Lutss Oskars

Pavasaris

Oskars Lutss

Pavasaris

OSKARS LUTSS UN VIŅA «PAVASARIS»

Katru jaunu pavasari, kad ceļi apžuvuši un dienas kļūst garākas, sākas igauņu ekskursantu uzbrukums kādai mazai apdzīvotai vietai — Palamuzei, kas atrodas Austrumigaunijā, nepilnus pussimts kilometrus uz ziemeļiem no Tartu.

Vecā Palamuze bija mazs miestiņš, kas ne ar ko sevišķu neizcēlās citu neskaitāmo miestu vidū: krustceļā baznīca un krogs, upīte ar dzirnavām, veikals, skola. Jā, arī skola. Pērn tā svinēja savu 275 gadu jubileju. Baltijā nav daudz tik vecu skolu! Un tomēr iemesls ir cits, kāpēc katram igaunim, dzirdot Palamuzes vārdu, vispirms nāk prātā tieši šī skola.

Netālu no Palamuzes vidusskolas jaunās ēkas, otrpus upītes, zem simtgadīgām liepām stāv vecā ēka. Blakus gala durvīm ir piestiprināta balta marmora plāksnīte ar uzrakstu: «Te, bij. Palamuzes draudzes skolā, 1895.—1899. g. mācījās Igaunijas PSR Tautas rakstnieks Oskars Lutss. Seit viņš smēla vielu savam «Pavasarim».»

Oskars Lutss (1887—1953) un Palamuze ir nešķirami jēdzieni. Skolas viesu grāmatā ir trāpīgs ieraksts: «Palamuze deva Lutsu, Lutss deva Paunveri un Paunvere pārvērta Palamuzi par visu interešu objektu.» Dzimis viņš ir netālu no šās vietas, bet kopš 4 gadu vecuma dzīvo pašā miestiņā, kur citu vajadzīgu iestāžu

1 Tā vairakos Lutsa darbos dēvēta Palamuze.

vidū rakstnieka tēvs Hindriks Lutss ierīkoja kurpnieka darbnīcu. No vecmāmiņas bagātā pasaku pūra un no vectēva humoristiskajiem nostāstiem daudz kas vēlāk pārgāja Lutsa daiļradē, bet varbūt vēl bagātāku materiālu nākamajam rakstniekam devis tas, ko viņš zēna gados redzēja un dzirdēja tēva darbnīcā un piedzīvoja šejienes skolā.

Pēc ciema un draudzes skolas seko Tartu reālskola. Te par Lutsa vismīļāko autoru kļūst Gogolis.

Turpat 20 gadus Lutss ir strādājis aptiekā — Tartu, Narvā, Tallinā, Pēterpilī. Tartu universitātē iesāktās farmācijas studijas pārtrauc pasaules karš. Pēc demobilizācijas Lutss paliek Tartu, kur sākumā īsu laiku strādā universitātes bibliotēkā, bet kopš 1921. gada pilnīgi nododas rakstniecībai. Divas trešdaļas no rakstnieka mūža ir pagājušas Tartu. Viņa pēdējā dzīves vietā — Rīgas ielā 38 — nesen atklāja memoriālo muzeju.

Ap pusgadsimtu ilgās literārās darbības laikā Lutss ir izmēģinājis visus žanrus un sarakstījis ap 70 daiļdarbu.

Pirmo reizi lasītāji viņu iepazīst 1907. gadā kā dzejnieku. Drīz pēc tam viņš kļūst pazīstams kā dramaturgs. Viņa ievērojamākās lugas ir «Paunvere» (1912. g.; latviski iznāk 1926. g. ar virsrakstu «Sasteigtās precības» E. Zālītes tulkojumā) un «Kāpostgalva» (1912. g.; latviski Dailes teātrī 1932. gadā). Tajā viņš šausta miestiņa bagātāko slāni un tā garīgo aprobežotību, parāda pelēko baronu negausību un nabago ļaužu smago likteni laukos.

