. — Lai notiek!

6. nodaļa

—  Tu vakar labi parūpējies par jēriem, — uzslavēja tētis. — Varbūt tomēr izdosies no tevis iztaisīt fermeri.

Es sēdēju mašīnas aizmugurē, aiz mammas un tēta, un mēs bijām ceļā uz baznīcu.

—  Vai man jābrauc uz baznīcu? — es jautāju. — Greims nebrauc.

—  Viņam ir astoņpadsmit, — teica mamma, — pats var izlemt.

—  Robs un Jūens arī nebrauc.

Mamma pagriezās un paskatījās uz mani. — Dieva dēļ, Kelam, beidz taču čīkstēt. Tā ir tikai viena stunda. Nenomirsi.

Es spogulī redzēju tēta acu kaktiņus samiedzamies.

Viņš smējās par mani. Es atgāzos un atspiedu ceļus pret viņa sēdekli.

—  Vai esi ko ieplānojis šodien? — jautāja tētis.

—  Spēlēt futbolu, — es teicu, — ar Robu, Jūenu un citiem no skolas. — Tā bija taisnība; mēs norunājām satikties svētdienas pēcpusdienā un pamētāt bumbu spēļu laukumā. Taču es nevarēju beigt domāt par Aionu un zivju ērgļa vērošanu. Gribēju doties atpakaļ pie ezera. Man būtu jāpasaka Robam un ļūenam, ka jāpalīdz tēvam fermā.

—  Bet esi atpakaļ uz launagu, — teica mamma.

Kad uzkāpu kalnā, Aiona jau stāvēja uz akmeņu krāvuma. Es nometos viršos, lai atvilktu elpu. Debesis bija dzidras. Ezers bija gluds kā spogulis un atstaroja zilzilās debesis. Es pavērsu binokli uz ligzdu priedē. Zivju ērglis lika vēl klāt žagarus.

—  Še, — es teicu, — gribi paskatīties?

Aiona pielika binokli pie acīm, un es parādīju, kā noregulēt stiprumu. — Super, — viņa teica. — Viņš ir tik tuvu. Paskat uz knābi. Tas ir viens pamatīgs knābis. Paskat, cik ass.

Es ļāvu Aionai izmantot binokli un raudzījos uz dienvidiem. Debesis bija izvagojušas lidmašīnu pēdas, un tālumā lidoja zosu kāsis, taču citādi apvārsnis bija tukšs. Es atgūlos mīkstajos viršos, lai paslēptos no aukstajām vēja brāzmām. Saule sildīja seju, un es jutu plakstiņus aizveramies.

Pamodos nosalis. Aiona aizvien sēdēja uz akmens krāvuma un skatījās debesīs. Pār gravu lejā bija savilkušās ēnas, un es paskatījos pulkstenī.

—           Mēs te sēžam jau divas stundas, — es teicu Aionai,

—  zivju ērglis neatlidos.

Viņa mani stingri uzlūkoja. — Viņa drīz būs klāt.

Es pluinlju viršu zara galu un skatījos, kā mazie gabaliņi izklīst vējā. Pavicināju kailo zaru pret viņu. — Zināju, ka labāk vajadzēja spēlēt futbolu.

Aiona pagrieza muguru. — Tevi neviens nespieda nākt.

—  Es palaidu garām labu spēli, — es teicu.

—  Viņa atlidos no turienes, — Aiona teica. Viņa rādīja uz viršu klātajiem pakalniem aiz ezera dzidrajiem ūdeņiem un purpursarkano kalnu siluetu tālumā.

—  Kā tu zini? — es jautāju.

Viņa piecēlās un izpleta rokas kā atvērtus spārnus.

—  Es vienkārši zinu. Es to jūtu. Lai to sajustu, tev jāiedomājas, ka esi putns.

—  Es netaisos vicināt rokas un skraidelēt pa pakalniem, ja tas ir tas, ko tu domā.

Aiona paraustīja plecus. Vējš pluinīja viņas sapinkājušos matu galus.

—  Plivinies, cik tev tīk, — es teicu, — bet es eju. — Nopurināju viršus no džempera un spārdot sausas zāles paugurus, devos lejā no pakalna. Es pagriezos, lai paskatītos uz viņu, bet viņa tikai stāvēja, rokas izpletusi, acis aizvērusi. Vējš plivināja viņas jaku un džinsas. Izskatījās, it kā viņa planētu skaidrajās, zilajās debesīs.

—  Tu tiešām domā, ka viņa atlidos? — es jautāju.

—  Es zinu. Tev tiešām vajadzētu pamēģināt, Kelam.

Es nikni palūrēju uz viņu.

—  Neviens tevi te neredz, — viņa teica, paceldama rokas augstāk.

—  Nu labi, — es piekritu. Izpletu rokas un pagriezos pret vēju. Es gribēju ticēt Aionai. Gribēju redzēt zivju ērgli atgriežamies.

—  Tev jāaizver acis, — Aiona sauca. — Kļūsti par putnu. Sajūti vēju, Kelam. Ļauj tam sevi nest.

Es aizvēru acis un centos aizmirst, ka stāvu uzkalnā kā tāds stulbs putnubiedēklis. Dzirdēju vien vēju žūžojam sausajos viršos. Tas plūda pār mani, raustidams aiz džempera piedurknēm. Es iegūlu tajā un ļāvu izskriet caur pirkstu galiem. Izpletu pirkstus kā spalvas. Centos iztēloties, ka esmu putns, bez svara, nests uz augšu, arvien augstāk un augstāk, dzidri zilajās debesīs. Augstāk, pāri kalniem. Augstāk, straujajos vējos. Augstāk, augstāk, augstāk saulstaru šķembās.

—  Es viņu redzu, — sauca Aiona. Es atvēru acis un samiedzu tās saules dēļ. Tālumā bija manāms putna siluets, kā mazu bērnu zīmēta kaija. Taču tā nebija kaija. Tas bija lielāks, daudz lielāks.

Putns pielidoja tuvāk un, sasvēries uz sāniem, atklāja balto vēderu un svītrotās spārnu un astes spalvas. Es skatījos binoklī.

—  Tas noteikti ir zivju ērglis, — es teicu.

—  Protams, ka ir, — atbildēja Aiona. — Nāc, pieiesim tuvāk.

Mēs skrējām lejā no uzkalna, uz kokiem aizaugušo ezera krastu.

Aiona jau aizjoza caur kokiem man pa priekšu. Kad uzvilkos ozolā, Aiona jau sēdēja uz koka kastes, acīm mirdzot. — Skat, viņš to ieraudzīja, — viņa teica.

Es paskatījos uz ligzdu. Tēviņš bija uztupies uz malas, spārnus nedaudz papletis, rādot balto iekšpusi. Pēkšņi viņš pacēlās debesīs, nesdams zivi. Viņš cēlās augstāk un augstāk. Mēs varējām sadzirdēt viņa spalgo saucienu: ķī… ķī… ķī… Tad viņš metās lejā un ar zivi nagos, strauji krizdams,

ienira. Viņš izskatījās kā plankums uz mežainā pakalna fona, ātrāk un ātrāk tiekdamies pretī ūdenim, līdz pārtrauca nirt un atkal pacēlās gaisā. Mātīte riņķoja virs viņa un vēroja.

—  Viņš dejo debesis, — teica Aiona, plati smaidīdama. — Viņš cenšas radīt iespaidu.

Tēviņš vēlreiz izpildīja iespaidīgo pikēšanas triku, taču šoreiz paceldamies viņš ar zivi aizlidoja uz ligzdu.

Mēs skatījāmies, kā mātīte riņķo zemāk un zemāk, līdz nolaižas uz blakus esošā koka. Viņa pieķērās zaram, kas šūpojās vējā, un nopētīja ligzdu. Es aizturēju elpu.

Taču pēkšņi viņa savicināja spārnus un aizlidoja pār kokiem aiz mums un prom bija.

—  Tas uz viņu neradīja iespaidu, — es teicu.

Es pievērsu binokli zivju ērgļu tēviņam. Es gandrīz iesmējos. Ja putns var izskatīties pagalam vīlies, tad šis tāds bija. Spalvas uz galvas izspūrušas, un viņš nepārstāja raudzīties uz zivi, kas gulēja pie kājām, it kā tā būtu pie visa vainīga.

—  Viņa atgriežas, — nočukstēja Aiona.

Mātīte metās lejup plašiem vēzieniem un nolaidās tieši uz ligzdas. Viņa soļoja pa malu un iebakstīja dažus žagarus vietā, it kā ligzda nebūtu viņai īsti pa prātam. Tad paķēra zivi no tēviņa un sāka plēst gaļas gabalus.

Aiona pieliecās pie manis un piebikstīja: — Redzi, viņš viņai patīk.

Es pamāju un nez kādēļ jutu, ka man seja spoži kvēlo.

7. nodaļa

Es uzkaisīju putrai brūno cukuru un vēroju, kā tas izkūst lipīgos zeltainos ezeros.

—  Tev no šitā zobi nopūs, — tētis teica. Viņš putrai uzkaisīja sāli, uzlika mazu sviesta pikuci un samaisīja. Tētis izskatījās noguris un saīdzis. Es pieļāvu, ka viņš bija augšā līdz vēlai naktij, uzmanīdams grūsnās aitas.

—  Tu vakar vēlu pārradies no futbola, — tētis teica. Viņš šķirstīja līdzās esošo zemkopības žurnālu. — Mums ar Greimu būtu noderējusi tava palīdzība.

Es gribēju viņiem pastāstīt, ka biju kalnos skatīties, kā atgriežas zivju ērglis. Es vai plīsu no vēlmes pastāstīt, ka pie mums, fermā, ligzdo zivju ērgļi. Taču tas bija noslēpums. Aionas un mans noslēpums. Mēs apsolījām nevienam neteikt.

Greims ielēja tasi tējas un iesmējās. — Viņš vakar nespēlēja futbolu. Viņš bija kalna galā un plivinājās riņķi kā tāds mazputniņš. Es redzēju viņu kopā ar meiteni. — Greims pagriezās pret mani. — Tava draudzenlte, ko?

Es iesitu viņam pa roku, un tēja izšļācās pa galdu.

—  Ai! Esiet taču reiz pieauguši, Dieva dēļ, — teica mamma. — Greim, tu esi pietiekami vecs, lai mācētu uzvesties. — Viņa saslaucīja tēju un apsēdās šūpuļkrēslā, sildīdama pēdas uz plīts. — Kas tā par meiteni?

Greims sarauca uzacis. — Izskatījās pēc vecā trakā Maknēra mazmeitas.

—  Es dzirdēju, ka viņa ir atgriezusies, — mamma teica.

—  Fionas Maknēras bērns? — jautāja tētis. Viņš pagriezās pret mammu. — Tu gāji skolā kopā ar Fionu, vai ne?

Mamma pamāja. — Jā, tas bija pirms kāda laiciņa. Kopš tā laika daudz ūdens aiztecējis.

—  Robs ienīst Maknērus, — es teicu. — Viņš teica, ka Aionas mamma zaga no viņa tēta un iznīcināja viņu uzņēmumu. Vai tā ir taisnība?

Mamma sāka novākt galdu. — Tiesa, ka dienā, kad Fiona aizbrauca, pazuda daudz naudas, — viņa nopūtās.

—  Taču, taisnību sakot, Roba tētis nekad nav bijis nekāds dižais uzņēmējs.

—  Viņš mēģināja uzbūvēt piedzīvojumu parku, — stāstīja tētis, — riteņbraukšanas takas mežā un šķēršļu joslas augstu kokos. Tas nesa zaudējumus jau pirms Fiona sāka tur strādāt.

—  Viņa ir dejotāja, vai ne? — es jautāju. — Tā saka Aiona. Viņa uzstājas slavenās izrādēs Londonā.

Mamma un tētis pārmija skatienus, un tētis atkal pievērsās žurnāla lasīšanai. — Es kādu laiciņu neesmu saņē

musi no viņas ziņas, — teica mamma. — Taču es dzirdēju, ka viņa ir arī dejojusi.

Greims iespurcās.

Tētis uz viņu nikni palūrēja. — Vai tev nav jābaro aitas?

Greims pastiepās pēc jakas un uzsita man pa muguru.

—  Uz skolu, — viņš pasmaidīja. — Nenokavē.

Tas nebija godīgi. Greimam bija astoņpadsmit. Viņš bija pabeidzis skolu un nu ir atpakaļ fermā, kur vienmēr vēlējies būt. Mamma un tētis pat ļāva viņam dzīvot kotedžā, kas atradās tālāk pa ceļu un kur pirms nāves dzīvoja vectēvs. Greims teica, ka viņam nepieciešama sava telpa. Es nedomāju, ka mammai vajadzētu gatavot viņam ēst un mazgāt drēbes.

—  Kāda viņa ir? — jautāja mamma.

—  Kas, Aiona? — es atjautāju un paraustīju plecus.

—  Kā lai es zinu?

Skolā iebrāzos, zvanam skanot. Bija pirmdienas rīts, un es kavēju. Iegrūdu velosipēdu statīvā blakus Roba ritenim un steidzos uz klasi. Man apsēžoties līdzās Robam un Jūenam, skolotāja uz mani skarbi paskatījās un uzsita pa rokas pulksteni.

—  Kas ar tevi piektdien notika? — čukstēja Jūens. — Tu atgriezies mājās tikai pēc vairākām stundām, kad bijām atvadījušies. Mamma lika izstāstīt, kur mēs bijām.

Šķita, it kā tas būtu noticis pirms gadiem, lai arī pagājušas tikai trīs dienas.

—  Es pārbaudīju aitas, — es meloju.

—  Nemūžam neuzminēsi, kas ir mūsu klasē, — teica Robs. Viņa seja bija sadrūmusi kā negaisa mākonis. Viņš pamāja uz soliem klases priekšā. — Tā ir viņa.

Tajā bridi Aiona pagriezās. Šķita, ka viņa sajuta mūs skatāmies. Viņa izskatījās savādi neiederīga klasē, tērpusies pelēkajā formā un zilā plīša jakā. Mati bija saņemti zirgastē, taču aizmugurē izlīduši biezi kumšķi un pinkas. Viņa man uzsmaidīja, taču es novērsos.

—  Ķertā, — teica Robs.

Skolotāja iepazīstināja ar Aionu, taču lielākā daļa klases jau viņu pazina. Vismaz zināja viņas vectēvu, un ar to pietika, lai dažas meitenes sāktu ķiķināt.

Pusdienu starpbrīdī es redzēju Aionu vienu pašu. Viņa sēdēja uz rotaļu laukuma žoga tālākās malas un skatījās pāri laukiem. Es pievienojos klasesbiedru pulciņam, kuri mainījās ar kartītēm.

—  Viņa ir aizmirsusi pusdienas, — teica Ruta. — Taču negrib teikt skolotājiem.

—  Paskat, kā viņa izskatās, — teica Sāra. — Es nesaprotu, kādēļ viņa drīkst valkāt krosenes, ja neviens cits nevar.

Ruta izklāja kartītes uz galda. — Es dzirdēju, ka viņas mamma ir iespundēta trako namā.

Sāra izvēlējās kartīti un iemainīja to pret vienu savējo.

—  Mamma teica, lai ar viņu neielaižos.

—  Kāpēc? — es jautāju.

—  Jo viņa ir ķerta, — teica Robs. — Tu pats redzēji.

Es pataupīju Aionai sviestmaizi, taču man bija iespēja

to atdot tikai pēcpusdienas stundā. Skolotāja ļāva Aionai izvēlēties partneri darbam bibliotēkā, gatavojot klases projektu par otrreizējo pārstrādi, un viņa izvēlējās mani.

—  Paldies, — teica Aiona. Viņa aprija sviestmaizi un notrausa drupačas no zoda.

Mēs sēdējām bibliotēkas stūri un izklājām sev priekšā grāmatas.

Bibliotēkā bijām tikai mēs. No lielajiem logiem ieplūda saule.

—  Paskaties šo grāmatu, — Aiona teica.

Viņa apsēdās man blakus, atvēra lielu grāmatu par Skotijas dabu un sāka šķirstīt lapas.

—  Vai zināji, ka jūsu fermā ir meža caunas miga?

Es paliecos uz priekšu, lai apskatītu attēlu ar zvēru, kas sēdēja uz koka zara. Tā garais brūnais ķermenis izskatījās pa pusei kā kaķim, pa pusei kā zebiekstei. Es tikai vienreiz manīju meža caunu, tikai tās purnu, kas raudzījās pār vecu, kritušu koka stumbru. Tas pagriezās un nozuda pamežā, vien reizi novicinot kuplo asti. Es pāršķīru citu lapu. Šķita, ka Aiona pazīst manu fermu labāk par mani.

—  Esmu redzējis kalnu ērgļus agrāk, — es teicu.

—  Tiešām? — jautāja Aiona. — Es tos nekad neesmu redzējusi.

—  Es tos redzēju pagājušajā gadā. Kalna otrā pusē, — teicu. — Mēs tos sameklēsim.

Aiona pasmaidīja. — Man tas patiktos.

Es pieliecos tuvāk Aionai, lai parādītu staltbrieža attēlu. — Un mums ir…

—  Kelam!

Es salēcos. Nedzirdēju bibliotēkas durvis atveramies. Robs stāvēja aiz mums, skatīdamies uz mani. Es pielēcu kājās.

—  Laiks tīties, — teica Robs. Viņš nikni palūrēja uz Aionu.

Aiona atsāka šķirstīt grāmatu.

Es nepievērsu viņai uzmanību un sāku likt grāmatas atpakaļ plauktos.

—  Nāc taču, — teica Robs, — laiks uz mājām. Lai viņa pabeidz pārējo.

Es sekoju Robam ārā pa durvīm uz rotaļu laukumu. Mēs izstūmām riteņus no statīviem un pastūmām garām mammām un tētiem, kas gaidīja pie skolas vārtiem. Trakais vecais Maknērs stāvēja ceļa otrā pusē — sakumpis stāvs garā brūnā mētelī. Braucot garām, pamanīju gar viņa kailajām kājām plivināmies svītrainas pidžamas bikses.

—  Kurš pirmais! — sauca Robs.

Es kā traks minos aiz Roba kalnā, ārā no ciemata. Kad tikām kalna galā, paskatījos atpakaļ uz ceļu. Ciemats gulēja izpleties kā karte zem mums, koši zaļais sporta laukums, izraibināts ar dažām aitām, ciema nams un veikals, un akmens kotedžas.

Skolas rotaļu laukums bija tukšs, un pa šaurajiem ceļiem vijās mašīnas. Pa dienvidu ceļu, ārā no ciemata lēnām šļūkāja sakumpušais stāvs. Aiz tā ejošais mazākais stāvs pagriezās, paskatījās augšup un pamāja. — Nāc taču, — Robs aicināja. — Ko tu gaidi?

Es nepamāju pretī.

Tā vietā pagriezu riteni pa Ganu alejas stāvo nogāzi, visu ceļu sekojot Roba riepu pēdās.

8 . nodaļa

Nākamajā rītā Robs ar pamatīgu smaidu sejā sagaidīja mani mūsu fermas ceļa galā. — Nu, kā tev patīk? — viņš jautāja.

Es paskatījos uz viņa jauno kalnu divriteni. Tas bija mirdzoši melns un sudrabots.

—   Laimīgais! — es iesaucos. — Es aizmirsu, ka šodien ir tava dzimšanas diena.

—    Neticami, ka tētis man šito uzdāvināja, — Robs teica. — Tas ir labākais modelis. Priekšējo un aizmugurējo disku bremzes, Shimano ātruma pārslēdzēji, priekšējās dakšas — tam ir viss. Un paskaties uz šito. — Viņš norādīja uz mazu ovālu paneli, kas bija piestiprināts pie rāmja. — Tas ir velosipēda dators. To man tante uzdāvināja. Tas nosaka ātrumu, augstumu, veikto attālumu… tas dara visu.

Es atspēros pats uz sava divriteņa. — Taču tas tevi nepadara ātrāku, — es uzsaucu.

Es laidos prom. Dievināju tādus rītus kā šis, kad spožā saule apmirdzēja pielijušās grambas. Līdzenumā mēs bijām diezgan vienādās pozīcijās, bet uz Ganu ceļa, augšup pa nelīdzenajām takām, Robs no manis atrāvās. Mana riteņa riepas nevarēja saķert oļus, tāpēc vajadzēja nokāpt un atlikušo ceļu riteni stumt.

Kad sasniedzu riteņu novietni, Robs slaucīja dubļus no saviem alumīnija un magnija sakausējuma riteņiem un sarunājās ar Jūenu. Aiona planēja turpat netālu, bet es izlikos, ka neredzu viņu.

—  Atnāksiet šovakar? — Robs mums jautāja. — Mamma ceps picas.

—  Man ir jauns, superīgs DVD — es atnesīšu, — Jūens teica.

Robs izbolīja acis. — Ļauj minēt: “Simt vietu, kur doties makšķerēt pirms nāves”.

—           Patiesībā “Ekstrēmā makšķerēšana”, — teica Jūens.

—  Tur ir par haizivīm un barakudām.

—  Pataupi citai dienai, — teica Robs. — Man šīs līksmības būs par daudz.

Es uzmetu plecos mugursomu un devos ar Robu un Jūenu pāri slapjajam rotaļu laukumam uz otru malu. Robs izvilka savu mājasdarbu un norakstīja dažas Jūena atbildes. Aiona bija atspiedusies pret sienu netālu no mums un vēroja mani. Noskanēja zvans, un bērni sāka virzīties uz klasēm.

—  Nāc, — teica Jūens, — mums jāiet uz stundu.

Robs iebāza mājasdarbu somā, un mēs steidzāmies pa

uzbrauktuvi uz klasi. Es biju pie durvīm, kad Aiona pasauca mani atpakaļ.

—  Ko viņa grib? — Robs sarauca pieri.

Es paraustīju plecus. — Es jūs panākšu. — Pagriezos pret Aionu.

—  Vai nāksi uz ezeru pēc skolas? — viņa pajautāja.

—  Es nevaru, — es teicu. — Robam dzimšanas diena.

—  Nekas, — viņa pasmaidīja un iedeva man lielu aploksni. — Tas tev.

Es redzēju Robu mūs vērojam pa logu.

—  Paldies, Aiona, — es nomurmināju. Es iebāzu aploksni somā.

—  Vai tu nepaskatīsies, kas tur iekšā? — viņa jautāja.

—  Vēlāk, — es teicu. — Nāc, mēs kavējam.

Es aizgāju līdz klases galam un nometu somu uz galda, pie kura sēdēja Robs un Jūens. Skolotāja vēl nebija atnākusi, tāpēc izņēmu mājasdarbu no somas un aizgāju pa eju starp soliem nolikt to uz skolotājas galda.

Kad atnācu atpakaļ pie sava krēsla, Jūens un Robs bija nolīkuši pār manu somu. Viņi bija izvilkuši aploksni un atvēruši to un nu skatījās uz apgleznotu papīra lapu.

—  Ļoti romantiski, — teica Jūens ar platu smaidu.

Es paskatījos uz papīru. Aiona bija uzgleznojusi divus zivju ērgļus. Viens sēdēja ligzdā, bet otrs lidoja, spārnus plati izpletis un nesdams zivi. Viņa bija parakstījusi “Kelamam no Aionas. xxx.”

—  Viņa tevi vienmēr vēro, — Robs teica, — man šķiet, ka tu viņai patīc.

—  Nekā, — es nomurmināju.

—  Paskaties uz tām daudzajām bučām, — teica Robs.

Es vēlējos, kaut viņš aizvērtos. Tagad Aiona skatījās uz

mums.

—  Viņas vectēvs pagājušo nedēļu atnāca uz veikalu

naktskreklā, — teica Jūens, — viņam mugurā bija tikai naktskrekls un čības.

Robs paskatījās pār manu plecu turp, kur sēdēja Aiona.

—  Galīgi ķerti, abi divi, — viņš teica. — Vajadzētu iespundēt trako mājā. — Viņš pacēla bildi, lai visi redzētu. Tagad visa klase klausījās. Dažas meitenes iespurdzās. Roba balss bija asa kā nazis, skaļa un skaidra.

—  Galīgi ķerti. Kā tev šķiet, Kelam?

Es varēju redzēt, ka Aiona mani vēro zem savu sarkano matu ponija. Varēju sajust viņas acis ieurbjamies manī.

Visa klase vēroja.

Es pievērsos savām kurpēm, uz kurām dubļi bija sacietējuši un kļuvuši par biezu, brūnu apvalku. — Jā, abi divi galīgi ķerti, — es teicu.

Es piestūmu velosipēda priekšējo riteni pie pašas malas. Zem riepas gurkstēja zeme, un mazi oļi ripoja lejup pa stāvo ieplaku. Ziemā pa šejieni no kalniem straumēm šļācās ūdens, bet tagad te gāzās vien dubļi un akmeņi.

—   Nāves nogāze, — Robs nosmaidīja. — Izsmērētājieleja. — Viņš nospieda pogas uz riteņa datora mazā paneļa. — Tas visu ierakstīs, — viņš teica, — slīpumu, ātrumu, kadenci… visu.

Es satvēru rokturus, asins dunēja ausīs.

—   Gatavs? — Roba sejā iededzās maniakāls smaidiņš.

Es pamāju.

Robs ņēmās ap ķiverei piestiprināto kameru. — Es braukšu aiz tevis. Nenogāz mani. Es nospēru šito kameru tētim. Viņš nezina, ka paņēmu.

9 . nodaļa

Es blenzu bezdibenī, kas rēgojās lejā. Ja viss ies labi, es līdzeni piezemēšos un aiztraukšos pa krastu otrā pusē.

—  Labi, — teica Robs. — Pieci…

Kāpēc es to daru?

—  Četri…

Es nositīšos.

—  Trīs…

Es nevaru…

—  Divi…

ES NEVARU!

—  Viens…

Uz priekšu!

—  Aiziet…

Zeme izzuda.

Es lidoju… kritu. Lejā, lejā, lejā. — Atliecies atpakaļ, atliecies atpakaļ, — mans prāts sauca. Es piezemējos, grants un akmeņi šķīda no aizmugurējā riteņa, kas bija iestrēdzis un spolēja ieplakas dziļajās grambās. Priekšējam ritenim, atsitoties pret zālainu pauguru, metāla spieķi saliecās, es sagrīļojos uz priekšu un lidoju pa gaisu. Uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu, kājām, rokām un ritenim kūleņojot, gāžoties lejup, garām dubļiem un akmeņiem, un viršiem, uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu, pa ūdenskrituma ieplaku uz leju līdz grambainajam ceļam priekšā.

Es piezemējos ar galvu uz leju viršos un redzēju, kā Robs pārlido krastam, veic ideālu pusapgriezienu gaisā un pazūd otrā pusē.

Klusumam sekoja skaļš plunkšķis.

—  Sasodīts, skaties taču, ko tu dari, — sauca Jūena balss.

—  Tu biji ceļā, — atkliedza Robs.

Es gulēju, klausīdamies, kā viņi strīdas. Es pakustināju rokas un kājas. Nešķita, ka būtu salauzis kādu kaulu, un nelikās, ka Jūens un Robs nāktu to pārbaudīt. Aizkliboju gar krastu un ieraudzīju, ka Robs un Jūens izgāzušies upes sēklī.

Jūens iespēra pa Roba riteni. — Tu, stulbeni, gandrīz salauzi manu makšķeri.

Robs piecēla riteni un smiedamies aizvilka to uz krastu.

—  Labais, Kelam! Viss uzfilmēts.

—  Tu aizbaidīji visas zivis, — klaigāja Jūens. — Es neko nenoķeršu, kamēr jūs te ākstīsieties.

—  Esi drošs, ka izmanto pareizo vizuli? — Robs sauca, izvilkdams no somas šokolādi.

Jūens pagriezās un nikni palūrēja uz viņu. — It kā tu zinātu, — viņš atcirta.

Es aizstūmu riteni līdz Robam. — Uzmini, cik ilgs laiks paies, līdz viņš mums pateiks, ka ir makšķerēšanas čempions, — es pasmaidīju.

—  Es to dzirdēju, — iesaucās Jūens. — Jūsu zināšanai — es neieguvu makšķernieku junioru kausu tāpat vien!

—  Ķer… — Robs iesaucās un pasvieda Jūenam šokolādes batoniņu. — Var gadīties, ka tas ir vienīgais, ko šodien noķersi.

—  Aha, — Jūens murmināja. — Pagaidi tik, Rob, — viņš teica. — Makšķerēšana ir tīrā māksla, nevis kaut kāda niekošanās ar tehniku. Pagaidi tikai.

Es apsēdos mīkstajā zālē un berzēju nobrāztās kājas. Robs iedeva man šokolādi, un mēs noskatījāmies kameras uzfilmēto video. Es domāju, ka kādu brīdi esmu valdījis pār nāves nogāzi, bet viss, ko redzēju, bija nepārtraukta kūleņošana.

Robs smējās. — Prāta uzvara pār matēriju. Tu un divritenis. Tu esi divritenis.

Paskatījos uz divriteni, uz dziļajām skrambām krāsojumā un saliektajiem riteņa spieķiem un izdvesu. — Es saprotu, ko tu ar to domā.

Saule tā cepināja, ka atgādināja vairāk vasaras, nevis maija dienu. Mums priekšā bija atlikušās pusgada brīvdienas. Es atgūlos, aizvēru acis un ļāvu šokolādei lēnām izkust mutē.

Bija pagājis vairāk nekā mēnesis, kopš mēs ar Aionu sēdējām pakalna viršos un redzējām zivju ērgli atgriežamies. Kopš tā laika neesmu Aionu daudz manījis. Šķiet, ka viņa izvairās no manis. Es gribēju atvainoties par sliktajām lietām, ko teicu par viņu un viņas vectēvu, taču nekad neradās piemērots brīdis. Es bieži devos uz ezeru vērot zivju ērgļus. Es pat redzēju, kā tēviņš noķer zivi savos nagos, tieši no ezera, bet tas nebija tas pats, jo nebija Aionas, ar ko tajā dalīties.

—  ES VIENU NOĶĒRU! — sauca Jūens.

Mēs ar Robu norāpāmies krastā.

Jūens bija iebridis ūdenī līdz augšstilbiem, makšķere izliekusies pa straumei. — Reku nāk, — viņš sauca. Makšķeres gals izliecās, zivij spirinoties. Nozibēja sudrabaina pavēdere, zivs atlēca no ūdens virsmas un uzvirpuļoja gaisā, pēc tam atkal noplunkšķēdama ūdenī.

—  Rokā esi, rokā esi! — Jūens vilka zivi uz akmeņaino krastu. — Varavīksnes forele, — Jūens smaidīdams sauca.

—  Neslikts izmērs.

Mēs vērojām, kā zivs kampa gaisu un svaidījās pa zemi pie mūsu kājām. Spožajā saulē tās gludās zvīņas laistījās miljons krāsās. Sārtās žaunas izmisīgi rija gaisu. Es

gribēju to pacelt un ļaut tai ieslīdēt atpakaļ vēsajā upes ūdenī. Es gribēju redzēt, kā tā aizslīd zem spožās ūdens virsmas. Taču Jūens iesita tai pa galvu ar mietu.

—    KELAM!

Mēs bijām tā aizrāvušies ar zivs vērošanu, ka nemanījām Aionu, kas stāvēja krastā virs mums. Viņas seja bija sasārtusi no skriešanas.

