Lūisa Džila

Mēness lācis

Džila Lūisa

Mēness lācis

Bitēm un lāčiem

NO TULKOTĀJAS

Mani kā tulkotāju un āri kā vienkāršu lasītāju ir apbūrusi autores valoda: tas, kā viņas romānos asprātīgi, nepiespiesti dialogi mijas ar vienkāršu un bagātīgu kāda personāža stāstījumu un poētiskiem ainavu un emociju tēlojumiem. Kā tulkotājai man ir prieks un izaicinājums strādāt ar šādu materiālu, jo varu attēlot gan mūsdienu latviešu sarunvalodu, gan izvēlēties retāk lietotus vai aizmirstus literārās valodas sinonīmus, lai radītu emocionālāku iespaidu un parādītu mūsu valodas skaistumu. Kā lasītājai man ir svarīgi, ka grāmatas valoda tomēr nenonivelējas līdz vienkāršai sarunvalodai, bet gan ar dažādiem mākslinieciskās izteiksmes līdzekļiem un vārdu izvēli bagātina manu vārdu krājumu un pacilā dvēseli. Manuprāt, tas ir ļoti nepieciešams arī romāna galvenajai mērķauditorijai — skolēniem.

Otrkārt, Lūisas romāni ir vērtīgi savas tematikas dēļ. Laikā, kad tik neizmērojamu popularitāti gūst jebkas, kur figurē vampīri, burvji, visādi mošķi un citi fantāzijas augļi, viņa raksta par reālām un sāpīgām lietām, ar ko nākas saskarties ikdienā. Viņa neved bērnus neveselīgu fantāziju pasaulē un neliek tiem identificēties ar kaut ko mistisku un brīžiem pat negatīvu vai pseidoskaistu kā vampīri, bet gan modina līdzjūtību un aicina uz aktīvu darbību, lai

padarītu pasauli labāku, nevis slēptos sapņu pasaulē. Lūisas romāni, kā jau minēju, ari ir ļoti poētiski, taču viņas veidotā, iztēli rosinošā gaisotne ir pozitīva un proaktlva. Manuprāt, šādas grāmatas ir tieši tas, kas vajadzīgs ne tikai bērnu, bet ari pieaugušo dvēselēm, kad apkārt valda liels negatīvisms un cinisms. Manā skatījumā grāmatu lielākā vērtība ir rosinājums pozitīvi pārmainīt savu apkārtējo vidi, nevis bēgt fantāziju pasaulē.

Šajā vērtējumā es runāju kopumā par visām Lūisas grāmatām, taču viss teiktais viennozīmīgi attiecas arī konkrēti uz “Mēness lācis”. Esmu jau dzirdējusi labas atsauksmes par “Debesu vanagu”, kas man liek domāt, ka arī citas Lūisas grāmatas tiks tikpat labi uzņemtas.

Kristīne Dudareva

Pirmā vētra

Mans tēvs un vecaistēvs bija bitenieki. Viņi prata sarunāties ar bitēm. Viņi saprata bites un to paradumus.

Tumšās naktīs viņi rāpās pa gludo Bišu koka mizu, lai ievāktu savvaļas medu. Bites viņiem stāstīja visu: kurp doties medībās, kad nogatavosies meža veltes un kad atnāks lieti.

Vecaistēvs vienmēr sacīja, ka no bitēm varam mācīties daudz.

Vēsos ziemas vakaros, kad lietus čurkstēja un sprēgāja ugunskurā, es ietinos ciešāk segā un apsēdos viņam cieši līdzās.

—  Pastāsti man par Nāmpengu, — es lūdzu.

Vecaistēvs pasmaidīja. — Par Nāmpengu? Kas tas tāds?

—  Nāmpengs ir visdrosmīgākā bite.

—   Ai! — vecaistēvs atbildēja. — Viņš bija tikai nieka bite. Knapi pieminēšanas vērts.

—    Lūdzu, pastāsti, — es dīcu. — Pastāsti man par Nāmpengu.

Vecaistēvs satina lapā beteļpalmas augli* un sāka to lēni košļāt. — Nu, labi, — viņš piekāpās. — Nu, labi.

Es pavilku ceļgalus zem zoda un raudzījos ugunskurā, vērodams, kā liesmas lēkā un dejo, un arī stāsta par Nāmpengu.

—   Sen senos laikos, — vecaistēvs iesāka, — kad pasaule bija jauna un tīra, no Baltajiem kalniem putodama atplūda Lielā upe. Tā atnesa līdzi mežus, pilnus ar tīģeriem un ziloņiem, mēness lāčiem un saules lāčiem, dūmakainajiem leopardiem, marmorkaķiem, pundurbriežiem, makakiem un audējputniem, un… — Vecaistēvs dziļi ieelpoja. — …tik daudziem dzīvniekiem, ka mana mūža nepietiktu, lai tos visus uzskaitītu. Šie koki stiepās līdz pat debesīm un savos zaros notvēra lietus mākoņus, un pavisam drīz Lielajā upē ieplūda daudzas upes, kurās mudžēt mudžēja zivis.

—   Bet tad ieradās briesmonis, vai ne? — es iejautājos. Es dievināju šo dalu.

Vecaistēvs sarauca pieri un pamāja. — Bet kādu dienu ieradās briesmonis Tāmlājs. Viņš ieradās pa tumsu pirms rītausmas. Platiem soliem mēroja mežus, rīdams zvērus un kokus, spļaudams zemē kaulus un serdes. Viņš nopostīja visu savā ceļā. Zvēri skrēja, lidoja un peldēja, meklēdami glābiņu meža biezoknī, taču briesmonis tik un tā tuvojās,

* Beteļpalmas augļus jeb riekstus Āzijā lieto kā stimulējošu un narkotisku līdzekli — košļā kopā ar lapām.

vagodams zemi un lakdams Lielo upi, līdz tā bija kļuvusi vien par sīku urdziņu, kuras dubļos mētājās un gāja bojā zivis. Pret vakaru bija palikuši vien daži koki, pieķērušies nelielam pauguram. "Lūdzu, atstāj mums šo mežu,” žēli lūdzās zvēri, kuri brēca, rēja un pīkstēja. “Tas ir viss, kas mums atlicis.” Taču briesmoņa apetīte aizvien nebija remdināta. Viņš izslējās pilnā augumā…

Kad vecaistēvs bija nonācis pie šīs daļas, es piecēlos un vēzēju segu, mezdams aiz sevis milzu ēnas. Es dziļi ieelpoju un ierēcos: — Es esmu Tāmlājs. Es esmu Tāmlājs, un es jūs izaicinu mani apturēt.

Vecaistēvs izlikās, ka bailēs saraujas.

—   Visi zvēri paslēpās. Pat tīģeris un lācis nebija briesmonim pretinieki. Taču, tiklīdz Tāmlājs pastiepās, lai no zemes izrautu tuvējo koku, no meža izlidoja maza bite un iedūcās Tāmlāja deguna priekšā.

“Es esmu Nāmpengs,” sacīja bite, “un es tevi apturēšu.” Briesmonis notvēra Nāmpengu savā ķetnā un, galvu atmetis, iesmējās.

“Tu?” viņš iesaucās. “Tu esi tik niecīgs. Tavs dzēliens uz mana ķermeņa atstās tik nieka pumpu.”

Nāmpengs dūca briesmoņa ķetnā: “Es esmu Nāmpengs, un es tevi apturēšu.”

Kad meža bites izdzirdēja Nāmpengu tik braši runājam, arī viņu sirdis piepildīja cerība un drosme. Vai arī viņas varētu būt tikpat bezbailīgas kā Nāmpengs?

Tāmlājs turēja Nāmpengu aiz spārniem un atņirdza zobus. Viņš cieši ielūkojās Nāmpenga acīs. Debesis ap viņiem satumsa. “Tu neesi nekas, sīka bite, niecība. Tevi šeit atveda nevis drošsirdība, bet gan muļķība. Vai vēlies ko teikt, pirms es tevi nospiežu savā ķetnā?”

Nāmpengs bailēs nodrebēja, taču ielūkojās briesmonim

acīs.

“Tāmlāj…” viņš sacīja.

“Runā skaļāk,” briesmonis ierēcās. “Es tevi knapi dzirdu.”

“Pagriezies,” sacīja Nāmpengs. “Pagriezies apkārt.” “Jāpagriežas apkārt? Man?” nosprauslājās Tāmlājs. “Tā būtu tava pēdējā vēlēšanās vai…”

Briesmonis pagriezās.

Viņa priekšā virpuļoja liels melns mākonis. Niknu bišu jūra piepildīja debesjumu no viena gala līdz otram un aizsedza sauli.

Tāmlājs sabruka uz ceļiem.

“Es varbūt arī esmu sīks,” sacīja Nāmpengs, “taču es neesmu viens. Vai tu bites nedzirdēji?”

1 . nodaļa

Es pagrābu pilnu sauju sīku oļu un sakļāvu dūri, iespiezdams asos stūrus dziļi ādā. Paliec nomodā, Tem. Neguli! Neguli!

Palūkojos uz Noju, kas gulēja uz klintsradzes man līdzās. Galva bija ieslīgusi rokās, un viņš klusi elpoja. Gribēju viņu uzmodināt. Mežā gulēt bija bīstami. Miegs atbrīvo dvēseles un laiž tās klaiņot. Kamēr viņš sapņo, dvēseli var aizvilināt ļaunie gari. Mēs negribētu, ka šonakt mūsu dvēseles dodas tālā ceļojumā.

Izberzēju acis un dziļi ieelpoju, piepildīdams plaušas ar vēso nakts gaisu. Mēs gaidījām visu nakti. Virs galvas debesis loku bija ievilcis mēness. Virs kokiem bija uzlēkusi

spožā Tīģerastes zvaigzne. Mežs bija tumšs un kluss. Tā bija tumsa pirms rītausmas. Tumsa, kad klejoja gari.

Paliecos uz priekšu un palūkojos lejā no augstās klints. No plašajiem ūdens klājiem zem ūdenskrituma kaskādes atstarojās mēnesgaisma, vilnīši izplūda nevainojamos spoži baltas gaismas apļos. Pār ūdeni plūda nakts ziedu aromāts. Mežs dusēja dziļā miegā. Varbūt Nojam nebija taisnība. Varbūt tas šonakt neatnāks.

Lūkojos tumsas vālos upes otrā krastā.

Melnajās ēnās starp klintīm un laukakmeņiem kūņojās kas tumšāks. Es virpināju pirkstos meža vīteņa gabalu un vēroju. Kaut arī nakts bija dzestra, manas delnas mirka sviedros, jutu asinis pulsējam plaukstās. Lejā, kādus piecdesmit soļus tālāk, ēna sakustējās. Tā auga, ieguva aprises un iznāca mēnesgaismā.

Es iedunkāju Nojam ribās. — Mosties!

Nojs uzreiz pacēla galvu. — Kas ir?

—   Kuš! — es teicu. — Tas ir šeit. Tagad tas ir šeit.

Nojs aizberzēja miegu no sejas un paliecās uz priekšu.

Viņš paskatījās lejā upē un satvēra manu roku.

—   Kur?

—  Tur.

Ēna pieslējās pakaļkājās un paostīja gaisu.

Es aizturēju elpu.

Lācis. Milzīgs lācis. Es vēl nekad nebiju lāci redzējis. Tas bija garāks par papu. Garāks pat par virsaiti. Tumšā kažoka krūšu daļā spoži mirdzēja balts pusmēness. Dzīvnieks atkal paostīja gaisu, tā mazās, apaļās ausis noraustījās mūsu virzienā. Tas bija lācis no senajiem nostāstiem. Mēness lācis. Garu lācis. Labības ēdājs. Cilvēku kāvējs. Tieši te.

Tieši tagad.

Es piekļāvos klintij. Mēs atradāmies pa vējam, ēnu ietīti. Ūdenskrituma duna apslāpēja mūsu trokšņus. Tomēr, guļot nekustīgi un ēnu apslēpts, es prātoju, vai lācis mūsu klātbūtni tomēr kaut kā nemana. Vai dzīvnieks zina, ka esam šeit?

Nojs man līdzās saspringa. Dzirdēju viņa kluso, seklo elpu. Jutu, ka arī viņš vēro. Lācis nometās uz visām četrām un noliecās pie upes un aizgūtnēm dzēra, ausīm kustoties uz priekšu un atpakaļ.

Es lēni izelpoju.

Nojs paliecās uz manu pusi. — Es taču teicu, ka viņa atnāks.

Es paskatījos lejup uz upi.

Lācene bija vāja, lai gan bija ēdusi mūsu labību un ielauzusies lopbarības klēti. Viņa iedvesa bailes visām ciema mātēm. Tomēr nevienam vēl nebija izdevies viņu notvert. Vecaistēvs sacīja, ka lācene ir viltīga un arī bīstama, ja tai ir mazuļi. Es iedomājos par mammu. Ja viņa zinātu, ka esmu te, lai nozagtu lācēnu, viņa mani nogalinātu.

—   Vai esi drošs, ka viņai tur ir lācēni? — es jautāju.

Viņš pamāja. — Tavs vecaistēvs sacīja, ka viņa noteikti baro lācēnus, citādi neriskētu nākt tik tuvu ciemam.

Gadiem ilgi neviens nebija redzējis lāčus. Vecaistēvs sacīja, ka mednieki viņus iedzinuši dziļi mežos. Taču jaunībā viņš esot vienu redzējis. Redzējis, kā lācis nogāž gar zemi cilvēku un noplēš tam pusi sejas. Ļaudis no lāčiem baidījušies vairāk nekā no tīģeriem.

Nojs plati pasmaidīja, zobi balti spīdēja tumsā. — Mēs dabūsim simts ASV dolārus par mazuli. Varbūt pat vairāk. Padomā, Tem, — viņš sacīja. — Pat mans brālis nevarēja

atrast šo midzeni. Mēs atgriezīsimies ciemā kā vīri. Nevaru sagaidīt, kad ieraudzīšu brāļa sejas izteiksmi, kad es pārnesīšu mājās lāci.

Lācene atkal paostīja gaisu un devās lejup pa upi, lēkdama no akmens uz akmeni, izmantodama upi par ceļu uz ciema laukiem.

Nojs iespieda man plaukstā mazu lukturīti. — Ej! — viņš mudināja. — Ej tūlīt!

—   Es domāju, ka mēs dosimies alā kopā, — es sacīju.

Nojs pakratīja galvu. — Vienam no mums jāstāv

sardzē.

Es mēģināju iespiest lukturīti atpakaļ viņa plaukstā.

—   Es pastāvēšu sardzē, — es sacīju. — Tu ej.

Nojs uzmeta man drūmu skatienu, viņa seju pa pusei slēpa mēness ēnas. — Es viņu atradu. Es atradu pēdas dubļos un nagu švīkas uz kokiem, tāpēc tev jāiet pēc mazuļiem. Turklāt, — viņš sacīja, it kā izlemdams šo jautājumu, — tu esi mazāks, tāpēc izsprauksies starp klintīm.

Dusmīgs paskatījos uz viņu. Mēs piedzimām tajā pašā naktī, zem tā paša mēness. Mēs bijām divpadsmit lietavas veci. Ļaudis teica, ka mums ir kopīgas dvēseles kā dvīņu brāļiem. Taču Nojs bija virsaiša jaunākais dēls, un viņš vienmēr panāca savu.

—  Ej nu, — Nojs sacīja, pagrūzdams mani.

—    Un ja nu viņa atgriežas? — jautāju. Paskatījos uz upi. Tā bija gara un taisna, un to sadalīja ūdenskritumi. Vienā no dziļajiem baseiniem lācene peldēja prom no mums.

—   Paies mūžība, kamēr viņa atgriezīsies, — Nojs sacīja. — Tai alā mūs gaida simt dolāru. — Viņš paliecās uz manu pusi, lūpas savilcis smaidā: — Tu taču nebaidies?

—  Nē, — es atcirtu.

—   Tad ej, — viņš sacīja. — Ja redzēšu viņu atgriežamies, brīdināšu tevi.

Es sakampu lukturi zobos un ar rokām satvēru vīnstīgas. Pikti paskatījos uz viņu. Runa nemaz nebija par lāci. Nojs vienkārši gribēja būt pārāks par brāli.

Nolaidos upes ieplakā, apstājos uz akmens un ieklausījos. Sasprindzināju dzirdi tumsā. Lapotnē man virs galvas šalkoja viegla vēsma. Seklajā ūdenī un peļķēs upes malā kurkstēja vardes. Es zināju, ka nesadzirdēšu lāci. Vecaistēvs sacīja, ka lāči nekad nav dzirdami. Viņi kā gari staigā pa mežu. Ja sastopies ar lāci, zini, ka nepārspēsi to ne skriešanā, ne kāpšanā kokos, ne peldēšanā. Tev jākļūst nekustīgam. Tev arī jākļūst kā garam.

Upe bija sekla. Lietus, kas piepildīs upes aizu ar mutuļojošu, strauju ūdeni, vēl tikai gaidāms. Es devos pār apaļajiem akmeņiem uz otru krastu, kur vīdēja lāču midzeņa tumšās ēnas.

Ja nu alā ir otrs pieaudzis lācis? Ja nu mazuļi ir pietiekami lieli, lai cīnītos?

Atskatījos uz stāvo aizu. Nevarēju Noju saredzēt, taču zināju, ka viņš mani vēro. Varbūt tas tomēr ir nedaudz par traku. Ieslēdzu lukturi. No tā izplūda blāva, dzelteni mirgojoša gaisma, kurā teju varēja kaut ko saskatīt. Tas bija Noja brāļa lukturis, un pieļauju, ka viņš nebija lūdzis atļauju to aizņemties.

Ielīdu midzenī. Dziļāk klintīs stiepās zems tunelis. Zeme bija mitra. Klints sienas vēsas. Es taustījos uz priekšu. Šaurā eja ieveda mazā alā, kurā tik tikko pietika vietas lācim. Ala smaržoja tīri un svaigi, it kā no āra ieplūstu gaiss.

Paspldināju gaismu visapkārt tukšajai telpai. Alas gridu klāja sausas lapas un sapluinīti koku zari. Tur, kur lācene saritinājusies gulējusi, mīkstajā zemē bija izveidojusies ieplaka, kuru klāja melnas spalvas slānis. Izlaidu pirkstus caur sausajām lapām, un sajutu siltumu, kas bija palicis aiz viņas.

Es salēcos.

Kaut kas bija sakustējies.

Zem manas plaukstas kaut kas locījās.

Pavērsu lukturīti uz leju. Pa pusei lapu apslēpts, melns siluets izstiepa spalvainu ķepu. Mazas ačeles mirkšķināja luktura gaismā. Lācēns, kas nebija lielāks par sivēnu, bikstīja mani ar purniņu, izbāzis plakanu, sārtu mēli. Es nolūkojos lācēnā. Māte būs bijusi badā, ka atstājusi to šeit vienu un neaizsargātu.

Lācēns apvēlās uz muguras, un skatam atklājās baltais pusmēness uz tā krūtīm. Baltu spalvu vijums virs pusmēness izskatījās gluži kā vakara zvaigzne.

Es taču nevarēju ņemt šo lācēnu. Vai tomēr varēju? Tas vēl zīda māti. Tas bija pārāk mazs.

Skatījos uz mazuli. Simt dolāru. Piecdesmit dolāru Noja ģimenei un piecdesmit manējai. Tas ir vairāk, nekā paps varētu jebkad nopelnīt, pārdodot medu un medījumus. Varbūt mēs varētu pat iegādāties bifeli.

Kaut kur ārā naktī ieķērcās gibons. Tas skanēja tālu, ļoti tālu. Dziļi alas iekšienē bija klusi un mierīgi, nošķirti no ārpasaules. Lācēns šeit bija drošībā. Pasargāts.

Varbūt pateikšu Nojam, ka lācēnu nebija. Nešķita pareizi to ņemt.

Taču simt dolāru! Tādas iespējas vairs otrreiz nebūs.

Gibons atkal iekliedzās — spalgu trauksmes saucienu.

Kaut kas bija iztraucējis tā miegu, taču es jutos savādi pasargāts midzeņa izliektajās sienās. Pārlaidu pirkstus pār lācēna miksto vēderu.

Vēl viens ķērciens, šoreiz izmisīgāks. Brīdinājums.

Pielēcu kājās. Sirds krūtīs dauzījās. Noja brīdinājums — gibona ķērciens.

Lāču māte devās šurp.

Es satvēru lācēnu aiz skausta un taustījos ārā pa eju. Viņai nevajadzēja būt atpakaļ. Ne tik ātri. Nojs teica, ka viņa laukos būs ilgi. Kādēļ viņa tik ātri atgriezās?

Iztenterēju no alas un atdūros tieši lācenes spēcīgajā, melnajā ķermenī. Es paklupu un nokritu uz akmeņiem, palaizdams lācēnu vaļā.

Lāču mamma apgriezās riņķī. Viņa nolieca galvu un apostīja mazuli, raudzīdamās manī ar savām mazajām, melnajām acīm. Viņa bija tik tuvu, ka varēju viņu sajust, saost un sadzirdēt viņas elpu. Viņa atrieza dzeltenos acuzobus.

Es gribēju iespiesties zemē un arī kļūt par akmeni.

Es aizvēru acis. Kļūsti par garu. Nekusties, nekusties, nekusties.

Es gaidīju, kad sajutīšu lāča zobus ap galvaskausu.

Taču nekas nenotika.

Es atvēru acis. Lācene stāvēja uz pakaļkājām, uzmanību pievērsusi kaut kam ielejā. Viņa ošņāja, degunu izslējusi augstu gaisā.

—    Uffl — viņa noņurdēja. Dziļi no krūtīm izskanēja brīdinājums. — Uffl. — Viņa nometās uz visām četrām un paķēra mazuli. Tas aiz skausta šūpojās no viņas mutes, ķepas saritinājis. Lāču mamma pārlēkšoja pār upi un pazuda ēnās, atstājot tikai aizvien jaunus gaismas lokus tur, kur viņas pēdas bija skārušas ūdeni.

Nojs nolēca no klints un notupās man līdzās. Mēnesgaismā viņa seja bija bāla.

—   Domāju, ka esi pagalam.

Mēģināju apsēsties, taču manas rokas un kājas drebēja.

—    Ejam, — viņš teica. — Pirms viņa ir atgriezusies.

Es papurināju galvu. — Viņa ir prom. Viņa sadzirdēja

kaut ko tur lejā. Tas viņu nobiedēja.

Nojs piecēlās un paskatījās lejā uz ciemu. — Varbūt brālis jau izgājis medībās.

Piecēlos un pieķēros Nojam. Mēs stāvējām plecu pie pleca, ausīdamies naktī.

Tālumā kalnus pāršalca dārdoņa.

—  Tas ir kas cits, — es sacīju. — Ieklausies.

Nojs sarauca pieri. — Pērkons?

Dārdoņa tālumā pieņēmās spēkā. Tā pacēlās no ielejas. Rāmajā nakts gaisā atskanēja motoru rūkoņa. Tālumā pār kalniem, kur mežstrādnieki jau bija sākuši izcirst mežu, dobji noskanēja atbalsis.

Nakts klusumu pāršķēla mehāniska drupināšana.

Nojs satvēra manu roku un pagriezās pret mani, mēnesgaismā acis plati iepletis.

Tas nebija pērkons.

Tā nebija vētra.

Nojs pārlaida pirkstus caur matiem.

—   Viņi tuvojas, vai ne? — viņš sacīja. — Viņi nāk, lai mūs aizvestu.

Es sajutu nelabumu un tukšumu dziļi iekšienē.

Viņiem nevajadzēja būt šeit. Ne tagad.

Varbūt, ja lieti būtu atnākuši agrāk, viņi nebūtu tik lalu tikuši. Varbūt viņu kravas mašīnu riteņi aizvien slīdētu un spolētu biezajos dubļos zemu lejā. Taču stiprs lielus bija bijis tikai divas dienas. Garais zemes ceļš augšup no lielās Mekongas ielejas atkal vijās sauss un putekļains. 'Iagad viņus nekas neapturēs.

Zaldāti un viņu kravas mašīnas būs klāt pirms rītausmas.

2. nodaļa

Mamma saķēra mani aiz krekla. Viņa pacēla eļļas lampu man pie sejas. — Tem! Kur tu biji? — Viņa nikni paskatījās uz Noju, nopētīdama viņa dubļainās drēbes un apjozto medību dunci. Viņa mūs pārāk labi pazina. — Lāču medības nav mazu puiku spēle.

Paps iegrūda man rokās bambusa krātiņu. — Nav laika pļāpām. Sadzen vistas, pirms tās ir paklīdušas mežā. Sivēnus arī. — Viņš pagriezās pret Noju. — Ej mājās, Noj. Brālis tevi meklē.

Tagad kravas mašīnu rūkoņa bija kļuvusi skaļāka. Tās bija tikušas līdz ielejai zem mums. Es varēju tās saskatīt — priekšējo lukturu čūska, kas vijas starp kokiem. To motori pulsēja zemē man zem kājām.

.

Sulī berzēja miegu no acīm. Mēja raudāja, pieķērusies pie mammas.

—  Ātrāk, Tem! — Paps mani pabikstīja. — Mums nav daudz laika.

Es paķēru krātiņu. Es zināju, kur meklēt vistas — viņas būs salīdušas savās nakts laktās, dubļainajos dobumos ap koka pāļiem, kas balstīja mūsu māju augstu virs zemes. Sivēni gulšņāja iepriekšējās dienas siltajos pelnos. Tumsā dzirdēju saucienus un kliedzienus no citām mājām. Zīdaiņi raudāja. Cūkas rukšķēja. No miega iztraucētajā ciemā bija dzirdami steidzīgi soļi un klusinātas balsis. Pamucis sivēns iekviecās, ar nagiem bungādams pa sausajiem dubļiem. Izvilku mūsu vistas un sasēju to kājas ar auklu, lai tās gaidāmajā garajā ceļā nespirinātos. Spārnus vēcinošas un klukstošas es tās iestūmu krātiņos. Mēģināju sagrābt veco gaili, taču tas jau bija pamodies un uzlidoja uz jumta, kur, galvu atgāzis, ziņoja, ka aust jauna diena. Varbūt, ka viņš arī bija sadzirdējis zaldātus.

—   Tem! — Līdzās atskanēja tēva balss. Viņš noliecās man blakus un aizvēra krātiņa durvis, notīdams tās ar auklu. Dzirdēju viņa elpu izsvilpjam caur zobiem, kad viņš nokoda galus. — Mamma un māsas ies paņemt, ko var no laukiem. Mums viss jāsapako. Mēs vairs neatgriezīsimies.

Jutu žulti kāpjam kaklā, mutē saskrēja asi rūgtā garša.

Paps izņēma krātiņu man no rokām un aiznesa to uz ceļmalu, kur grozu, somu, krātiņu un kastu kaudze nemitīgi auga, gatava iekraušanai mašīnās. Ciemnieki kursēja no mājām uz ceļmalu kā meža skudru pūznis kustībā, virs galvām turēdami lielus mantu maisus. Es iznesu mūsu rīsu maisus un kastroļus, pannas. Ietinu drēbes matračos un

segās. Neko nedrīkstēja aizmirst. Mums tas viss būs vajadzīgs.

Pēdējo reizi uzkāpu pa trepēm, lai paņemtu mammas izšuvumus. Viņa cerēja tos pārdot tirgū, kad būsim pārcēlušies uz jaunajām mājām. Mūsu māja tagad bija tukša. Viena istaba. Karkass. Tā smaržoja citādāk. Sajūta bija cita. Dobja. Tukša. Tur, kur bija atradušies matrači, tagad vidēja kaila grīda. Mēs nekad vairs šajā istabā negulēsim un neēdīsim. Es centos aizgaiņāt šīs domas. Noslīgu zemē, piespiedu pie krūtīm izšuvumu vīstokli un ieelpoju krāsas aso dvaku.

—   Atnāci atvadīties?

Es pagriezos. Nebiju manījis vecotēvu. Viņš sēdēja pie loga, pavisam nekustīgs, mēnesgaismas ieskauts.

Notrausu no sejas karstās asaras. Es negribēju, ka viņš redz mani raudam.

—   Es nebraukšu viņiem līdzi, — sacīju. — Es palikšu ar tevi.

Vecaistēvs neatbildēja. Viņš aizsmēķēja pīpi, un es vēroju, kā ap viņu kā bāli zila migla paceļas pirmie dūmu mutuļi. Istabu piepildīja pīpes ziedu saldenā smarža. Viņš atgāzās un izstiepa savu slimo kāju, rēta pa visu augšstilbu tumši iezīmējās uz viņa ādas.

Gaidīju, kad viņš ko sacīs, taču vecaistēvs pagrieza galvu pretim pēdu dunoņai uz trepēm ārpusē. Durvis atsprāga vaļā, un tajās parādījās virsaitis ar lampu rokā, kuras bāli zeltainās gaismas loks izgaismoja nakti.

Es iesliecos ēnās cerībā, ka viņš mani nepamanīs. Pa atvērtajām durvīm saskatīju milzīgās kravas mašīnu aprises un zaldātu siluetus, kuri izklīda pa ciemu.

Virsaitis paspēra soli vecātēva virzienā.

—    Puan, — viņš sacīja. — Zaldāti ir ieradušies, lai mūs aizvestu. Nevienu nedrīkst atstāt.

Vecaistēvs izņēma no mutes pīpi. — Tu zini, ka es nevaru braukt.

Virsaitis aizsoļoja līdz logam. — Tev nav izvēles. Viņi nodedzinās mūsu mājas, lai dotu vietu ceļam uz jauno dambi.

Vecaistēvs lēnām palika slimo kāju zem sevis. — Mēs ar tavu tēvu reiz plecu pie pleca cīnījāmies par brīvību, taču tagad tu to atdod par zemes gabalu un jaunu māju.

—   Tas bija pirms četrdesmit gadiem, Puan. Laiki ir mainījušies. Pasaule ir mainījusies. Arī mums jāmainās.

Vecaistēvs paliecās uz priekšu caur dūmu plīvuru.

—   Ne šādā veidā.

Es iecirtu nagus drēbju vīstoklī. Man nevajadzētu šeit atrasties un klausīties, kā vecaistēvs runā pretī virsaitim.

Virsaitis atspiedās pret loga rāmi un raudzījās ārā tumsā. Es neredzēju viņa seju, bet pleci bija sakumpuši.

—    Es to daru mūsu bērnu labā, Puan, — viņš sacīja. — Mums būs skolas un slimnīcas, un labas mājas. Lielais dambis nodrošinās elektrību. Mūsu valsts būs bagāta. Mēs būsim bagāti. Mūsu bērni dzīvos labāk. Vai tad tu nevēli viņiem to pašu?

Vecaistēvs piecēlās un izliecās ārā pa logu. Viņš nospļāvās. Gaisā vibrēja motora rūkoņa. Tā satricināja mūsu mājas pāļus. Tā piepildīja nakti. Šķita, ka tuvojas miljons mašīnu.

Vecaistēvs papurināja galvu. — Reiz šī bija bagātākā zeme pasaulē. To sauca par Miljons ziloņu zemi. — Viņš pagriezās, lai paskatītos uz virsaiti. — Taču tagad Laosā, manuprāt, nav daudz savvaļas ziloņu. Kā tev šķiet?

Virsaitis atkāpās uz durvīm. — Šeit palikdams, tu nomirsi.

Ap vecotēvu savijās zili dūmi un izplīvoja ārā pa logu, it kā mežs jau būtu viņu pasaucis pie sevis.

—   Tad es nomiršu tā, kā piedzimu, — vecaistēvs atbildēja. — Es nomiršu brīvs.

Virsaitis noskatījās viņā, tad pagriezās un aizgāja, uz kāpnēm paspraukdamies garām papam.

Paps pamanīja mani ēnās. — Tem, laiks doties. Mašīnas gaida.

Vecaistēvs piecēlās. Viņš apjoza medību dunci ap vidukli un paņēma mazu mantu saini, kas atradās pie viņa kājām.

Apstājos viņam līdzās. — Es palikšu ar tevi.

Vecaistēvs satvēra mani aiz pleciem. — Šis mežs nav priekš puikām.

Sažņaudzu kaķeni kabatā. — Es varu par sevi parūpēties. Es varu arī par tevi parūpēties.

Vecaistēvs noliecās. — Tem, mātei un māsām tu esi vairāk vajadzīgs nekā man.

Paps panāca uz priekšu un satvēra mani aiz rokas. Viņi ar vecotēvu stāvēja viens otram pretī noliektām galvām, kuras gandrīz saskārās. Tā es atminos pēdējo reizi, kad redzēju viņus kopā. Paps un vecaistēvs, bitenieki, un starp viņiem plūstoša klusa valoda. Bišu slepenā valoda.

*  * *

Ārā sajutu karstumu. Tas dedzināja gaisu. Ciema galā no mājām pacēlās biezu, baltu dūmu mākonis. Liesmas iestiepās debesīs, augstu virs mūsu galvām lidoja dzirkste-

Ies. Gaisu pildīja kodīgi dūmi. Tie ieplūda manās plaušās un koda acīs. Starp liesmām kustējās zaldāti — klusi stāvi uguns dunā —, nodedzinādami to, kas reiz bija mūsu mājas. Aiz ugunskuriem gaidīja kravas mašīnas. Paps paķēra mani aiz rokas un vilka sev līdzi. Virsaitis kopā ar zaldātu stāvēja aiz pēdējās kravas mašīnas.

Zaldāts pārlaida acis vārdiem savā bloknotā. Viņš paskatījās augšup. — Viena trūkst. Jābūt vēl vienam.

Paps paskatījās uz virsaiti un tad uz zaldātu. — Vairāk

nav.

Zaldāts nolasīja vārdu: — Puans Vangs.

Vecātēva vārds.

Virsaitis nokremšļojās. — Puans ir miris.

Man sažņaudzās vēders. Pievērsu acis zaldāta papīriem. Viņš bungāja ar zīmuļa galu pa vecātēva vārdu. Viņš virpināja zīmuli pirkstos, it kā ļaudams viņiem izlemt. Gaidīju, kad viņš pateiks, ka melojam, taču viņš ar stingru līniju izsvītroja vecātēva vārdu, iemeta bloknotu kravas mašīnas aizmugurē un uzbļāva, lai kāpjam iekšā.

Uzliku vienu kāju uz kravas kastes malas, un zaldāts iestūma mani iekšā. Es atgāzos uz grīdas līdzās mammai, Sulī un Mejai, un vistu krātiņam. Manīju, ka man līdzās piezemējas kājas — kravas kastē iekāpa paps un virsaitis. Kravas mašīnas aizmugurē, šautenes starp kājām nolikuši, sēdēja divi zaldāti. Kravas kastes aizmugure tika aiztaisīta, un mašīna ierūcās. Mēs sasvērāmies uz priekšu, uzņēmām ātrumu un aizkratījāmies pa ceļu.

Es paskatījos uz virsaiti. Līdzās zaldātiem viņš izskatījās mazs, pavisam ne pēc mūsu virsaiša. Viņa drēbes un ādu klāja melni sodrēji. Viņš raudzījās uz savām rokām, seju slēpa ēnas.

Kad zaldāti pirmo reizi ieradās, virsaitis sacīja, ka mēs nepārvāksimies. Taču otrajā reizē ieradās vairāk zaldātu, turklāt kopā ar ģenerāli Cenu un citiem uzvalkos tērptiem vīriem no pilsētas. Mums apsolīja jaunas mājas, elektrību, televizorus, apūdeņotus laukus un skolu. Mums apsolīja labāku dzīvi. Kad zaldāti ieradās trešo reizi, virsaitis piekrita, ka mēs pārceļamies.

Vecaistēvs sacīja, ka virsaitis ir pārdevis mūsu brīvību.

Paps sacīja, ka viņam nebija izvēles.

Es apsēdos un raudzījos pāri zaldātiem. Es meklēju mūsu māju, taču tā bija pazudusi karstajās liesmās.

Mamma centās atvilkt mani atpakaļ. — Neskaties, Tem.

Taču es nevarēju citādi. Man bija jāskatās.

Skatījos, kā mūsu ciems nodeg, dūmu un liesmu ietīts.

Gara acīm es redzēju lāču mammu un mazuli bēgam caur mežu.

Varbūt tonakt viena no manām dvēselēm izbēga līdz ar viņiem, jo likās, ka kaut kas dziļi iekšā ir sadragāts. Es zināju, ka nekas vairs nebūs kā agrāk.

3 . nodaļa

—    Esiet sveicināti, — sacīja ģenerālis Čens. — Esiet sveicināti jaunajā dzīvē!

Es un Nojs līdz ar citiem ciemniekiem sēdējām uz kaila zemes pleķa ciema galā. Mūsu jaunā mājvieta atradās Mekongas ielejā starp tālajiem, zilajiem kalniem un lielo upi. Bija pagājušas septiņas dienas, kopš atstājām kalnus. Ģenerālis Čens bija ieradies mūs apraudzīt, noklabēdams no debesīm savā helikopterā kopā ar uzvalkos tērptiem vīriem un vienu vīru ar milzīgu kameru. Ģenerālis stāvēja mūsu priekšā: īss, labi barots vīrs, uniformas pogas izspīlējās pār viņa vēderu. Aiz briļļu zelta rāmjiem mūsos noraudzījās mazas, šaudīgas acis.

Varbūt vecamtēvam nebija taisnība. Varbūt dzīve šeit varēja būt labāka. Es varētu iet skolā. Kad audzēsim rīsus, mums vairs nevajadzēs saņemt labdarības risu devas. Ja saslimsim, varēsim apmeklēt ārstu. Elektrības vēl nav, taču tā būs. Kad tā būs, varēsim mācīties vakaros un mamma varēs izšūt. Varbūt arī mums būs televizors.

Mēs varētu šeit dzīvot.

Šis bija mūsu jaunais ciems.

Mūsu jaunā dzīve.

Es gribēju pateikt vecamtēvam, lai viņš nāk dzīvot ar mums.

Es gribēju, lai viņš zina, ka dzīve var būt laba.

4. nodaļa

—   Au! — es paberzēju plecu, kam bija trāpījusi dubļu pika.

—   Hei, Tem! Paskaties uz sevi! Tu tagad esi resns un slinks.

Paskatījos augšup un pasmaidīju. Manā priekšā stāvēja Nojs, viņa stāvs iezīmējās pret pusdienas sauli, kaķene bija pavērsta pret mani. Viņš palaida vaļā vēl vienu dubļu piku, kas trāpīja man pa vaigu. Es to noslaucīju un apsēdos. Laikam būšu tveicē iemidzis. Starp mums un debesīm kā pelēka migla nokarājās dūmu mākonis no kalniem, kur tika veikta izciršana un izdedzināšana. Kopš ieradāmies jaunajā ciemā, neesam redzējuši nedz mēnesi, nedz

zvaigznes. Šeit ir daudz karstāk nekā vecajā mājā kalnos. Šeit pat naktī nav atvēsinoša vēja.

Nojs ielādēja kaķenē mazu oli. — Vai esi pārāk resns, lai cīnītos, Tem?

Jā, pēc ievākšanās jaunajās mājās biju apvēlies. Manas ribas vairs tā neizspiedās, un augšstilbi bija resnāki par ceļa locītavām. Mums visiem tika izsniegti rīsi, un ģenerālis Cens apsolīja vēl. Kopš pārvākšanās biju apēdis vairāk rīsu, nekā pa visu gadu kopā ņemot, kaut arī paps sacīja, ka mums jāuzmanās, lai tos pārāk ātri neiztērētu. Viņš teica, ka paies ilgs laiks, līdz izaugs mūsējie.

Nojs man atkal iemeta. Olis nopaukšķēja pret manu galvaskausu. Pietrausos kājās, un viņš aizjoza prom, slēpdamies aiz betona pāļiem, kas turēja mūsu jauno māju virs zemes.

—   Par lēnu, — viņš zobojās.

Metos viņam pakaļ pa ceļu. Vistas mūsu priekšā skraidelēja putekļu un spalvu juceklī. Suņi rēja. Iiērni klaigājot uzmundrināja Noju un tad mani. Nojs palīda zem virves, kurā karājās izmazgātas segas, un aizskrēja pa ceļu ārā no ciema. Skrēju viņam pakaļ, pēdām zibot pa dubļiem. Es viņu panācu ciema galā un novilku gar zemi, kur mēs smiedamies un elsodami dubļos savēlāmies kamolā. Pa viņa seju tecēja putekļsarkanas sviedru straumes. Paķēru saujā granti un mēģināju to aizmest Nojam aiz krekla, bet viņš mani atgrūda.

—   Lien nost, — viņš norūca.

Nometu otru smilšu sauju un nikni paskatījos uz viņu. Viņš vienmēr nolēma, kad rotaļa ir beigusies. Nojs jau bija apsēdies un raudzījās pāri zemajam krūmājam uz tālumā redzamo lielceļu. Dienvidu virzienā devās divas kravas mašīnas, kuras pavadīja putekļu mākoņi.

Viņš pagriezās pret mani, galvu piešķiebis.

—  Vai esi bijis pie Mekongas, Tem?

—    Nē, — es atbildēju un saraucu pieri. Mēs abi zinājām, ka tikai daži no vecajiem ir bijuši pie upes iegādāties zvejas tīklus.

—  Es arī ne, — Nojs noteica.

Aiz lielceļa plūda lielā Mekonga, kuru skatienam slēpa krūmāji un lauki. Upju upe.

Noja sejā lēnām iezagās smaids.

Tas man atgādināja par nakti, kad viņš izaicināja mani paņemt mēness lāča mazuli. Pagrābu saujā smiltis un ļāvu tām iztecēt caur pirkstiem. Mazulis nebija izgājis man no prāta. Es priecājos, ka tas vēl bija brīvs mežā. Es bieži domāju arī par vecotēvu. Iztēlojos, kā viņš vāc medu no savvaļas bitēm un izliek tīklus, lai zvejotu upē. Es iztēlojos, kā viņš guļ zem zvaigznēm, kuras mēs nevarējām redzēt.

Nojs iebukņīja man rokā. — Mosties, Tem! — Viņš piecēlās un nopurināja smiltis no drēbēm. — Nāc, iesim apskatīt Mekongu.

Man būtu vēl jāpalīdz papam, taču es biju aizlavījies prom. Manas plaukstas un pirksti bija kļuvuši jēli un tulznaini, velkot no zemes ārā akmeņus un resnsakņu nezāles. Arī mamma droši vien bija kopā ar papu.

—  Man jāpalīdz uz lauka, — es sacīju.

Nojs paraustīja plecus un devās prom pa ceļu, saceļot aiz sevi sarkanu putekļu mākoņus. Domāju, ka viņš atskatīsies, vai es sekoju, taču viņš turpināja iet taisni uz priekšu. Pametu skatu atpakaļ uz ciemu. Mēs būsim tik īsu brīdi. Ja pasteigsimies, neviens pat nepamanīs, ka esam prom. Es gribēju redzēt Mekongu. Biju dzirdējis nostāstus par ziloņa lieluma zivīm un ūdens pūķiem, kas mīt dziļi

tās dzelmē. Taču galvenokārt es nevēlējos, lai Nojs to ieraudzītu pirms manis.

—   Pagaidi, — es saucu viņam nopakaļ. — Pagaidi!

Viņš neapstājās, un man vajadzēja skriet, lai draugu

panāktu.

Nojs apstājās tikai tad, kad taka izveda uz galvenā lielceļa. Tas veda uz ziemeļiem un dienvidiem — gara, taisna jauna asfalta līnija. Ceļš bija tukšs, vien tālumā spīdēja metāls. Es izgāju uz ceļa. Tā virsma karstumā bija kļuvusi lipīga. Tas oda pēc darvas un riepu gumijas. Pēdas dedzināja karstums, un man nācās lēkšot pāri lieliem soļiem. Nojs sekoja un, otrā galā ticis, slaucīja pēdas sausajās smiltīs, lai atvēsinātu tās.

Spožais metāls tālumā kļuva lielāks. Tas mirdzēja tveices dūmakā — sarkani melni sudrabota ņirboņa. Tas visu laiku tuvojās. Gaisu piepildīja motora dūkšana. No tāluma iznira motocikls, braucējs bija tam cieši pieplacis, it kā arī būtu daļa no agregāta. Tas pacēla gaisā priekšējo riteni un aizrēcināja mums garām, atstādams mūs putekļu un dūmu virpulī. Paskatījos uz Noju, kas stāvēja muti atpletis un noraudzījās, kā motocikls pazūd tālumā.

—   Vai tu to redzēji? — viņš jautāja. — Vai tu redzēji?

Izberzēju no acīm putekļus un aizgriezos. — Nāc.

Likās, tu teici, ka ejam uz upi.

*  * *

Mekonga bija lielāka, nekā biju iedomājies. Tā bija plata un lēna, putekļdzeltena kā zeme. Tā nemaz nelīdzinājās straujajām kalnu upēm, kas balti mutuļoja un ar savām putām mitrināja gaisu. Taču arī Mekonga bija rosīga.

(iaras, šauras laivas ar vaļējiem sāniem un skārda jumtiem pārvadāja cilvēkus un saiņus, un krātiņos iesprostotus visdažādākos dzīvniekus. Laivas devās augšup un lejup pa upi. Otrā krastā zvejnieki stāvēja līdz vidum iebriduši seklajos ūdeņos un izmeta tīklus. Bifelis bija iegremdējies tā, ka virs ūdens redzams bija tikai purns un ragi.

Nokāpu lejā pie gludajiem akmeņiem ūdens malā. Pieļāvu, ka to formu veidojusi Mekonga musonu plūdos. Rāmajā ūdenī starp akmeņiem dreifēja iesprostotas upes putas un plastmasa.

Iebridu līdz ceļiem, ļaudams aukstajam ūdenim virpuļot ap mani.

Nojs man pievienojās. Viņš iemērca galvu ūdenī un atmeta to atpakaļ, izšļākdams ūdens loku aiz sevis. Viņš noslaucīja no sejas putekļus un norādīja uz laivām, kas peldēja pa straumi. — Vai zini, kurp tās dodas?

Es paraustīju plecus. — Un tu?

Nojs iesmējās. — Vai tad tu neko nezini, Tem? Tās dodas uz pilsētu. — Viņa acis iepletās, to sakot, un vārdu “pilsēta” viņš izrunāja lēni.

Noliecos un, ar abām rokām smeldams ūdeni, nomazgāju seju. Tas arī garšoja citādāk nekā kalnu upju ūdens.

Nojs brida tālāk. — Pilsētā ir darbs.

Es paskatījos uz viņu. Viņa acis bija pievērstas straumei.

—   Mums šeit ir zeme, ko kopt, — es sacīju.

Nojs nosprauslājās. — Tem, pilsētā ir nauda. Lūk, par ko es runāju. Nauda. — Viņš pagriezās un uzsmaidīja man. — Mēs varētu doties turp. Tu un es. Mēs dabūtu darbu. Mēs viens otru pieskatītu.

Es blenzu uz viņu. Vai viņš runāja nopietni vai ākstījās?

—   Mēs nevaram atstāt ciemu, — es sacīju.

Nojs sarauca pieri, viņa seja bija neizdibināma. — Mēs nevaram?

Mēs klusēdami stāvējām un raudzījāmies pāri upei. Kā gan es to nepamanīju? Ūdens nebūt nebija rāms un mierīgs. Tas lejā mutuļoja. No dzīlēm uzvirmoja zemūdens straumes, kas cēlās un virpuļoja atvaros, un atkal pazuda, it kā mēģinātu dziļi sevī paglabāt savu noslēpumu.

Nojs pagriezās pret mani. — Kādu dienu, Tem, es turp došos. Un neviens mani neapturēs. Es iziešu no šejienes un došos.

—  Un tava ģimene?

—   Es atgriezīšos. Un tad, kad tas notiks, es braukšu ar tādu pašu motociklu kā to, ko šodien redzējām. Vienīgais — tas būs mans mocis. Es būšu to nopircis par savu naudu. Tēvs ar mani leposies. Viņš rēķināsies ar mani, nevis brāli. Varbūt viņš mani iecels par virsaiti.

Noskatījos, kā draugs pagriežas un aiziet, ar kājām spārdīdams niedres, kas auga starp akmeņiem. Mēs ar Noju bijām kopā uzauguši. Mēs kopā medījām mežā ar kaķenēm, noķērām pirmo zivi straujajā upē. Mēs uzaugām kā brāļi. Taču nu mani pārņēma sajūta, ka es Noju nemaz nepazīstu. Varbūt viena no viņa dvēselēm bija aizmaldījusies pārāk tālu un nevarēja atrast ceļu atpakaļ. Varbūt viena no viņa dvēselēm jau bija piebiedrojusies Mekongai un, ierauta tās straumēs, atradās ceļā uz pilsētu.

5 . nodaļa

Varbūt tāpēc, ka kopš pārcelšanās no vecā ciema bija apritējuši divi mēneši, taču šķita, ka šis patiešām varētu būt mūsu mājas. Vistas bija iekārtojušās jaunajās laktās, un mums vairs nevajadzēja dzīt cūkas aplokā, lai tās neaizklīstu. Mamma bija uz lielceļa iemainījusi puķēm izšūtās drānas par eļļu lampām un jauniem tīkliem zvejai Mekongā. Es ar kaķeni nositu sešas baltvēderainas žurkas pusdienām. Mamma priecājās, jo mēs vairs nevarējām medīt mežā. Vecā dzīve kalnos kļuva par tālu atmiņu. Tā vairs nešķita reāla un vairāk atgādināja sapni.