Divdesmitajos gados Lutss savos stāstos un novelēs rāda pilsētas dzīves ēnas puses. Stāsts «Tumšajā pagalmā» (1933. g.) dramatizējumā uz igauņu skatuvēm kļūst ļoti populārs, un 1956. gadā Tallinas kinostudija pēc tā uzņem filmu.

Ļoti iecienīta ir arī Lutsa memuāru sērija 13 sējumos. Daudzi Lutsa darbi veltīti jaunatnei. Arī bērniem ir uzrakstīti daži sirsnīgi stāstiņi, no kuriem «Ragainītis» (1920. g.) dramatizējumā un kā leļļu filma ar virsrakstu «Meža pasaka» (1960. g.) kļuvis sevišķi pazīstams. To redzējuši arī mūsu republikas bērni Rīgas leļļu teātra iestudējumā.

Lutss ir plaši pazīstams arī kā feļetonists. Vispār viņa darbiem raksturīgs smalks, labsirdīgs humors.

Lutss savos darbos neizvirza un nerisina lielas problēmas, bet rāda ainas no mazo cilvēku dzīves, kuru pusē nostājas arī pats.

«Pavasaris» ir Lutsa ievērojamākais darbs. Tā ir rakstnieka pirmā grāmata (I daļa — 1912. g., II daļa — 1913. g.). Igauniski tā ir iznākusi 9 izdevumos. Sis stāsts par skolas un jaunatnes dzīvi pieder pie tiem nedaudzajiem daiļdarbiem, kuru pazīst katrs igaunis. Dažādos dramatizējumos tas bieži uzvests gan uz pašdarbības, gan arī uz profesionāla teātra skatuves. Rīdzinieki «Pavasari» varēja noskatīties Tallinas drāmas teātra viesizrāžu laikā 1959. gada decembrī. Jaunais komponists Ilo Vinters pēc «Pavasara» 1961. gadā radīja simfonisko svītu «Paunvere», ko atskaņojis arī Latvijas Radio. Tēlotājā mākslā «Pavasara» tēli atspoguļoti skulptūrā, sevišķi sīkplastikā. Meistariski radīti, labi individualizēti «Pavasara» tipi, īpaši Totss, Kīrs un Strupais Juris kļuvuši par simboliem, kuru vārdus lieto jau kā sugas vārdus. Visiem šiem tēliem Palamuzē ir atrasti arī prototipi. Lasot rodas iespaids, ka Arnis Tali ir pats rakstnieks. Taču Lutsa skolas biedri apgalvo, ka dzīvē viņš tik kautrs nemaz neesot bijis, bet dažu labu reizi Totsam palīdzējis izdomāt kārtējo stiķi. Totss turpretim dzīve nemaz neesot bijis tik palaidnīgs ka stāstā.

Katram lasītājam kļūs tuvi lieliskie tipi, viņu vienkāršā, visiem saprotami attēlotā jūtu pasaule, maigais humors, sirsnīgums, vienkāršā tautas valoda ar izteiksmīgajiem salīdzinājumiem —- tas viss ir padarījis «Pavasari» par vienu no iemīļotākajām grāmatām igauņu lasītāju vidū. Tulkojumā tā ir pieejama jau arī krievu, lietuviešu, ukraiņu, ungāru, čehu un slovaku lasītājiem. Cerams, ka «Pavasaris» tagad iemantos arī latviešu lasītāju simpātijas.

T. K a r m a

PIRMĀ DAĻA

..

1.

Kad Arnis ar tēvu ieradās skolā, stundas jau bija sākušās. Skolotājs iesauca abus savā istabā, patērzēja brītiņu, piekodināja Arnim būt čaklam un kārtīgam un nosēdināja solā blakus kādam zēnam ar gariem matiem. Tad skolotājs uzdeva viņam kaut ko norakstīt no grāmatas, un Arnim vairs neatlika laika domāt par ko citu. Viņš paņēma tāfelīti un sāka rakstīt. Arnis paguva uzrakstīt tikai pāris vārdu, te pēkšņi garmatainais zēns pieliecās viņam pie auss un čukstēja:

—   Ko skolotājs teica, kad bijāt viņa istabā?