—    Kelam, tev jānāk! — viņa sauca.

Robs un Jūens paskatījās uz mani.

Es gribēju pasaukt Aionu mums pievienoties. Es gribēju, lai Aiona viņiem patiktu.

—    Es domāju, ka tu tiki no viņas vaļā, — teica Robs.

—   Vai tas nevar pagaidīt? — es saucu Aionai.

Aiona nošļūca lejā pa krastu un aizvilka mani prom

no pārējiem. Tagad es redzēju, ka viņa ir raudājusi, asaras bija atstājušas pēdas viņas sejā.

—   Zivju ērglis, — viņa čukstēja. Viņas balss bija aizsmakusi un aizlauzta. — Man šķiet, ka viņa ir pagalam.

10 . nodaļa

—  Nu taču, Kelam, — Aiona teica, raustīdama mani aiz piedurknes.

Robs un Jūens blenza uz mani.

Es pagriezos pret Aionu. — Kur viņa ir? — es jautāju.

—  Pie ezera.

—  Hei, Kelam, — Robs sauca. — Ejam braukt no virsotnes takas.

—  Mums jāsteidzas, — Aiona neatlaidās.

Robs jau tuvojās mums.

—  Klau, Aiona… — es sacīju, — es nevaru…

—  Nu labi! — Aiona atcirta. — Neraizējies! Paliec vien ar saviem čomiem.

Viņa pacēla manu riteni, pārmeta kāju pāri un aiztraucās pa ceļu.

—    Aiona! — es saucu. Taču viņa jau nesās uz ceļu, kas veda pār akmens tiltu. Es paskatījos uz Roba riteni, kas gulēja man pie kājām. Tas bija viņa prieks un lepnums, kalnu velosipēdu Formula 1. Es piecēlu to, cieši satverdams rokturus.

—   Ei, Kelam! — Robs kliedza. — Liec mieru manam ričukam!

Es paskatījos uz viņu pār plecu.

—   Tikai ne manu ričuku, — Robs kliedza. — Tikai ne ričuku.

Es atspēros, vienmērīgi pārslēdzot ātrumus. Rāmis amortizēja oļus un grambas, bet riepas saķēra biezos dubļus. Es aiztraucos pa ceļu pakaļ Aionai.

—    Kelam, tu norausies! Sasodīts, es tevi nogalināšu! — Taču drīz Roba balsi apslāpēja zem tilta plūstošās upes šalkas.

Es panācu Aionu raktuvju ceļa galā. Mēs braucām augšup pa upes krastu garām veciem karjeriem.

Kājas smeldza, un plaušas svila.

—    Uz priekšu! — Aiona sauca.

Es stūmu Roba riteni augšup uz ceļa galu.

—    Tur, — Aiona sauca, kad sasniedzām ezera malu.

Es skatījos pār tumšajiem ūdeņiem uz salu.

Mute izkalta.

Man palika nelabi.

Zem ligzdas koka zarā karājās zivju ērglis un lēnām griezās, it kā turētos neredzamā pavedienā. Viņa griezās gaisā ar galvu uz leju kā groteska balerīna. Pēdas uz augšu, spārni nokarājās pret zemi.

—    Makšķeraukla, — Aiona teica. — Manuprāt, viņa ir sapinusies makšķerauklā.

Zivju ērglis nekustējās. Ķermenis karājās atslābis un ļengans. Es sasitu plaukstas. Vienreiz. Divreiz. Skaņa atbalsojās pār ezeru.

Zivju ērglis sakustējās. Spārni bezspēcīgi sitās gaisā, un viņa karājās kā pulksteņpendele zem ligzdas — turpu šurpu, turpu šurpu.

Atskanēja viņas trauksmes sauciens: ķī… ķī… ķī…

—    Viņa nomirs, — teica Aiona. — Viņa vienkārši nomirs.

Es paskatījos uz koku. — Mēs nevaram tajā uzkāpt. Tas ir pārāk augstu, — es teicu. — Tas laikam ir vairāk nekā simts pēdu augsts.

—   Tev fermā ir virves, — Aiona teica.

Es paskatījos uz viņu. Aionas seja bija apņēmības pilna.

—                 Vajadzīgs kārtīgs alpīnistu aprīkojums, — es teicu.

—    Siksnas un klinšu kāpšanas virves un tamlīdzīgi.

Aiona iespieda rokas gurnos. — Mēs taču nevaram ļaut viņai vienkārši nomirt.

—    Es zinu, — es teicu. Es samiedzu acis saulē. Zivju ērglis atkal nekustējās. — Mums jāsadabū palīdzība.

—    Un jāpastāsta par mūsu noslēpumu? — iesaucās Aiona. Viņa bija nikna. — Nemūžam!

—    Mums nav izvēles, — es teicu.

—   Tu apsolīji, Kelam, — viņa teica. — Ja tu nekāpsi augšā, tad kāpšu es.

Es spēru ar kāju pa zemi. — Nu, un ja mēs viņu nocelsim? Viņa noteikti ir ievainota. Ko tad? Tu zināsi, ko darīt?

Aiona piespieda plaukstas acīm. — Mēs nevaram ļaut viņai nomirt, — viņa šņukstēja.

—   Nāc, — es teicu. Es pacēlu Roba riteni un stūmu lejā pa ceļu. — Mēs nevaram to paveikt vieni.

11. nodaļa

Tētis nolika klausuli uz tālruņa aparāta, kas bija piestiprināts pie virtuves sienas. — Es runāju ar Hemišu no dabas rezervāta, — viņš teica, — viņš brauc palīgā.

—  Viņš nedrīkst nevienam teikt par zivju ērgļiem, — Aiona teica.

—  Esi bez raizēm, — atbildēja tētis. — Viņš atbild par zivju ērgļiem rezervātā. Viņš neko neteiks.

—  Lai nu tā būtu, — noteica Aiona, soļodama šurpu turpu.

Tētis smaidīja un klusi pie sevis svilpoja. — Kas to būtu domājis, ko? Mūsu fermā ir zivju ērgļi.

Pēc stundas mēs sēdējām lendrovera aizmugurē un kratījāmies pa augšējo lauku.

—   Jūs tur aizmugurē, turieties stingri! — sauca tētis, kad lendrovers lēkāja pār zāles pauguriem.

Hemišs neizskatījās daudz vecāks par maniem brālēniem. Minēju, ka viņam ir divdesmit trīs, varbūt divdesmit četri gadi. Viņš ieradās ar platu smaidu un veselu kravu dažādām mantām: siksnas un virves kāpšanai kokā, svari zivju ērgļa svēršanai un piederumi putna apgredzenošanai. Viņš sakrāmēja to visu apkārt un apsēdās uz virvju maisa, klēpī uzmanīgi turēdams mazu melnu portfeli.

Man viņš uzreiz iepatikās, un es manīju, ka arī mēs viņam patikām. Lendroveram grīļojoties pār grambaino zemi, Aiona izstāstīja Hemišam par meža caunas alu, ko atradusi koka dobumā, un zeltainajiem tārtiņiem*, kuri ligzdoja tīrelī, un par staltbriežiem, kas ganījās augstajās nogāzēs virs fermas.

—   Tu mani atstāsi bez darba, — smējās Hemišs.

Lendrovers slīdēja un klupa dubļainajā ceļā, kas veda

gar upi, un Hemišs satvēra ciešāk melno portfeli.

—   Kas tur iekšā? — jautāja Aiona.

—   Te? — Hemišs pārjautāja. Viņš papliķēja pa mazā melnā portfeļa sānu. — Tev būs jāpagaida un tad jau redzēsi. Es tikai ceru, ka mums būs iespēja to izmantot.

Tētis apstājās ezera galā, kur oļainajā krastā atradās mūsu mazā airu laiva.

—   Kur viņa ir? — Hemišs jautāja.

—   Tur, — es teicu. Es norādīju pāri ezeram uz salu. Zivju ērglis karājās zem ligzdas kā līķis. Viņa lēni griezās. Uz riņķi, uz riņķi, uz riņķi.

Aiona paslēpa seju rokās. — Viņa ir pagalam, vai ne?

’ Putnu suga — tundras tārtiņš (Phtvaiis fulva).

Hemišs pievērsa putnam binokli. — Nevar saprast, — viņš murmināja, — taču viņai ir kompānija.

Vārnu pāris nokūleņoja no debesim un no abām pusēm metās viņai virsū. Viņa pēkšņi paliecās uz augšu, savicināja spārnus un ieknāba tām, taču es manīju, ka viņa jau ir daudz vājāka.

—    Uz priekšu, — mudināja Aiona. — Mums nav daudz laika.

Tētis un Hemišs airēja. Es sēdēju laivas priekšgalā, bet Aiona turēja Hemiša mazo melno portfeli. Pagāja mūžība, līdz nonācām pie salas, un visu laiku vārnas piķēja un metās virsū zivju ērglim.

—   Skat! — Aiona iesaucās. — Otrs zivju ērglis.

Pie ligzdas parādījās zivju ērgļu tēviņš. Mēs varējām dzirdēt viņa spalgos trauksmes saucienus. Viņš dzenāja vārnas, vīdamies un griezdamies gaisā, bet tās ielidoja slēpnī zem kupla priedes zara, kur ņirdzīgi ķērca.

Laiva gurkstēja pa salas oļaino krastu. Mēs izcēlām mantas, un tētis palīdzēja Hemišam aplikt siksnas. Hemišam kāpjot aizvien augstāk kokā, tētis laida vaļīgāk virvi. Zivju ērgļu tēviņš aizlidoja uz otru ezera malu, kur vēroja mūs no koka galotnes. Hemišs virzījās pa vienu zaru zem ligzdas. Kad viņš stiepās pēc putna, zars noliecās. Es gandrīz vai nespēju skatīties.

—    Hemišs viņu satvēra, — tētis teica.

Hemišs bija apsēdies jāteniski uz zara un vilka putnu uz augšu. Drīz viņu aizslēpa milzīgs spārnu pāris. Mēs dzirdējām Hemišu vienreiz iekliedzamies, pirms viņš sakļāva spārnus un iestūma zivju ērgli audekla maisā, kas bija piesiets pie sāniem. Viņš ātri apskatīja ligzdu un tad kā marionete nolaidās pa virvi zemē, pie mums.

—   Viņa ir nedaudz uztraukusies, esiet uzmanīgi, — Hemišs teica. Viņš noslaucīja asinis no svaiga ievainojuma zoda malā. — Taču, šķiet, tā ir laba zīme.

iMēs rāpojām pa zemi līdzās viņam. Hemišs atsprādzēja maisu, kurā atradās zivju ērglis. Viņa ķepurojās tajā, un es varēju dzirdēt nagu skrāpēšanos gar audeklu.

—    Vai esat gatavi? — jautāja Hemišs. Viņa seja bija nāvīgi nopietna. — Vai jūs patiešām esat gatavi?

Mēs ar Aionu paliecāmies uz priekšu. Nespējām atraut acis no maisa, kurā atradās zivju ērglis.

Hemišs uzvilka garus ādas cimdus un lēnām un uzmanīgi atritināja audekla maisu.

12. nodaļa

Es nebiju gatavs ieraudzīt viņu tieši acu priekšā. Šķita, it kā dziļi viņā būtu ieslēgti ezeri un kalni, un debess, it kā viņa būtu mazs gabaliņš plašās ainavas, un nekas no tā visa nevarētu pastāvēt bez viņas.

—    Paķer cimdus, Kelam, — Hemišs teica. — Man vajadzēs palīgu.

Es uzvilku biezos ādas cimdus līdz piedurknēm un apņēmu zivju ērgļa sakļautos spārnus. Es domāju, ka viņa būs krietni smagāka, taču viņa bija viegla, daudz vieglāka, it kā būtu radīta no gaisa vien. Man trīcēja rokas. Es negribēju nodarīt viņai sāpes, bet negribēju arī trāpīties aso nagu galos.

—   Viņai tur augšā ir trīs olas, — teica Hemišs. — Uzmet aci, kamēr es te sagatavojos.

Aiona man parādīja bildi Hemiša telefonā. Mīkstā

zālē gulēja trīs krēmīgi baltas olas ar šokolādes brūniem plankumiem.

—                 Viņa kādu laiku nav bijusi ligzdā, — Hemišs teica.

—    Mums jādarbojas ātri, citādi cāļi var aiziet bojā.

Ielicis zivju ērgli lakatā, ko piekāra rokas svariem, Hemišs to nosvēra. — Labs svars, — Hemišs pamāja. — Pārbaudīsim viņu.

Viņš uzmanīgi izpleta katru spārnu. Spalvas nebija tikai vienkārši brūnas, bet gan visās krāsās, sākot ar tumši izvagotiem laukiem, beidzot ar bāli zeltainiem kviešiem. Kad Hemišs izpleta viņas spārnus, to plētums bija tik garš, cik es.

—    Paskat uz tiem nagiem, — teica tētis. — Ar tiem var pamatīgi iekampt.

—   Viņa taču ir zivju ķeramā mašīna, — atbildēja Hemišs. — Skat, pēdām ir rievas un smailas zvīņas, lai noturētu slidenu zivi.

Man bija jāpieskaras viņas nagiem. Es novilku cimdus un aptaustīju katra naga gludo, pilnīgo izliekumu un galus, kas bija asi kā adatas.

—    Uzmanīgi, — Hemišs brīdināja. — Tiklīdz viņa būs tevi sagrābusi, tā vairs nelaidis vaļā.

—   Viņa ir skaista, vai ne? — teica Aiona.

Es pamāju. Mani apbūra zivju ērgļa acis. Tās bija saulpuķu dzeltenas — spožas un izteiksmīgas. Kad viņa pievērsa man skatienu, likās, it kā viņa redzētu man cauri, it kā es neko no viņas nevarētu noslēpt.

—   Šķiet, ka būsim tikuši pie viņas tieši laikā, — Hemišs teica. — Par to viņai jāpateicas Aionai. Makšķeraukla ir iegriezusies pēdā.

Es palīdzēju sagriezt garos pavedienus. Zivju ērglis sarāvās, kad Hemišs tos uzmanīgi vilka laukā no pēdas.

Makšķeraukla bija iegriezusies ādā un dziļi miesā, un varēja redzēt spīdīgo baltumu iekšpusē.

—   Viņai ir paveicies, — teica Hemišs. — Re kur cīpsla. Ja makšķeraukla būtu pārgriezusi cīpslu, viņa nespētu neko satvert ar pēdu. Nekad vairs nespētu ķert zivis.

—   Vai mums vajadzēs viņu paturēt iekšā dažas dienas, — jautāja tētis, — līdz kāja sadzist?

Hemišs pakratīja galvu. — Es uzsmidzināšu dezinficējošu līdzekli. Brūcei vajadzētu labi sadzīt, — viņš teica.

—    Šie putni slikti pacieš nebrīvi, turklāt tēviņš baros viņu, kamēr viņa sēž uz olām.

—   Tad varam viņu tagad laist vaļā? — jautāja Aiona.

—   Drīz, — Hemišs atbildēja. — Aiona, atver, lūdzu, to mazo melno portfeli.

Aiona attaisīja plastmasas sprādzes un noņēma vāku. Iekšā atradās maza, melna, kvadrātveida kaste, garš, tievs vads un mazs iejūgs, kas varētu derēt tikai rotaļu lācim.

—    Tas ir satelīta raidītājs, — Hemišs paskaidroja.

—    Jaunākā tehnoloģija. Mēs piesprādzēsim to viņai uz muguras kā mazu mugursomu. Tas mums pavēstīs par viņas atrašanās vietu. Nu, kurā pasaules vietā viņa atrodas. Mēs varēsim noteikt, cik augstu un ātri viņa lido. Mēs varēsim izsekot viņas ceļojumam līdz pat Āfrikai un atpakaļ.

—    Forši! — es izsaucos.

—    Vai tas nav par smagu? — domīgi jautāja Aiona.

—   Nē. Paņem rokā, — Hemišs padeva to Aionai. Viņa turēja raidītāju plaukstā un sakļāva pirkstus.

—    Bet kā mēs īsti varēsim uzzināt, kur viņa ir, — es jautāju.

—    Es jums iedošu īpašu kodu, — viņš teica. — Ievadiet to datorā, un tas atklās viņas ceļojumu programmā GoogleEarth. Jūs pat varbūt ieraudzīsiet, kurā kokā viņa ligzdo.

—   Tad mēs varēsim redzēt viņu lidojam?—jautāja Aiona.

—    Nē, — Hemišs atbildēja. — GoogleEarth ir Zemes satelīta attēli, kas uzņemti agrāk, taču jūs varēsit redzēt, kādām vietām viņa lidojusi pāri.

Kamēr Hemišs nostiprināja raidītāja siksnas, zivju ērglis knābāja ādas cimdus. — Neviens nedrīkst uzzināt par šo ligzdu, — Hemišs teica. — Neviena dzīva dvēsele. Šādi jaunumi nez kādēļ allaž atrod nepareizās ausis. Ir cilvēki, kas maksā tūkstošus, lai iegūtu zivju ērgļu olas.

—    Mēs līdz šim glabājām viņas noslēpumu, ne tā? — Aiona attrauca pēkšņās dusmās.

Hemišs pasmaidīja. — Tiesa, — viņš teica. Viņš pasniedza Aionai mazu kārbu. — Bez jums viņa tagad nebūtu šeit, tāpēc tu, Aiona, vari izvēlēties viņai krāsainu gredzenu.

Aiona rakņājās pa kārbu, izsijādama krāsainos gredzenus.

—    Nesteidzies, Aiona! — es teicu. — Kamēr tu izvēlēsies, viņas olas jau būs izšķīlušās.

Viņa pikti pablenza uz mani. — Tam jābūt īstajam. —Viņa paņēma rokā dažādus gredzenus, katru nopētīja tā, it kā tie būtu dārgakmeņi. — Še… — viņa izvilka baltu gredzenu ar burtiem RS.

—    Kāpēc RS? — es jautāju.

—    RS… mazliet atgādina īrisu, — Aiona teica. — Mēs sauksim viņu par Irisu par godu grieķu vēja un debesu dievietei.

—    Ko?

—   Tu neatceries? Tas mums bija skolā jāmācās. Irisa bija debesu vēstnese.

—   Tas nav diez ko skotisks vārds, — es teicu. — Viņa ir Skotijas putns.

Aiona sarauca pieri. — Nu kas tad viņā tik skotisks, ja pusi gada pavada citā valsti?

Hemišs aplika gredzenu ap putna kāju un iesmējās.

—   Jūs ņematies kā tāds vecs precēts pāris.

—    Aiona uzvar, — tētis ieķiķinājās, — lai būtu Irisa.

Es veltiju viņam drūmu skatienu.

—   Nu, Aiona, — Hemišs teica, — vai gribi uzņemties godpilno pienākumu palaist Irisu brīvībā?

Aiona paskatījās uz mani. — Es domāju, ka tas jādara Kelamam.

—    Tiešām? — es jautāju. Es nespēju noticēt.

Aiona man uzsmaidīja un pamāja. — Mēs abi viņu izglābām.

—    Nu labi, — Hemišs atbildēja. — Ņem, Kelam. Cimdus nevajag. Turi viņu šādi.

Es uzliku rokas uz zivju ērgļa sakļautajiem spārniem. Virsējās spalvas bija gludas un mīkstas, bet zem pirkstiem varēju sajust lielās spārnu spalvas, kas atgādināja spēcīgas stieples.

—   Tikai turi viņu stingri, — teica Hemišs. — Pagriezies pa vējam un met viņu, cik augstu vien spēj.

Es pagriezu Irisu pa vējam. Viss viņas ķermenis saspringa man zem pirkstiem. Viņas muskuļi bija stingri un nospriegoti. Vējš bužināja mīkstās spalvas uz Irisas galvas. Viņa pievērsa skatu debesim.

—    Tagad, — teica Hemišs.

Es metu viņu uz augšu. Viņa izsprāga man no rokām kā spārnu un spalvu murskulis. No putna spārnu vēzieniem sajutu vēja plūsmu sejā.

Viņa lidoja augšup, pretī saulei.

Zemē noplīvoja kāda spalva.

Viņa bija brīva.

13. nodaļa

Nākamajā rītā es atdevu Robam riteni.

—    Es notīrīju tavu riteni, — teicu.

Robs bija ciematā kopā ar Jūenu un citiem puikām no skolas. Viņi mētāja bumbu akmeņainā laukā aiz rotaļlaukuma.

Robs paskatījās uz riteni. — Tas nav nekāds lētais ričuks. Tētis man pamatīgi sadeva, kad vakar atnācu mājās bez tā.

—    Es zinu, — teicu. — Piedod.

—    Ko tad viņa gribēja? — Robs jautāja.

—                 Kas? Aiona? — es pārjautāju. Es paraustīju plecus.

—   Neko.

—   Mēs gaidījām veselu mūžību, bet tu tā arī neatgriezies, — Robs turpināja. — Kur jūs palikāt? Ko darījāt?

—   Neko tādu, — es aizkaitināts noteicu. — Lai paliek. Labi?

—    Ei, Kelam, — sauca Jūens, — mums vajag vārtsargu, tu spēlēsi?

Jūens paspēra man bumbu, bet es ļāvu tai paripot garām un apstāties grāvī.

—    Varbūt tu gribi atgriezties pie savas draudzenītes? — vaicāja Robs.

Es sagrābu viņu aiz jakas. — Aizveries, Rob, — es bļāvu.

Mūsu sejas šķīra dažas collas.

—    Viņa ir ķerta, — Robs teica, — tu pats tā sacīji.

Manī kaut kas uzsprāga.

Es iesitu viņam tieši pa seju.

Robs pierausās kājās un metās man virsū. Sizdami un sperdami mēs sabrukām pār viņa divriteni. Es sajutu, kā, plaisādams man zem muguras, pārlūst riteņa dators. Tad jau līdzās bija Jūens. Viņš vilka Robu prom, pirms ap mums bija paspējuši salasīties pārējie puikas.

—    Ej, Kelam, — Jūens teica. Viņš turēja Robu aiz rokas. — Vienkārši ej!

Robs un es nikni blenzām viens uz otru. Es nevarēju saprast, vai viņa acis pauda aizvainojumu vai naidu, un man arī bija vienalga. Es pagriezos un devos augšup pa ceļu ārā no ciemata, atpakaļ neskatīdamies.

Kad nonācu pie ezera, redzēju, ka tēta lendrovers novietots otrā krastā, pie koka mājas. Uz pārsega sēdēja Aiona un dzēra no verdošas krūzes.

Uz viņas virslūpas bija biezas karstas šokolādes ūsas.

—    Ko tu esi izdarījis ar savu seju? — viņa jautāja.

Es nobraucu ar piedurkni gar muti. Uz tās palika asiņu, dubļu un siekalu pēdas. — Neko, — es teicu.

Viņa padeva man papīra kabatlakatiņu, un es mēģināju lielumu notīrīt. No zariem virs mums bija dzirdama āmura klaudzēšana.

—   Tavam tētim šķita, ka mūsu kokam noderētu uzlabojumi, — paskaidroja Aiona.

—    Tu viņam par to pastāstīji? — es jautāju.

Aiona pamāja. — Viņš zina par zivju ērgļiem, — viņa teica, — tā ka nav nozīmes.

Es varēju redzēt tikai tēta pēdas rēgojamies caur lapām. Sākumā domāju, ka āmura klaudzoņa varētu aizbiedēt zivju ērgļus, bet, kad paskatījos pāri uz salu, redzēju tikai Irisas galvu, kas pār ligzdas malu vēroja mūs.

—   Zivju ērgļi domā, ka tavs tētis ir dīvains putns, — Aiona smējās. — Vai esi redzējis, ko viņš tur augšā dara?

Es uzkāpu pa tēta trepēm kokā. Zaros bija novietoti visādu formu un izmēru koka dēļi. Arī Greims un Hemišs bija kokā. Viņi bija uzbūvējuši plašu atbalsta platformu un tagad veidoja štāba sienas.

—    Kā tev liekas, Kelam? — prasīja tētis.

—    Riktīgi forši, — es teicu, skatīdamies apkārt. Tā arī bija. Tētis, Hemišs un Greims bija uzbūvējuši pamatu apkārt stumbram. Jau tagad varēja redzēt, ka māja būs milzīga. — Es te varētu dzīvot.

—   Tā jau arī ir pamatideja, Kel, — Greims teica. — Šādi mamma un tētis cenšas no tevis atbrīvoties.

Es viņam uzsmaidīju. Viņš tieši lika eņģes lūkai koka mājas pamatā. — Paldies, Greim, — es teicu. Un es to teicu no sirds.

Mēs pārtraucām darbu, lai paēstu. Tētis mūs lendroverā aizveda atpakaļ uz fermu, visiem saspiežoties priekšējā sēdekli. Smalks lietiņš aizmigloja stiklu un noslēpa skatam kalnus. Aiona izstiepa savas basās kājas uz paneļa un sildīja pirkstus siltajā gaisā, kas plūda no ventilatora.

—   Nāciet iekšā, — aicināja mamma, — visi būsiet pamatīgi izmirkuši.

Mēs sadrūzmējāmies virtuvē, un mitrās drēbes siltumā sāka garot.

—   Tu taču paliksi uz pusdienām, Hemiš? — jautāja mamma. — Un tu, Aiona? Paliksi?

Aiona pamāja. — Jā, paldies, misis Makgregora.

—    Vai piezvanīt tavam vectēvam? — mamma jautāja.

—    Es pati piezvanīšu, — Aiona atbildēja. Viņa iznesa telefonu gaitenī.

Mamma pievērsās man. — Tev uz lūpas ir viens nesmuks pušums, Kelam, — viņa teica.

Es pieliku pirkstus pārplēstajai lūpai, kur Robs bija iesitis. Tā bija nobrāzta un uztūkusi. — Nokritu no riteņa, — teicu. Es paskatījos uz mammu, un man bija skaidrs — viņa zināja, ka meloju.

—    Ej un sakopies, — viņa norīkoja. — Un nomazgā rokas.

Ejot uz vannasistabu, satiku Aionu uz kāpnēm ar telefonu rokās.

—   Tu viņam nepiezvanīji, vai ne? — es jautāju.

—   Tikai nesaki mammai.

—    Vai viņš nebrīnīsies, kur esi palikusi? — es jautāju.

Viņa pakratīja galvu un sarauca pieri.

—    Vectēvs daudz ko aizmirst. Viņš tāpat droši vien guļ.

Lenčā mamma mums pasniedza uz grila ceptu jēru,

kartupeļus, burkānus, zirņus un biezu, brūnu mērci. Es domāju, ka man ir laba apetīte, taču Aiona lika otro porciju no visa un tad vēl trešo. Viņa pat dabūja iekšā lielu bļodu mammas labākā sīrupa pudiņa un olu krēma.

Hemišs atgāzās izvalkātajā dīvānā pie plīts. Viņš aizvēra acis un sakrustoja rokas uz vēdera. — Tas bija baigi garšīgi, — viņš noelsās. — Es nevarēšu pakustēties veselu nedēļu.

—                 Nu nav jau lielas jēgas kaut kur iet, — tētis teica,

—   tas lietus ir sataisījies uz palikšanu.

Es paskatījos ārā pāri pagalmam. Pat šķūni slēpa biezs lietus aizkars, un vēja brāzmas trieca lietus lāses pret logiem. Pat doma par došanos apraudzīt zivju ērgļus nespēja mani piespiest bāzt degunu ārā.

Kamēr mamma novāca galdu, mēs ar Aionu piekrāvām trauku mazgātāju.

—    Kaut es dzīvotu fermā, — Aiona teica. — Manam vectēvam bija ferma, vai ne?

—   Taisnība, — mamma atbildēja. — Tavs un Kelama vectēvs viens otru labi pazina.

Aiona iepleta acis. — Tiešām?

Mamma pamāja. — Viņi bija draugi un sāncenši. Abi audzēja skotu melngalvainās aitas un rādīja tās visās lielākajās izstādēs.

—    Es to nezināju, — es teicu.

Mamma izkāra izžūt slapjos trauku dvieļus. — Man bēniņos ir vectēva vecās fotogrāfijas, — viņa teica, — pamēģināšu tās atrast.

Mēs ar Aionu sēdējām pie virtuves galda ar mugurām pret radiatoru un gaidījām, līdz viņa pārmeklēs bēniņus.

—    Re, kur ir, — mamma teica. Viņa uzlika uz galda

vecu kartona kasti. Tā oda pēc pelējuma, pelēm un naftalīna. — Neviens nav tās gadiem skatījies.

Mamma izvilka lielas, brūnas aploksnes un ieskatījās tajās. — Skat, — viņa teica, plati smaidīdama, — lūk, abi plecu pie pleca.

Tā bija melnbaltā fotogrāfija no 1962. gada lauksaimniecības izstādes. Rinda fermeru turēja aitas, gaidot vērtējumu.

—   Vai viņi neizskatās jauni? — mamma jautāja. — Te ir tavs vectēvs.

Aiona blenza uz fotogrāfiju. — Viņš tur izskatās tik laimīgs, vai ne?

Mamma pasmaidīja. — Vari to paturēt, ja gribi.

Mēs ar Aionu apskatījām vēl vairākas fotogrāfijas. Daudzās bija ferma un cilvēki dīvainās, vecmodīgās drēbēs.

Pat mamma nezināja, kas tie bija.

Es paskatījos uz Aionu. Viņa turēja rokā fotogrāfiju. Bija redzams, ka tā ir ļoti veca — nobrūnējusi un izbalējusi. Es nevarēju skaidri saskatīt, bet Aionas acis mirdzēja.

—   Tu neticēsi, Kelam, — viņa teica, izstiepusi fotogrāfiju, — nudien neticēsi.

14. nodaļa

—   Apbrīnojami, — teica tētis, — es par to nemaz nezināju.

—   Neticami! — teica Hemišs.

Es palūrēju pār Aionas plecu uz izbalējušo fotogrāfiju viņas rokā. Tajā bija redzams ezers, mūsu ezers, un tā bija datēta ar 1905. gadu. Tur bija akmeņainā sala un koku puduris, ne tikai priedes, bet ari mazi, vēja saliekti koki un krūmi. Taču augstākajā priedē pavisam droši bija milzīgs zaru mudžeklis. Tā nepārprotami bija ligzda, daudz lielāka par to, ko uzbūvējusi Irisa un viņas dzīvesbiedrs.

—   Nespēju noticēt, ka šajā fermā agrāk ir bijuši zivju ērgļi, — tētis teica, — vairāk nekā pirms simts gadiem.

—   Tie laikam būs bijuši vieni no pēdējiem, — teica

Hemišs. — No aptuveni 1910. gada līdz 50. gadu sākumam Skotijā nebija fiksēta neviena ligzda.

Mamma pašūpoja galvu. — Nesaprotu, kā cilvēki var šos putnus šaut vai zagt to olas.

—   Privātām kolekcijām un naudas dēļ, — atbildēja Hemišs. — Ir cilvēki, kas to darīs nekavējoties, ja būs kaut mazākā iespēja. Daži tos noindē, jo uzskata, ka putni noķer pārāk daudz zivju.

—   Tas nav normāli, — teica tētis.

—                 Mums ligzda jāpatur noslēpumā, — teica Aiona,

—    mums visiem.

—    Tev taisnība, — teica Hemišs, — Ir svarīgi ļaut cilvēkiem aplūkot zivju ērgļus aizsargātos rezervātos, taču vienīgais veids, kā palielināt to populāciju, ir šādas ligzdas, kas tiek turētas noslēpumā un prom no acīm.