Mēja un Sulī bija bijušas uz nodarbībām ar jauno skolotāju, kurš vadīja stundas liesmu koka plašo zaru ēnā. Es

negāju viņām līdzi. Man bija jāpalīdz papam uz lauka izplēst nezāles un aizvākt akmeņus, un rakt irigācijas kanālus rīsiem. Mums nebija daudz laika līdz lietus sezonai.

Uzkāru plecā cērti un lāpstu un devos uz lauku. Manas kājas vilkās pa kaistošo zemi. Mute bija sausa. Likās, ka viss ir sauss. Iztēlojos, kā zemes rīkle gaida lietu. Iztēlojos, kā lietuslāses sapunkto putekļus, piepilda plaisas un grāvjus, un strautu gultnes. Ilgi vairs nebija jāgaida. Musoni tuvojās. Es to jutu. Putekļi gaisā mirdzēja no tiem. Drīz kādu dienu lietus būs klāt.

Pagāju garām citiem salīkušiem ciemniekiem, kuri aiz platmalēm slēpās no saules. Mūsu lauks atradās vistālāk, zema pakalna stūrī. Paps bija smagi strādājis, lai aizvāktu akmeņus, kaut arī mums nāksies gaidīt, līdz lietus mīkstinās zemi un mēs varēsim to art un līdzināt. Viņš teica, ka pakalnā iestādīsim augļu kokus. Varbūt pat turēsim bites. Ne savvaļas kā mežā, bet koka stropos. Paps saprata bites. Savukārt bites saprata viņu.

Atradu papu, atzīmējam irigācijas kanālu gar mūsu lauka robežu. Musonu laikā mēs paļausimies uz ūdeni no kalniem, bet sausajai sezonai ģenerālis Čens bija apsolījis ierīkot ūdens sūkni. Tas nozīmēja, ka varēsim visu gadu audzēt ari citas kultūras.

Paps iztaisnojās, iespiezdams roku krustos. — Tem, mums vajadzēs arī rokas ratus. Mums jāpārvieto šie akmeņi.

Es noliku cērti un lāpstu zemē viņam līdzās. — Aiziešu pakaļ.

Paps noslaucīja sviedrus no sejas. — Un, Tem, atnes padzerties. Atnes ūdeni, nākdams atpakaļ.

Es aizskrēju pa lauka malu un apstājos tikai, kad sa

sniedzu pakalna zemo pacēlumu. Pagriezos, lai paskatītos uz papu. Viņš bija noliecies, lai satvertu cērti. Viņš izskatījās šeit neiederīgs. Mūsu ciemā mans tēvs bija Bitenieks. Viņš stalti soļoja pa mežiem. Viņš sarunājās ar bitēm. Bites viņam stāstīja visu. Bet šeit, bez meža mans tēvs bija tikai zemkopis, tikai cilvēks.

Saule iemirdzējās uz cērtes, tēvam to savicinot augstu virs galvas.

Varbūt, ja meža bites būtu šeit, tās varētu viņu brīdināt. Varbūt bites būtu redzējušas sarūsējušo metāla apvalku, kas apslēpts un neskarts četrdesmit gadus nogulējis zem zemes un zāles.

Taču te nebija nevienas meža bites.

Es noraudzījos, kā cērte savicinās lēnā lokā un noslīgst zemē.

Bez brīdinājuma.

Bez jebkāda brīdinājuma.

Zeme uzsprāga un uzšāvās debesīs.

Lejā nobira dubļi, smiltis un akmeņi.

Un, kad putekļi pagaisa, mana tēva,

Bitenieka, vairs nebija.

6. nodaļa

—   Bumbas!

Vīrs no atmīnēšanas vienības pacēla plakātu ar garu metāla cauruli, kas pildīta ar dūres lieluma metāla bumbām.

—   Kasešu bumbas, — viņš sacīja.

Furgonā sēdošie polsterētās jakās tērptie vīri ar metāla detektoriem bija ieradušies dienu pēc papa nāves. Viens no viņiem bija svešzemnieks — falang. Viņš bija liela auguma ar dzelteniem matiem. Viņa baltā āda uz sejas un augšdelmiem bija apsārtusi. Lielais deguns atgādināja pārgatavojušos tomātu. Pārējie vīri bija no Laosas, no pilsētas. Viņi ar metāla detektoriem noskenēja zemi, lēni

pārvietodamies turpu šurpu pa laukiem. Mūsu laukā vien tika atrastas sešas bumbas, bet ciema centrā — divas. Viņi mammai teica: esot paveicies, ka ari es negājis bojā. Taču tam vajadzēja būt man. Būtu bijis labāk, ja tas būtu es. Es prātoju, vai mamma ari domāja tāpat. Kurš tagad papa vietā strādās laukos? Kur mēs dzīvosim tagad, kad nav vīrieša, kurš vada saimniecību?

—   Bumbas, — vīrs atkārtoja.

Visi ciemnieki bija sapulcējušies virsaiša būdā. Bērni sēdēja uz grīdas, bet pieaugušie stāvēja lokā gar malām. Pat ģenerālis Čens bija ieradies ar diviem no saviem uzvalkos tērptajiem vīriem. Viņi bija ieradušies helikopterā, saceldami putekļus gaisā. Es ievēroju, ka šodien viņam nebija līdzi operatora. Nojs teica, ka dzirdējis, ka ģenerālim nepatika vēsts par bumbu. Citi ciemnieki varētu par to uzzināt un atteiktos pamest kalnus.

Sēdēju aizmugurē kopā ar mammu un māsām. Telpā bija karsts un trūka gaisa. Mēja bija piekļāvusi galvu man pie krūtīm. Kopš papa nāves viņa nebija bildusi ne vārda. SulI satvēra manu roku. Jutu viņas nagus iecērtamies ādā.

Vīrs pacēla citu plakātu, kurā bija attēlotas no lidmašīnas krītošas bumbas.

—  No 1964. gada līdz 1973. gadam Laosā tika nomesti simt miljoni šādu bumbu. lidmašīnas krava ar bumbām ik pēc astoņām minūtēm, katru stundu, divdesmit četras stundas diennakti, — viņš lēni izrunāja skaitļus, tad iepauzēja un paskatījās apkārt.

Telpā valdīja klusums. Es paskatījos uz mammu, bet viņa lūkojās tukšumā, it kā prāts būtu kaut kur tālu, tālu prom.

Vīrs ar roku uzsita pa plakātu. — Mūsu valsts ir visvairāk bombardētā valsts pasaules vēsturē. — Viņš to pateica ar savādu sajūsmas un nacionālā lepnuma sajaukumu. Viņš paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi. — Tas bija amerikāņu slepenais karš.

Kā gan tik daudzas bumbas varēja paturēt noslēpumā? Es zināju, ka vecaistēvs tajā karā cīnījās, būdams puika, bet viņš par to nekad nestāstīja. Vienīgā zīme bija garā rēta uz viņa kājas. Varbūt tas bija arī viņa slepenais karš.

Vīrs pacēla vēl vienu plakātu ar bumbu, kas gulēja zem zāles. — Daudzas bumbas uzsprāga, sasniegušas zemi, bet daudzas palika nesprāgušas. Mūsu ciemos un laukos guļ miljoniem nesprāgušu bumbu.

Es raudzījos uz attēlu. Mana galva šķita viegla un gaiša. Tāda bumba bija gaidījusi vairāk nekā četrdesmit gadu, lai sadragātu papa dvēseles. Vīra balss kļuva apslāpēta un sāka skanēt kā no lielas tālienes.

Piecēlos un aizspraucos garām mammai.

—   Man trūkst gaisa.

Sāku iet ārā no ciema. Es nezināju, kurp. Es gribēju skriet un skriet. Man radās traka ideja aizskriet uz kalniem. Kaut kā sākt no jauna kopā ar vecotēvu mežā, kā kādreiz. Virs galvas bija satumsušas debesis. Tās spīdēja tumši zilā musonu gaismā. Mākoņu vēderi pietūka ar lietu. Sajutu ūdeni gaisā. Kalnu kore tālumā bija ietīta zilā miglā. Kalnos jau lija.

—   Ei, Tem!

Es pagriezos.

Nojs skrēja man pakaļ.

—   Kurp tu dodies?

Es noslīgu zemē un gaidīju viņu. Iecirtu pirkstus sausajā zemē. Nebija, kurp skriet. — Es nezinu, — es atbildēju.

Nojs notupās man līdzās un paņēma sauju smilšu, ļaudams tām iztecēt caur pirkstiem. Es redzēju viņu vērojam mani.

—  Tuvojas lietus, — viņš sacīja.

Es pamāju ar galvu.

Mūsu lauks bija tukšs. Bumbas atstātais dziļais krāteris — aizbērts. Irigācijas grāvji pusizrakti. Lauks nebija gatavs rīsiem.

Es paskatījos uz Noju.

—   Ko lai es daru? Ko lai es daru tagad, kad papa vairs

nav?

Nojs paķēra vēl vienu sauju smilšu un ļāva tām izslīdēt caur pirkstiem. Karsto zemi ap mums sāka kapāt lielas, tumšas lietus lāses, un gaisā pacēlās mazi tvaika mākonīši. Viņš izstiepa delnu, lai noķertu lietu.

—   Ko lai es daru? — es atkārtoju.

Nojs piecēlās un notrausa no ceļgaliem putekļus.

—  Nāc, dosimies atpakaļ.

Kad sasniedzām ciemu, bijām izmirkuši. Mākoņi bija atvērušies, un lietus kapāja skārda jumtus un gāzās pār zemi. Tecēdams sarkanās upēs pa riepu sliedēm uz ceļa, tas izveidoja peļķes zem mājām un izcirta kanālus mīkstajā zemē. Vistas bija izskalotas no laktām zemes dobumos un tupēja kopā saspiedušās uz sausas zemes pakalniņiem, spalvas uzbozušas un galvas zem spārniem paslēpušas.

Sekoju Nojam pa slapjajām kāpnēm viņa mājā. Ciemnieki bija aizgājuši. Istabā bija tikai Noja ģimene, ģenerālis Čens un atmīnēšanas vienības vīri, un mamma. Visi pagriezās, kad ienācu pa durvīm. Tomātdegunis uzlika roku man uz pleca un uzsmaidīja. Viņš runāja vārdus, kurus es nesapratu.

—  Viņš teic, ka viņam žēl, ka tā notika ar tavu tēvu, — sacīja viens no atminētājiem. — Taču viņš ļoti priecājas, ka ģenerālis palīdzēs tavai ģimenei.

Es paskatījos uz ģenerāli Čenu. Viņš sēdēja uz zema ķebļa, malkodams tēju. Viņa acis bija pievērstas Tomātdegunim.

—  Tem! — Virsaitis pienāca pie manis. Visi skatījās uz mani. Nojs pakāpās atpakaļ, lai palaistu viņu garām.

Virsaitis nokremšļojās. — Tem, tagad tu esi ģimenes vīrietis. Tagad, kad tēva vairs nav, tev jāpalīdz mātei.

—   Protams, — es atbildēju.

Mamma uz mani neskatījās.

Virsaitis uzmeta skatu mammai, tad man. — Taču tu neesi pietiekami vecs, lai uzņemtos zemes kopšanu. Tu vēl esi puika.

Paskatījos uz mammu un Sulī, un Mēju. Kas ar viņām notiks, ja es nestrādāšu?

—     Es varu, — atbildēju. — Es strādāšu. Strādāšu smagi un iestādīšu mūsu rīsus.

Virsaitis uzlika roku man uz pleca. — Ģenerālim Čenam ir padomā tev darbs pilsētā. Par to būs laba samaksa, un tu varēsi sūtīt naudu ģimenei. Tas var būt vienīgais veids, kā tavai mātei paturēt māju.

Paskatījos uz ģenerāli Čenu. Viņš sēdēja nesatricināms un malkoja tēju.

Es pieklusināju balsi. Cerēju, ka ģenerālis Čens lietū nesadzirdēs. — Es varu uzrakt laukus. Es varu iestādīt rīsus. Es zinu, ka es varu.

Virsaitis sarauca pieri un pacēla balsi: — Tem, es zinu, ka ari tu esi pateicīgs ģenerālim Čenam. Viņš vēlas palīdzēt mūsu ciemam. Viņš vēlas palīdzēt tev un tavai ģime

nei. Viņš ir bijis tik laipns, ka sameklējis tev darbu fermā pilsētā.

Es paskatījos apkārt. Tomātdegunis smaidīja un māja man ar galvu. Mamma izvairījās no mana skatiena. Nojs nikni blenza uz mani, viņa seja bija tumša kā musonu debesis. Vai viņš bija greizsirdīgs? Vai viņš gribēja doties uz pilsētu? Manis pēc viņš varēja skriet uz to pilsētu. Es nevarēju aizbraukt. Es biju vajadzīgs mammai.

Man bija vajadzīga viņa.

Virsaitis aizvien nebija novērsis no manis acis. — Tev ir kādi jautājumi, Tem?

Pa jumtu aizvien spēcīgāk bungoja lietus, skaņa atbalsojās pret manu galvaskausu. Prāts bija tukšs. Dobs. Es stāvēju istabas vidū, no manām slapjajām drēbēm pilēja ūdens un veidoja peļķi man pie kājām.

—  Tad paņem savas mantas, — viņš sacīja. — Ģenerālis Čens tevi šovakar ņems sev līdzi uz pilsētu.

Manas kājas likās smagas, it kā būtu dziļi iegrimušas biezos dubļos. Es skatījos, kā ģenerālis Čens izdzer tēju un pieceļas, lai dotos prom.

Kā gan es varēšu strādāt fermā pilsētā? Es zināju tikai par vistām un cūkām, un medīšanu kalnos.

—   Ģenerāli Čen, — es sacīju.

Viņš pagriezās pret mani, it kā būtu ieraudzījis mani pirmo reizi. Viņa lūpu kaktiņi noslīga lejup.

Virsaitis šūpojās no vienas kājas uz otru, seja bija saspringta. Zināju, ka man nevajadzēja tieši uzrunāt ģenerāli.

Lietus pārstāja līt tikpat pēkšņi, cik bija sācis.

No notekām pilēja ūdens.

Ārā no karstās zemes šņācot cēlās tvaiks.

—  Ģenerāli Čen, — es atkārtoju. Klusumā mana balss skanēja skaļi. — Kas tā ir par fermu?

Ģenerālis Čens raudzījās uz virsaiti un mammu, uz mani viņš neskatījās. Viņš pavilka žaketes piedurkni, lai palūkotos savā zelta pulkstenī.

—   Mums jādodas, — viņš sacīja, pagriezās un izgāja no istabas. Telpā dobji atbalsojās viņa soļi.

Es noskatījos viņam pakaļ.

Kādēļ viņš neatbildēja?

Manu prātu nodarbināja šis viens jautājums.

Kāda ferma var būt pilsētā?

7 . nodaļa

Mamma palīdzēja sapakot dažas man piederošās lietas, manas drēbes, kaķeni un papa jaunās gumijas sandales, kaut ari tās man vēl bija par lielām. Viņa ietina vaskadrānā bundžu ar meža bišu medu. Tas bija pēdējais medus, ko paps un vecaistēvs ievākuši mežā. Tas likās pirms veselas mūžības, kaut ari bija pagājuši tikai divi mēneši. Taču nu es atkal pārcēlos.

Garām atvadām nebija laika. Mamma aptina man ap delnu locītavām kokvilnas drānu, lai manas dvēseles būtu drošībā. Viņa noglāstīja man seju.

— Neaizmirsti, kas tu esi, — viņa sacīja. — Sargi sevi, Tem, un atgriezies pie mums.

Satvēru viņas plaukstas. Gribēju palikt mūsu mājas tumsā. Gribēju palikt ar mammu un SulI, un Mēju.

Ārā rūca mašīnu motori. Es dzirdēju virsaiti nokliedzam manu vārdu.

Sulī pieķērās man, bet mamma atvilka viņas roku.

Kā gan es varu doties prom?

Mēja centās mani satvert, stiepdama rokas, bet mamma turēja viņu cieši.

—  Tem! — virsaitis atkal nosauca manu vārdu.

Es nevarēju pakustēties. Stāvēju, skatīdamies uz mammu un Sulī, un Mēju, kuras bija pieķērušās viena pie otras.

—  Man jāiet, — es sacīju.

Mamma pamāja ar galvu. Viņa samirkšķināja acis, lai neraudātu un pasmaidīja. — Es lūgšos, lai tev ceļā gadās Veiksme.

Dziļi ieelpoju, paņēmu somu un devos prom.

Es pagriezos un redzēju mammu stāvam mājas durvīs. Mēja bija pieķērusies viņas svārkiem, bet Sulī sauca manu vārdu. Un ja nu ar viņām kaut kas notiek? Kurš man pateiks? Kā es uzzināšu?

—   Tem! — Virsaitis stāvēja pie atmīnēšanas vienības furgona. — Nāc. Ģenerālis Čens sacīja, ka šie vīri aizvedīs tevi uz pilsētu.

Paskatījos apkārt, taču ģenerāļa Čena helikopters bija nozudis. Viņš un uzvalkos tērptie vīri bija devušies prom. Virsaitis palīdzēja man iekāpt furgona aizmugurē, kur iekārtojos starp metāla detektoriem, maisiem un lāpstām. Nojs neatnāca atvadīties. Redzēju viņu vērojam no savas mājas loga, seja bija pa pusei paslēpta ēnā. Virsaitis aizcirta furgona durvis, un mani apņēma tumsa. Jutu furgonu svārstāmies un slīdam pa ceļu, līdz tika sasniegta šoseja. Auto

uzņēma ātrumu, un es dzirdēju, kā gar sāniem nemitīgi plūst gaisa straumes un no riteņiem uz slapjā ceļa šļācas ūdens.

Furgonā bija karsts un trūka gaisa. Caur stiepļu režģi aiz vadītāja sēdekļa ieplūda mazliet gaisa un gaismas. Es redzēju atmīnēšanas vienības vīru un Tomātdeguņa galvas.

Režģī atskanēja balss: — Tev tur aizmugurē viss kārtībā?

Es sakustējos sēdeklī un mēģināju pagrūst nost lāpstas, kas dūrā mugurā. — Jā, paldies, — atbildēju.

Piekļāvu mantu paunu pie krūtīm. Jutu meža medus bundžu piekļaujamies ādai. Man sāpēja vēders. Es visu dienu nebiju ēdis. Attinu vaskadrānu un ar pirkstiem nobraucu gar bundžas malu. “Tikai vienu kriksīti,” es sev sacīju. “Pārējo paglabāšu.” Noņēmu vāku, pagrābu nedaudz medus un nolaizīju kvēpaini rūgto saldenumu no pirkstiem. Es aizvēru acis. Un sagaršoju mežu, lapas un ziedus. Sagaršoju miklo zemi, kur sava midzeņa drošībā bija saritinājies lācēns. Sagaršoju mammu, kas izšuj puķes uz auduma, Mēju un Sulī, kuras spēlējas saules pielietajos baseinos zem ūdenskritumiem. Sagaršoju vecotēvu magoņu laukā saucam bites un papu smaidām no platmales apakšas. Es to visu sagaršoju.

Es atspiedu galvu pret ceļiem.

Es priecājos par tumsu.

Es uzliku bundžai vāku un cieši to uzspiedu.

Es apsolīju sev, ka to nekad vairs neatvēršu.

Nekad.

Es nekad vairs to nepagaršošu.

Es vairs nekad pat nemēģināšu.

Es priecājos, ka ir tumšs, jo asaras tumsā neviens neredz.

8 . nodaļa

Mani uzmodināja bungāšana pa durvīm. Furgonu piepildīja gaisma. Piecēlos sēdus un paberzēju kaklu. Tas bija stīvs no gulēšanas saliektam pret cietajām kastēm. Vadītājs palīdzēja man izkāpt un nosvieda manu somu zemē man līdzās.

Stāvēju, mirkšķinādams acis pēcpusdienas saulē.

Mēs atradāmies pagalmā, ko ieskāva augsts metāla žogs, virs kura novilktas dzeloņstieples. Pašā galā stāvēja divas baļķvedēju mašīnas, kādas biju redzējis kalnos. Viena bija pacelta uz augšu, un tai tika mainīta riepa. Gar žogu ar priekšu pret ceļu rindojās mašīnas, uz kuru pārsegiem bija norādīta cena. Tās spīdēja kā vaboles saulē.

Aiz žoga vienmērīgā straumē pa plato ceļu plūda mašīnas, motocikli un tuktuki. Gaisu pildīja putekļi un troksnis. Tik milzīgs troksnis. Tad tāda bija pilsēta.

Mums pretī pār pagalmu nāca vīrietis zilā uzsvārcī.

—   Šis ir Sona kungs, — sacīja šoferis. — Viņam pieder “Sona motori”. Tagad par tevi parūpēsies viņš.

Manā priekšā stāvēja Sona kungs. Viņš bija garš vīrs, garāks par mūsu virsaiti. Viņa rokas bija notraipītas ar eļļu, un vienā no tām viņš bija sažņaudzis uzgriežņu atslēgu. Viņš mani nopētīja no galvas līdz papēžiem, acis pakavējās pie mana saplēstā krekla un basajām kājām, tad pievērsās šoferim. — Viņš izskatās jauns, — Sona kungs sacīja. — Mēs gaidījām vecāku puisi.

Šoferis paraustīja plecus.

—   Ģenerālis Čens sacīja, lai atvedu viņu šurp.

Sona kungs apgāja man apkārt.

—  Cik tev gadu, puika?

Es blenzu zemē, vērodams, kā Sona kunga darba zābaki apstājas manā priekšā.

—   Kā tevi sauc? — viņš jautāja.

Es pētīju savas pēdas, ko klāja bieza dubļu kārta.

—  Tems, — es atbildēju. — Mani sauc Tems.

—  Vai tev ir ģimene?

Es piekrītoši pamāju.

Sona kungs pagriezās pret šoferi.

—   Tad, manuprāt, jums vajadzētu vest viņu atpakaļ.

Šoferis pārlaida roku pār matiem. Viņš pieliecās pie

furgona loga. Es redzēju, ka viņš runā ar Tomātdeguni. Tomātdegunis iemalkoja no ūdens pudeles un noslaucīja seju. Jutu viņu acis pievērstas sev. Es nevarēju atgriezties, lai cik ļoti arī vēlētos. Man bija jāpelna nauda mammai.

Tikai tā viņa varēja paturēt mums piešķirto māju. Viņa uz mani paļāvās.

Pacēlu somu un uzkāru to plecā, cenzdamies izskatīties pārliecinātāks nekā jutos.

—   Esmu ieradies, lai strādātu, — es sacīju.

Sona kungs pārmija skatus ar šoferi. Šoferis paraustīja plecus un kaut ko pateica, taču es nedzirdēju, ko. Es redzēju viņu iekāpjam mašīnā un iedarbinām motoru. Tomātdegunis parādīja uz augšu paceltu īkšķi un līksmi pamāja, aiztraukdamies izplūdes gāzu un putekļu mākonī.

Sona kungs noskatījās viņiem pakaļ un pagriezās pret mani. — Seko man, — viņš noņurdēja.

Sekoju viņam cieši nopakaļ pāri pagalmam uz tumšo garāžu un gandrīz paklupu pār kāju pāri, kas bija izbāzies no automobiļa apakšas.

—   Mans vecākais dēls Remi, — sacīja Sona kungs, soļodams uz priekšu. — Viņš strādā manā uzņēmumā.

Es atskatījos, taču dzirdēju tikai metāla šķindoņu no automobiļa apakšas.

Man nācās skriet, lai neatpaliktu no Sona kunga. Garāžas galā viņš pagriezās uz māju pie ieejas pagalmā. Pa atvērto logu plūda vārītu rīsu un garšvielu aromāts. Sona kungs novilka zābakus un pārkāpa slieksni

Viņš izstiepa roku. — Pagaidi te. Es pasaukšu sievu.

Redzēju, ka iekšā, kaktā uz plīts, kūp lieli kastroļi. Mana vecuma zēns sēdēja pie galda ar atvērtām grāmatām. Viņš virpināja zīmuli pirkstos un pētīja mani.

—   Kī, — Sona kungs uzsauca. — īrnieks ir klāt.

No istabas otra gala pa durvīm ienāca maza auguma sieviete. Viņa noslaucīja rokas priekšautā un paskatījās uz mani. — Viņš izskatās jauns.

Sona kungs nomazgāja rokas izlietnē, ar ziepēm noberzdams apakšdelmus.

—  Viņš ir no kalniem, — Sona kungs sacīja.

Pie galda sēdošais zēns nolika zīmuli un sacīja: — Viņš smird.

—  Izbeidz, Kem, — Sona kundze atcirta. Viņa pienāca man tuvāk un sarauca degunu. — Vai esi izsalcis?

Es pamāju.

Viņa nolika uz galda bļodu un karoti. — Vispirms paēd, pēc tam parādīsim tavu istabu un dušu.

Kems blenza uz mani, kamēr viņa māte ielēja man bļodā nūdeļu zupu.

Biju tik izbadējies, ka izēdu visu bļodu, un, kad Sona kundze piedāvāja vēl vienu, izēdu arī to.

Sona kundze sarauca pieri un paskatījās uz vīru. — Ja viņš vienmēr ēdīs tik daudz, būs jāprasa lielāka maksa.

Pārtraucu ēšanu un noliku karoti uz galda. — Man nav naudas, ko jums maksāt.

Sona kungs paskatījās uz mani. — Tavu īri maksās Doktors.

—   Doktors? — es jautāju. — Kas viņš ir?

Sona kungs un kundze saskatījās.

Sona kungs iemalkoja ūdeni un nokremšļojās. — Doktors ir fermas īpašnieks. Tu strādāsi pie viņa. Viņš man samaksās tavu īri un atlikušo algu sūtīs tavai ģimenei.

Es sažņaudzu rokas zem galda. — Kur ir doktora ferma? Cik ilgi līdz turienei jādodas?

Kems smiedamies nosprauslājās. — Vai tad tu nezini?

Sona kundze uzsita ar karoti pa galdu. — Kem, ēd. Tev drīz jāiet gulēt. Rīt uz skolu.

Sona kundze izveda mani ārā pie šīfera plāksnēm klāta

šķūņa, kas atradās pie garāžas. Viņa atgrūda vaļā durvis, sacīdama: — Lūk, tava istaba. Šķūnis bija tumšs, taču iekšā smaržoja tīri. No augsta loga tālākajā sienā ieplūda gaismas stars. Viņa parāva vadu, un telpu apgaismoja pie griestiem piekārta spuldzīte. Istabā atradās tikai matracis, maza kumode un kaktā novietots galds. Viņa iespieda man rokās dvieli. — Vari lietot dušu, kurā mazgājas Sona kunga darbinieki.

Es stāvēju, žņaudzīdams rokās dvieli.

Sona kundze iespieda roku sānos. — Tev ir jautājumi?

—   Kur lai atrodu doktoru?

Sona kundze pagriezās, lai dotos prom. — Doktors tev no rīta atnāks pakaļ, — viņa sacīja. Seja atmaiga, un viņa uzlika plaukstu uz manas rokas. — Esi gatavs laikus.

Aizvēru durvis un klausījos, kā viņas soļi izskan tālumā. Mana istaba bija maza, taču vismaz pagaidām tā bija mana telpa. Man bija vieta, kur ēst un gulēt, un darbs pie doktora, kurš sūtīs manu naudu uz mājām. Parāvu gaismas vadu. Izslēgts. Ieslēgts. Izslēgts. Ieslēgts. Ap spuldzi plivinājās naktstauriņš. Centos iztēloties mūsu māju ciemā ar elektrību. Iztēlojos to izgaismotu kā pilsētu. Es atkal parāvu vadu un stāvēju tumsā. Ārā debesis bija satumsušas. Pa augsto logu ieplūda laternu oranžā dūmaka. Klausījos pilsētas nakts skaņās. Automobiļu taures. Sirēna. Tuktuki un motocikli, kas dūca pa ceļu. No mašīnas vibrējoša mūzika. Kliedzieni un smiekli.

Pastūmu galdu zem augstā loga un uzkāpu, lai paskatītos ārā. Zem garāžas pagalma laternām redzēju Sona kungu sarunājamies ar kravas mašīnas šoferi. Aiz ceļa un satiksmes putekļu aizsega slējās zema betona ēka. Tai nebija logu, vien šauras atveres tieši zem plakanā dzelzs

jumta. Līdzās ēkai atradās cieši aizdarīti metāla vārti, saslēgti ar resnu ķēdi un piekaramo atslēgu. Sažmiedzu acis, lai vakara gaismā saskatītu uz vārtiem uzzīmēto tēlu. Tas izskatījās pēc lāča, pēc mēness lāča, taču likās dīvaini to redzēt šeit. Kaut kur iekšā ēkā noraustījās asa, balta gaisma, kas tumsu darīja šķietami tumšāku.

Es nodrebēju.

Aiz tās ēkas stiepās vēl vairākas ēkas. Nekur neredzēju zaļumus. Pat ne krūmiem aizaugušu zāles pleķi.

—  Tem!

Iededzās gaisma. Es pagriezos un ieraudzīju Kemu, kas turēja rokās tīru T kreklu un šortus.

—    Mamma teica, ka tās ir tev, — viņš sacīja, nolika drēbes uz matrača un uzkāpa man līdzās. — Uz ko tu skaties?

Es norādīju uz betona ēku. — Kas tā tāda?

—  Vai tad tev neviens nepastāstīja? — Kems raudzījās pār ceļu. — Tā ir Doktora ferma.

Mana mute kļuva sausa.

—   Kas tā ir par fermu? — es jautāju.

Kems nesteidzās atbildēt.

—  Tem, — viņš iesāka, — vai esi kādreiz redzējis lāci?

9 . nodaļa

Pamodos no skaļas bungāšanas. Mēģināju aizgaiņāt miegu un atcerēties, kur atrodos. Troksnis. Satiksme. Caur loga režģiem iespiedās blāva gaisma, jau bija pienācis rīts.

Bungāšana turpinājās. Tuk, tuk, tuk.

Es strauji pieslējos sēdus. Durvīs stāvēja kāds vīrs un ar dūri sita pa durvju rāmi. Viņš bija maza auguma, taču muskuļots. Tērpies pieguļošos džinsos un apspīlētā baltā T kreklā. Uz spīdīgajiem melnajiem matiem bija uzstutētas saulesbrilles. Viņš šūpoja labo kāju un runādams košļāja gumiju. — Nu ko, Kalnu puis, pirmā darba diena, un tu kavē.

Es raudzījos uz viņu.

Viņš nosvieda gumijas zābaku pāri. Tie atsitās pret gridu un aizripoja līdz matracim. Zoles bija izvalkātas, un vienam zābakam gumija gar papēdi saplaisājusi. — Tev tos darbā vajadzēs. Par tiem ieturēšu no tavas pirmās nedēļas algas. — Viņš izspļāva košļājamo gumiju. — Ja nesāksi kustēties, atvilkšu arī par pirmo darba dienu.

Pietrausos kājās. Tad šis bija Doktors. Es iedomājos par mammu un naudu, ko man vajadzēja viņai nopelnīt. Kā es varēju aizgulēties pirmajā darba dienā? Uzvilku kreklu un šortus un uzāvu gumijas zābakus. Tie bija daudz par lielu, mana pēda tajos šļūkāja. Droši vien tie piederēja iepriekšējam darbiniekam. Es prātoju, nez kas ar viņu noticis.

Es pārklāju segu pār gultu un pagriezos pret Doktoru. — Esmu gatavs.

Doktors īsi iesmējās. Viņš pasmaidīja, atklādams zelta zobu mutes kaktiņā.

—  Tiešām? — Viņš pieliecās tuvāk. — Nekad neviens nav gatavs lāčiem.

*     *

Aizvēru istabas durvis un sekoju Doktoram ārā uz ielas. Saule bija nesen uzlēkusi. Tā planēja virs jumtiem kā bāli dzeltena bumba, ko sedza putekļi un smogs. Pilsēta jau bija pamodusies. Ceļus pildīja tuktuki un automobiļi. Pa ietvi gāja skūtgalvainu mūku rinda; viņu safrāndzeltenie tērpi koši izcēlās pret blāvi dzeltenajām agrā rīta debesīm. Noskatījos, kā viņi paiet garām. Daži bija puikas — mazliet vecāki par mani. Viņi paklanījās, lai paņemtu rīsus, ko ziedoja uz grīdas notupušās sievietes. Starp viņām

ieraudzīju Kema māti. Viņa ielika mūku bļodās lipīgus rīsus. Man no izsalkuma iesāpējās vēders. Pieļāvu, ka ēdienu dabūšu tikai dienas otrā pusē.

—   Ei, Kalnu puis, nāc taču.

Pagriezos un izgāju uz ceļa. Atskanēja kravas mašīnas taure, un es jutu Doktora pirkstus iecērtamies manā rokā un paraujam mani atpakaļ. Man gar plecu nobrauca kravas mašīnas spogulis.

Doktors pikti paskatījās. — Uzmanīgi, Kalnu puis! Tu taču negribi tikt nogalināts uz ceļa. — Viņš satvēra mani aiz elkoņa un pa pusei stūma, pa pusei vilka caur mašīnām. Viņš atgrūda vaļā lāču fermas augstos, sarkanos vārtus. — Atstāsim to lāču ziņā.

*  * *

Aiz augstajiem metāla vārtiem atradās kails, dubļains pagalms, ko ieskāva mūri. Stūrī kaudzē bija sakrauti atkritumu maisi, kas peldēja netīrā ūdenī. Pie viena mūra bija atstutēts divritenis, bet uz vienīgā tīrā betona laukuma stāvēja motocikls. Pie zemās betona ēkas bija ierīkots mazs kabinets. Slīdošās metāla durvis, kas veda ēkā, bija cieši aizdarītas. Turklāt iekšā valdīja savāds klusums. Kapa klusums.

Pa kabineta logu redzēju krēslā sakņupušu vīru, kam uz vēdera gulēja alus pudele. Viņa galva bija atgāzta atpakaļ, mute — vaļā. Viņu ietina cigarešu dūmu mākonis.

—    Uz šo pusi, — sacīja Doktors. Viņš atspēra vaļā durvis, un vīrs uzleca stāvus no krēsla. Alus pudele nokrita uz grīdas. Tā lēkāja un griezās, atstādama aiz sevis alus loku. Vīrs paņēma no galda dažus papīrus un pabīdīja tos.

—   Asang! — Doktors pacēla pudeli un ar troksni uzlika to uz galda. — Atvedu tev jaunu palīgu.

Asangs noslaucīja muti un paraudzījās uz mani. Viņa vēders spiedās ārā pa kreklu, dažas pogas jau sen bija iztrūkušas. No cigaretes uz augšu vijās dūmu spirāle.

Doktors mani pastūma.

—   Kalnu puis, šis ir Asangs. Asangs tev saka, ko darīt, bet es saku Asangam, ko darīt. Vai skaidrs?

Es pamāju.

Doktors paņēma papīrus un pārskatīja tos. Pār Asanga seju tecēja sviedru lāses. Kabinetā bija karsti un smacīgi. Pie griestiem karājās salūzis ventilators. Telpas stūrī stāvēja dokumentu skapis, pārbāzts ar papīru kaudzēm, bet galds bija kā nosēts ar zīmuļiem un cigarešu galiem. Uz plauktiem virs Asanga galvas rindojās mazas stikla pudelītes. Dažas bija tukšas, bet citas pildīja tumši brūnas nogulsnes. Tur atradās caurspīdīgas plastmasas aploksnes, kas marķētas ar vārdiem, kurus es nevarēju izlasīt, un tajās bija baltas tabletes un pulveri. Uz katras etiķetes bija melna lāča attēls, kurš saslējies pakaļkājās un kura krūtis rotā balts pusmēness.

—    Nāc, — Doktors sacīja. — Laiks mūsu Kalnu puisim pastrādāt.

Doktors novilka krosenes un iekāpa gumijas zābakos. Dodoties ārā, viņš paņēma garu metāla stieni, kas stāvēja aizdurvē. Kad viņš satvēra stieni, pamanīju, cik viņa roka ir tīra un gluda. Tā it nemaz neatgādināja fermera roku.

Asangs sekoja, šļakstinādamies nopakaļ gumijas zābakos. Mēs apstājāmies pie zemās betona ēkas. Asangs pavilka slīdošās durvis, un tās atbīdījās vaļā, metālam nošņirkstam uz betona. Dzirdēju kustēšanos ēkas iekšienē,

bet tur bija pārāk tumšs, lai redzētu. Vienīgā gaisma ieplūda caur logu režģiem augstu pie sienām. Tā sadalījās gaismas strēlēs pār griestiem augstu virs mūsu galvām.

Aizklāju seju, jo degunā un mutē iesitās smirdoņa.

Doktors pagriezās pret mani. — Lāči smird, — viņš sacīja. — Sāc pierast.

Gaiss ēkā oda pēc netīrumiem un organiskajām paliekām. Tas nemaz neatgādināja tīro zemes smaržu lāču midzenī.

Ēkā atkal valdīja klusums, it kā kāds — lai kas arī tur atrastos — mūs gaidītu.

Doktors iegāja iekšā un pie durvīm pastiepa roku augšup. Kaut kur dziļi iekšā noraustījās balta gaisma un dūkdama iedegās. Augstu ēkas vidū iemirdzējās trīs neona gaismu rindas.

—   Esi sveicināts lāču kūtī, — Doktors sacīja un skatījās man tieši virsū. — Laiks iepazīstināt tevi ar maniem lāčiem.

10. nodaļa

Es nezināju, ko sagaidīt. Varbūt es domāju, ka ieraudzīšu lāčus brīvi skrienam pa ēku. Taču neona spilgtajā gaismā ieraudzīju astoņus būrus, izvietotus divās rindās gar garu kanalizācijas kanālu. Tie bija novietoti uz metāla pāļiem, iestiprinātiem betonā. Zem katra būra betonu klāja sakaltuši lāču mēsli. Uz kanalizācijas cauruli tecēja brūngana šķidruma strūklas.

Doktors iespieda rokas sānos.

—   Šie visi ir mani lāči, — viņš sacīja. — Nāc, Kalnu puis. Nāc un paskaties.

Es nevarēju pakustēties. Es tikai blenzu. Tie nemaz neizskatījās pēc lāčiem. Tie bija milzīgi melni stāvi, kas

aizpildīja katru būri. Kāds gulēja, ķepām nokarājamies caur restēm. Citi sēdēja, šūpodamies no vienas puses uz otru. No baltajiem pusmēnešiem uz krūtīm nopratu, ka tie ir mēness lāči.

—    Nāc, Kalnu puis, — Doktors sacīja. Viņš parāva mani aiz rokas. — Tikai nesaki, ka esi nobijies.

Sekoju viņam gar būru rindu. Viņš vilka metāla stieni gar būru metāla priekšpusi. Ēkā atskanēja žvadzoņa. Lāči kļuva nemierīgi. Tie kauca un kunkstēja, un atvirzījās uz būru tālāko galu, piespiezdamies pie restēm. Tie bija tik lieli, tik tuvu, tik īsti. Man pat prātā nebija ienācis, ka lāčus var turēt šādi. Priekš kam Doktors tos turēja?

Sekoju Doktoram uz galējo būri. Tajā atradās milzīgs lācis, daudz lielāks par pārējiem. Pretstatā citiem lāčiem šis nesarāvās, kad Doktors pienāca. Lācis to sagaidīja, galvu piespiedis pie restēm. Doktors trieca metāla stieni pret būra restēm, un dzīvnieks sāka trakumā ņurdēt un mētāt ķepas.

Es atsprāgu atpakaļ.

Doktors iesmējās. — Šis ir Kodējs. Mans pirmais lācis. — Viņš pacēla kreiso roku, un es pirmo reizi ievēroju, ka Doktoram trūkst divu pirkstu. Doktors izvilka kaut ko no krekla kakla izgriezuma. Viņam ap kaklu ādas siksniņā karājās lāča zobi. Doktors pieliecās tuvāk. — Viņš paņēma manus pirkstus. Tad nu es paņēmu viņa zobus. — Viņš iesita Kodējam pa vēderu ar metāla stieni. — Mēs saprotamies, vai ne, lāci?

Kodējs sāka plosīties un kost būra restes. Es redzēju izlauzto zobu rindu viņa žoklī. Lācis izbāza ķepu caur restēm. Viņa garie nagi šķēla gaisu. Es atkāpos un ietriecos citā būrī, kur lācis ierūcās un piespiedās tālākajām restēm.

—   Bet šī ir Lāču Mamma, — sacīja Doktors, bungādams ar nūju pa viņas būri. — Viņa bija gaidībās, kad to dabūjām. Tas tur ir viņas mazulis.

Lāču Mamma pieplacināja ausis un iekaucās. Viņa izbolīja acis, atklādama baltumus. Žoklis atkārās. Dzīvnieks elsa no karstuma. Viņas mazulis, kurš atradās blakus būrī, bija pieaudzis lācis. Viņš mētāja galvu no vienas puses uz otru, katru reizi atsizdams to pret restēm.

—   Muļķa lācis visu dienu šitā darās, — sacīja Doktors. — Beidz mētāt galvu tikai, kad ēd.

Doktors ar gumijas zābaku pakašņāja uz betona sakaltušos lāču mēslus un sarauca degunu. Viņš paņēma no Asanga suku ar metāla sariem un iespieda to man rokās. — Tavs uzdevums ir satīrīt grīdas. Pieraugi, ka strādā cītīgāk par iepriekšējo darbinieku.

Noskatījos, kā Doktors aiziet, sizdams metāla stieni gar būriem. Viņš apstājās pie slīdošajām durvīm un apgriezās.

—   Asang, — viņš sauca. — Es atgriezīšos rīt. Parādīsim Kalnu puisim, kā slaucam lāčus.

*  * *

Dzirdēju motociklu ierūcinām kompleksā un redzēju Doktoru izbraucam pa sarkanajiem vārtiem. Likās, ka lāči atslābst savos būros.

—   Uz šo pusi, — sacīja Asangs. Tā bija pirmā reize, kad dzirdēju viņu runājam. Viņš norādīja uz pagalmā stāvošajām slotām un saritināto šļūteni. — Nāc un sameklē mani, kad būsi pabeidzis.

Skatījos, kā viņš aiziet uz kabinetu. Neraugoties uz

karstumu, Asangs aizvēra durvis, un drīz kabinetu skatam aizsedza cigarešu dūmu mākonis.

Raudzījos uz krātiņu rindu. Vai es tiešām varēšu šeit strādāt? Ja nu lāči izbēg? Kodējs skatījās tā, it kā gribētu mani saplosīt gabalos. Sāku darboties vispirms apkārt būriem. Negribēju nonākt lāča ķepas stiepiena attālumā. Noskaloju un nobirstēju betona grīdu. Mēsli zem būriem bija tik sausi un saplaisājuši, ka nācās tos izmērcēt ar ūdeni. Man sāpēja rokas un tecēja sviedri, bet es domāju par mammu. Es gribēju, lai Doktors ir apmierināts. Gribēju parādīt, ka varu darīt šo darbu. Gribēju būt drošs, ka mamma saņems naudu.

Gan ārā, gan telpās kļuva arvien karstāk. Jutu saules starus sakarsējam dzelzs jumtu virs galvas. Padzēros no šļūtenes un apšļācu sevi ar ūdeni. Neredzēju būros ūdeni, tāpēc pieliku šļūtenei priekšā pirkstu un apšļakstīju arī lāčus. Šķita, ka viņiem tas patīk. Lāči ļāva vēsajam ūdeni iesūkties biezajā spalvā un notecēt uz grīdas. Viņi apvēlās savos šaurajos būros un laizīja ūdeni no ķepām un kažoka.

Pamanīju, ka diviem lāčiem trūkst priekšķepas; kājas galā bija stumbenis. Iedomājos par lamatām, ko mēs ar Noju izlikām meža zvēriem. Reiz mēs notvērām pundurbriedi. Kad dzīvnieku atradām, vietā, kur stieples bija satvērušas tā kāju, āda bija noskrambāta un rēgojās melna miesa. Mēs to ātri nokāvām, un mums bija žēl, ka likām tam mocīties. Es prātoju, vai ari lāči ir notverti lamatās.

Es netuvojos Kodējam. Apšļācu viņu ar ūdeni, bet viņš to nopurināja, visu laiku blenzdams uz mani. Man nācās notupties zemu, lai noskrubinātu mēslus no būra apakšas, uzmanoties no viņa un turoties pa gabalu no viņa tvēriena, ja nu viņš zemu nokārtu ķepu.

Cītīgi strādāju visu dienu. Strādāju, līdz aiz muguras izdzirdēju Asanga soļus. Viņš paskatījās visapkārt telpai un paberzēja kādu neredzamu mēslu gabalu uz grīdas. No slapjajiem lāčiem un mazgātajām grīdām cēlās tvaiks.

—   Labi. Šodien esam beiguši, — viņš sacīja un pastiepās pēc gaismas slēdža. Gaisma noraustījās, un ēkā iestājās tumsa.

Atstutēju birstes un skrāpjus pret sienu.

—  Vai mēs viņus arī barojam?

Asangs nometa cigareti zemē un saberza ar papēdi.

—   Ne šodien. Dienu pirms slaukšanas mēs tos nebarojam. Tā ir labāk.

*   * *

Asangs atvilka lāču kūts slīdošos vārtus.

—    Ej nu, — viņš sacīja. Tad aizvēra bīdāmās durvis, paņēma pret sienu atstutēto divriteni un mudināja mani doties, aizslēgdams aiz mums metāla vārtus. Vēroju, kā viņš aizbrauc pa ceļu un iejūk starp transportlīdzekļiem.

Saule bija šķērsojusi debesis un slīdēja uz jumtu pusi. Vēl aizvien bija karsts. Gaisā virmoja tveice, iesprostota zem smoga. Mana galva bija viegla. Es tikai gribēju paēst un apgulties savā istabā.

Otrā ceļa malā redzēju Kemu ar diviem citiem vienaudžiem. Viņi bija atspiedušies pret tēva pagalma stiepļu žogu un vēroja mani. Es izgāju uz ceļa. Automobiļi neapstājās. Tie turpināja plūst nepārtrauktā straumē, vairums mašīnu brauca ārā no pilsētas. Izmantoju izdevību un metos starp tām. Motociklam nācās strauji mainīt virzienu, lai neuztriektos man. Kems papurināja galvu, un

abi pārējie puikas papliķēja viņam pa muguru un iesmējās. Viņi izstiepa rokas, un Kems viņu plaukstās ielika monētas. Devos tiem garām, galvu nokāris.

—   Ei, Tem!

Es pagriezos.

Kems skrēja, lai mani panāktu.

—   Kā šodien gāja?

—  Normāli, — es sacīju.

—  Vai redzēji lāčus?

Neapstājies es atbildēju: — Jā.

—   Kādi viņi ir?

—   Lieli, — es sacīju un izstiepu roku, lai atvērtu durvis uz savu istabu, bet Kems aizstājās man priekšā.

Viņš atskatījās uz savu māju un pieklusināja balsi:

—   Vai zini, ka iepriekšējo strādnieku nogalināja lācis?

Es blenzu uz viņu.

—   Saplosīja līdz nāvei, — viņš sacīja. — Tāpēc tu dabūji darbu.

Es novilku gumijas zābakus un noliku tos pie durvīm.

—    Vai paliksi? Vai tu tiešām tur strādāsi? — Kems jautāja.

Es pastiepos pēc roktura. — Ko citu varu darīt?

Atstāju Kemu stāvam durvīs un iegāju istabā. Uz galda bija nolikta bļoda ar rīsiem un zivi un šķīvis ar augļiem. Manas drēbes bija izmazgātas un izžāvētas, un uz naglas aiz durvīm karājās tīrs dvielis.

Paņēmu dvieli. Es gribēju nomazgāties, noskalot sviedru un lāču smaku.

Kems vēroja mani no durvīm.

—   Es reiz vienu redzēju, — viņš sacīja. — Baļķvedēji to atveda ar kravas mašīnu. Viņi bija to sasējuši, taču tas

tik un tā pamanījās atbrīvoties. Tas bija viens traks lācis. I.abi, ka pagalma vārti bija ciet. Mums nācās palikt iekšā, lidz Doktoram izdevās to sazāļot. Mamma teica, ka negrib vairs redzēt pagalmā nevienu lāci. Viņa apgalvo, ka pietiek jau ar to, ka viņi ir tik tuvu.

—   Viņi ir ieslēgti, — es sacīju.

Kems pieliecās pie manis. — Tad pasaki, kā tieši pēdējais lācis tika ārā?

Dzirdēju Kema māti saucam pār pagalmu.

—   Mamma tevi sauc, — es sacīju.

Kems iebāza roku kabatā. — Varbūt vēlies nopirkt no manis mazu kabatas lukturīti? Varbūt tev vajag vienu naktij?