Arnis zināja, ka stundā nedrīkst sarunāties, tāpēc viņš vispirms bailīgi pašķielēja uz skolotāju un tikai pēc tam atbildēja:

—   Ak, neko . ..

Svešo zēnu šāda atbilde neapmierināja. Tas nolika grifeli, izšņauca degunu un turpināja iztaujāt:

—   Vai skolotājs neteica, ka skolā nedrīkst lasīt indiāņu stāstus?

—   Nē, neteica.

—   A, bet mani gan brīdināja. Man bija līdzi vesela kaudze grāmatu. Tagad tās ieslēgtas skapī. Vai tu esi lasījis par Amerikas džungļiem? Tas tik bija vīrs: viens pats cīnījās pret divpadsmit sarkanādainajiem. Jā …

—   Kas tas bija?

—. Kentukijas Lauva!

Arnis nolika grifeli un pirmo reizi vērīgi uzlūkoja kaimiņu. Viņam bija bakurētaina seja un mazliet uz labo pusi iešķībs deguns. Gaišie mati savēlušies ērkulī.

«Tam puikam, liekas, ir ko noņemties, kamēr tādu ērkuli izsukā,» Arnis nodomāja.

—   Tots, ko tu tur grozies?

Tā sacīja skolotājs. Arnis satrūkās, pakampa grifeli un sāka steidzīgi rakstīt. Totss, kas patlaban ar savu aizmugures kaimiņu risināja kādu sarežģītu problēmu par indiāņiem, zibenīgi uzšāvās stāvus.

—        Es neko… Pētersons jautāja, kā krievu valodā raksta «ja».

—   Vai tu paskaidroji?

—        Skaidrs, ka paskaidroju. Tas ķēms bija uzrakstījis galīgi aplam.

—        Sitā gan. Varbūt klasē atradīsies vēl kāds cits skolnieks, kas neprot pareizi uzrakstīt. Tāpēc, Tots, ej un uzraksti šo «ja» uz lielās tāfeles, lai redz visi.

Pār Totsa seju pārslīdēja savāda ēna. Sī pavēle, šķiet, viņam nepatika.

—   Nāc nu, nāc! — skolotājs atkārtoja.

Nelaimīgais cilvēkbērns nojauta, ka viņu vairs nespēj glābt neviens. Ar lūdzēja skatienu Totss pievērsās Arnim, kas paslepus bija sekojis šim notikumam, un steidzīgi čukstēja:

—   Parādi, kā ir, parādi, kā ir!

Arnis uzzīmēja uz savas tāfelītes milzīgu «ja». Totss, uzpūtīgs kā tītars, tūlīt piegāja pie klases tāfeles un uzrakstīja, kas pavēlēts. Tad uzmeta klasei izaicinošu skatienu, it kā gribētu jautāt: «Ko jūs gan iedomājaties: es laikam neprotu uzrakstīt?» Un visu skatieni atbildēja: «Jā, jā, tu proti gan, Tots.»

Un tomēr atradās kāds cilvēks, kas domāja mazliet savādāk nekā pārējie, — tas bija skolotājs. Kā paša nelabā uzkūdīts, viņš piegāja tieši pie Arņa tāfeles, ieraudzīja tur tādu pašu zvēru kā uz lielās tāfeles, un viņā pamodās nelabas aizdomas. Skolotājs pievērsās Totsam.

—        Saki, Tots, vai tev ir krājumā vēl kādi meli? Ja ir, tad klāj tik vaļā! Visu pie reizes!

—   Kādi meli? — Tots brīnījās.