—    Man šķiet, ka vectēvs par tevi priecātos, Aiona, — Greims smaidot teica. — Mēs tevi iecelsim par fermas goda locekli.

Pēc tā, kā Aiona atsmaidīja, varētu padomāt, ka Greims viņai no debesīm nonesis mēnesi.

—    Runājot par vectēviem, — teica mamma, — domāju, ka tavs vectēvs raizējas, kur esi palikusi.

—    Es tevi aizvedīšu līdz mājām, — teica Hemišs, — man laiks doties.

Mamma iedeva Aionai biezas zeķes un plīša jaku, kas man bija palikusi par mazu. Viņa ietina arī pusi augļu kēksa. Kad Aiona atteicās, viņa atbildēja, ka tētim tā ir par daudz un ka viņš jau ir pietiekami resns. Tētis piemiedza Aionai ar aci un papliķēja pa vēderu, un Aiona iesmējās.

Todien lietus nemitējās. Kad Aiona bija aizbraukusi, es aizgāju uz savu istabu un izrakņāju gultapakšu, meklējot

vecu albumu, ko man uzdāvināja pirms dažiem gadiem. Es tajā biju ielicis tikai dažas monstru kartītes, ko tolaik krāju. Izplēsu tās ārā un lieliem burtiem uzrakstīju “Zivju ērgļi mūsu fermā”.

Varbūt es varētu pierakstīt ziņas par tiem, lai citi cilvēki pēc simts gadiem varētu uzzināt. Tad es uzrakstīju maziem burtiem “Irisas dienasgrāmata”.

Es ieslēdzu datoru un ievadīju Irisas kodu, ko Hemišs mums bija iedevis. Tas bija apbrīnojami. GoogleEarth parādījās viņas atrašanās vieta tieši uz salas ezerā. 17.00 GMT. Hemišs teica, ka GMT ir vidējais laiks pēc Griničas meridiāna, Londonas laiks. Viņš teica, ka Gambija atrodas tajā pašā laika joslā, kurā mēs. Es palūkojos ārā pa logu un nodrebēju. Es zināju, ka Irisa sēž uz olām. Viņai tur nebija patvēruma.

Es gribēju pierakstīt viņas atrašanās vietu, koordinātas albumā, taču kaut kas mani atturēja. Es vienkārši nespēju. Šķita — ja uzrakstīšu, tad atklāšu mūsu noslēpumu. Tāpēc ieliku dažas fotogrāfijas, ko Hemišs bija man iedevis un uzrakstīju tikai “17.00 GMT. Ligzda, atrašanās vieta slepena, Skotija”.

Es atgūlos gultā un klausījos lietū. Aizvēru acis un centos iztēloties sevi augstu tajā ligzdā. Centos iztēloties, kā lietus lāses slīd pār manām taukainajām spalvām un kā ligzda šūpojas vējā, kas atnests no lietus kapātajiem kalniem.

8. maijs 17.00 GMT LIGZDA

SLEPENA ATRAŠANĀS VIETA. SKOTIJA

īrisa izpleta spārnus pār ligzdu. Lietus ritēja pār viņas garajām spārnu spalvām un izsūcās caur zaru mudžekli

līdz tumšajiem lietus saplankumotajiem zariem. Olas zem viņas bija siltas un sausas, pasargātas sūnu un mīksto dūnu gultiņā.

Vētrai plosot koku, tā šķiedras čīkstēja un vaidēja. īrisa varēja sajust gaisu ap sevi maināmies, vētras spiedienu — dziļu un dobu. Tas lika viņas kauliem un krūtīm smelgt. Viņa iespieda nagus zaru mezglā un piespieda sevi ciešāk perējumam.

Viena pēda aizvien bija sāpīga. Viņa sarāvās, atminoties cilvēkus, kuri viņu turēja. Viņi bija pieskārušies viņai un izpletuši tās spārnus. Zēns bija dziļi ieskatījies viņas acīs, un viņa bija skatienam atbildējusi, pētot viņa sejas savādās aprises.

Tagad īrisa stingri sēdēja ligzdā, un apkārt šalkoja vējš un kapāja lietus. Ieleja atkal bija tukša no cilvēkiem. Viņu iekārtu sīvā dvaka jau sen aizpūsta pār kalniem.

Taču zēns palika viņas atmiņā, zēns, kurš turēja viņu un remdēja sāpes. Viņš tai bija atdevis debesis. Kaut kur dziļi sevī īrisa noglabāja viņa sejas ainavu starp savas dvēseles kalniem, debesīm un upēm.

15. nodaļa

Es priecājos, kad sākās vasaras brīvlaiks. Tas nozīmēja, ka lielāko dienas daļu varēju pavadīt kopā ar Aionu pie ezera. Mēs ar Robu knapi pārmijām kādu vārdu. Es viņam piedāvāju divdesmit mārciņas par velosipēda datoru, kas bija saplīsis mūsu kautiņa laikā, taču viņš tās nepieņēma. Viņš teica, ka vēlas, kaut nebūtu izšķiedis laiku, iesaistoties kautiņā ar tādu ņergu kā es. Arī man par viņu bija nospļauties. Man gan bija žēl Jūena. Viņš man pajautāja, vai var makšķerēt mūsu ezerā kā katru gadu, bet es viņu atšuvu ar neveiklām atrunām. Negribēju riskēt, ka kāds varētu ieraudzīt zivju ērgļus.

Tā mēs ar Aionu lielākoties dienas pavadījām kokā ierīkotajā mājā. Tētis un Greims bija to pabeiguši ar Hemiša palīdzību. Koka dēļi bija sanagloti kopā, lai izveidotu

sienas, bet jumts izgatavots no šīfera gabala, kas reiz sedza vecu cūku kūti. Lielās spraugas, kas radīja caurvēju, aizbāzām ar maisaudeklu un nosējām ar auklu. Tētis bija nolicis divus krēslus pie platā loga, kam bija koka slēģi un no kura pavērās skats uz ezeru un kalniem. Viņš bija izgatavojis plauktu un ielicis lielu koka lādi, ko izmantojām kā galdu un noliktavu, kur glabāt mūsu grāmatas par putniem un Aionas krāsas un klades. Greims bija nomaskējis slīpo jumtu ar vecu efeju stigām un nokaltušiem zariem, tā ka no ārpuses māja bija gandrīz nemanāma. Tā bija ideāla.

Es uzvilkos mājā pa lūku.

—    Vai neaizmirsi spraudītes? — jautāja Aiona.

—    Nē, — es atbildēju. — Vēl labāk — atnesu ēdamo. Mamma pagatavoja sviestmaizes. Kam tev spraudītes?

Aiona pameta ar rokām apkārt mājai. — Mums tā jāizrotā, — viņa teica, — jāpadara par mūsējo.

—    Ar ko? — es jautāju.

—    Es piespraudīšu dažas zivju ērgļu skices. Še, — viņa teica, padodama kaudzi ar zīmējumiem, — tās ir no laika, kad cālis bija mazs.

Es paskatījos uz zīmējumu, kas bija datēts ar 19. jūniju. Tajā bija redzams viens noplucis putnēns, kas izbāzis galvu no ligzdas. Tolaik tikai pāris nedēļu vecs. Es tik skaidri atcerējos to dienu. Tā bija pirmā reize, kad izdevās viņu ieraudzīt. Taču toreiz mēs arī noskumām, jo zinājām, ka abas pārējās olas nav izšķīlušās.

—    Nevaru noticēt, cik liels tas pa šo laiku izaudzis, — es teicu. Piespraudu zīmējumu pie koka mājas sienas līdzās citai bildei, kurā īrisa jau baro putnēnu.

—    Bet šo es uzzīmēju šodien, — teica Aiona. Viņa

pacēla jaunu zīmējumu, kas datēts ar 2. augustu. Tajā putnēns bija attēlots spārnus izpletis. Tagad tas bija gandrīz tikpat liels cik tā vecāki, un, kad tas sāka plivināties, ligzdā vairs nebija daudz vietas. Tā spalvas vēl bija lāsumaini krēmīgas un brūnas, bet acis tumša dzintara krāsā, nevis dzeltenas.

—   Skat, — Aiona teica, rādīdama ārā pa logu, — tas mēģina vēlreiz.

Mēs sēdējām, skatīdamies ārā, pāri ezeram. Vēlā rīta saulē ligzda laistījās. Es iebāzu roku somā, lai atrastu binokli.

—    Man likās, tu teici, ka atnesi sviestmaizes, — Aiona teica, — esmu izbadējusies.

Es pametu viņai paciņu ar sviestmaizēm, uzliku elkoņus uz loga malas un noregulēju binokli.

Putnēns stāvēja uz ligzdas malas, plivinādams lielos spārnus un pārbaudīdams vēju. Tas nedaudz atrāvās no ligzdas un planēja tieši virs tās. Mēs dzirdējām, kā citā kokā viens no vecākiem viņu iedrošina.

—    Uz priekšu, — čukstēja Aiona.

Tas atkal atkrita ligzdā, stāvēdams tieši uz pašas malas. Tad, it kā būtu izlēmis reizi par visām reizēm, tas izpleta spārnus un pacēlās gaisā, kam sekoja kritiens lejup ezerā.

Es aizturēju elpu.

Ērglēns spēcīgi vēcināja spārnus. Tas uzšāvās augšup no ezera un izlidoja plašu loku pāri kokiem. Tas lidoja uz riņķi un uz riņķi, virs meža, vēcinājās, vēcinājās un vēcinājās ar lielajiem spārniem, cenšoties noturēties gaisā. Mēs vērojām, kā tas cenšas piezemēties uz tieva zara netālu no ligzdas, taču zars saliecās zem ērglēna. Putnēns atkal pacēlās gaisā, šoreiz vēcinādamies uz ligzdas pusi. Tā

garās, izstīdzējušās kājas bija izstieptas, un tas grīļojās gaisā kā helikopters ļoti vējainā laikā. Ērglēns nepareizi aprēķināja nolaišanos, ietriecās ligzdā un tad apsēdās, sabužinādams spalvas atkal savā vietā.

—    Lidot ir viegli, — es smējos, — lielākā problēma ir piezemēšanās.

Aiona pasmaidīja. — Laiks jaunai bildei, — viņa teica. Viņa ielūkojās lādē, lai paņemtu savu kārbu ar gleznošanas piederumiem.

—    Kur tu dabūji visas tās krāsas? — es jautāju. Viņai bija vairāk kārbiņu un trauciņu, nekā biju redzējis jebkad agrāk.

—   Misis Viklova kārtoja zīmēšanas klasi un atnesa tās man uz dzimšanas dienu, — viņa atbildēja.

—    Es nezināju, ka tev bija dzimšanas diena, — es teicu.

—   Tā ir nākamnedēļ, — Aiona teica, — taču es nevarēju sagaidīt, līdz varēšu sākt tās lietot.

Aiona sameklēja jaunu papīra lapu un sāka skicēt.

Es paskatījos uz bildi. Es domāju, ka viņa zīmēs vienu no ērglēna pirmajiem lidojumiem, taču tā vietā attēloja īrisu kokā ezera otrā pusē.

—    Hemišs domā, ka viņa drīz dosies uz Āfriku, — Aiona teica.

Es paskatījos pāri ezeram, kur īrisa sēdēja augstā, nokaltušā kokā. Viņa spoži izcēlās uz tumšajiem mežiem.

—    īrisa tagad vienmēr sēž tajā tālajā kokā, vai ne? — es jautāju.

—    Man šķiet, ka viņa izskatās bēdīga, — Aiona teica.

—   Viņa ir putns, — es iebildu. — Kā gan viņa var izskatīties bēdīga?

Aiona paraustīja plecus un turpināja darboties ap

bildi. — Man viņa tāda izskatās, — Aiona teica. — Viņa zina, ka nevar palikt, cik ilgi gribētu. Viņa tur neko nevar padarīt. Viņa atstās savu putnēnu un dosies prom.

Es iesmējos. — Viņa par to pat neiedomāsies.

Aiona saņurcīja zīmējumu un aizsvieda to pa grīdu. Izbrāzās ārā pa lūku un metās prom no mājas.

—   Aiona! — es saucu, bet viņa jau bija pazudusi starp kokiem.

Es viņu panācu pie upes. Viņa sēdēja uz akmens salīkusi un ar spalvu nazīti kaut ko bakstīja rokā.

—    Viņa atgriezīsies, Aiona, — es teicu.

Aiona pagriezās. Pār vaigiem viņai tecēja asaras.

—   Tiešām?

Viņas plaukstā bija atvērts zelta kulons. Mātes sejā bija iegrieztas dziļas švīkas.

Es apsēdos viņai tuvu līdzās. — Tava mamma atgriezīsies pēc tevis, Aiona, — es teicu.

Aiona aizcirta kulonu un noslaucīja asaras. — Nē, — viņa teica. Viņa papurināja galvu. — Viņa nekad neatbrauks man pakaļ.

16. nodaļa

Es pastāstīju mammai par Aionas dzimšanas dienu, un viņa uzstāja, ka jāizcep torte. Es teicu, lai neiespringst, bet pēc nedēļas mēs visi sēdējām ap virtuves galdu un dziedājām Aionai “Daudz baltu dieniņu” un skatījāmies, kā viņa nopūš sveces tortē.

—  Tev kaut kas jāvēlas, — teica mamma.

Aiona pamāja un sagrieza torti. Sveces aiz sevis gaisā atstāja melnas dūmu strūklas. — Nevaru jums teikt, kas tas ir, jo tad tas nepiepildīsies, — viņa paskaidroja. Viņa pacēla pirmo tortes gabalu. — Kurš grib torti?

Hemišs pastiepās pār virtuves galdu. — Man gabaliņu, — viņš teica, — apmaiņā pret šo. — Viņš pasniedza Aionai spīdīgā papīrā ietītu paciņu.

—  Man? — viņa jautāja. Aiona atplēsa iepakojumu,

acīm mirdzot. — Grāmata par plēsējputniem! Paldies, Hemiš!

—   Mums ari tev kaut kas ir, — teica mamma.

Tētis no galdapakšas izvilka lielu paku. — Tas tev. Ceram, ka patiks.

—   Es nekad neesmu saņēmusi tik daudz dāvanu, — Aiona teica. Viņa izsaiņoja paku un atvēra kārbu. — Paldies!

Es ieskatījos kārbā un gandrīz aizrijos. Mamma bija Aionai nopirkusi rozā krosenes ar lillā šņorēm. — Tās ir reti riebīgas, — es teicu.

Bet Aiona pacēla kurpes gaisā, smaidīdama pa visu seju. — Es tās dievinu, — viņa izsaucās. — Man tās ļoti patīk!

Mamma padeva Aionai zeķes. — Tās arī tev. Uzvelc kurpes, vai der.

Aiona uzvilka zeķes un iebāza kāju kurpē. — Ideālas, — viņa teica. — Kā jūs zinājāt, kādu izmēru pirkt?

Mamma paskatījās uz tēti un pasmaidīja. — Tā bija viņa ideja, — viņa teica. — Viņš izmērīja tavas basās pēdas nospiedumus dubļos.

Greims uzlika sev otru tortes gabalu. — Piedod, ka neko tev neuzdāvināju, Aiona. Zini ko?! Es tevi izvizināšu ar kvadraciklu pa fermu.

—   Nekādā gadījumā! — asi noteica mamma.

Greims iestūma mutē tortes gabaliņu un piemiedza

Aionai ar aci.

Mamma ielēja tēju un uzlika uz galda vēl kūciņas.

—   Žēl, ka arī tavs vectēvs nevarēja atnākt.

Aiona pamāja, ar pirkstu bakstīdama šķīvī lipīgās tortes drupačas. — Viņam bija šis tas darāms.

Es zināju, ka viņa negrib, lai mamma izprašņātu. — Izmēģini jaunās kurpes! — es teicu.

—    Vai es varu? — Aiona jautāja.

—    Uz priekšu, — tētis smaidīja. — Aizejiet ar Kelamu uz kalnu.

Es aizgāju uzvilkt kurpes un sekoju Aionai ārā pagalmā. Gaidīdama mani, viņa lēkāja augšup un lejup.

—    Tev taču tās īstenībā nemaz nepatīk, — es teicu, — tās ir rozā!

Aiona gāja uz priekšu, laipodama pa sacietējušajām, dubļainajām grambām. — Rozā ir mana mīļākā krāsa.

Es saraucu pieri. — Tu nekad neesi teikusi.

Viņa iesmējās. — Tu nekad neesi prasījis.

Es iegrūdu viņu ķepīgajā, dubļainajā peļķē un aizskrēju uz priekšu.

—    Ei, uzmanīgāk, — viņa sauca, — es negribu tās sasmērēt.

Mēs uzskrējām pa stāvāko kalna daļu līdz akmens mūrim, kas vijās gar lauka augšējo daļu. Saule karsēja mūsu muguras, un, nonākot pie mūra, bijām aizelsušies. Aitas bija izklīdušas gar kori, kas atdalīja mūsu fermu no ielejas un ezera ar zivju ērgļiem.

Aiona nolaizīja pirkstu un centās noberzt dubļus no kurpes purngala.

—    Kaut nākamnedēļ nesāktos skola, — viņa teica.

—    Es arī to gribētu, — piekritu. Skolā viss būtu citādi, zināju, ka tā būtu.

—    Ir tikai augusta vidus, — Aiona teica. — Kad dzīvoju Londonā, skola sākās tikai septembrī.

Es pacēlu mazus oļus un mēģināju tos aizmest, cik vien tālu lejā no kalna spēju. —Tā ir Skotija, — es noteicu.

—   Vai zini, kas mums jāizdara, pirms sākas skola? — Aiona iesaucās.

—   Kas? — es pagriezos pret viņu. Viņas seju rotāja plats smaids.

—    jāpaliek pa nakti koka mājā.

—   Mamma man nemūžam neļaus, — es teicu.

—   Nesaki viņai, — Aiona attrauca. — Vectēvs nepamanīs, ka manis nav. Mēs izlavīsimies ārā un satiksimies tur.

Es iedomājos par gulēšanu mājā uz koka, tumsā ar trokšņiem visapkārt, pamošanos un saullēkta sagaidīšanu. Mēs par to bijām runājuši iepriekš, bet nekad nopietni. Tagad tā šķita pasaulē labākā ideja.

—    Labi, — es teicu. — Tad šosestdien.

Aiona pasmaidīja. — Līdz tam neej uz turieni, — viņa teica. — Man pirms tam kaut kas jāsagatavo — pārsteigums.

—    Kas tad? — es jautāju.

Viņa iesmējās. — Būs vien jāpagaida un tad redzēsi.

Es pagriezos, lai dotos lejā no kalna, taču Aiona pasauca atpakaļ.

—    Kelam! — viņa teica.

Es paskatījos uz viņu.

—   Šodiena, — viņa teica. — Tas viss. Tas bija pats labākais.

Es uzsmaidīju viņai. — Izbeidz, — es saucu, — kurš pirmais lejā?!

17. nodaļa

Tosestdien es sapakoju mugursomā divus guļammaisus, divus lukturīšus, vienu mammas augļu kēksu un čipsus, ko nospēru virtuvē. Es plānoju satikties ar Aionu koka mājā, atnākt mājās uz launagu un tad izlavīties ārā pēc tumsas.

—  Plāno bēgt no mājām? — jautāja mamma.

Vai viņa zināja? Es paskatījos uz viņu, taču viņa smaidīja.

—  Izskatās, it kā tu dotos prom uz nedēļu, — viņa teica.

Es aizsteidzos virtuves galda otrā pusē. — Tikai mantas koka mājai, — es teicu.

—  Labi, labi, tikai ilgi nekavējies, — viņa teica. — Lietus nāk. Izskatās, ka lielais karstums drīz beigsies.

—    Būšu atpakaļ uz launagu, — teicu.

Es izgāju no vēsās virtuves karstajā vasaras tveicē. Gaiss bija rāms. Fermas suņi Kips un Elsija gulēja, elsdami suņu būdu pavēni. Es atgriezu šļūteni, un viņi skaļi čāpstināja dzirkstošo ūdens straumi, kas ieplunkšķēja viņu bļodās. Aitas bija saspiedušās ēnā gar akmens mūri ap augšējiem laukiem. Zāle bija sausa un brūna, un virs smilgām sīca un sanēja mazi kukaiņi.

Es priecājos, nonākot koku ēnā, kas auga gar ezera

ceļu.

Es prātoju, kādu pārsteigumu Aiona ir sagatavojusi. Vai viņa mani gaidīja? Vēroja mani?

Es paskatījos uz koka mājas lūkas durvīm. Tās bija aizvērtas. — Aiona? — es saucu.

Atbildes nebija. Es uzkāpu pa virvju kāpnēm un atgrūdu lūku, pa pusei cerēdams ieraudzīt viņas smaidošo seju. — Aiona, tas esmu es, — es atkal saucu.

Es uzvilku mugursomu un paskatījos apkārt. Aionas te nebija, taču uz koka sienas pretī logam bija viņas pārsteigums. Tā bija liela glezna, kurā redzams zivju ērglis, kas ķer zivi. Uzgleznota tieši uz sienas. Tā bija tik precīza, līdz pat pēdējai spalviņai. Gar sienu zem tās izlijušas krāsas piles. Viņai droši vien vajadzēja vai veselu mūžību, lai to uzgleznotu.

Es izvilku no mugursomas kēksu un čipsus un noliku tos uz galda, un izritināju guļammaisus uz grīdas.

—    Aiona? — es pacēlu lādes vāku, lai pārbaudītu, vai viņa neslēpjas, taču viņas nekur nebija. Es izliecos pa logu, lai paskatītos atpakaļ uz takas. No viņas nebija ne miņas.

Mākoņi bija kļuvuši pelēkvioleti, kā tumšs zilums pār debess seju. Dienvidos pār kalniem ducināja pērkons. Ja

Aionas drīz nebūs šeit, viņa izmirks. Varbūt aizmirsusi, taču tas nebija viņas dabā.

Es norāpos pa virvju kāpnēm un devos pa taku cerībā viņu satikt. Gāju pa ceļu gar upi, kas savienojās ar vecajiem raktuvju ceļiem, kuri veda lejā uz ciematu. Izžuvušā peļķē dubļiem apķepusi gulēja gara spalva. Es pietupos un pacēlu to un notīrīju ar piedurkni. Tā bija krēmīgi balta ar biezām tumši brūnām strīpām — zivju ērgļa spalva.

Iebāzu to šortu kabatā. Lielas lietus lāses nokrita man pie kājām, liekot maziem putekļu mākoņiem uzvirmot gaisā. Es paskatījos debesīs. Pār kalnu kori brieda liels mākonis, tā ēna uz kalnu fona izskatījās tumša. Atkal nogranda pērkons, šoreiz jau tuvāk. Es sāku skriet. Debesis kļuva tumšākas, un, kad biju sasniedzis ceļu, kas veda ciematā, pat laternas jau bija iedegušās.

Ciemata galā redzēju Aionas māju. Tā bija maza, zema kotedža, balsinājums gadu gaitā kļuvis gluži pelēks. Tai blakus atradās maza, īrnieka pamesta kotedža. Varbūt mēs ar Aionu ceļā samainījāmies. Varbūt viņa jau bija koka mājā. Taču es biju drošs, ka neesmu paskrējis viņai garām. Es zināju, ka viņa ies pa šo ceļu, vienkārši zināju.

Es skrēju pa ceļu uz māju un, pietuvojoties atvērtajiem vārtiem, palēnināju tempu līdz soļiem. Dārzs mudžēja no nezālēm un garām smilgām. Stūrī, tīteņos sapinies, gulēja vecs gultas rāmis, tā sarūsējušās atsperes un noplukušo pārklāju rotāja balti trompešveida ziedi.

No mājas plūda nespodra gaisma. Es tur nekad agrāk nebiju bijis iekšā. Mēs ar Robu mēdzām viens otru izaicināt, pieklauvējot pie durvīm un metoties prom. Slēpāmies krūmos un skatījāmies, kā vecais Maknērs stāv durvīs un mežonīgi krata gaisā savus kruķus.

Ja nu Aionas te nebija?

Jutu, kā sirds krūtīs dauzās.

Es aizgāju pa celiņu un apstājos pie durvīm. Bāli zilā krāsa lēkšķēm lobījās nost.

Es pieklauvēju pie durvīm un gaidīju.

Tajās pavērās tikai maza šķirbiņa.

Es redzēju Aionas vectēvu, baltos rugājus uz viņa sejas, apsārtušu aci un viņa halāta piedurkni.

—    Ko vajag? — viņa elpa smirdēja pēc viskija.

Es gribēju bēgt. — Vai Aiona mājās?

Viņš lūrēja uz mani pa durvju spraugu. — Kelams Makgregors?

—    Jā, mister Maknēr.

Viņš pavēra durvis nedaudz plašāk. — Ienāc, ja vēlies. Tu nevari ilgi palikt. Aiona nejūtas labi. Vasaras gripa. Pašam pirms kāda laika bija pieķērusies.

Es sekoju viņam viesistabā. Man bija jāspraucas garām kaudžu kaudzēm ar kārbām un vecām avīzēm. Istaba smirdēja pēc mikluma un pelējuma, kā puvusi labība. Logs bija aizvilkts ar plāniem, brūniem aizkariem, un stūrī klusi mirguļoja televizors. Aiona bija saritinājusies klubkrēslā un sasegusies ar segām. Izskatījās, ka, par spīti dienas tveicei, viņai ir auksti. Uz grīdas līdzās atradās krūze ar tēju, kam piepilināts vēss piens, un šķīvis ar neapēstu grauzdiņu.

Aionas vectēvs mani cieši uzlūkoja no savu biezo uzacu apakšas. — Nekavējies. — Viņš paņēma pusizdzerto viskija pudeli un aizšļūkāja garām. — Es eju uz gultu, Aiona. Pasauc, ja ko vajag.

Es apsēdos uz vecu avīžu kaudzes viņai līdzās.

—    Sveika, Aiona, — es teicu. — Kā tu jūties?

—    Es šorīt pamodos ar gripu, — viņa teica. Viņa izšņauca degunu saņurcītā kabatlakatiņā, ko paņēma no klubkrēsla.

Es padevu viņai kārbu ar tīriem kabatlakatiņiem, kas atradās uz grīdas.

—    Paldies, — viņa teica. Viņa atgūlās, ar pirkstiem spiezdama pieri.

—   Šķiet, ka galva tūlīt pārsprāgs. Es vienkārši nevarēju aiziet līdz koka mājai. Piedod!

—    Tas nekas, — es teicu. — Citreiz.

Aiona cieši samiedza acis. Varēju redzēt, ka viņa cenšas apspiest raudas.

Es sapratu, ka viņa droši vien jūtas draņķīgi, jo neparko nelaistu garām gulēšanu koka mājā.

—    Glezna ar zivju ērgli ir ļoti skaista, — es teicu.

—    Tev patīk?

Es pamāju un izņēmu spalvu no kabatas. — Es to atradu tev, — es teicu.

—    Zivju ērgļa spalva, — viņa murmināja. — Kur tu to atradi?

Es sāku Aionai stāstīt, bet varēju manīt, ka viņa īsti neklausās. Acis vērās ciet, un viņa grima miegā. Es sēdēju tur, skatīdamies mēmos cilvēkus televizorā. Aionas elpa bija strauja un sekla. Es dzirdēju dēļu krakšķēšanu un dobjo dunoņu, Aionas vectēvam augšstāvā ieveļoties gultā.

Es iespiedu spalvu viņai dūrē un piecēlos, lai dotos prom.

—    Atā, Aiona, — es nočukstēju.

—    Kelam?

—    Jā? — es atsaucos.

—    Pieskati īrisu. Rūpējies, lai viņa ir drošībā.

—   Tu pati varēsi viņu rīt apraudzīt, — es teicu.

—   Apsoli man!

Aiona paskatījās uz mani ar savām nogurušajām acīm.

—   Jā, Aiona, — es teicu. — Protams, es apsolu.

Es sakārtoju segu ap viņu un devos prom.

Laiks ārā bija mainījies. Karsto cementu kapāja lietus. Zibens plaiksnījās neona dzeltenumā.

Pa musonu lietu es devos mājās.

Tā bija pēdējā reize, kad redzēju Aionu.

18. nodaļa

Mani pamodināja lietus pakšķēšana pret guļamistabas logu. Paskatījos pulkstenī — jau bija deviņi. Ilgi biju gulējis. Uzvilku drēbes un paskatījos ārā pa logu. Naktī bija ilgi un stipri lijis. Pagalmā saradušās dziļas peļķes. Kips un Elsija vaukšķēja savā būdā. Es atkal paskatījos pulkstenī un nodomāju, ka tas ir savādi, jo parasti tētis jau būtu viņus izlaidis.

Es nokāpu virtuvē, un, atverot durvis, mamma pagriezās pret mani. Tur bija arī tētis, Greims un Hemišs. Greims ar troksni nolika krūzi uz galda un izbrāzās no virtuves. Tētis un Hemišs neskatījās uz mani. Vai viņi dusmojās? Vai zināja par plānu nakšņot koka mājā?

—   Apsēdies, Kelam, — mamma teica.

—   Ko esmu izdarījis?

Mamma aplika rokas ap mani. — Runa ir par

Aionu, — viņa teica. Mamma mani tik cieši apskāva.

—    Viņa vakar… nomira.

Es atgrūdu mammu. — Nē. Es taču viņu satiku. Es viņu vakar redzēju.

Tētis pienāca pie manis. — Man ļoti žēl…

—   Tā nav taisnība, — es kliedzu. — Ar viņu viss bija kārtībā. Viņai tikai bija vasaras gripa, tikai gripa. — Es paskatījos uz Hemišu. Viņš izskatījās nobālis, nāves baltumā.

—    Es atbraucu tieši no viņas mājām, — viņš teica.

—   Tur bija ātrā palīdzība.

Es atkāpos no viņiem uz durvīm, uzvilku zābakus un sāku skriet. Es skrēju un skrēju. Plaušas kaisa, un krūtis smeldza, bet es neapstājos, līdz nebiju sasniedzis koka māju.

Es uzrāpos pa virvju kāpnēm. No aukstuma man stinga rokas, bet pēdas slīdēja uz slapjajiem sprunguļiem. Es atrāvu vaļā lūku un ierāpos iekšā. Lietus bija iesūcies katrā mājas stūrī. No guļammaisiem pilēja ūdens, kēkss uz galda bija samircis un pārvērties biezputrā. Krāsas no Aionas gleznotā zivju ērgļa bija notecējušas uz grīdas. Visas sīkās detaļas izzudušas. Tagad tas bija zivju ērgļa rēgs.

Es izspēru cepumu kārbu ārā pa lūku un skatījos, kā tā nošķind pret koka saknēm. Gribēju kliegt pilnā rīklē. Gribēju raudāt. Bet asaras vienkārši neritēja.

Es atrāvu vaļā slēģus, un ziemeļvējš trieca tos pret koka sienām. Izliecos ārā pa logu.

—    Aiona ir mirusi, — es kliedzu, — mirusi.

Irisa pagriezās un paskatījās uz manu pusi. Viņa bija notupusies ligzdošanas koka aizvēja pusē. Lāsumaini brūnie spārni saplūda ar zara atlupušo mizu. Tēviņš sēdēja ligzdā. Es nevarēju redzēt jauno putnēnu, taču zināju, ka viņš droši vien tur ir kaut kur saritinājies, cenšoties nesamirkt.