Paskatījos uz trim lukturīšiem, ko Kems bija izvilcis no kabatas.

—   Pavisam jauni, — Kems slavēja. — Tiem visiem ir jaunas baterijas.

—   Man nav naudas, — es sacīju.

—  Nu, tu vari paņemt vienu un samaksāt vēlāk.

Papurināju galvu. — Manu nopelnīto naudu sūta

mammai.

Kema māte atkal iesaucās.

Kems paraustīja plecus. — Nu labi. Kā zini.

Noskatījos, kā viņš aiziet uz māju un kopā ar ģimeni apsēžas pie galda.

Iekāpu dušā un atgriezu ūdeni uz pilnu jaudu. Ļāvu, lai ūdens tek pār augumu un iesūcas dziļi matos. Varbūt atvērt durvis un doties prom. Es varētu iet caur pilsētu un kaut kā atrast ceļu uz mājām. Taču tas bija tikai sapnis. Es šeit atrados tādā pat sprostā kā lāči. Izstiepu rokas, lai pieskartos dušas telpas sienām. Varbūt tā jutās lāči —

iesprostoti un tālu no mājām. Varbūt ari viņi bija tikpat nobijušies.

Es domāju par rītdienu un Doktora teikto. Viņš sacīja, ka slauksim lāčus. Kad dzīvojām kalnos, es slaucu virsaiša bifeli. Piepildīju podu ar treknu, putojošu pienu bez mātes palikušam teļam. Bet bifeļi bija maigi radījumi.

Kā, diez, var slaukt lāci?

11. nodaļa

—   U… D… C… A. Urso… deoksi… holi… skābe. — Doktors pacēla mazu stikla pudeli pret gaismu un sašūpoja tajā esošo tumši zaļganu šķidrumu. Tas biezām nogulsnēm lipa pie pudeles malām. — To mēs slaucam no lāčiem. Šķidrā nauda, — viņš pasmaidīja, atsegdams savu zelta zobu. — Tev — lāču žults.

Atstutēju pagalma slotu pret sienu un noslaucīju sviedrus no pieres. Biju agri piecēlies un gaidīju, kad līdz ar pirmo gaismu Asangs atvērs sarkanos vārtus. Biju izmazgājis un izberzis zem visiem būriem un izslaucījis pagalmu pirms Doktora ierašanās.

Acis samiedzis, skatījos uz pudelīti, ko viņš turēja rokās.

—   Lāču žults?

Doktors iespieda pirkstus man vēderā, tieši zem ribām. — Tā nāk no šejienes, no žultspūšļa. Vai saproti, par ko es runāju, Kalnu puis?

Paspēru soli atpakaļ un pamāju ar galvu. Kautuvē esmu redzējis cūku žultspūšļus. Esmu redzējis mazos apaļos maisiņus, kas atrodas blakus aknām un ir pildīti ar zaļganu šķidrumu. Taču es nespēju iedomāties, kā žults tiek dabūta no lāča.

—   Asang! — Doktors uzsauca. — Laiks slaukt pirmo

lāci.

Vēroju, kā Asangs ieved ēkā lielus ratus. Lāči kļuva nemierīgi. Viņi grozījās būros un spiedās pie tālākajām restēm. Redzēju to acu baltumus. Daži elsa un izdvesa dziļus kaucienus. Jutu, kā mana sirds dziļi krūtīs dauzās. Es jutu arī viņu bailes.

Doktors trieca savu metāla stieni pret būri. — Sāksim ar šo. — Lācis būrī spalgi iebrēcās, ausis pieplakušas pie galvas, lūpas atvilktas atpakaļ, atsedzot izlauztu zobu rindu. Asangs ar virvi piesēja lāci pie stieņa, bet Doktors no pudelītes izvilka šļirci ar dzidru šķidrumu un ievadīja to lāča sānā.

—   Tā, — Doktors sacīja, — un tagad pagaidīsim, līdz viņš iemieg.

Es vēroju lāci. Kādu brīdi viņš raudzījās uz mums, tad viņa lielā galva nokarājās. Dzīvnieks blenza grīdā, un no mutes tam tecēja siekalas. Lācis sāka zvāroties, un viņa priekškājas nodrebēja.

Doktors aizsmēķēja cigareti un dziļi ievilka plaušās. Viņš gaisā izpūta bāli pelēkus dūmus.

—   Puika, ko tu zini par lāču fermām?

Vēroju, kā lācis noslīgst uz priekšķepām.

Doktors pielieca tuvāk savu seju manējai. Sajutu dūmus ap viņa muti. — Viņš diez ko daudz nezina, vai ne, Asang? Varbūt viņiem tur kalnos neko nemāca?

Lāča pakaļkājas sāka ļimt.

Doktors soļoja ap būri.

—    Ķīnā ir fermas ar diviem tūkstošiem lāču. Iedomājies tik, Kalnu puis! — Viņš ievilka vēl vienu dūmu.

—    Kādu dienu man būs divi tūkstoši lāču. Manā Vjetnamas fermā pirms tās slēgšanas bija četrdesmit lāču. Vjetnamā vairs nepatīk žults fermas. Te, Laosā, ir daudz vieglāk. — Viņš pirkstos saberzēja iedomātu naudu. — Ir vieglāk apiet likumus.

Lāča pakaļkājas padevās, un viņš sabruka uz būra grīdas. Asangs pabakstīja to ar stieņa galu. Tas nekustējās, un Asangs atvēra būra durvis un uzvilka lāci uz ratiņiem.

Asangs stūma ratiņus, un es sekoju viņam un Doktoram uz mazo telpu līdzās kabinetam. Agrāk nebiju pamanījis šo telpu. Tai nebija logu. Kaktā atradās maza izlietne. Pie sienas bija piestumts galds ar iekārtu, kas atgādināja mazu televizoru. Uz galda gulēja flakoni un pudeles, un caurules. Galdu klāja zaļi traipi un sakaltuši mēsli. Asangs pieveda ratiņus pie galda un uzvilka lāci augšpēdus, piesiedams tā kājas pie četriem ratiņu stūriem.

Doktors ieslēdza ekrānu, un tajā parādījās mirguļojošs melnbalts attēls.

—     Šis ir ultraskaņas aparāts, — viņš paskaidroja.

—    Bet šī ir zonde. — Viņš pacēla apaļu plastmasas vada galu, kas bija pievienots aparātam. — Tas man ļauj ieskatīties lāča iekšās.

Raudzījos ekrānā, kamēr Doktors uz zondes uzzieda

caurspīdīgu želeju. Viņš pārlaida to pār lāča vēderu. Ekrānā attēls sadalījās melnbaltos rakstos.

—    Šīs ir aknas, — sacīja Doktors, norādīdams uz baltu traipu ekrānā. — Bet šis, — viņš sacīja, norādīdams uz melnu apli vidū, — ir žultspūslis.

Asangs padeva viņam garu adatu un vēroja, kā viņš pārdur ādu.

Lācis sarāvās. Tas ieņurdējās. Pamanīju, ka tas aplaiza lūpas. Man šķita, ka viņš to jūt, kaut arī nevar kustēties. Doktors vadīja adatu, un es vēroju ekrānā adatas balto līniju ieejam žultspūslī. Doktors pastūma smalku metāla stiepli līdz ar adatu, izvilka to ārā un nolaizīja galu. Viņš apmierināti pamāja. — Lāča žults.

Asangs pievienoja garu caurspīdīgu caurulīti adatai un sūknim un vēroja duļķaino šķidrumu pa caurulīti ietekam stikla pudelē uz galda.

Doktors atslīga krēslā.

—    Ķīnā ultraskaņas aparātus neizmanto, — viņš sacīja. — Uztaisa caurumu vēderā un ļauj žultij iztecēt. Bet es lietoju ultraskaņu, jo esmu īsts ārsts. — Viņš paskatījās uz mani un tad uz Asangu. — Jābūt ļoti gudram, lai kļūtu par ārstu. Vai tiesa, Asang?

Asangs pamīņājās un pamāja.

Doktors saskaloja pudeli, it kā tas palielinātu žults plūsmu. — Tātad, es zinu visu par lāču žulti. Tā ir laba veselībai. Dziedē visas vainas. Kakla sāpes, galvassāpes, jēlumus, nobrāzumus, vēzi… Varbūt pat nāvi. — Viņš iesmējās un paskatījās uz Asangu. — Daži vīri domā, ka tā palīdz atrast sievu.

Asangs pavilka kreklu pār vēderu.

Kad visa žults bija iztecējusi, Doktors izvilka adatu no

lāča un ielēja žulti vairākās mazās pudelītēs. Doktors ar ūdeni saskalināja dibenā esošās nogulsnes un izdzēra visu vienā paņēmienā. Viņš savieba seju un ar joni uzlika pudeli uz galda.

—   Jautrākais ir tas, — viņš sacīja, un viņa mutes kaktiņā ievilkās smīns, — ka nav vajadzības ņemt žulti no šiem lāčiem. UDCA var iegūt laboratorijās. Taču to es saviem klientiem nesaku. Turklāt viņi nemaz negribētu to zināt. Viņi domā, ka žults ir iedarbīgāka, ja nāk no īsta lāča.

* * *

Todien Doktors izslauca četrus lāčus. Kad viņš bija beidzis, Asangs man iedeva rīsu un ūdens maisījumu, ar ko dzīvniekus pabarot. Ieslidināju metāla šķīvjus lāču būros, un viņi iegrūda tajos savus purnus, skaļi strēbdami, it kā nedēļām ilgi nebūtu ēduši.

Tikai Lāču Mamma neēda. Viņa gulēja sakņupusi. Acis bija blāvas un iegrimušas, un pēc katra elpas vilciena viņa ņurdēja. Kažoks bija nespodrs un pieķepis. Viņa mani vēroja, sekodama katrai manai kustībai. Piegāju tuvāk un notupos viņai līdzās. Mana seja bija tik tuvu viņējai, ka mūs šķīra tikai būra restes. Lāču Mamma bija meža zvērs, taču, kad viņa uzlūkoja mani ar savām tumšajām acīm, šķita, ka spēj ieskatīties dziļi manī. Man likās, ka viņa ļāva man ieskatīties ari sevī: aiz sāpēm saredzēt viņas dvēseles dziļos mežus un kalnus. Viņa izbāza ķepu caur restēm pretī manai rokai un izstiepa nagus. Es saņēmu viņas ķepu, un viņa maigi saspieda manus pirkstus.

Es nespēju viņu uzlūkot.

Aizvēru acis un aizgriezos.

—   Kalnu puis!

Doktors mani vēroja.

—    Te nav zooloģiskais dārzs. Es tev nemaksāju par ucināšanos ar lāčiem.

—   Piedodiet, — es atbildēju. — Bet šis lācis ir slims.

Doktors palūrēja uz Lāču Mammu. Viņš nospļāvās.

—   Viņa ir slinka. Un man nepatīk slinki strādnieki. Esi klāt rīt, un es tev parādīšu, kā mēs žāvējam žulti, lai pagatavotu tabletes un pulverus.

Noskatījos, kā Doktors izbrauc no pagalma. Asangs izvadīja mani ārā un aizslēdza durvis. Viņš pagriezās un iedeva man atslēgas.

—   Atslēdz rīt un iztīri lāču māju, pirms ierodos.

Es paņēmu atslēgas un uzkāru tās kaklā. Asangs pārmeta kāju pār riteņa rāmi un aizminās līdz ar lēno satiksmi. Ceļa otrā pusē redzēju Kemu un viņa draugus. Viņi stāvēja, atspiedušies pret stiepļu žogu, rokas dziļi kabatās sabāzuši. Viņi izlikās, ka sarunājas, taču vēroja mani kā vanagi.

Man bija pilnīgi vienalga, ko viņi domā par mani. Nepievērsu viņiem uzmanību un gar novietotajām mašīnām izgāju uz ceļa. Man no prāta neizgāja Lāču Mamma.

Es neredzēju motociklu. Tas ietriecās man sānā. Laiks kļuva gausāks. Aiz ķiveres aizsargstikla ieraudzīju motociklista satraukto seju, kurš centās savaldīt braucamrīku. Krītot pār mašīnu pārsegiem un asfalta melnumu, ceļam ielidojot man sejā, es redzēju, kā pasaule griežas un griežas, un griežas.

12. nodaļa

—  Tem! Tem! Tu mani dzirdi?

Es atvēru acis. Skatījos uz spuldzi virs galvas. Jutu, ka zem manis pret muguru un kājām spiežas matracis. Viss ķermenis smeldza. Savilku rokas dūrēs un lēni ieelpoju. Pat elpot bija sāpīgi.

Kema mamma raudzījās manī.

—  Tem, vai labi jūties?

Pamāju un mēģināju pieslieties sēdus, taču viņa uzlika roku man uz krūtīm, lai neceļos. — Nekusties, — viņa sacīja un pagriezās. — Kem, paliec ar Temu, kamēr es sameklēju ūdeni, ar ko notīrīt viņa brūces.

Pagriezu galvu, lai paskatītos uz Kemu. Viņš blenza uz mani platām acīm.

—  Mamma teica, ka tev paveicās palikt dzīvam.

Izstiepu rokas un tad kājas vienu pēc otras. Šķita, ka

nekas nav lauzts.

Kems paskatījās pār plecu uz atvērtajām durvīm. Viņš paliecās uz priekšu un nočukstēja: — Taču es tev esmu parādā!

Pietrausos sēdus. Man sāpēja galva, un es redzēju nobrāztus ceļgalus, kur dziļi ādā bija iespiedusies grants, bet citādāk viss šķita kārtībā.

—  Ko tu gribi teikt? — es jautāju.

Kems pacēla dūri, kurā turēja naudu.

—   Es ar draugiem saderēju, ka nedēļas laikā tevi notrieks uz ceļa.

Samirkšķināju acis un blenzu uz viņu.

—  Vai dabūtu vairāk, ja es būtu beigts?

Kems iepleta acis.

—    Par to es nebiju iedomājies. — Viņa seja iepletās smaidā. — Re! Tu esi labāks biznesmenis par mani.

Es aptaustīju galvu. Uz pieres bija milzīgs puns.

Kems uzsita man pa plecu, un es sāpēs saviebos.

—   Neņem ļaunā, — viņš sacīja. Tad iebāza roku kabatā un izvilka mazu sarkanu lukturīti. — Ņem šo te. Uzskati to par manu pateicību.

Es paņēmu lukturīti un ieslēdzu, un izslēdzu to.

—  Paldies, — es teicu, kaut arī nebiju īsti drošs, par ko es viņam pasakos.

Atgriezusies istabā, Kema mamma uzmeta aizdomīgu skatu lukturītim.

—    Tā ir dāvana, — Kems sacīja. — Veseļošanās dāvana no manis.

Mamma samiegtām acīm paskatījās uz dēlu.

—   Ej nomazgājies pirms vakariņām, — viņa sacīja.

Es sēdēju rāmi, kamēr viņa iztīrīja manas brūces un lika izdzert savu saldo, pikanto tēju. Viņa pabeidza un izskaloja lupatu ūdenī.

—  Vai varēsi paiet?

Es pamāju. Nebiju drošs, taču zināju, ka rīt man jābūt gana veselam, lai strādātu.

Viņa piecēlās un atkāpās uz durvīm.

—   Atnāc pēc ēdiena, kad būsi gatavs.

Noskatījos, kā viņa aiziet, un izdzēru tēju. Tā garšoja mazliet pēc citronzāles un ingvera, un mana galva jau jutās labāk.

Es pievienojos Kemam un viņa ģimenei pie vakariņu galda. Sona kungs un Kema brālis bija nomainījuši eļļainās darba drēbes. Uz galda bija kūpoši rīsi un kotletes un salātu bļoda.

Sona kungs piestūma man šķīvi.

—   Kā tagad jūties?

—   Labi, — es atbildēju. Negribēju, lai viņi domā, ka rīt nevaru iet uz darbu.

Kems vēroja mani. Es prātoju, vai viņš ir saderējis, ka nometīšu ēdienu uz galda.

Sona kundze bija laba pavāre. Viņas zivju pastēte garšoja gandrīz tikpat labi kā manas mammas gatavotā. Es sagaršoju asu čilli, ķiploku un ingveru — visu, ko mamma pasniedza mājās.

Kems pieliecās pie manis. — Brālis pirms tavas ierašanās teica, ka tu ēdīsi kā cūka. Viņš teica, ka tev vajadzēs sili, no kā ēst.

—   Kem! — Sona kundze uz viņu nikni paskatījās.

Kems pieliecās vēl tuvāk un pieklusināja balsi: — Viņš teica, ka tu pat nezināšot, kā lietot tualeti.

—  Kem! — Sona kungs ar karoti uzsita pa galdu. — Pietiek!

Es savēlu rīsus bumbiņā un blenzu uz savu ēdienu. Vai viņi patiešām tā domāja par cilvēkiem no kalniem? Vai viņi domāja, ka mēs dzīvojam kā dzīvnieki?

Sona kungs atslīga krēslā un nobraucīja muti.

—  Nu, Tem, kā ir strādāt pie Doktora?

Kema un Remi paceltās karotes sastinga gaisā, viņi lūkojās uz mani. Viņi visi pazina Doktoru. Es negribēju, lai viņi zina, ka man no tā ir bail. Ja viņš uzzinās, ka man nepatīk, varu zaudēt darbu. — Doktors ir labs priekšnieks, — es sacīju. — Man ar viņu ir paveicies.

Sona kungs paskatījās uz sievu.

—   Nu tas ir labi, — viņš sacīja. — Prieks dzirdēt, ka viņš pret tevi labi izturas.

Mēs paēdām klusēdami. Ārā vēl bija spraiga satiksme. Pār ielu atskanēja signāltaures.

—  Vai viņš ir īsts dakteris? — es jautāju.

Sona kungs paskatījās uz mani. — Viņš mācījās koledžā.

Remi apspieda smieklus. — Veselu gadu, — viņš sacīja. — Doktora tēvs samaksāja par viņa mācībām Medicīnas fakultātē, bet šo izmeta.

Sona kungs sakustējās savā krēslā. — Mēs to droši nezinām.

—   Var jau nopirkt uzņemšanu koledžā, — Remi sacīja, — bet smadzenes nopirkt nevar.

Sona kungs uz viņu dusmīgi paskatījās.

—   Pielūko, ko tu runā. Viņa tēvam pieder baļķvedēji,

kas izmanto mūsu darbnīcu. Viņš ir labs klients. Mēs nevaram atļauties viņu zaudēt.

Remi pabeidza savu porciju un piecēlās, lai dotos prom. Viņš paņēma motocikla ķiveri, kas atradās aizdurvē.

Viņa mamma iztukšoja bļodas.

—   Neesi vēlu.

Arī Kems piecēlās, lai dotos prom.

—   Kem, — Sona kungs ierunājās, — pirms tu dodies, man tev ir darbiņš.

Kems noņurdēja, it kā zinātu, kāds darbs tēvam ir padomā.

Sona kungs izgāja no istabas un iegāja kabinetā, no kura atgriezās ar skrejlapu kaudzi. Viņš pār galdu pārstūma naudu. — Tik es tev došu, un cenu es neapspriedīšu.

Kems iebāza naudu kabatā un paņēma skrejlapas. Arī es piecēlos, lai dotos prom, un Kema mamma piestūma man banānu bļodu.

—   Paņem vienu vēlākam, — viņa sacīja.

Es pateicos un paņēmu vienu banānu, priecādamies, ka varu atgriezties savas istabas mierā.

Vēl nepaspēju apsēsties uz matrača, kad pieklauvēja Kems un iebrāzās pa durvīm. Viņam rokās bija skrejlapu paka. Viņš aizvēra durvis un apsēdās man blakus.

—   Klau, Tem. — Viņš vēroja durvis, it kā gaidītu, ka kāds viņam sekos. Tad pacēla skrejlapas gaisā. — Tev patiktos nedaudz nopelnīt?

Es saraucu pieri. Sapratu, uz ko viņš tēmē, taču nauda man nenāktu par skādi.

—   Labi, — Kems sacīja. — Man ir piedāvājums. Izdali skrejlapas, un es tev atdošu pusi naudas.

Paskatījos uz viņu. Tas nelikās godīgi.

Kems redzēja, ka neesmu pārliecināts.

—    Biznesā tā visu laiku notiek, — viņš .sacīja. — Es esmu starpnieks.

Blenzu uz naudas žūksni viņa rokā. Viņš man piedāvāja pusi.

—   Tas ir mans pēdējais piedāvājums, — viņš sacīja.

Nauda man bija vajadzīga.

—  Es piekritu.

Kems plati pasmaidīja. — Nu tad, mans draugs, esam vienojušies.

*   * X

Man nebija iebildumu izdalīt skrejlapas. Kems sacīja, ka pirmajā reizē atnāks man līdzi, lai pielūkotu, ka mani atkal nenotriec. Man tā bija iespēja iziet ārā un apskatīt pilsētu, kā arī izlocīt nobrāztās kājas. Sekoju Kemam pa ielām, kas veda uz pilsētas centru. Citu pēc citas es pabāzu skrejlapas zem automašīnu un kravas mašīnu vējstiklu tīrītājiem. Skrejlapās bija attēlots Kema tēvs, stāvam līdzās spīdīgiem motocikliem un automašīnām, kas paredzēti pārdošanai. Viņš bija ģērbies uzvalkā un izskatījās daudz jaunāks nekā dzīvē.

Mēs pagājām garām ceļmalas stendiem, kas tika gatavoti nakts tirgum. Dažos stendos tika pārdota cepta gaļa un uzkodas, bet citos — veļas pulveris, birstes un ziepes. Pie kāda stenda palēnināju gaitu, lai aplūkotu tik krāsainus izšuvumus un zīdus, kādus nekad nebiju redzējis. Mammai te patiktu. Nodomāju: ja reiz nopelnīšu gana naudas, atgriezīšos te un nopirkšu zīdus mammai. Izņēmu

naudu, ko Kems bija man iedevis, un nopirku sudraba diega spoli. Varbūt varēšu nopirkt pa vienai ikreiz, kad iznēsāšu skrejlapas.

Devos atpakaļ, saulei rietot. Gaisā smagi vēdīja sandalkoka un ciedra smarža. Dažu ielu galā samanīju Mekongu — apdegušu oranžu joslu, kurā atstarojās saulrieta debesis. Devos atpakaļ, rokas kabatās sabāzis. Man bija sudraba diega spole un mazliet naudas sev. Pirmo reizi mūžā jutos bagāts.

Nonācis savā istabā, paskatījos uz pretim esošo, tumsā tito lāču fermu — ari tur valdīja klusums. Domāju par Lāču Mammu — viņa visu dienu nebija ēdusi. Zem krekla sataustīju atslēgas, kas karājās auklā ap kaklu.

Neviens neuzzinās.

Iebāzu kabatā banānu un Kema doto lukturīti un, ēnās slēpdamies, šķērsoju ceļu uz lāču fermu. Paskatījos apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens nevēro, tad atslēdzu piekaramo slēdzeni un ieslīdēju pa vārtiem. Atvilku lāču ēkas slīdošās durvis. Iekšā bija tumšs. Tumšs un kluss. Es neiedrošinājos iedegt gaismu. Kāds varēja redzēt no ārpuses. Es nedzirdēju lāčus. Ja nu viņi ir izlauzušies? Ja nu Kodējs ir izkļuvis no būra un gaida mani?

Sameklēju kabatā lukturīti un spīdināju to sev priekšā, dodamies pa eju starp lāčiem. Iedams garām, dzirdēju viņu vienmērīgo elpu.

—   Tas esmu tikai es, lāči, — klusi sacīju. Es saspiedu banānu, lai Lāču Mammai būtu vieglāk to apēst. Garām iedams, iespldināju lukturīti katrā krātiņā. Lāču acis atmirdzēja kā mazi mēneši. Kodējs rūca. Rūcieni nāca dziļi no viņa krūškurvja.

Nonācu pie Lāču Mammas krātiņa. Viņas kažoks bija

piespiests restēm, ķepa izstiepta pret mani. lespīdināju viņai acīs lukturīti, taču tās raudzījās stiklaini un blāvi. Viņas izstieptā ķepa bija auksta un stīva.

Jutu dziļi iekšā ceļamies nelabumu.

Iegremdēju plaukstu viņas kažokā un aizvēru acis. Man nez kādēļ šķita, ka tā ir mana vaina, ka esmu viņu pievīlis.

Lāču Mamma bija mirusi.

13 . nodaļa

Doktors bija nikns.

Viņš soļoja turpu šurpu starp krātiņiem un dusmīgi blenza uz mani. — Tu te neesi pat nedēļu pavadījis, un mums jau ir beigts lācis.

Es lūkojos grīdā, savilcis rokas dūrēs. Es viņam teicu, ka Lāču Mamma ir slima, bet viņš neko nedarīja. Ar acs kaktiņu saskatīju Asangu. Tas, galvu nokāris, laistīja notekkanālu, kaut arī es jau to šorīt pirms viņa ierašanās biju iztīrījis.

Doktors aizspēra pār betonu spaini, izbārstīdams lāču barību. Spainis nošķindēja gar pretējo sienu, uz grīdas izlija ūdeņaina rīsu tume. Lāči krātiņos mētājās un kauca.

Doktors pacēla Lāču Mammas galvu un atkal nometa to zemē.

—  Cik, tavuprāt, maksā jauna lāča iegāde?

Es noriju siekalas.

—   Pārāk dārgi, — nospļāvās Doktors. — Jaunu lāci es nevaru atļauties, un tagad, kad man ir par vienu lāci mazāk, es saņemšu mazāk naudas, tāpēc ari jūs abi saņemsiet mazāk. Sapratāt?

Asangs nenovērsa acis no grīdas un turpināja uzkopšanu. Es tikai lūkojos uz Lāču Mammu, līdz Doktors pagriezās uz papēžiem un aizgāja.

Caur restēm noskatījos, kā viņš iziet pagalmā un dodas uz kabinetu. Lāči nolūkojās viņam pakaļ, elsdami un riņķodami krātiņos. Es cerēju, ka Doktors uzlēks uz motocikla un atstās mūs šodien, taču automašīnas signāltaures skaņa viņu apturēja. Pa atvērtajiem vārtiem ieripoja melna, spīdīga automašīna. No tās izkāpa bruņots apsargs, kurš atvēra pasažiera durvis, pa kurām pagalmā izkāpa uzvalkā tērpies vīrs. Uzvalkā ģērbtais vīrietis iztaisnoja žaketi un nobraucīja bikšu ieloces. Atpazinu viņu, kaut arī viņš nebija tērpies ģenerāļa formā. Apstājos aiz durvīm un lūkojos pa spraugu, lai labāk saskatītu.

Pagriezos pret Asangu. — Es pazīstu šo vīru.

—   Ģenerāli Cenu? — Viņš atspiedās pret slotu un uzlūkoja mani. — Visi pazīst ģenerāli.

Saraucu pieri un noskatījos, kā Doktors un ģenerālis Čens ieiet kabinetā.

—   Ko viņš te dara?

—    Ģenerālis Čens ierodas katru nedēļu, — Asangs sacīja.

Noskatījos, kā ģenerālis iziet no kabineta, nesdams

rokā paciņu, un iekāpj atpakaļ mašīnā. Logs aizvērās, un tonētais stikls paslēpa ģenerāli.

Asangs aizkūpināja cigareti.

—   Ģenerāļa Čena meita ir slima. Viņš katru nedēļu ierodas pēc lāču žults. Ārsti apgalvo, ka tas ir vienīgais, kas viņu tagad var glābt.

Nespēju iztēloties, ka ģenerālim Čenam ir meita. Iedomājos par Mēju un Sulī. Kā es zināšu, ja viņas saslims? Vai ģenerālis to zinās? Vai viņš man pateiks? Vai viņš atcerēsies, kas es esmu?

Asangs ievilka cigaretes dūmus un nobirdināja pelnus uz grīdas. Vēroju, kā dūmu spirāle paceļas augšup un izkūp pa jumta logiem mazajā zilajā pleķītī aiz tiem. Es prātoju, vai Lāču Mamma vispār kādreiz bija redzējusi debesis, vai viņa bija redzējusi mēnesi un jutusi zemi zem ķepām.

—    Kas tagad notiks ar Lāču Mammu? — es jautāju.

Asangs nikni palūrēja pa atvērtajām slīdošajām durvīm uz Doktoru.

—    Viņš pārdos tās žultspūsli Fomasaka kungam no aptiekas. Gaļu un kažoku viņš pārdos tirgū, bet ķepas — labākajām viesnīcām, kam tīk pasniegt lāča ķepu zupu. — Viņš nodzēsa cigaretes galu uz grīdas. — Doktors savu naudu dabūs atpakaļ, pat ar uzviju. Nav vajadzības samazināt mūsu algu.

Asangs uzvilka Lāču Mammu uz ratiņiem un aizveda. Es negribēju redzēt, ko Asangs ar viņu darīs. Teicu, ka pabarošu pārējos lāčus. Cik spēju, savācu pa grīdu izlijušo tumi. Lāči iebāza purnus savos barības traukos un strēba ar bezzobainajām mutēm. Apšļācu dzīvniekus ar šļūteni, lai tie varētu nolaizīt ūdeni no kažoka. Centos piedabūt

Lāču Mammas mazuli ēst, bet viņš ēdienam nepieskārās vispār. Viņš pagrieza muguru. Viņš nešūpojās no vieniem sāniem uz otriem un nedauzīja galvu pret restēm. Viņš nekustīgi gulēja, galvu uz milzīgajām ķepām uzlicis, un truli blenza caur restēm uz netīro, tumšo betona sienu.

*   * *

Dzīve lāču fermā ritēja vienmuļi. Es ierados fermā līdz ar rītausmu, uzkopu un baroju lāčus. Asangs gandrīz nemaz nerādījās. Viņš atbrauca tikai tad, kad arī Doktors bija. Doktors ieradās divreiz nedēļā slaukt lāčus. Es šīs dienas sāku ienīst tikpat ļoti, cik lāči. Ieraudzījuši Doktoru un izdzirdējuši viņa metāla stieni nošķindam gar krātiņu restēm, dzīvnieki kauca un kunkstēja. Kodējs ar nagiem šķēla gaisu. Viņš iesistu ikvienam — Asangam, Doktoram un pat man.

Es iemācījos iepildīt pudelēs lāču žulti, kā arī izkaltēt to, lai pagatavotu lāču žults pārslas un pulverus. Doktors to visu sapakoja, lai pārvestu pār robežu uz savu dzimto pilsētu Vjetnamā. Viņš sacīja, ka tur ļaudis par lāču žulti maksā divtik. Katru nedēļu ieradās ģenerālis Čens, lai paņemtu žulti meitai. Viņš mani vienmēr redzēja, taču diez vai pazina. Biju pārliecināts, ka viņš ir aizmirsis, kas es esmu.

Gaidīju, kamēr Doktors aizbrauc, un vēlu vakaros atgriezos fermā, lai aiznestu augļus, ko nopirku tirgū par naudu, kuru nopelnīju pie Kema tēva. Es lāčus baroju ar papaju un banāniem. Lāčiem garšoja arī melones. Tās nevarēja iebāzt caur restēm, tāpēc man nācās atbultēt krātiņus, pavērt durtiņas un iebāzt tās iekšā. Pagāja mūžība,

kamēr viņi iekodās apaļajās malās. Melones nekrita ārā caur restēm, un lielās ogas dzenāšana ar ķepām pa būri lāčiem kļuva par rotaļu. Šķiet, ka pat Lāču Mammas mazulim patika spēle ar meloni. Es neuzdrošinājos atvērt tikai Kodēja krātiņu, viņam es meloni sagriezu.

Lāči mani iepazina. Kad iesaucos: “Lāči, tas esmu tikai es!” — viņi piebāza purnus pie restēm un izbāza ķepas, lai paņemtu našķus. Es iepazinu arī lāčus; ne tikai Kodēju un Lāču Mammas mazuli, bet visus septiņus, katra atšķirīgo raksturu.

Es saucu viņus vārdos, nevis pēc numuriem uz krātiņiem. Bija Džems un Džeps, manuprāt, brāļi. Guļot tiem patika piespiesties pie restēm, lai būtu pēc iespējas tuvāk, un izstiept vienam pret otru ķepas. Bija arī Mija — liela lācene. Viņai bija tikai trīs ķepas, un uz galvas un muguras nebija spalvas. Bieži redzēju viņu sēžam uz pakaļkājām un plēšam ārā lielus spalvu kušķus. Arī Nokai trūka ķepas. Viņai patika vērot mazos putneļus, kas dažkārt lidinājās augstu pie griestiem. Viņa varēja visu dienu gulēt uz muguras un raudzīties griestos. Hua bija jauns lācis. Viņš bija vismazākais visā fermā, turklāt jokdaris. Kad atrados tuvumā, viņam patika visu laiku velties. Kad gāju gar viņa krātiņu, viņš kauca un pa jokam metās virsū, bet, ja iedrošinājos pieiet par tuvu, krāva man ar ķepu.

Dažus vakarus veicu uzdevumus Kema vietā: slaucīju viņa tēva darbnīcas pagalmu, mazgāju un pulēju mašīnas. Pagalmā vienmēr bija rosība, nepārtraukta vieglo un kravas automašīnu plūsma, īpaši daudz bija baļķvedēju, kurus ieveda nomainīt riepas vai bremzes, vai asis. Daļu nopelnītās naudas iztērēju par augļiem un našķiem lāčiem, taču man izdevās arī sakrāt pietiekami, lai nopirktu sarkana

auduma baķi, kas noteikti patiks mammai. Ja cītīgi krāšu, varbūt man pat izdosies samaksāt par braucienu, lai to viņai aizvestu.

Kādu vakaru, kad palīdzēju Kemam mazgāt tēva mašīnu, pagalmā ieripoja trīs baļķvedēji. Kems saberzēja plaukstas un plati pasmaidīja. Mēs labi nopelnīsim par to mazgāšanu. Es vēroju mašīnu lielos riteņus paripojam mums garām — tos klāja mežu sarkanie dubļi, un tās atnesa zemes spēcīgo smaržu no vietas, kas man tagad šķita tik tāla un neaizsniedzama.

Aizvēru acis un dziļi ieelpoju, piepildīdams plaušas.

Es vēlējos atgriezties mežos. Vēlējos atrast ceļu atpakaļ uz kalniem un spēcīgi smaržojošo zemi, taču tas šķita nepiepildāms sapnis.

Es to vēl nezināju, taču, ievīstīta koka redeļu kastē un paslēpta pēdējā kravas mašīnā, bija ieradusies Veiksme.

14. nodaļa

Biju pārsteigts tovakar darbnīcas pagalmā ieraudzīt Doktoru. Viņš apturēja savu motociklu pie Sona kunga mājas. Saule bija paslēpusies aiz jumtiem, un rietumu pamalē mirdzēja vien plāna zelta josla. Pagalmā laternas meta garas, divkāršas ēnas. Doktors, gurnus šūpodams, ikšķus muguras kabatās ieāķējis, šķērsoja pagalmu.

Sona kungs pacēla galvu no mašīnas pārsega, un es pamanīju Sona kundzi vērojam no istabas loga. Paskatījos uz Kemu, iemetu savu lupatu atpakaļ spainī un atkāpos no viņa tēva mašīnas. Es nevēlējos, lai Doktors domā, ka piepelnos arī pie Sona kunga.

Viens no baļķvedēju šoferiem izkāpa no kabīnes, lai sasveicinātos ar Doktoru. Atminējos redzējis viņu baļķu

iekraušanas punktā, kurp biju devies ar papu, lai strādniekiem pārdotu medījumus. Viņš bija liela auguma vīrs ar tīģera tetovējumu uz pleca un taukainiem melniem matiem. Pakāpos ēnā un vēroju viņus nopietni sarunājamies. Redzēju Doktoru purinām galvu un pagriežamies, lai dotos prom. Viņš gāja lēni, ar papēžiem saceldams putekļus. Kravas mašīnas šoferis pasauca viņu atpakaļ, pateica vēl kaut ko un norādīja uz savu mašīnu.

Doktors paskatījās uz manu pusi. — Kalnu puis! — viņš nokliedza. — Šurp!

Es paskatījos uz Kemu. Nedomāju, ka Doktors būs mani pamanījis. Noslaucīju rokas šortos un šķērsoju pagalmu. Doktors soļoja uz riņķi. — Palīdzi viņiem izcelt kasti, — viņš uzbļāva.

Sekoju kravas mašīnas šoferim un kopā ar viņu notupos zem mašīnas. Starp lielajiem riteņiem ar metāla kronšteiniem mašīnas apakšā bija piestiprināta maza koka redeļu kaste. Šoferis izvilka kasti, un es palīdzēju aizslidināt to pa zemi līdz Doktora kājām.

Doktors iespieda rokas sānos un iespēra pa kasti.

—   Atver!

Kravas mašīnas šoferis pastūma kastes vāku uz sāniem, un mēs visi ielūkojāmies iekšā. Pat Kems bija saņēmis dūšu, lai atnāktu un paskatītos. Sākumā redzēju tikai vecu dvieļu tīstokli un saspiesta banāna gabalus. Dvieļi kārpījās un kustējās. Zem tiem kaut kas bija. Dvieļi bija notriepti ar dzeltenīgu, smirdīgu šķidrumu. Aizspiedu degunu, lai nejustu smaku.

No dvieļiem izbāzās maza, melna ķepa. Suns? Kucēns? Kravas mašīnas šoferis noņēma dvieļus un nometa tos zemē sev līdzās. Es nespēju novērst acis no kastē esošās

radības. Tas izskatījās gandrīz kā kucēns, taču bija pārāk liels, lai būtu kucēns. Tas bija saritinājies; ķermeni sedza smalka, melna spalva. Tā deguns un mute bija miksta un sārta. īsās, tuklās kājeles beidzās ar lielām ķepām, kam bija smalki, adatām līdzīgi nagi. Ķepu spilventiņi bija mīksti un kaili, sakrunkojušies un sārti. Tas nebija kucēns.

Doktors iebāza roku kastē un pavilka radību aiz ķepas, lai to apgrieztu un parādītu balto pusmēnesi uz tā krūtīm.

Es noslīgu ceļos un pieķēros kastes malai.

Tas bija mēness lāča mazulis. Mazulis, kuru redzēju kalnos. Kopš tās reizes lācēns bija paaudzies, taču tam bija baltas spalvas vijums, kas izskatījās tieši kā Vakara zvaigzne. Tas bija lācēns no mājām.

Tas gulēja savos mēslos. Ķeplgi, dzelteni izkārnījumi bija pielipuši pie spalvas ap dibenu.

Šis lācēns nebija ticis prom. Es prātoju, kas noticis ar viņa mammu.

Doktors atkal iespēra pa kasti.

—  Es to negribu, — viņš sacīja. — Tas ir slims un pārāk jauns.

Lācēns klusi iečinkstējās un centās piestumties pie kastes koka redelēm. Šķita, ka viņš ir pārāk vājš, lai noturētos kājās.

—   Kādu dienu tas būs spēcīgs lācis, — sacīja kravas mašīnas šoferis. — Skat, tas ir tēviņš.

—  Līdz rītam tas būs atdevis galus, — atcirta Doktors.

Šoferis norādīja uz banānu. — Tas tikai ir izsalcis. Redzi, nav ēdis. Varbūt, ka apēdis mazliet risu.

Doktors raudzījās uz lācēnu un vaicāja: — Cik ilgi tas ir nošķirts no mātes?

—                  Vienu, varbūt divas dienas, — atbildēja šoferis.

—   Slazdu izlicēji atrada to vienu klīstam pa ceļu.

Doktors nosprauslājās, izdzirdējis šofera melus.

—   Šis lācēns tev atnesis veiksmi un kaudzi naudas, — sacīja šoferis.

Doktors pavīpsnāja. — Veiksmi?

Šoferis pamāja. — Viņi to sauca par Sūkdiaju. Slazdu licēji nosauca to par Sūkdiaju. Viņi sacīja, ka lācis īpašniekam atnesis lielu veiksmi.

—   Veiksme būtu lielāka, ja jūs man atvestu māti. Par viņu es maksātu dubultā. Kam jūs viņu pārdevāt?

Šoferis paņēma dvieļus un iemeta tos atpakaļ kastē.

—   Ja neesi ieinteresēts…

Doktors paberzēja zodu.

—   … mums ir padomā cits pircējs.

Doktors iebāza roku muguras kabatā un izvilka sauju banknošu.

—   Puscena, — viņš sacīja, pastiepis naudu. — Tēvam netiktos dzirdēt, ka jūs man pārdodat slimus lāčus, vai ne?

Šoferis dusmīgi uzlūkoja Doktoru. Kastē lācēns kārpīja mitros dvieļus. Viņam gar asti tecēja dzelteni izkārnījumi ar asins piemaisījumu.

—    Labi, — šoferis atbildēja. Viņš pagrāba naudu no Doktora. — Puscena, tikai jums.

Doktors pagrūda mani.

—  Ņem lāci.

Es skatījos uz viņu.

—   Paņem to!

Es notupos pie lāča. Kā gan lai paņem lāci? Vai šai vecumā tam jau ir zobi? Tā pakaļgals bija netīrs un smirdēja kā atejas mājās, kad ciemā plosījās sērga. Aizbāzu roku

tam aiz kakla un satvēru aiz skausta. Lācēns grozījās un spirinājās. Tas spiedza un atpleta žokli, taču es redzēju, ka tā zobi ir sīciņi adatasi izciļņi, kas spiežas caur smaganām, un ievēroju arī zīšanas iedobi augšlūpā. Šis lācēns vēl barojās no mammas.

Pacēlu to aiz spranda un ietinu vienā no netīrajiem dvieļiem. Šoferis paķēra kasti un, muguru pagriezis, piekabināja to kravas mašīnai.

Doktors raudzījās uz lācēnu, ko turēju rokās. Viņš pielika degunam priekšā roku, lai nejustu smaku. — Aiznes viņu uz fermu un iedod paēst un padzerties. Vari likt viņu Lāču Mammas būrī.

—   Jā, Doktor, — es atbildēju.

Es pagriezos. Arī Kems un viņa ģimene bija atnākuši aplūkot lācēnu.

Es kopā ar Doktoru šķērsoju pagalmu.

Nonācis pie sava motocikla, Doktors apstājās. — Un, Kalnu puis…

Es pagriezos.

Doktors pārmeta kāju pār motociklu un uzvilka ādas cimdus. — Neļauj tam nomirt. Ja tas šonakt nosprāgs, vari sakravāt mantiņas un doties.

Vēroju Doktoru ierūcinām motoru un izdrāžamies no pagalma. Aiz manis stāvēja Kems un viņa brālis.

Sona kundze dusmīgi skatījās uz vīru.

—   Man likās, ka teicām, lai šai pagalmā vairs nebūtu lāču.

Sona kungs paraustīja plecus.

—   Ko es varu darīt? Turklāt tas ir tikai mazs lācēns.

Sona kundze savicināja rokas uz manu pusi. — Ņem

to. Nes to prom. Es negribu te nekādus lāčus, saprati?

Lācēns spirinājās dvielī. Pagāju viņiem garām un šķērsoju ceļu, priecādamies, ka nebija intensīvas satiksmes. Atslēdzu vārtus, atvilku slīdošās durvis un ieslēdzu gaismu.

—   Sūkdiaj! — es sacīju. Izstieptā rokā pacēlu lācēnu aiz skausta. — Sūkdiaj! Es ceru, ka tu attaisnosi savu vārdu.

Lācēns ķepām kūla gaisu.

Es nedrīkstēju zaudēt darbu. Man bija jāsūta mammai nauda. Nedrīkstēju pieļaut, ka šis lācēns nomirst.

Man vajadzēja visu iespējamo veiksmi.

15 . nodaļa

Ko lai iesāku ar lācēnu?

Aiznesu viņu uz Lāču Mammas krātiņu. Pārējie lāči ošņājās krātiņos, cerēdami uz ierastajiem vakara našķiem.

—  Šodien augļu nav, — iesaucos.

Hua centās man iekraut, kad gāju garām. Kodējs izbāza degunu caur restēm un pacēla to augstu gaisā, uzozdams jaunā lāča smaržu.

—   Viņš smird, — es saciju. — Nomazgāsim viņu, ko? Visi lāči sēdēja uz pakaļkājām un vēroja mani jebšu

drīzāk jauno lāci. Ari Lāču Mammas mazulis pacēla galvu no ķepām, lai uzmestu skatu jaunpienācējam.

Iecēlu Sūkdiaju Lāču Mammas krātiņā un aizvēru

durvis. Lācēns bija pārāk mazs restēm. Viņa tuklās kājeles klupa un slīdēja. Viņš bija par vāju, lai noturētu līdzsvaru, un iesprūda starp apakšējām restēm.

Attinu garo šļūteni un sāku skalot lācēnu ar ūdeni. Lācēns grozījās un činkstēja. Ļāvu ūdenim tecēt, līdz viņa pakaļgals bija tīrs un no melnā kažoka pilēja ūdens lāses.

—  Tem! Tas esmu es, Kems!

Kems mani sauca otrpus slīdošajām durvīm.

Atstāju ūdeni tekam un izgāju pie viņa. Kems stāvēja pie ieejas lāču kūtī, acis plati iepletis un gatavs mukt.

Viņš nenolaida acis no lāču būriem. — Vai viņi visi ir ieslēgti?

Es pamāju.

—    Tēvs atsūtīja mani pateikt, ka drīz slēgs pagalma vārtus. Tāpēc nekavējies.

Atskatījos uz Sūkdiaju. Man vajadzēja pasteigties.

—  Es drīz nākšu, — es sacīju.

Kems devās prom.

Saritināju šļūteni un gāju atpakaļ pie Sūkdiaja. Viņš bija aizvēris acis un drebēja. Lācēns zīda savu priekšķepu gluži kā Sulī, kas mēdza zīst īkšķi. Viņa kājas nokarājās starp restēm. Viņš nevarēja pakustēties. Paskatījos uz Kodēju. Bija grūti iedomāties, ka Sūkdiajs varētu izaugt tik milzīgs.

—   Pareizi, — es ierunājos. — Tev jāpaēd.

Paņēmu banānus no pieliekamā un saspiedu tos. Mēģināju iebarot mazus gabaliņus caur restēm, bet Sūkdiajs aizgrieza purniņu, un gabali nokrita uz grīdas. Viņš sāka snauduļot. Atvēru krātiņa durvis un centos lācēnu pamodināt. Zem mīkstās spalvas sataustīju ribas. Šķiet, ka mazulis kādu laiku nebija ēdis. Mēģināju iebarot vēl kādu ba

nāna gabalu, bet viņš centās satvert ķepās manus pirkstus un zist tos.

Atskatījos uz vietu, kur bija stāvējis Kems. Es nevarēju tā vienkārši pamest lācēnu, līdz rītam viņš varēja nomirt. Varbūt, ja paņemšu lācēnu pie sevis, varēšu viņu barot nakts garumā. Zināju, ka Sona kundze man neļaus, bet viņai tas nebija jāzina. Prātoju, ko teiktu mamma. Mēs nekad nelaidām mājā dzīvniekus.

Paķēru vecu dvieli no pieliekamā un ietinu tajā Sūkdiaju. Sākumā viņš grozījās un kārpījās, bet beigās gulēja mierīgi. Paņēmu banānu un papaju, aizslēdzu fermu un devos prom.

Kad ienācu pagalmā, Sona kungs man pamāja. Es turēju galvu nokārtu un ar roku cieši aptvēru savu nesamo. Cerēju, ka viņš man nesauks pakaļ, un priecājos, ka nešļava nekārpījās un nenodeva sevi.

Aizvēru aiz sevis istabas durvis un atspiedos pret tām. Dzirdēju Sona kunga soļus pagalmā un aizturēju elpu. Dzirdēju, kā viņš aizver darbnīcas vārtus, aizbultē un aizķēdē tos. Viņa soļi pagriezās uz mājas pusi. Es izelpoju. Es biju drošībā. Tagad mani neviens netraucēs. Baļķvedēji bija aizbraukuši, bojātās riepas nomainītas, un tie atkal varēja doties mežā.

Ieslēdzu gaismu, noslīgu uz grīdas un iztinu lācēnu no dvieļa. Viņš mirkšķināja, mazās actiņas tik tikko pavērdams. Nolauzu vēl vienu gabalu banāna un noziedu pirkstus ar saspiesto mīkstumu, bet Sūkdiajs, šķiet, to nevēlējās. Viņš izstiepa savas mazās ķepas un kārpījās manā klēpī, it kā mēģinātu iespiesties manī. Viņa ķepas mīcīja manu T kreklu un purniņš bikstīja man krūtīs.

Pacēlu roku un pārlaidu to pār viņa galvas mīksto

spalvu. Zem kažoka sataustīju mugurkaula izvagotos pacēlumus un ribas. Lācēna vēders šķita dobs un tukšs, un es prātoju, diez kad viņš pēdējo reizi ēdis.