Viņa seja izskatījās tik nevainīga, ka ikvienam, to ieraugot, sariestos asaras acīs, ikvienam, kam vien krūtīs pukst cilvēka sirds, nevis akmens.

Tā kā skolotājam nebija sirds, tad viņa acis neaiz- migloja asaras un viņš nepārtrauca spīdzināšanu.

—   Pēterson, vai tu jautāji Totsam, kā raksta «ja»?

Totss zīmīgi pamirkšķināja Pētersonam, lai tas atbildētu apstiprinoši, taču bez panākumiem.

—   Nē.

—   Tā jau domāju. Ko viņš tev stāstīja?

—        Totss sacīja, viņš nesaprotot, kā gan indiāņi varot tik ātri skalpēt cilvēkus. Reiz, kad viņš mēģinājis kādu beigtu kaķi . . .

Pētersons apklust, viņu pārtrauc skaļi smiekli. Smejas visa klase.

Totss rāda nodevējam dūri un domās piedraud ar briesmīgu atriebību. Par melošanu viņam jāstāv kaktā līdz nākamās stundas sākumam.

Arni visvairāk pārsteidz tas, ka Totss, kas tik daudz lasījis un tik saistoši prot stāstīt par Kentukijas Lauvu, neprot uzrakstīt visparastāko krievu «ja». Un domās piebilda: «Nē, melot nav labi. Tas Totss ir viens liels resgalis.»

2.

Brīvstundā klasē izcēlās tāda stumdīšanās un grūstīšanās kā skudru pūznī. Visiem bija liela steiga, visi kaut kur skrēja, sauca, it kā baidītos ko nokavēt. Arnis bailīgi pieplaka pie sienas. Viņš jutās vēl pasvešs šajā raibajā, ņirbošajā jūklī, un viņam sāka reibt galva. Viņš šeit ieraudzīja tikai vienu paziņu — tā bija Rajas Tēle. Gaišmatainās sārtvaidzes un zēna vecāki dzīvoja tikpat kā kaimiņos, tāpēc Arnis viņu pazina. Arnis labprāt pieietu meitenei klāt un parunātos kādu vārdiņu, taču viņš drīz vien atmeta šo nodomu. Meitenes turējās savrup, drūzmējās bariņā kā aitas, un Arnim likās, ka nebūtu pieklājīgi tās traucēt. Viņš pieplaka pie sienas un vēroja.

Tur bija kāds drukns zēns ar apaļu seju, kas visu laiku mīņājās kājām un kaut ko ēda. Vienā rokā viņš turēja maizes riku, otrā — treknu gaļas gabalu. Kāds, garām ejot, uzkāpa viņam uz kājas. Ēdējs tam nepiegrieza gandrīz nekādu vērību, tikai klusu nomurmināja:

—   Aklā vista! — un turpināja ēšanu.

Kāds cits sarkanmatajns zēns jocīgiem šņorzābakiem kājās, likās, piesaistīja klātesošo uzmanību ar savu jaunmodīgo rakstāmspalvu. Viņš soļoja lepni pa priekšu, aiz viņa vesels bars puiku, kas neatlaidīgi mangoja:

—   Nu paradi taču, Kīr, paradi!

Bet Kīrs bija lepns, un tikai retais iemantoja godu redzēt šo spalvaskātu.

Pie krāsns bija sastājies bariņš zēnu. Viņu vidū kāds puišelis ar zebiekstes seju un dzīvām acīm, papildinādams sacīto ar ļoti noslēpumainiem žestiem, runāja tā:

—       Iemērc zoss spalvu pienā, uzraksti uz tīra papīra

savu vārdu un pārlaid ar karstu pletīzeri. Gan tad tu redzēsi.

Kāds no klausītājiem ierunājās:

—   Ū, Kērik, tu mani pārbiedēsi!

Meiteņu pusē bija daudz klusāk. Viņas, sabāzušas galvas kopā, sačukstējās un draiski smējās.