Es līdz pusaugumam izliecos ārā pa logu. — Viņa ir mirusi, — es kliedzu, — mirusi! Bet ko gan tu saproti? Tu esi tikai stulbs putns.

īrisa sabužināja spalvas un ar savām spulgajām acīm vēroja mani. Spējajā negaisā atskanēja viņas trauksmes sauciens: ķl, ķī, ķl.

Es sasitu plaukstas, un īrisa pacēlās gaisā. — Tu esi tikai stulbs, muļķīgs putns.

Es cirtu slēģus pret mājas sienām, un troksnis atbalsojās pār ezeru. īrisa aizlaidās prom pār mežoto kalnieni aiz manis, viņas vēders pret tērauda debesim izskatījās bāls.

Es sēdēju un skatījos ārā, pāri ezeram, vienkārši skatījos. Caur mākoņiem lauzās saules gaisma. īrisa neatgriezās ligzdā. Aiona teica, ka viņa nedēļas beigās dosies prom, lai pārziemotu Āfrikā. Varbūt viņa jau ir devusies prom. Es apsolīju Aionai, ka rūpēšos par īrisu, bet tagad esmu viņu aizbiedējis.

Es biju pusmiegā, kad pār galvu pārsvilpa maigu spalvu brāzma, kam sekoja dobjš troksnis. īrisa nolaidās uz zara līdzās koka mājai. Es knapi varēju paelpot. Viņa bija tik tuvu. Varēju redzēt katru spalviņu un katra naga metālisko izliekumu. Viņa bužināja spalvas un cieši vēroja dienvidu apvārsni.

—    Tu dosies prom, vai ne? — es čukstēju.

Viņa pagrieza galvu un ieurbās mani ar savām spoži dzeltenajām acīm. Viņa skatījās tieši mani. Un pēkšņi, tajā vienā mirkli, es zināju, ka esmu tikpat liela daļa viņas pasaules, cik viņa ir manējās. Mani pārņēma doma, ka varbūt, varbūt kaut kur dziļi savā putna dvēselē viņa zināja par solījumu, ko biju devis Aionai.

15. AUGUSTS 16.10 GMT LIGZDA SKOTIJAS AUGSTIENE

Caur sadrumstaloto saules gaismu Irisa uzlidoja augšā vēsajā, dzidrajā gaisā. Viņa vēl pēdējo reizi apriņķoja ligzdu. Tēviņš kārtoja savas spalvas un ietaukoja tās pēc lielajām lietavām. Viņa atrāvās no ligzdas, ko bija kopīgi uzbūvējuši no zariem un zāles, prom no šovasar pasaulē laistā pusaugušā putnēna uzstājīgajiem saucieniem.

Dienvidu vilinājums tagad bija pārāk liels. Vajadzība lidot — spēcīga. Tā pulsēja viņā: ieprogrammēta dziļi katrā nervā, muskulī un šūnā. Katru dienu saule lēca aizvien vēlāk. Katru dienu debesīs saule liecās aizvien zemāk pretī bāli zilajam dienvidu apvāršņa lokam.

īrisa planēja aukstajā augšupceļošajā vējā. Tas ņirbēja zem viņas spalvām un cēla viņu augšup cauri slīdošajiem mākoņu pavedieniem. Šī bija viņas pasaule — neizmērojamas debesis un atspoguļoti ūdeņi. Viņa lidoja augstu straujajā vējā, atstādama aiz sevis senatnīgo ainavu ar kalnu galotnēm, mirdzošiem ezeriem un plašām upju ielejām.

19. nodaļa

Baznīcā bija vēss. Es klusēdams sēdēju starp Robu un Jūenu, kamēr viņi savā starp sarunājās, un vēroju, kā zeltaini putekļi peld saulstaros, kas ieplūda no augstajiem logiem.

—  Vai antibiotikas iedzēri? — Robs jautāja.

—           Garšo drausmīgi, vai ne? — čukstēja Jūens.

—   Mamma baidās, ka arī es varētu atdot galus no meningīta. Viņa man neliek mieru.

Robs pamāja. — Mana mamma tāpat, ik pēc piecām minūtēm mēra man temperatūru. Neticās, ka atceltas gandrīz divas pirmās skolas nedēļas.

Tas bija Aionas piemiņas dievkalpojums. Mamma un tētis sēdēja aiz manis, un es redzēju Hemišu sēžam gandrīz pašā priekšā. Skolotāji, bērni un vecāki no skolas piepildīja mazo baznīcu. Pa akmens grīdu skrabēja pēdas, un

balsis aizlidoja līdz dzegām. Es iecirtu nagus plaukstās un gaidīju.

Baznīca apklusa, kad tajā ienāca mācītājs Pārsons, kam pa eju lēni sekoja vecais misters Maknērs. Viņam līdzās klumburēja sieviete, paņēmusi viņu zem rokas. Tā bija Aionas māte. Es atpazinu viņu pēc bildes Aionas kulonā, taču nu viņas seja bija pelēka un grumbaina, tumšās acis dziļi iegrimušas. Es nespēju iedomāties, ka viņa varētu būt bijusi dejotāja. Viņas galva bija nokārta, it kā viņa justu visu baznīcēnu pievērstos skatienus.

Mācītājs Pārsons palīdzēja viņiem apsēsties un uzkāpa savā ērgļa spārniem rotātajā kancelē. Viņa balsij skanot pār mūsu galvām, manas domas skrēja kopā ar Aionu pāri kalniem. Divas meitenes no klases nolasīja dzejoļus, bet viena izpildīja solo. Pēc tam mēs visi dziedājām Aionas mīļāko psalmu.

Dievkalpojuma beigās visi stāvējām kājās, kamēr misters Maknērs un Aionas māte izgāja no baznīcas. Viņi apstājās pie mana sola. Aionas māte pagriezās pret mani. Viņas rokas bija sakļautas kā lūgšanā un neganti trīcēja. Viņas āda bija balta kā papīrs un klāta ar smalkiem nobrāzumiem.

—    Kelams Makgregors? — viņa jautāja.

Viņas balss bija vārga un aizsmakusi, it kā viņa ar pūlēm varētu parunāt.

Es pamāju.

—    Šķiet, ka tas tagad pieder tev.

Viņa satvēra manu plaukstu un ielika tajā mazu sirdsveida kulonu ar ķēdīti. Tas bija zelta kulons, ko Aiona vienmēr nēsāja ap kaklu. Es nekad nebiju viņu redzējis bez tā. Aionas māte saspieda manu roku un aizgriezās.

Es atvēru kulonu, bet tad vēlējos, kaut nebūtu to darījis. Vienā pusē bija Aionas bilde, bet otrajā, mazajā sirds formas kulonā, bija mana bilde, maza fotogrāfija, ko atpazinu no klases bildes. Es iebāzu kulonu dziļi kabatā, dusmodamies uz Robu un Jūenu par blenšanu, bet vēl vairāk uz Aionu par bildes ielikšanu.

—    Paskat, kā viņa izskatās, — teica Jūena mamma, noskatīdamās, kā Aionas māte pamet baznīcu. — Liek tīri vai sirdij asiņot.

—    Kauna lieta, — teica Roba mamma, kas stāvēja aiz mums, — ļaut tādam knēvelim kā Aiona dzīvot ar to veci. Lielākoties viņš bija pusskurbulī no viskija, nejēdza pamanīt, ka bērns saslimis.

Mamma pēkšņi uzklupa viņām abām. Šķiet, ka es vēl nekad nebiju redzējis viņu tik niknu. — Ak tā! Un kuram tad ir jākaunas? Kādreiz Fiona bija mūsu draudzene, atceraties? Ko mēs darījām, lai pieskatītu viņas mazo meitiņu? Vai misters Maknērs varēja uz kādu no mums paļauties?

Mamma iebāza roku somā un pasvieda tētim mašīnas atslēgas. — Es eju mājās, — viņa noskaldīja. — Man jāpaelpo svaigs gaiss.

Viņa izbrāzās no baznīcas, un es viņai sekoju uz autostāvvietu un tālāk pa ceļu ārā no ciemata. Mēs gājām klusēdami, mamma soļoja pa priekšu, papēžiem klaudzot pa ceļu.

Bijām gandrīz pie fermas ceļa, kad tētis apturēja mašīnu mums līdzās. Mēs iekāpām, un viņš mūs aizveda pēdējo gabalu.

—    Piedod, ka uzburkšķēju, — teica mamma. — Mani nepamet sajūta, ka vajadzēja vairāk darīt viņu labā.

—    Es zinu, — atbildēja tētis. — Arī visi pārējie tā jūtas.

Tētis apturēja mašīnu pagalmā, un es izkāpu ārā. Manas kājas bija smagas kā svins. Es biju pārguris.

Tētis panāca mani, kad šķērsoju pagalmu. — Es tikko runāju ar Jūena mammu, — viņš teica. — Jūens ir visai sarūgtināts, ka jūs visu vasaru neredzējāties.

Es paraustīju plecus.

—    Jūens tev vienmēr bijis labs draugs, — tētis teica.

Es nospārdīju zābakus no kājām un atgrūdu virtuves

durvis.

—                 Es uzaicināju viņu ciemos, — tētis turpināja.

—    Mamma viņu atvedīs.

—    Es negribu nevienu redzēt.

—     Rīt sākas skola, — tētis teica. — Nāks tikai par labu, ja pirms tam satiksieties.

Es paspraucos mammai garām un iegāju virtuvē. — Es būšu savā istabā.

—   Es pateicu Jūenam, ka aizvedīsi viņu makšķerēt, — sauca tētis. — Viņš nav makšķerējis visu vasaru. Es pateicu, ka aizvedīsi viņu uz ezeru.

Es apgriezos. — Ne jau uz ezeru! Kas tu stulbs esi?

—    Nu jau pietiks, Kelam, — tētis noteica.

—    Bet kā ar zivju ērgļiem? Mēs teicām, ka paturēsim to noslēpumā, — es kliedzu.

—   Tev vajadzīgi draugi vairāk, nekā vari iedomāties, — atbildēja tētis. — Neuzgriez viņiem muguru. Ja nevedīsi Jūenu makšķerēt uz ezeru, to izdarīšu es.

20. nodaļa

Es uzskrēju augšā savā istabā. Biju nikns uz tēti. Negribēju nevienu redzēt. Tālumā dzirdēju mašīnas motoru un, paskatoties pa logu, ieraudzīju pa fermas ceļu tuvojamies mašīnu. Tā apstājās pagalmā, un es vēroju, kā Jūens izkāpj pa aizmugurējām durvīm, viņam sekoja Robs. Arī viņš bija šeit.

—  Kelam, viņi ir klāt, — mamma sauca.

Es aizcirtu durvis un atspiedos pret tām ar muguru.

—  Ko tu dari, Kelam?

Virtuvē zem manas istabas varēju dzirdēt balsis.

Es pārvilku T kreklu un vecus šortus. Pārmetot bikses pār krēslu, no tām izkrita kulons. Es pacēlu to un iebāzu binokļa kastē, ko uzliku uz skapjaugšas.

Mamma atvēra manas istabas durvis. — Jūens un Robs ir atbraukuši, — viņa teica.

Es nikni palūrēju uz viņu. — Es zinu. Es dzirdēju tevi.

Jūens un Robs gaidīja mani virtuvē. Uz galda stāvēja Jūena kaste ar makšķerēšanas piederumiem un makšķeres.

—    Jūens ļoti priecājas par gaidāmo copi, — teica mamma, — tiesa, Jūen?

Es paskatījos uz viņu, viņš knibinājās ap piederumu kastes sprādzēm.

—   Nebūs daudz laika, — es teicu. — Ir jau gandrīz pieci.

Mamma padeva man mugursomu. — Tētis jūs aizvedīs līdz ezeram ar lendroveru, — viņa teica. — Es jums tur sapakoju sviestmaizes un kēksu.

Mēs iekāpām lendrovera aizmugurē un klusēdami sēdējām, kamēr tētis mūs veda līdz ezeram. Pie kājām bija saliktas glābšanas vestes un airi.

Tētis apstājās grantētajā ezera krastā. — Man te šis tas darāms, — viņš teica. — Varat paņemt laivu, ja gribat.

Es izlēcu no mašīnas un nopētīju debesis. No zivju ērgļu tēviņa un putnēna nebija ne miņas. Es zināju, ka viņi ir kaut kur tuvumā. Hemišs teica, ka zivju ērgļu tēviņi un jaunie putnēni nedodas uz Āfriku agrāk par septembra vidu.

—   Nāc, Kelam, — tētis teica.

Mēs visi palīdzējām iestumt mazo laivu ūdenī. Jūens iekrāva savus makšķerēšanas piederumus, mēs ielēcām iekšā, un tētis iestūma mūs.

—    Līdz vēlākam, — sauca tētis.

Es noraudzījos viņam pakaļ krastā. Seklajā ūdenī dejoja dažas vēlas viendienītes, un laivas saceltajos vilnīšos ņirbēja saules gaisma. Mēs griezāmies lēnā lokā, viegli šūpodamies ūdenī. Koku aizvējā gaiss bija silts un mierīgs.

Jūens paskatījās pār ezeru. — Šķiet, ka būs jāairē uz ezera otru galu, — viņš izsaucās. — Tur uz ūdens ir brīze. Laba diena, lai izmantotu Bristoles melno lēkātāju.

—    Junioru makšķerēšanas čempions ir runājis, — teica Robs, iebakstīdams man sānos.

Es nikni paskatījos un uzgriezu viņam muguru.

Robs satvēra airus un sāka airēt, triekdams laivu uz priekšu.

—    Tevi, Rob, var neinteresēt makšķerēšanas smalkumi, — teica Jūens, — taču zivi nevar noķert, ja nezina, ko dara.

—    Un tu būtu tas vietējais eksperts? — jautāja Robs.

Jūens attaisīja savu piederumu kārbu. Mūsu priekšā

iznira paliktņi ar koši krāsotām mākslīgām ēsmām. — Nevar vienkārši izmantot kaut kādu vecu ēsmu, — viņš skaidroja. — Viss atkarīgs no sezonas, laikapstākļiem un tā tālāk. — Viņš paņēma lielu, melnu ēsmu un ar mīlestību to nopētīja. Zem melno spalvu vēdekļa spīdēja āķis.

—    Šis te ir Bristoles melnais. Tas ir lēkātājs. Forele domā, ka tas ir sulīgs kukainis, piemēram, sienāzis, ko atpūtis vējš. Tas ir ideāli piemērots siltai un vējainai vēlas vasaras dienai. Ja tur ir kāda forele, tad ar šo to varēs noķert.

Es izstiepos uz viena sēdekļa un skatījos debesīs, klausīdamies airu duļļu dobjajā skanēšanā un ūdens burbuļošanā zem laivas.

—    Zini, man bija mazliet bail no Aionas, — Robs teica.

Es skatījos, kā augšā peld pūkaini mākoņi. — Reizēm

viņa mēdza būt visai skarba, — es teicu, un man vajadzēja pasmaidīt.

Es paskatījos uz Robu. — Viņa prata pielavīties staltbriedim, — es teicu, — piekļūt rokas stiepiena attālumā.

Atceries, kā viņa ar rokām noķēra foreli todien, kad mēs viņu pirmo reizi redzējām?

Robs nolika airus un ļāva mazajai laivai dreifēt brīzē. Viņš pārlaida plaukstu pār ūdeni un raudzījās savā izkropļotajā atspulgā.

—  Kutināt foreli ir visai atjautīgi, — teica Jūens. — Taču šī, Kelam, — viņš teica, piecēlies laivā stāvus, — šī ir tīrā māksla.

Viņš atvēzēja makšķeri un aizmeta ēsmu pār ūdeni. Tā aizpeldēja pa gaisu un piezemējās ar tālu plunkšķi.

Robs izstiepās otrā sēdeklī un aizvēra acis. — Kā tev šķiet, Kelam, vai launagā būs zivju pirkstiņi un kartupelīši?

—  Smejieties, cik jums tīk, — teica Jūens, muguru uzgriezis, — man launagā būs jauka, trekna forele.

Mēs lēnām dreifējām pār ezeru vēlā pēcpusdienā. Karstajā kūdrainajā gaisā zumēja miljardiem kukaiņu. Kaut kur ganībās nokliedzās kuitala, bet virs manis gaisā piķēja bezdelīgas un svīres.

—  Ir vēl kas ēdams? — Robs prasīja, rakņādamies manā mugursomā.

—  Domāju, ka esi lielāko daļu apēdis, — es atbildēju.

—  Man gribas ēst, — teica Robs. — Kaut ko noķēri, Jūen?

Jūens tikai nikni pablenza uz viņu.

—  Varbūt tu met nepareizi, — Robs teica. — Gribi, lai es pamēģinu?

—  Dienā, kad man vajadzēs mešanas stundu no tevis, es pielikšu punktu makšķerēšanai, — atcirta Jūens.

Es vēroju, kā Jūena makšķeres gals nošūpojas uz priekšu un atpakaļ, pirms viņš pameta ēsmu pār ūdeni. Augstu debesīs virs mums redzeslokā parādījās plaši, svīt

roti zivju ērgļa spārni. Tas riņķoja, pētīdams ezeru. Tas medija. Tas bija Irisas tēviņš, kurš meklē zivi, lai pabarotu putnēnu.

Robs un Jūens aizvien strīdējās.

—  Varbūt tu izmanto nepareizo makšķeri? — teica Robs.

—  Šī ir labākā makšķere, kādu par naudu var nopirkt. Tā ir no oglekļa šķiedras, — atbildēja Jūens.

Zivju ērglis savicināja spārnus planējumā. Tas gatavojās mesties lejā. Es biju to redzējis agrāk, taču ik reizi uzdzina to pašu satraukumu.

—  Varbūt tu izvēlējies nepareizo ēsmu, — neatlaidās Robs.

—  Aizveries taču vienreiz, Rob, — atcirta Jūens. — Šajā ezerā nav nevienas foreles. Es te drīzāk noķeršu zelta zivtiņu. — Viņš atvēzēja makšķeres galu, un ēsma palēcās pār ūdeni.

Zivju ērglis metās lejā. Spārni sakļauti. Galva uz priekšu. Nagi izstiepti.

Neskaidras aprises pāršķēla debesis, un zivju ērglis noplunkšķēja ūdeni blakus Jūena Bristoles lēkātājam. Ūdens izšļācās gaisā. Es domāju, ka zivju ērglis uzreiz izlidos ārā, taču tas pāris reižu savēcināja spārnus un palika sēžam ūdeni, šūpodamies un lūkodamies uz mums.

—  Kas pie velna tas ir? — buldurēja Robs.

—  Zivju ērglis! — teica Jūens.

Tas purināja galvu un vicināja spārnus, celdamies augšup. Tas cīnījās, neatlaidīgi vēcinādamies, nagi iestiepās dziļi ūdeni. Beidzot tas izķepurojās no ūdens netālu no mūsu laivas un noskurinājās, izšļākdams varavīksni dimantā zaigojošajās ūdens pilēs. Zem zivju ērgļa, nagos sagrābta,

bija viena no lielākajām forelēm, kādu es jebkad biju redzējis. Tā bija tik tuvu, ka varēju saskatīt virināmies koši sarkanās žaunas.

Robs gandrīz vai izkrita no laivas aiz smiekliem. Bet Jūens tikai sēdēja muti vaļā. Pirmo reizi mūžā viņš bija palicis pilnīgi mēms.

Jūenu Duglasu kāds bija uzveicis makšķerēšanā.

21. nodaļa

—    Zivju ērglis! — izsaucās Jūens, atkrizdams laivā sēdus. Viņš noraudzījās, kā zivju ērglis aiznes foreli atpakaļ uz ligzdu, kur jaunais putnēns to izrāva no viņa nagiem. — 'lavā fermā ligzdo zivju ērgļi. Kādēļ tu mums neteici?

Es lūkojos laivas ķīļūdeņa ņirboņā. — Tie ir reti, — es murmināju, — aizsargājami.

—    Un tu domāji, ka mēs visiem izpļurkšķēsim, — teica Jūens. Viņš izskatījās aizvainots un dusmīgs. — Tev neienāca prātā, ka vari mums uzticēties?

Es satvēru airus un spēcīgi atvēzēju. — Nebija tā, — es teicu.

—    Vai viņa zināja? — jautāja Robs.

Es pamāju. — Aiona viņus atrada. Viņa tos izglāba… nu, vispār īrisu.

—  īrisu? — Robs iesmējās.

—  Jā, Irisu, — es atcirtu. — Kādēļ tev pilnīgi viss jāpārvērš kaut kādā stulbā jokā? — Es airēju laivu pār ezeru, airi plakšķēja ūdenī. Laiva uzrāpās grantainajā krastā, un es izlēcu ārā un apmetu virvi ap koka celmu. — Es apsolīju Aionai, ka parūpēšos par Irisu. Un es to darīšu. Es viņu pieskatīšu.

Es aizbrāzos pa ceļu. Robam un Jūenam vajadzēja skriet, lai mani panāktu.

Robs satvēra mani aiz rokas. — Piedod, labi?

Es nikns pagriezos pret viņu. — Tu teici, ka esmu galīgais ņerga, atceries?

—  Es biju dusmīgs uz tevi, jo tu mums vairs nepievērsi uzmanību.

—  Tas bija zivju ērgļu dēļ, — es teicu. — Es… — Mana balss aizlūza, un es noslīgu uz mitra apsūnojuša akmens.

Jūens atspiedās pret koku. — Kur viņa ir tagad? Kur ir īrisa?

—  Prom, — es teicu. — Viņa dodas pārziemot uz dienvidiem.

—  Tad jau viss? — jautāja Jūens. — Tev būs jāgaida līdz nākamajam gadam?

Es sēdēju, plūkādams sūnas gabaliņus un virpinādams tos pirkstos.

—  Nē, — es atbildēju.

Nedz Robs, nedz Jūens nebilda ne vārda.

Es nometu sūnas zemē. — Es varu izsekot viņu. Viņai uz muguras ir radio raidītājs. Es redzēšu visu viņas ceļojumu uz Āfriku un atpakaļ.

—  Tu joko? — teica Robs, acis iepletis.

—  Nē, — es teicu. — Mēs ar Aionu palīdzējām piestiprināt raidītāju.

—  Tas gan ir krūti, — nosvilpās Robs. — Kā tu viņu izseko?

Es paraustīju plecus.

Jūens uz mani stingri paskatījās. — Dieva dēļ, Kelam, mēs esam tavi čomi. Vai tu mums neuzticies?

Es paskatījos uz viņiem. Tētim bija taisnība. Viņi bija mani draugi, un tieši tagad viņi bija man vajadzīgi.

—  Protams, es jums uzticos, — es teicu.

—  Nu tad ejam, — Robs teica, paņemdams manu mugursomu. — Nevaru sagaidīt, kad to ieraudzīšu.

Manā guļamistabā Jūens un Robs sēdēja, pārlikuši man pār plecu, kamēr ieslēdzu datoru. — īrisa ir Dienvidfrancijā, — es teicu. — Viņai drīz būs jālido pāri Pirenejiem.

—  Kam tad? — jautāja Robs.

—  Pirenejiem, — atbildēja Jūens, — kalniem starp Franciju un Spāniju.

Es parādīju viņiem, kā ievadīt īrisas kodu, lai mēs varētu sameklēt viņas atrašanās vietu un atainot to GoogleEarth kartēs.

—  Skatieties, — es teicu, — te viņa bija pirms stundas.

25. augusts

19.0              GMT Lurda, Dienvidfrancija 43 05'08.94” Z 0°05'43.43” R Ātrums: 26 km/h Augstums: 1,18 km Virziens: dienvidi Kopējais attālums: 1771,86 km

Robs pārņēma datoru. — Satriecoši, — viņš teica. — Tu vari redzēt visu, kam viņa lido pāri. Paskaties uz šo. — Viņš noklikšķināja uz mazām foto ikonām, kas bija izkaisītas pa kartēm. — Šeit pat ir vietu fotogrāfijas. Paskaties uz tiem kalniem, tie ir iespaidīgi!

Es izvilku dienasgrāmatu un ierakstīju koordinātas.

—  Kas tas? — jautāja Jūens.

—  Dienasgrāmata, — es teicu. — Es tajā pierakstu viņas ceļojumu.

—  Vai varu paskatīties? — Jūens jautāja.

Es padevu to viņam, un viņš lēnām pāršķīra lapas. Es biju iebāzis dažas Aionas skices un gleznas.

—  Ļoti labi zīmējumi, — teica Jūens.

Es pamāju. — Tos zīmēja Aiona.

—  Vai varu ko uzzīmēt? — viņš pajautāja.

Es padevu Jūenam zīmuli un ļāvu viņam uzskicēt bildi lapas apakšā. Viņš pacēla pabeigto zīmējumu un parādīja man. Tas nebija tik skaists kā Aionas, taču man tik un tā patika.

Zīmējumā bija redzami trīs zēni laivā uz ezera un zivju ērglis, kas ūdeni noķēris lielu, brūnu foreli.

22. nodaļa

27. augusts 07.48 GMT Pireneji, Spānija 42°45’28.29” Z 0*21'41.68* R Ātrums: 68,8 km/h Augstums: 3,21 km Virziens: dienvidi Kopējais attālums: 1865,23 km

—   Irisa ir atstājusi Franciju, — es teicu pie brokastu galda. — Tagad viņa ir virs Pirenejiem. Es tikko apskatījos.

—   Ļoti jauki, — teica tētis, ieliedams tasi tējas. — Es ceru, ka viņa ir iepakojusi kruasānus ceļam.

—   Tēt, tas vispār nav smieklīgi.

Mamma pastūma man zem deguna putras bļodu.

—  Viņa lido ļoti augstu, — es teicu, — vairāk nekā trīstūkstoš metru. Tas tik ir kaut kas. Viņa nolido gandrīz septiņdesmit kilometrus stundā. Viņai nu gan ir labs ceļa vējš.

—  Jā, bet tev vajadzēs vairāk nekā ceļa vēju, lai paspētu laikā uz skolu, — teica mamma, ar karoti uzsizdama pa bļodu. — Pirmā skolas diena — tu nevari nokavēt. Tētim vajadzēs tevi aizvest.

Tagad es, Robs un Jūens bijām pēdējā klasē. Vēl viens gads, un mēs pametīsim ciemata skolu, lai mācītos vidusskolā, uz kurieni divdesmit jūdzes jābrauc ar autobusu. Tētis aizveda mani uz skolu un izlaida pie vārtiem.

Skanēja zvans, tādēļ es steidzos uz mūsu jauno klasi.

Robs nometa savu somu uz galda līdzās man. — Vesels gads ar misis Viklovu, — viņš novaidējās.

—  Viņa mācīja manu tēti, kad viņš gāja skolā, — piebilda Jūens, atkrizdams krēslā.

—  Viņa ir senila, — paziņoja Robs.

Jūens pamāja. — Tētis zvēr, ka viņā rit kalnu troļļa asinis.

Es iebikstīju Jūenam, kad misis Viklova iesoļoja pa durvīm.

—  Labrīt, klase! — viņa nobļāvās.

Klase apklusa, kad viņa pagriezās, lai nikni palūrētu uz mums trijiem, pirms sākt rakstīt uz tāfeles.

—  Jūs priecāsieties dzirdēt, ka uzsāksim semestri ar projektu par pilīm un nocietinātām pilsētām, — viņa teica. — Mēs pētīsim, kādēļ tās tika būvētas un kā cilvēki tajās dzīvoja. Strādāsiet grupās. Izpētiet, cik daudz varat, un iepazīstiniet klasi ar projektu.

Robs, Jūens un es apsēdāmies pie brīva datora un meklējām ar atslēgvārdu “pilis”.

—  Varbūt Edinburgas pils — tā ir ļoti forša, — ierosināja Jūens.

—  Pagājušajā gadā gandrīz visi par to rakstīja, — teica misis Viklova. — Es vēlos dzirdēt ko citu.

Jūens kaut ko nomurmināja zem deguna, kad misis Viklova bija izgājusi no klases.

Robs griezās krēslā mums līdzās. Es meklēju visās bērnu tīmekļa vietnēs, bet nekas īsti neiekrita acī. Es spēju domāt tikai par to, kur šobrīd atrodas īrisa. Ko viņa redz? Vai ir pārlidojusi Pirenejus?

—  Nu taču, Rob, — es mudināju. — Neceri, ka mēs paveiksim visu darbu.

Robs piešvīkstēja klāt un ietrieca savu krēslu manējā.

—  Labi, kustamies! — viņš teica. Robs ievadīja īrisas kodu.

—  Ne jau šeit, Rob, — es šņācu. — Mēs taču negribam, lai kāds pamana.

—  Nu, beidz, — teica Robs. — Troļļa ģīmis ir izgājis.

Pagāja mūžība, līdz dators atvēra GoogleEarth. Pulksteņa taimeris griezās un griezās.

—  Krēslu sacīkstes! — paziņoja Robs. — Piedalies?

Tā bija mūsu izklaide. Mēs sacentāmies viens ar otru,

griezdamies riņķī grozāmajos krēslos no pašas zemākās pozīcijas līdz augstākajai un tad atpakaļ.

—  Trīs… divi… viens… AIZIET! — sauca Robs.

Un mēs griezāmies. Kā traki. Es turēju rokas un kājas piespiestas ķermenim. Uz riņķi, uz riņķi, uz riņķi vien mēs griezāmies. Izplūduši Robs un Jūens virpuļoja man līdzās.

Mans krēsls ar skaļu troksni sasniedza zemāko pozīciju.

—  Es uzvarēju, — es saucu. Jūens bija otrais, taču viņš skatījās man pāri pavisam nobālis.

—  Kelam Makgregor!

Es pagriezos, un man asins sastinga dzīslās.

Aiz manis, rokas sānos iespiedusi, stāvēja misis Viklova. Viņa pagriezās pret klasi. — Šķiet, ka misteram Makgregoram un viņa draugiem pietiek laika spēlēt spēlītes.

Visi blenza uz mums. Klase bija apklususi.

—  Paskatīsimies, ko šie trīs ir atraduši savai izpētei, — teica misis Viklova, pasperdama soli tuvāk datoram.

Robs pastiepās un nospieda dažus taustiņus uz tastatūras. Es gribēju izraut kontaktligzdu no sienas. Pēc dažiem mirkļiem visi varēs apskatīt Irisas noslēpumu.

—  Nu, puiši, — noskaldīja misis Viklova.

Robam bija laiks nospiest vēl vienu taustiņu. Misis Viklova apsēdās un raudzījās ekrānā. Viņa pacēla uzacis un paskatījās uz mani. — Nezināju, ka interesējaties par Ziemeļspāniju, precīzāk, par Pirenejiem.

Es paskatījos uz Jūenu, taču mēs neko nevarējām darīt.

Misis Viklova pagrieza ekrānu pret klasi. — Labi pastrādāts, Kelam, Rob un Jūen, — viņa uzslavēja.

Es paskatījos uz ekrānu. Tajā nebija redzama nedz īrisa, nedz viņas veiktais maršruts pār kalniem. Tā vietā tur bija raksts par visskaistāko pili, kādu jebkad biju redzējis. Tai bija tornīši un augsti mūri, un tā bija izslējusies kāda augsta kalna pašā virsotnē, kā pašas pasaules galā.