Tuvumā viņa purns skābi oda, līdzīgi kā bifeļu teļiem, kuri barojās no mātes piena. Varbūt viņš vēl nemaz neēda cietu barību. Kad tika paņemts, droši vien vēl zīda māti. Piena man nebija, un es prātoju, vai zīdaiņu piens derētu. Atcerējos, ka vienai no mammas māsīcām vajadzēja piena pulveri, lai barotu mazuli. Viņai nācās doties tālu, lai to dabūtu. Varbūt, ka arī es tā varētu barot Sūkdiaju, lai gan nezināju, kur dabūt pienu un cik tas maksā. Centos iedomāties, ko lāči ēd mežā, — augļus, saknes un kūniņas. Taču tad atcerējos, ko vecaistēvs bija stāstījis par lāčiem. Viņi ir kā traki pēc medus. Atstāju Sūkdiaju saritinājušos uz dvieļa un atvēru mazo bufeti. Izvilku medus bundžu, kuru biju zvērējis nekad neatvērt. Meža medus. Lāču medus. Nenāks par ļaunu, ja nedaudz iedošu lācēnam.

Pagriezu vāku un ar pirkstu izkasīju mazliet medus. Iekšā redzēju meduskāri ar bišu kūniņām. Notupos un iebāzu pirkstu Sūkdiaja mutē. Lāčuks purināja galvu un centās to izspļaut, taču, sagaršojis saldo medu, pieplaka tuvāk.

Es pasmaidīju. — Gribi vēl?

Viņš to apostīja un mazliet palaizīja no maniem pirkstiem. Prātoju, vai viņš atceras medus garšu. Prātoju, vai viņa mamma ir atnesusi meduskāri un devusi viņam pagaršot. Prātoju, vai viņam tāpat kā man medus garša lika atcerēties mežu. Lācēns pieritinājās tuvāk, lai paņemtu vēl mazliet. Izkašņāju gandrīz pusi bundžas, un viņš tikai zīda un zīda saldo medu man no rokas. Iemērcu pirkstus mazgājamajā bļodā un ļāvu viņam nolaizīt arī ūdeni no pirkstiem.

Viņš centās uzrāpties man uz krūtīm un gulēt man uz pleca.

—  Nedrīkst, — es sacīju.

Salocīju dvieli istabas kaktā un ietinu lācēnu tajā.

—   Šonakt vari gulēt tur.

Izslēdzu gaismu un saritinājos zem segas. Aizvēru acis un cerēju, ka miegs nekavēsies. Jau laidos miegā, kad sajutu lācēnu rāpjamies man virsū, ošņājam un ar ķepām taustāmies uz priekšu. Viņš dziļi no krūtīm izdvesa zemu dūkoņu un saritinājās, piekļaudams savu ķepas spilventiņu manam vaigam. Caur viņa ribām jutu lācēna ātros sirdspukstus. Prātoju, kā viņš paņemts. Tik jauns lācēns nevarēja aizmaldīties no mammas. Lūkojos pa mazo jumta logu uz plānu sudraba mēnesi. Tas bija pusmēness, tāds pats kā baltais pusmēness uz lācēna krūtīm. Tas bija tas pats mēness, kas spīdēja pār meža lapotni un atspīdēja rāmajos ūdeņos zem ūdenskritumiem, kur biju redzējis lācēnu midzenī. Es domāju par vecotēvu. Varbūt tieši tagad arī viņš caur koku zariem uzlūko to pašu mēnesi un domā par mani.

Paslēpu seju Sūkdiaja mīkstajā spalvā un ieelpoju zemes, lapu, meža taku un vēsā kalnu lietus spēcīgo smaržu. Aizvēru acis un ļāvu tēliem piepildīt istabu un spoži spīdēt tumsā.

Tur es iederējos. Arī Sūkdiajs tur iederējās.

Apviju roku ap viņu.

—    Kādu dienu, — es ierunājos, — mēs abi atkal atgriezīsimies mājās. Es tev to apsolu.

16. nodaļa

Pamodos, sprauslādams un klepodams, nespēdams paelpot. Sūkdiajs bija uzrāpies man uz sejas un piespiedis purnu pie mana deguna. Nostūmu viņu nost un apsēdos. Ārā vēl bija tumšs, taču agrajā rīta gaisā no klosteriem jau vēdīja reibinošais sandalkoka aromāts. Parasti tas bija mans mīļākais laiks: gaiss bija tīrs no putekļiem un varēja vērot zvaigznes dziestam rītausmas debesīs. Taču šodien man nebija laika gulēt un klausīties, kā pilsēta mostas.

Man bija jābaro lācis.

Ieslēdzu gaismu, un Sūkdiajs samiedza acis no spožuma. Viņš šķita nedaudz stiprāks kā vakar. Viņš piecēlās, taču, kad mēģināja pārlēkšot pār istabu, apvēlās. Lācēns

satvēra medus bundžu ķepās un iebāza garo, sārto mēli tajā, lai izlaizītu visu, ko var atrast. Man šodien kaut kā jāsagādā viņam vēl barība. Būs jāizmazgā arī netīrie dvieļi. Sona kundze droši vien mani izsviestu ārā, ja zinātu, ka te nakšņojis lācis.

Dzirdēju Sona kungu atslēdzam darbnīcas vārtus un nogaidīju, līdz viņš atgriezās mājā. Atstūmu vaļā istabas durvis. Baltajā neona gaismā pa mājas logu redzēju Kemu un viņa ģimeni. Kema brālis jau bija pie durvīm. Drīz viņš būs pagalmā. Es nevarēju riskēt, ka kāds mani aptur, lai aprunātos. Ietinu Sūkdiaju dvielī un pastiepos pēc naudas, ko biju nopelnījis, strādājot Kemam. Pēc tam, kad nopirku sarkanā auduma baķi mammai, nekas daudz nebija palicis. Tur neko nevarēja darīt. Būs jāmēģina šodien nopirkt pienu. Iebāzu Sūkdiaju azotē un metos pār ceļu, pirms saule bija paspējusi uzlēkt pār jumtiem.

Bija sestdiena. Sestdienās nenāca nedz Asangs, nedz Doktors, bet es iedomājos, ka Doktors varētu ierasties apraudzīt jauno lācēnu. Es pat nezināju, kur Doktors dzīvo vai kurp dodas nedēļas nogalēs. Sona kungs un kundze sacīja, ka viņš brauc uz Vjetnamu apraudzīt ģimeni, bet Kema brālis apgalvoja, ka viņam otrpus Draudzības tiltam Taizemē ir meitene.

Asangs gandrīz nekad neienāca apraudzīt lāčus, viņš tos atstāja manā ziņā. Viņš atstiepa rīsu un augļu maisus, bet reizēm par to aizmirsa, un tad man nācās normēt rīsus, līdz viņš sagādāja vairāk.

Man ienākot, lāči pagriezās. Viņi pacēla degunus, saoduši jauno lāci, kas bija saritinājies man azotē. Varbūt arī viņiem lācēns uzjundīja atmiņas par mežu. Sūkdiajs spirinājās un činkstēja. Nāksies sadabūt viņam pienu,

uzkopšanu vajadzēs atlikt. Viņš bija pārāk mazs Lāču Mammas krātiņam, tādēļ nolēmu ņemt viņu līdzi ejot pēc piena. Nevarēju riskēt, ka viņš izspraucas caur restēm. Ieliku viņu rotangpalmas grozā, apsedzu ar dvieli un devos ielās.

X X X

—  Hei, Tem!

Es pagriezos. Man pa ceļu sekoja Kems.

—  Kurp tu dodies?

Turpināju soļot, cieši satvēris grozu. Sūkdiajs bija paslēpts zem dvieļiem. Negribēju, ka Kems viņu redz.

—   Jāsadabū barība lāčiem, — es sacīju. Nebija gluži melots. Es plānoju nopirkt tiem augļus.

—   Es iešu līdzi, — Kems sacīja.

Es neapstājos. — Tikšu pats galā.

Kems skrēja, lai mani panāktu un soļoja man līdzās. — Mums jāizdomā, kā taisīt naudu.

—  Vai tad tu skolā nepārdod mantas?

Kems nopūtās. — Viņi man aizliedza. Skolotājs sacīja, ka tas neatbilst skolas noteikumiem, bet es domāju, ka tas tāpēc, ka viņš dabūja lukturīti, kas nedarbojas.

—  Ak tā, — es novilku.

Es uzturēju tempu, soļodams viņam nedaudz pa priekšu.

—  Vai tev tik vien sakāms kā “ak tā”?

Apstājos pie krustojuma un paskatījos uz abām pusēm, vai nenāk mašīnas. — Ko tad tu gribi, lai es saku?

Kems kopā ar mani pārrikšoja pār ceļu. — Piemēram, kā tava ģimene pelnīja naudu?

Jutu Sūkdiaju grozāmies kurvi un dzirdēju viņu zīžam

ķepas. Cerēju, ka viņš atkal iemigs. Saraucu pieri un centos atcerēties. Nauda nebija kas tāds, par ko mēs lauzītu galvu.

—   Mums daudz nevajadzēja, — es ierunājos. — Mamma pārdeva izšuvumus, bet paps… — es apklusu. Nebiju neko teicis par papu, kopš atstāju ciemu. Es paātrināju gaitu. Te, pilsētā, bija grūti staigāt — te ātri, te lēni, izvairoties no cilvēkiem un braucamrīkiem. Ne tā kā caur mežu viegliem, platiem soļiem.

Kems rikšoja, lai neatpaliktu. — Ko tavs paps?

Vēlējos, kaut Kems atstātos no manis. Jutu Sūkdiaju valstāmies pa kurvi. Paskatījos lejup un ieraudzīju, ka viņš ir izkārpījies no segām un rāpjas uz kurvja malu. Viņa galva bāzās ārā. Ieslīdēju sānielā un noslīgu zemē aiz atkritumu urnām.

Kems nometās aiz manis.

—  Tem! Ko tu…?

Viņa acis iepletās, ieraugot lācēnu, ko mēģināju iestumt atpakaļ kurvī.

Viņš soli atkāpās.

—   Tem! — Viņš lēni un stiepti izrunāja manu vārdu.

—   Vai tas… ir lācis?

Saraucu pieri un centos lācēnu apsegt, bet viņš kārpījās ārā.

—   Ko tu ar to dari?

Paskatījos apkārt.

—  Nesaki nevienam, — es noskaldīju.

Ietīstīju lāci tā, kā biju redzējis mammu darām ar jaunākajām māsām: cieši satinu segu ap viņu un iebāzu ķepas aiz ielocēm. Viņš nevarēja pakustēties. Ieguldīju viņu atpakaļ kurvī un pārsedzu ar dvieli, lai noslēptu skatieniem.

Kems aizvien blenza uz mani.

—     Man jāsadabū piens, — es sacīju. — Zīdaiņu piens. — Izbāzu galvu no sānielas un nopētīju ielu. — Bet es nezinu, kur to meklēt.

Atskatījos uz Kemu, bet viņš stāvēja un smaidīja.

—   Ko? — es noprasīju.

Kems iesmējās un uzsita man pa muguru.

—   Vai zini, Tem, — viņš sacīja, — kopš tavas ierašanās dzīve ir kļuvusi daudz jautrāka. Nāc, es zinu, kur dabūt to pienu.

Sekoju viņam vēl pa divām ielām, līdz stāvējām pie aptiekas skatloga.

—  Tur? — es prasīju.

Kems ieskatījās pa stikla durvīm un pamāja. — Es pazīstu veikalnieci. Ļauj man runāt.

Stāvēju aptiekā un skatījos apkārt. Sienas bija nokrautas ar kastēm, pudelēm, tablešu traukiem un losjoniem. Bija pat daži trauciņi ar lāču fermas logotipu. Es prātoju, vai arī šeit Doktors pārdod lāču žulti.

—    Kem! — Dāma aiz letes ar platu smaidu sveica Kemu.

Kems arī atbildēja ar smaidu.

—   Kā klājas vecākiem, Kem?

—    Paldies, labi, — viņš atbildēja. Tad paskatījās uz mani un sarauca pieri. Jutu Sūkdiaju kārpāmies grozā. Dzirdēju viņu ar nagiem skrāpējamies. Cerēju, ka viņš nelien ārā no segas.

—   Manam draugam, — Kems sacīja, norādīdams uz mani, — vajag piena pulveri mazajai māsai.

Izbrīnīts pacēlu uzacis.

Sūkdiajs iečinkstējās, un veikalniece pievērsa acis kurvim.

—  Viņa māte ir pārāk slima, lai atnāktu, — Kems turpināja.

Ari citi pircēji pagriezās, lai ieklausītos. Kāda dāma pasmaidīja un centās ieskatīties kurvi.

Veikalnieces seja atmaiga. Viņa pastiepās un nocēla divas kārbas. — Jaundzimušajam vai vecākam par sešiem mēnešiem?

Es blenzu uz Kemu.

—   Jaundzimušajam, — Kems sacīja, pamādams man.

Ari es pamāju. — Jaundzimušajam.

Viņa paņēma rokās barojamo pudelīti. — Vai kādu no šīm?

—   Nē, — Kems sacīja.

—   Jā, — es iebildu.

Veikalniece mūs abus uzlūkoja un parādīja kopējo summu kases aparātā. Es iebāzu roku kabatā un izvilku visu naudu, kas man bija. Kems to saskaitīja.

Viņš paskatījās uz mani. — Ar to nepietiek.

Palūkojos uz Kemu. — Man vairāk nav.

Kems izčamdīja savas kabatas. — Man arī ne.

Sūkdiajs atkal iečinkstējās — savādi apslāpēti. Redzēju, ka viņš kārpās ārā no segām; maza melna ķepa jau bija brīvībā. Cilvēki rindā aiz mums pētīja kurvi.

Pavilku dvieli, lai pārsegtu Sūkdiaju.

—   Tas nekas, — es sacīju un sāku virzīties uz durvīm.

Kems paskatījās uz kurvi. Viņš sataisīja bēdīgu ģīmi.

—   Viņa māsiņa turklāt vēl ir slima.

Veikalniece piešķieba galvu, palūkojās uz mani un tad uz kurvi.

—   Še, — viņa sacīja, paceldama piena kārbu un pudelīti un iziedama otrpus letei, — aiznes to mātei.

Viņa pasmaidīja un centās ieskatīties kurvī.

—   Slimība ir lipīga, — Kems sacīja, stumdams mani laukā pa durvīm. — Labāk dosimies.

—   Paldies! — es izsaucos, bet Kems jau vilka mani pa ceļu atpakaļ uz lāču fermu.

—   Daudz netrūka, — viņš smaidīja.

—    Tu meloji, — es sacīju. — Tu meloji, lai dabūtu pienu.

—  Tie bija sīki meli. — Kems paraustīja plecus. — Visi melo, Tem. Galu galā tu pienu dabūji.

Mēs gājām ātri. Kurvis manās rokās bija smags, un es manīju, ka Sūkdiajs činkst aiz izsalkuma.

—   Kur tu turi mazuli? — Kems jautāja. — Kur tas pa nakti guļ?

—    Būrī, — es atbildēju. — Viņš guļ būrī līdzās pārējiem lāčiem.

“Visi melo,” es nodomāju.

Pat es.

17 . nodaļa

Kems atnāca man līdzi uz fermu, lai palīdzētu izlasīt piena pulvera pagatavošanas instrukciju. Sūkdiajs sēdēja starp mums uz grīdas.

Kems lūkojās aiz manis lāču kūti. — Viņi taču nevar izbēgt?

—   Katram būrim ir bulta, — es sacīju.

Kems neizskatījās pārliecināts.

—   Brālis sacīja, ka pēdējo strādnieku saplosīja, jo lācis bija attaisījis savu krātiņu un ticis laukā. Vai zināji par to?

Es viņu uzlūkoju, lai saprastu, vai viņš mēģina mani nobiedēt. Neizskatījās, ka viņš jokotu.

—  Lāči var satvert dažādus priekšmetus ar ķepām, vai ne? — viņš sacīja.

Kodēja būra bultā bija metāla tapa. Varbūt Kodējs saplosījis to cilvēku.

Sūkdiajs ošņāja manas potītes un mēģināja pakošļāt manus gumijas zābakus.

—   Labi, — es ierunājos. — Mums jāpabaro Sūkdiajs.

Kems paņēma rokās piena pulvera kārbu un izlasīja

instrukciju. Es nomērīju pudelītē piena pulveri un iemaisīju to siltā ūdenī.

—   Kā tev šķiet, cik viņš ir vecs? — Kems jautāja.

Es paraustīju plecus. Centos aprēķināt, cik ilgs laiks ir pagājis, kopš redzēju lāču midzeni. — Droši vien kādus trīs mēnešus, — es sacīju.

Kems sarauca pieri. — Te sacīts, ka mazulis jābaro ik pēc trim stundām.

—   Ik pēc trim! — es izsaucos. — Cik daudz man katrreiz jādod?

Kems lasīdams apgrieza iepakojumu.

—   Nezinu, — viņš iesmējās. — Par lāčiem te nekas nav teikts.

Uzmetu viņam dusmīgu skatu un uzskrūvēju pudelītei knupīti. Sakratīju piena pudelīti un vēroju, kā pulveris izšķīst siltajā ūdenī.

—   Kā tu viņam to iebarosi? — Kems interesējās.

Es pacēlu Sūkdiaju un balstīju viņu uz rokas, kā biju redzējis mammu auklējam mazās māsas. Iestūmu knupi lācēnam mutē. Viņš aizgriezās, bet, sajutis uz mēles piena garšu, sāka ošņāties un centās nolaizīt knupi. Drīz viņš ar abām ķepām aptvēra pudeli, it kā pats to turētu, un aizgūtnēm dzēra, līdz pudele bija tukša. Viņš turpināja zīst knupi, it kā gribētu vēl.

—   Viņš aizvien ir izsalcis, — Kems sacīja.

—Vēlāk iedošu vēl. — Atcerējos, ka Mejai pēc barošanas mēdza uznākt nelabums. Negribēju, ka arī lācēnam ir slikti.

Aiznesu Sūkdiaju uz Lāču Mammas krātiņu. Pēc barošanas un rīta pastaigas pa pilsētu viņš bija miegains. Vismaz varēšu uzkopt un pabarot lāčus, kamēr viņš guļ. Atradu vecu plastmasas kasti, izklāju to ar dvieli un ielieku būrī. Kastē būs ērtāk nekā uz plikām restēm.

Atgriezos saimniecības telpā, lai izmazgātu pudeli un kaut kur noslēptu piena pulveri. Negribēju, ka Doktors redz, — ja nu viņš man apturēto aizliedz.

Saimniecības telpā atradās Kems un spaidīja ultraskaņas aparāta pogas.

—   Neaiztiec, — es kliedzu.

Kems apgriezās un pacēla rokas no aparāta. — Ko ar to dara?

—   Tas parāda attēlus no ķermeņa iekšienes. Doktors redz, kur atrodas žultspūslis, — es paskaidroju, — lai varētu iedurt adatu un notecināt žulti.

—  Vai tu proti ar to darboties?

—   Jā. — Kad Doktors skenēja lāču vēderus, ievēroju, kuras pogas jāspiež.

—  Nu tad, — Kems sacīja pieceldamies, — pamēģināsim.

Es saraucu pieri un iebildu: — Lāčus nevar tā vienkārši izvest un noskenēt.

Kems iesmējās un pacēla kreklu. — Ne jau lāčus. Mani.

—  Tevi?

Kems pacēla kreklu. — Noskenē mani.

Paskatījos pa durvīm uz tukšo pagalmu.

—   Labi, — es iesmējos.

Ieslēdzu aparātu un vēroju, kā mazais ekrāns iemirdzas. Paņēmu zondi, uzziedu tās galā nedaudz želejas un pavērsu to pret Kemu.

Kems atkāpās.

—  Tas taču nesāpēs, ko?

—  ŠI daļa ne, — es atbildēju.

Kems atkal pacēla kreklu, un es pārlaidu zondi pār viņa vēderu. Biju redzējis, kā Doktors to dara. Zonde slīdēja pār Kema ādu. Ekrānā dūmakaini balto aknu nomainīja apaļš, melns caurums.

Raudzījos ekrānā un skaidroju: — Tas ir tavs žultspūslis.

—  Kur? — Kems jautāja.

Iebakstīju ar pirkstu viņam vēderā.

—  Tur!

—   Au! — Kems iesaucās. Viņš atgrūda mani. — Sāp.

—   KALNU PUIS!

Es apcirtos apkārt. Nebiju dzirdējis pagalmā iebraucam motociklu. Es nebiju dzirdējis soļus uz betona aiz durvīm. Sirds krūtīs dauzījās.

Durvīs stāvēja Doktors, rokā šūpodams garo metāla stieni.

18 . nodaļa

—    Ak, tad par to es tev maksāju?! Par rotaļāšanos?!

Paskatījos uz Kemu, bet viņš bija nodūris acis.

Doktors paspēra vēl vienu soli tuvāk man.

—  Lāči nav pabaroti. Grīdas nav iztīrītas. Ar ko tu, sasodīts, nodarbojies?

—  Mazulis jūtas labi, — es atbildēju. — Es baroju mazuli.

Doktors iecirta man pliķi un nospļāvās uz grīdas.

—   Mazulis pagaidām neatpelna savu uzturēšanos. — Viņš vēlreiz nospļāvās. — Un tu ari ne.

Mans vaigs kvēloja un acis koda dusmu asaras. Dusmojos ari uz Kemu. Nevajadzēja ar viņu ņemties. Viņam

nebija nekā ko zaudēt, bet es varēju zaudēt visu. Ģimenei mani vajadzēja. Mammai vajadzēja manis nopelnīto naudu.

—   Piedodiet, — es sacīju, noslaucīju zondes galu un sāku novākt ultraskaņas aparatūru.

—  Atstāj, lai paliek, — Doktors atcirta. — Drīz ieradīsies ģenerālis Čens. Nekur nepazūdi. Man tevi vajadzēs, jo Asangas šodien nav.

Viņš pagriezās un izgāja no telpas, atstādams mani un Kemu dziļā klusumā. Man sirds aizvien sitās krūtīs un kājas bija vājas un drebelīgas. Vaigs vēl dega no viņa sitiena.

Kems, acis iepletis, nolūkojās pakaļ Doktoram.

—   Piedod, — viņš sacīja.

Uzgriezu viņam muguru un atgriezu krānu, lai izmazgātu piena pudeli.

—  Vienkārši ej, — es sacīju.

—  Tem, patiešām…

—  Ej taču, — es atcirtu. Saskaloju pienu pudelē, ūdens izšļācās pa kakliņu. — Ja tu paliksi, man būs vēl lielākas nepatikšanas.

Spēcīgi sakratīju pudeli, klausīdamies, kā viņa soļi aizskan tālumā.

Kā gan es varēju būt tik stulbs? Doktors tak varēja ierasties jebkurā laikā. Izskaloju pudeli, noslēpu to dziļi skapī un devos barot lāčus.

Dzīvnieki bija nemierīgi. Lāču Mammas mazulis šūpojās straujāk. Džems un Džeps sekoja viņa piemēram un krātiņos šūpojās no vieniem sāniem uz otriem ņurdēdami un kaukdami. Atgriezu šļūteni un izskaloju vakardienas mēslus no krātiņu apakšas. Priecājos, ka iepriekšējā vakarā nebiju devis viņiem augļus. Es negribēju, lai Doktors uz

zina, ka dodu viņiem papildu kārumus. Izslaucīju betona grīdu un aizskaloju visus mēslus notekās, uzmanīdamies, lai nepatrāpītos Doktoram ceļā.

Ari Doktors šķita satraukts. Redzēju, ka viņš soļo pa pagalmu, skatīdamies pulkstenī. Viņš atkāpās un noglauda matus, kad kompleksā ieripoja ģenerāļa Čena mašīna. Pa priekšējām durvīm izkāpa šoferis un atvēra pasažiera durvis. Ģenerālis Čens nobraucīja bikses un pārgāja pār pagalmu, pielūkodams, kur sper kāju.

Doktors aizgāja sasveicināties, un tad nevis veda viesi kabinetā, bet kopā ar viņu devās uz manu pusi, uz lāču kūti. Ģenerālis Čens pārlaida acis pār mani. Viņš sarauca pieri, it kā atcerētos mani no kaut kurienes, taču nebūtu līdz galam drošs. Gribēju viņam pajautāt, kā klājas manai mātei un māsām, bet zināju, ka mēs viņam, visticamāk, neko nenozīmējam.

Ģenerālis Čens kopā ar Doktoru gāja gar krātiņu rindu, apstādamies, lai aplūkotu katru lāci. Viņš palūrēja uz Lāču Mammas mazuli. — Tabletes un pulveri, ko tu man pārdod, nelīdz.

Doktors sakrampēja un atkrampēja rokas. Pār viņa pieri tecēja sviedru lāses.

—   Manu lāču žults ir visaugstākās kvalitātes, — Doktors sacīja.

Ģenerālis Čens iebakstīja Lāču Mammas dēlam. Lācis iekunkstējās un aizgriezās.

—   Meitas ārsts apgalvo, ka viņai vajadzīga pati svaigākā žults no visstiprākā.

—                Tie visi ir spēcīgi lāči, — Doktors bija neatlaidīgs,

—   taču ļaujiet man parādīt visstiprāko lāci.

Ģenerālis Čens sekoja Doktoram gar krātiņu rindu.

Ģenerāļa kurpju ādas zoles viegli pakšķēja pa betona grīdu.

Kad viņi nonāca pie Kodēja krātiņa, lācis satrakojās un vicināja ķepas pa gaisu. Ģenerālis nesarāvās. Viņš lūkojās uz Kodēju, un Kodējs lūkojās uz viņu. Kad Kodējs piespieda purnu pie restēm, no viņa mutes tecēja siekalas.

—   Šis te, — ģenerālis Čens sacīja. — Šis te ir cīnītājs. Viņš ir īstais.

Doktors pasmaidīja. — Lieliska izvēle. — Viņš sasita plaukstas uz manu pusi. — Puis, atved ratiņus. Izslauksim šo.

Saimniecības telpā sameklēju ratiņus un piestūmu tos pie Kodēja krātiņa. Doktors izvilka nomierinošo līdzekli un soļoja gar Kodēja krātiņu. Kodējs kauca un kunkstēja, un lūkojās uz Doktoru, ar muti iekrampējies restēs; ķermenis niknumā drebēja. Viņš satrakojās, pamanījis šprici garā stieņa galā.

Taču Doktors bija veikls un trenēts. Viņš iedūra šprici Kodēja pakaļkājā, un dzīvnieks ierūcās, sajutis adatu.

—  Nu re, — Doktors smaidīja. — Redzat, viņš ir mūsu stiprākais lācis.

Ģenerālis Čens pamāja un vēroja, kā Kodēja galva noslīgst, kājas sāk trīcēt un viņš galu galā nogāžas būrī.

Doktors iebakstīja tam ar mietu.

—   Lieka piesardzība nenāk par ļaunu, — viņš sacīja.

Kodējs nekustējās. No viņa purna krokām klusos krācienos izplūda elpa. Redzēju, ka viņš ir spēcīgi sazāļots. Šoreiz viņš bija iemidzis ciešāk, un es prātoju, vai Doktors nav palielinājis devu.

Doktors atvēra krātiņu, un es palīdzēju uzdabūt Ko

dēju uz ratiņiem. Parasti to darīja Asangs, un es aptvēru, cik viņam jābūt spēcīgam. Mēs ar Doktoru izvilkām Kodēju aiz galvas un ķepām un aizvedām uz saimniecības telpu.

Ģenerālis Čens apsēdās uz krēsla un nobraucīja bikšu ieloces. Viņš no krekla kabatas izņēma futrāli ar brillēm zelta ietvaros, uzlika tās un salika rokas uz ceļgaliem. Viņš bija izlēmis noskatīties, kā Doktors slauc lāci.

Doktors nosusināja sviedrus no sejas un centās notraust melnās lāča spalvas no baltā T krekla.

—   Spēcīgs lācis, — viņš sacīja, pliķēdams Kodēja vēderu.

Ģenerālis Čens vienaldzīgi noraudzījās.

Vēroju, kā Doktors pārlaiž zondi pār Kodēja vēderu, un redzēju ekrānā parādāmies melno žultspūšļa apli. Viņš vairākas reizes centās iedurt Kodēja vēderā, līdz to atrada. Ievēroju, ka viņa rokas dreb un viņš nenolaiž acis no ģenerāļa Čena.

—   O! — viņš beidzot izsaucās, un es redzēju, kā viņš pievieno sūknim adatu un skatās uz melnajām žults nogulsnēm, kas lēni tek pa caurulīti pudelē.

Man riebās tajā noraudzīties.

Pievērsu skatienu Kodējam, viņa iespaidīgajam ķermenim, kas aizpildīja ratiņus. Viņa milzīgie ķepu spilventiņi atgādināja ādas polsterus. Uz viņa elkoņiem bija sārti jēlumi, bet kažoks netīrs un pieķepis ar plānu dzeltenu mīzalu slāni. Atvērtajā mutē bija redzami nolauztie zobi.

Prātoju, vai arī ģenerālis Čens to redz. Vai viņš Kodējā saskatīja spēcīgu lāci vai ievainoto karotāju, kāds tas patiesībā bija?

Palīdzēju Doktoram ievilkt Kodēju atpakaļ krātiņā un

aiztaisīju bultu, ieslēgdams viņu. Kodēja milzīgais ķermenis gulēja sagumis pret restēm. Šodien viņš bija darbu beidzis.

Doktors pacēla pret gaismu pudelīti ar svaigu žulti.

—   Vissvaigākā žults. Tā palīdzēs jūsu meitai atlabt. — Viņš izbrauca ar rokām caur matiem un pasmaidīja, bet es pamanīju, ka viņa kāja nebeidz raustīties.

Ģenerālis Čens šķita apmierināts. Viņš izņēma no kabatas maku un nolika uz galda banknošu vīstokli.

—  Ja tas nelīdzēs, gribēšu savu naudu atpakaļ, — viņš sacīja.

Doktors pasmaidīja un paklanījās.

—   Tā ir labākā žults Laosā, — viņš sacīja. — Man ir daudz klientu, kuri atkal un atkal atgriežas.

Ģenerālis Cens nosprauslājās. — Varbūt, ja tā būtu tik laba, viņiem nevajadzētu atgriezties.

Doktors smaidīja un atkal paklanījās, bet neko neteica. Ievēroju, ka viņa žokļa muskuļi saspringst. Varbūt viņš baidījās pateikt ko nevietā.

Ģenerālis Čens paņēma pudelīti un saskaloja zaļās nogulsnes.

—   Tevis labad ceru, ka tas līdzēs. Es nevēlos būt tas, kurš tavam tēvam pavēsta, ka lāču fermas vadīšana tev nepadodas labāk par cilvēku ārstēšanu.

Noskatījos, kā ģenerālis Čens iziet spožās saules gaismas pielietajā pagalmā. Viņam nebija nedz nagu, nedz lielu zobu. Šaubījos, vai viņš ir spējīgs skriet vai cīnīties, vai izdzīvot džungļos, taču šeit pat Doktors no viņa baidījās. Uzvalkā un kaklasaitē ģenerālis Čens bija pilsētas svītrainais tīģeris.

Cerēju, ka arī Doktors dosies prom, taču šķita, ka

viņam nav noskaņojuma nekur iet. Viņš paņēma metāla stieni un iegāja kūtī, šūpodams un sizdams to gar zemi. Redzēju, ka viņš apstājas pie Kodēja būra. Dzīvnieks vēl bija stipri sazāļots. Es aizgriezos, kad Doktors zvēla ar stieni Kodējam. Un devos prom, lai nebūtu jāredz vai jādzird.

Beidzot Doktors iznāca no lāču kūts. Viņa seja kvēloja sarkana, un pār to lija sviedri, pie deniņiem bija izspiedušās vēnas.

Viņš nosvieda metāla stieni zemē un pagriezās pret mani. — Satīri to cūcību.

Viņš pārsvieda kāju pār motociklu, izrūcināja uz ceļa un prom bija.

Iegāju lāču kūtī. Mana sirds dziļi krūtīs sitās. Cerēju, ka Doktors nebūs izgāzis dusmas pār Sūkdiaju. Ieraudzīju Kodēju ņurdam krātiņā. Viena acs bija vaļā. Otra bija ciet un uztūkusi vietā, kur viņš bija saņēmis Doktora belzienus. Lācis pūlējās pacelt galvu. Zem būra krājās un recēja asinis. Paņēmu šļūteni un ar vēso ūdeni noskaloju viņa uztūkušo aci un purnu. Iebāzu šļūteni viņam mutē, cerēdams, ka ūdens remdēs nobrāzumus. Kodējs izbāza mēli, lai nolaizītu ūdens lāses no deguna.

Kodējam bija cīnītāja gars.

Taču cik ilgi?

Cik daudz vēl šis lācis var izturēt?

*  * *

Kad iegāju virtuvē, Kems un viņa ģimene ēda vakariņas. Kema māte vēroja, kā nomazgāju rokas un apsēžos. Viņa padeva rīsu bļodu un gaļas salātus. Jutu viņas acis

ieurbjamies manī. Vai viņa redzēja, ka pārnesu kasti pār ceļu? Vai viņa zināja, ka šobrīd manā istabā atrodas lācēns ar piena maisījuma pudeli?

Kems pārtrauca ēst. Viņš lūkojās uz savu šķīvi.

Viņa māte jautāja: — Tem, kā Doktors šodien jūtas?

—   Labi, — es atbildēju.

Viņa paskatījās uz Kemu.

—    Kems sacīja, ka šodien tu gandrīz zaudēji darbu.

Mana mute kļuva sausa. Vai arī viņa grasās mani padzīt?

Pamanīju Kema acis šaudāmies manā virzienā.

—  Doktors bija ļoti laipns, — es atbildēju. — Viņš ļāva man turpināt darbu.

Kema māte paskatījās uz vīru.

—  Tem, ja paliec bez darba, vari strādāt šeit, darbnīcā. Sona kungs tev atradīs pietiekami darba, lai tu varētu maksāt par savu uzturēšanos.

—   Paldies, — es atbildēju.

Viņa atlaidās krēslā un sakrustoja rokas pār ceļiem, tad paskatījās uz Kema brāli. — Remi stāstīja, ka lāču fermu šodien apmeklēja ģenerālis Čens.

Viņas tonis bija ikdienišķs, taču es sadzirdēju tajā jautājumu.

—  Es viņa mašīnu pazītu jebkur, — Remi sacīja. — Tā ir vienīgā šāda mašīna pilsētās. Imports no Vācijas.

—     Grūti sameklēt rezerves daļas, — sacīja Sona kungs. — It īpaši ar viņa braukšanas stilu.

—  Un? — ierunājās Kema māte.

—   Un… ja viņš to sadauza…, — sacīja Sona kungs.

Kema māte nopūtās.

—  Nē, ne jau par to. Kādēļ ģenerālis Čens ieradās?

Viņa skatījās uz mani, bet man šķita, ka viņa jau zina atbildi.

—   Viņam vajadzēja lāču žulti, — es atbildēju.

Sona kundze noslaucīja rokas priekšautā.

—   Tad jau būs taisnība tas, ko runā slimnīcā, — viņa sacīja. — Viņa ir atgriezusies Laosā.

—   Kas tad? — Kems jautāja.

—                 Ģenerāļa Čena meita, — Sona kundze atbildēja.

—    Viņa vienīgais bērns. Viņš dod viņai visu. Izturas kā pret dēlu.

Remi paliecās uz priekšu un iebikstīja man. — Viņa neizskatās pēc puikas. Viņa ir visskaistākā meitene Laosā, varbūt pat visā pasaulē. Viņa jau divreiz ir uzvarējusi skaistumkonkursos. — Viņš atgāzās krēslā un pasmaidīja. — Turklāt viņa ir gudra, mācās par inženieri Krievijā.

—    Nu, — Sona kundze ierunājās, — es dzirdēju, ka viņa ir ļoti slima. Viņai tur veica ārstēšanu, taču tā nelīdzēja. Ģenerālis Čens vēlas izmantot Ķīnas tradicionālo medicīnu. — Viņa paskatījās uz mani. — Viņš vēlas lāču žulti.

—    Ceru, ka tā viņai palīdzēs drīz atveseļoties, — es sacīju.

Es tā arī domāju. Es cerēju, ka Kodēja žults ļaus ģenerāļa Čena meita atlabt. Vien prātoju, cik daudz viņai vajadzēs. Cerēju, ka viņa atveseļosies, nevis ģenerāļa Čena, bet Kodēja un manis dēļ. Ja nu tas nelīdz? Es redzēju, kā Doktors izgāž dusmas pār lāčiem.

Nevarēja zināt, uz ko viņš ir spējīgs.

19. nodaļa

Pēc atgadījuma ar Kemu un ultraskaņas aparātu pagāja divi mēneši, līdz uzdrošinājos Doktoram palūgt brīvdienu. Par naudu, ko nopelnīju pie Sona kunga, biju nopircis diegus un auduma baķus mammai, turklāt biju arī nedaudz iekrājis. Gribēju aizbraukt uz mājām apraudzīt mammu.

Vēroju Doktoru pa kabineta logu. Pēdējā laikā viņš bija labākā noskaņojumā. Bizness gāja no rokas. Kad ļaudis padzirdēja, ka ģenerāļa Čena meita atlabst, arī viņi gribēja žulti no Doktora lāču fermas. Cilvēki ieradās, lai saņemtu zāles pret vēdergraizēm, pušumiem, iesnām un skrambām. Viņi nāca gandrīz ar visām kaitēm. Dažiem

vajadzēja toniku, citiem veiksmes dziru, ko kāzās noskalot ar risu šņabi. Doktors pat pārvērta mazo kabinetu veikalā. Dažreiz mikroautobusos ieradās tūristi ar kamerām, lai nofotografētos ar lāčiem. Doktors ļāva tiem barot lāčus ar augļiem, kas uzdurti uz mieta. Viņam patika kaitināt Kodēju, lai tas plosītos un parādītu savu spēku. Kodējs atstāja iespaidu uz cilvēkiem. Viņa žults bija visdārgākā, un Doktors dažas pudelītes marķēja ar Kodēja vārdu, kaut gan man bija aizdomas, ka ne visās ir viņa žults.

Cilvēkiem patika bildēties arī ar Sūkdiaju. Šajos divos mēnešos viņš no mundra lācēna ar resnu vēderu un tuklām kājām bija izaudzis par slaiku lāču mazuli — miniatūru pieauguša lāča versiju. Es vairs nevarēju viņu turēt savā istabā. Viņš censtos sagrauzt gultu un matraci un saplēstu mammas auduma baķus. Man ļoti nepatika viņu atstāt krātiņā lāču kūtī. Viņš kunkstēja un centās mani satvert caur restēm vai arī sēdēja, muguru uzgriezis, saīdzis un sūkādams ķepas.

Kad uzkopu un baroju pārējos lāčus, izlaidu viņu pastaigāt pa kūti. Viņam patika man sekot un uzlikt ķepas uz būriem un apošņāt pārējos lāčus, taču biju pamanījis, ka pie Kodēja viņš nekad neiet. Turklāt man izdevās viņu iedresēt ar tirgū pirktiem karamelizētiem riekstiem. Varēju likt viņam apsēsties un apgulties, un palikt uz vietas. Varēju likt viņam pastiepties uz augšu, stāvot pakaļkājās. Varēju likt viņam rūkt un rādīt zobus, un vicināt ķepas gaisā. Tas viss tikai par karamelizētajiem riekstiem.

Jutos atvieglots, kad varēju viņu barot ar to pašu ēdienu, ko pārējos lāčus. Piens pārāk dārgi izmaksāja. Tomēr vienu piena pudeli vakaram iegādājos. Tad viņš pieritinājās pie manis un centās ierāpties klēpī, kaut arī bija jau

gandrīz tikpat smags, cik es. Viņš dzēra pienu, dūkdams kā mazs lācēns. Viņa kažoks spīdēja un laistījās. Tas bija mīksts, it īpaši uz galvas un ap ausīm. Piecēlies pakaļkājās, viņš sniedzās man līdz krūtīm. Turklāt viņš bija spēcīgs. Daudz spēcīgāks, nekā izskatījās. Kad ieradās tūristi, viņš skaļi pieprasīja uzmanību, augļus un riekstus. Viņš ļāva cilvēkiem iebāzt rokas caur restēm, lai viņu paglāstītu un pakasītu, un no rokas barotu ar augļiem.

—    Redzat, — Doktors stāstīja tūristu grupai. — Šis mazais lācēns bija kļuvis par bāreni, un viņu atveda man. Redzat, cik viņš ir stiprs un vesels. Redzat, kā esmu viņu izglābis.

Stāvēju nomaļus un vēroju. Man nepatika, ka Doktors vai tūristi viņu baro. Man nepatika, ka tie blenž uz viņu, biksta un baksta vai dūdo ap viņu, it kā viņš būtu mazs bērns. Viņi redzēja tikai lācēnu. Viņi neredzēja jēlumus uz viņa elkoņiem un pakaļkājām no gulēšanas uz restēm. Viņi neredzēja Lāču Mammas mazuļa uzpūtušos vēderu, to, kā viņš pie katra elpas vilciena rūca un ņurdēja, neredzēja lāču asiņojošās smaganas, jo to zobi bija nozāģēti un novīlēti. Viņi redzēja to, ko gribēja redzēt, un tad devās prom un aizmirsa.

Sekoju Doktoram un tūristu grupai uz kabinetu, kur Doktors pārdeva žulti pudelēs, pārslās un pulveros. Tā bija liela grupa. Divpadsmit japāņu tūristi. Uz viņu mikroautobusa sāniem bija Laosas attēli ar kalniem, zelta tempļiem un Būdas statujām. Noskatījos, kā tūristi sakāpj atpakaļ mikroautobusā un aizbrauc ar žulti — toniku mājupceļam.

Mākoņi bija piebrieduši un zemi, un bija paredzams, ka lietus turpināsies. Kaut arī vēl nebija vakars, automa-

šinu priekšējie lukturi bija ieslēgti un ielas apgaismoja laternas. Atspiedos pret durvīm. Doktors smaidīja, skaitīdams banknotes. Pieklauvēju pie durvīm, un viņš paskatījās uz mani.

—   Tūristiem lāči šodien patika, — viņš sacīja. — Še, tu labi pastrādāji. — Viņš manā krekla kabatā iebāza ASV dolāru. — Ņem, redzi, cik es esmu devīgs.

—    Tencinu, — es atbildēju. Stāvēju un skatījos uz viņu. Tagad vai nekad. Viņš bija tik labā noskaņojumā, kādā sen nebija redzēts.

—   Es domāju par savu ģimeni, — sacīju.

Doktors pacēla acis.

—   Varbūt es varu dabūt kādu brīvdienu, lai viņus apciemotu? — jautāju. Un ātri bēru vārdus: — Tikai apraudzīt mammu un māsas. Tas nebūs ilgi.

Doktora seja sadrūma. Viņš aizgriezās. — Mēs šeit esam ļoti aizņemti, Kalnu puis.

—   Tās būtu ilgākais divas dienas. Varbūt Asangs var pabarot lāčus, kamēr esmu prom.

Doktors bungāja ar pirkstiem pa galdu. Viņa pierē ievilkās krunkas. — Vai nauda tev ir?

Manas rokas par spīti karstumam kļuva miklas un aukstas. Nevēlējos, lai viņš zina, ka piepelnos pie Kema tēva. — Varbūt varu izmantot mazliet tās naudas, ko sūtāt manai mātei, lai samaksātu par ceļu uz mājām.

Doktors dziļi ieelpoja un lēni izpūta gaisu. — Vai tu zini, cik izmaksā ceļš uz mājām?

Es papurināju galvu.

—  Vai tu Zini, cik maksā maiss rīsu?

—   Nē, — es atbildēju, — Bet…

Doktors aši pacēla acis. — Tad es iesaku tev palikt un

strādāt, lai tava ģimene varētu ēst. — Viņš piecēlās, smaids no viņa sejas bija pazudis. — Turklāt, — viņš piebilda, paķerdams motocikla atslēgas, — es iegādāšos vēl lāčus. Drīz te būs vairāk darāmā.

Noskatījos, kā Doktors izbrauc no fermas, riteņiem saceļot granti gaisā. Iebrāzos lāču kūtī un aizvilku slīdošās durvis, aizcirzdams tās aiz sevis. Atrāvu vaļā Sūkdiaja krātiņu, un viņš uzlika savas lielās ķepas man uz pleciem. Pastūmu viņu nost un devos prom. Viņš man sekoja un mēģināja apošņāt manu kabatu, vai tajā nav karamelizētie rieksti. Es viņu atkal pastūmu nost, un viņš aizskrēja izpētīt, vai tūristi zem citu lāču būriem nav nometuši ko ēdamu. Pārējie dzīvnieki bija klusi, sazāļoti un tveices nogurdināti. Virs galvas pa dzelzs jumtu sāka pakšķēt lietus lāses. Šķita, ka šī skaņa lāčus nomierina. Kodējs pacēla galvu un paskatījās augšup; izdzirdējis ūdeni, viņš aplaizīja lūpas. Noslīgu zemē pie Sūkdiaja krātiņa un aizvēru acis. Es domāju par lietu kalnos, kas dārdēja pār mūsu jumtiem, mazākās urdziņas pārvērsdams varenās straumēs. Es domāju par mammu. Vai viņai ir izdevies iedēstīt rīsus vai dārzeņus? Vai viņa vispār vēl dzīvo tajā pašā mājā? Tik sen nebiju viņu redzējis.

Es domāju arī par Sūkdiaju. Es viņam apsolīju, ka aizvedīšu atpakaļ uz mājām, taču es pat nevarēju apciemot savu ģimeni. Kā gan es iedomājos nogādāt Sūkdiaju mežā? Lietus pakšķēšana pārauga vienmērīgā bungāšanā. Ūdens iespraucās zem slīdošajām durvīm, ienesdams koši asinssarkanus dubļus. Lietus dārdēja pa jumtu aizvien straujāk. Es nespēju domāt. Aizklāju ausis un iespiedu galvu starp ceļgaliem. No šejienes nebija izejas. Es biju tāds pats gūsteknis kā Sūkdiajs un pārējie lāči.

Lietus mitējās tikpat pēkšņi kā iesācies.

Tikai tad izdzirdēju spalgu izbaiļu kliedzienu.

—  Tem!

Atkal kliedziens.

Es paskatījos apkārt. Pie slīdošajām durvīm ieraudzīju Kemu, noplājušos uz zemes. Pār viņu slējās Sūkdiajs, ar ķepām spiezdams Kema plecus pie zemes un žokļus plati iepletis pār viņa seju.

20.   nodaļa

—     Sūkdiaj! — es kliedzu un pieskrēju pie viņa, plaukstas sizdams un vicinādams rokas. — Sūkdiaj! Nost! Nost!

Sūkdiajs nokāra galvu un atkāpās no Kema.

—    Op, op! — es kliedzu, aizvien vicinādams rokas. Sūkdiajs apgriezās uz pakaļkājām un pakāpās atpakaļ.

Es nolaidu rokas, un viņš noslīga uz pakaļkājām. Papliķēju grīdu, un viņš nogūlās, galvu nokāris un ausis atglaudis. Sameklēju kabatā viņa karamelizētos riekstus un izkaisīju tos pa grīdu, tad pagriezos, lai paskatītos uz Kemu.

Kems bija atmuguriski aizrāpies līdz durvīm un piespiedies tām. Pār viņa pieri tecēja asins straumīte no brū

ces virs acs. Viņš, muti atpletis, skatījās man garām uz Sūkdiaju.

Notupos viņam līdzās. — Kem!

Viņš aizvien blenza.

—    Kem! Tu mani dzirdi? — Pakratīju viņu aiz rokas. — Ar tevi viss kārtībā?

Viņš pagriezās, lai paskatītos uz mani.

—   Lācis… — viņš sacīja.

—   Piedod, Kem. Es nedzirdēju tevi ienākam…

—   Lācis… — viņš atkārtoja.

—   Tava seja… viņš ir iecirtis līdz asinīm.

Kems aptaustīja brūci galvā, paskatījās uz svaigām asinīm klātajiem pirkstiem un sarauca uzacis vieglā izbrīnā.

Sūkdiajs bija pienācis nedaudz tuvāk. Viņš izostīja manas kabatas un tad sāka apošņāt Kema pēdas.

Pacēlu rokas un uzsaucu viņam: — Sēdēt, Sūkdiaj. Sē-dēt!

Sūkdiajs apsēdās uz pakaļkājām un tad ieņurdējies noslīga uz grīdas, it kā es būtu iztraucējis viņa rotaļu.

Es atkal pagriezos pret Kemu, bet viņa acis šaudījās no lāča uz mani. Sejā atspoguļojās galējs izbrīns.

—    Viss kārtībā, Kem. Es neļaušu viņam tevi aiztikt. Kems satvēra manu roku un pievilka mani sev līdzās.

—   Tas lācis… — viņš ierunājās.

—    Ļauj man viņu ielikt krātiņā, — izrunāju vārdus, cik vien lēni un mierīgi spēju, — un es aizvedīšu tevi mājās.

Kems pievilka mani vēl tuvāk un papurināja galvu.

—    Nē! Nē! Tu nesaprati. — Viņš pagriezās pret mani.

—    Tas lācis… — viņš sacīja un viņa seja iepletās milzu smaidā, — … tas lācis mums nopelnīs bagātību.