Bet Arnim vairs neatlika laika mierīgai vērošanai. Pēkšņi kāds aizdrāzās viņam garām, pēc tam otrs, un sākās mežonīgas medības: pa priekšu, pārbiedēts līdz nāvei, skrēja Pētersons, aiz viņa ar pārvērstu un asinskāru seju pats Totss. Sažņaudzis abas rokas dūrēs, tas draudēja bēgošajam Pētersonam un laiku pa laikam šņāca:

—   Gan es tev parādīšu, gan tu man dabūsi! Sis līdīšot sūdzēties, ko!

Pētersons, redzēdams, ka viņu var glābt vienīgi žiglās kājas, piedeva pilnu tvaiku. Tālāk sekoja briesmīgs skrējiens pāri soliem, pāri solos sēdošo galvām, pāri skolotāja katedrai uz guļamistabu, pāri gultām un spilveniem atkal atpakaļ uz klasi un tā joprojām. Bet kur gan tu spruksi, ak mirstīgais, ja tevi vajā tavs niknākais ienaidnieks, pilns atriebības kāres no pirkstgaliem līdz papēžiem. Beidzot Pētersons to saprata un aizelsies apstājās. Šķiet, ka viņš bija uz ātru roku izdomājis kādu citu glābšanās plānu.

—   Tots, es pirkšu tavu nazi. Pag, liecies reiz mierā! Vai dzirdi, es pirkšu tavu nazi ar visu viļķi.

Pagāja īss brīdis, un Totsa naids plaktin saplaka. Vēl pāris acumirkļu — un abi niknie ienaidnieki sīvi kaulējās par nazi ar viļķi.

Atskanēja zvans, sākās jauna stunda. Tā bija rēķināšana. Pirms Totss iegāja kaktā, kur viņam vēl joprojām bija jāstāv, viņš žēlojās Arnim:

—   Nudien, es varu visu, bet šie draņķa rēķini nelien man galvā!

Totss nemeloja. Viņam tiešām bija ļoti plašas zināšanas, viņš prata pielikt un atņemt, reizināt un dalīt, taču to visu traucēja viena nejauka īpašība: viņš nezināja neko pamatīgi. Kad Totss sāka rēķināt, viņš tūdaļ ņēma palīgā visas četras darbības un galu galā samudžināja tā kā pēkšņi no miega izcelts cūkgans pastalu auklas svētdienas rītā. Tādās reizēs skolotājs mēdza piebilst:

—   Tots, tev jau viss juku jukām kā putra ar kāpostiem.

Tad pie tāfeles izsauca Arni. Tas bija pavisam kas cits: viņš zināja visu, ko vien jautāja. Kad Arnis devās atpakaļ uz solu, viņš jutās mazliet neveikli, ka bija tik labi atbildējis. Arnim bija žēl sava kaimiņa Totsa, kas citādi bija gudrs un attapīgs, tikai neprata rēķināt. Bet Arnim šķita, ka tas ir pavisam viegli.

Nākošās stundas un starpbrīži pagāja bez sevišķiem notikumiem. Vienīgais, ko šeit būtu vērts pieminēt, bija tas, ka Totss saplēsa kādai meitenei kleitu, samainīja naudas maciņus, izsita logu un sakūra ugunskuru aiz skolas. Sildīdamies pie uguns, Totss stāstīja, ka Kentukijas Lauva rīkojies gluži tāpat, kad tas bēguļojis no indiāņiem.

Starp citu, Arnim izdevās uzzināt šo to par skolas biedriem. Tā, piemēram, druknais zēns, kas ēda gaļu un kam Totss uzkāpa uz kājas, bija Tenisons. Otrs puišelis ar raudulīgu seju un sasarkušām acīm, tas, kuram daži zobgalīgi jautāja: «Dzi, puika, kur ir tavs tēvs?» un citi tūlīt korī atbildēja: «Tēvs mežā, aste gaisā,» — tas bija Visaks.