—  Castillo de Loarre, — teica Robs lauzītā spāņu valodā, — augstu Pirenejos.

Misis Viklova savilka uzacis. — Labs darbs, puiši, — viņa teica, — tā turpināt!

Kad viņa bija aizgājusi klases otrā pusē, es pagriezos pret Robu. — Kā tu šito atradi?

Robs iesmējās. — Gatavā cūcene! — viņš teica. — Es uzklikšķināju uz tuvākās bildes līdzās Irisas atrašanās vietai, vienkārši lai novērstu uzmanību. Nespēju noticēt, kad parādījās šis attēls. Es uzklikšķināju uz saites, un te nu tā ir.

Es ciešāk paskatījos uz ekrānu. — Satriecoši, vai ne? — es teicu. — Padomājiet tik, ka viņa lidojusi pāri šai pašai pilij pirms nepilnas stundas. Varbūt tā ir viena no viņas orientieriem.

—  Lai paliek, — teica Robs, ar roku izbraukdams caur matiem. — Tas putns tikko izglāba mūsu ādu.

27. augusts 11.15 GMT Loare, Ziemeļspānija 42°18'49.42” Z 0°37’29.39" R Ātrums: 2S,G km/h Augstums: 1,42 km Virziens: dienvidi Kopējais attālums: 1908,34 km

23. nodaļa

Mēs katru dienu sekojām Irisas ceļojumam. Lai sasniegtu Spānijas dienvidus, viņai vajadzēja trīs dienas. Viņa gandrīz nedēļu uzkavējās netālu no ūdenskrātuves, pirms devās tālāk pāri Gibraltāra jūras šaurumam. Es piezvanīju Hemišam, lai pateiktu, ka viņa ir devusies uz Āfriku. Hemišs man pastāstīja, ka agrāk bijis Gibraltārā un redzējis daudz dažādu gājputnu, kas gaida pareizos apstākļus, lai varētu šķērsot šaurumu. Viņš teica, ka tas atgādināja lidostas uzgaidāmo telpu dažādiem putniem, kas ķildojas par vietu, līdz pareizais vēja virziens vai skaidras debesis ļauj tiem šķērsot jūru.

Taču es raizējos par tuksnesi. Kartē pār Ziemeļāfriku pletās milzīgais Sahāras tuksnesis. Bildēs bija redzamas nebeidzamas smilšu kāpu jūras. Es lasīju, ka akmeņi ir tik

karsti, ka uz tiem var cept olas, bet smilšu vētras ir tik spēcīgas, ka var noraut ādu. Bija grūti noticēt, ka Irisa lidos pāri šai kurtuvei bez ūdens, ko padzerties vai kur noķert kādu zivi.

Un tad manas lielākās bailes pārvērtās realitātē.

No Irisas nepienāca signāls.

Es piezvanīju Hemišam.

—  Varbūt viņa ir patvērusies klintīs, — viņš mierināja. — Ja saules baterija tumsā izlādējas, tā nevar pārraidīt signālu.

—  Bet ir taču dienas vidus, — es teicu. — Viņai būtu jālido. Tur ir pietiekami saules. Tā taču ir Sahāra.

—  Es zinu, — nopūtās Hemišs. — Mums vienkārši būs jāgaida. Tas ir viss, ko varam darīt.

Es tonakt gandrīz ne aci neaizvēru. Agri pamodos un ievadīju Irisas kodu datorā.

11. septembris SIGNĀLA NAV

—  Esmu viņu pazaudējis, tēt, — es teicu. — Vakar nepienāca signāls. Viņa ir ielidojusi pārāk tālu Sahāras austrumos.

Tētis pacēla manas guļamistabas aizkara malu. Ārā vēl bija tumšs, un pa logu sitās slapjš sniegs. — Man vajag palīdzību pie aitām, Kel. Mums viņas jānoved lejā no kalniem.

—  Viņa ir simtu septiņdesmit astoņu kilometru attālumā no ūdens.

—  Es gribu apraudzīt pāris klibu aitu.

—  Sahārā vēl nav uzaususi gaisma. Varbūt, kad saule skars raidītāja baterijas, mēs atkal viņu atradīsim.

Tētis paskatījās uz mani. Man šķita, ka viņš neklausījās, ko es runāju, taču bija dzirdējis visu.

—  Kel, — viņš teica, — es arī vēlos, lai Irisa būtu drošībā, taču no tā, ka visu dienu sēdēsi, galvu piebāzis pie monitora, nekas nemainīsies. Viņa ir savvaļas putns skarbos apstākļos. Tu to zini. Tu nekādi viņai nevari palīdzēt. Tagad viņa ir pati par sevi.

—  Bet viņa ir cīnītāja, tēt. Vai ne? — Es paskatījos monitorā, tieši tajā vietā, no kurienes pienāca pēdējais signāls. Katru ceļojuma dienu es GoogleEarth programmā pietuvināju viņas atrašanās vietu. Es panoramēju ainavu, pār kuru viņa lidoja. Bija tā, it kā es būtu kopā ar viņu. It kā visu ceļu lidotu viņai līdzās.

—  Nāc, Kel, — tētis aicināja. — Paēd brokastis un palīdzi man ar aitām. Varbūt vēlāk varam aiziet līdz zivju ērgļu ligzdai un nostiprināt to pret vētru. Šonakt būs stiprs vējš. Parūpēsimies, lai ligzda viņu sagaidītu nākampavasar. Tas ir viss, ko varam darīt.

Es pagriezos, lai izslēgtu datoru, taču pirms paspēju nospiest taustiņu, ekrānā iemirdzējās mazs, oranžs punktiņš. Punktiņš, kas varēja nozīmēt tikai vienu. — Viņa ir atpakaļ, tēt! — es saucu. — Ir signāls. Re kur tuksnesī. Tas ir viņas signāls.

Tētis palūrēja ekrānā un pabužināja man matus. — Jā, — viņš pasmaidīja. — Varbūt viņa šobrīd mērcē pirkstus zaļā oāzē un viņai līdzās ir vēss, atspirdzinošs dzēriens.

—  Tēt! — es viņu iedunkāju, taču nevarēju beigt smaidīt.

11. septembris 5.30 GMT Sahāras tuksnesis 31°30'08.84” Z 0°A1’37.21" A Ātrums: 0 km/h Kopējais attālums: 3812,02 km

īrisa atvēra acis un sabužināja spalvas. Pār apvārsni pletās bāli oranža ausma. Nemanīja nevienu orientieri, nevienu zaļu oāzi vai spožu upes joslu. Vien tālumā nebeidzami pletās gaiši zeltainās kāpas.

Visu dienu un nakti bija plosījusies smilšu vētra. Tā bija aizpūtusi īrisu tālu tuksnesī, kur viņa atrada patvērumu zem klints atseguma. Smilšu graudiņi bija ielīduši viņai mutē un nāsīs un berza maigo ādu zem dūnām. Pēda, kurā bija atvērusies vecā brūce, bija uztūkusi un sūrstēja, bet garās spārnu spalvas karstumā kļuvušas sausas un trauslas. Viņa sāka tās tīrīt un ietaukot, lai visi akoti atkal būtu gludi un noslēgti.

Saulei uzliesmojot debesīs, īrisa pacēlās uz augšu virmojošajās gaisa spirālēs. Visu dienu viņa dreifēja uz dienvidrietumiem. Tuksneša saule dedzināja muguru, bet pusdienu smiltis spoži spīdēja acīs. Saulei virzoties lejup uz apvārsni, īrisa līdz ar to noslīga lejā pa atvēsinošajiem gaisa slāņiem.

Lejā, pāri augstajām kāpām, vilkās cilvēku un kamieļu rinda, to garās, tumšās ēnas iespiedās zeltainajās smiltīs. Kad īrisa lidoja tiem garām, kāds bērns, kas jāja augstu kamieļa mugurā, norādīja uz viņu ar pirkstu. Dziļi īrisā uzvirmoja atmiņas par tālu, aukstu zemi, atmiņas par viņā raugošos bērnu, par bagātīgām zvejas vietām un dziļiem ūdeņiem. Atmiņas pacēla viņu un uznesa augstāk. Un dziestošajā gaismā parādījās zaļš koku puduris un krūmāji, bet aiz tā visbeidzot gabaliņš rietošās saules atstarojās platas upes ūdeņos.

24. nodaļa

Turpmāko nedēju laikā es aprakstīju Irisas ceļojumu savā dienasgrāmatā un lejupielādēju fotogrāfijas no vietām, kam viņa lidojusi pāri. Viena no tādām bija savādā Sahāras acs Mauritānijā — liels apļveida raksts tuksnesī, ko NASA zinātnieki var redzēt no kosmosa. Viņa lidoja pār pilsētām ar dīvainiem nosaukumiem, piemēram, Ksarelbarka un Butilimita. Tur bija fotogrāfijas, kur redzams, kā milzīgās kāpās pamazām pazūd veseli ciemati un kamieļu karavānas dodas pretī bālam tuksneša saullēktam.

īrisas ceļojums aizveda viņu uz dienvidiem un rietumiem Senegālā un Gambijā. Viņas lielajam pārlidojumam pienāca gals Gambijas upes krastos, netālu no tās ietekas jūrā. Es aplūkoju apkaimes fotogrāfijas. Tumši zaļi mangrovju dumbrāji un palmas, kas aizstiepās līdz pat ūdens

malai. Bēguma laikā noapaļotajos, dubļainajos krastos gulēja krokodili. Lidzās koši krāsotām laivām zvejnieki laboja tīklus.

23. septembris

08.00

Mangrovju dumbrājs, Gambija 13°16’28.05" Z 16°28’58.14” R Ātrums: 0 km/h Kopējais attālums: 6121,23 km

Šī ainava tik ļoti atšķīrās no Skotijas ezeriem un kalniem. Turklāt viņai vajadzēja tikai trīsdesmit deviņas dienas, lai paveiktu visu šo ceļu. Hemišs teica, ka daži zivju ērgļi, ko viņi izseko, paveikuši ceļu daudz īsākā laikā.

Pēc tam Irisas signāls katru dienu pienāca no vienas un tās pašas vietas. Viņas lidojuma raksts veidoja zigzagu pār mazu upes līci, kur viņa zvejoja, un atpakaļ uz kokiem upes malā, kur atpūtās. Izskatījās, ka viņa ir iekārtojusies, un es vairs tik bieži nepārbaudīju viņas atrašanās vietu. Man bija jāgaida līdz martam, kad viņa sāks pārlidojumu atpakaļ uz ziemeļiem, uz Skotiju.

Es apsēdos pie datora savā istabā, lai pārbaudītu viņas atrašanās vietu. Es nebiju pieteicies programmai kādas pāris dienas. Ieslēdzu datoru, lai ievadītu Irisas kodu.

Pret istabas logu noskanēja akmens.

Es atvēru logu un ieraudzīju pagalmā Robu un Jūenu, kuri sēdēja uz saviem divriteņiem.

—  Tu nāksi, Kelam? Mēs dosimies uz augšējām takām.

Es paskatījos uz kalniem. Oktobra saulē koki gailēja sarkani zeltaini. Diena bija ideāla.

—  Nāku, — es saucu. Irisai vajadzēs pagaidīt. Es izslēdzu datoru un paķēru plīša jaku.

Robam galvā bija spoža, jauna ķivere — melna ar sudraba strīpām.

—  Dāvana no mammas, — Robs paskaidroja. — Troļļa ģīmis viņu uzaicināja uz tikšanos. Domāju, ka esmu sprukās, bet Troļļa ģīmis tikai gribēja pateikt, cik man labi veicas. Aizrautīga pieeja ģeogrāfijai, — tā viņa sacīja.

—  Nespēju iedomāties, kādēļ, — nosmaidīja Jūens. Mēs devāmies ārā pa fermas aizmuguri. Pat Robam

vajadzēja stumt riteni kalnā. Mēs stūmām un vilkām riteņus augšup pa grambainajiem, izžuvušajiem strautiņiem un aitu takām. Kad sasniedzām galu, atkritām viršos.

—  Tā vēl tepat, — teica Jūens.

Viņš skatījās uz zivju ērgļu ligzdu, kas atradās salā. Kopš putni to pametuši, bijušas dažas vētrainas naktis.

—  Tētis un Hemišs uzkāpa kokā un to nostiprināja, — es teicu.

—  Kā tev šķiet, kādēļ tie putni migrē? — jautāja Robs.

—  Kādēļ tā ņemties? Kāpēc nevar palikt tepat?

—  Ziemā droši vien pārāk auksts, — es atbildēju.

—  Kādēļ tad viņi nepaliek Āfrikā, — neatlaidās Robs,

—  kur ir karsts un vienmēr pilns ar zivīm?

Es paraustīju plecus. — Varbūt ligzdām šeit ir drošāk. Pie mums taču nav pērtiķi vai čūskas un tamlīdzīgi radījumi, kas apēd olas un mazos putnēnus.

—  Daži cilvēki tās zog, — iestarpināja Jūens.

—  Kaut kādi ķertie, — es teicu. — Tā saka Hemišs.

—  Uz priekšu, — teica Robs.

Mēs sekojām viņam pa augšējo taku gar kalna kori. Braukšana bija gluda, bija jāpārlido vien dažām ieplakām,

un jau bijām otrā pusē. Ezerā atspoguļotās debesis bija zilas kā vasarā.

—  Ei, te lejā, — sauca Robs. Viņš pagrieza riteni lejup pa stāvu taku caur priežu silu. — Slaloma treniņš!

Mēs sekojām aiz Roba gar kokiem. Zari bija tik zemi, ka vajadzēja pieliekties, lai mani nenotriektu lejā. Izbrāzāmies no tumšā sila atklātā meža daļā, ko tētis bija izcirtis un pārstādījis ar vietējiem kokiem. Pašāvāmies garām jaunajiem kociņiem, kas bija nožogoti no briežiem, un traucāmies lejā ozolu un savvaļas ķiršu mežā, kas auga gar ezeru.

Robs ar slaidu loku apstājās baltu laukakmeņu apli. Es nebiju pamanījis, ka esam tik ļoti pietuvojušies mājai kokā. Tā bija tikai dažu jardu attālumā.

—  Kas šī ir par vietu? — jautāja Robs. — Mēs šeit nekad agrāk neesam bijuši.

Jūens bija nokāpis no riteņa un apstaigāja laukakmeņu apli. — Izskatās, it kā tie būtu te novietoti, — viņš teica.

—  Iesim, — es mudināju.

—  Mēs tikko ieradāmies, — Robs iebilda. Viņš uzrāpās uz viena laukakmeņa. Viņa sejā atmirdzēja saulstars.

—  Ideāli, — viņš noteica.

Viņš atspiedās pret laukakmeni un aizvēra acis. Ja viņš tagad paskatītos augšup, tieši virs sevis ieraudzītu koka māju. Es negribēju viņiem par to stāstīt. Vēl ne. Es nespēju tajā atgriezties. Es stūmu riteni lejā uz ceļu, kas veda gar ezeru, un gaidīju.

—  Kas tev kaiš, Kel? — sauca Jūens.

—  Es mirstu badā, — es atbildēju. — Paskatīsimies, vai mamma mums kaut ko iedos.

Robs steigšus pievienojās, un mēs lēnām mināmies prom. Asins sarkanas rudens lapas peldēja ezera tumšajos ūdeņos un saķepa kopā gar krastu.

—  Kas tas tāds? — jautāja Jīiens.

Ezera tālākajā galā bija redzams zilā kreklā un džinsos tērpts stāvs.

—  Tas ir Hemišs, — es atbildēju. — Viņš ir dabas aizsardzības dienesta darbinieks, par ko stāstīju.

Es pastūmu riteni garām Robam un braucu visiem pa priekšu.

—  Čau, Hemiš! — es sveicināju.

Robs un Jūens apstājās mums līdzās.

—  Tas ir Robs, — es iepazīstināju, — bet tas — Jūens.

Hemišs viņiem pamāja ar galvu, taču viņa seju nerotāja ierastais, līksmais smaids.

—  Neizskatās diez ko labi, vai ne? — viņš jautāja.

—  Kas tad? — Man nebija ne jausmas, par ko viņš runā.

—  īrisa, — viņš atbildēja. — Neesi pamanījis?

—  Kādu dienu vai divas neesmu skatījies, — es atbildēju.

Hemišs pakratīja galvu. — Viņa nav izkustējusies no vietas trīs dienas. Signāls pienāk no mangrovju purva. Viņa nav lidojusi zvejā vai meklējusi jaunu atpūtas vietu. Neizskatās labi.

Es iespēru pa zemi. — Man vajadzēja pārbaudīt, — es teicu.

—  Tu jau tur neko nevari darīt, — teica Robs.

—  Es devu vārdu, — es teicu. — Es apsolīju Aionai, ka parūpēšos par īrisu.

—  Robam taisnība, — teica Hemišs. Viņš uzlika roku man uz pleca. — Tu neko nevari darīt. Zivju ērgļiem uzglūn

daudz briesmu. Tikai izsekojot viņus, mēs uzzinām, cik daudzi izdzīvo garo pārlidojumu.

Es nopurināju Hemiša roku. — Es apsolīju, — es atkārtoju.

—  Kelam… — Hemišs sauca.

—  Es kaut ko izdomāšu, — es kliedzu. Es aiztraucos pa grambaino ceļu gar ezeru, taču man acu priekšā vīdēja vien samudžināts ūdensceļu labirints, kas iestiepjas tumši zaļā mangrovju dumbrājā.

25. nodaļa

—  Pilnīgi izslēgts.

—  Bet kādēļ ne? — es jautāju.

Mamma nometa kastroli uz galda. — Pirmkārt, mēs nevaram to atļauties. Otrkārt, vairākas nedēļas pirms plānotā brauciena jāveic tonna injekciju un jādzer tabletes pret malāriju. Treškārt, Dieva dēļ, tev ir tikai vienpadsmit gadu. Atbilde ir nē, Kelam. Tu nebrauksi uz Gambiju un punkts!

Es piecēlos. — Man negribas ēst, — es teicu.

—  Apsēdies, Kelam, — tētis teica. Viņš man uz šķīvja uzkrāva kaudzi kartupeļu. — Pat tad, ja mēs turp aizbrauktu, ko tālāk? Mēs neko par turieni nezinām. Kā mēs viņu atradīsim mangrovju birzī? Tas būtu tāpat kā meklēt adatu siena kaudzē.

—  Tad tas ir viss? — es kliedzu. — Tā vienkārši padoties?

—  Jā, Kelain, — tētis atbildēja. — Tieši to mēs darīsim. No šejienes mēs neko nevaram darīt. Viņa ir savvaļas putns. Tu to zini.

Es nometu nazi un dakšu uz galda un aizskrēju uz savu istabu. Es ieslēdzu datoru un meklēju Irisas signālu. Tas nebija pārvietojies trīs dienas. Kā gan es varēju nepamanīt? Man vajadzēja viņu uzmanīt. Man vajadzēja pārbaudīt. Es pietuvināju attēlu, cik vien varēju. Es gandrīz varēju saskatīt atsevišķus kokus. Kaut kur tur bija Irisa. Es gribēju iebāzt roku datorā un paņemt viņu.

Varbūt es kaut kā pats varētu aizbraukt uz Gambiju. Es izpētīju tūristu informāciju timekli. Gar krastu bija simtiem viesnīcu, bet iekšzemē gar upi bija mazāki kempingi un eko mājas. Visiem bija adreses un timekļa vietnes.

Nu bet protams!

Man jāsazinās ar kādu cilvēku Gambijā, kas varētu atrast Irisu.

Es rakstīju vienu e-pastu pēc otra uz viesnīcām, eko mājām, uzņēmumiem, kas specializējas putnu vērošanas braucienu organizēšanā. Es aizrakstīju kādai draudzei un slimnīcai. Es pat centos aizrakstīt e-pastu Gambijas valdībai.

Tagad viss, ko varēju darīt, bija gaidīt.

Tētis uznesa vakariņas uz manu istabu. — Man žēl, — viņš teica. Viņš nolika šķīvi uz galda man līdzās. — Tu zini, ka tā nav tava vaina.

Es nopūtos. — Man vajadzēja viņu uzmanīt.

Tētis aplika rokas man ap pleciem. — Tā nav tava vaina, ka Aiona nomira.

Es tikai raudzījos tumši, tumši zilajā datora ekrānā.

26. nodaļa

Nākamajā dienā Robs un Jūens pēc skolas atnāca kopā ar mani uz mājām.

—  Kāds ir atbildējis? — jautāja Jūens.

Es pakratīju galvu. — Nē, tikai divi e-pasti, kas tika atsūtīti atpakaļ, jo nesasniedza adresātu, un vēl viena reklāma ar lētiem lidojumiem un viesnīcām.

Robs apsēdās pie mana galda. — Nu tad, — viņš mudināja. — Paskatīsimies, vai kāds nav atbildējis. — Viņš ieslēdza manu datoru.

Mēs ar Jūenu noliecāmies pār viņa plecu. Pagāja vai gads, līdz dators iesila.

Robs pieslēdzās maniem e-pastiem.

—  Lūdzu, kaut tur būtu e-pasts, — es domāju.

Robs nospieda ikonu “nosūtne/iesūtne”.

Es nespēju atraut acis no ekrāna.

Ielādē ziņojumus.

Saņemts viens ziņojums.

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 8. oktobris, pīkst. 15.30 GMT

Temats: Sveiks, Kelam!

Sveiks, Kelam!

Mani sauc Dženeba Kā. Doktors Džavara atvēra Tavu e-pastu un lūdza, lai es Tev uzrakstu. Viņš teica, ka tā es uzlabošu savu angļu valodu. Es domāju, ka tas ir tikai aizbildinājums un dr. Džavara cer nedaudz atpūsties no maniem jautājumiem. Varbūt kādu dienu es būšu tikpat laba ārste, cik viņš, un kāds uzdos jautājumus man. Taču tas ir labi, jo man nekad agrāk nav iznācis darboties ar datoru. Man patīk bilde ar Tavu putnu.

Man žēl, bet es to neesmu redzējusi. Es esmu slimnīcā, kas ir pārāk tālu no upes. Taču esmu redzējusi tādus putnus ķeram zivis upē netālu no mana ciemata. Mēs tos saucam par kulandžango. Tiem patīk ķert zivis, kad upē ir paisums vai bēgums. Mans tēvs ir zvejnieks, un viņš vienmēr priecājas redzēt atgriežamies kulandžango jeb zivju ērgļus, kā jūs tos saucat. Tie nes veiksmi un ļauj noķert daudz zivju. Kad rit tētis un brālis atnāks mani apciemot, es palūgšu, lai viņi pameklē Tavu putnu.

Skotija ir ļoti tālu. Es tikko paskatījos kartē.

Dženeba (10 gadi)

Vai tu esi zēns vai meitene? Es esmu meitene.

Robs uzsita ar rokām pa galdu. — Rezultāts! — viņš iesaucās.

Jūens blenza ekrānā. — Tu to paveici, — viņš teica. — Tu to nudien paveici!

Es nespēju beigt smaidīt. — Nespēju noticēt, — es teicu. — Tur tiešām ir kāds, kurš mums var palīdzēt. Tagad mēs atradīsim Irisu. Es zinu, ka mēs viņu atradīsim.

—  Tad uzraksti atbildi, — teica Robs.

—  Ko, tagad? — es iesaucos. — Viņai? Dženebai?

Robs pamāja. — Kam tad vēl?

Manas rokas planēja virs tastatūras. Es paskatījos uz Jūenu. — Ko man rakstīt?

Jūens izbolīja acis. — Vienkārši uzraksti lielu paldies un palūdz, lai pasaka, kad atradīs īrisu.

—  Labi, — es teicu. — Labi. — Es dziļi ieelpoju un sāku rakstīt…

No: Kelams

Nosūtīts: 8. oktobris, pīkst. 16.43 GMT

Temats: meklēju īrisu

Sveika, Dzeneba!

Liels paldies, un, lūdzu, atraksti, ja atrodi īrisu.

Kelams (2ēns, 11 gadi)

—  Tā, — es teicu. — Drusku par isu.

Robs atgāzās krēslā. — Ir okei, — viņš teica. — Vienkārši sūti prom. Nav ko blenzt uz to.

Es nospiedu ikonu “sūtīt” un skatījos, kā ziņojums pazūd. — Tagad mēs varam tikai gaidīt, — es noteicu.

Pēc vakariņām apskatījos Irisas atrašanās vietu, taču viņa bija pilnīgi pazudusi no ekrāna.

Ir gandrīz vakars, es sev teicu. Saules baterija nav uzlādēta, tā nevar nosūtīt signālu. Taču dziļi manī nemierīgi virmoja bailes. Man bija jātic rītdienai. Man bija jātic, ka Irisa vēl ir dzīva.

27. nodaļa

Nākamajā rītā pamodos ar sāpošu kaklu. Bija auksta un pelēka sestdiena. Tētis bija agri aizbraucis uz tirgu, bet Greims devies nedēļas nogali pavadīt ar draugiem. Mamma satina mani segā un nosēdināja televizora priekšā. Es gandrīz visu dienu pavadīju nekustīgi, izņemot brīžus, kad pārbaudīju e-pastu.

Es biju saņēmis vienu atbildi no uzņēmuma, kas organizē putnu vērošanas braucienus, un tajā bija rakstīts, ka viņi nerīko braucienus uz to Gambijas daļu.

Taču nekā no Dženebas.

Es skatījos, kā senā grīdas pulksteņa rādītāji lēnām rāpo pa riņķi. Pēcpusdienas gaisma ārā pārvērtās mijkrēslī. Televizors bez mitas vervelēja: multenes, futbols, viktorīnas un golfs. Tētis atgriezās ar līdzi ņemamo ēdienu no ķīniešu restorāna un kolas pudelēm.

—  Skat, kas atnācis, — tētis teica.

Ienāca Hemišs un apsēdās man līdzās uz dīvāna. — Es dzirdēju par tavu e-pastu, — viņš teica. — Tas ir superīgi. Tu patiešām sazinājies ar kādu, kurš varētu atrast Irisu.

Es paraustīju plecus. — Izskatās visai riskanti, — es teicu. — Šodien neesmu saņēmis atbildi no gambiešu meitenes.

Mamma ienāca ar bļodām, kurās bija vista ķīniešu gaumē, un nolika tās uz maza galdiņa pie televizora.

—  Tu teici, ka kaut ko izdomāsi, — teica Hemišs.

—  Es par vēlu iedomājos, — es atteicu.

—  Tu to nezini, — iebilda tētis. — Tu esi ticis tik tālu, kad visi citi jau bija gatavi padoties.

—  Tas jāieskrāpē skurstenī, — smējās mamma. — Tētis nekad neatzīstas, ka ir kļūdījies.

—  Es nejokoju, — turpināja tētis. — Tas tikai parāda, ko tu vari sasniegt, ja patiešām kaut ko vēlies.

Hemišs pamāja un paņēma bļodu un irbulīšus. Es nebiju izsalcis, tāpēc atstāju viņus skatāmies televīzijas spēli un vilku savu segu augšā pa kāpnēm.

Es ieslēdzu datoru un gaidīju.

Nākamais e-pasts no Dženebas pienāca tikai pirms gulētiešanas laika.

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 9. oktobris, pīkst. 21.00 GMT

Temats: meklēju Irisu

Sveiks, Kelam!

Diemžēl nekādu jaunumu.

Šodien tētis un brālis devās zvejot un meklēja īrisu. Es

vēlos, kaut būtu varējusi doties viņiem līdzi, taču es nevaru. Ar viņiem devās Makss — rezidents no Amerikas. Viņš izmantoja savu GPS, lai viņu atrastu. Makss teica, ka viņi ir aizgājuši līdz vietai, no kuras pienāca pēdējais signāls, taču viņas tur nebija.

Kulandžango zvejniekiem ir ļoti svarīgi. Mans tētis teica, ka apmeklēs marabu. Viņš ir mūsu ciemata viedais. Marabu ir akls, taču redz to, ko citi neredz. Varbūt viņš var palīdzēt atrast īrisu. Šodien mans tēvs nenoķēra nevienu zivi.

Es ceru, ka rīt varēšu Tev atsūtīt labas ziņas.

Dženeba

Es piezvanīju Hemišam pa mobilo. Pastāstīju, ka viņi neatrada īrisu vietā, no kuras pienāca viņas pēdējais signāls, kas tagad ir nozudis. Es gandrīz varēju tālrunī sadzirdēt Hemiša vilšanos. Viņš teica, ka, iespējams, raidītāju turošās siksnas ir pārplīsušas, un tas nokritis. Galu galā, tie nebija mūžīgi. Varbūt ar viņu viss ir kārtībā, un viņa kaut kur lidinās.

Taču es zināju, ka tikpat labi viņa varēja būt kāda krokodila vēderā.

Bija pagājušas piecas dienas, kopš īrisa pārstājusi kustēties. Es nespēju atvairīt domu, ka noticis kas nelāgs. Ja viņa ir dzīva, tad tagad viņa būtu novārgusi no bada. Mums vairs nebija daudz laika.

28.  nodaļa

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 10. oktobris, pīkst. 6.30 GMT Temats: meklēju īrisu Sveiks, Kelam!

Es tikko satiku Maksu — viņš veica rīta apgaitu. Vakar viņš kopā ar manu tēvu un ciematniekiem apciemoja marabu. Viņš dzīvo mazā būdā ārpus ciemata, starp zemesriekstu laukiem un mangrovēm. Makss stāstīja, ka marabu dedzinājis slapjas lapas mazā ugunskurā un piepildījis būdu ar saldu dūmu smaržu, kas līdzinājusies puķēm pēc lietus. Viņš stāstīja, ka marabu izplētis rokas plaši kā spārnus un izsaucis putna garu. Ugunskura dūmi izplūduši no būdas kā liels, balts putns un pārlidojuši pār mežu. Makss teica,

ka agrāk neko tādu nebija redzējis. Šķiet, ka Amerikā nav marabu.

Šodien marabu mana tēva laivā dosies meklēt īrisu. Viņš pastāstīja ciematniekiem, ka ir redzējis šo putnu sapņos. Viņš teica, ka tas uz spārniem nes ciemata nākotni. Arī visi ciematnieki meklēs īrisu.

Marabu nekad nekļūdās.

Makss viņiem pievienosies. Viņš paņems līdzi kameru, lai pēc tam varētu parādīt man bildes.

Dr. Džavara gaida, lai varētu izmantot datoru, tāpēc es Tev uzrakstīšu vēlāk, kad būs jaunumi par īrisu.

Tavs draugs

Dženeba

Ceļā uz baznīcu es nolasīju e-pastu mammai un tētim.

—  Izklausās drusku pēc tāda vudū, — teica tētis. — Nu, tie burvji un tamlīdzīgi.

—  Varbūt, ka ir tāds putna gars, — es teicu.

—  Tas ir visai maz ticams, — atbildēja mamma.

—           Tāpat kā baznīca, ja par to tā padomā, — es teicu.

—  Mums jātic Svētajam Garam un visādiem brīnumiem.

—  Tā arī vajag, — teica mamma.

Tētis apturēja mašīnu pretī baznīcai. — Nāciet, — viņš mudināja. — Paklausīsimies, ko marabu Pārsons mums pastāstīs šonedēļ.

Mamma veltīja tētim stingru skatienu. Es iesmējos un sekoju viņiem zem īvēm iekšā mazajā baznīcā.