*  * *

Es atgrūdu Kemu.

—  Ko?

Kems pietrausās kājās un norādīja uz Sūkdiaju.

—   Viņš dara to, ko liec!

—  Un?

—   Un… — Kems turpināja, — …pilsētā nav bijis dejojošs lācis, kopš Vienacainā lāču vira lācis izēda žurku indes bundžu un nosprāga.

—   Kem! — es izsaucos. Tagad bija mana kārta pievērst viņa skatienu man. — Ko tu tur runā?

Kems sasita rokas man deguna priekšā un iesmējās.

—   Mosties, Tem! Klausies! Kad biju mazs, kāds virs mēdza sēdēt pie tempļiem un muzejiem un lika savam lācim dejot tūristiem. Viņi maksāja krietnu summu, lai nofotografētos ar lāci.

Es saraucu pieri.

—   Gribi teikt, ka Sūkdiajs jāved uz pilsētu, lai cilvēki var ar viņu nofotografēties.

Kems uzsita man pa muguru.

—  Tieši tā!

Es izstiepu kāju un ar īkšķi pakasīju Sūkdiaju aiz auss. Sūkdiajs apvēlās un nolaizīja man pirkstus. Es iedomājos par tūristiem, kas apmeklēja žults fermu un kā viņi smējās un rādija ar pirkstiem uz lāčiem. To es Sūkdiajam nevēlēju.

—   Es nezinu, — es ierunājos. — Turklāt… es nezinu, kāds viņš ir ar svešiniekiem. Viņš tev iecirta.

Kems aptaustīja pieri un teica: — Viņš man neiekoda. Es krizdams atsitos, kad viņš mani nogāza gar zemi.

Skatījos uz punu Kema pierē. — Vienalga, kā tad mēs viņu dabūsim uz pilsētas centru? Nevar taču ar lāci ielēkt tuktukā.

Kems piecēlās un apgāja apkārt Sūkdiajam. — Nevajadzēs ar. Mēs varētu paņemt trīsriteni un ratus, ko lietoju mājas darbiem. Viņam tieši pietiktu vietas.

Es blenzu uz viņu.

—   Un… — Kems turpināja, — mēs būtu vienlīdzīgi partneri. Mēs dalītu tieši uz pusēm. Piecdesmit uz piecdesmit. Katram puse. Es mūs nogādātu pilsētā un iekasētu naudu, bet tu būtu atbildīgs par lāci.

—   Un ja nu Doktors uzzinās? — es bažījos.

Kems paberzēja zodu.

—   Tev vienkārši nāksies uzņemties šo risku, — viņš teica. — Tu saki, ka Doktors nedējas nogalēs ir prom. Tad darbosimies tikai nedēļas nogalēs.

—   Es varu zaudēt darbu.

—   Tēvs teica, ka vari strādāt pie viņa.

Es izlaidu pirkstus caur matiem.

Kems iepleta rokas.

—    Padomā par naudu, Tem! Ko tu darītu ar naudu?

Atgāju no viņa, vilkdams kājas gar zemi. Sūkdiajs pie-

trausās kājās un lēkšoja man līdzās, ar degunu bakstīdams man rokas. Viņa nagi klikšķēja uz betona. Notupos un iebāzu seju zvēra kažokā. Man netika doma, ka uz viņu lūrēs. Bet varbūt Kemam ir taisnība. Ja es pietiekami nopelnītu, varētu samaksāt par braucienu uz mājām, nopirkt mammai vēl zīdu vai pārtiku un drēbes Sulī un Mejai. Doktors nemaz neuzzinātu, ja mēs dotos dienās, kad viņa nav. Varbūt pat atrastos veids, kā Sūkdiaju nogādāt atpakaļ mežā. Es staigāju šurpu turpu gar viņa tukšo krātiņu.

Varbūt.

Varbūt.

Varbūt.

Nopētīju lāču rindu. Hua zīda restes, laizīdams to pašu vietu atkal un atkal. Lāču Mammas mazulis šūpojās no vieniem sāniem uz otriem, dauzīdams galvu pret krātiņu. Sūkdiajs piespiedās pie manis. Viņš veidojās par lielu lāci. Vēl pēc dažiem mēnešiem viņš būs pārāk liels, lai ar viņu tiktu galā. Drīz pienāks diena, kad Doktors sāks slaukt viņa žulti. Un es viņu zaudēšu. Sūkdiajs dzīvos kā pārējie lāči. Iesprostots. Nebrīvē. Viņš nekad neieraudzīs mežu un nesajutīs lietu vai zemi zem kājām. Viņš kļūs par žults lāci, un tā nebūs nekāda dzīve.

Aizvēru acis un centos aizgaiņāt šīs domas, bet prātā bija dziļi iesēdusies aina, kā viņš ir piespiedies restēm.

Varbūt citas izejas nebija.

Devos atpakaļ pie Kema. Tas stāvēja, rokas sakrustojis virs krūtīm.

—  Nu? — viņš vaicāja.

Sabužināju Sūkdiaja galvvidu.

—   Labi, Kem, — es sacīju. — Kad sāksim?

21. nodaļa

Piekļāvos Kemam pie muguras, kad viņš minās starp braucamlīdzekļiem. Acis žilbināja agrā rīta saule, kas atstarojās no automašīnu jumtiem un logiem. Piekabe aiz Kema trīsriteņa bija izgatavota no vecām koka kastēm, kas piestiprinātas riteņu asij. Mums veicās, ka uz pilsētu veda līdzens ceļš, jo Sūkdiajs bija smags un reizēm grozījās piekabē, liekot tai sasvērties. Dzirdēju, kā viņš skrāpējas un kašņājas gar pārsegu, un pagriezies ieraudzīju viņa degungalu un ķepu spraucamies starp dēlīšiem. Droši vien būs apēdis visu līdzi ielikto meloni.

—   Vispirms pamēģināsim vienu no mazajiem tempļiem pie upes, — Kems man uzsauca. Viņš ātri mina pedā

ļus, iekļaudamies satiksmes plūsmas vidū. Redzēju, kā viņam uz skausta sakrājas sviedru lāses un notek lejā pa kreklu. — Tam tuvumā ir kafejnīcas un beķerejas. Tur būs tūristu bari.

—   Ceru, ka tas nav tālu, — es atkliedzu. — Šķiet, ka Sūkdiajam te diez ko nepatīk.

—  Vēl pieci kvartāli, taču tas būs tā vērts.

Es cieši turējos, kad mums garām traucās automašīnas, kravas mašīnas un tuktuki. Pat negribēju domāt par to, kas notiktu, ja mūs notriektu un Sūkdiajs izmuktu.

—  Esam klāt, — Kems sacīja.

Tempļa slīpie jumti tumši zilajās debesīs izskatījās liesmojoši sarkani. Laukumā tempļa priekšā stāvēja vairākas falangu* grupas.

Kems iegrieza trīsriteni ieliņā aiz beķerejas. Līdz ar garaiņiem pacēlās karstas, saldas maizes un kafijas smarža, kas sajaucās ar tempļa reibinošo sandalkoka aromātu.

Kems atspiedās pret sienu un centās atvilkt elpu.

—   Vai esi kādreiz ēdis šokolādes kruasānu?

Es papurināju galvu.

Viņš pasmaidīja.

—   Ja šodien pietiekami nopelnīsim, es tev vienu nopirkšu. Neesi dzīvojis, kamēr neesi baudījis kādu no maiiame** Filipas šokolādes kruasāniem.

Paskatījos uz triju falangu grupu, kas sēdēja pie viena no galdiņiem kafejnīcas markīzes ēnā. Tur bija divi vīrieši, ģērbušies T kreklos un šortos. Šķiet, divdesmitgadnieki. Abiem bija bārda un savēlušies, nekopti mati. Kopā ar

* Šeit un turpmāk tekstā “falangs” — svešzemnieks (no taizemiešu vai .falang)

** No franču vai. — kundze

viņiem bija ari sieviete vestes piegriezuma krekliņā un īsos svārkos. Pie viņu kājām gulēja trīs milzīgas mugursomas. Mamma būtu šokā, ja redzētu, ka viens no vīriešiem ir uzstutējis kājas uz galda. Redzēju netīrumus, pieķepušus viņa pēdām.

—   Kājāmgājēji tūristi, — Kems paskaidroja. Viņš sarauca degunu. — Iespējams, angļi, bet varbūt vācieši. Viņi diez ko nemazgājas.

Raudzījos, kā sieviete kruasānam uzziež krietnu karoti ievārījuma.

—   Viņi viens otram seko kā kazas. Ballīšu kazas! — Kems iesmējās. — Viņi apgalvo, ka tiem nav naudas, taču vienā vakarā par dzērieniem notriec mēneša algu. Nedomāju, ka daudz no viņiem dabūsim.

Sūkdiajs atkal kašņājās piekabē. Viņam tur kļuva par karstu, un viņš sāka dīdīties. Man nebija ne jausmas, kā viņš uzvedīsies brīvā dabā. Biju viņam no virves pagatavojis kaklasiksnu, kādu redzēju vecotēvu darinām bifeļiem. Vecaistēvs sacīja: ja tu kontrolē dzīvnieka galvu, tu kontrolē viņu visu. Tagad Sūkdiajs bija tik spēcīgs, ka es apzinājos: ja viņš nolems mukt, es tur neko nevarēšu līdzēt. Es tikko spēju viņu noturēt, ja viņš nepretojās. Izvilku no kabatas vēl dažus karamelizētos riekstus un iemetu tos lācim.

Kems man atkal iebikstīja. — Lūk, tie, ko meklējam.

Sekoju viņa skatienam pār ceļu uz sarkanu ķieģeļu laukumu un dārziem tempļa priekšā. Tur ceļā uz templi stāvēja maza sirmu falangu grupa. Viņiem mugurā bija krekli ar īsām piedurknēm un garas kokvilnas bikses. Katram bija pa kamerai un mazai somiņai. Vietās, kuras bija skārusi saule, baltā āda bija piparsarkana.

—  Droši vien amerikāņi, — Kems sacija. — Viņiem ir nauda. Viņi jūtas slikti bumbu dēļ, tādēļ ari dod vairāk naudas.

Es dziļi ieelpoju un atspiedu roku pret piekabi. — Vai viņi nometa bumbas?

Tagad Kems mani cieši uzlūkoja. — Tu par tām zini?

—   Viena no tām nogalināja manu tēvu, — es sacīju un piespiedu galvu piekabei. Man metās nelabi un reiba galva. Sūkdiajs izbāza degunu no piekabes un ošņāja manus matus. Viņš izstiepa savu garo, sārto mēli un nolaizīja man seju.

Kems uzlika roku man uz pleca.

—   Man žēl, — viņš sacīja.

Es viņu uzlūkoju.

—   Es nezināju. — Viņš sarauca pieri. — Es domāju…

Es nogaidīju.

Kems atglauda matus. — Mums pateica, ka tavā ģimenē ir par daudz bērnu un vecāki nevar atļauties tevi paturēt.

Es blenzu uz viņu.

—    Paps nomira, — es sacīju. — Doktors sūta manu algu mammai un māsām. Tikai tā viņas var paturēt māju, un viņām ir jumts virs galvas.

Kems klusi raudzījās uz mani, it kā redzētu pirmo reizi.

—   Nāc, — es sacīju. — Ja neizlaidīsim Sūkdiaju, viņš saplosīs piekabi gabalos.

—  Vai ilgojies pēc mājām?

Es domāju par vecotēvu un papu, domāju par mammu un māsām, un meža takām, un mūsu veco māju augstu kalnos.

—   Ik bridi, — es atbildēju un iebāzu roku kabatā, lai izvilktu karamelizētos riekstus, un noņēmu pārsegu. Sūkdiajs ar degunu pastūma pārsegu uz augšu. Uzmaucu kakla siksnu un izvilku viņu ārā. Viņš piecēlās pakaļkājās, acis mirkšķinādams spožajā saulē un gaisā ostīdams jaunās smaržas.

Tagad viņš bija piecus mēnešus vecs, apmēram tikpat smags, cik maiss risu, bet ar asiem nagiem un zobiem. Viņam patika kodīt manas potītes, un man nācās dzīt viņu prom, kā, šķiet, būtu darījusi viņa māte. Kems pārveda mani pār ceļu, un mēs apsēdāmies uz zema mūra skvērā iepretim templim. Cilvēki skatījās uz mums.

Sūkdiajs, piespiedies pie manis un acis plati iepletis, vēroja dažādos cilvēkus. Viņš ierausās man klēpī un apķērās ap kaklu, klusi dūkdams man ausi.

—  Viss kārtībā, — es teicu. — Viss kārtībā.

Kems iebikstīja man. — Liec viņam dejot.

—   Viņš nemāk.

—   Uz priekšu, liec viņam piecelties un staigāt.

Es piecēlos un izvilku no kabatas dažus īrisus.

—   Op, Sūkdiaj, — es teicu. — Op.

Sūkdiajs saslējās pakaļkājās. Es pakāpos atpakaļ, rokā turēdams īrisus. Sūkdiajs paspēra soļus man pretim, ķepas vicinādams. Viņa apaļās ausis saspicējās, viņš izbāza garo mēli, mēģinādams satvert īrisu.

Kad apgriezos, ieraudzīju, ka aiz mums savācies neliels pūlis. Daži cilvēki fotografēja un filmēja. Kems stāvēja man priekšā.

—   Dolārs par foto ar lāci, — Kems sauca. — Nofotografējieties ar lācēnu.

No pūļa iznāca kāda kundze. Viņa iespieda Kema rokā

banknotes un nostājās man līdzās. Es vēroju Sūkdiaju. nezināju, ko viņš darīs. Vēl nekad svešinieks nebija bijis viņam tik tuvu. Ja viņš iekodīs, mums būs milzīgas nepatikšanas. Iedevu sievietei īrisu, lai viņa pabaro lāci. Viņa aplika roku ap Sūkdiaju un izbaroja tam īrisu, kamēr viņas vīrs zibināja kameru. Sūkdiajs ošņāja viņas roku un raustīja aiz piedurknes un somas ādas siksnas.

—   Vēl kāds? — Kems vaicāja sanākušajiem ļaudīm, mudinādams kundzi doties prom. — Vai vēl kāds grib bildi ar lāci?

*  * *

—   Trīsdesmit dolāri! — Kems izsaucās. — īsti ASV dolāri!

Mēs sēdējām uz lāču kūts betona grīdas. Sūkdiajs bija aizmidzis, viņa lielā galva atdusējās man klēpī. Viņš pa sapņiem saknosījās un aplaizīja lūpas.

Kems turēja rokā maisiņu ar diviem šokolādes kruasāniem, taču nespēja beigt skatīties uz naudu. — Par Sūkdiaju sacīja taisnību. Viņš mums atnesīs veiksmi.

—   Puse katram, tu sacīji, — es atgādināju.

Kems pamāja. Viņš sāka skaitīt naudu divās kaudzēs.

—  Un nedaudz Sūkdiajam, — es sacīju.

Kems paskatījās augšup. — Sūkdiajam?

—    Par īrisiem un karamelizētajiem riekstiem. Viņš mani neklausīs, ja nedabūs īrisus.

Kems piekrita: — Laikam tā būs tikai godīgi, — un noskaitīja banknotes atsevišķā kaudzē. — īrisu nauda, — viņš sacīja.

Paņēmu savu naudas čupiņu. Līdz šim man tik daudz nebija piederējis.

—   Ko tu ar to iesāksi? — Kems jautāja.

Es pārlapoju banknotes rokās. — Vedīšu mājās. Es tās paglabāšu un aizvedīšu mammai. — Es iedomājos par zīdu, ko varētu nopirkt. Varbūt māsas varētu apmeklēt skolu. Es varētu aizbraukt uz ciemu un apraudzīt viņas.

—   Un ko tu darīsi? — jautāju.

Kems sarullēja banknotes un iebāza kabatā. — Es to izmantošu, lai taisītu vairāk naudas. — Viņš iesmējās.

—    To ar naudu dara. Naudu izmanto, lai taisītu lielāku naudu.

Nožāvājos un izstiepu kājas sev priekšā. Nokodu kruasāna galu un lēnām to košļāju.

—   Nākamsestdien, — Kems ierunājās, — mēs to atkārtosim.

—   Labi, — es piekritu un atkal nožāvājos.

Kems iekodās savā kruasānā. — Tev garšo?

Pamāju un nokodu vēl vienu gabalu.

Kems noslaucīja šokolādi no mutes. — Tētis apgalvo, ka kūkas un bulciņas ir labākais, ko franči devuši Laosai.

Mana mute bija pilna siltas, saldas maizes, bet pār krūtīm bija nobirušas kruasāna plēksnes. Sūkdiajs pamodās un sāka ar purnu bikstīt mani, meklēdams drupačas.

Kems paberzēja degunu. — Vai zini, mēs nopelnītu vairāk, ja tu Sūkdiajam iemācītu dažus trikus.

—   Kādus tad?

—  Nezinu. Varbūt viņš prot dejot mūzikas ritmā? Varbūt vari iemācīt viņu lēkt caur riņķiem.

Es saraucu pieri. — Viņš negrib dejot par naudu. Viņš nav tāds lācis.

—   Izbeidz, Tem, viņam šodien patika.

—  Viņam patika īrisi, — es atbildēju.

—    Visi par viņu bija sajūsmā, — Kems sacīja. Viņš ieknieba man vaigā. — Arī tu viņiem patiki.

Es uz viņu pikti paskatījos.

—   Tā ir taisnība. īpaši amerikāņiem tu patiki. Dāma ar kuplajiem matiem samaksāja dubultā.

—   Rimsties, — es atcirtu. — Es to daru tikai, lai tiktu uz mājām.

Kems košļāja pēdējo kruasāna gabalu un vēroja mani. — Man žēl, ka tā notika ar tavu papu. No tiesas. — Viņš savilka smaidā vienu lūpu kaktiņu. — Bet, zini, ja tu pats bumbas dēļ būtu zaudējis roku vai kāju, tas amerikānis maksātu vēl vairāk. Vainas nauda. Varbūt nosaitēsim tev kāju vai kaut ko citu?

Es piecēlos un iestūmu Sūkdiaju būrī.

Kems piecēlās, lai dotos prom. Viņš uzsita man pa plecu. — Vari neteikt, — viņš sacīja, — tu neesi tāds čalis.

*  ^

Tonakt gulēju uz matrača un raudzījos pa augsto logu. Debesis bija satumsušas. Negribēju slēgt gaismu. Negribēju, ka kāds redz naudu, ko turu rokā. Tikai Kems zināja par to, un es biju drošs, ka viņš neteiks. Mamma viņu apturētu, ja atklātu viņa jauno naudas pelnīšanas shēmu.

Nevarēju paslēpt naudu zem gultas vai glabāt to pie sevis. Es atvēru mazo skapīti un izņēmu tukšo medus bundžu. Noņēmu vāku un iebāzu iekšā banknotes. Tad pakāpos uz galda un pastiepos, lai iebāztu bundžu starp ķieģeļiem un šīfera jumta metāla sijām. No lejas to nevarēja

redzēt. Lai to atrastu, vajadzētu pārmeklēt istabu. Pagaidām tā bija drošākā vieta.

Atgūlos un vēroju augošo pusmēnesi. Un manī modās cerība. Es gribēju tam ticēt Sūkdiaja un sevis dēļ. Gribēju ticēt, ka patiešām pastāv iespēja mums abiem atgriezties mājās.

22. nodaļa

Slaucīju pagalmu, kad lāču fermā iebrāzās ģenerāļa Cena mašīna. Viņš izkāpa un nobraucīja bikšu ieloces.

—   Esmu ieradies pēc papildu žults.

Paskatījos apkārt, cerēdams, ka uzradīsies Doktors.

—   Doktors vēl nav ieradies, bet es jums varu atnest žulti no kabineta.

Ģenerālis Čens mani nopētīja. Viņš paskatījās pulkstenī. — Cikos viņš ieradīsies?

—  Drīz, — es atbildēju, — drīz.

Priekšpusdienas saule dedzināja. Pār ģenerāļa Cena

seju tecēja sviedru lāses.

—   Vai vēlaties uzgaidīt kabinetā? — piedāvāju.

Ģenerālis Čens novērsās. — Es pagaidīšu mašīnā.

Šoferis atvēra mašīnas durvis, un man sejā iesitās ledusauksta gaisa dvesma. Redzēju iekšā sēžam vēl divus cilvēkus — meiteni un puisi, kuri abi bija vecāki par mani. Ģenerālis Čens iekāpa mašīnā, un šoferis aizvēra durvis.

Devos atpakaļ uz lāču kūti. Iztīrīju zem krātiņiem un apšļācu lāčus ar ūdeni. Es nebiju viņus barojis, jo Doktors sacīja, ka tie saražo vairāk žults, ja tiek badināti.

Man riebās šie brīži, apziņa, ka Doktors drīz ieradīsies. Jutu, kā mani pārņem bailes. Jutu bailes lāču soļošanā un nemierā. Soļoju līdz ar viņiem uz priekšu un atpakaļ pa centrālo eju un skaitīju kanalizācijas restes. Viens, divi, trīs, četri… pagrieziens… viens, divi, trīs, četri… pagrieziens. Lāči mani vēroja. Sūkdiajs izbāza ķepu caur restēm un centās mani iepliķēt.

Viens, divi, trīs, četri…

Pagrieziens.

Viens, divi…

—  Sveiks!

Paskatījos augšup. Nebiju dzirdējis nevienu ienākam kūti. Atvērto durvju spozmē iezīmējās mašīnā sēdošā puiša un meitenes silueti.

Meitene panāca uz priekšu. — Sveiks. Es esmu Savana.

Es viņu cieši uzlūkoju.

Šķiet, ka viņai bija sešpadsmit, varbūt septiņpadsmit gadu. Viņa bija maza savam vecumam. Arī izkāmējusi. Viņai mugurā bija džinsi un balts T krekls. Viņas galvu apvija zīda šalle, kas nokarājās pār kaklu kā zelta mati. Viņas āda bija rīsu krāsā. Ja tā bija ģenerāļa Čena meita, tad tā bija taisnība. Viņa bija skaista. „Pārāk skaista,” teiktu

mana mamma. Varbūt viņa bija slima, jo gari to ieraudzīja no debesīm un vēlējās atpakaļ.

Viņa paspēra soli pretim man. — Vai mēs varētu apskatīt lāčus?

Paskatījos apkārt. Ģenerāli Čenu nemanīju. Šķiet, viņš gaidīja mašīnā.

Arī puisis ienāca kūtī. Viņš izskatījās nedaudz vecāks par Savanu. Arī viņam mugurā bija džinsi un ādas jaka. Viņa tumšie mati bija saslieti asās adatās. Viņš atgrūda saulesbrilles un palūkojās apkārt.

—  Šis ir mans draugs, Talins, — Savana sacīja.

Talins uz mani neskatījās. Viņš sarauca degunu un pagriezās pret Savanu. — Tu taču nedomā to darīt?

Savana pagriezās pret mani un pasmaidīja. — Vai varam? — viņa jautāja. — Vai varam apskatīt lāčus?

Es pamāju. — Taču uzmanieties no viņa, — norādīju uz Kodēju. — Nebāziet rokas caur restēm.

Vēroju, kā Savana un Talins aiziet pa eju. Talins visu laiku uzraudzīja savas kurpes, paceldams kājas, lai redzētu, vai pie spoži balto kedu zolēm nav pieķepuši netīrumi. Viņš sarauca degunu un ieskatījās pulkstenī. — Cik ilgi mums jāgaida?

Savana apstājās pie Lāču Mammas dēla krātiņa un pagriezās pret mani. — Tēvam ir mazs zoodārzs, — viņa sacīja. — Viņš glābj pamestus meža dzīvnieku mazuļus. Mums ir putni un giboni, un briedis, pat zeltainais kaķis. — Viņa pasmaidīja. — Taču Žans Pols joprojām ir mans mīlulis.

—   Žans Pols? — es jautāju.

—   Žans Pols ir vecs, vecs tīģeris. Viņam nav zobu. — Savana vēroja Lāču Mammas dēlu šūpojamies no vieniem

sāniem uz otriem. — Žanam Polam patīk soļot turpu šurpu pa nožogojumu. Turpu šurpu. Turpu šurpu. Viņš tik cītīgi soļo, ka pēdas izveidojušas zemē dziļas tranšejas.

Talins attālinājās no mums, ieskatīdamies krātiņos.

—   Man vienmēr ir bijis žēl Žana Pola, — Savana sacīja. — Man vienmēr ir licies, ka viņš alkst brīvības. — Viņa pasmaidīja un paskatījās uz mani. — Taču, vai zini, kādu dienu dārznieks atstāja krātiņa durvis plaši, plaši vaļā, un viņš pat nemēģināja aizbēgt. Viņš turpināja soļot turpu šurpu gar atvērtām durvīm. — Viņa iesmējās. — Tēvs teic, ka Žanam Polam patīk brīvības ideja, bet viņš ir pārāk nobijies, lai to īstenotu. Ir viegli dzīvot, ja tiec barots un dzirdīts krātiņā.

Es tikai raudzījos uz Lāču Mammas dēlu, kas šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

—   Kā tev šķiet? — viņa man jautāja. — Vai viņš vēlas būt brīvs?

Es paraustīju plecus. — Varbūt viņš nezina, kur rast brīvību.

Savana pagriezās un paskatījās uz mani. Viņa pavēra muti, it kā grasītos ko teikt, bet atgriezās atpakaļ pie lāčiem. Viņa gāja gar būriem, paiedama garām Džemam un Džepam, un nonāca pie Kodēja. — Kā tu viņus nogādā āra nožogojumos?

—   Ko jūs ar to domājat? — es jautāju.

—  Kur viņi var izstaipīties un rotaļāties? Mums ir saules lācis, un viņam ir dārzs un dīķis, kur mazgāties.

Es raudzījos uz Kodēju, kas bija piespiedies restēm.

—  Tas ir viss, — es atbildēju. — Te viņi tup.

Savana pagriezās pret mani, acis plati iepletusi. — Visu laiku?

—  Visu laiku, — es apstiprināju.

Savana blenza uz lāču rindu. — Nebiju domājusi, ka tas būs tā.

Gāju tālāk, un viņa sekoja man uz Sūkdiaja būri. Viņš ošņāja gaisu un izstiepa ķepas caur restēm.

Talins stāvēja, lūkodamies krātiņā un uzmanīdamies, lai jaka nesaskartos ar restēm.

Savanas sejā parādījās plats smaids. — Šis vēl ir mazulis.

—  Viņam ir pieci mēneši, — es precizēju.

Savana iebāza roku un pakasīja viņu aiz auss. — Skaties, Talin, šis ir ļoti draudzīgs.

Talins nostājās starp mums. Viņš nopētīja mani no galvas līdz papēžiem. — Dzirdēju, ka pagājušo nedēļu pilsētā pie Filipas kafejnīcas bija divi puikas ar dejojošu lācēnu. Tas dejoja falangiem.

Mana mute izkalta. Cieši lūkojos uz metāla restēm, ar pirkstu dzenādams sarkanu rūsu.

Talins pieliecās tuvāk. — Tas taču nebūsi tu, ko?

Mana elpa kļuva īsa un sekla. — Šie ir žults lāči, — es sacīju, — nevis dejotāji.

Savana vēroja Talinu un mani. Viņa iesmējās un iebikstīja viņam sānos. — Talin, tev taču patīk dejot. Varbūt pievienojies viņiem.

Talins sarauca dusmīgu seju un uzlika uz acīm saulesbrilles. Neredzēju, vai viņš skatās uz mani. Varbūt tieši to viņš gribēja. — Skat, Savana, — viņš ierunājās, — tavs tēvs nāk šurp.

Savana paskatījās man garām un ieraudzīja tuvojamies savu tēvu, Asangu un Doktoru.

Lāču Mammas dēls kauca un iespiedās būra vistālākajā galā. Pārējie lāči kunkstēja un stumdījās.

Savana satvēra manu roku. — Kā viņu sauc? — viņa jautāja.

Es pagriezos pret viņu. — Ko tad?

—   Lācēnu! Kā viņu sauc?

—  Sūkdiajs, — es atbildēju.

Savana iebāza roku un pārlaida pirkstus pār Sūkdiaja muguru. Redzēju, kā viņas acis no kailajām būra restēm pievēršas cietajai betona grīdai. Viņa sabužināja mīkstāko spalvu aiz viņa ausīm un noliecās cieši līdzās. — Sūkdiaj, — viņa čukstēja, — es tev vēlu visu iespējamo laimi!

*  * *

Pēc tam kad Savana, viņas tēvs un draugs bija aizbraukuši, izslaucīju pagalmu. Ģenerālis Čens vēlējās Savanai iegādāties svaigu žulti. Dzirdēju viņu Doktoram sakām, ka Savanai atkal kļūst slikti. Ārsti bija pagatavojuši īpašu pastu no augiem un laima sulas, kas jāsajauc ar žulti. Ārsti teica, ka žults jādzer tikko no lāča.

Slaucīju turpu šurpu gar lielajiem atvērtajiem vārtiem. Turpu šurpu. Turpu šurpu. Ikreiz, kad devos garām vārtiem, iedomājos par Žanu Polu. Viņš izvēlējās nesekot brīvībai. Kādēļ? Vai viņš baidījās? Vai brīvība ir tikai ideja, doma, sajūta? Varbūt viņš nemaz nezināja, kas ir brīvība. Biju drošs, ka Kodējs to zina. Kodējs savās domās soļoja pa kalniem. Viņa acīs cieši kvēloja tumši meži. Bet kā ar Lāču Mammas dēlu, kas piedzima aiz restēm? Vai brīvība ir tikai savāds, spēcīgs iekšējs nemiers? Es domāju par mežacūkām un briežiem, un to, kā mūsu senči tos bija notvēruši un selekcijas ceļā izdzēsuši brīvību no tiem. Ciema cūkas un bifeļi nevēlējās bēgt. Krātiņi un aploki kļuva tiem

par patvērumu. Varbūt tā varēja notikt arī ar cilvēkiem. Varbūt, teikdams, ka esam pārdevuši savu brīvību, vectēvs runāja tieši par to.

Prātoju, ka man drīz vajadzētu mukt, pirms arī es neesmu aizmirsis.

23. nodaļa

Pagāja vēl viens mēnesis, mēs ar Kemu bijām izstrādājuši kārtību. Agri no rīta devāmies prom ar Sūkdiaju un mināmies uz izvēlēto vietu. Tās mēs nemitīgi mainījām, ja nu Savanas draugs mūs pamanītu. Filipas kafejnīca vienmēr bija visienesīgākā. Tūristiem labpatika ēst bāros un ātrajās ēstuvēs un vērot mūsu uzstāšanos skvērā pāri ceļam.

Iemācīju Sūkdiajam arī jaunus trikus. Kems pierunāja mani ieģērbt Sūkdiaju drēbēs. Man tas riebās, bet, šķiet, ka tūristiem patika. Kems nopirka sieviešu kleitu un šalli, lai pārģērbtu Sūkdiaju. Sūkdiajs pat ļāva man uzlikt viņam saulesbrilles. Viņš izstiepa lūpas un mēli un mēģināja paķert man no rokas zemesriekstus.

—    Labi, — Kems sacīja. — Šodien iesim uz Filipas kafejnīcu. Tur ir festivāls, un pilsētas centrā būs daudz cilvēku.

Skrēju viņam līdzās. Pēdējā mēneša laikā Sūkdiajs bija krietni paaudzies. Tagad viņš bija gandrīz sešus mēnešus vecs un atklājis, ka var izmantot savu svaru, lai mani stumdītu. Diez, cik ilgi vēl mēs varēsim viņu vest uz pilsētu.

Kems apstājās ieliņā aiz Filipas kafejnīcas. Madame Filipa mūs ieraudzīja un iznesa tikko no krāsns izņemtus siltus, lipīgus šokolādes un mandeļu kruasānus.

Caur koka redelēm viņa iebāza bagetes garozu Sūkdiajam. — Šodien esat ieradušies pie mums?

Kems pasmaidīja. — Šī ir mūsu mīļākā vieta.

Madame Filipa atspiedās pret sienu un aizdedza cigareti. Viņa bija veca kā pasaule. Viņai bija balti mati, acis atstatus viena no otras un falanga lielais deguns. Mugurā vienmēr garas, košas kleitas, zīda šalles un lūpas uzkrāsotas spilgti sarkanas. Kems sacīja, ka viņas vecaistēvs bijis franču diplomāts un viņa sevi uzskatot par francūzieti. Dažkārt viņa visu dienu runāja tikai franciski. Šī diena bija izņēmums.

—    Jums vajadzētu te nākt katru dienu, — viņa sacīja. — Runas izplatās. Falangi grib redzēt madame Filipas dejojošo lāci.

Kems nokoda vēl vienu gabalu kruasāna. — Pagaidiet, līdz redzēsiet mūsu jauno šovu. — Viņš plati pasmaidīja un iebikstīja man. — Nu, Tem, pastāsti viņai.

Papurināju galvu un izķeksēju no kruasāna mandeles.

Kems pieliecās viņai tuvāk. — Šodien jūs pirmo reizi redzēsiet franču madāmu pie bāra letes!

Madame Filipa ievilka dziļi krūtis un pa nāsīm vienmērīgi izpūta dūmus. — Ak, tā?

Kems pamāja. — Skatieties, tas ir lācim. — Viņš atvēra plecu somu. — Varbūt varam mūsu franču madāmai palienēt galdu un krēslu?

Madame Filipa ielūkojās somā, atmeta galvu un iesmējās. — Nevaru sagaidīt, kad šito ieraudzīšu.

Mēs ar Kemu gaidījām, kad laukumā sanāks vairāk tūristu. Nopirku Sūkdiajam paciņu ar saldētu apelsīnu sulu, noplēsu iepakojumu un ļāvu viņam laizīt cukurotā ledus gabalu. Lācis turēja to ķepās, laizīja un grauza ledu ar priekšzobiem.

—   Skat, — Kems izsaucās. — Tūristu autobuss.

Viņš paķēra no kafejnīcas plastmasas galdu un krēslu, un mēs izvadījām Sūkdiaju caur transportlīdzekļiem. Cieši turēju viņa kaklasiksnu, taču viņš tik un tā gribēja mani aizvilkt atpakaļ uz Filipas kafejnīcu, kur smaržoja pēc cukura un maizes.

Falangi līda ārā no autobusa un ieplūda laukumā. Daži sāka bildēt templi, bet citi rādīja uz Sūkdiaju.

Kems novietoja galdu un krēslu laukuma vidū un uz zemes nolika brāļa kompaktdisku atskaņotāju. Gaisu ap mums piepildīja franču salonu mūzika, kurā skanēja svešādi instrumenti un sievietes balss.

—   Viņa izklausās pēc aizžņaugtas vistas, — es sacīju.

Kems pieliecās pie manis. — Tā ir Fdīte Pjafa, slavena

francūziete, madame Filipas mīļākā dziedātāja.

Falangi sastājās pusaplī ap mums. Sasitu plaukstas, lai Sūkdiajs pieceltos. Viņš, priekšķepas vicinādams, atkāpās uz pakaļkājām, bet es atvēru plecu somu un izliku uz zemes drēbes.

Sūkdiajs nometās uz priekšķepām, lai apošņātu drēbes un katru no tām atnesa man. Ik reizi es viņu apbalvoju ar karamelizētiem zemesriekstiem. Mēs viņam nedevām ēst, lai viņš labprātāk veiktu trikus. Aptinu ap viņu visus drēbju gabalus: kleitu, šalli un lielo platmali. Viņš ļāva tās uzģērbt, sakrokodams ap kaklu šalli. Viņš pat ar muti pārvilka to pār galvu.

Man riebās viņu šādi ģērbt. Tā bija Kema ideja. Viņš teica, ka Vienacainā lāču vīra lācis bija tērpts kā karalis, kad lāču vīrs tam lika dancot meldiņa pavadībā.

Ar acs kaktiņu pamanīju, ka sarodas vēl ļaudis, ne tikai falangi, bet arī vietējie. Visi gribēja redzēt, ko lācis spēj.

—   Op, — es sacīju, kad Sūkdiajs bija pilnīgi apģērbts plandošajā kleitā un lielajā platmalē. Cilvēki smējās un fotografēja, bet Kems tos apstaigāja, iekasēdams naudu cepurē. Centos nepievērst tiem uzmanību, mēģināju koncentrēties uz triku. Sūkdiajs sekoja man pie galdiņa un krēsla. Uzsitu pa krēslu, lai viņš uzkāptu uz tā. Viņš uzkāpa, bet krēsls apgāzās un Sūkdiajs apmeta kūleni, kleitas mala uzlidoja gaisā, atsegdama viņa pakaļgalu. Viņš pakasīja dibenu, un cilvēki skaļi smējās un plaukšķināja. Šķita, ka Sūkdiaju tas neuztrauc. Noliku krēslu vietā, un viņš uzkāpa atkal, ošņādams manā plaukstā pēc zemesriekstiem. Tā viņš tur sēdēja — labi ģērbts franču lācis. Franču lācene.

Turpināju ar izrādes otro cēlienu un uzklāju galdautu. Sūkdiajs ar ķepu pliķēja galdautu un kauca, un cilvēki atkal smējās. Ļāvu viņam apēst zemesriekstu man no rokas, tad uzliku uz galda plastmasas pudeli un izlikos, ka pieleju glāzi, bet Sūkdiajs paķēra to no manis un turēja kā piena pudeli, ko devu viņam mazam esot. Viņš kāri laka saldo apelsīnu sulu, kas bija pudelē.

Cilvēki sita plaukstas un gavilēja. Dzirdēju Kemu saucam tos uz fotografēšanos. Daži nofotografējās, un daudzi iemeta cepurē vēl naudu. Sūkdiajam jau kļuva garlaicīgi, jo ēdiena vairs nebija. Redzēju, ka viņš cenšas noraut drēbes. Viņš parāva kleitu, un es dzirdēju to plīstam.

Kems man iebikstīja. — Skat, vēl viens autobuss. Mēs šodien būsim bagāti.

—   Nē, — es iebildu. — Viņš ir gana strādājis. Es novilku Sūkdiajam drēbes, un viņš mēģināja ar nagiem no manas kabatas izķeksēt papīra paciņu ar riekstiem.

—   Tikai vēl vienu reizi, — Kems dīca.

—   Nē, šodien viņam ir gana.

Kems paķēra cepuri un veltīja man dusmīgu skatienu, bet es paņēmu Sūkdiaju aiz kaklasiksnas un pārvedu pāri ielai.

Madame Filipa māja mums. — Palieciet, — viņa sauca.

—   Klienti grib vēl.

Neapstādamies gāju pa ielu uz mūsu riteni un ratiem. Paskatījos atpakaļ un redzēju, ka Kems noliek vietā galdu un krēslus un sarunājas ar madame Filipu. Iestūmu Sūkdiaju piekabē, izbērdams karamelizētos riekstus, lai viņu ievilinātu. Un paslēpu galvu viņa mīkstajā spalvā.

Sūkdiajs bikstīja manu roku un ošņāja matus.

Es aizvēru pārsegu, kad pār kasti pārslīdēja ēna.

—   Kem… — es iesaucos.

Es pagriezos.

Taču tas nebija Kems.

Tas bija kāds cits.

Es paliku gandrīz mēms.

—   Ko tu šeit dari?

24. nodaļa

—  Noj!

Nojs raudzījās uz mani. Viņš likās garāks, nekā bija palicis atmiņā. Baltā T kreklā, izbalojušos džinsos un kedās viņš izskatījās tik citāds.

—  Noj, ko tu šeit dari?

Nojs apgāja apkārt piekabei. — Tad, lūk, ar ko tu tagad nodarbojies.

—  Ne jau tikai ar to.

Nojs atspiedās pret velosipēda sēdekli. Viņš sakrustoja rokas un dusmīgi raudzījās manī. — Esi pārsteigts mani redzēt, ko?

Paspēru viņam soli pretī. — Noj! — Es pasmaidīju un izstiepu rokas. — Es tikai necerēju tevi te sastapt.

Nojs nospļāvās. — Es arī ne. Pēc pēdējām ziņām, tu biji Taizemē.

—  Ko? — es izsaucos.

—   Taizemē, — Nojs atkārtoja. — Kad netika saņemta nauda, mums pateica, ka esi pametis darbu un aiztinies uz Taizemi.

Man kļuva slikti. — Nauda netika saņemta?

Nojs vēroja mani samiegtām acīm. — Neizliecies, ka nezini.

—   Noj! — es gandrīz vai kliedzu uz viņu. — Ko tu ar to gribi teikt?

Nojs piecēlās un apgāja man apkārt. — Tava mamma saņēma vienu maksājumu, un tad mums pateica, ka esi prom.

—                 Vienu maksājumu? — Es piespiedu galvu kastei.

—   Esi pārliecināts?

—   Viņai nav klājies viegli, Tem. Nevienam no mums.

Paskatījos uz Noju, bet viņa sēja bija akmens cieta.

—  Tu mūs atstāji, Tem, — viņš sacīja. Viņš bija sadrūmis. Viņš atkal izskatījās kā zēns. — Tu atstāji mani.

—   Man nebija izvēles, Noj, — tagad es kliedzu. — Bet es neesmu pārstājis strādāt. Esmu tajā pašā fermā. Lāču fermā. Mans boss, Doktors, apgalvoja, ka sūta naudu uz mājām.

Nojs pagriezās, izdzirdējis lūztam koku, kad Sūkdiajs mēģināja izrāpties ārā.

Es atkārtoju, beidzot aptverdams patiesību. — Doktors teica, ka sūta naudu uz mājām.

—  Tem?

Es pagriezos. Man aiz muguras stāvēja Kems, ar kruasānu maisu vienā un naudas pilnu cepuri otrā rokā.

Viņš uzlūkoja mani un Noju.

—  Šis ir Nojs, — es sacīju. — Draugs no mājām.

Nojs atbildēja ar niknu skatienu.

Mēs nemaz neatgādinājām vecus draugus.

Kems satvēra cepuri ciešāk.

—   Noj, tev man jātic. Es strādāju katru dienu. Katru dienu. — Es pagriezos pret Kemu. — Pasaki viņam, Kem.

Kems soli atkāpās.

Es paķēru cepuri, pirms viņš spēja mani apturēt, un atvēru to Noja acu priekšā. — Skaties! — es teicu. — Skaties! — Cepuri pildīja banknošu kaudze un lejup vilka monētas.

Nojs iepleta acis.

—  To es vedīšu uz mājām mammai, Mejai un Sulī. Nojs sarauca pieri.

—                 Viņām viss kārtībā? — Es rāvu viņu aiz rokas.

—   Saki, vai viņām viss kārtībā?

Nojs izrāvās. — Viņām viss kārtībā. Mejai paveicās. Viņa pārcieta slimību.

—   Kādu slimību?

Noja lūpu kaktiņi nošļuka. — Drīz pēc tam, kad aizbrauci, lieti atnesa slimību.

Es klusēju. Vējš aizpūta plastmasas maisiņu. Tas aizvirpuļoja pa ielas malu.

—    Četri nomira, — Nojs stāstīja. — Tostarp mans

tēvs.

—   Tavs tēvs? Noj, man ļoti žēl. — Es gribēju viņu apskaut, bet Nojs tikai nikni blenza. — Kurš tagad ir mūsu virsaitis? — jautāju.

Nojs iesprauslājās. — Mans brālis. Ko tad tu domāji? Tēva kuilis tiktu labāk galā.

—   Tem, — Kems iedunkāja man ribās. — Mums jādodas. Redzi, Sūkdiajs kļūst nemierīgs?

Kamēr sarunājāmies, Sūkdiajs bija atbrīvojies no vienas koka kastes.

Es turēju naudu Nojam pie deguna. — Brauc kopā ar mani uz ciemu. Brauc man līdzi, un mēs aizvedīsim šo naudu. Man ir vēl. Man ir vēl nauda, ko aizvest.

Kems paķēra naudas cepuri un iebāza to plecu somā. Viņš pārmeta kāju pār velosipēdu un pagrieza pedāli, gatavs doties. — Nāc, Tem!

Apsēdos aizmugurē un ar rokām aptvēru viņa vidukli.

Pagriezos pret Noju. — Kā es tevi atradīšu?

Nojs atkāpās.

—   Kur tu uzturies? — es saucu.

—   Pie draugiem, — viņš atbildēja.

—   Kādiem draugiem?

—   Man te, pilsētā, ir draugi, — Nojs attrauca, — es pie viņiem strādāju.

Kems sāka mīties, un velosipēds sasvērās uz priekšu.

—  Sameklē mani, — es saucu. — Atnāc uz “Sona motoriem” un sameklē mani.

Kems izminās spožas saules pielietajā ielā. Es atskatījos, bet Noju neredzēju. Viņš bija paslēpies no manis, paslēpies dziļi mazās ieliņas ēnās.

*  * *

Kājas sakrustojis, sēdēju uz lāču kūts vēsā betona. Sūkdiajs bija izstiepies savā būri. No viņa kažoka, kur biju to apšļācis no šļūtenes, pilēja ūdens.

Kems nolika uz grīdas, mums pa vidu, cepuri ar naudu.

—   Izskatās, ka tas ir vairāk nekā jebkad esam nopelnījuši, — sacīju.

Kems izbēra naudu uz grīdas, un monētas nošķindēja uz betona.

—     Tavu draugu ļoti ieinteresēja nauda, — Kems sacīja.

—   Viņš krāj ģimenei.

Kems paraustīja plecus. — To viņš neteica.

Pikti paskatījos uz viņu. — Viņam tas nebija jāsaka. Viņš sapelnīs naudu un vedīs to mājās.

Kems sāka skaitīt naudu divās kaudzēs.

—  Vai viņš teica, ko šeit dara un kur uzturas?

—    Nē, — es atbildēju. Man bija karsti un smacīgi. Kema jautājumi kā skudras rāpoja pa manu ādu. — Kādēļ lai viņš teiktu?

Kems pārtrauca skaitīšanu.

—    Paklau, Tem, — viņš nopūtās. — Pilsētā notiek sliktas lietas. Arī slikti cilvēki. Daži ļaudis, kas te ierodas, pazūd. Viņi pazaudē paši sevi.

—   Nojs nav tāds, — es iebildu, — viņš ir mans draugs. Viņš ir mana ģimene.

Kems atsāka skaitīšanu. Es raudzījos uz naudu, kas auga kaudzēs mūsu priekšā. Lāči ošņājās. Augstu gaisā pret skārda jumtu sitās vientuļš putns, kurš centās atrast izeju.

—    Deviņdesmit seši dolāri, — viņš sacīja, noskaitīdams dažas pēdējās banknotes. — Ar to mēs kļūsim bagāti.

—  Doktors man meloja, — es sacīju.

Kems turpināja skaitīt. — Ja būtu ilgāk palikuši Filipas kafejnīcā, būtu varējuši nopelnīt divtik.

—   Viņš meloja, — es atkārtoju. — Viņš teica, ka sūta naudu uz mājām, taču viņš meloja.

Kems nopūtās, atgāzās sēdus un paskatījās uz mani.

—   Un ko tu darīsi šajā sakarā?

Izlaidu pirkstus caur matiem un raudzījos griestos. Putns atkal un atkal metās jumtā. Es vēlējos, kaut tas atrastu izeju. Es neko neteicu. Zināju, ka nevaru neko pateikt vai izdarīt, lai Doktors atdotu naudu, ko ir man parādā.

Bet es zināju, ko darīšu. Es aizdabūšu Sūkdiaju prom no šejienes. Taču vispirms man vajadzēja izdarīt ko citu, kaut ko, kur man vajadzēja Kema palīdzību.

—   Man jāaizved šī nauda uz mājām, — es sacīju.

Kems pamāja un pastūma vienu kaudzi uz manu

pusi.

—   Naudu, kas man ir, es vedīšu mammai.

Kems ielika savu daļu atpakaļ cepurē.

—    Es varētu braukt nākamajā nedēļas nogalē, — es sacīju. — Varētu piektdien izbraukt ar kuģīti un atgriezties svētdien. Divas dienas. Viss. Doktors nemaz neuzzinās.

Kems ņēmās ap cepures malu.

—   Bet nebūs neviena, kas baro lāčus, — es sacīju. Kems piecēlās, lai dotos prom.

—   Kem? — es ierunājos.

Kems paskatījās uz mani. — Labi, Tem. Tikai šoreiz. Tikai šo vienu reizi es lāčus pabarošu.

—  Tiešām? Tu to izdarīsi?

—   Tikai ēdiens un ūdens, — viņš sacīja. — Es viņus nemazgāšu.

—   Paldies, Kem! — es sacīju. Gribēju viņu apkampt.

—   Paldies!

Kems iedeva man manu daļu, un mēs abi noskaitījām dažus dolārus Sūkdiaja našķiem.

Kems noskaitīja papildu banknotes Sūkdiajam. — Noliec vēl viņam, — viņš sacīja. — Viņam vajag algas pielikumu.

—  Algas pielikumu?

—  Vai tad neredzēji, kā šodien falangiem gāja pie sirds mūsu lāču dāma?

Es iesmējos. Kaut arī man nepatika redzēt Sūkdiaju saģērbtu, viņš pievilināja pūli. Cilvēki bija stāvā sajūsmā.