Mācītājs Pārsons lasīja sprediķi no koka kanceles, kuras augšdaļa bija izgrebta kā ērglis ar izplestiem spārniem.

Var būt, ka bija tāds putna gars. Varbūt marabu kaut kā varēja redzēt īrisu un sajust viņu. Es aizvēru acis un centos iztēloties viņu mangrovju mežā. Domāju par pēdējo signālu, ko ierakstīju dienasgrāmatā. Centos domāt par to, kas varētu būt ar viņu atgadījies, kur viņa pašlaik varētu atrasties.

īrisa piespiedās gludajai mangroves mizai. Bēgums mutuļoja gar sakņu mudžekļiem, un mazas zivtiņas mētājās iekšā un ārā no ēnām. Vecais ievainojums pēdā lika visam ķermenim pulsēt sāpēs. Pēda bija sarkana un uztūkusi, un no tās sūcās biezas strutas un asins strūklas. Kopš reizes, kad viņa bija noķērusi kādu zivi, bija pagājušas sešas naktis.

Lejā pa zaļo upi, galvu virs ūdens izbāzusi, peldēja čūska, atstādama aiz sevis līkumotu ķīļūdeni. Mēle šaudījās gaisā, ostot un meklējot upuri. Tā sāka slīdēt uz Irisas pusi. Viņa spēcīgi savicināja spārnus un pacēlās siltajā, rāmajā gaisā virs mangrovēm un zaļās upes. Uzplūdi noņirbēja vieglos mutuļos ap noapaļotajiem, dubļainajiem krastiem, kur tveicē snauda krokodili. Gaisā sanēja kukaiņi, bet zvejnieks lēnām dreifēja laivā. Tikai zivju ņirba zem ūdens pārtrauca klusumu.

īrisa piķēja. Viņa metās lejā, spārnus sakļāvusi, nagus izstiepusi. Spoguļgludā virsma steidza viņu satikt. Dziļumā pazibēja kas sudrabains, un viņa metās ūdenī un ar veselo pēdu sagrāba zivi.

Viņa pacēlās no upes augšā kā melna nāvējošu nagu un knābja ēna.

Irisa pagriezās. Āfrikas zivju ērglis sasvērās uz sāniem, tuvu viņai pa pēdām, vajādams viņu pāri ūdenim. Viņa dzirdēja tā spārnu švikstus un lejupslīdošās gaisa plūsmas.

Viņa Iāva zivij izkrist. Āfrikas ērglis to satvēra savos nagos un pacēlās gaisā ar zagto guvumu.

īrisa atgriezās mangrovēs, uz veca, nokaltuša koka strauta krastā. Ķermenis smeldza, un drudzis izsūca spēkus. Viņa iestūma sevi pa trūdošo mizu koka dobumā un atspiedās pret vēso, mitro koku. Viņa aizvēra acis un krita nebeidzamā tumsā, dziļāk un dziļāk drudžainā miegā bez sapņiem.

29. nodaļa

Es visu dienu nespēju domāt ne par ko citu. Pēc baznīcas pārbaudīju e-pastu, taču nekā nebija. Arī signāls no Irisas aizvien nepienāca.

—   Tev jāieelpo svaigs gaiss, — teica mamma. — Tas palīdzēs tavam sāpošajam kaklam.

—                Tu vari ievest aitas no lejas lauka, — teica tētis.

—   Man atkal jāpārbauda tās klibās.

Es atķēdēju Kipu, mūsu jauno aitu suni. Kad tētis viņu tikko nopirka, viņš bija drusku zaļš un dedzīgs. Reiz mūs apmeklēja draugi ar maziem bērniem, un Kips bija visus sadzinis vienā kūtī. Taču tagad viņš galvenokārt dzina aitas vai vistas, lai tās iedabūtu vistu kūtī.

Mēs ar Kipu devāmies lejā pa ieleju uz ciematu. Zem kājām zeme bija dubļaina. Piebraucamo ceļu dubļos palikušas

dziļas riepu pēdas. Es šļakstinājos pa peļķēm, un ūdens gandrīz smēlās man zābakos.

Kips jau bija aizsteidzies man pa priekšu un skrēja pretī aitām lauka pašā galā. Tētis parasti ņēma viņu līdzi kopā ar Elsiju — veco suni, lai viņš varētu mācīties no viņas. Es pasvilpu Kipam, taču vējš bija pret mani. Kips pārāk strauji iebrāzās, un aitas pamuka. Tad viņš nezināja, uz kuru pusi skriet. Es atkal pasvilpu, un šoreiz viņš sadzirdēja. Aizsūtīju viņu apkārt, aitām aiz muguras, un liku nogulties. Aitas nomierinājās un atkal saspiedās kopā. Tad es uzsvilpu, lai viņš lēnām sāk viņas virzīt. Kipam tas labi padevās, viņš gāja no vienas un otras puses un lēnām virzīja viņas uz priekšu. Kips rikšoja, vēderu pieplacinājis zemei. Viņš ne brīdi nenovērsa acis no aitām. Tētis teica, ka tas ir vecs vilku medību instinkts, kas ieaudzēts borderkollijos. Mani vienmēr fascinēja doma par uzvedību, kas ir tā iesakņojusies, ka faktiski kļuvusi par neatņemamu viņu daļu. Kā zivju ērgļi un to migrēšana. Tas man lika aizdomāties, kas varētu būt apslēpts dziļi manī.

Es ļāvu Kipam aizdzīt aitas man garām, augšup kalnā uz fermu. Visu atpakaļceļu sejā pūta auksts vējš. Mākoņi bija zemu un pelēki, tie novilka dūnu strēmeles pār kalnu galotnēm. Tētis un Greims gaidīja aitas pagalmā. Es pieķēdēju Kipu pie būdas un pieliku vēl salmus un sauju suņu cepumu un ielavījos atpakaļ virtuvē.

—  Es pagatavoju īrisus, — teica mamma.

Saldās, drupenās krējumkonfektes bija manas iecienītākās. Es paķēru pāris gabalus un devos uz savu istabu.

Es domāju, ka šorīt marabu būs atradis Irisu. Taču tagad tas šķita visai neticami. Droši vien mammai taisnība.

Kā gan viņi varētu atrast Irisu jūdzēm lielajā mangrovju mežā? Viņa var būt jebkur.

Es ieslēdzu datoru, lai pārbaudītu e-pastu.

Bija pienācis vēl viens e-pasts no Dženebas, tam bija pielikums.

Baidījos to vērt vaļā. Ja tajā būtu sliktas ziņas, man būtu grūti to izturēt.

Es uzklikšķināju uz e-pasta. Tajā nekas nebija rakstīts, tikai pievienots pielikums.

Es aizturēju elpu.

Un atvēru to.

No ekrāna manī raudzījās īrisa ar savām spoži dzeltenajām acīm. Ap viņas ķermeni bija apvijušās lielas, tumši brūnas rokas. Spalvas bija noplukušas un nespodras, bet viena kāja ļengani nokarājās. Taču tā pavisam noteikti bija īrisa.

Viņa bija dzīva.

30. nodaļa

—  Super! — iesaucās Jūens. — Padomā tik, ka viņi tiešām ir viņu atraduši. — Nākamajā dienā pēc skolas viņš apsēdās pie mana datora, lai apskatītos Irisas bildi.

—  Tev pienācis vēl viens e-pasts, — teica Robs, — un vēl viena bilde.

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 11. oktobris, pīkst. 15.30 GMT

Temats: īrisa

Sveiks, Kelam!

Es ceru, ka Tu vakar saņēmi fotogrāfiju. Makss to uzņēma ar savu kameru. Kad mēģināju to nosūtīt, dators

nobruka, par ko dr. Džavara nebija pārāk sajūsmināts. Taču Makss salaboja datoru, un tagad es atkal drīkstu to izmantot.

Vakar bija aizraujoša diena. Visi ciematnielci laivās kopā ar manu tēti un marabu devās meklēt. Es arī gribēju tur būt. Makss man parādīja bildes. Viņš teica, ka tas bija liels tusiņš. Marabu lika viņiem meklēt tumšā mežā un trūdošos kokos. Viņš teica, ka viņa nav tālu no vietas, kur mans tēvs un Makss meldēja vakardien.

Visu pēcpusdienu visi meklēja īrisu. Mans brālis atrada vinu dobā, trūdošā kokā.

Vakar zvejniekiem bija liels loms. īrisa viņiem atnesusi veiksmi.

Makss rūpējas par īrisu šķūnī, kas atrodas pie viņa dzīvokļa. Viņa ir ļoti vārga. Viņš baro viņu ar zivju biezeni pa trubiņu, kas pievienota viņas kuņģim, jo viņa ir pārāk slima, lai ēstu pati. Viņai uz pēdas ir vecs ievainojums, tas ir sastrutojis, tāpēc Makss dod viņai antibiotikas.

Makss gribēja ienest īrisu palātā, lai man parādītu, taču Mamma Binta šausmīgi sadusmojās. Viņa teica, ka negrib savā palātā redzēt nekādas "makšķerējošas vistas” Mammai Bintai visi putni ir vistas. Pagājušajā nedēļā slimnīcā iekļuva trīs kazas un sagrauza segas. Mamma Binta tā sadusmojās uz tām kazām, ka man šķiet, viņa tās gandrīz vai izvārīs sautējumā.

Mamma Binta ir slimnīcas galvenā medmāsa. Viņa redz visu. Ja kaut kas nespīd un nelaistās, viņa ir kā krokodils, kam sāp zobi. Pat ārsti no viņas baidās.

Viņa stāsta, ka es visus apgrūtinot, uzdodama visus tos jautājumus un neļaudama citiem bērniem palātā gulēt. Tāpēc

viņa parasti aiznes mani uz doktora Džavaras kabinetu, lai es varu Tev rakstīt.

Es dzirdu Mammu Bintu nākam man pakaļ, tāpēc tagad jābeidz. Es pievienoju vēl vienu bildi, ko Makss uzņēma. Kad varēšu, es tev uzrakstīšu par īrisu.

Tavs draugs

Dženeba

Es uzklikšķināju uz pielikuma, gribēdams atkal ieraudzīt īrisu, it kā man vajadzētu vairāk pierādījumu, ka viņa ir dzīva. Taču tā nebija īrisa. Fotogrāfijā bija meitene ar tumši brūnu ādu un vienu no platākajiem smaidiem, kādu jebkad esmu redzējis.

Tā bija Dženeba.

—  Tā tiešām ir viņa? — jautāja Jūens, pagrūzdams Roba galvu malā.

—  Laikam, — es atbildēju.

Mēs visi blenzām fotogrāfijā. Dženeba sēdēja slimnīcas gultā ar diviem lieliem ģipšiem ap kājām. Tajā pašā gultā viņai līdzās bija aizmidzis cits bērns — daudz jaunāks par viņu. Gulta izskatījās veca, kā no antikvariāta. Zem baltās, plēkšņainās krāsas bija redzama sarkana rūsa. Fonā bija redzama dūšīga medmāsa, tērpta zilā uniformā un nolīkusi pār citu gultu. Tajā gultā gulēja trīs mazi bērni. Viens zēns izskatījās tik mazs, tik kaulains. Viņš ar garu plastmasas caurulīti, kas iestiepās viņa rokā, bija pievienots lielam maisam ar dzidru šķidrumu. Viņš izskatījās cieši aizmidzis, gandrīz beigts. Aiz gultu rindām bija atvērtas durvis, kas veda spožā saules gaismā.

—  Drusku saspiesti, — teica Robs. — Vai tad viņiem trūkst gultu?

—  Tāpat kā te, Skotijā, — atbildēja Jūens. — Manai omei trīs reizes atcēla operāciju, jo nebija pietiekami daudz gultu.

Robs novaikstijās. — Fui! Iedomājies, ka tev jāguļ vienā gultā ar omi.

Jūens noskurinājās. — Šķiet, es drīzāk mirtu.

Es pastūmu Jūenu malā, lai labāk apskatītu Dženebas bildi. — Kā jums šķiet, kas noticis viņas kājām? — es jautāju.

Jūens paraustīja plecus.

—  Krokodils, — teica Robs.

—  Kas?

—  Varu saderēt, ka viņai iekampis krokodils, — teica Robs. Viņš uzsita knipi. — Tur tā gadās visu laiku. Es redzēju pa teļļuku. Vienu brīdi viņa plunčājas upes foršajā ūdenī, bet nākamajā brīdi… ham.

—  Tu to nezini, — atteicu.

—  Saderam uz vienalga ko, ka tas bija krokodils, — viņš teica. Tad pieliecās un sāka rakstīt ziņojumu datorā.

No: Kelams, Robs un Jūens

Nosūtīts: 11. oktobris, pīkst. 18.50 GMT

Temats: krokodils

Sveika, Dženeba!

Es esmu Robs, viens no Kelama draugiem.

Vai tev kājās iekampa krokodils? Es pa televizoru redzēju,

ka kāds vīrietis izglābās no krokodila, iebakstīdams tam acī ar mietu. Kā tev tas izdevās?

Paldies, ka izglābi īrisu.

Robs

—  Tu nevari to sūtīt, — es protestēju.

Robs nospieda pogu “sūtīt/saņemt” un plati pasmaidīja. — Es to tikko izdarīju.

31. nodaļa

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 12. oktobris, pīkst. 21.30 GMT

Temats: īrisa

Sveiks, Kelam!

Pastāsti Robam, ka es neesmu cīnījusies ne ar vienu krokodilu, taču, ja vajadzēs, atcerēšos tam iebāzt mietu acī.

Esmu slimnīcā, jo mani notrieca smagā automašīna. To lietus sezonā sanesa uz dubļainā ceļa, un tā salauza man kājas. Man ir uzlikts ģipsis, un es gaidu, kad tās sadzīs.

Es skumstu pēc sava ciemata, taču te, slimnīcā, nav tik slikti. Es iedraudzējos ar jaunajiem bērniem, kas tiek uzņemti palātā. Iztēlojos, ka esmu ārsts, un mēģinu uzminēt,

kas viņiem kaiš. Vakaros Makss apsēžas uz manas gultas un rāda bildes no medicīnas mācību grāmatām. Viņš zina, ka es kādreiz vēlos kļūt par dakteri. Viņš gan cer, ka es nebūšu tik šausminoša kā Mamma Binta.

Šodien Meriema atnesa mājasdarbus un vistas jasu, tā ka man ir divkārt laimējies. Vistas jasa ir viņas īpašā recepte, mans mīļākais ēdiens. Meriema palīdzēja rūpēties par mani, kad biju maza un nomira mana mamma, bet viņa ir arī mūsu skolas skolotāja. Mēs stundu mācījāmies matemātiku. Tas bija tik aizraujoši. Pats sliktākais, atrodoties slimnīcā, ir tas, ka jākavē skola.

Makss ir uzņēmis dažas bildes ar manu ciematu, ko Tev aizsūtīt. Es ceru, ka Tev patiks tā, kur redzams mans mazais brālis, kurš ir noķēris zivi Irisai.

Kā izskatās Skotija? Makss teica, ka tur ir auksts un mitrs un cilvēki ēd kaut kādas jēra spēķes. Kas tās jēra spēķes tādas ir?

Es tev katru dienu rakstīšu par Irisas jaunumiem.

Tavs draugs

Dženeba

Nākamajā dienā es Robam un Jūenam skolā parādīju e-pastu un bildes.

—  Viņa nav pie pilna prāta, — teica Robs. — Es ņemtu un salauztu kājas, lai tikai nebūtu jāiet uz skolu.

—  Lūk, to es saucu par zivi, — teica Jūens. — Iedomājieties, kā ir šitādu izvilkt.

Bildē bija redzams mazs zēns, ne vecāks par septiņiem vai astoņiem gadiem, kurš rokās turēja garu, sudrabainu zivi. Puikam bija jāpastiepjas uz pirkstgaliem, lai aste neatdurtos zemē.

Es pārlūkoju citas bildes. Makss bija safotografējis Dženebas ciematu. Tajā bija daudz mazu, apaļu būdu un sarkanu ķieģeļu māju, kas bija sabūvētas ap brīvdabas iežogojumu. Debesis izskatījās tumši, tumši zilas, bet zeme — sarkana kā rūsa, sausa un putekļaina. Zem resna koka sēdēja bariņš vīru, kas slēpās ēnā. Saulē sievietes koši rakstainās drēbēs izlika pārdošanai augļus un dārzeņus.

Pēdējā bildē bija redzama īrisa Maksa šķūnī.

—  Tas izskaidro, kādēļ nesaņemam signālu no Irisas, — teica Jūens. — Viņa atrodas tumšā šķūnī.

—  Viņai uz muguras var redzēt raidītāju un garo antenu, — teica Robs. — Ja ne tas, viņa jau būtu pagalam.

Es pamāju. — Tagad viņa atlabs, — es sacīju. — Es zinu, ka viņa izveseļosies.

—  Mēs varētu Dženebai aizsūtīt kādas bildes no Skotijas, — teica Jūens.

—  Lieliska ideja. Mēs varam nofotografēt Irisas ligzdu, — es teicu. — Palūgšu, lai mamma mums pēc skolas iedod kameru.

Mamma bija virtuvē un pie galda nodarbojās ar fermas rēķiniem. Viņa iedeva mums mazu ciparu kameru, ko glabāja rokassomiņā. — Noteikti nobildējieties ari paši, — viņa teica. — Dženeba gribēs zināt, kā jūs izskatāties.

Greims noliecās pār galdu un uzlika sev lielu šokolādes kūkas gabalu. — Viņa negrib redzēt Kelama neglīto purnu, — viņš teica, nobērdams lipīgas drupačas pār rēķiniem. — Tas atkal varētu uzkārt datoru. Brīnos, ka viņiem tur Ugandā vispār ir datori.

—  Gambijā, — es izlaboju. — Tagad datori ir visur.

Mamma nolasīja drupačas no papīriem. — Tu neko

daudz šobrīd nedari, Greim? Esi noderīgs un pavadā

Kelamu un viņa draugus ar lendroveru pa fermu, lai viņi var sabildēties, pirms kļūst tumšs.

Greims nobolīja acis. — Nu tad ejam, — viņš teica. Viņš paņēma lendrovera atslēgas un izgāja pa durvīm.

Greims mūs visus izvadāja pa fermu. Pēkšņi mēs kļuvām par rallija dalībniekiem. Esmu drošs, ka mammai paliktu slikti, ja redzētu dažus manevrus, ko viņš veica ar rokas bremzi.

Taču mums izdevās uztaisīt dažas lieliskas bildes ar fermu. Greims nofotografēja mūs uz kalnu fona, bet es nobildēju Irisas ligzdu uz salas ezerā. Kad atgriezāmies mājās, mamma bija atkausējusi jēra spēķes, un mēs nofotografējām ari tās.

Vēlāk es augšupielādēju bildes datorā un pievienoju tās e-pastam. Nospiedu pogu “sūtīt”, un mūsu fotogrāfijas ar Skotiju sekundes daļā aizlidoja pa kibertelpu, līdz pat Dženebai un Irisai. Visu ceļu līdz Āfrikai.

Pēc tam Dženeba man katru dienu rakstīja par Irisu un sūtīja vēl Maksa uzņemtās bildes. Dienām ejot, īrisa izskatījās stiprāka. Spalvas kļuva spīdīgas un mirdzošas. Bildē viņa bija redzama stāvam uz koka gabala un kārtojam spalvas. Tai bija jābūt labai zimei. Ari vecais ievainojums kājā izskatījās labāk. Pirmajās bildēs bija redzams liels, sarkans uztūkums, ko klāja dubļi, un pēdas āda bija lāsumaina un tumša. Bet tagad, gandrīz pēc divām nedēļām, bija redzams, ka ievainojums ir gandrīz sadzijis.

Makss bija ari uzņēmis vairākas bildes un īsus videoklipus par ciematu un upi. Tas man lika justies tā, it kā es tur tiešām atrastos. Gandrīz varēju iztēloties, kā eju uz plato, zaļo upi, kur bēguma dubļos guļ garas koka zvejas

laivas. Tikpat kā sajutu Āfrikas karsto sauli sev sejā un dzirdēju ciemata trokšņus — bērnus spēlējamies un sievietes beržam sorgo un prosu. Es gandrīz vai biju tur.

Gandrīz.

Tovakar mani gaidīja vēl viens e-pasts.

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 25. oktobris, pīkst. 20.40 GMT

Temats: īrisa

Sveiks, Kelam!

Rit būs ļoti laba diena. Makss ir nolēmis palaist īrisu brīvībā. Viņš teica, ka tagad viņa ir atguvusi spēkus un viņai jāatgriežas savvaļā. Viņš palaidīs viņu vaļā saullēktā, lai viņai būtu visa diena, ko ķert zivis.

Doktors Džavara teica, ka rit man noņems ģipšus, tāpēc ari es būšu brīva.

Esmu pārāk saviļņota, lai gulētu. Taču Mamma Binta teica —ja es iešu gulēt, viņa ļaus man paskatīties, kā Makss rīt palaiž īrisu brīvībā. Man šķiet, ka Mamma Binta nav tik ļauna, kā izliekas.

Es uzrakstīšu labās ziņas rītvakar.

Tavs draugs

Dženeba

32.  nodaļa

Nākamajā dienā es atsteidzos no skolas, lai pārbaudītu e-pastus. Taču nekas nebija atsūtīts. Nosēdēju pie datora gandrīz visu vakaru, taču nesaņēmu nekādas ziņas no Dženebas. Ne nākamajā, nedz aiznākamajā dienā. Es viņai nosūtīju e-pastus, taču atbildes nebija.

Mēs ar Robu un Jūenu sēdējām skolas datorklasē. Mums bija jāveic pētījums par Lielo franču revolūciju.

—  Varbūt viņiem pārtrūkusi elektrības padeve, — minēja Jūens.

—  Vai esi pārbaudījis Irisas koordinātas? — jautāja Robs. — Ja viņa ir palaista brīvībā, tad jau mēs saņemsim signālu.

Es nebiju pārbaudījis. Man tas nebija ienācis prātā.

Jūens uzmanīja, vai nenāk skolotāja, bet es ievadīju Irisas kodu.

Viņas signāls pienāca spēcīgs un skaidrs. Tas parādīja, ka viņa pirmdienas rītā ir lidojusi pār upi Dženebas ciematā un ir pavadījusi dienu gar mazu strautiņu. Nākamajā dienā viņa bija lidojusi gar krastu uz ziemeļiem, netālu no Senegālas robežas.

—  Viņi tā arī izdarīja, — Jūens teica. — Viņi palaida viņu brīvībā.

—  Bet mēs neesam saņēmuši ziņas no Dženebas, — es teicu.

Jūens skatījās man pār plecu. — Mums atliek tikai gaidīt.

Mums bija jāgaida vēl nedēļa, līdz saņēmām e-pastu.

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 3. novembris, pīkst. 16.00 GMT'

Temats: īrisa

Sveiks, Kelam!

Piedod, ka nerakstīju, taču es nejutos labi. Man no kājām noņēma ģipšus, taču lūzums vienā kājā ir pārāk smags, un mani kauli nav sadzijuši. Tajā kājā ir nelāga infekcija, kā dēļ man ir drudzis. Dr. Džavara domā, ka vajadzēs amputēt man kāju.

Vakar mans tēvs apmeklēja marabu. Marabu bija vēl viens redzējums. Šoreiz viņš redzēja mani staigājam augstu virs zemes, pāri baltu mākoņu okeānam. Mans tēvs domā, ka tas liecina par manu nāvi. Marabu nekad nekļūdās. Mani visvairāk biedē apziņa, ka nekad vairs nestaigāšu.

Es nosūtīju bildi ar īrisu no tās dienas, kad palaidām viņu brīvībā. Makss man ļāva to izdarīt. Es tā priecājos redzēt

viņu aizlidojam ar saviem stiprajiem spārniem. Es gribēju viņai sekot debesis. Tur bija visi ciematnieki, un viņi gavilēja un sita plaukstas. Pat Mammas Bintas acis bija sārtas un miklas. Viņa teica, ka acis kāds puteklis, bet mēs ar Maksu viņai neticējām.

Es rakstīšu, kad varēšu. Es katru dienu domāju par Tevi un īrisu.

Tavs draugs

Dženeba

Es atvēru pielikumu. Tajā bija laba bilde, Irisa kustībā: kā viņa izspurdz no Dženebas rokām, lielie spārni plati izplesti, bet tumši dzeltenās acis pievērstas debesīm. Tā bija gandrīz precīza tā mirkļa kopija, kad mēs ar Aionu pirms daudziem mēnešiem bijām palaiduši Irisu vaļā. Man vajadzētu just to pašu satraukumu, redzot bildi ar Irisas atlaišanu, taču es to nejutu.

Tā vietā jutu vien trulu smeldzi dziļi krūtīs. Dženeba bija tūkstošiem jūdžu tālu. Viņa bija ļoti slima. Pēkšņi sajutos pilnīgi un galīgi bezpalīdzīgs.

33.   nodaļa

—  Es nesaprotu, kādēļ viņi nevar izārstēt viņai kājas, — teica Robs. — Tie sacīkšu braucēji taču tiek galīgi sašķaidīti lupatās, un viņiem kājās ievieto tonnām metāla. Viņu rentgena uzņēmumi ir redzami avīzēs — tajos ir skrūves un metāla stieņi, kas satur kopā kaulus.

—  Varbūt viņas ģimene to nevar atļauties, — ieminējās Jūens.

—  Man ietaupījumos ir četri simti mārciņu, — es teicu.

—  Mamma teica, ka nedrīkstu tās izmantot, līdz neesmu paaudzies, bet es tās izmantotu šim mērķim.

—  Man ir aptuveni divdesmit mārciņas, — teica Robs.

—  Kā tev šķiet, cik daudz tas varētu maksāt?

—  Uzraksti un pajautā, — teica Jūens. — Tikai tā mēs uzzināsim.

Mēs uzrakstījām. Robs un Jūens spēlēja datorspēles manā istabā, kad pienāca atbilde.

No: Makss Vokers

Nosūtīs: 6. novembris, pīkst. 14.20 GMT

Temats: Dženeba

Sveiks, Kelam!

Tev raksta Makss. Pašlaik Dženeba ir ļoti slima. Viņai ir uznācis drudzis, un dakteris Džavara domā, ka viņai varētu būt ari malārija. Man žēl, bet es nevaru viņai rādīt Tavus e-pastus, jo tie varētu viņai dot veltas cerības. Varbūt Tavā valstī vai Amerikā viņai varētu veikt operāciju, lai kāju saglābtu. Taču te ir Āfrika. Šajā slimnīcā esmu strādājis ar vieniem no labākajiem ārstiem un medmāsām, kādus man gadījies sastapt. Viņi centīgi strādā par spīti visam. Taču viņi var strādāt tikai ar to, kas viņiem ir. Šī ir nabadzīga valsts, un slimnīcas nevar atļauties aprīkojumu vai apmācības tik sarežģītām procedūrām.

Taču Tu un Tavi draugi esat ļoti laipni, ka piedāvājat savu naudu.

Dženeba ir ļoti īpašs cilvēks. Ja būtu kas tāds, ko mēs varētu darīt, mēs to darītu.

Lūdzu, turpini viņai rakstīt. Es zinu, ka viņai patīk Tavas vēstules.

Makss

—  Tas ir viss, — es teicu Robam un Jūenam. — Mēs neko nevaram darīt. īrisa atlidos atpakaļ uz Skotiju, bet Dženeba nekad vairs nestaigās.

Jūens paraustīja plecus un atgāzās manā gultā.

Taču Robs sāka smieties.

—  Kas tur tik smieklīgs? — es jautāju.

—  Aizveries, Rob, — teica Jūens, iesperdams viņam. Robs apsēdās uz gultas, cenzdamies atgūt elpu. — Tas

taču ir vienkārši, — viņš teica. — Dženeba, tāpat kā īrisa, var atlidot uz Skotiju.

—  Aizveries, Rob, — tagad jau es biju nikns uz viņu. — Tas pat nav smieklīgi. Tu esi galīgi slims.

Robs atkal iesmējās un papliķēja man pa galvu. — LIDMAŠĪNĀ… STULBENI!!!

—  Ko? — es iesaucos.

—  Lidmašīnā, — atkārtoja Robs. — Mēs samaksāsim par viņas biļeti šurp, un tad viņai varēs veikt procedūru Skotijā.

—  Spīdoši, — es teicu.

—  Mums vajadzēs vairāk naudas, — teica Jūens.

—  Tad mums jāsavāc nauda, — es teicu. — Kā skolas gadatirgū. Mamma noteikti izceps kādas tortes.

—  Es varētu nomakšķerēt zivis, — teica Jūens.

—  Cik daudz naudas mums vajadzēs? — jautāja Robs. Es paraustīju plecus. Man nebija ne jausmas.

—  Paķer papīru un pildspalvas, Kelam, — norīkoja Jūens. — Parēķināsim, cik daudz stendu mums vajadzēs.

34. nodaļa

Pēc nedēļu ilgas ņemšanās mēs bijām gatavi. Mamma un tētis bija samaksājuši par ciema nama nomu. Greims un es ar piekabi apbraukājām fermas un ciematus un savācām no cilvēkiem mantas, kas viņiem vairs nebija vajadzīgas. Mūsu guvumā bija vairāki veci televizori, vakariņu servīze, drēbes, rotaļlietas un liels vistu aploks ar divām pārdodamām vistām. Vairums cilvēku priecājās pirms Ziemassvētkiem atbrīvoties no mantām.

Robs bija izdrukājis labdarības tirgus reklāmas plakātus un brošūras, ar riteni apbraukājis visas mājas un sametis tos pastkastītēs. Uz brošūrām viņš bija uzlicis Dženebas bildi, kurā viņa redzama ar ieģipsētām kājām, un īsti savā stilā apakšā parakstījis: “Palīdzi mums glābt Dženebas kāju, pirms tā tiek nošņāpta.”

Jūens bija izgājis ļoti agri un pamanījies noķert upē divas treknas foreles. Mamma izcepa tik daudz kēksu un cepumu, ka varētu pabarot veselu armiju, bet tētis nodeva loterijai savu mīļāko viskiju. Hemišs pievienoja loterijai gada bezmaksas ieejas biļeti dabas rezervātā, kurā viņš strādāja. Šķita pareizi, ka uz dabas rezervāta brošūras bija fotogrāfija ar vienu no zivju ērgļiem, kas tur ligzdoja.

Bija gandrīz pulksten divi, un es jau aiz ciema nama durvīm redzēju cilvēku rindu, kuri gaidīja, kad varēs ienākt. Mamma ņēmās ap tējkannu, bet Jūena un Roba mammas kārtoja galdus un krēslus.

Mēs jau gatavojāmies vērt vaļā, kad Robs ienāca pa aizmugures durvīm. Viņš stūma savu divriteni.

—  Ved taču to ārā, — norūca viņa mamma. — Mums te dubļi nav vajadzīgi.

Es paskatījos uz Robu. Viņa ritenis it nemaz nebija dubļains. Tas mirdzēja un laistījās kā jauns.

—  Izliec pārdošanā, — Robs klusi teica.

—  Neāksties, — es atbildēju.

Viņš pakratīja galvu.

—  Tas jāpārdod par četriem simtiem, skaidrs? Ne mazāk, — viņš teica.

—  Esi drošs? — es nespēju tam noticēt.

—  Vienkārši dari, ko saku, — viņš teica. Robs pārlaida roku pār stūri, tad pagriezās un izskrēja ārā no zāles brīdī, kad sāka pulcēties pirmie labdarības tirgus apmeklētāji.

Sākumā valdīja drudžaina rosība. Cilvēki rakņājās pa drēbju kaudzēm un grāmatām, un DVD. Labi tika pirkta tēja un kafija, kā arī mammas kēksi. Es vadīju stendu ar lietotiem CD un elektroniku. Līdzās stendam bija novietots arī Roba divritenis. Par to tika izrādīta liela interese,

taču neviens nepiedāvājās to nopirkt. Mamma pienāca, lai iedotu man padzerties un gabalu šokolādes kūkas.

—  Veicas labi, — nosmaidīja mamma.

—  Kā tu domā, cik daudz esam savākuši? — es jautāju.

Mamma paraustīja plecus. — Es nezinu, bet domāju, ka tēja un kafija vien būs ienesušas vairāk nekā simt mārciņu.

Viņa apkalpoja pircējus, kamēr es tiesāju savu kūku. Es stendam nepievērsu daudz uzmanības, līdz izdzirdēju mammas balsi.

—  Sveicināti, mister Maknēr! Kā jums klājas?

Paskatījos tajā virzienā. Aionas vectēvs stāvēja pie stenda.

Viņš šķita īsāks, nekā atminējos, salikušāks. Viņš taustījās pa mēteļa kabatu, meklēdams maku, un izvilka to, turēdams savās brūnajās, sastrādātajās rokās. Tās šausmīgi trīcēja.

—  Es ņemšu riteni, — viņš sacīja.

Mamma pasmaidīja. — Man šķiet, tas būs tā kā drusku par dārgu, — viņa teica.

Misters Maknērs atvēra maku un izvilka dažas banknotes. Viņš izklāja tās uz galda, skaitīdams pa divdesmit.

—  Mister Maknēr… — iebilda mamma.

—  Tur ir viss, — viņš teica. — Četri simti mārciņu.

—  Tā ir liela nauda… jūs to nevarat atļauties, — neatlaidās mamma.

Misters Maknērs izvilka vēl desmit mārciņas un nometa uz galda. — Un es ņemšu tās abas foreles no blakus stenda.

Viņš ielika zivis plastmasas maisiņā, paņēma Roba riteni aiz stūres, devās ārā no zāles un prom bija.

Mamma paņēma naudu un noraudzījās viņam pakaļ.

Es nezināju, kā to pastāstīt Robam.

35. nodaļa

Pulksten piecos ciema nams bija tukšs. Bija palikušas dažas kastes ar grāmatām un maiss ar vecām drēbēm, taču mēs bijām pārdevuši lielāko daļu mantu. Mamma izvārīja vēl tēju, un mēs apsēdāmies, lai notiesātu atlikušos kēksus un saskaitītu ieņēmumus. Naudas bija kaudzēm, monētas sakrautas tornīšos un maisiņi ar banknotēm. Pašās beigās mums pievienojās arī Robs un viņa tēvs.

—  Nu tā, kopējā summa ir, — Hemišs paziņoja, plati smaidīdams, — tūkstoš četri simti sešdesmit divas mārciņas un astoņi pensi.

Visi pieaugušie uzgavilēja. Tikai ne es. Ar to nepietika. Nedēļas beigās uzzinājām, ka tas nav tik vienkārši kā tikai atlidināt Dženebu uz šejieni. Viņa nebija Lielbritānijas pilsone, tāpēc par viņas ārstēšanu būtu jāmaksā, kas

savukārt nozīmētu desmitiem tūkstošu mārciņu. Es aizgāju apsēsties pie viena galda ar Robu un Jūenu.

—  Tas ir sākums, — teica Robs. — Mēs savāksim vēl naudu.

Es pamāju. Es negribēju, lai Robs domā, ka pārdevis savu riteni par velti.

—  To nopirka? — jautāja Robs.

—  Man žēl, — es atbildēju.

Jūens neticīgi kratīja galvu. — Es aizvien nespēju noticēt, ka tu to izdarīji, — viņš teica. — Tas velosipēds taču bija daļa no tevis. Ko tu darīsi palicis bez riteņa?

Robs atslīga dziļāk krēslā. — Man vēl paliek kājas, — viņš noteica, pa pusei smiedamies. — Laikam vajadzēs sākt skriet.

Kad sakārtojām zāli un nolikām vietā krēslus, jau bija tumšs. Kamēr mamma aizslēdza ciema namu, mēs aizgājām uz autostāvvietu.

Jūens man iebikstīja. — Skaties, tur! — viņš teica.

Es paskatījos pāri ielai. Zem laternas stāvēja misters Maknērs ar Roba divriteni.

Arī Robs viņu pamanīja, bet, nepacēlis galvu, sekoja tēvam uz mašīnu.

Misters Maknērs pieveda riteni pie mums un raudzījās uz Robu no savu biezo uzacu apakšas. Iestājās neveikls klusums.

Misters Maknērs nenovērsa acis no Roba. — Tātad tu esi Robs — puisis ar nejauko muti un ātrajiem riteņiem, — viņš teica. — Liela mute un nekādu manieru — tā es reiz dzirdēju.

Misters Maknērs bija mums pavisam tuvu. Es varēju

redzēt smalkos asinsvadus viņa acu baltumos un saraino, grumbaino vaigu.

Robs paskatījās uz savu divriteni un tad nodūra acis.

—  Nāc, — mudināja Roba tēvs, vilkdams viņu prom.

Misters Maknērs piestūma riteni tuvāk, gandrīz pieskardamies Robam. Riteņiem klusumā griežamies, skaļi atbalsojās to tik… tik… tikšķēšana. — Šķiet, ka — viņš teica,

—  būsi atguvis savas manieres.

Robs pagriezās un paskatījās uz misteru Maknēru.

Misters Maknērs uzmeta viņam skarbu skatienu. — Tad ņem savu riteni arī atpakaļ. Man tas nav vajadzīgs. — Viņš iestūma riteni Robam rokās un papliķēja pa plastmasas maisu ar Jūena zivīm. — Šīs gan es paturēšu. Sen neesmu ēdis svaigu foreli. — Viņš pasita maisu padusē un aizklumburēja prom pa tumšo ielu.

—  Pagaidiet, — sauca mamma. — Mister Maknēr… varbūt es jums varētu tās pagatavot? Ar mazliet pētersīli un sviestu…

Misters Maknērs pagriezās un pamāja. — Labprāt, misis Makgregora, tas būtu vareni.

Es paskatījos uz Robu. Viņš bija mēms.

—  Tagad tev būs jābrauc mājās, — teica viņa tētis.

Robs pasmaidīja lielu, platu smaidu. Viņš pārmeta kāju

pār rāmi un aplaida loku ap autostāvvietu, drāzdamies lejup un augšup pa zālainajiem uzbērumiem.

—  UZMANIES! — es saucu.

Autostāvvietā iedrāzās mašīna un, kaucot nobremzēja mums līdzās, priekšējie lukturi liesmoja uz pilnu jaudu. Durvis atvēra jauna, eleganti tērpta gaišmate.

—  Vai šis ir ciema nams? — viņa jautāja.

Tētis pamāja.

Viņa mums visiem uzsmaidīja. — Es meklēju Kelamu Makgregoru, — viņa teica.

Visi paskatījās uz mani. — Tas esmu es, — atbildēju.

Viņa izstiepa roku. — Kārena Barouza, — viņa teica.

—  Dzirdēju, ka te notiek ciema labdarības tirgus.

—  Diemžēl tas jau ir beidzies, — es sacīju. — Jūs nokavējāt.

—  Ak tā? — Viņa savilka uzacis. — Tas nekas. Es esmu no laikraksta “Augstienes Hronika”. Es gribu uzrakstīt par tavu ziedojumu vākšanas kampaņu.

Es zināju šo laikrakstu, tas bija apgabala vietējais laikraksts, kurā publicēja vietējās ziņas, notikumus un sludinājumus. — Man žēl, bet jūs esat nedaudz nokavējusi, — es teicu.

—  Runa nav par to, — viņa teica. Viņa no mašīnas izņēma piezīmju blociņu un diktofonu. Viņa man uzsmaidīja — tādu sazvērniecisku smaidu. — Es dzirdēju, ka tu vāc naudu afrikāņu meitenei…

Es pamāju, taču jutu, kā vēders savilkās ciešā kamolā.

—  …un, — viņa turpināja, — tas viss kāda zivju ērgļa dēļ, ko tu izglābi šeit, Skotijā. Vai tā ir taisnība?

36.   nodaļa

—  Kā tā žurnāliste zināja Visu par zivju ērgli? — es brīnījos. — Mēs nevienam neteicām.

Mēs stāvējām ciema nama autostāvvietā un noskatījāmies, kā uz ceļa nozūd Kārenas Barouzas automašīnas gabarītu ugunis.

Jūens paskatījās uz savu tēti, tad uz mani. — Laikam tas būšu bijis es, — viņš teica. — Es negribēju. Es runāju par ziedojumu vākšanu ar vienu cilvēku, kas tēta veikalam piegādā avīzes. Es teicu, ka gambiešu meitene ir atradusi zivju ērgli, taču neteicu, ka tas ir no šejienes. Es to tikpat kā nepieminēju.

—  Tagad tā sieviete to nopublicēs nākamās nedēļas avīzē, — es teicu.

Hemišs iestājās starp mums. — Viņa nezina, kur tu dzīvo, — viņš teica.

—  Pagaidām, — es dusmīgi atcirtu. — Varu saderēt, ka drīz pa fermu snaikstīsies ļaužu bari. Tiklīdz īrisa atgriezīsies, viņa vairs nebūs drošībā.

—  Raksts tiks publicēts tikai vietējā lapelē, — teica tētis. — Tas jau uzreiz nekļūs par valsts mēroga sensāciju.

—  Lai nozagtu olas, pietiek ar vienu cilvēku, — es atcirtu.

Tētis atvēra mašīnas durvis. — Kāpiet iekšā, brauksim mājās. Šī bija gara diena.

Laikraksts nopublicēja rakstu pirmdienā. Tētis parādīja man avīzi, kad atgriezos no skolas. Es jutos atvieglots, kad ieraudzīju, ka raksts nav pirmajā lapā. Tas bija īss, aptuveni avīzes vidū, tam bija pievienota zivju ērgļa bilde un Roba gatavotais plakāts.

—  Redzi? — tētis teica. — Samirkšķini acis un palaidīsi garām.

—  Laikam tev taisnība, — es piekritu.

—  Man vienmēr taisnība, — tētis smaidot atbildēja.

Es ievadīju īrisas kodu datorā. Es gribēju pateikt, ka

viņa var droši atgriezties. Es gribēju, lai viņa atgriežas šeit, fermā. Tagad es pārbaudīju viņu katru dienu. It kā šīs saiknes uzturēšana arī viņu uzturētu pie dzīvības, it kā viņa zinātu, ka es te esmu un vēroju viņu. Viņa vēl bija Gambijā, netālu no krasta. Fotogrāfijās bija redzamas garas, plašas, smilšainas pludmales un upju deltas ar mangrovju mežiem. Gandrīz nedēļu viņas signāls pienāca krustu šķērsu no viena un tā paša upes līča. Hemišs teica, ka pirmā nedēļa pēc palaišanas brīvībā ir grūtākā. Tā bija izšķirošā.

Taču īrisa to pārvarēja. Viņa aizvien lidoja un medīja. Viņa bija dzīva.

Man viņas pietrūka. Nebiju apraudzījis ligzdu veselu mūžību. Es apsolīju sev, ka nākamajā dienā agri piecelšos un iešu pārbaudīt, vai vētra nav nodarījusi postījumus. Īstenībā tas bija aizbildinājums, lai turp aizietu. Pēc nedēļu ilgas labdarības tirdziņa rīkošanas es vienkārši gribēju kādu laiku pabūt viens kalnos. Es izliku savu plīša jaku un biezās zeķes un uzliku modinātāju uz pusseptiņiem.

Es pamodos pirms modinātāja zvana. Ārā vēl bija tumšs un kluss. Pusmēness gaismā uz loga mirdzēja sala izveidotie paparžu raksti. Es piecēlos, kārtu kārtām apģērbos un nokāpu virtuvē. Tā no plīts bija piesilusi. Es nolauzu gabalu maizes no kukuļa, ko mamma bija atstājusi ārā, uzvilku zābakus un izlavījos pagalmā.

Jēru kūtī dega gaisma. Tētis jau bija piecēlies un apraudzīja aitas. Es dzirdēju nočabam salmus, un Kips iznāca ar mani sasveicināties. Viņa aste dunēja pa būdas koka sienām, bet elpa aukstajā gaisā veidoja baltu migliņu.

—  Nu tad nāc, — es teicu. Es noliecos, lai attaisītu viņa ķēdi un izlaistu roku caur viņa biezo ziemas spalvu. Viņš nolaizīja man seju un ierējās. Es uzliku roku uz viņa purna. — Kuš, Kip, netrokšņo! — It kā būtu sapratis, viņš klusi rikšoja man pa priekšu, ārā no pagalma un augšā pa ceļu, kas veda uz ezeru.

Man patika ferma, pirms saule bija uzaususi. Tā bija pavisam cita vieta. Ar sērsnu pārklājušās peļķes atspoguļoja mēness mirdzumu un izgaismoja ceļu. Kalnu aprises bija neskaidras un tumšas — kā viļņi pusnakts jūrā,

bet mežs bija tik drūms, izplūdis melns mudžeklis, ka šķita neiespējami tajā ieiet. Krāsu nebija, vien piesātināts zilums.

Kad nonācu pie ezera, biju aizelsies. Mēness bija mirdzoša, balta bumba ūdeni. Es nespēju pārāk labi saskatīt ligzdu. No zemes tā bija gandrīz apslēpta. Ja nezina, kur tā ir, var nepamanīt.

Es iedomājos, ka varētu aiziet uz māju kokā. Tikai paskatīties. Taču es nespēju. Mums ar Aionu tā arī neiznāca tur pārlaist nakti. Es apsēdos uz plakana akmens, kas pārkārās pār ezeru, un gremoju no kabatas izvilkto maizes gabalu.

Austrumos sāka svīst bāla gaisma, un nakts fermā sāka balēt. Krāsas lēnām saplūda dienā, gaiši zaļie lauki, kūdras brūnais ezers un apsolītās saules gaismas strēmeles zem mākoņiem.

Varbūt mēs ar Aionu būtu sēdējuši šeit, uz šī akmens, un vērojuši tādu pašu rītausmu kā šo. Varbūt.

Pametu Kipam garozu. — Nāc, — es teicu. — Man jādodas uz skolu, bet tev šodien jāiet strādāt kopā ar tēti.

Es nolēcu no akmens un pasvilpu Kipam, taču viņš stāvēja pavisam nekustīgs un, ausis saspicējis, raudzījās apakšā esošajā ielejā.

—  Nāc, Kip, — es teicu. Viņš man sekoja lejā pa taku gar upi, taču atkal apstājās. Viņa rīklē izveidojās dobjš rūciens, un spalvas uz kakla saslējās.

Kips ieraudzīja vīru, pirms es viņu pamanīju.

Mūsu fermā reti iemaldījās gājēji un ldaiņotāji. Vismaz ne šajā rīta stundā.

Mēs satikāmies uz stūra, kur bija stāvs līkums. Mazi, irdeni oļi gurkstēja zem vīra kājām.

—  Sveiki! — viņš teica. Viņam bija lepns dienvidu akcents. Viņš smaidīja tā, it kā būtu cerējis mani sastapt.

—  Kelams Makgregors?

Es pamāju.

Viņš pacēla kameru. Tā bija viena no tām lielajām ar milzīgo objektīvu. — Nekas, ja es tevi nofotografēšu? Es rakstu par zivju ērgli, ko tu izglābi.

Es jutu Kipu piespiežamies man pie kājas. — Man jāiet, — es teicu. — Pazudušas aitas. — Es pasteidzos viņam garām un skrēju lejā pa ceļu. Kad kalna lejā apgriezos, redzēju, ka arī viņš tuvojas pa taku. Turpināju skriet uz mājām, cik ātri vien varēju. Man bija jāpasaka mammai, tētim un Hemišam. Man bija jāpastāsta, ka kāds snaikstās pa fermu.

Es iebrāzos pagalmā. Mamma drūma stāvēja pie aizmugures durvīm.

—  Tikko zvanīja Jūena tētis, — viņa teica. — Pa visu ciematu siro televīzijas kameras un žurnālisti. Viņi grib runāt ar tevi. Labāk dosimies turp.

37. nodaļa

Tētis apturēja mašīnu uz ceļa aiz ciema nama. Varēja redzēt, ka autostāvvieta ir pilna ar filmēšanas grupām un žurnālistiem. Misis Viklova stāvēja pie ciema nama aizmugures ieejas, mādama, lai mēs nākam iekšā. Mamma, tētis, Greims un es pārrāpāmies pār aizmugures žogu un iegājām ciema namā.

Izskatījās, it kā tur būtu saspraukušies visi ciematnieki. Dzirdēju žurnālistus klauvējam pie durvīm.

—  Lieli jaunumi, — teica Jūena tētis. — Šķiet, ka visi grib zināt. — Viņš papurināja galvu. — Vēl vairāki žurnālisti ir ceļā. Pat televīzijas komanda no CNN. Tagad tās ir pasaules ziņas.

—  Piedod, — teica Jūens.

Misis Viklova uzlika plaukstu man uz rokas. — Mēs viņiem neteiksim par zivju ērgli tavā fermā.

Es paskatījos uz sejām, kas raudzījās manī. — Ak tad tagad visi zina? Tad jau es tikpat labi varu vest žurnālistus uz ezeru.

—  Bet viņi nezina, kur ligzda atrodas, — teica Jūens.

—  Un neviens no mums to viņiem nerādīs, — teica Roba tētis.

Es viņiem visiem veltīju niknu skatienu. — Nepaies ilgs laiks, līdz viņi paši izdomās. Irisa vairs nekad nebūs drošībā.

Tieši tad atskanēja šķindoņa, un durvis atsprāga vaļā. Zālē iebrāzās žurnālisti un operatori.

Jūens satvēra mani aiz rokas. — Nesaki neko, — viņš čukstēja. — Mums ar Robu ir plāns. Sagaidi mūs. Nesaki ne vārda. — Es skatījos, kā viņi izspraucas cauri pūlim un ārā pa durvīm.

—  Tur viņš ir.

Es pagriezos un ieraudzīju garo žurnālistu, kuru biju saticis uz kalna, soļojam man pretī.

Viņš izstiepa roku. — Lūk, zēns, kurš mums var visu izstāstīt.

Es atkāpos. Pēkšņi visas kameras bija pievērstas man. Aptuveni desmit cilvēki vienā balsī uzdeva jautājumus. Šķita, ka viss vienlaikus palēninās un paātrinās. Es dzirdēju, ka mamma mani sauc no pūļa aizmugures. Viņas balss skanēja kā no lielas tālienes. Kāda sieviete mani maigi paņēma pie rokas un izveda ārā.

—  Uz šo pusi, Kelam, — viņa smaidīja. Es sekoju viņai, spraukdamies gar žaketēm, mēteļiem un kamerām.

Es atjēdzos stāvam televīzijas kameras priekšā, līdzās

smaidošajai dāmai. — Mēs būsim tiešajā ēterā, — viņa teica. — Visi grib dzirdēt tavu neticamo stāstu.

Kameras kustējās, bet viņa runāja. Un es viņai stāstīju par Dženebu, par ziedojumu vākšanu, lai samaksātu par viņas operāciju šeit, un par Gambijas ciemata iedzīvotājiem, kas mangrovju mežā atrada zivju ērgli pēc satelīta signāliem.

—  Un šis zivju ērglis, — viņa jautāja, aizvien smaidīdama. — Kā tu uzzināji par šo zivju ērgli?

Mana mute kļuva sausa. Es saminstinājos. Pret mani bija pavērsti mikrofoni. Ar acs kaktiņu es pamanīju autostāvvietā nokaucam kravas automašīnu. Es redzēju Robu un Jūenu, un Hemišu skrienam man pretī. Šķita, ka viss notiek kā palēninājumā.

—  Zivju ērglis, — teica smaidošā dāma. — Vai tu to atradi šajā ielejā?

Es pavēru muti, lai runātu, kad Hemišs aplika roku ap mani un nostājās kameras priekšā.

—  Nē, — Hemišs teica. — Kelams un viņa draugi sekoja vienam zivju ērglim, kas mīt dabas rezervātā, kurā es strādāju. Pagājušajā vasarā tur vairojās viens pāris. Kā zināms, tie ir apdraudēti putni. Viņu aizsardzībai izmantojam novērošanas kameras un dzeloņstieples. Ja vēlaties doties man līdzi uz rezervātu, varu jums kaut tūlīt parādīt ligzdu.

Es atslīgu krēslā. Biju pārguris. Pēdējās žurnālistu mašīnas bija pametušas pagalmu, lai dotos līdzi Hemišam uz piecpadsmit jūdžu attālo dabas rezervātu.

Mamma visiem ciematniekiem pagatavoja tēju, un drīz pasākums bija pārvērties par agru rīta ballīti.

Roba tētis papliķēja man pa muguru. — Zivju ērglis tavā fermā ir ari mūsu noslēpums. Kā tāda vārdā mēs visi turēsimies kopā.

—  Kā visi uzzināja? — es jautāju.

—  Neviens nezināja līdz pat šai dienai, — teica Roba tētis. — Taču misters Maknērs redzēja, ka šorīt agri ierodas žurnālisti. Viņš redzēja, ka kāds no viņiem dodas uz ezeru, un izteica minējumu, ka zivju ērglis ir tur. Maknērs pastāstīja misis Bltijai no pasta kantora, bet viņa — visiem pārējiem. Tāpēc mēs visi ieradāmies, lai atturētu žurnālistus no ložņāšanas pa jūsu fermu. Mēs pateicām, ka tu esi kopā ar mums.

—  Daudz netrūka, — teica Robs.

Jūens bija nobālis. — Mēs gandrīz nokavējām.

—  Kā viņš zināja? — es jautāju. — Kā misters Maknērs zināja par zivju ērgļiem mūsu fermā?

Mamma nolika tējas tasi uz galda man līdzās un apsēdās. — Viņš atrada kasti ar Aionas mantām, viņas zīmējumus un bildes. Viņš atcerējās, ka tēvs stāstīja par zivju ērgļiem, kas reiz dzīvoja ielejā. Laikam būs izdarījis secinājumus.

Roba mamma ieradās zālē ar bekonu un olām. — Varu jums visiem pagatavot brokastis, — viņa teica. — Jūs jau kavējat skolu. Diez vai vēl kāda pusstunda ko mainīs.

Mēs beidzām ēst bekonu un olas, kad pie ciema nama apstājās mašīna. Pa durvīm ienāca garais žurnālists, kuru biju saticis iepriekš.

Mamma sāka novākt kečupa un brūnās mērces pudeles. — Diemžēl viņiem visiem tagad jādodas uz skolu, — viņa teica.

Vīrietis izņēma savu mobilo tālruni un kaut ko meklēja

īsziņās. — Man tikai jāpārrunā dažas lietas ar Kelamu. Tas arī viss.

—  Viņam nav daudz laika, tāpēc nevelciet garumā. — Mamma uzvilka mēteli un paņēma somiņu.

Vīrietis viņai uzsmaidīja. — Man jāpārbauda Dženebas ziedojumu numurs. Mūsu ziņu aģentūra jau ir saņēmusi ziedojumus viņas ārstēšanai Apvienotajā Karalistē.

Mamma apsēdās, somiņu rokās saspiedusi. — Par kādu summu mēs runājam?

Žurnālists atkal paskatījās savās īsziņās. — Nu, kopš ziņām ir pagājusi tikai stunda, taču ziedojumi reģionā jau ir sasnieguši aptuveni desmit tūkstoš mārciņu.

Es gandrīz aizrijos ar bekonu. — Desmit tūkstošus?

—  Jā, — atbildēja vīrietis. Viņš atkal paskatījās īsziņās. — Ā, un Londonā ir kāds ķirurgs ortopēds, kas ir ķerts uz putniem. Viņš ir piedāvājis veikt operāciju bez maksas.

38.   nodaļa

Dienas gaitā, kā ari turpmākajās dienās ienāca vēl nauda. Naudu ziedoja cilvēki no visas pasaules: no Kanādas, Japānas, Francijas un Amerikas. Viena avīze noalgoja kādu, kurš atbildētu par ziedojumu vākšanu Dženebai un noorganizētu viņas braucienu uz šejieni.

Tas viss notika tik ātri. Šī lieta vairs nebija mūsu rokās, mēs to nekontrolējām. Tika publicētas bildes ar Dženebu slimnīcas gultā Gambijā, bildes ar ciematu un upi. Mani vārdi un stāsts tika mainīts žurnālu un avīžu rakstiem. Pēkšņi Dženeba bija visu citu draugs, visu citu īpašums. Es priecājos par viņu. Taču man šķita, ka esmu viņu pazaudējis. Viņa neatbildēja uz maniem e-pastiem. Par to, kas notiek, man bija jāuzzina no avīzēm.

—  Esi pacietīgs, — teica mamma. — Viņa droši vien

jūtas tāpat. Pēkšņi visi uzņemas vadību pār viņas dzīvi. Neaizmirsti, ka viņa bija slima.

Es gaidīju, un man nevajadzēja ilgi raizēties. Dženeba atsūtīja e-pastu.

No: Dženeba Kā

Nosūtīts: 1. decembris, pīkst. 13.30

Temats: Lidot kā Irisai

Sveiks, Kelam!

Piedod, ka nerakstīju. Pagāja ilgs laiks, līdz kājai iztīrīja infekciju. Taču tagad es jūtos pietiekami labi, lai ceļotu. Kad dakteris Džavara pateica, ka braukšu uz Lielbritāniju, lai ārstētu kāju, es nespēju noticēt. Es nespēju vien pateikties tavam ciematam par palīdzību. Domāju, ka marabu šoreiz būs kļūdījies. Varbūt viņa sapnis par to, ka staigāju pa mākoņu jūru, nepiepildīsies. Varbūt es patiešām atkal staigāšu.

Arī šeit bija daudz žurnālistu. Mamma Binta teica, ka viņi ir ļaunāki par ciema kazām, kas tā vienkārši ienāk slimnīcā, kad sagrib. Taču man viņi patīk. Viņi ir jautri. Viņi mums nes grāmatas, pildspalvas un rotaļlietas.

Viss ir noticis tik strauji. Rīt es lidošu uz Londonu. Esmu tik satraukta. Neviens ciematnieks nekad nav bijis lidmašīnā. Ar mani kopā jābrauc medmāsai, tāpēc arī Mamma Binta brauks. Dakteris Džavara teica, ka viņš jūt līdzi visiem britu ārstiem. Šķiet, ka Mamma Binta dzirdēja, jo dakteris Džavara visu dienu no viņas slēpjas.

Rīt ir skumja diena arī tāpēc, ka Makss brauks atpakaļ uz Ameriku. Šodien mēs viņam rīkojam ballīti. Makss man atdeva savas medicīnas grāmatas. Viņš teica, ka man tās

vajadzēs, kad kļūšu par ārsti. Un kādu dienu, Kelam, es noteikti būšu ārste. Tevis savāktās naudas pietiks, lai es pabeigtu skolu un tad vēl ietu koledžā. Es nekad nebiju redzējusi Mammu Bintu tik plati smaidām kā tad, kad viņa to uzzināja. Mamma Binta teica, ka viņa vienmēr ir gribējusi būt ārste. Es domāju, ka viņa ari būtu bijusi vislabākā ārste.

Varbūt es varu aizbraukt pie Tevis ciemos uz Skotiju? Vai tas ir tālu no Londonas? Es gribētu redzēt kalnus un upes no Tavām fotogrāfijām. Es ceru, ka kādu dienu atkal redzēšu īrisu.

Tavs draugs

Dženeba

39.   nodaļa

Daži turpmākie mēneši paskrēja ļoti ātri. Ziemassvētkos ciemata iedzīvotāji Mammai Bintai un Dženebai aizsūtīja drēbes un grāmatas. Mamma Binta piezvanīja mums, lai pateiktu, ka Dženebai iet labi, bet viņas kājai jau ir veiktas četras operācijas, un lielākoties viņa ir ļoti nogurusi. Es aizsūtīju Ziemassvētku apsveikuma kartīti un vēstuli, taču atbildi no viņas saņēmu tikai Jaunajā gadā.

4. janvāris

Laimīgu Jauno gadu, Kelam!

Es rakstu no slimnīcas gultas. Te nav datora, tāpēc es nevaru Tev aizsūtīt e-pastu, taču varbūt, kad būšu pietiekami

stipra, Mamma Binta aizvedīs mani uz interneta kafejnīcu, kas atrodas ielā zem mana loga.

Lūdzu, pasaki paldies sava ciemata iedzīvotājiem par jaukajām dāvanām. Mamma Binta ļoti priecājās par atsūtītajiem džemperiem. Viņai šķiet, ka Anglijā ir ļoti auksti. Viņa nēsā visus trīs džemperus vienlaikus!!!

Jaungadā mums bija milzīgs pārsteigums. Mūs apciemoja Makss. Viņš viesojas pie draugiem Londonā. Makss teica, ka Skotija ir pasaulē labākā vieta, kur svinēt Jaungadu. Viņš mēģināja mums iemācīt dziesmu Auld Lang Syne, taču pats zināja tikai pirmo rindiņu. Tomēr tas viņam netraucēja panākt, ka visi ārsti un medmāsas dziedāja un dejoja līdzi. Pat Mamma Binta pievienojās. Es nemaz nezināju, ka viņa prot dejot.

Ielas šeit ir ļoti skaistas, ar spožām gaismām. Uz veikala pretī manai istabai pat ir mirgojošs ziemeļbriedis. Mamma Binta sacīja, ka nezina, kad Londonā ir diena, kad nakts. Viņai pietrūkst māju tumšo debesu.

Šodien es redzēju sniegu. Viena medmāsa izveda mani ārā. Es skatījos, kā tas krīt no debesīm un centos to notvert mutē. Es biju viscaur noklāta ar lielām, baltām sniegpārslām. Tās nogūlās man matos, uz sejas un drēbēm. Tuvumā tās izskatās kā mazas zvaigznītes, miljoniem un miljoniem zvaigznīšu. Medmāsa teica, ka nekad neatrast divas vienādas sniegpārslas. Viņa teica, ka tās visas ir atšķirīgas, visas ir īpašas.

Vai Skotijā ir sniegs?

Es ceru, ka drīz varēšu aizbraukt pie Tevis ciemos.

Tavs draugs

Dženeba

Skotijā kārtīga snigšana sākās tikai februāra beigās. Taču, kad sākās, sniegs bija biezs un dziļš. Ferma, kalni un ciemats bija apsniguši balti. Skola bija slēgta gandrīz nedēļu, un mēs ar Robu un Jūenu lielāko daļu laika pavadījām, braucot ar kamaniņām no kalniem aiz ciema.

Katru dienu pārbaudījām Irisas atrašanās vietu Gambijā. Viņa aizvien bija tajā pašā upes pietekā, kur atradās nedēļām. Tad, marta vidū, kad no kalniem bija nokususi lielākā daļa sniega, atstājot vien netīri pelēkus plankumus dziļākajās ieplakās, Irisas signāls mainījās. Viņa atstāja Gambiju un lidoja uz ziemeļiem, uz augšu gar Senegālas krastu.