—  Tātad, — Kems sacīja, — viņam vajag aksesuārus… rokas somiņu, kaklarotu. Varbūt lūpu krāsu!

—  Lūpu krāsu?

—  Kā tad, — Kems noteica, viltīgi smīnot. — Padomā par naudu. Dolārs par foto ar lāci. Desmit dolāri par buču.

25. nodaļa

Visu nedēļu lidinājos kā pa mākoņiem. Es tik ļoti gribēju doties mājās, redzēt mammu, apraudzīt ģimeni. Nopirku vēl zīdu mammai un pa kleitai Mejai un Sulī. Pārējo naudu iebāzu medus bundžā un noglabāju augstu spraugā starp jumta šīferi un sienu. Bundža bija pilna ar naudu. Nekad vēl nebiju tik daudz nopelnījis. Par to varēja mammai nopirkt rīsus un vistas, varbūt pat bifeli. Es nepajautāju Nojam, vai mammai vēl pieder piešķirtā māja un zeme. Varbūt, ka varējām pat iegādāties augļukokus un stropus un turēt bites, kā paps vēlējās. Es nezināju, cik atstāt Sūkdiajam, bet skaidrs bija tas, ka mammai nauda ir vairāk vajadzīga. Es atkal sakrāšu, lai nogādātu Sūkdiaju atpakaļ mežā.

—    Kalnu puis! — Doktors sasita plaukstas man deguna priekšā. — Mosties!

Es salecos, nomoda sapni iztraucēts. No šļūtenes, ko turēju rokā, uz grīdas pilēja ūdens. Sāku skalot grīdas, šļākdams ūdeni zem būriem.

—    Te jābūt tīram, kad ieradīsies ģenerālis Čens ar meitu. — Viņš saberzēja plaukstas. — Mani lāči sāk kļūt slaveni kā lāči, kas dziedē visas vainas.

Lai kā man riebās slaukšanas dienas, es priecājos satikt Savanu. Viņa katru nedēļu ieradās kopā ar tēvu, lai dzertu svaigu Kodēja žulti. Viņa mani mudināja mācīties lasīt. Ja palikām divatā, gaidot Kodēja iemigšanu, viņa pat mēģināja mani iemācīt, mērcot pirkstu ūdenī un zīmējot laosiešu rakstuzīmes uz sausā betona. Vēroju, kā tumšie raksti veidojas un zūd, vārdiem karstumā izžūstot. Pat lāči šķita mierīgāki, kad Savana bija šeit.

Dzirdēju pagalmā piestājam ģenerāļa Čena mašīnu un vēroju, kā Doktors atvelk slīdošās durvis. Taču mašīnā nebija ne ģenerāļa, ne Savanas. Šoferis atvēra aizmugures durvis, un pa tām izkāpa Savanas draugs Talins.

Viņš piegāja pie Doktora. — Ģenerāļa Čena meita ir pārāk vārga, lai šodien atbrauktu, — viņš sacīja.

Doktors nopētīja Talina seju. — Lūdzu, nododiet viņa meitai sveicienus no manis.

Talins atbīdīja saulesbrilles uz pieres. — Ģenerālis teica, ka vēlas jūs nākamnedēļ satikt. Viņam nešķiet, ka jūsu lāči būtu tie paši labākie, un viņš plāno meklēt citus.

Doktors, zobus sakodis, pasmaidīja. — Šie ir paši labākie lāči, varu to viņam garantēt.

—  Nu, — Talins sacīja, — ģenerālis Čens nav pārliecināts. Viņš lika man šodien iegādāties svaigu žulti, bet nākamnedēļ vēlas ar jums runāt.

—    Jā, protams, — Doktors noteica, klanīdamies un kāpdamies atpakaļ. — Protams.

Kamēr slaucām Kodēju, Talins uzgaidīja kabinetā. Šodien Doktors pret Kodēju bija skarbāks. Viņš izrāva lāci no krātiņa. Viņš spēcīgi iedūra, lai atrastu žulti, un atstāja viņu ar asiņojošu pušumu. Darbojoties Doktora žokļu muskuļi saspringa un atslāba.

Doktors saskaloja Kodēja žulti stikla pudelē un pacēla to pret gaismu. Tās bija tumši brūnzaļganas nogulsnes ar asins piejaukumu. — Še, Kalnu puis, iedod Talinam. Pasaki, ka tas šodien bez maksas.

Pamāju un paņēmu žulti. Atradu Talinu kabinetā. Viņš bija atgāzies krēslā, un seju rotāja garlaikota izteiksme. Iepildīju pudeles saturu mazās stikla zāļu pudelītēs un iedevu tās viņam.

—   Ģenerālim Čenam, — es sacīju. — Doktors teica, ka šodien bez maksas.

Talins klusēdams paņēma pudelītes.

—  Lūdzu… — es ierunājos, kad viņš jau spēra soli ārā no kabineta.

Viņš pagriezās.

Es raudzījos zemē. — Vai jūs, lūdzu, pasveicināsiet Savanu no manis?

Talins nosprauslojās.

Jutu, ka seja man kvēlo.

—   Savanai ir svarīgākas rūpes nekā klausīties apkopēja laba vēlējumus, — viņš atbildēja.

Noskatījos, kā viņš iekāpj mašīnā un aizbrauc. Mašīna no pagalma izslīdēja uz ceļa un pazuda. Es atskatījos uz Doktoru. Tātad Savana atkal bija slima, un ģenerālis Čens bija neapmierināts. Galu galā Doktora lāči nemaz nebija tik īpaši.

*  * *

Tovakar bija grūti pamest Sūkdiaju, zinot, ka neredzēšu viņu veselas divas dienas. Zinu, ka Kems negribēs viņu laist ārā, tāpēc ļāvu Sūkdiajam ilgāk paspēlēties kūtī. Ļāvu viņam paspēlēt iemīļoto melones futbolu — dzenāt pa kūti lielo ogu. Prātoju, vai varētu paņemt viņu līdzi. Bet diez vai man ļautu uzvest lāci uz kuģīša? Kur es viņu ciemā turētu?

Ielaidu viņu atpakaļ krātiņā un pakasīju aiz auss. — Es atgriezīšos pēc tevis, — es sacīju. — Varbūt atradīšu mums kuģīti uz mežu.

Sūkdiajs turēja manu roku ķepās, it kā klausītos.

Es piespiedu galvu viņējai. — Tā mēs darīsim, Sūkdiaj. Kad atgriezīšos no mājām, es tevi no šejienes aizvedīšu. Mēs aizbēgsim. Es tevi aizvedīšu uz mežu.

—  Tem?

Es pagriezos.

Kūts durvīs stāvēja Kems. — Ar ko tu tur sarunājies?

Es aizvēru Sūkdiaja krātiņu un sacīju: — Ne ar vienu.

Kems pameta skatu pār plecu. — Atnācis tavs draugs, — viņš sacīja, — tas no mājām.

Es pielēcu kājās. — Nojs? Nojs tagad ir te?

Kems sarauca pieri. — Tem, klausies…

—   Nojs ir šeit! — es iesaucos. Paspraucos garām Ķēmam un ieraudzīju Noju laternas gaismā stāvam pie vārtiem.

—  Noj! — es iesaucos un māju.

Pārgāju pār ceļu. Nojs bija atspiedies pret žogu, rokas dziļi kabatās sabāzis, taču viņs smaidīja.

—                Noj! — es iesaucos. Nespēju nolaist acis no viņa.

—  Tu mani atradi.

Nojs pasmaidīja.

—  Tu taču vairs nedusmojies uz mani?

—  Nē, — Nojs atbildēja.

—  Nāc, — es aicināju. Vedu viņu uz savas istabas dzelteno gaismu.

—  Tem! — Kems atkāpās uz mājas pusi. — Tēvs drīz slēgs vārtus. Tavs draugs nevar ilgi palikt.

Nojs pameta skatu apkārt istabai, nopētīdams plāno matraci, zemo galdu un kumodi. — Es domāju, ka tu patiešām esi nozudis. Man neienāca prātā, ka tu visu šo laiku strādāji.

—     Bet man neienāca prātā, ka boss nesūta manu naudu, — es atbildēju.

Nojs soļoja pa istabu, ņemdamies ap atvilktnēm un bakstīdams zem drēbēm un zemesriekstu našķiem uz plauktiem. — Tu droši vien labi nopelni ar dejojošo lāci, — viņš ieminējās.

—  Vairāk nekā labi, — es atbildēju.

Nojs pacēla zīdu saini un izvilka dažus zelta diegus. Viņš klusi iesvilpās. — Tas noteikti dārgi maksāja.

—   Tā gan, — es piekritu. — Es tos vedīšu mammai.

Nojs sarauca pieri. — Tu visu naudu iztērēji zīdos?

—   Nē, — es iesmējos. — Ir vēl. Daudz. Pietiekami, lai nopirktu bifeli.

Nojs nolika zīdus un paskatījās uz mani. — Parādi.

—   Tā ir drošā vietā, — es sacīju. Kaut kas man neļāva viņam pastāstīt, kur glabāju naudu. Es varēju Nojam uzticēties, pazinu viņu kopš mazotnes, taču šī mammai domātā nauda bija tik vērtīga, ka negribēju nevienam rādīt.

Nojs paraustīja plecus un atslīga uz matrača.

Apgūlos viņam līdzās, mēs apgriezāmies uz muguras

un skatījāmies uz pliko spuldzīti, it kā tā būtu mēness, kam agrāk uzticējām savus noslēpumus. — Tu neesi man pastāstījis, ko dari pilsētā, — es sacīju.

—   Es? — pārjautāja Nojs. — Es piegādāju mantas.

—   Kādas mantas?

—  Paciņas… un tamlīdzīgi.

—   Kā labā?

Nojs apsēdās. — Ko tu tik daudz prašņā, Tem?

—  Tu pietiekami nopelni?

Nojs pavilka uz augšu piedurkni, lai parādītu lielu zelta pulksteni. — Redzi, mans boss ir ļoti dāsns. Viņš man to iedeva.

Es aplūkoju pulksteni. Nemācēju noteikt, vai tas ir no īsta zelta, taču tas izskatījās dārgs.

—   Braukšu atpakaļ, — es ierunājos, — uz ciemu.

Nojs pagriezās un paskatījās uz mani. — Tur vairs nav

kā agrāk, — viņš sacīja. — Ieradušies jauni cilvēki no citiem ciemiem. — Viņš sarauca pieri. — Vairs nav kā agrāk.

—    Kas notika ar tavu televizoru? Sanāca paskatīties?

—   Tagad tas ir mana brāļa televizors. — Nojs iesmējās. — Elektrība ir, taču mēs to nevaram atļauties.

Mēs gulējām klusēdami un klausījāmies elektriskās gaismas sanoņā virs galvām un automašīnu skaņās uz ceļa aiz loga.

—   Vai atceries lācēnu? — es jautāju.

Nojs sarauca pieri. — Kādu lācēnu?

—   Lācēnu, ko mēģinājām paņemt no midzeņa. Tas ir viens no lāčiem šajā fermā — dejojošais lācis.

Nojs pagriezās un uzlūkoja mani. — Tiešām? — Un viņš īsi iesmējās. — Mēs visi trīs nonācām pilsētā, lai atrastu laimi.

Pasmaidīju. — Es tev neteicu, bet tonakt biju pārbijies. Domāju, ka lāču māte mani nokaus.

Noja sejā parādījās smaids. — Man ari tā likās.

—   Vai tu ilgojies pēc mūsu vecajām mājām mežā? — jautāju.

Nojs neatbildēja.

—   Vai atceries, kā domājām, ka esam tik lieli un gudri, jo uztaisījām virvju tiltu pār krāčaino upi?

Nojs pamāja. — Mums par to bija baigās nepatikšanas, vai ne? Mamma teica, ka varējām noslīkt.

Es iesmējos. — Pēc tam vecaistēvs man iemācīja siet ciešus mezglus.

Nojs palika rokas pagalvī un raudzījās griestos. Viņš ievilka dziļi krūtīs gaisu un lēnām izelpoja. — Toreiz viss bija tik vienkārši, tiesa? Bija labi. Man nav ne jausmas, kādēļ es to nesapratu.

—   Brauc kopā ar mani, — es sacīju.

Nojs paskatījās uz mani.

—    Brauc kopā ar mani uz ciemu. Es izbraukšu rītausmā ar kuģīti un vedīšu naudu mammai. Es dodos atpakaļ.

Nojs skatījās pulkstenī un grozīja to ap delnas locītavu, vērodams, kā zelta siksna tver gaismu.

—   Noj, — es sacīju, — ciemam esam vajadzīgi mēs abi. Varbūt būs kā vecajos laikos.

Viņš pārvilka piedurkni pār locītavu, paskatījās uz mani un pasmaidīja. — Labi, — viņš sacīja. — Varbūt tev taisnība. Varbūt ir laiks mums abiem atgriezties mājās.

26.   nodaļa

Līdz ar pirmo gaismiņu upē valdīja rosība. Tālumā virs kalniem pacēlās saule, aizsvildama debesis un mezdama tumšas šokolādes ēnas uz zemi. Gar krastu gāja mūki, kuru safrāna krāsas tērpi saplūda ar Mekongā atstaroto rītausmu. Rāmajā gaisā saldā, reibinošā kokteili bija sajaucies kafijas, garšvielu un sandalkoka spēcīgais aromāts.

Pie kuģīšiem jau bija rindas. Mekonga bija piebriedusi no lietus. Upe plūda strauji, uzputodama straumes no dziļas dzelmes. Kems bija brīdinājis, ka reizēm kuģīši uzplūdu laikā nekursē. Cerēju, ka šodien izdosies tikt uz klāja.

Stāvēju upes malā un aizvēru acis. Mūku dziedājumi mani nomierināja. Tie ļāva man ticēt, ka drīz ieraudzīšu mammu, Mēju un Sulī. Cieši turēju plecu somu, ko biju aizņēmies no Kema. Tā bija pilna ar zīdu un diegiem, un dāvanām mājniekiem. Aptaustīju somā ieliktās naudas bundžas cietās malas. Iztēlojos mammas seju, kad viņa ieraudzīs naudu. Domāju par visām lietām, kuras mēs varētu par to nopirkt.

—  Ei, Tem!

Atvēru acis un pagriezos. Man pretī nāca Nojs. Es pasmaidīju un pamāju. Es biju daļēji šaubījies, vai viņš tiešām šodien atnāks. Taču tagad mēs kopā atgriezīsimies, kā tam pienācās būt.

—   Vai nopirki biļetes? — viņš vaicāja.

Es papurināju galvu.

—   Kurš kuģītis? — jautāju. Man tie visi izskatījās vienādi.

—  Nāc, — Nojs mudināja.

Sekoju viņam, spraukdamies gar stendiem un cilvēkiem ar somām un krātiņiem, un pītiem rīsu groziem. Vēders kurkstēja. Es nebiju ēdis un jutu milzīgu izsalkumu. Nojs aprunājās ar vairākiem kuģīšu darbiniekiem. Daži kuģīši jau bija pilni.

—   Tem, — Nojs sacīja, — stāvi šajā rindā, un es nopirkšu biļetes.

Apstājos aiz sievietes, kam rokā bija vistu grozs un velosipēda ritenis.

Nojs izstiepa roku. — Man vajag naudu biļetēm, — viņš sacīja.

Attaisīju plecu somu un izvilku bundžu. — Cik daudz vajadzēs biļetēm? — jautāju.

Nojs paskatījās apkārt.

—   Es paņemšu bundžu, — viņš sacīja.

Es papurināju galvu. — Negribu, ka cilvēki redz, cik daudz tur iekšā. — Izvilku dažas banknotes un iedevu Nojam. — Vajadzētu pietikt.

Nojs paņēma naudu un pazuda pūli. Es stāvēju rindā, piespiedis somu pie krūtīm.

Mūsu kuģītis bija gara laiva ar atvērtu sānu daļu, un tā bija nokrāsota sarkani zaļa. Kuģīša zemais, plakanais jumts atstaroja zeltotās debesis. Es ieraudzīju kapteini — mazu, kaulainu vīreli T kreklā, šortos un naģenē. Viņš ņēmās ap dzinēju. No kuģīša aizmugures plūda biezu, melnu dūmu mākoņi. Cits apkalpes loceklis no laivas uz krastu izstūma garu, plānu dēli un lūdza mūs kāpt uz klāja. Lūkojos pēc Noja un ieraudzīju, ka viņš spraucas šurp. Viņš iespieda man rokā biļeti. — Tā ir turp un atpakaļ ceļam, — viņš sacīja. — Nepazaudē.

Mēs lēni virzījāmies uz priekšu. Redzēju, kā kuģītis mūsu priekšā piepildās ar cilvēkiem. Viens no apkalpes locekļiem pasvieda otram somas un bagāžu, kamēr pasažieri gāja pār plāno dēli. Apkalpes loceklis pārsvieda manu somu, un Nojs pārgāja pāri pirmais. Dēlis šūpojās un locījās zem viņa svara.

Nojs pacēla manu somu un pagriezās pret mani. — Es sameklēšu mums sēdvietu, — viņš uzsauca un pazuda zem kuģīša zemā jumta.

Pārgāju pār plāno dēli, nenovērsdams acis no kājām. Lejā zem manis virmoja Mekongas dzeltenie ūdeņi. Ja nokritīšu, tikšu parauts zem laivām, kas pietauvotas gar krastu. Man nebūs nekādu izredžu. Iekāpu laivā un spraucos caur cilvēkiem, somām un būriem, un kurvjiem. Uzreiz Noju nepamanīju, bet tad ieraudzīju viņu sēžam priekšgalā uz viena no cietajiem sēdekļiem, viņa rokas

droši turēja manu somu. Viņš pamāja, lai pievienojos. Es pārrāpos pār vistu būriem un apsēdos viņam lidzās, paņemdams no viņa somu. Es to piespiedu cieši klāt, sajuzdams medus bundžas cietās malas pret krūtīm.

Paskatījos uz Noju, bet viņš bija sadrūmis un skatījās uz tirgus stendiem un pārdevējiem, kas sarindojušies gar krastu. Viņa kāja sitās pret manējo.

—  Uztraucies? — es jautāju.

Nojs salēcās.

—    Es arī uztraucos, — es runāju, — būs savādi atgriezties.

Viņš paskatījās uz mani, un viņa sejā uz brīdi iezagās smaids. — Nedaudz, — viņš sacīja, — mēs ar brāli nešķīrāmies diez ko draudzīgi.

—   Viņš sapratīs, — es mierināju. — Varu saderēt, ka viņš ilgojas pēc tevis.

Taču Nojs neklausījās. Viņa acis pētīja tirgu. — Esi izsalcis?

—   Mirstu no bada, — es atbildēju.

Nojs pielēca kājās. — Sadabūšu mums ko ēdamu un dzeramu. Ceļš ir tāls.

Novilku viņu atpakaļ. — Kuģītis tūlīt aties.

Nojs izrāvās. — Es nekavēšos. Viņi mani pagaidīs.

Noskatījos, kā viņš dodas atpakaļ pa klāju un šķērso plāno dēli uz krastu. Es viņu pazaudēju pūli. Kuģīša dzinējs iedarbojās. Gaisā pacēlās melnu dūmu mākoņi.

—   Noj! — es kliedzu. Viņu atkal ieraudzīju pie rīsu stenda. Piecēlos un pārliecos pār bortu. — Noj!

Paskatījos uz kuģīša pakaļgalu un ieraudzīju, ka kapteinis paceļ dēli.

—   Noj! — es kliedzu.

Taču Nojs nepirka rīsus. Viņš stāvēja uz ceļa, vicinādams rokas, taču ne manā virzienā. Caur ļaužu pūli izlauzās motocikls un apstājās pie viņa. Braucēja seju slēpa ķiveres aizsargstikls. Nojs pārmeta kāju pār motociklu un ieķērās viņam sānos.

Nojs vienreiz atskatījās. Viņa acis ieurbās manējās, un es nevarēju noteikt, vai tā bija nožēla vai atvadas, taču tajā īsajā mirklī, tajā sekundes simtdaļā, es sapratu.

Es zināju, ka nekad vairs Noju neredzēšu.

Apsēdos un jutu dziļi iekšā briestam nelabumu. Iebāzu roku pēc medus bundžas, taču man pat nevajadzēja skatīties. Es jau zināju, ko atradīšu.

Es atvēru bundžu.

Man pretī raudzījās tukšums.

Nauda.

Visa nauda.

Bija pazudusi.

27 . nodaļa

Kad kuģītis piestāja krastā pilsētiņā, kas atradās vistuvāk ciemam, smidzināja smalks lietus. Pakalni un kalnu kaļķakmens virsotnes, kas pēdējās divas brauciena stundas slējās acu priekšā, tagad bija skatam aizsegtas. Es priecājos, ka līst. Lietus paslēpa arī mani. Es atgriezos bez naudas un raizējos, ko par mani domās mamma un ciemnieki.

Man ierodoties, ciemā valdīja klusums. Nepazīstami bērni stāvēja zem māju pāļiem, vērodami mani lielām acīm. Kāds sirmgalvis bija atspiedies pret spieķi. Arī viņš nebija no mūsu ciema. Prātoju, diez cik daudz jaunpienācēju ir šurp pārcēlušies. Ja nu mans ciems atkal ir

pārvietots? Es šeit jutos kā svešinieks. Suņi rēja, taču nepameta sausās vietiņas zem ēkām. Palūkojos uz virsaiša māju, taču lietus dēļ slēģi bija aizvērti. No Noja brāļa nebija ne miņas.

Dubļi bija glumi un sarkani. Tie spiedās pār manām iešļūcenēm un salīda pirkstu starpās. Bija grūti iet, cenšoties no dubļiem pasargāt somu ar mammas zīdiem.

Tad es viņas ieraudzīju.

—  Sulī! — es iesaucos. — Mēja!

SulI pagriezās. Viņa satvēra Mēju un, muti iepletusi, blenza uz mani.

—   Sulī, tas esmu es, — kliedzu un metos viņai pretī. Viņas ari skrēja man pretī. Es nometos ceļos, apskāvu māsas, un viņas apskāva mani. Mēja piekļāva galvu man pie kakla, un es atkal jutos kā mājās.

—    TEM! — Pa ceļu man pretī, svārkiem plandot, skrēja mamma.

—   Tem! — Viņa nometās dubļos man līdzās, satvēra plaukstās manu seju un piespieda pieri manējai. Viņa ieskatījās dziļi man acis un ļāva asarām ritēt pār seju.

—   Man jau likās, ka esmu tevi zaudējusi.

Uzliku rokas uz viņējām. — Es apsolīju, ka atgriezīšos.

Mamma pārvilka pirkstus pār manu seju un pamāja. Viņa pagriezās pret Mēju un Sulī. Ejiet un pasakiet visiem, ka Tems ir atgriezies. — Nāc, — viņa sacīja. — Mums ir ko svinēt. Mans dēls ir atgriezies mājās.

Mēs ar mammu devāmies uz māju. Jutos atvieglots, kad redzēju, ka viņa varējusi paturēt māju, ko mums piešķīra, kad pārcēlāmies uz šejieni. Manas prombūtnes laikā mamma šķita novecojusi. Seju, kas kādreiz bija gluda, ta

gad izvagoja smalkas grumbas. Ari es jutos vecāks — par gadiem, nevis mēnešiem. Šķita, ka mani un puiku, kas reiz biju, šķir vesela pasaule.

—   Apsēdies, — mamma sacīja. Viņa ņēmās ap mani, meklēdama mīkstu paklāju, uz kā man apsēsties. Viņa aizkūra mazo plīti un uzlika vārīties kastroli ar ūdeni. Istabā bija tumšs, slēģi aizvērti, lai lietus nelītu iekšā. Mamma no groza izvilka zaļumu bunti un sāka tos kapāt uz dēļa. Sajutu piparmētras svaigo aromātu, kas piepildīja gaisu. Man bija tik daudz ko teikt, pārāk daudz. Man sāpēja galva no negulēšanas un nogurdinošā ceļa šurp. Te es biju drošībā. Varēju gulēt un mosties ar apziņu, ka esmu ar ģimeni. Manīju, ka arī mamma to jūt. Viņa ļāva man sēdēt tumsā ar manām domām, kamēr pati kapāja un gatavoja ēdienu. Svaigā laima smarža sajaucās ar piparmētru un koriandru, un sāļo zivs pastētes aromātu. Sona kundzes ēdiens bija labs, bet mammas gatavotais garšoja pēc mājām.

Jutu, ka galva noslīgst un acis aizveras. Dzirdēju ārā uz koka pakāpieniem atskanam soļus. Durvis atvērās, un es pacēlu galvu.

Durvīs stāvēja kāds virs, kura stiegrainais stāvs aizsedza gaismu. — Tem? — viņš ierunājās.

Izberzēju miegu no acīm un uzlūkoju viņu. — Papu?

Vīrs nometās ceļos man līdzās, un tikai tad es varēju skaidri saskatīt viņa seju.

—   Vecotēv? — es izsaucos. Izstiepu roku, lai viņu aptaustītu un pārliecinātos, ka tas ir viņš, ka viņš ir īsts.

—   Ko tu šeit dari?

Vecaistēvs nopētīja manu seju un ierunājās: — Ierados, kad uzzināju par tavu tēvu.

—   Kā tu uzzināji?

—    Viri baļķu iekraušanas punktā pastāstīja, kad tirgojos ar medījumiem. Es atgriezos, lai palīdzētu tavai mātei.

Mamma atvēra slēģus.

—  Skat, — viņa sacīja. — Lietus pārstājis.

Caur lietus atstāto zeltaino miglu atspīdēja blāva saule. Pa durvīm iebrāzās Mēja un Sull.

—  Virsaitis ir ceļā no laukiem, — viņa sacīja.

Mamma pielēja divas krūzes ar karstu ūdeni un

iemeta tajās piparmētru lapas. Es malkoju no savas krūzes un lūkojos garaiņos.

—   Nojs man teica, ka tu neko no tās naudas, ko nopelnīju lāču fermā, neesi saņēmusi, — es ierunājos.

—     Nojs? — vecaistēvs iejautājās. — Tu esi saticis Noju?

Es iekodu lūpā un raudzījos krūzē.

—   Tem, — viņš sacīja. — Šķiet, ka tev ir kas mums stāstāms, un mums vajadzētu to dzirdēt.

Tā nu es viņiem pastāstīju. Visu. Par Kemu un viņa ģimeni, par Doktoru un lāčiem. Arī par ģenerāļa Cena meitu. Viņi smējās, kad pastāstīju par pilsētas lāču dāmu. Pateicu par visu naudu, ko nopelnīju ar Sūkdiaju. Kad nonācu pie daļas par Noju, apklusu. Sacīju, ka mēs satikāmies un ka Nojs grasījās atgriezties kopā ar mani.

—  Taču viņš neatgriezās, — vecaistēvs minēja.

—   Nē, — es apstiprināju.

—   Bet viņš gribēja naudu?

Es paslēpu galvu klēpī. Negribēju, ka viņš no manas sejas noprot patiesību. Negribēju, lai viņi uzzina, ka Nojs ir paņēmis visu naudu, taču vecaistēvs to uzminēja.

Mamma apsēdās man līdzās.

—   Tā nav tava vaina, Tem, — viņa sacīja. — Tu esi šeit. Šobrīd tas ir svarīgākais. Pietiek ar to, ka atvedi pats sevi.

—  Tas tev, — es sacīju. Vismaz nebiju ieradies tukšām rokām.

Mamma atvēra somu. Viņa pārlaida pirkstus pār zīda baķiem sarkanā, zelta un meža zaļā krāsā.

—                  Tie ir brīnumskaisti, Tem, — viņa pasmaidīja.

—    Ar šiem es varēšu daudz pagatavot pārdošanai tūristiem un tirgū.

Iedevu Mejai un Sulī kleitas, un viņas aizskrēja tās pielaikot.

Mamma man atkal ielēja tēju. — Dzer, Tem. Drīz ieradīsies ciemnieki, lai sveiktu tevi ar atgriešanos.

*  * *

Mūsu mājā sapulcējās cilvēki. Sievietes apbrīnoja diegus un audumus, ko biju nopircis mammai. Iestājoties tumsai, vēl vairāki cilvēki atnesa ēdienus un dzērienus, un sanākšana izvērtās par ballīti. Mēs gaidījām, kad ieradīsies Noja brālis, lai varētu veikt Bāsī ceremoniju, kurā ap manām delnām tiks apsieta balta kokvilna, lai manas dvēseles neaizklaiņotu. Patiesībā jutu, ka tās visu laiku ir bijušas man cieši līdzās. Vecaistēvs attaisīja risu šņabja krūku un padeva to pieaugušajiem. Mēja un Sulī pieritinājās pie manis un aizmiga. Mamma no manis neatstājās. Kaut arī nebiju mājās kalnos, jutu, ka esmu mājās starp cilvēkiem, kur ir mana vieta.

Vakara noslēgumā Noja brālis apsēdās man līdzās. Viņa acis no šņabja bija kļuvušas stiklainas. Pamanīju, ka

vecaistēvs mūs vēro. Noja brālis bija tikai trīs gadus vecāks par mani, taču tagad viņš bija virsaitis.

—  Tem, — viņš sacīja. — Vai vecaistēvs teica, ka Nojs mūs pametis?

Paskatījos uz vecotēvu.

Noja brālis ieņēma vēl vienu malku šņabja.

—  Nojs gribēja izsisties pilsētā.

Es blenzu uz savām rokām.

—  Domāju, ka viņš varbūt centās tevi uzmeklēt.

Es pacēlu acis. — Mani?

Noja brālis pamāja. — Viņš gribēja to, kas ir tev. Viņš gribēja būt pats sev saimnieks un strādāt pilsētā. Viņam šeit nekad nebija gana.

—  Es vēlos būt šeit, — es sacīju.

Noja brālis nopūtās. — Nojaprāt, leknākie rīsi aug otrā upes krastā. — Viņš nopētīja manu seju, meklēdams tajā atbildes. — Vai esi viņu redzējis?

—   Neesmu gan, — meloju. Es cieši lūkojos spraugā starp pēdām, uz apaļajiem koka mezgliem un cerēju, ka Noja brālis noticēs maniem meliem. Varbūt viņš par daudz dzēris rīsu šņabja, lai pamanītu, ka meloju.

Viņš nopūtās. — Tad mums jācer, ka viņš tāpat kā tu reiz atgriezīsies.

Iesāņus uzlūkoju Noja brāli. Viņš vairs nebija zēns, kurš kļuvis par virsaiti. Viņš bija zēns, kurš meklēja savu brāli. Taču es cieši apzinājos, ka šis brālis nekad nepārnāks.

28. nodaļa

Pamostoties mani sagaidīja nūdeļu zupa un auksti vakardienas rīsi. Ciema nakts tumsā un klusumā manu dziļo miegu iztraucēja tikai gaiļi un suņi. Vecaistēvs notrausa gar bļodu lipīgos rīsus un nolaizīja pirkstus.

—  Tem, — viņš sacīja, — domāju, ka mums ar tevi šodien jāaiziet uz rīsu lauku.

Paskatījos uz mammu. Es negribēju iet. Negribēju atgriezties vietā, kur nomira paps.

—  Bumbas ir aizvāktas, — mamma sacīja. — Tagad tur ir droši.

— Es zinu, — atbildēju.

Vecaistēvs piecēlās. — Nāc līdzi, Tem. Varbūt nemaz nebūs tik traki.

Sekoju viņam ārā pa durvīm, un mēs devāmies pa ceļu uz kalnu kori, kur atradās apūdeņotie lauki. Sulī un Mēja nāca līdzi. Aiz mājas mamma bija uzrakuši mazu sakņu un zaļumu dārzu. Es redzēju citronzāles stiebrus un tumši zaļo koriandru, un vēl tumšāk zaļo piparmētru.

Cilvēki mūs sveica no mājām un sakņu dārziem.

—   Šeit ir jauni ļaudis, — sacīju.

Vecaistēvs pamāja. — Pēc sērgas mums pievienoja citu ciemu.

—   Vai visi satiek?

—    Lielākoties, — vecaistēvs atbildēja. — Kaut gan Noja brālis un otra ciema virsaitis ne vienmēr ir vienisprātis. Viņu virsaitis ir vecāks, un viņam patīk panākt savu, bet Noja brālis vēl ir jauns. — Vecaistēvs pasmaidīja. — Viņam ir pietiekami laika, lai mācītos.

Apstājos pie ģenerāļa Cena lepni izrādītās skolas pamatiem. Pār betonu stiepās nezāles.

—    Ģenerālis Čens mums apsolīja skolu, — es sacīju.

Vecaistēvs soļoja uz priekšu. — Ģenerālis Čens apsolīja daudz ko.

Es skrēju, lai vecotēvu panāktu.

—    Skolotāja aizbrauca, jo viņai netika maksāts, — viņš sacīja. — Viņa vairs neatgriezās. Kad lūdzām ārstus, vienu atsūtīja, bet divas nedēļas par vēlu. Ģenerālis Čens apsolīja papildu rīsus, bet tie tā arī netika saņemti. No solījumiem nepaēdīsi, Tem.

Mēs turpinājām ceļu klusumā. Taka aizvijās augšup uz garu kalnu grēdu un mūsu apūdeņotajiem laukiem. Debesis bija tumši zilas, bet kalni — izplūdis zaļums.

—   Tev bija taisnība, vecotēv, — es sacīju. — Mums vajadzēja palikt mežos. Kādu dienu mēs atgriezīsimies mājās. Mēs visi. Mēs atgriezīsimies mežos.

Vecaistēvs nopūtās. — Drīz nekāda meža vairs nebūs, Tem.

Apstājos, un viņš pagriezās pret mani.

—   Nebūs meža?

—    Mežizstrādes uzņēmums ir tā izcirtis nogāzes, ka pat nevarēju iedomāties. Tagad tu to vairs nepazītu. Viņi dodas aizvien dziļāk.

—   Bet viņi taču tikai būvēja ceļu, — es sacīju. — Kādēļ viņi izcērt mežu, lai izbūvētu vienu ceļu?

Vecaistēvs paskatījās uz mani. — Tem, koki ir nauda. Tos nocērt un salādē mašīnās uz Vjetnamu, Ķīnu, Ameriku un Eiropu. Redzēju to pats savām acīm. Var gadīties, ka mums nav māju, kur atgriezties.

Cieši raudzījos sarkanajā zemē zem kājām. Nekāda meža? Nekādu māju? Kas notiks ar Sūkdiaju? Kā es viņu nogādāšu mājās? Augstāk kalnos noteikti ir mežs.

—   Nāc, — vecaistēvs mudināja. — Es tev iemācīšu, kā kopt ielejas rīsus. — Viņš pasmaidīja, atsegdams zobus, kas bija palikuši sarkani pēc daudzajiem beteļaugļu košļāšanas gadiem. — Es mācos, bet esmu vecs, vecs vīrs.

Biju baidījies uziet uz kores un ieraudzīt lauku, kur paps nomira. Taču kopš tā laika tas bija tik ļoti mainījies, ka likās pavisam cita vieta. Laukos kuploja rīsi; tur bija daži cilvēki platmalēs, kas slēpa tos no saules. Daži bērni skraidīja līdz ceļiem ūdenī, rokās turēdami bundžas ar vardēm, ko noķēruši vakariņām. Mēja un Sulī aizskrēja tiem pievienoties. Aiz mūsu lauka ieraudzīju kalna pakājē iestādītus augļu kokus.

—  Tie vēl gadu nedos ražu, — vecaistēvs sacīja, — taču pēc diviem vai trim gadiem raža būs branga.

—   Paps domāja, ka turēsim bites, — es sacīju. — Viņš teica, ka turēsim tās zem augļukokiem un vāksim medu, ko pārdosim tirgū.

Vecaistēvs paberzēja zodu, taču neatbildēja.

Paskatījos pār risu lauku un ieraudzīju, ka Mēja un SulI ir nolīkušas pār ūdeni. Ja nu tur vēl ir bumbas? Ja nu kāda palikusi nepamanīta? Es sažņaudzu rokas cieši dūrēs. SulI iemetās ūdeni un izvilka vardi.

Man sejā iezagās smaids. Mēja paņēma vardi un ielika bundžā, un viņas abas turpināja varžu ķeršanu.

*  * *

Tonakt mēs visi — es, mamma, vecaistēvs, Mēja un SulI — sēdējām ārā pie mājas. Mēs ēdām rīsus un salātus, un vardes uz kociņiem. Gaisma lampiņā bija vāra un drīz izdzisa. Mēs sēdējām zem pilnmēness, kas bija tik spožs, ka nakts šķita gandrīz kā diena.

Mamma pastūma man vēl rīsus. — Ēd, Tem. Tu noteikti esi izsalcis.

Es rokās saripināju vēl vienu rīsu piku, taču kakls bija sauss un aizķepis.

—   Man jādodas atpakaļ, — es sacīju. — Man jādodas atpakaļ ar pirmo kuģīti rītausmā.

Mamma pārtrauca ēst.

Vecaistēvs mūs uzlūkoja. — Nevajag, Tem. Doktors ir alkatīgs cilvēks, kurš tev nemaksā. Tev klāsies labāk šeit, kur vari palīdzēt uz lauka.

Mamma pamāja. — Tev tur nekā nav.

Es aizvēru acis un domāju par Sūkdiaju, kas, piespiedis degunu pie restēm, gaida mani. Domāju par to, ka viņš ir iesprostots būri un Doktors viņu izmanto žultij. Domāju par dzīvi, kādas viņam nekad nav bijis. Domāju par viņam doto solījumu.

Noliku rīsus un paskatījos uz mammu.

—   Man nav izvēles, — es sacīju. — Man jāatgriežas.

29.  nodaļa

Bija grūti atstāt mammu un vecotēvu, un māsas, bet palikt nebija iespējams. Mamma dusmojās. Mēja un Suli raudāja un ķērās man klāt, bet vecaistēvs, domāju, saprata. Viņš aizgāja man līdzi uz Mekongu un noskatījās, kā kuģītis ieslīd upē un aizpeld lejup pa straumi. Es viņu vēroju, līdz kuģītis apbrauca līkumu upē. Mūs ieskāva meži un augsti kalni. Meži vēl ir, es sev sacīju. Kaut kā es panākšu, ka Sūkdiajs atgriežas.

Kuģītis tovakar neiebrauca pilsētā. Motors visu laiku stājās, un mēs atgriezāmies pilsētā nākamās dienas rītausmā. Es skrēju pa ielām. Ja Doktors ieradīsies agri, viņš būs nikns, ka manis nav. Paskrēju garām mūkiem, kas

vāca žēlastības dāvanas, un izsteidzos caur tirgus stendu labirintu.

Jutos atvieglots, kad atradu lāču fermas vārtus aizslēgtus. Paķēru no istabas atslēgas, kur biju lūdzis Kemu tās atstāt, un ieslīdēju pa vārtiem, aizvērdams tos aiz sevis. Kūts tumsā lāči kauca un plosījās. Kems teica, ka pabaros lāčus, taču tie nebūs tīrīti kopš aizbraukšanas, un es zināju, ka tur būs nekārtība. Tur neko nevarēja darīt. Es tikai cerēju, ka man izdosies daļu sakopt pirms Doktora ierašanās. Ieslēdzu gaismas un paskatījos apkārt. Kems bija ne tikai pabarojis un padzirdījis lāčus, viņš bija arī uzkopis. Kūts vai laistījās.

Mani ieraudzījis, Sūkdiajs kauca un griezās krātiņā. Viņš ar ķepām spiedās pret restēm, mēģinādams izlīst ārā. Gribēju izlaist viņu laukā un ļaut apmest neprātīgus lokus pa kūti, taču zināju, ka kuru katru brīdi var ienākt Doktors. Pakasīju Sūkdiaja galvu un ausis, un viņš apvēlās, ļaudams man pārlaist rokas pār vēderu. Iebāzu roku kabatā, lai izņemtu mazo papaju, ko mamma bija iedevusi. Es to paglabāju viņam.

Sūkdiajs ošņāja manu roku.

—   Kalnu puis!

Uzgriezu Sūkdiajam muguru un cerēju, ka viņš apēdīs augli, Doktoram nemanot.

Taču Doktoru neinteresēja Sūkdiajs. Viņš pagriezās pret Kodēju un trieca savu metāla stieni gar būri. Kodējs metās pret restēm, rūkdams un vicinādams nagus pret Doktoru.

—   Šodien atbrauks ģenerālis Čens, — Doktors teica.

Nebiju īsti pārliecināts, vai viņš to saka man vai Kodējam.

—   Tāpēc mums jābūt gataviem. — Viņš atkal nošķindināja pa restēm, un Kodējs ierūcās. — Mums jābūt gataviem parādīt, ka mums ir visstiprākais lācis.

Asangs ienāca, nesdams rīsu maisu.

—  Ģenerālis Čens jau ir klāt, — viņš sacīja.

—   Mana meita ir ļoti slima, — dzirdēju ģenerāli sakām.

Doktors paklanījās. — Man ļoti žēl.

Ģenerālis Čens noslaucīja seju mutautiņā. Viņš soļoja apkārt, un viņa seja bija sakarsusi un sasarkusi.

—  Tu sacīji, ka tev ir vislabākā lāču žults.

Doktors pasmaidīja. — Bet, protams.

—  Tad kāpēc? — ģenerālis Čens noskaldīja. — Kāpēc manai meitai kļūst sliktāk?

Doktors atkal pasmaidīja un nolieca galvu, taču es redzēju, kā viņa pirkstu kauliņi nobālēja, kad viņš sažņaudza rokās dzelzs stieni. Viņa acis šaudījās.

—   Mans ārsts ieteica meklēt lāču žulti citur. Viņš apgalvo, ka šie lāči ir veci un ka tu tos pārāk bieži slauc. — Ģenerālis Čens pacēla pret gaismu zāļu pudelīti. — Vai redzi, — viņš sacīja. — Tai nevajadzētu būt tumšai un duļķainai kā šī.

Ar acs kaktiņu pamanīju no mašīnas izkāpjam Savanu. Šoferis palīdzēja viņai izkāpt, un viņa virzījās pār pagalmu. Viņa izskatījās vārgāka nekā agrāk. Ap viņas tievajām kājām vaļīgi plandījās svārki.

—   Lūdzu, sekojiet, — Doktors aicināja. — Redzat! — Viņš nodārdināja stieni gar Kodēja krātiņu. Kodējs ierūcās un satrakojās. — Vai redzat, mums ir visspēcīgākais lācis.

Ģenerālis Čens nosprauslājās. — Šis lācis ir vecs. Tam

nav ne zobu, ne spalvas. Viņš māk tikai rūkt, neko vairāk. Es pazīstu daudzus tādus vīrus, viņi visi ir gļēvuļi.

—  Man ir daudz lāču, — Doktors sacīja. — Varbūt vēlaties pamēģināt citu?

Ģenerāļa Čena acis pievērsās Sūkdiajam. — Kā ar šo?

Mana sirds sāka dauzīties.

—   Viņš ir pārāk jauns, — vārdi izlauzās, pirms spēju tos apturēt.

Ģenerālis pagriezās, lai paskatītos uz mani. Viņš sarauca pieri. — Lāču puika no meža!

Raudzījos grīdā un vēlējos, kaut neko nebūtu teicis. Tātad viņš zināja, kas esmu.

—   Vai šis lācis jau ir slaukts? — ģenerālis Čens jautāja.

Doktors vēroja ģenerāli Cenu un Sūkdiaju, it kā mēģinādams saprast, kas tieši būtu jāsaka. — Šis lācis ir jauns un veselīgs, — viņš ierunājās. — Neviens vēl nav dzēris viņa žulti.

Ģenerālis Čens paberzēja zodu un pamāja. —■ Tad šis būs īstais.

Sūkdiajs bija apēdis papaju un bāza purniņu caur restēm. Man kļuva nelabi. Gribēju aizvest viņu šo pašu brīdi. Gribēju atbultēt krātiņu, paņemt viņu un skriet prom.

—  Teicama izvēle, — Doktors sacīja. — Asang, — viņš uzsauca. — Aizved ģenerāli Čenu uz slaukšanas istabu un sagatavo sūkņus un ultraskaņu. Mēs slauksim mazuli.

Noskatījos, kā ģenerālis Čens aiziet līdzi Asangam un Doktoram uz procedūru telpu. Uzliku rokas uz Sūkdiaja durvju slēdzenes. Varbūt es varētu vienkārši aiziet. Mēs varētu iet šo pašu brīdi un pelnīt naudu ielās. Piespiedu galvu pie restēm, un Sūkdiajs izbāza mēli un nolaizīja man

pieri. Taču es zināju, ka tam nebija jēgas. Doktors mūs atrastu, un es Sūkdiaju vairs neredzētu.

Izdzirdēju Doktora soļus un pagriezos. Viņš tuvojās būrim ar šļirci un metāla stieni rokā. Sagaidīju viņu, atspiedis muguru pret būra durvīm.

—  Šis lācis ir pārāk jauns, — es sacīju. Vārdi izskanēja skaļi un daudz pārliecinošāk, nekā es jutos.

Doktors apstājās šļirci rokā un uzlūkoja mani.

—   Viņš ir pārāk jauns, — es atkārtoju.

Doktors nospļāvās uz grīdas. Viņš pielieca galvu.

—   Pavācies malā, Kalnu puis!

Es izpletu rokas pār restēm. — Nē!

Doktors sažņaudza žokli. Viņa deniņos pulsēja maza artērija. Viņš atskatījās uz aizvērtajām slauktuves durvīm un paspēra soli uz priekšu. — Vācies malā, Kalnu puis!

Es pieķēros būrim un turējos pie tā. Redzēju metāla stieni un tad gaismas. Gaismu eksplozija manā galvā. Sāpju eksplozija, jutu kājas sagrīļojamies, un es nogāzos kā palēninājumā, mana galva krita atpakaļ, atpakaļ un atpakaļ, līdz es jutu to noblīkšķam pret grīdu. Jutu caur matiem tekam siltas asinis. Pēdējais, ko redzēju, bija Doktors, kas stāvēja pār mani, un Savana, kas vēroja, paslēpusies ēnās, un spožas zvaigznes, kas griezās tumsā.

Kad pamodos, ar vienu aci nespēju redzēt. Gulēju garšļaukus uz betona. Ar otru aci saskatīju sarkanu dūmaku. Palūkojos augšup un ieraudzīju, ka Sūkdiaja būra durvis ir plaši vaļā un būris ir tukšs. Mēģināju piecelties no grīdas, bet locekļi negribēja kustēties. Mans ķermenis nemaz nešķita mans. Tas likās smags, nederīgs, nospiests zemē. Pagriezu galvu un ieraudzīju, ka Kodējs mani vēro no sava būra, tumšās acis man pievērsis. Šķita, ka viens otru vēro

jam krietnu brīdi. Gandrīz likās, ka kaut kā varu viņu sajust, ka viņš it kā saka, lai taču ceļos augšā un atkal cīnos. Nekad nepadodies! Nekad! Es dzirdēju viņa elpu izsvilpjam caur degunu. Mēģināju pacelt galvu, bet caur ķermeni izskrēja asa sāpe, un es ļāvu, ka mani atkal ietin tumsa un novelk gar zemi.

—   Tem!

Es atkal pamodos no auksta ūdens šalts sejā. Atvēru aci un skatījos, kā Savana samitrina mutautiņu, pielikusi to pie ūdens pudeles kakliņa, un pārlaiž to pār manu seju. Viņa viegli apslaucīja aci, kura negribēja atvērties, un es saviebos.

—    Piedod, — viņa sacīja. Viņa pārlaida pirkstus pār manu aci un vaigu. — Nedomāju, ka kaut kas ir lauzts.

Viņa palīdzēja man atsēsties pie sienas. Es aptaustīju seju un sajutu pampumu uz acs. Kāds tur brīnums, ka neredzēju. Paskatījos uz Sūkdiaja krātiņu — durvis aizvien bija vaļā.

—   Kā Sūkdiajam? — jautāju.

Savana neatbildēja. Viņa pacēla manu zodu, lai notīrītu asinis. Viņa pasmaidīja. — Vai zināji, ka tu esi ļoti dumjš puika?

Es neatbildēju ar smaidu. Atgrūdu viņas roku un raudzījos lejup, kā manas asinis iesūcas betonā, atstājot tumšsarkanu traipu.

Savana nopūtās. — Doktors ir lielāks par tevi, Tem. Turklāt viņš ir jucis. Par ko tu domāji? Kāpēc vispār centies viņu apturēt?

—   Man tas bija jādara, — izspļāvu asins pikuci uz grīdas un uzlūkoju Savanu. — Kurš iestāsies par lāčiem, Savana? Kurš par tiem iestāsies, ja viņi paši nevar sevi aizstāvēt?

30 . nodaļa

—   Kas ar tevi noticis?

Mēģināju ielavīties savā istabā, taču Kema māte bija jau mani pamanījusi. Viņa iesauca mani virtuvē. Es centos aizsegt piepampušo aci.

Kems pacēla acis no mājasdarba. — Tem… kas ar tavu seju?!