Pēc daudzajiem mēnešiem Āfrikā viņa bija ceļā uz šejieni.

Uz Skotiju.

Kad vien mums bija izdevība, mēs sekojām viņas ceļojumam. Gandrīz visos starpbrīžos un pusdienlaikā bijām skolas datorklasē, līdz misis Viklova mūs pieķēra. Mēs nespējām noticēt, kad viņa palūdza mūs uzzīmēt Irisas ceļojumu uz tāfeles, lai visa klase varētu sekot līdzi. Viņa pabeidza mācības pusstundu agrāk, lai mēs varētu aplūkot bildes ar rītausmu tuksnesī, berberu ganiem augstu Atlasa kalnos, putnu bariem upes grīvas dubļu sēkļos un lopiem, kas ganās zaļajās ielejās.

Arī Hemišs sekoja Irisas ceļojumam. Vienu dienu satiku viņu pēc skolas, lai pārbaudītu ligzdu ezerā. Debesis bija apmākušās un rāmas. Priežu galotnēs pieķērušās tievas miglas plēksnes, bet ozols un savvaļas ķirsis bija kaili un gaidīja pavasari.

—  Irisa ir pametusi Spāniju, — es teicu. — Viņa lido taisnā līnijā uz ziemeļiem, pāri Biskajas līcim.

Hemišs pamāja. — Mani pārsteidz, ka viņa lido pāri atklātai jūrai. Zivju ērgļi parasti atgriežas pa Franciju un pa ceļam atpūšas. Laikam jau viņa steidzas atgriezties ligzdā.

—  Vai ar viņu viss būs kārtībā? — es jautāju.

—  Ari citi putni ir veikuši šo maršrutu agrāk. — Viņš apstājās ezermalā un izvilka binokli. — Viņa varētu būt klāt nedēļas laikā, — viņš teica.

—  Kā tu domā, kurā dienā viņa būs klāt? — es jautāju.

Taču Hemišs neklausījās. Viņa binoklis bija pievērsts

priežu pudurim uz akmeņainās salas, bet seju rotāja plats smaids.

—  Kas ir? — es jautāju.

—  Še, — viņš sacīja, padodams man binokli un norādīdams pāri ezeram. — Paskaties uz šo.

40. nodaļa

Es nespēju sagaidīt, lai varētu pastāstīt Dženebai, ko mēs ar Hemišu redzējām ezerā, un nākamajā dienā man radās šāda iespēja. Es saņēmu e-pastu no Dženebas.

No: Dženeba

Nosūtīts: 31. marts, pīkst. 20.30 GMT

Temats: Labas ziņas

Sveiks, Kelam!

Ārsti teica, ka tagad esmu pietiekami stipra, lai ietu ārā, tāpēc Mamma Binta ir aizstūmusi mani ratiņkrēslā uz interneta kafejnīcu, un es varu Tev uzrakstīt.

Mamma Binta un es braucam uz Skotiju. RĪT! Esmu tik satraukta. Tas ir tik pēkšņi, taču viens dakteris teica, ka

var mūs pie Tevis aizvest, jo uz nedēļas nogali dodas apmeklēt ģimeni Skotijā.

Es šonakt nevarēšu ne aci aizvērt. Nevaru beigt domāt, ka satikšu Tevi.

Tavs draugs

Dženeba

—  Mammu! — es saucu. — Tēt! — es noskrēju pa trepēm, pēdējos piecus pakāpienus nolecot. — Mamm! — Es iebrāzos virtuvē, kur mamma un tētis skatījās televīziju.

—  Viņas atbrauks rītvakar. Es tikko saņēmu e-pastu.

Mamma salēcās. — Rīt? Tu droši zini?

Es pamāju.

—  Debestiņ! — Viņa paķēra telefonu. — Labāk apziņošu visus. Mums jāsarīko ballīte.

Es uzskrēju atpakaļ augšā, lai varētu aizsūtīt Dženebai e-pastu. Es degu nepacietībā pastāstīt viņai savus jaunumus.

No: Kelams

Nosūtīts: 31. marts, pīkst. 20.44 GMT

Temats: skriešanās ar īrisu

Sveika, Dženeba!

Tas ir superīgi! Es nespēju noticēt, ka Tu rit būsi Skotijā. Ciemats tiek apziņots, un mēs jums ar Mammu Bintu sarīkosim lielu balli, kad atbrauksiet.

Man tev ir divas labas ziņas.

īrisas dzīvesbiedrs ir atgriezies! Mēs ar Hemišu redzējām viņu vakar pie ezera vācam žagarus ligzdai. Nez kur

viņš pavadīja ziemu? Varbūt ari viņš bija Tavā valstī? Taču tagad viņš ir atpakaļ mūsu fermā un gaida Irisu.

Bet otra labā ziņa ir par Irisu. Viņa ir gandrīz klāt. Šovakar viņa sasniedza Īrijas dienvidrietumu galu. Viņa lidoja visu ceļu no Spānijas pāri jūrai. Hemišs domā, ka vējš viņu novirzījis no kursa, jo zivju ērgļi parasti atgriežas pa Franciju un Dienvidangliju. Viņa droši vien ir pārgurusi. Viņa ir lidojusi bez apstājas vairāk nekā septiņsimt jūdzes, bet ceļā viņai aizgāja mazāk nekā divas dienas!

Es aprēķināju —ja viņa izlido agri rit no rīta un lido bez apstājas kā līdz šim, viņa varētu būt mūsu fermā rīt ap desmitiem vakarā.

Labāk pasteidzies! Viņa var Tevi apsteigt.

Nespēju sagaidīt rītdienu.

Kelams

P. S. Es ceru, ka Mamma Binta ir trenējusies skotu dejām.

41. nodaļa

Nākamajā rītā es izvēlos no gultas un pārbaudīju Irisas atrašanās vietu. Es pasmaidīju. Viņa bija ceļā.

Viņa bija izlidojusi agri un virzījās uz Īrijas austrumu krastu. Es noskrēju pa trepēm uz virtuvi, lai pastāstītu mammai un tētim, bet gaitenī satiku Greimu.

—  Ja es būtu tavā vietā, es tur iekšā neietu, — viņš teica. — Mammai sākusies panika. Viņa sūta mani uz veikalu pēc tonnas miltu, no kā cept kūkas.

Es palūrēju pa durvīm.

—  Te tu esi, Kelam, — mamma iesaucās. Viņa kā traka berza virtuves grīdu. — Ceru, ka tava istaba ir kārtībā, tev vajadzēs nomainīt gultas veļu un iztīrīt vannas istabu, mums vajadzēs papildu segas no bēniņiem un… ei, Greim, tu vēl neesi aizbraucis?

—  Atslābsti, mammuci, — uzsauca Greims. — Tici man, pēdējā brīža ballītes ir tās labākās.

—  Bet ir taču jādomā par visu to ēdamo… un mūziku, — teica mamma.

No pagalma ienāca tētis.

—  Viss ir nokārtots. Visi ciematnieki atnesīs kaut ko ēdamu un dzeramu. Bārs tiks atvērts. Būs vairāk nekā pietiekami.

—  Bet Flinta draudzene atbrauks ar savu grupu, — teica Greims. — Būs skotu dejas un viss kaut kas. Pat Jūena tētis uzspēlēs savas dūdas, lai apsveiktu viņas.

—  Bet… — bilda mamma.

—  Uzticies mums, — pasmaidīja tētis. — Viss būs labi.

Mēs darbojāmies visu dienu. Es, Robs un Jūens palīdzējām tētim sagatavot ciema namu ballei. Mēs salikām galdus un krēslus, pie griestiem piekārām karodziņu virtenes un izrotājām skatuvi. Pēcpusdienā ieradās vēl cilvēki, lai palīdzētu un atnestu ēdienu. Jūena tētis trenējās pūst dūdas, un pavisam drīz jau bija sākusies neliela ballīte. Robs sāka futbola maču starp bērniem un vecākiem, un pat misis Viklova pievienojās.

Kad viss bija pabeigts, mēs ar tēti aizbraucām uz mājām pārģērbties ballei.

—  Jums nav daudz laika, — teica mamma, kad ienācām pa durvīm. — Man tikko zvanīja. Dženeba un Mamma Binta tuvojas. Viņas būs klāt apmēram pēc stundas.

Es uzskrēju augšā. Pēkšņi sajutu lielu uztraukumu. Es nekad nebiju redzējis Dženebu aci pret aci. Ja nu es viņai nepatīku? Ja nu pēc visas sajūsmas mūsu ciemats viņai izrādās liela vilšanās?

Es pārģērbos un nokāpu virtuvē, kur tētis skatījās ziņas, ko raidīja pulksten sešos. Viņš bija uzvilcis džinsas un zili rūtoto kreklu un ķemmēja matus teļļuka priekšā.

— Nāciet, — mamma teica. — Hemišs mūs aizvedīs. Es jau redzu viņu braucam pa aleju.

—  Tikai noklausīšos laika prognozi, — teica tētis.

Es apsēdos viņam līdzās, šūpodams kājas zem galda. Es nevarēju nosēdēt mierā.

Laika vīram aiz muguras bija milzīga Lielbritānijas karte, un viņš ar roku vilka gar Skotiju.

“Pāris nākamās dienas Ziemeļskotija baudīs pastāvīgus laikapstākļus,” viņš teica. “Taču es nevaru topošu apgalvot par Anglijas dienvidiem un rietumiem. Ir izsludināts brīdinājums par bīstamiem laikapstākļiem Bristoles līcī un Īrijas jūrā. Paskatieties uz šiem cieši līdzās esošajiem izobāriem. Gaidāms vējš, kas var sasniegt vētras spēku.”

Es paskatījos uz karti. Tā bija reāllaika. Tagad vētra virzījās pār Īrijas jūru. īrisa bija tur, tajos vējos, tajā vētrā.

Es uzskrēju savā istabā un ieslēdzu datoru. Varbūt viņa ir apdzinusi vētru. Varbūt viņa jau ir kaut kur uz sauszemes atradusi patvērumu.

Sirds krūtīs dauzījās.

Dators ar mirgoņu ieslēdzās.

—  Nu taču, — es mudināju. — Nu taču!

Tomēr signāla nebija.

Vispār.

It kā viņa būtu pazudusi no zemes virsmas.

Es centos nedomāt par vētru, taču viss, ko redzēju un dzirdēju, bija aurojoši vēji un viļņi — augsti kā kalni.

īrisa sajuta vētru jau ilgi, pirms tumšie mākoņi sadrūzmējās un sabiezēja virs viņas. Viņa sasvērās, lai izvairītos no vēja spirālēm, un lidoja neatlaidīgi un ātri. Taču vētra bija ātrāka. Tā šķēla jūru, sakuldama to zaļi pelēkos mutuļos un putu virsotnēs.

Vētra mētāja īrisu. Sāls šaltis aizķepēja viņas izpluinītās spārnu spalvas. Gaiss un jūra bija baltās putās. Tās pielipa viņas sejai un ielīda dziļi mīkstajās dūnās. Viņa sajutās smaga, piesūcināta ar ūdeni. Viņa lidoja, lai izdzīvotu.

Viļņi cēlās un slējās zem viņas kā baltas vērpetes. Viņai līdzās pacēlās vilnis — augstāks par pārējiem. Augstāk un augstāk tā virsotne liecās un apmeta kūleni, apsedzot īrisu un ieslēdzot dunoša baltuma tunelī. Viņas spārnu gali skāra bangas malu. Tā izšķīda virs īrisas, iegrūžot viņu jūrā. Viņa griezās uz riņķi un uz riņķi. Sāļais ūdens saskrēja knābī un nāsīs.

īrisa uzšūpojās līdz virsmai un nopurināja ūdeni no galvas. Siksnas, ko cilvēki bija viņai apsējuši, tagad peldēja līdzās. Viņa iecirta tajās nagus un spieda tās lejā, ūdenī, īrisa pacēlās gaisā, un nākamais vilnis saliecās augstu pār viņu. īrisas pēdas vēl bija zem ūdens, kad vilnis izšķīda pār viņu kā bangojošas putas un šaltis.

42.   nodaļa

—  Mēs esam viņu pazaudējuši, — es teicu Hemišam, tiklīdz viņš ienāca virtuvē. — Signāla nav.

—  Es zinu, — viņš klusi atbildēja. — Es ari tikko pārbaudīju. — Viņš sarauca pieri, krunka izveidoja dziļu grumbu. — Raidītāji ir izgatavoti tā, lai galu galā nokristu. Dažkārt tie vienkārši saiet grīstē, pārstāj darboties.

—  Tas darbojās no rīta, — es teicu. — Viņa ir pazudusi, Hemišs, pazudusi.

Hemišs gari nopūtās.

—  Es tikai saku, — viņš teica, — ka mēs nedrīkstam atmest cerības. Vēl ne.

Es atgāzos krēslā un papurināju galvu. — Viņai neizdevās.

Tētis aplika rokas man ap pleciem. — Nāc, — viņš teica.

—  Es zinu, ka tas ir trieciens, taču mums jādodas uz balli par godu Dženebai.

Es pamāju un sekoju viņiem uz Hemiša lendroveru. Kalni un lauki nozibēja man gar acīm, un pēc neilga brīža Hemišs jau pieturēja mašīnu pārpildītajā ciema nama stāvvietā.

Mamma pagriezās un saspieda man roku. — Elpo dziļi, — viņa pasmaidīja. — Dari to Dženebas dēļ. Labi?

Es izkāpu no mašīnas.

—  Te tu esi, Kelam, — sauca Robs.

Es pagriezos un ieraudzīju Robu un Jūenu steidzamies pie manis.

—  Kur tu biji? — prasīja Jūens. — Tu gandrīz nokavēji.

Visus pāršalca Roba tēta balss. Viņš stāvēja sava pikapa kravas kastē. — Viņas ir klāt, — viņš sauca. — Es redzu viņas braucam pa ceļu.

Pēkšņi visi saspiedās kopā, bērni un pieaugušie smējās un klaigāja. Neviens nebija iecelts par atbildīgo, taču mēs visi kaut kā izveidojām divas garas rindas gar ceļu, lai sveiktu Dženebu un Mammu Bintu.

Mašīna cēli ieveda viņas ciematā un pieveda pie paša ciema nama. Mamma Binta izkāpa uz ietves, satinusies šallēs un segās. Visi gavilēja un sita plaukstas, un man šķiet, ka pirmo reizi mūžā Mamma Binta bija galīgi mēma.

Dženeba neprātīgi māja pa logu. Es tikai noraudzījos, kā mamma un Hemišs palīdzēja viņai izkāpt no mašīnas un iekāpt ratiņkrēslā. Es nespēju noticēt, ka viņa patiešām ir šeit, Skotijā, mūsu ciemā. Pēkšņi es nezināju ko teikt un atkāpos dziļāk pūlī.

—  Kelam Makgregor? — Mamma Binta soļoja man

pretī. — Kelam Makgregor, ko tu tur slēpies, — viņa bļāva.

—  Velc savu kaulaino pakaļgalu šurp.

Pūlis mani izgrūda Dženebas un Mammas Bintas priekšā. Dženeba smaidīja, un Mamma Binta aplika man apkārt rokas un saspieda tā, ka teju salauza visus kauliņus.

—  Nu, Kelam, — viņa teica. — Es šo dienu gaidīju ļoti, ļoti ilgi.

Atkal visi gavilēja un aplaudēja.

Es stūmu ratiņkrēslu, un mēs ar Dženebu gājām visiem pa priekšu uz ciema namu.

43.   nodaļa

Greimam bija taisnība. Ballīte bija izdevusies. Flinta draudzene lika visiem atrast pāri un sāka vadīt dančus. iVlamma Binta grieza riņķi Hemišam zem rokas. Robs un Jūens un dažas meitenes no skolas grieza Dženebas ratiņkrēslu. Skanēja mūzika, ļaudis ēda un dzēra, un dejoja līdz vēlai naktij.

Klāt nebija tikai mistera Maknēra. Mamma bija piedāvājusi viņu atvest, taču viņš nebrauca. Viņš pateica mammai, ka jau sen dejošanu ir metis pie malas.

—  Man ļoti žēl par Irisu, — teica Dženeba. — Hemišs man pastāstīja.

Mēs sēdējām līdzās zāles galā, kamēr muzikanti lika dejotājiem griezties aizvien straujāk.

—  Es tik ļoti gribēju viņu redzēt, — es teicu.

Dženeba pamāja. — Es šodien visu laiku lūkojos debesīs. Cerēju viņu pa ceļam ieraudzīt.

Es paskatījos uz Dženebu. Es apjēdzu, cik viņa bija īsta. Tas nebija tikai vārds kāda e-pasta galā. Viņa patiešām bija šeit, tieši tagad, pēc visa, kas noticis.

—  Man prieks, ka esi šeit, — es sacīju.

Dženeba man uzsmaidīja. Viņa pieliecās un cieši saspieda manu roku. — Man ari.

Tētis atkrita krēslā mums līdzās. Viņam pār seju lija sviedri. — Mamma Binta gan ir varena dejotāja, — viņš teica. Mēs paskatījāmies uz zāli un ieraudzījām, kā Mamma Binta jau virpuļo kādam citam zem rokas un nozūd pār deju zāli.

—  Jūs abi izskatāties pārguruši, — teica tētis. — Ir jau pāri divpadsmitiem. Nāciet, jūs abi, brauksim mājās. Man tik un tā vēl jāaprauga aitas.

Hemišs aizveda mūs mājās. Naksnīgi dzestrajā gaisā saritinājāmies zem jakām. Pret pusnakts debesīm kalni izskatījās zili melni. Plāns miglas plīvurs kā oreols iekļāva mēnesi.

—  Ejiet iekšā un uzvāriet sev kakao, — teica tētis. — Es ātri apskatīšu aitas.

Hemišs palīdzēja Dženebai izkāpt no lendrovera.

Dženeba atbalstījās uz kruķiem. — Skatieties, — viņa teica. — Ārsti sacīja, ka tagad varu mēģināt mazliet paiet ar kruķiem.

—  Tas ir vienreizēji, — smaidīja Hemišs. Viņš palīdzēja Dženebai tikt pāri akmeņainajam pagalmam līdz virtuves durvīm.

—  Hemiš? — es iejautājos.

Viņš pagriezās pret mani.

—  Vai tu mūs rit no rīta aizvedīsi uz kalnu, tikai mūs abus? — es jautāju. — Es apsolīju Dženebai parādīt ligzdu.

Hemišs pamāja. — Es rīt strādāju, tā ka tas būs ļoti

agri.

—  Mēs būsim gatavi, — es atbildēju.

Es lēnām sekoju Dženebai virtuvē.

—  Gribi kakao? — es jautāju.

Dženeba pamāja. — Man garšo kakao. Es to slimnīcā dzēru visu laiku.

Kamēr vārīju pienu un iemaisīju kakao pulveri, viņa sēdēja pie galda. Viņa izskatījās nogurusi, galva bija atbalstīta rokās un acis pusaizvērtas. Es arī jutos noguris. Šī bija gara diena.

—  Lūdzu, — es teicu. Es pabīdīju malā mammas veļas kaudzi un tēta avīzi un noliku viņai priekšā kūpošo kakao.

Es apsēdos un apliku plaukstas ap savu krūzi, ļaujot sevī iesūkties siltumam. Es biju tik noguris, ka likās — varētu šādi palikt — vienkārši raudzīties garaiņos. Es skatījos, kā tie lēnā spirālē vijas uz augšu. Tas man lika domāt par Irisu, kas riņķo augstu gaisā.

Virpuļojošie garaiņi izpleta savus spalvainos spārnus un lēni un laiski riņķoja gaisā. Tie cēlās arvien augstāk un ar spārnu galiem aizskāra manu seju. Tie virzījās pār avīzi un izgludinātajiem krekliem, kas atradās uz virtuves galda. Tie planēja pār balti pogotiem kalniem un vārdu ielejām. Tie atkal dreifēja uz manu pusi. Es gribēju satvert tos rokās, satvert un paturēt mūžam. Es izstiepu pirkstus, taču garaiņi izslīdēja tiem cauri, izšķīda pūkainos pavedienos un pazuda.

Dženeba skatījās uz mani un smaidīja. — Vai zini, — viņa teica, — varbūt tu esi kā marabu. Varbūt putna gars ari lido pie tevis.

44. nodaļa

Nākamajā rītā es pamodos agri. Hs izkāpu no gultas un paskatījos ārā pa logu. Pa nakti mūs bija ietinusi migla. Es nevarēju saskatīt neko citu kā tikai vien spožu baltumu. Ferma bija savādi klusa un mierīga. Es uzvilku džemperi un džinsas un aizlavījos līdz virtuvei.

Mamma gatavoja brokastis, bet tētis sēdēja krēslā, ar rokām saķēris galvu.

—  Es vairs nevaru ballēties kā agrāk, — viņš dvesa. Mamma piemiedza man ar aci un nolika viņam priekšā

šķīvi ar desiņām un kartupeļu pankūkām. — Dabū šito lejā, — viņa teica.

Pagalmā noskanēja pēdu dunoņa, un pa durvīm ieslāja Greims.

—  Kuš, — čukstēja mamma. — Dženeba un Mamma Binta vēl guļ.

Greims apsēdās blakus tētim. — Tajā miglā pat savu degunu nevar saskatīt. — Viņš pastiepās un paķēra desiņu no tēta šķīvja. — Nevar ļaut labam ēdienam aiziet postā, — viņš teica, bāzdams to mutē.

—  Te viņas nāk, — teica mamma.

Es pagriezos un ieraudzīju Mammu Bintu palīdzam Dženebai ienākt pa durvīm. Mamma atvilka krēslu, uz kura stāvēja mīksts spilvens, un palīdzēja Dženebai apsēsties.

Dženeba bija satuntuļojusies kādos desmit džemperos, plīša jakā, biezās biksēs, vilnas zeķēs un vecā zilā cepurē ar bumbuli. — Nu kā, Kelam? — viņa noprasīja. — Vai esmu gatava kalniem?

Es iesmējos. — Domāju, ka tu vari šādā tērpā uzsliet nometni Everestā.

Mamma Binta savilka ciešāk šalli ap pleciem un atspiedās pret silto plīti. — Es nu gan nekādos kalnos nekāpšu, — viņa nodrebinājās. — Te jādzīvo kā milzīgā saldētavā.

—  Tāpat nav jēgas doties uz ezeru pirms pusdienlaika, — tētis teica. — Varbūt līdz tam laikam migla būs izklīdusi.

—  Bet tēt… — es teicu. — Tad mums nav daudz laika. Roba mamma un tētis šopēcpusdien vedīs Dženebu uz vilnas fabriku un vispār… — Mani pārtrauca klusināta motora troksnis pagalmā un miglas ieskautas priekšējās gaismas. — …Hemišs ir ldāt.

Hemišs pieklauvēja pie durvīm un ienāca virtuvē.

—   Labrīt visiem, — viņš pasmaidīja. Viņš pagriezās pret Dženebu un mani. — Esat gatavi doties apskatīt ligzdu?

Mēs pamājām.

—  Nu tad nāc, meitēn, — teica Hemišs. Viņš pastiepa viņai pretī rokas. — Iecelsim tevi lendroverā.

—  Bet viņi vēl nav pabrokastojuši, — mamma teica.

—  Mēs pēc tam, — es uzsaucu. — Man kaut kas jāpaņem.

Es uzskrēju savā istabā, lai sameklētu binokli. Es nebiju to izmantojis kopš pagājušā gada. Paķēru to no skapjaugšas un nokāpu atpakaļ virtuvē.

—  Tu neko daudz ar to nesaskatīsi, — tētis noteica, kad devos ārā pa durvīm.

Ejot pāri pagalmam, mani apņēma mitra un smaga migla.

Dženeba jau sēdēja priekšējā sēdeklī. Es atvēru durvis un iekāpu viņai līdzās, starp mums atradās kruķi. Lendrovers ierūcās, un Hemišs izbrauca no pagalma un devās pa ceļu gar lauku uz ezeru. Braucot garām, no miglas iznira aitas un blenza uz mums. Hemišs mēģināja ieslēgt priekšējās gaismas uz pilnu jaudu, bet gaisma atstarojās atpakaļ. Kravas mašīna aizlīgojās pa likumu un sāka kāpt stāvus kalnā.

—  Šķiet, ka esam palaiduši garām ceļu uz ezeru, — es teicu.

Hemišs cieši lūkojās miglā. — Esi drošs?

Es paskatījos apkārt, taču visur bija tikai baltums. Nekādu orientieru. Nekā.

—  Man tā liekas, — es atbildēju. — Mums nevajadzētu braukt tik stāvus.

Lendrovers dubļainajā ceļā paslīdēja uz sāniem. — Es vēl nevaru apgriezties, — murmināja Hemišs. — Mēs brauksim tālāk. Ja es tagad apstāšos, mēs varam iestrēgt.

Mašīna lēnām brauca tālāk, klupdama pār akmeņiem. Dženeba uzlika rokas uz paneļa, lai noturētu līdzsvaru. Zem mana loga mašīnas mala ievēlās virpuļojošajā miglā.

—  Vismaz varēšu teikt, ka biju kalnos, — Dženeba sacīja, — pat tad, ja es tos neredzu.

—  Priekšā ir nedaudz gaišāks, — teica Hemišs.

Zeme bija līdzenāka un klāta ar raupju zāli. Visapkārt

gaišāks un spožāks. Pasaule atkal bija iekrāsojusies. Virs mums miglu pāršķēla oranžas saules aprises. Hemišs virzīja lendroveru cauri gaistošajai miglai spožajā saulē un dzidri zilajās debesīs.

Viņš izslēdza motoru, un mēs sēdējām, klusi raudzīdamies apkārt.

Hemišs klusi iesvilpās. — Kaut ko tādu negadās redzēt katru dienu.

Kalnu galotnes izslējās virs miglas klātajām ielejām. Tās pacēlās kā salas virs baltu mākoņu jūras.

—  Lūdzu, palīdziet man izkāpt, — teica Dženeba. Viņa bija klusa un nedaudz saraukusi pieri.

—  Es gribu staigāt, — viņa sacīja.

Hemišs palīdzēja viņai izkāpt no lendrovera. Es padevu Dženebai kruķus, taču viņa papurināja galvu. — Man tas jāizdara pašai.

Viņa izstiepa rokas, lai noturētu līdzsvaru, un lēnām spēra pirmos soļus — vienu kāju priekšā otrai.

—  Tu ej, — es iesaucos, — tu pa īstam ej.

Viņa apstājās un pagriezās pret mani un uzsmaidīja visplatāko smaidu. — Skaties, Kelam, — viņa teica. — Marabu bija taisnība.

Dženeba panāca man pretī pa miglas klātajiem viršiem. Migla līgojās gar viņas pēdām kā viļņi.

Viņa staigāja virs pasaules, pāri baltu mākoņu jūrai.

—  Es varu redzēt jūdzēm tālu, — viņa teica. — Kalni ir bezgalīgi.

—  Pamēģini ar šo, — es sacīju. Es izņēmu binokli no maciņa. Man rokā ieslīdēja mazs zelta kulons. Tas bija Aionas kulons. Tas gulēja atvērts manā delnā, no tā man uzsmaidīja Aionas seja.

Pēkšņi likās, it kā Aiona būtu kopā ar mums šajā kalnā. It kā viņa vienmēr tur būtu bijusi. Es sakļāvu pirkstus pār kulonu un turēju to plaukstā. Man acīs karsti dega asaras, kas gribēja izlauzties.

—  Ņem, — es teicu. Es ieliku kulonu Dženebai plaukstā. — Mans draugs būtu gribējusi, lai tas ir tavs.

Es aizgriezos un cieši aizspiedu acis, taču asaras tik un tā tecēja.

Es apsolīju Aionai, ka parūpēšos par īrisu. Es darīju, ko varēju. Pirms veselas mūžības mēs ar Aionu sēdējām uz šī kalna un skatījāmies, kā īrisa lido pār ezeru un ieleju. Bet tagad esmu zaudējis viņas abas.

Es salēcos, kad Dženeba uzlika roku man uz pleca.

—  Kulandžango… — viņa sacīja.

Es pagriezos pret viņu.

—  Kulandžango, — Dženeba atkārtoja. — Skaties, Kelam. Viņa tuvojas.

Es noslaucīju acis un raudzījos caur asarām. Tur, virs balto mākoņu jūras, lidoja putns, lielos spārnus izpletis. Tas planēja virs mums, tā spalgais sauciens pāršķēla zilās debesis.

No miglā tītās ielejas izlauzās atbildes sauciens.

—  Zivju ērglis, — es nočukstēju.

Tas sasvērās uz sāniem un pielidoja tuvu virs mūsu

galvām. Es dzirdēju, kā caur spalvu galiem plūst gaisa straumes. Es zināju, ka tā ir īrisa, es vienkārši zināju.

—  Viņa ir atpakaļ! — es kliedzu. — Viņa ir atpakaļ! Es skrēju pa zemi zem viņas, manas kājas lidoja pār

zāli.

Es izpletu rokas kā lielus putna spārnus un traucos aiz viņas, traucos viņas ēnā.

Viņa lidojumā apgriezās un vēlreiz iekliedzās: ķī… ķī… ķī…

Un tajā vienā īsajā, brīnumainajā mirklī viņas spožās saulpuķu dzeltenās acis ieskatījās tieši manējās.

.

Pateicības

Paldies maniem maģistrantūras studiju biedriem un personālam Bātas Spa universitātē (Bath Spa University), it ipaši Džūlijai Grīnai (Julia Green) par šim mācību kursam veltīto nerimstošo entuziasmu. Esmu parādā Nikolai Deivisai (Nicole Davies) par viņas viedokli un uzmundrinājumu, kamēr rakstīju grāmatu, bez kuras palīdzības lapas būtu pārņēmušas aitas. Liels paldies manai aģentei Viktorijai Bērketai (Victoria Birkett), Lizai Krosai (Liz Cross) un OUP komandai, kā arī Markam Ouenam (Mark Owen), kas no mana manuskripta izveidoja šo grāmatu. Visbeidzot īpašs paldies mammai un tētim par atbalstu, bērniem par uzklausīšanu un Rodžeram (Roger) par ticību man.

Lielu daļu izpētes par zivju ērgļiem veicu, izmantojot informāciju no organizācijām Highland Foundation for Wildlife (www.roydennis.org.uk ), RSPB (www.rspb.org.uk ) un Scottish Wildlife Trust (www.swt.org.uk ). Rakstīt daļu par Gambiju mani iedvesmoja tīmekļa vietne Bansang Hospital Appeal (www.bansanghospitalappeal.com). Mans stāsts ir tapis, pateicoties to cilvēku apņēmībai, kuri strādā šādās labdarības organizācijās, pateicoties tam, ka viņiem piemīt degsme un drosme mainīt pasauli.

Content

Lūisa Džila Debesu vanags

Prologs

1 . nodaļa

2 . nodaļa

3 . nodaļa

4. nodaļa

5 . nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8 . nodaļa

9 . nodaļa

10 . nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28.  nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32.  nodaļa

33.   nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36.   nodaļa

37. nodaļa

38.   nodaļa

39.   nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42.   nodaļa

43.   nodaļa

44. nodaļa

Pateicības