Sona kundze paņēma mani aiz rokas, paveda zem lampas un aptaustīja ap aci. Es saviebos. Viņa uzsauca vīram, kurš bija pagalmā.

Dzirdēju uzgriežņu atslēgu nodžinkstam uz grīdas un soļus ienākam istabā.

—  Viss kārtībā, — es sacīju, — man viss labi.

Sona kundze pacēla manu zodu pret Sona kungu.

—   Nu, paskaties tak uz viņu.

Sona kungs sarauca pieri. — Tem, pastāsti, kas notika.

—   Tā bija mana vaina, — es teicu. — Lācis mani notrieca zemē. — Es paskatījos uz Sona kundzi un sapratu, ka viņa maniem meliem netic.

Sona kundze iespieda rokas sānos. — Tem, kurš tev to nodarīja?

—   Tā bija mana vaina, — es atbildēju un raudzījos grīdā.

Sona kundze papurināja galvu. — Es zinu, kurš to izdarīja, — viņa teica, izņēma no ledusskapja trauku ar zivi un apsēdās pie galda. Viņa pavicināja nazi pret Sona kungu. — Tur nav droši, — viņa sacīja. — Šoreiz viņš ir aizgājis par tālu. Puikam tur nav vietas.

Sona kungs nopūtās un noslaucīja eļļu no rokām.

—   Mēs nevaram tur iejaukties.

—  Mēs nevaram viņam ļaut tur strādāt. Paskaties, kas notika. Ja tas būtu Kems, ko tad tu darītu?

—   Doktora tēvs nodrošina mums pusi darba. Mums nav tiesību iejaukties.

—   Kalnu puis!

Mēs nebijām dzirdējuši Doktoru pienākam pie durvīm. Sona kungs apklusa un virpināja rokā vaskadrānu.

Sona kundze ierunājās: — Kā varam jums palīdzēt, Doktor?

Doktors paskatījās uz mani un tad uz Sona kungu. Viņš šķērsoja istabu un pieskārās ar roku manai sejai.

—   Kā tava seja pēc kritiena?

Es atkāpos. — Labi. Pateicos, Doktor. Viss ir kārtībā.

Doktors sejā ievilkās šaura, cieta smaida līnija. — Tad labi. Man tev ir šis.

Viņš iedeva man koši zilu lietussargu ar rozā mežģīnēm. — Tas pieder ģenerāļa Čena meitai. Viņa to šodien aizmirsa un lūdza, lai tu rīt aiznes viņai. Adrese ir te.

Es paņēmu zīmīti un noskatījos, kā Doktors aiziet.

Kema māte no visa spēka trieca nazi pret zivs galvu.

—  Tur vienkārši nav droši. Tā nav īstā vieta arī lāčiem.

*  *

Tovakar mēs ar Kemu sēdējām zem gaismas kupola, ko radīja eļļas lampa, kuru Kems bija paņēmis līdzi uz lāču kūti. Sūkdiajs nenāca ārā no krātiņa. Dienas lielāko daļu viņš atguvās no narkozes. Viņš bija pamodies, bet palika sagumis krātiņa galā, rādīdams acu baltumus un kaukdams uz mums, kad centāmies viņu pierunāt iznākt laukā. Viņš nebija pat pieskāries banāniem, ko bijām ielikuši krātiņā. Biju zaudējis viņa uzticību. Likās, viņš zina, ka es vairs nespēju viņu pasargāt. Varbūt viņam pat šķita, ka es esmu tas, kurš viņu sāpinājis.

Mēs sēdējām klusēdami un klausījāmies, kā pārējie lāči čāpstina un rij Kema atnestos augļus.

Kems knibinājās ap kedas atlupušo zoli. — Mamma domā, ka tas ir nepareizi, — viņš klusi teica.

Es raudzījos mazajā gaismiņā, kas raustījās uz plānā degļa.

—   Viņa iztīrīja lāču kūti, — viņš sacīja.

Paskatījos uz Kemu. — Tava mamma bija šeit?

Kems pasmaidīja. — Viņa pamanīja mani lavāmies šurp un atnāca uzmeklēt. Viņa grasījās mani apturēt, līdz

ieraudzīja, kā lāči dzīvo. Viņa teica, ka tā viņiem nav nekāda dzīve.

Es noliku galvu uz ceļiem.

—   Es pateicu, kurp tu esi devies, — Kems turpināja.

—   Ko viņa sacīja?

—   Viņa domāja, ka tu neatgriezīsies. Bet es zināju, ka tu tur nepaliksi. Es teicu, ka tu atgriezīsies lāču dēļ.

Es pamāju. — Man nebija izvēles.

—   Ko tu iesāksi? — Kems jautāja.

—   Iesākšu? — es pārjautāju.

Kems paliecās uz priekšu un mazliet piesedza lampu ar roku. — Tem, — viņš sacīja, — es zinu, ka tu nevari palikt.

—   Nē, — es atbildēju.

— Un tu paņemsi Sūkdiaju.

Piecēlos un mēģināju pielabināt Sūkdiaju ar risu krekeriem. Viņš piespiedās pie restēm, tālāk no manis. — Vēlos aizvest viņu atpakaļ, Kem, — es sacīju. — Uz mežu.

Kems iepleta acis. — Tu nevari viņu tā vienkārši palaist vaļā, Tem. Viņš nav iemācījies pats medīt vai citādi atrast barību.

—   Es viņam palīdzēšu. — Jutu karstas asaras degam acīs, jo zināju, ka Kemam ir taisnība. — Es pazīstu mežus, Kem. Es varu izdzīvot mežā. Esmu tur dzīvojis visu mūžu. Es viņam parādīšu, kur meklēt ogas, riekstus un sēnes, kur kokos atrast skudru kūniņas. Sūkdiajs mācīsies no manis.

Kems nopūtās. — Un kā tu viņu tur nogādāsi?

—   Es nezinu. — Es par to visu laiku prātoju. — Varbūt ar kādu no baļķvedējiem, kas ierodas tava tēva pagalmā?

Kems papurināja galvu. — Kā tu viņu paslēpsi šofera kabīnē? Man domāt, ka viņi lāci pamanīs.

—   Tad es viņu aizvedīšu ar kuģīti. Viņš būs mans dejojošais lācis.

Kems piecēlās un paskatījās uz Sūkdiaju.

—   Tem, — viņš klusi sacīja, — ģenerālis Čens domā, ka šis lācis izdziedēs viņa meitu. Viņš nav no tiem, kurš palaidīs savu lāci vaļā. Ja tu dosies prom, viņš atradīs Sūkdiaju un tevi arīdzan.

31 . nodaļa

Nākamajā rītā Sūkdiajs bija jau gandrīz tāds pats kā allaž. Kad atvēru būra durvis, viņš negribēja lēkt laukā. Viņš ošņāja gaisu un skatījās sev apkārt, it kā gaiss kūtī būtu citāds. Kodējs vēroja no sava būra, ķepas izvērsis, lai atvēsinātos. Šī nakts bija karsta un sutīga, tā bija viena no karstākajām, kopš dzīvoju pilsētā. No tveices nebija kur glābties. Nebija strauta, pa ko pabradāt, vai kalnu grēdas, kur uzkāpt un sajust vēsmu. Lāču Mammas mazulis gulēja, pakaļķepas izbāzis caur restēm. Mute bija vaļā, un viņš elsa. Apšļācu lāčus ar ūdeni, lai viņi atvēsinātos, un Kodējs apvēlās uz muguras, lai es samitrinātu viņa vēderu. Gribēju iebāzt roku un viņam pieskarties, taču neuzdrošinājos, jo biju redzējis, cik ātri viņš spēj kustēties, ja vēlas.

Sūkdiajs man sekoja, ošņādams zem citu lāču būriem pēc nomestas barības un laizīdams peļķes. Apvēlu viņu uz muguras un pakutināju vēderu. Kad ar pirkstiem nobraucu gar adatas rētām uz ādas, viņš ar lūpām centās atvilkt manu roku.

—   Nāc, — es saciju.

Aizspēru skārda bundžu pa kūti, un viņš aizmetās tai pakaļ, plikšķinādams to ar ķepām un mezdams gaisā. Ļāvu viņam rotaļāties, kamēr izbaroju risu un ūdens maisījumu pārējiem lāčiem.

Man nebija naudas, par ko nopirkt augļus. Naudas nebūs, līdz mēs ar Kemu varēsim Sūkdiaju atkal vest dejot tūristiem, bet man nebija ne jausmas, kad tas varētu notikt. Iemānīju Sūkdiaju atpakaļ krātiņā ar gabalu vistas, ko biju paglabājis no vakardienas vakariņām. Aizvēru durtiņas, un viņš piespieda savu lielo ķepu restēm, mēģinādams mani satvert. Iebēru rīsus viņa bļodā un vēroju, kā viņš apošņāja un uzlaizlja visu līdz pēdējam graudam.

Gribēju palikt ilgāk un izlaist viņu ārā kūtī izlocīt kājas un parotaļāties. Vēlējos atgūt viņa uzticību, taču nevarēju uzkavēties. Bija jāaiznes lietussargs Savanai.

Paņēmu to no kabineta galda, kur biju atstājis. Tas bija rozā un zilas kokvilnas lietussargs, rotāts ar zelta mežģīnēm gar malu. Tas bija vairāk piemērots saules, nevis lietus atvairīšanai. Rokturis bija no emaljas, un uz tā bija uzzīmēti mazi putni, kas lido rozā debesīs uz zaļas lapotnes fona.

Pārlaidu pirkstus pār emalju un saraucu pieri. Jutu uznākam dusmas. Kas viņa tāda bija, lai prasītu, ka tai piegādā lietussargu? Varēja pagaidīt līdz nākamajam apmeklējumam vai palūgt šoferi, lai atbrauc pakaļ, bet, nē, viņa

gribēja, lai dodos cauri pilsētai nogādāt viņai lietussargu. Kāda nozīme tam, ka viņa ir glīta vai ka viņas tēvs ir ģenerālis Čens? Viņa redzēja, kā lāči tiek turēti un kā pret tiem izturas. Kā viņa var dzert to žulti? Kādēļ viņai liekas, ka ir citāda?

Devos caur pilsētu ar lietussargu, visu ceļu nesdams līdzi aizvainojumu. Kema tēvs man pastāstīja, kā atrast namu. Tas atradās pie kalnu ceļa, kas aizvijās no māju, veikalu un noliktavu rindām, kuras stiepās gar pilsētas nomali. Šeit mājas bija lielākas, cēlākas, tās ieskāva augsti mūri un vārti. Sacēlās vēsma un pārlaidās pār plašo upes līdzenumu, lai atvēsinātu šo māju iemītniekus. Te nebija bedru. Ceļi bija bruģēti un līdzeni.

Apstājos pie pēdējās mājas lielajiem vārtiem. Paskatījos atpakaļ uz pilsētu. Virs jumtiem bija sabiezējusi putekļu dūmaka. Es sekoju Mekongas līnijai, kas aizvijās uz ziemeļiem un dienvidiem. Redzēju tālo zilo pakalnu grēdu un aiz tiem kalnus. Likās, ka varu saskatīt visu pasauli. Prātoju, vai tā jūtas arī šo māju iemītnieki. Varbūt viņi var redzēt visu pasauli un nejūtas iesprostoti pilsētā.

Paskatījos uz lietussargu savā rokā. To klāja smalks pilsētas putekļu slānis. Centos to noslaucīt ar rokām, bet manas plaukstas bija sasvīdušas un noķēpāja rozā kokvilnu. Man gan bija vienalga. Pēc manām domām, Savanai varēja būt simtiem rozā lietussargu — katrai dienai jauns.

Es pastiepos un piezvanīju.

Atbildēja stiepļu režģis līdzās zvana pogai. — Kas zvana?

Paskatījos apkārt. Ko man teikt? — Atnesu atdot lietussargu, kas aizmirsts lāču fermā.

Pauze. Dūciens un klikšķis. — Pagrūd vārtus un nāc uz lielo māju.

Es pagrūdu vārtus un ielūkojos iekšā. Plats, bruģēts piebraucamais ceļš veda uz māju ar pakāpieniem un pīlāriem abās durvju pusēs. Dārznieks, kurš grāba lapas, atspiedās uz grābekļa un noskatījās, kā paeju garām. Dārzs bija pilns koku un puķu. Gar piebraucamo ceļu rindojās liesmu koki, to pirkstiem līdzīgās lapas spoži iezīmējās pret zilajām debesīm. Vajadzīga sausā sezona, lai to ziedi iekvēlotos oranžās liesmās.

Pacēlu lielo durvju klauvēkli un dzirdēju, kā zālē aiz durvīm atbalsojas klauvējieni. Melnos zīda svārkos un baltā blūzē tērpta sieviete atvēra durvis.

—   Atnesu šo, — es sacīju, — Savanai.

Sieviete paņēma no manis lietussargu un turēja to divos pirkstos, it kā tā būtu gara, beigta žurka.

—  Savana to atstāja lāču fermā.

Sieviete pamāja un aizvēra durvis. Brīdi pastāvēju, skatīdamies uz durvīm, metāla klauvēkli, tīģera galvas grebumu. Gandrīz divu stundu gājiens caur pilsētu, un pat ne pliks paldies. Pagriezos un kāpu lejā pa trepēm, lai dotos prom pa piebraucamo ceļu.

—   Atvainojiet!

Es pagriezos. Sieviete skrēja lejup pa kāpnēm. Viņa pacēla roku, lai man pamātu. — Savana vēlas jums pateikties personiski.

Skatījos viņai garām, cerēdams durvīs ieraudzīt arī Savanu.

—   Uz šo pusi, lūdzu, — sieviete smaidīja.

Sekoju viņai ap māju pa taku, kuru ieskāva bugenvilejas. Savana sēdēja pie galda, turēdama rozā lietussargu, lai

pasargātu sevi no saules. Viņai ap galvu bija aptīta gaiši sārta zīda šalle. Mani ieraudzījusi, viņa piecēlās un pasmaidīja.

—   Paldies, Tem!

—  Tas bija nieks, — es meloju.

Viņa pastiepās, lai aptaustītu manu sapampušo aci.

—   Kā ir? — viņa jautāja.

—  Daudz labāk, — es sacīju. Sona kundzes zālītes bija mazinājušas pampumu.

Man vajadzēja divreiz nopētīt Savanu. Viņa izskatījās citādāka, starojošāka. Seja bija atslābusi, saspringuma grumbas pazudušas. Acu baltumiem vairs nebija dzeltenīgās nokrāsas. Bija grūti pateikt, kas tieši ir citāds, taču viņa šķita īstāka un dzīvāka.

—   Nāc, — viņa sacīja un izstiepa roku pret vārtiem ziedu režģī. — Pastaigā ar mani. Pastaigā ar mani un apskati dzīvniekus.

Līdz ar viņu izgāju pa vārtiem un nonācu dārzā, kur bija pa pilnam koku, ziedu un krātiņu. Te bija tik daudz dzīvnieku: gibonu, bruņurupuču un košu putnu būros, kādus vēl nebiju redzējis. Mazs privāts zooloģiskais dārzs.

Savana apstājās pie aploka. — Šī ir Lulu, — viņa sacīja. — Viņa ir marmorkaķis. Tēvam to atveda vēl kā mazuli. Viņa ar lauztu kāju atrasta mežā. Tēvs samaksāja, lai kāju sadakterētu, bet viņa nevarēja atgriezties, tāpēc mēs to turam šeit.

Vēroju, kā Lulu soļo šurpu turpu, viņas rakstainā kažoka košie plankumi un svītras harmonēja ar saules zaķīšiem.

Savana norādīja ar roku visapkārt. — Tie visi ir izglābti no meža. Daži bija bāreņi, citi — ievainoti.

Divas plankumainas dūjas aizlidoja uz būra galu, vicinādamas spārnus pret stieplēm.

Savana palieca atpakaļ lietussargu, lai paskatītos uz mani. — Tēvs teica, ka palīdzējis pārcelt tavu ciemu no meža.

Vēroju, kā dūmakainais leopards soļo gar aploka žogu un apgriežas, lai soļotu atpakaļ. Vai Savanai šķita, ka arī mēs visi esam izglābti?

Mēs soļojām klusēdami, līdz nonācām pie Žana Pola aploka. Es nekad nebiju redzējis tīģeri. Vecaistēvs bija par tiem stāstījis — par uguns gariem, kas klīda pa mežiem. Paskatījos caur restēm uz Žanu Polu, kas soļoja pa krātiņu. Tīģeris bija garš un kaulains. Āda no viņa pleciem un gurniem nokarājās kā pārāk liels mētelis. Spalva krita ārā, un kažoks bija nespodri oranžs, nevis liesmojošs kā vecātēva stāstos.

Savana piespieda galvu stiepļu režģim un klusi iesvilpās. — Mans tēvs mīl dzīvniekus, — viņa sacīja. — Tie viņam atgādina par mežiem.

Žans Pols ar savām milzīgajām ķepām tuvojās mums. Viņš paberzēja zodu pret stiepļu režģi. Savana iebāza roku, lai, viņam garāmejot, pakasītu muguru.

—  Tēvs mēdza arī mani ņemt līdzi dziļi mežos, uz kalniem, kur viņš uzauga. Es kopā ar viņu staigāju pa meža takām dziļajā, vēsajā tumsā zem kokiem. Atceros, reiz redzēju tauriņu dejojam saulstarā. Pēc staigāšanas pa ēnām tā krāsas šķita tik spožas. — Viņa pasmaidīja. — Šķiet, ka es mīlu mežus tikpat ļoti, cik viņš.

Es saraucu pieri. — Tad kāpēc viņš grib tos izcirst?

Savana mani nopētīja. — Ko tu gribi teikt?

Es iebāzu rokas kabatās. — Mūsu ciemā ieradās baļķvedēji.

Savana pasmaidīja. — Tikai izcirst ceļu šosejai, lai celtniecības kravas mašīnas tiktu līdz dambim.

—   Ne tikai ceļus, ari pakalnus un ielejas. Viņi izcērt kokus. Drīz vairs nebūs nekāda meža.

Savana notrausa neredzamus putekļus no savām zīda biksēm. — Tu droši vien maldies. Mans tēvs to nepieļautu.

—  Tas notiek, Savana.

Viņa izslējās. — Un tu to esi redzējis savām acīm?

—   Mans vecaistēvs ir redzējis, — atbildēju.

Savana uz mani nikni paskatījās. — Tad jau tu nezini, vai tā ir taisnība. Mans tēvs neļautu izcirst mežus.

Es cieši raudzījos viņā. — Mans vecaistēvs nemelo.

Savana raudzījās manī, tad aizgriezās un devās tālāk, virpinot rokās lietussargu.

Viņa apstājās pie nākamā būra un gaidīja mani. Siseņstrazds kāpaļāja pa stiepļu tīklu, ar knābi bakstīdams pēc ēdiena. Zeltainās apkakles spalvas spoži izcēlās uz melnā ķermeņa fona. Viens spārns izskatījās lauzts. Apskretušās spalvas nokarājās gar sānu.

—   Mans sapnis ir, — Savana ierunājās, — kādu dienu kopā ar tēvu strādāt dambju projektos. Mūsu valstī ir upes un kalni. Mums ir viss, lai ražotu elektroenerģiju. Turklāt tīru enerģiju. Tēvs apgalvo, ka Laosa kļūs par Āzijas ģeneratoru. Tas izvedīs mūsu valsti no nabadzības. Visiem būs pieejamas skolas un slimnīcas. — Viņa pagriezās pret mani. — Tu noteikti esi to pieredzējis labāk par citiem.

Atcerējos kailo zemes pleķi, kur bija jābūt solītajai skolai. Iedomājos par sērgu un televizoru, kas neko nerādīja.

Es neko neteicu.

—   Kādi ir tavi sapņi, Tem?

Jautājums mani pārsteidza nesagatavotu. — Man nav sapņu, — es atbildēju un noskatījos kā siseņstrazds aizlec pa zemi, vilkdams spārnu pa putekļiem. Varbūt tikai pārtikušie var atļauties sapņot.

Savana pasmaidīja un pieskārās manai rokai. — Tu taču noteikti kaut ko vēlies?

—Vēlos, lai Sūkdiajs būtu brīvs, — es atbildēju, — lai viņš zem ķepām justu zemi un naktīs redzētu mēnesi.

Savana nopūtās. Viņa pagriezās pret Žana Pola krātiņu.

—   Mans tēvs teica, ka nekad nav redzējis mani tik atkopušos pēc ārstēšanas. No krievu ārstu izrakstītajām zālēm man izkrita mati, bet paskaties tagad! — Viņa pacēla zīda šalles stūri pie kakla. — Redzi, pat mati ataug. Tēvs teica, ka tavs lācis ir brīnumlācis.

Es paskatījos uz smalko matu mirdzumu pakausī.

—   Un tu, — es ierunājos, — vai arī tu tā domā?

Savana nopūtās un piespieda galvu krātiņam. — Slimībai ir labas un sliktas dienas.

Žans Pols novēlās uz sāniem un uzlūkoja mani zeltainām acīm.

—   Man vairs nav tik daudz labu dienu, — viņa sacīja,

—   bet, kad ir, tēvs pieķeras tām un negrib laist vaļā.

Mēs stāvējām klusēdami un vērojām tauriņu plivināmies saulē.

Savana pagriezās pret mani un pasmaidīja. — Taču neviens nevar noturēt dienas, Tem. Vienīgais, kas mums paliek, ir cerība.

32. nodaļa

Ziņas par Sūkdiaju izplatījās.

Brīnumlācis.

Zelta lācis.

Lācis, kurš izārstēs ģenerāļa Čena meitu.

Pagāja trīs nedēļas, un Sūkdiajs tika izslaukts trīs reizes. Es nespēju noskatīties nevienā no tām. Nogaidīju līdz katras slaukšanas beigām, lai pakasītu viņam aiz auss un iešļāktu mutē vēsu ūdeni. Cilvēki nāca viņu apskatīt, pirkt viņa žulti. Tie piedāvāja desmitkārtīgu cenu, taču Doktors atteicās to pārdot. Viņš sacīja, ka tā ir tikai ģenerāļa Čena meitai.

Doktors bija priecīgs. Viņš iekasēja naudu par to, ka

cilvēki apskata Zelta lāci. Izplatījās baumas, ka veiksmi nes tikai pieskaršanās viņam. Cilvēki brauca, lai iegādātos citu lāču žulti. Doktors sarunāja, ka gids atved mikroautobusus, pilnus tūristu, lai tie apskatītu lāčus un iegādātos žults izstrādājumus. Svaiga žults, pārslas un pulveris. Cilvēkiem nebija gana. Doktors pat nokrāsoja Sūkdiaja krātiņa restes zeltainas un pielika pie tām viņa vārdu.

Sūkdiajs.

Veiksme.

Bija neiespējami aizvest Sūkdiaju uz pilsētu padejot, jo Doktors lāču fermā ieradās katru dienu. Viņš uzdeva Asangam izbrīvēt vietu vēl pieciem krātiņiem. Drīz mums pievienosies vēl pieci lāči, un tika plānots, ka būs vēl vairāk. Doktors uz lielajiem sarkanajiem vārtiem uzkrāsoja zelta lāča attēlu. Viņa ferma ieguva nosaukumu “Zelta lāča ferma”.

—    Kalnu puis! — Doktors gāja pa eju starp lāčiem, viņa acis ložņāja pa betonu zem krātiņiem. Viņš norādīja uz svaigiem mēsliem zem Lāču Mammas dēla būra. — Sakop šo netīrību. Šodien visam jālaistās. — Viņš saberzēja plaukstas. — Mums būs ļoti īpašs viesis. Dr. Ho ir labākais Ķīnas medicīnas Doktors. Viņš ieradīsies kopā ar ģenerāli Cenu un viņa meitu. Ho kungs vēlas apskatīt Zelta lāci un pats pārbaudīt viņa žulti.

Uzšļācu ūdeni no šļūtenes un noskatījos, kā mēsli aizplūst pa betonu uz noteku. Lāči bija nemierīgi. Džems un Džeps šūpojās šurpu turpu. Kodējs, pieplacis restēm, rūca. Ap viņa lūpām krājās siekalas un putas. Bet Sūkdiajs bija saritinājies mazā kamolā, it kā gribētu pazust, it kā cerētu, ka neviens viņu neredzēs un neaiztiks. Viņš klusi zemā balsī kunkstēja, acis cieši aizvēris.

—   Sūkdiaj, — es sacīju. — Tas esmu es. — Mēģināju pakasīt viņa ausis, bet viņš saritinājās vēl ciešāk, iebāza galvu krūtīs un nebija pielabināms ar karamelizētajiem riekstiem vai augļiem.

Pa atvērtajām durvīm redzēju pagalmā ieslīdam divas mašīnas. Lielas, spīdīgas mašīnas ar tonētiem logiem.

Aizgriezu krānu un saritināju šļūteni, aptīdams to ap metāla pamatu. Pirmās mašīnas šoferis atvēra durvis, un pa tām izkāpa ģenerālis Čens, kam sekoja Savana un viņas draugs Talins. No otras mašīnas izkāpa īss, drukns ķīnietis. Doktors izsteidzās no kabineta, lai mādams un klanīdamies sasveicinātos. Savana atvēra lietussargu, lai paslēptos no saules. Es vēroju, kā viņa virpina lietussargu saules gaismā. Noskatījos, kā viņa smejas un ķircina savu draugu.

Asangs pagāja man garām un iespieda rokās spaini.

—   Doktors teica, lai izmazgā šīs pudeles.

Ieskatījos spainī. Stikla pudeles un pudelītes, ko Doktors lietoja žults glabāšanai, bija zaļas un aizķepušas. Agrāk tas Doktoru neuztrauca. Viņš tikai negribēja, ka maisos pa kājām.

Pamāju un aiznesu spaini uz pieliekamo, mazu telpu, kurā bija viens krāns un notekcaurums betonā zem tā. Apsēdos uz vecas alus kastes un satvēru spaiņa malas. Dzirdēju Doktora un ģenerāļa Čena soļus. Dzirdēju viņu balsis lāču kūtī un nagu džinkstoņu gar metāla restēm. Dzirdēju Sūkdiaju kaucam bailēs.

Atgriezu krānu uz pilnu jaudu un ļāvu, lai spaini piešļāc ūdens straume, kas saceļ šļakatas gar malām, — dārdinošs troksnis pret metālu, troksnis, kas apslāpē visas citas skaņas.

Paliku pieliekamajā un tīrīju pudeles, nopulēdams visus traipus un plankumus. Es tās skaloju atkal un atkal, līdz redzēju, ka Doktors un Asangs atgriežas, lai iebāztu Sūkdiaju atpakaļ būrī. Viņi atstāja to garšļaukus uz būra grīdas, dzīvnieka kakls bija saliecies kaktā. Noskatījos, kā viņi aiziet atpakaļ uz kabinetu, kur Doktors cienāja ģenerāli Čenu un Dr. Ho ar kafiju un franču kūkām. Pačamdīju kabatā, lai sameklētu mandeļu cepumu, ko iepriekš, kamēr neviens neskatījās, biju no šķīvja nočiepis Sūkdiajam.

Atvēru krātiņu un centos pavilkt Sūkdiaju taisni, taču viņš bija par smagu. Mute bija sausa un lipīga. Ielēju mazliet ūdens no krūzītes, un viņš izbāza mēli un aplaizīja muti. Paies kāds brīdis, līdz Sūkdiajs pilnībā atjēgsies. Maigi noglaudu viņa vēderu, mīksto ādu, no kuras bija noskūts apmatojums.

Man kļuva nelabi.

Doktoram noteikti ir kādas problēmas. Varbūt viņš satraucās, kad Dr. Ho viņu vēroja. Saskaitīju divdesmit sarkanus adatas dūrienus uz Sūkdiaja vēdera, kur Doktors bija centies atrast žultspūsli. No viena pilēja dzidrs dzeltens šķidrums. Āda uz vēdera bija karsta un nospriegota kā bungas. Sūkdiajs ieņurdējās, kad tur viegli uzspiedu.

—   Sveiks, Tem.

Paskatījos augšup un ieraudzīju līdzās stāvam Savanu. Šodien viņa neizskatījās diez ko labi. Filtrētā gaisma caur viņas rozā lietussargu meta zaļganu ēnu uz sejas.

Uzliku roku uz Sūkdiaja, it kā es šādi pasargātu viņu no meitenes.

Savana pasmaidīja. — Vai varu viņam pieskarties?

Es saraucu pieri. Es negribēju, ka viņa tam pieskaras. Viņa tam nodarīja sāpes.

Savana paskatījās uz mani. — Man tas nepatīk tikpat ļoti cik tev, Tem, bet mans tēvs apgalvo, ka lāču fermas pilsētā attur cilvēkus no savvaļas lāču ķeršanas, — viņa sacīja. — Viņš apgalvo, ka tas palīdz saglabāt savvaļas lāčus.

Nosprauslājos un paskatījos uz jaunajiem krātiņiem, kas gaidīja, kad atvedīs vēl lāčus.

—    Mani ārsti tēvam teica, ka man kļūst labāk. Viņi teica, ka šis lācis mani izdziedēs.

Pārlaidu pirkstus pār Sūkdiaja ķepu saplaisājušos ādu. — Cilvēki tavam tēvam saka to, ko viņš vēlas dzirdēt.

Savana virpināja lietussarga rokturi, sagriezdama tā augšgalu sārti zeltainā mutulī. Viņa sarauca pieri, un viņas acis aizmigloja asaras. — Kādēļ lai viņi tā darītu?

Es paskatījos uz viņu. — Jo viņi ir nobijušies.

Savana pacēla uzacis un īsi iesmējās. — Nobijušies? No mana tēva?

Pārlaidu pirkstus pār Sūkdiaja raupjo muguras spalvu.

—   Tavs tēvs ir liels vīrs. Cilvēki tavam tēvam saka to, ko viņš vēlas dzirdēt. Viņi stāsta, ka mūsu ciemā ir elektrība, ka mums ir skolas, ka mums ir ārsti. Viņi stāsta, ka ir pateicīgi par pārcelšanos no kalniem. Cilvēkiem ir pārāk bail, lai pateiktu, kāda ir realitāte. Viņiem ir pārāk bail pateikt taisnību.

Es nespēju noslēpt rūgtumu balsī. Iedomājos par mūsu izpostīto ciemu, ne tikai par to, ka bijām novesti no kalniem, bet arī par to, ka cilvēki tika atrauti cits no cita. Domāju par Noju un mūsu izpostīto draudzību. Es domāju arī par lāčiem, kas aizvesti no mežiem.

Savana neatbildēja. Viņa tikai raudzījās manī, virpinādama lietussarga kātu. Nevarēju noprast, vai viņa dusmojas uz mani, bet man bija vienalga.

—  Sūkdiajs ir slims, — es sacīju. — Viņš nomirs.

Savana paspēra soli uz priekšu un uzlika roku uz manējās. — Sūkdiajs ir cīnītājs, — viņa sacīja. — Es pielūkošu, ka tēvs viņam norīko labāko ārstēšanu.

Es atvilku roku. — Sūkdiajs ir slims tevis dēļ. Kā tu to nesaproti?

Savana mēģināja mani pavērst pret sevi. — Tem… es vēlos…

Pagriezos ar seju pret viņu. — Es vēlos, kaut tu būtu mirusi.

Kādu brīdi jutu Savanas acis pievērstas man. Tad viņa pagriezās un aizgāja, mīkstajām kurpēm viegli sitoties pret betonu.

Iepilināju vēl ūdeni Sūkdiaja mutē. Viņš lēnām modās. Viņa acis raustīdamās atvērās, un viņš samirkšķināja, vērodams mani. Vēlējos, kaut neko nebūtu teicis Savanai. Tas bija ļauni. Man vajadzēja ļaut viņai paglāstīt Sūkdiaju un iet.

Izņēmu mandeļu cepumu no kabatas, sadrupināju to pirkstos un piebāzu pie Sūkdiaja degungala. Viņš tos apošņāja un izstiepa mēli.

—  Es tevi redzu, Tem.

Es apgriezos.

Savana bija atgriezusies un vēroja mani.

Es paslēpu cepumu, aizvēru būra durvis un raudzījos grīdā.

Savana pienāca man klāt. — Es tevi redzu.

—  Tas ir tikai mazs cepums, — es atbildēju.

Savana atspiedās pret zeltainajām restēm. — Es nerunāju par cepumu, Tem!

Es paskatījos uz viņu.

Savana nopūtās. — Maza es biju neciešams bērns. Tēvs mēdza no ceļojumiem pārvest rotaļlietas, arī lelles. Dažas bija tik skaistas, tērptas zīdā. Bet es tās salauzu un aizmetu. Daži teica, ka esmu izlutināta. Varbūt tā ir taisnība. Bet es biju dusmīga. Dusmīga, ka mamma ir mirusi. Dusmīga, ka tēvs bieži ir prom. Es saplēsu mantas, ko viņš man deva. Es izgāzu dusmas pār tiem, kas bija man līdzās. Gribēju, lai viņš nomirst un es dabūju atpakaļ mammu. Centos sāpināt visus, ko mīlēju. Vecāmāte mēdza teikt: “Es tevi redzu, Savana, es tevi redzu,” — ar to domādama, ka redz man cauri, ieskatās tieši dvēselē un redz to cilvēku, kas es patiesībā esmu.

Es noglāstīju Sūkdiaja vēderu, noskūto ādu. Pārlaidu pirkstus pār sasārtušajām adatu pēdām.

Savana uzlika roku uz manējās. — Es tevi redzu, Tem.

—    Savana! — Mēs abi pagriezāmies. Savana atrāva roku no manējās. Mums tuvojās Talins. Viņš paskatījās uz mums. — Tēvs tevi meklē. — Talins sarauca degunu Sūkdiaja virzienā. — Nāc, Savana, — viņš sacīja un aizvilka viņu prom. — Viņš nav tīrs.

Noskatīdamies, kā abi aiziet, es prātoju, vai viņš runāja par Sūkdiaju vai mani.

Ar sūkli iepilināju ūdeni Sūkdiaja izkaltušajā mutē un aizvēru krātiņa durvis. Viņš nolaizīja ūdeni, taču neaiztika cepuma drupačas. Viņa elpa bija smaga, pēc katra elpas vilciena atskanēja ņurdiens. Atcerējos Lāču Mammu vakarā pirms viņas nāves un aptaustīju Sūkdiaja ķepas caur restēm. Reiz maigās un pēc zemes smaržojošās ķepas tagad bija cietas un saplaisājušas kā pārējiem lāčiem. Vēders bija sabakstīts un adatu pēdu izraibināts, kažoks raupjš, un tur, kur viņš bija berzējies pret restēm, vīdēja

kaili pleķi. Viņš bija zaudējis ticību cilvēkiem. Viņš bija zaudējis ticību man. Šķita, ka solījums, ko viņam devu, ir tikpat tāls, cik tālie kalnu meži. Sūkdiajs bija tāds pats kā pārējie lāči.

Tagad Sūkdiajs bija fermas lācis.

33. nodaļa

Kad Doktors aizgāja, es paliku lāču fermā. Pievilku krēslu, apsēdos blakus Sūkdiajam un glāstīju viņa galvu. Viņš bija karsts, viņa deguns bija sauss un saplaisājis. Viņš ik pa laikam iekrita saraustītā miegā. Atstāju kūts durvis vaļā un vēroju, kā debesis kļūst liesmojoši sarkanas.

Kems ielavījās pa vārtiem.

—  Tem? — viņš ierunājās, acis samiedzis tumsā.

Es viņam pamāju. — Kaut kas noticis?

Kems paskatījās uz Sūkdiaju. — Mamma grib ar tevi runāt. Paps arī.

Es saraucu pieri. — Ko esmu izdarījis?

Kems paraustīja plecus. — Mamma grib ar tevi tagad runāt.

—  Labi, — es atbildēju, — bet man jāatgriežas, lai pasēdētu pie viņa. — Es aizvēru krātiņu un sekoju Kemam pār ceļu uz māju. Viņa tēvs sēdēja pie galda, bet māte cepa saldas kokosriekstu un rīsu bumbiņas. Istabu pildīja piedeguša cukura un kokosriekstu smarža. Viņa izgāza bumbiņas uz plata šķīvja, izkaisīja laima gabaliņus un nolika šķīvi galda vidū.

—  Apsēdies, — viņa sacīja.

Paskatījos uz Kemu, un arī viņš apsēdās. Viņa māte pastūma šķīvi un piedāvāja man vienu bumbiņu. Es to paņēmu un vēroju abus pieaugušos.

Viņa bija tā, kas runāja. — Kems mums pastāstīja, kas notika ar naudu, ko tu nopelnīji.

Es paskatījos uz Kemu. Vai viņš izstāstījis par to, ka Sūkdiajs ir dejojošais lācis?

Kema māte no priekšauta izvilka banknotes un noskaitīja tās uz galda. — Tas braucienam atpakaļ.

—   Uz mājām? — es jautāju.

Viņa pamāja. — Ņem to un brauc atpakaļ pie ģimenes. Es jau teiktu, ka vari palikt šeit, bet nebūtu labi, ka Doktors tevi redz.

Es blenzu uz naudu. — Es nevaru, — es sacīju.

Viņa piestūma man naudu. — Tem, es dzirdēju, ka ģenerāļa Čena meitai atkal ir sliktāk.

Es pacēlu acis un centos nolasīt sievietes domas.

Viņa apsēdās man līdzās un saņēma manu roku.

—   Kad cilvēki sapratīs, ka Doktora lācis galu galā nav nekāds Zelta lācis, nebūs patīkami atrasties Doktora tuvumā.

Kema tēvs sēdēja un vēroja mani, lēni košļādams rīsus.

—  Es nevaru atstāt Sūkdiaju.

Kems paskatījās uz vecākiem. — Es taču teicu, ka viņš tā sacīs.

Kema māte satvēra manas rokas. — Ģenerālis Čens ir ļoti varens vīrs. Viņš aizvien uzskata, ka šis lācis izglābs viņa meitu, viņa vienīgo bērnu. Visus, kuri mēģinās to izjaukt, gaida lielas nepatikšanas.

Es cieši sažņaudzu rokas viņējās.

Viņa pacēla manu zodu. — Turklāt, kur tad mēs viņu vestu? Mēs nevaram viņu tā vienkārši palaist savvaļā.

—   Es par viņu rūpētos. Es pazīstu mežus.

Kema māte pasmaidīja. — Tem, — viņa sacīja. — Kas es būtu par cilvēku, ja aizsūtītu puiku mežā kopā ar lāci?

Es aizvēru acis. — Viņš šeit nomirs, — es sacīju.

—  Viņš nekad neuzzinās, kā ir būt brīvam.

Kema tēvs paliecās uz priekšu. — Tem, tu nedrīksti šeit palikt lāča dēļ. Šī nav tava cīņa.

Es nokāru galvu. “Bet tā ir…” es gribēju kliegt, “…tā ir arī mana cīņa.”

*     * *

Sona kundzei izrādījās taisnība — Savana atkal bija savārgusi. Viņai bija pārāk slikti, lai iegrieztos lāču fermā. Sona kundzei izrādījās taisnība arī par Doktoru. Viņš izgāza savu neapmierinātību pār lāčiem: dauzīja būrus ar metāla stieni, kliedza uz tiem un trieca stieņa galu caur krātiņu restēm dzīvnieku sānos. Asangs sekoja, ieturēdams distanci.

Doktors piegāja pie Sūkdiaja krātiņa, atspiedās pret to un lūrēja. Sūkdiajs bija saritinājies ciešā kamolā. Visu nedēļu kopš Savanas pēdējā apmeklējuma viņš gandrīz

nebija ēdis. Tikai vakar viņš paņēma mazliet melones no manis. Redzēju viņa savainoto vēderu. Sadurstītā āda bija kreveļaina un cieta. Tur, kur Sūkdiajs to bija sakasījis ar nagiem, tā bija sasārtusi un asiņoja.

—   Asang, — Doktors nokliedza, dauzīdams Sūkdiaja krātiņa restes. — Mums jāizslauc Zelta lācis. Ģenerālis Čens šodien vēlas žults dubultdevu. Viņš zvanīja, lai pateiktu, ka vēlas, lai Kalnu puisis to šodien aiznes uz viņa māju.

Kādēļ ģenerālis Čens gribēja, lai es eju?

Doktors iebakstīja ar savu stieni svaigā lāču mēslu kaudzē. — Ei, Kalnu puis! Panāc šurp!

Aizgāju līdz viņam; manās plaukstās slotas kāts bija kļuvis slidens.

Doktors turpināja bakstīt mēslus zem krātiņa. Redzēju melones sēkliņas caurejas peļķē. — Ko tu dod tiem lāčiem?

—    Dodu to, ko Asangs atnes no tirgus, — es sacīju.

Doktors uz mani nikni paskatījās un nospļāvās. — Svaigus augļus? Nav brīnums, ka viņam ir nelabi.

Skatījos uz Sūkdiaju un klusēju. Atvainoties vai iebilst nozīmēja uzprasīties uz vēl vienu kāvienu.

Doktors pagriezās pret Sūkdiaju. — Kalnu puis, tu šoreiz paliksi un palīdzēsi.

Noliku slotu un skatījos, kā Sūkdiajs tiek sazāļots un aizvests uz procedūras telpu. Skatījos, kā Doktors iedur viņam ar adatu. Attēls ultraskaņas ekrānā nebija skaidrs. Baltas pūkas. Doktors vairākas reizes iebakstīja ekrānā, taču attēls nemainījās. Vēroju, kā uz viņa pieres veidojas sviedru lāses un nokrīt uz Sūkdiaja kažoka. Doktors atviegloti ieņurdējās, kad žults sāka plūst pa adatu un cau

rulīti pudelē. Kad žults vairs netecēja, Doktors pacēla pudeli. Mēs visi redzējām, ka tās bija par maz.

—   Kalnu puis, nāc līdzi.

Sekoju Doktoram uz kabinetu. Viņš noņēma zāļu pudelītei korķi un ielēja tajā pudeles saturu. Viņš to aizzīmogoja ar savas fermas zelta zīmogu, uzrakstīja zīmīti un ielika to aploksnē. Viņš turēja pudelīti nedaudz virs manas plaukstas un paliecās uz priekšu. — Kāpēc ģenerālis vēlas, lai tu aiznes to uz viņa mājām?

Es skatījos uz pudelīti. — Nezinu.

—   Tu taču neizplati melus par mani, ko? Tu taču nestāsti ģenerālim, ka mana žults nav laba?

—   Nē, — es atbildēju.

jutu sev piekaltu Doktora skatienu. Viņš iespieda pudelīti man rokā. — Aiznes to uz ģenerāļa Čena māju viņa meitai. Pasaki, ka nedēļas beigās būs vēl.

Es pamāju un paņēmu pudelīti, iebāzu to kabatā un devos ceļā. Spīdēja saule, taču debesis bija metālzilas — tuvojās lietus.

Izgāju caur pilsētu un devos augšup pa kalnu ceļu. Pakalnus tālumā aizmigloja gaidāmais negaiss. Tagad Savanas māja nešķita tik liela un iespaidīga. Tā man atgādināja par Sūkdiaja zeltoto būri. Izrāde. Izlikšanās. Pieklauvēju pie durvīm, un tās atvēra tā pati kundze, kas iepriekš.

—   Lūdzu, nāc iekšā. Savana vēlas tevi satikt.

Sekoju viņai mājā, augšup pa marmora kāpnēm un iekšā istabā, no kuras pavērās skats uz dārzu un dzīvniekiem. Savana gulēja platā gultā, atstutējusies pret spilveniem.

Viņa pasmaidīja. — Tu atnāci. Es lūdzu tēva sekretārei, lai paaicina tevi.

Es saraucu pieri. Tad tā bija Savana, nevis ģenerālis, kas gribēja, lai atnāku.

—   Es atnesu šo, — sacīju, turēdams rokā mazo žults pudelīti.

Savana izskatījās bāla. Viņas āda bija zilpelēka kā lietus piesūcināti koka pelni. Vaigi bija iekrituši, un pa nedēļu viņa bija kļuvusi vēl vājāka.

Viņa centās mazliet piecelties.

—   Kā jūtas Sūkdiajs? — Savana jautāja.

Noliku pudelīti uz galda viņai līdzās un aizgāju pie loga. Raudzījos uz dārzu. — Viņam nav labi.

—    Vai zini, — Savana iesāka, — es tik ļoti gribēju marmorkaķi, ka diedelēju un diedelēju tēvam. Kad viņš man kaķēnu atnesa, sacīja, ka atradis to apmaldījušos klaiņojam pa mežu.

Paskatījos lejup uz marmorkaķi, kas pastaigājās savā pasaulē.

—   Varbūt tev ir taisnība, Tem, un cilvēki manam tēvam stāsta to, ko viņš vēlas dzirdēt. Bet var būt arī tā, ka mēs tikai dzirdam to, ko vēlamies dzirdēt. Dažkārt patiesība var izrādīties pārāk nepanesama.

Es nezināju, ko sacīt. Vētras zilās debesis aptumšoja istabu.

—   Tem, šis lācis nevar mani izdziedināt. Es to zinu. Domāju, ka dziļi sirdī ari tēvs to zina, taču viņš ir vīrs, kurš mēģinās un nepadosies līdz galam.

—  Vai tev ir bail? — jautāju.

Savana pasmaidīja. — Varbūt, mazliet. Taču es domāju par reizi, kad gāju caur ēnām mežā. Tās lika man apstāties un padomāt par saulē aizvadītajiem brīžiem. Tās lika man saprast, cik tas viss ir skaists.

Pa logu sāka bungot lietus lāses. Vēroju, kā tās cita citu dzenā liektās līnijās lejup pa rūti.

—   Tem, — Savana turpināja. — Es vēlos, lai tu kaut ko izdari.

Pagriezos, lai viņu uzlūkotu.

—   Es vēlos, lai tu aizved Sūkdiaju atpakaļ uz kalniem.

—   Kā? — es jautāju. — Viņš ir slims, un tavs tēvs to nepieļaus.

Savana norādīja uz zīda somiņu, kas atradās uz viņas naktsgaldiņa. — Lūdzu, padod man to.

Pieliecos un padevu viņai to.

—   Še, — viņa sacīja, izvilkdama banknotes. — Es vēlos, lai tu to paņem.

Es saraucu pieri. — Man nevajag tavu naudu.

—   Ņem, Tem, — viņa sacīja, — tev tā var noderēt.

Raudzījos uz naudu, ko turēju rokās.

Savana izvilka no somiņas mobilo telefonu un sāka spiest taustiņus. — Es visu šo nedēļu plānoju, kā Sūkdiajam dot brīvību. Vēlos, lai tu paņem Sūkdiaju un pamet pilsētu.

—   Kad?

Savana pielika telefonu pie auss un pasmaidīja. — Jūs dosieties prom šonakt.

34 . nodaļa

Savana beidza runāt pa telefonu.

—  Talins tev palīdzēs.

—  Talins? Bet es viņam nepatiku. Lāči viņam nepatīk!

Savana pasmaidīja. — Viņš teica, ka aizvedis tevi.

Es saraucu pieri. — Kādēļ?

—    Mēs ar Talinu esam veci draugi. Kopš bērnības. Viņš tevi šovakar mijkrēslī sagaidīs pie lāču fermas.

—  Kurp viņš mani vedīs?

Savana ielika telefonu atpakaļ somiņā. — Es papētīju tēva papīrus viņa kabinetā un atradu vietu, kur bija tavs vecais ciems. Talins tevi aizvedīs, cik tālu varēs.

Iebāzu naudu dziļi kabatā. — Es nezinu, kā tev pateikties.

—   Ļauj Sūkdiajam izbaudīt brīvību.

Stāvēju un vēroju, kā uz sienām mainās gaismas raksti, kad garām paslīd mākonis. Istabā ieplūda viegla vēsma, kas vēstīja par lietu.

Klusumu pārtrauca soļi gaitenī.

Savana pagrieza galvu pret durvīm. — Mans tēvs nāk, — viņa sacīja, pabāza roku zem spilvena un izvilka aploksni. — Ņem ari šo. Ja mans tēvs tevi atrod vai mēģina apturēt, iedod to viņam. Saki, ka tā ir vēstule no viņa meitas.

Aizbāzu aploksni aiz krekla, kad pa durvīm ienāca ģenerālis Čens.

Ģenerālis Čens apstājās un uzlūkoja mūs.

—   Savana?

—  Tēvs, — Savana sacīja, — Tems atnesa zāles no lāču fermas.

Ģenerālis Čens paskatījās uz žults pudelīti, kas stāvēja uz galda, un tad uz mani.

Savana pagrieza galvu uz sāniem un pasmaidīja. — Ardievu, Tem, un lai veicas!

Ģenerālis Čens aplika segu ap Savanas pleciem un paskatījās uz mani. Man sagriezās galva. Gribēju ko sacīt, taču brīdis bija nokavēts. Pagriezos un pa marmora kāpnēm devos ārā nomācošajā tveicē.

Tikai tad es sapratu, ka nebiju atvadījies.

*     * *

Lāču fermā es nespēju nekam pievērsties. Centos turēties pa gabalu no Doktora. Cerēju, ka viņš nemanīs manu satraukumu. Cerēju, ka viņš neko nenojautīs. Izmazgāju grīdas un spaiņus. Izslaucīju pagalmu un uzkopu tūristu

lietotās tualetes. Vēlā vakara saule ieslīdēja caur spraugu mākoņos un iekrāsoja jumtus zeltā. Pa logu ielūkojos kabinetā. Doktors aizvien bija šeit. Parasti viņš tik vēlu nestrādāja. Bija gandrīz mijkrēslis. Domās vēlēju viņam doties prom.

Sūkdiajs bija pamodies no narkozes, taču apdullis un šķita samiegojies. Prātoju, cik viegli būs viņu iekustināt. Es viņu nepanesīšu, un nespēju iedomāties, ka Talins gribētu palīdzēt. Paskatījos uz krātiņu rindu. Kurš rūpēsies par Kodēju, Džemu un Džepu, Lāču Mammas dēlu, Hua un Miju? Būs grūti viņus atstāt. Es gribēju aizvest viņus visus.

Izgāju no fermas, lai sapakotu savas mantas. Man jābūt gatavam doties ceļā, kad atbrauks Talins. Kems ienāca man līdzi istabā.

Viņš noskatījās, kā sarullēju drēbes.

—   Tu dodies, — viņš sacīja. Tas bija paziņojums, nevis jautājums.

Iebāzu drēbes somā. — Es ņemu Sūkdiaju. Es vedu viņu uz kalniem.

-       Kā?

Es izslējos. — Labāk, ka tu nezini. Kad būšu prom, lūdzu, pasaki paldies mātei un tēvam no manis.

Kems atspiedās pret durvju stenderi un palaida mani garām. — Atgriezies kādu dienu, Tem. Atgriezies mūs apraudzīt.

Es pasmaidīju. — Kādu dienu, Kem. Jā, kādu dienu.

Kems izslēdza gaismu, un mēs stāvējām, pustumsā lūkodamies viens otrā. Viņš uzsita man uz pleca. — Labāk ej, — viņš pasmaidīja, — pirms mamma ierauga tevi un liek apēst vakariņas.

Es izlavījos ārā gar tumšajām ēnām un šķērsoju ielu.

Kad atskatījos, Kems stāvēja gaismas lokā un vēroja mani. Redzēju viņu pamājam un dodamies uz māju.

Kad nonācu pie lāču fermas vārtiem, tie bija slēgti. Doktors laikam devies prom. Paņēmu savas atslēgas un ielīdu pa vārtiem. Kabinetā dega gaisma, taču tas bija tukšs. Atgrūdu vaļā durvis. Uz galda bija izkaisīti papīri un tikko nodrukātas etiķetes ar zelta lāci. Atvēru mazo skapīti un paņēmu paciņu saldo cepumu, kas Doktoram garšoja. Sūkdiajam vēlāk tie var noderēt. Iespraucos pa slīdošajām durvīm lāču kūtī un aizvēru tās aiz sevis. Ieslēdzu gaismu un neona lampu rinda raustīdamās iedegās. Lāči krātiņos sakustējās, taču aprima, kad ieraudzīja, ka tas esmu es. Sūkdiajs gulēja, saritinājies kamolā, ķepām apķēris degunu. Viņš miegā ņurdēja. Elpa bija strauja un sekla.

Atvēru krātiņu un iebāzu roku. — Sūkdiaj! — Pārlaidu roku pār viņa kažoku un pakutināju aiz ausīm. Viņš vēl ciešāk saķēra degunu ķepās. — Sūkdiaj, mēs šonakt dodamies prom. — Pavicināju cepumu viņam zem deguna, bet viņš nešķita ieinteresēts. Es pacēlu balsi. — Sūkdiaj! —Iebikstīju, taču viņš ieņurdējās un aizgriezās. Es tik ilgi biju gaidījis šo brīdi un tagad nevarēju dabūt viņu laukā no būra.

Soļoju šurpu turpu gar krātiņiem. Kad ieradīsies Talins? Vai viņš vispār ieradīsies? Ko tad, ja neierodas? Centos izstumt Sūkdiaju, bet viņš bija pārāk smags, lai to izkustinātu. Uzliku lācim kakla siksnu un sasēju to, lai izvilktu viņu ārā. Blakus krātiņā Kodējs uzslējās sēdus. Viņš saspicēja ausis uz slīdošajām durvīm un pacēla degunu, lai paostītu gaisu.

—   Ei, Tem!

Paslēpu cepumus aiz krekla un devos uz durvīm. Ēnā stāvēja Talins. Viņš mīņājās, skatīdamies pār plecu.

—  Vai esi gatavs? — viņš jautāja.

—  Gandrīz, — es sacīju.

Talins ar piedurkni nobrauca pār pieri. Viņš ielūkojās kūtī. — Esmu apstājies uz ielas. Kad iznāksi ārā, piebraukšu un savākšu tevi.

—  Drīz nākšu, — es sacīju.

Talins pamāja un pagriezās. Noskatījos, kā viņš izslīd pa vārtiem un aizver tos aiz sevis.

Devos atpakaļ pie Sūkdiaja.

—                  Nāc, — es sacīju. Iebakstīju viņam pakaļkājās.

—  Nāc, Sūkdiaj. Tev tas jādara.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz mani, tad atkal nolika to starp ķepām.

—  Tikai vēl vienu reizi, Sūkdiaj. Lūdzu! — Es sameklēju somā karamelizētos riekstus. — Op! Op!

Sūkdiajs saspicēja ausis un piecēlās kājās.

—  Nāc! — es saucu. — Op! Op!

Sūkdiajs piecēlās un uzlika ķepas uz krātiņa malas.

—  Tieši tā! — Es izbēru uz grīdas riekstus, lai viņš sekotu. Viņš izlēca no krātiņa. Viņa kājas bija vārgas. Viņš iedams grīļojās, taču sekoja man, ar degunu ostīdams pēc ēdiena. Uzliku somu plecos un devos uz durvīm.

Slīdošās durvis bija vaļā. Droši vien Talins atgriezies. Viņš stāvēja durvīs. Viņa siluets bija samanāms durvju ailē.

Taču tas nebija Talins.

Tas bija Doktors. Viņš iznāca gaismā, un belza ar savu metāla stieni pret tuvāko krātiņu. Troksnis atbalsojās kūtī.

—   Kalnu puis, — viņš ierunājās. Viņš skatījās tieši uz mani un Sūkdiaju, kas stāvēja man līdzās. — Tu taču nedomā kur doties, ko?

32.  nodaļa

Doktors aizvilka slīdošās durvis aiz sevis. Viņš paspēra soli uz priekšu. — Cik labi, ka nolēmu atgriezties!

Es atkāpos. Sūkdiajs spiedās pie manis.

Doktors paspēra vēl vienu soli, sizdams stieni pret plaukstu. — Tu esi paņēmis manu lāci. Varbūt tu domā, ka vari Zelta lāci pārdot par labu cenu?

Es papurināju galvu.

—   Vai domāji, ka nopelnīsi naudu ar manu lāci?

Paspēru vēl vienu soli atpakaļ. — Es vedu viņu uz mežu. Es palaidīšu viņu brīvībā.

Doktors apstājās, muti savilcis smaidā. — Brīvībā? Laidīsi viņu brīvībā?

Metāla stienis sitās pret viņa roku.

—   Es vedu viņu atpakaļ, un jūs nevarat mani apturēt.

Doktors iesmējās. — Drosmīgi vārdi, Kalnu puis. —

Viņš paliecās uz priekšu. — Vai ari pagalam muļķīgi.

Es sažņaudzu pirkstos Sūkdiaja biezo spalvu.

—    Liec viņu atpakaļ būri, Kalnu puis, pirms esmu zaudējis savaldīšanos.

Pakāpos atpakaļ uz Sūkdiaja krātiņu, vilkdams viņu sev līdzi.

Doktors tikai blenza uz mani. Viņš sažņaudza un atslābināja roku, kurā turēja metāla stieni. — Uz priekšu, — viņš pavēlēja.

Ja ielikšu Sūkdiaju atpakaļ, zinu — viņš nomirs. Varbūt Doktors būs tik nikns, ka nogalinās arī mani.

Kodējs ieņurdējās savā krātiņā. Pagriezos, lai viņu uzlūkotu. Viņš bija savādi mierīgs un vēroja mūs. Viņš piespieda galvu restēm un cieši lūkojās manī, nenovērsdams acis.

—   Ved lāci atpakaļ, — Doktors kliedza. Tagad viņš tuvojās mums, rokā sizdams metāla stieni.

Taču es pastiepos pret Kodēja būri. Attaisīju slēdzeni un pagriezos pret Doktoru.

Doktors apstājās un skatījās. — Ko tu dari? Neesi muļķis!

Nometu slēdzeni zemē, un tā nošķindēja pret grīdu.

Uzliku roku uz bultas.

Stienis Doktora rokā sastinga. Viņš panāca uz manu pusi, paspēra vienu soli, tad vēl vienu, acis no manis nenolaizdams. — Atkāpies no būra, Kalnu puis!

Man nebija izvēles. Es atbīdīju bultu un atrāvu Kodēja krātiņa durvis plaši vaļā.

Laiks apstājās.

Mēs visi apstājāmies.

Izņemot Kodēju. Viņš izbāza degunu pa atveri un ostīja gaisu, tad izlēca no būra, ar ķepām nesaceldams ne mazāko troksnīti.

Viņš bija liels lācis. Viņš nopurinājās, nokratīdams ieslodzījuma gadus, kuru laikā nebija varējis izstiepties vai pagriezties. Viņš pacēlās pakaļkājās un bija gandrīz divtik garš, cik es. Samanīju viņu, saodu viņu un sajutu viņa ķermeņa siltumu. Viņš varētu mani nogāzt gar zemi ar vienu ķepas cirtienu. Ari Sūkdiaju. Mēs viņam atradāmies tuvāk nekā Doktors.

Aizturēju elpu un iecirtu pirkstus Sūkdiaja kažokā, likdams viņam palikt mierā.

Nekusties. Tu nepārspēsi lāci ne skriešanā, ne kāpšanā kokos, ne peldēšanā. Tev jākļūst nekustīgam. Tev pašam arī jākļūst kā garam.

Doktors pagriezās un skrēja. Kodējs izdeva garu rēcienu un metās uzbrukumā.

Pēdējo reizi redzēju Doktoru, sakņupušu uz ceļiem. Kodējs bija izslējies pār viņu un zvetēja ar ķepām.

*     * *

Izvilku Sūkdiaju pa durvīm un aiztaisīju tās aiz sevis. Nakts gaiss bija karsts un smags. Tas spiedās virsū, apslāpēdams pilsētas, radio, automašīnu un motociklu skaņas. Ja Doktors nomirs, man būs milzīgas nepatikšanas, bet, ja viņš izdzīvos, lai visu pastāstītu, ķeza būs vēl lielāka.

Izvilku Sūkdiaju uz ietves un nopētīju ceļu. Kur ir Talins?

Lukturu gaisma notvēra mūs uz ietves, un līdzās piestāja balts limuzīns. Atvērās šofera logs, un pār mani pārbrāzās vēsa, kondicionēta gaisa šalts.

Šofera sēdeklī atradās Talins. — Kāp iekšā, — viņš noteica caur sakostiem zobiem. — Nesen redzēju garām paejam Doktoru. Kāp iekšā.

Talins izskatījās vairāk nobijies nekā pirms tam. Atrāvu vaļā aizmugures durvis. Baltie ādas sēdekļi bija nevainojami tīri. Nometu dažus riekstus un pa pusei iestūmu, pa pusei iecēlu Sūkdiaju mašīnā. Viņš izgāzās aizmugurējā sēdeklī. Es ielīdu zem viņa un ļāvu nolikt galvu man klēpī. Man vajadzēja noņemt no aizmugures sēdekļa maisu ar drēbēm. Tās izkrita ārā, un es iebāzu cepuri un garas šalles plauktā aiz aizmugures sēdekļa.

—   Neļauj lācim tās aiztikt, — Talins sacīja. — Tās ir manas mammas. Viņa tās nopirka ceļojumā pa Taizemi.

Talins nospieda gāzes pedāli, un devāmies uz priekšu.

—   Šī ir mammas mašīna, — Talins sacīja. — Neļauj lācim to piecūkot, vai arī ar mani ir cauri.

Es atgāzos sēdeklī. Tas bija mīksts un vēss. Sūkdiajs bija rāms. Pārāk rāms. Kaut arī darbojās kondicionieris, viņš bija sakarsis un, atpletis muti, kampa gaisu.

Skatījos, kā pilsēta paskrien garām tirgu un ēku mudžeklī. Bija laivu festivāla vakars, un ielās pulcējās cilvēki, turēdami rokās sveces un veidodami gaismas upi. Ielās pulsēja mūzika. Es priecājos, ka varam nepamanīti slīdēt līdz ar citām mašīnām. Talina rokas bija cieši satvērušas stūri, pirkstu kauliņi nobāluši. Viņš izvilka cigareti no paciņas, kas atradās uz blakus sēdekļa, un aizsmēķēja ar automašīnas šķiltavām. Stiepļu ritulis tumšajā mašīnā spīdēja spoži sarkans.

Mēs drīz atstājām pilsētu un braucām augšup pa kalnu ceļu. Ieraudzīju Savanas māju un prātoju, kā viņa jūtas. Es gandrīz gribēju, lai Talins apstājas un mēs paņemam līdzi arī viņu, taču viņš tikai uzmeta skatu viņas mājai un pabrauca garām. Kalna galā Talinam vajadzēja strauji bremzēt — priekšā stiepās mašīnu rinda.

—   Neraža, — Talins sacīja. Viņš ievilka no cigaretes un lēni izpūta dūmu strūklu. — Kontrolpunkts.

Priekšā divi zaldāti, pārliekušies pār mašīnām, veica pārbaudi.

Iecirtu pirkstus Sūkdiaja kažokā. — Vai viņi jau būtu dzirdējuši par mūsu izbēgšanu?

—   Šaubos, — Talins sacīja. — Domāju, ka viņi pārbauda, vai mašīnās nav kontrabandas preces festivālam. — Viņš paskatījās pār plecu, it kā meklēdams izeju, taču aiz mums jau bija apstājušās vairākas mašīnas. Būtu pārāk uzkrītoši, ja mēs tagad pagrieztos un brauktu prom.

—     Cerēsim, ka viņi tikai vēlas ieskatīties bagāžniekā, — Talins sacīja.

Mašīna virzījās tuvāk kontrolpunktam. Vēroju, kā zaldāti atver bagāžniekus un pārbauda mašīnas. Man bija ideja, plāns, un es pat negribēju domāt, kas notiks, ja tas izgāzīsies.

Talins ar pirkstiem bungoja pa stūri. Viņš aizsmēķēja vēl vienu cigareti un murmināja pie sevis. Atpakaļskata spogulī redzēju ciešās līnijas viņa pierē.

—   Piedodiet, — es sacīju. — Negribēju sagādāt jums nepatikšanas.

Talins neatbildēja.

—    Lai kas ari notiktu, gribu pateikties, ka darāt to Sūkdiaja labā.

—    Es to nedaru lāča dēļ, — Talins atcirta. — Es to daru Savanas dēļ.

Zaldāts pieklauvēja pie loga. Bija mūsu kārta.

Zaldāts ar galvu pamāja uz mašīnas aizmuguri. — Atveriet bagāžnieku.

Es atviegloti nopūtos. Tas deva laiku manam plānam.

Talins pavilka sviru, lai atvērtu bagāžnieku, un es dzirdēju, kā zaldāts aiziet uz mašīnas aizmuguri to apskatīt. Viņš aizcirta bagāžnieku un atgriezās pie loga.

—   Ar ko jūs šonakt braucat kopā? — zaldāts jautāja.

Talins paskatījās uz mums, taču viņam nācās paskatīties vēlreiz.

Viņš pagriezās pret zaldātu. — Vedu brālēnu apciemot radiniekus laukos. — Viņš brīdi apklusa, tad piebilda:

—  Tante arī brauc līdzi.

Zaldāts ar lukturīti nopētīja aizmugurējo sēdekli. Gaismas stars brīdi pakavējās pie manis, tad pie šallēs, cepurē un saulesbrillēs ietītā stāva.

Neatkarīgi no tā, vai uz aizmugurējā sēdekļa viņš redzēja tanti vai smalkās drānās tērptu lāci, zaldāts izvēlējās ticēt tam, ko gribēja redzēt.

Viņš papliķēja pa mašīnas sāniem un pamāja, lai braucam.

36. nodaļa

Tikusi aiz pilsētas, mašīna iegrima ceļa vienmuļajā ritmā: motors dūca, riepas rībēja pār nelīdzeno asfaltu un no kompaktdisku atskaņotāja skanēja taizemiešu popmūzikas vienmērīgā takts.

Tas mani laikam iemidzināja. Pamodos, kad mašīna zvārojās pa nelīdzenu zemes ceļu un lietus dārdēja pa priekšējo stiklu. Stiklu tīrītāji kustējās no vieniem sāniem uz otriem. Zem riepām šļakstēja peļķes, apšļākdamas mašīnas sānus. Priekšējie lukturi atstarojās lietus lāsēs, kas kā gaismas adatiņas tumsā šaudījās pret mums.

Nezināju, cik ilgi biju gulējis. Varēju būt aizmidzis vien dažas stundas, taču tās likās kā dienas. Spriežot pēc

cigarešu galiem pelnutraukā, kāds laiciņš būs pagājis. Gaisa kondicionētājs bija izkaltējis man muti un degunu. Turklāt man sala. Likās, ka sēžu saldētavā. Sakustējos sēdeklī un pieslējos sēdus. Manas kājas bija notirpušas un savilkušās krampjos zem Sūkdiaja svara. Aptaustīju lāča vēderu. Tas vairs nebija karsts un nospriegots, taču Sūkdiajs ņurdēja. Kaut arī mašīnā bija vēss, viņš elsa un ņurdēja pie katra elpas vilciena.

—  Tu esi pamodies.

Redzēju Talina acis mani vērojam atpakaļskata spogulī.

—  Cik vēl tālu? — es jautāju.

—   Vairs nav tālu, — Talins sacīja. — Pēdējās divas stundas braucam augšup. Lietus dēļ ceļš ir slikts.

Pakasīju Sūkdiajam aiz auss, un viņš pieglaudās man, ošņādams manā rokā pēc ēdiena. Viņš nolaizīja sāļos sviedrus no maniem pirkstiem. Mēle bija sausa kā papīrs un raupja kā koka miza.

Es atkal raudzījos tumsā. Tālumā virs mums parādījās pāris lukturu. Sākumā tie izskatījās mazi, it kā būtu augstu debesīs. Es vēroju, kā tie lēnām nolaižas. Tie slīdēja zemāk un zemāk, zigzagā uz priekšu un atpakaļ. Augstu virs mums saskatīju kalna aprises. Es biju aizmirsis kalnus. Biju aizmirsis, cik plaši un mežonīgi tie ir. Pagāja laiks, līdz kravas mašīna sasniedza mūs. Talins piestāja, lai palaistu to garām. Tā aizdārdināja tālāk — visurgājējs, piekrauts ar baļķiem.

Kaut kur tur bija kokiem klāti kalni, kas atkāpās aizvien tālāk. Gribēju atvērt logu, ieelpot kalnu gaisu un ļaut tam mani piepildīt. Gribēju saost kokus un lietu, un miklo zemi. Izberzēju miegu no acīm. Mēs drīz būsim klāt. Man

izdevās nogādāt Sūkdiaju kalnos. Varbūt viņš jutīsies labāk, kad samanīs zem ķepām zemi. Centos domāt par visām lietām, ko mēģināšu atrast, lai viņu pabarotu. Šajā gadalaikā varēja atrast skudru kūniņas un meža augļus, un sēnes. Varbūt būs vēl kāda bišu dore ar medu.

Talins turpināja braukt augšup kalnos, virzīdamies pa ceļu, pa kuru lejup bija braukusi kravas mašīna. Ja paskatījos ārā pa logu, varēju iztēloties, ka ceļš iekrīt dziļā bezdibenī. Baļķvedēju ordas bija nolīdzinājušas zemes ceļu plakanu.

Motors smagi strādāja, kad mašīnas riepas centās veidot saķēri ar dubļaino ceļu. Kad ceļš izlīdzinājās, pie apvāršņa parādījās smalka rītausmas līnija. Virs galvas skaidrojās debesis. Caur plānajiem mākoņiem vīdēja pusmēness.

Priekšā atradās baļķu iekraušanas punkts, bet aiz tā — mani dzimtie kalni. Strādnieki modās dienai, un rītausmas zilganumā spīdēja gateru un strādnieku māju ugunis. Redzēju televizoru iemirdzamies bārā, kur daži vīri jau sēdēja ar alus kausiem rokās. Pēdējo reizi, kad biju šeit, mēs ar papu pārdevām medu. Daži cilvēki paskatījās uz mūsu pusi. Nedz es, nedz Talins nevēlējāmies, lai viņi mūs izprašņā. Viņš ātri pabrauca garām pa ceļu caur baļķu iekraušanas punktu un devās augšup kalnos.

Es braucu uz mājām. Pa īstam uz mājām. Zināju, ka ciema māju šeit nebūs, bet varbūt varēšu uzsliet patvērumu. Varbūt varēšu pārcelties dziļāk mežā un, kad būšu iekārtojies, atvest mammu, vecotēvu un māsas. Ņurcīju Sūkdiaja kažoku. Es apsolīju, ka atvedīšu viņu atpakaļ. Apsolīju, ka tas notiks. Taču Sūkdiajs ir tas, kurš deva man drosmi to paveikt. Viņš šurp atveda mani. Sūkdiajs to panāca.

Līkumojot augšup pirmajā pakalnā, redzēju, ka mežcirtēji ir bijuši rosīgi. Pakalni bija kaili, nogāzes izvagoja nocirstie koku stumbri. Domāju par mežu aiz mūsu vecā ciema. Es pazinu to. Es iemācīšu Sūkdiajam tajā izdzīvot. Jau varēju saskatīt kori virs mums. Aiz tās bija mājas.

Ceļš uz kori bija stāvs un grambains. Mašīnas motors iekaucās, kad Talins centās to piespiest kustēt uz priekšu, taču riepas slīdēja un buksēja dubļos. Talins lēnām apstādināja auto un uzlika galvu uz stūres. Viņš izskatījās noguris. Baltais krekls bija saburzīts. Uz blakus sēdekļa atradās trīs tukšas cigarešu paciņas.

Viņš pagriezās, lai uzlūkotu mani. — Viss, — viņš sacīja un paskatījās uz Sūkdiaju sēdeklī. — Tālāk vairs netieku.

Es pamāju. Nostūmu Sūkdiaju no klēpja un pavilku durvju rokturi. Ap mums virmoja dzestrais rīta gaiss, ko bija samitrinājuši stiprie lieti.

—   Paldies! — es sacīju.

Es izkāpu no mašīnas. Manas kājas bija notirpušas un savilkušās krampjos. Iebikstīju Sūkdiajam, un viņš pacēla galvu. Viņš paostīja gaisu, un šķita, ka viņā uzjundī senas atmiņas.

—  Nāc, — es sacīju. Izbēru riekstus uz sēdekļa, lai viņš pakustētos, bet viņš aizvien ošņāja gaisu. Viņš piecēlās un pa pusei izlēca, pa pusei izslīdēja no mašīnas. Viņš piebāza degunu sarkanajai zemei, ostīdams un sprauslādams dubļos, aizlidinādams dubļu pikas pa gaisu. Pasaucu viņu un pagriezos pret kori.

Talins aicināja mani atpakaļ. — Tem, tu to aizmirsi. — Viņš stāvēja un rokās turēja manu somu; baltie apavi bija notašķīti dubļiem. Talins atklumpačoja pa dubļiem un

iegrūda man rokās somu. — Pieskati viņu, — viņš sacīja, noliecās un iebāza seju Sūkdiaja kažokā. — Pieskati viņu Savanas dēļ. Dari to viņas dēļ.

Noskatījos, kā Talins iekāpj mašīnā un tā apgriežas, slīdam dubļos. Sarkanās gaismas pazuda skatienam lejā pa kalnu, atstājot mūs ar Sūkdiaju vienus. Pagriezos un sāku iet uz kalna kori. Es iztēlojos kalnu aprises aiz tās. Iztēlojos biezus mežus.

—   Nāc, Sūkdiaj, — es sacīju. — Mēs ejam mājās.

*     * *

Pagāja lielākā daļa rīta cēliena, līdz nonācām pie kores. Kļuva karsts un mitrs. Smacīgs. Sūkdiajs gribēja apgulties vēsajos dubļos un gulēt. Man nācās viņu stumt un vilkt, un mānīt ar karamelizētajiem riekstiem. Vairs nebija tālu. Aiz kores būs meži, kur koku zaros būs satinušies lietus mākoņi.

Tuvojoties virsotnei, smidzināja sīks lietiņš. Nometu Sūkdiaja virvi un skrēju viņam pa priekšu, rāpdamies uz visām četrām. Sasniedzu virsotni un lūkojos visapkārt. Es pazinu zemes aprises, kalnu izliekumus un līkumus.

Taču koku nebija.

Nebija meža.

Nekā nebija.

Tikai kaila sarkana zeme, kas bezgalīgi pletās visapkārt, izraibināta ar nocirstu koku stumbriem. Nogāzēs dziļas renes bija izgrauzis lietus ūdens. Koku stumbri gulēja zemē kā saules izbalināti kauli.

Vecamtēvam izrādījās taisnība.

Mežs bija izcirsts tālāk, nekā varēju saskatīt.

Nebija ne miņas no vietas, kur kādreiz dzīvojām.

Meža nebija.

Koku nebija.

Māju nebija.

Es noslīgu ceļos. Jutu zem krekla pār muguru tekam sviedrus. Sūkdiajs saritinājās uz zemes man līdzās. Lietus pieņēmās spēkā. Sūkdiaja biezais kažoks bija piesūcies ar dubļiem un ūdeni. Pārlaidu rokas pār viņa galvu. Viņš aizvēra acis. Viņa mute bija atplēsta, un viņš elsoja, it kā viņam trūktu gaisa. Paslēpu galvu dzīvnieka krūšu spalvā un paliku guļam, klausīdamies viņa smagajā elpā un sirdspukstos.

Taču es sadzirdēju arī kādu citu skaņu. Tālu rūkoņu. Paskatījos augšup, domādams, ka ieraudzīšu baļķvedēju, taču ceļš uz kori bija tukšs. Skaņa pieņēmās spēkā un piepildīja debesis. No plānās miglas iznira helikopters. Tā logos spīdēja saule. Paskatījos apkārt, taču nebija, kur noslēpties, nebija, kur patverties. Helikopters klabēja no debesīm, riņķodams pār kori.

Riņķodams pār Sūkdiaju un mani.

Apsēdos un apķēru ar rokām Sūkdiaju. Mani māca nelabums. Es zināju, kas sēž helikopterā. Viņš bija ieradies pēc Sūkdiaja, un es zināju, ka viņš neļaus tam iet.

Helikoptera propellera saceltais vējš iesitās sejā un pluinīja matus, un es pieķēros Sūkdiajam. Skatījos, kā helikopters nosēžas un no tā izkāpj ģenerālis Čens un divi zaldāti. Viņš sakārtoja uzvalku un devās pār dubļiem. Starp mums bija asinssarkanas zemes josla.

Ģenerālis Čens stāvēja pār mums. — Vai domāji, ka neatradīšu jūs?

Es pieķēros Sūkdiajam. — Viņam vajadzīgs mežs.

Ģenerālis Čens notrausa sviedrus no pieres. — Man vajag šo lāci.

Ar pirkstiem iekrampējos Sūkdiaja biezajā kažokā.

—   Neņemiet viņu.

Ģenerālis Čens deva zīmi zaldātiem. Viens pavilka mani nost, un es nogāzos dubļos. Noskatījos, kā viņi pieliecas, lai paceltu Sūkdiaju. Viņi ar grūtībām aizstiepa to uz helikoptera atvērto sānu.

—   Ģenerāli Čen! — es kliedzu.

Viņš pagriezās. Ģenerāļa uniformu klāja dubļi.

Es pietrausos kājās un izvilku aploksni, ko Savana bija man iedevusi. Iegrūdu to viņam rokās. — Ņemiet! — es sacīju.

Ģenerālis Čens lūkojās manī.

—   Kas tas ir?

—  Jums tas jāizlasa, — es sacīju. — Tā ir no jūsu meitas. No Savanas.

37. nodaļa

Mīļais tēvs!

Ja lasi šo vēstuli, Tu esi sekojis Temam un lācim pret manu gribu. Es vēlreiz lūdzu, lai ļauj viņiem iet, jo mums nav tiesību iedomāties, ka viņi ir mūsu īpašums.

Tomēr es zinu, ka Tu to dari vienīgi manis dēļ.

Es Tevi redzu, tēvs.

Es redzu Tevi cenšamies satvert mani šajā tumsā, cenšamies rast veidu, kā noturēt mani sev līdzās. Taču Tu neredzi mani. Tu redzi sevi vientuļu — bez mammas un manis. Es zinu, ka tas Tevi biedē.

Kad mamma nomira, arī man bija bail. Kad Tu biji aizbraucis, vecmāmiņa aizveda mani pastaigā pa mežu. Es

gribēju apstāties un griezties atpakaļ, bet viņa sacīja, ka jāturpina iet. Mēs gājām caur tumsu un vēl dziļāku tumsu. Man sāpēja kājas un likās, ka vairs nav spēka iet, bet vecmāmiņa man neļāva apstāties, līdz nonācām kalna galā. Nekad mūžā nebiju redzējusi tik tālu. Kalni stiepās līdz bezgalībai. Vecmāmiņa sacīja: “Skat, Savana, neaizmirsti, ka tevi gaida visa plašā pasaule!’

Mēs kādu brīdi kopā sēdējām un vērojām kalnus. Kad piecēlāmies, lai dotos prom, es pajautāju, kas atrodas aiz apvāršņa, un viņa atbildēja: “Tas paliek mūsu iztēles ziņā, un mums jādodas turp, nezaudējot sapni par to, ko ceram ieraudzīt, un negriežoties atpakaļ, lai cik arī tumšs būtu ceļš."

Tēvs, es sapņoju, ka mums visiem pieder bagāta un dzīvē kūsājoša zeme. Es sapņoju par Miljons ziloņu zemi. Savā mūžā es nepaspēšu to īstenot, taču, ja Tems un Sūkdiajs atgriezīsies mežā, tad būšu spērusi dažus soļus šajā virzienā.

Arī Tev jāturpina iet un jāzina, ka es esmu Tev līdzās.

Ja meklēsi mani, Tu mani vienmēr atradīsi. Es būšu tauriņš, kas dejo zelta saules starā.

Kad nāksi meklēt, Tu mani redzēsi.

Un es redzēšu Tevi.

S.

Pēc sešiem menešiem

Reizēm, kad naktis paraugos zvaigznēs, es meklēju spožāko zvaigzni un domāju par Savanu. Varbūt viņa ir tur, augšā, kopā ar manu papu. Mamma apgalvo, ka cilvēki, kurus esam mīlējuši, mums palīdz no debesim. Taču tagad es tam neticu. Es domāju, ka tas, ko viņi savā mūžā ir paveikuši, turpina dzīvot mūsos un visā, ko darām.

Es skatos uz kalniem. Jaunais Meža rezervāts stiepjas līdz pat apvārsnim. To Savana būtu vēlējusies. To viņa panāca. Savanas Čenas Lāču rezervāts atrodas kalna pakājē, koku ielenkumā.

Pagāja pusgads, līdz tika uzcelts iežogojumu komplekss, veterinārā slimnīca un apmeklētāju centrs. Rezer-

vāts būs atvērts piecas dienas nedēļā, un cilvēki varēs nākt apskatīt lāčus. Tagad lāču fermas krātiņi līdz ar lāču moku rīkiem ir ievietoti muzejā un glabā tikai lāču rēgus.

Jaunie nožogojumi iestiepjas mežā. Vairākums lāču visu mūžu ir pavadījuši mazā krātiņā un savvaļā neizdzīvotu. Taču šeit tie var saost, sadzirdēt un ieelpot mežu. Zaļajos iežogojumos ir koki, kur rāpties, baseini, kur peldēt, un bambusa rotaļlietas, ar kurām spēlēties. Naktis lāči var redzēt mēnesi un zvaigznes. Vēl vairāk pietuvoties brīvībai viņiem nav iespējams.

Tagad tās ir arī mūsu mājas: vecamtēvam, mammai, Sulī, Mejai un man. Mēs dzīvojam mazā ciemā stundas gājiena attālumā no šejienes. Mamma strādā tekstila uzņēmumā, ko vada citas sievietes. Viņām pat ir stelles, un viņas plāno dēstīt zīdkokus, lai varētu audzēt zīdtārpus un gatavot zīdu.

Sulī un Mejai ļoti patīk jaunā skola, taču tā nav priekš manis. Man patīk tādas dienas kā šī, kad kopā ar vecotēvu dodamies apraudzīt lāčus vai pastaigājamies pa mežu.

Pie ieejas lāču rezervātā mani sagaida vecaistēvs ar augļu kurvi lāčiem. — Te tu esi, — viņš smaida. — Es gaidīju.

Atbildu ar smaidu. Viņš izskatās glauni mežziņa uniformā. Turklāt jaunāks.

—    Nāc, — vecaistēvs mudina. — ŠI ir īpaša diena. Iesim apraudzīsim lāčus.

Kopā ar viņu eju iekšā un dodos pa taku, gar kuru aug puķes. Šī ir pirmā nedēļa, kad rezervāts atvērts apmeklētājiem, un tajā jau ir rosība. Tikko piebraucis vēl viens tūristu mikroautobuss. Ieskatos muzejā un ieraugu skolēnu pulku, kas drūzmējas ap metāla būriem. Vienam zēnam

ļauj iekāpt iekšā. Noskatos, kā viņš pastiepjas, lai aptaustītu restes, lai sajustu, cik iekšā šaurs.

—    Kems pagājušo nedēļu atbrauca apskatīt lāčus, — es saku.

Vecaistēvs pasmaida. — Vai gribēja, lai iemāci visiem dejot?

Es iesmejos. — Nē. Viņš sacīja, ka viņam ir jauni plāni. Labāki. Viņš sacīja, ka kādu dienu vēlas izveidot savvaļas piedzīvojumu parku tūristiem ar guļbaļķu būdām mežos un ejām starp koku lapotnēm. Viņš gribēja mani pierunāt pievienoties.

—   Un ko tu atbildēji?

—   Sacīju, ka palikšu pie lāčiem.

Mēs dodamies uz iežogojumiem un apstājamies pie pirmā no tiem. Lāčus no saules pasargā meža tumšās un vēsās ēnas. Šeit jau ir divpadsmit dzīvnieki.

Es pasmaidu. Es gandrīz nepazīstu Kodēju. Veterinārārsti uzskatīja, ka viņš nekad neiekļausies lāču barā. Pēc tā, ko viņš nodarīja Doktoram, mēs visi domājām, ka viņš būs pārāk negants. Doktoru atrada knapi dzīvu. Kema mamma sacīja, ka viņam būtu bijis labāk nomirt, nekā dzīvot tādā stāvoklī, kādā Kodējs viņu atstāja. Viņš nespēja ne paiet, ne runāt. Savādi, taču kopš Kodējs ir šeit, viņš kļuvis par vienu no mīlīgākajiem lāčiem. Viņš guļ saulītē un peldas baseinā. Viņš ir pirmais, kurš rezervātā apsveicinās ar jaunajiem lāčiem.

Arī Džems un Džeps ir šeit. Viņi veļas un kūleņo lejup pa nogāzēm un naktis pārlaiž, saritinājušies kopā, kaut arī, visticamāk, ir jau trīs gadus veci. Ar viņiem iežogojumu dala Lāču Mammas dēls, taču viņam patīk sēdēt vienatnē. Dienā viņš paliek savā aplokā, taču naktīs lab

prāt sēž un skatās uz mēnesi. Viņš ir pieķēries kādai rezervāta darbiniecei — vecmāmuļai, kurai ir piecpadsmit mazbērni. Viņš seko tai turpu šurpu pa perimetru. Viņa izturas pret viņu kā vienu no mazbērniem un dod papildu našķus.

Ari Hua un Mija ir šeit. Lāču brūces ir sadzijušas, un viņiem ir atauguši spīdīgi kažoki. Ķepu biezā āda ir pazudusi, un viņi veļas un rotaļājas, un kāpj kokos kā savvaļas lāči.

Mēs ar vecotēvu ejam tālāk, līdz apstājamies pie tukša iežogojuma. Virvju guļamtīkls, kas iekārts starp kokiem, nav lietots. Ūdens baseinā ir rāms.

Es dziļi ieelpoju un raugos tukšajā iežogojumā.

Sūkdiajam diez ko neveicās.

Kad veterinārārsti viņu operēja, dziļi iekšās tika atrasta infekcija. Ārsti to sauca par vēderplēves iekaisumu. Viņa ķermenis bija atslēdzies. Ārsti centās noturēt Sūkdiaju pie dzīvības, dodot viņam šķidrumu, izskalojot visu slikto ārā. Viņu piepumpēja ar antibiotikām, taču veterinārārsti uzskatīja, ka jānotiek brīnumam, lai viņš izdzīvotu.

Piespiedu galvu pie tukšā iežogojuma stiepļu žoga un pagriezos pret vecotēvu. — Savana teica, ka Sūkdiajs ir cīnītājs.

Vecaistēvs pasmaida. — Jā, — viņš saka, — un viņai bija taisnība. Skaties, re, kur viņš nāk.

Šis ir mirklis, ko mēs gaidījām. Atveseļošanās ilga sešus garus mēnešus. Šī ir pirmā reize, kad Sūkdiajs sper soli laukā. Mēs ieraugām viņu: vispirms tumšas aprises aiz lūkas metāla režģa, kas ved uz viņa āra iežogojumu. Lūka paceļas, un viņš izbāž degunu un paosta gaisu. Viņš sper

soli uz zemes un piebāž tai degunu. Viņš izskatās vājš. Kažoks ir plankumains un pinkains, bet ribas un gurnu kauli zem ādas izspiedušies. Sajutis citus lāčus, viņš atkal paosta gaisu un dodas atpakaļ iekšā.

Es pasvilpju viņam. — Nāc, Sūkdiaj! Tu to vari.

Vecaistēvs atver iežogojuma vārtus. — Varbūt viņš iznāks, ja ieraudzīs tevi.

Paņemu no vecātēva papaju, pāreju pāri zālājam un notupstos pie atvērtās lūkas. — Nāc, Sūkdiaj, tas esmu es.

Tad es viņu ieraugu: melnu seju un pelēku purniņu. Viņš lumpačo ātriem soļiem, apmet ķepas man ap pleciem un piebāž man degunu, izdvesdams no krūtīm dziļas dūcošas skaņas. Iebāžu seju viņa kažokā, taču viņš ir saodis papaju un mēģina paņemt to no manas rokas.

Es aizmetu papaju, un tā mazliet paripo lejup pa nogāzi uz baseinu ar tumšzaļu ūdeni. Sūkdiajs nošļūc lejā pa nogāzi, dziļi iecirzdams nagus zemē. Taču viņš neēd papaju. Viņš dodas uz baseinu. Viņš apstājas un apošņā baseinu, izpūzdams burbuļus pār ūdens virsmu. Ūdeni peld lapas un atmirdz saules gaisma. Sūkdiajs iemērc ķepu, pēc tam otru. Skatos, kā viņš metas uz priekšu un paslīd dziļi zem virsmas. Viņš uzpeld pēc gaisa, nosprauslājas un atkal pazūd, atstādams spožu ūdens apli. Viņš uzpeld un izkāpj ārā, nopurinādams ūdeni no kažoka un izbārstīdams saules gaismu. Viņš tik sparīgi skurinās, ka apveļas un paliek guļam uz muguras, acis aizvēris un tik plati ieplestu muti, ka man liekas, ka viņš smaida.

Vecaistēvs nometas man līdzās un uzliek roku uz pleca. — Tavs tēvs būtu lepns.

Paskatos uz stiepļu iežogojumiem un mežu aiz tiem.

—   Taču lāči aizvien nav brīvi, — es saku. — Ieradīsies citi

lāči. Vēl daudzi tiks notverti kalnos un daudzi meži tiks izcirsti. Būs vairāk tādu cilvēku kā Doktors un to, kuri vēlas pirkt žulti. — Es nokaru galvu. — Vai lāčiem maz ir kāda ceriba? Šis ir tikai viens mazs kalns.

Vecaistēvs mani apskauj un pasmaida. — Tem, tu esi kā Nāmpengs.

Es saraucu pieri. — Nāmpengs?

—    Vai atceries, Tem? Nāmpengs — vismazākā bite?

Es atgrūžu vecātēva rokas. — Kas ir ar viņu?

Vecaistēvs ar plašu žestu norāda uz lāču rezervātu,

skolēnu, ģimeņu un tūristu rindu. Saule atspīd no vēl diviem tūristu autobusu logiem, kas brauc augšup pa stāvo ielejas ceļu. — Paskaties apkārt, Tem, — viņš saka. — Vai tad tu neredzi, kas šeit notiek? Paskaties uz cilvēkiem, kas ieradušies, lai uzzinātu par lāčiem un mežiem. Vēl daudzi ieradīsies redzēt to savām acīm. Arī viņi gribēs mainīt pasauli.

Es aizēnoju acis ar roku, lai varētu to visu saskatīt.

—   Klau, Tem, — vecaistēvs saka, — tu neesi viens. Vai dzirdi bites?

Mīļo lasītāj!

Ideja par šo stāstu manā galvā dzima, kad žurnālā izlasīju par nežēlīgajām žults lāču fermām. Es biju satriekta, kad uzzināju, ka Dienvidaustrumāzijā daudzus lāčus tur ieslodzītus mazos krātiņos, kur zem to ķepām ir tikai kaili stieņi. Lāči cieš no bada un slāpēm, kā arī slimībām. Lai iegūlu žulti, dzīvniekus pakļauj procedūrām, kas rada sāpes un satrauc tos. Dzīvnieki nevar izturēties lāčiem dabiskā veidā. Tas tiek darīts, lai lāči izstrādātu žulti, ko iegūst Ķīnas tradicionālās medicīnas tirgum, kam ir patērētāji visā pasaulē.

Es jutu, ka kādā no šiem lāčiem ir apslēpts stāsts un ka man tas ir jāpavēsta, tāpēc es sāku uzdot vairākus jautājumus. No kurienes šie lāči ir? Kurš lāčus sagūsta un pārdod? Kuram šie lāči pieder? Kurš par tiem rūpējas? Kurš tos "slauc”, lai iegūtu žulti? Kurš pērk žulti? Es ievēroju, ka vairums jautājumu sākas ar … “kurš?”, un tā tas kļuva par stāstu, kas vēsta par daudzu cilvēku dzīvēm. Tas kļuva arī par Tema stāstu un vēstīja par to, kā arī viņš, līdzīgi lācēnam, ir aizvests no savām meža mājām.

Es ieviju šajā stāstā arī to, kā Vjetnamas kara laikā ASV bombardēja Laosu (1964-1973). Mūsdienās Laosā ir saglabājušās miljoniem nesprāgušu bumbu, kas piesārņo laukus un ciematus un apdraud cilvēku dzīvību un iedzīvi. Šajā stāstā Tema dzīve apgriežas kājām gaisā, kad eksplodē viena tāda bumba un nogalina viņa tēvu, kurš uzrok lau

kus. Es vēlējos, lai šī stāsta daļa parāda, ka pasaules valdību pieņemtie lēmumi spēcīgi ietekmē turpmākās paaudzes.

Lielie lēmumi, kas mums šodien jāpieņem, ir saistīti ar dabu, kam draud nepārdomāta ekspluatācija un iznīcība. Ja valdības un lielie uzņēmumi ignorē šos apsvērumus, šķiet neiespējami, ka mūsu balsis varētu tikt sadzirdētas. Taču es vēlējos stāstu beigt ar cerību vēsti un parādīt, ka, tāpat kā stāstā par Nāmpengu, daudzas balsis spēj panākt pārmaiņas.

Lai uzzinātu, ko Tu vari darīt, lai palīdzētu izbeigt lāču žults fermu darbību, dodies uz vietnes Animals Asia bērnu sadaļu ( http://www.animalsasia.org/eng/kids/index.htm ).

Es ceru, ka Tev patika šis stāsts, un vēlos, lai Tu zini, ka arī Tev ir pa spēkam mainīt pasauli.

Džila Lūisa 2013. g.

INTERESANTI FAKTI PAR MĒNESS LĀČIEM

1.    Mēness lāči savu vārdu ieguvuši, jo tiem uz krūtīm ir V veida krēmkrāsas spalvu plankums. ŠI forma atgādina pusmēnesi.

2.    Savvaļā mēness lāči ēd bišu stropus, augļus, riekstus, kukaiņus, dārzeņus un sīkus dzīvniekus, piemēram, peles vai putnus.

3.   Runā, ka lāči spēj saost medu piecu kilometru attālumā!

4.    Pēc piedzimšanas mazuļi paliek kopā ar māti līdz pat triju gadu vecumam.

5.   Mēness lāči pa dienu mēdz gulēt un naktis bieži pavada nomodā. Visaktīvākie tie ir rītausmas un krēslas laikā.

6.    Mēness lāči ir vidēja lieluma lāči, parasti to augums ir 120-180 cm. Mātītes ir mazākas par tēviņiem.

7.  Savvaļā mēness lāču mūža ilgums var sasniegt pat 30 gadus. Lāču fermās daudzi nomirst nenodzīvojuši pat pusi mūža; lāču mūža ilgums tajās ir 10-12 gadi.

8.   Mēness lāči ir viena no astoņām pasaules lāču sugām. Pārējās sugas: Amerikas melnais lācis, brūnais lācis, polārlācis, lielā panda, saules lācis, garlūpu lācis un briļļainais lācis.

MĒNESS LĀČI IR SASTOPAMI VISĀ DIENVIDĀZIJĀ

.

PATEICĪBA

Milzīgs paldies jāsaka Džilai Robinsonei (Jill Robinson), organizācijas Animals Asia dibinātājai, kura nežēloja laiku, lai atbildētu uz maniem daudzajiem jautājumiem par mēness lāčiem un lāču žults nozari.

Organizācija Animals Asia ne tikai vada lāču rezervātus, kur tiek rehabilitēti fermu lāči, bet ari strādā, lai mazinātu pieprasījumu pēc lāču žults, uzrauga žults tirdzniecību, informē sabiedrību par šo nozari un sadarbojas ar valdībām un politikas veidotājiem, lai veicinātu atbalstu lāču žults fermu darbības izbeigšanai. Izrādīdami iejūtību un cieņu pret visiem dzīvniekiem, organizācijas Animals Asia darbinieki un brīvprātīgie nepaguruši strādā, lai iedibinātu ilgtermiņa pārmaiņas.

Lai uzzinātu vairāk par organizāciju Animals Asia, apmeklējiet tās tīmekļa vietni www.animalsasia.org .

Vēlos izteikt pateicību arī Viktorijai Bērketai (Victoria Birkett) no literārās aģentūras Miles Stott Literary Agency un visai izdevniecības OUP komandai, it īpaši Lizai Krosai (Liz Cross) un Klērai Vestvudai (Claire Westwood) par rediģēšanas darbu.

Paldies Markam Ouenam (Mark Owen) par burvīgajām grāmatas ilustrācijām un Saimonam Mendezam (Simon Mendez) par skaisto vāka noformējumu.

Kā vienmēr vislielākais paldies Rodžeram (Roger), Džordžijai (Georgie), Betai (Beth) un Džemmai (Jemma).

Džila Lūisa lielu bērnības daļu aizvadīja dārzā, kur bija izveidojusi mazu zoodārzu un veterināro slimnīcu rāpojošiem kukaiņiem, pelēm un putniem. Kad Džila pieauga, viņa kļuva par īstu vetārsti un ceļoja no Arktikas līdz Āfrikai, meklēdama interesantus dzīvniekus un vietas.

Tagad Džila raksta grāmatas bērniem. Viņas pirmie divi romāni “Debesu vanags” un “Baltais delfīns” ieguvuši lielu kritiķu atzinību un tulkoti daudzās pasaules valodās.

Viņa kopā ar vīru un trim bērniem dzīvo Somersetā un raksta, sēdēdama koka zaros uzslietā mājā un baudīdama vāveru sabiedrību.

Content

Lūisa Džila Mēness lācis

NO TULKOTĀJAS

Pirmā vētra

1 . nodaļa

2. nodaļa

3 . nodaļa

4. nodaļa

5 . nodaļa

6. nodaļa

7 . nodaļa

8 . nodaļa

9 . nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13 . nodaļa

14. nodaļa

15 . nodaļa

16. nodaļa

17 . nodaļa

18 . nodaļa

19. nodaļa

20.   nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26.   nodaļa

27 . nodaļa

28. nodaļa

29.  nodaļa

30 . nodaļa

31 . nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34 . nodaļa

32.  nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

Pēc sešiem menešiem

Mīļo lasītāj!

INTERESANTI FAKTI PAR MĒNESS LĀČIEM

PATEICĪBA