Sarkanmatim Kīram, kam piederēja jaunmodīgais spalvaskāts un kas valkāja šņorzābakus, esot mājās savāda mūzikas lādīte. Kad to uzgriež — tā tūlīt sāk runāt kā cilvēks un dziedāt kā putns.

Matss Rauds, mazs zeperis, pērn gribējis kājām doties uz pilsētu apciemot krustmāti; uzsviedis maizes kulīti plecā un noteicis:

—   Tagad es iešu!

Kad Arnis pēc stundām soļoja uz mājām, tam galva bija pilna visādu jaunumu. Ceļā viņu panāca Rajas Tēle. Abi pēkšņi piesarka un kādu brīdi gāja klusēdami, tad pamazām sāka sarunāties.

3.

Kāpēc tu nāci uz skolu tik vēlu? Mēs atbraucām jau pagājušajā nedēļā, — Tēle iesāka.

Slimoju, atrak netiku.

Iestājās klusums. Pēc brīža Tēle atsāka:

—   Ar ko tu slimoji? Vai ar šarlaku?

—        Nē, tas nebija šarlaks. Sāpēja galva, un uznāca karstumi. Iesākumā māte gan domāja, ka būs šarlaks, bet nebija vis.

—        Šarlaks ir briesmīga slimība: kas saslimstot, tas nekad vairs īsti netiek vesels.

—        Reizēm jau tiek gan. Reiz mums bija puisis, tas atlaba.

—        Ak tad puisis arī bija slims? Vai tu nebaidījies, ka nepielīp?

—        Nē. Māte teica — ja pielips, pielips, tur neko nevarot darīt. Nevajagot baidīties, tad nekas nenotikšot; jo vairāk baidoties, jo ātrāk pielīpot.

—        Vajagot pakvēpināt ar kadiķa zariņu, tad esot pavisam droši.

—   Māte arī tā saka.

Bērni atkal soļoja klusēdami; sarunas pavediens pārtrūka. Arnis baidījās pateikt ko tādu, kas varētu Tēli aizvainot. Beidzot viņš saņēmās un jautāja:

—   Nu, kā klājas pa skolu?

—   Ļoti labi. Krievu valodu tik grūti iemācīties.

—   Krievu valodu? Vai tad krievu valoda ir grūta?

—   Man tā liekas briesmīgi grūta!

Arnis brīnījās par meitenes atklātību. Viņš ne par kādu cenu nebūtu atzinies Tēlei, ka viņam kas sagādā grūtības. Bet tagad, kad viņa bija atzinusies pirmā, ari Arņa svētākais pienākums bija atklāt Tēlei kādu no.

savam vājībām. Viņš prātoja un prātoja, kādi mācību priekšmeti varētu viņam sagādāt grūtības. Tādu diemžēl nebija, un Arnis uz labu laimi teica:

—   Man neveicas rēķināšanā.

—   Kā? Tu šodien tik labi atbildēji.

—   Jā, bet…

Arnis atguvās, ka rēķināšanu nevajadzēja pieminēt, rēķināšanas vietā labāk vajadzēja nosaukt to pašu krievu valodu, bet neko darīt — nu jau bija par vēlu. Viņš šodien jau otro reizi jutās ļoti neveikli, ka bija tik labi pratis rēķināt: pirmīt Totsa dēļ un tagad arī šeit.

It kā attaisnodamies viņš mēģināja kaut ko piebilst, bet neatrada vajadzīgos vārdus un beigās atmeta ar roku:

—   Ak, nieki vien . . .

Bet Tēle neļāva sevi maldināt. Šī draiskule kļuva aizvien drošāka, un, kad viņa atkal atsāka valodas, tad balss skanēja tik pārliecinoši, ka Arnis jau sāka baidīties, vai tikai Tēle nav uz viņu dusmīga.

—     Tas nu ir skaidrs: tu rēķināji ļoti labi, — teica Tēle. — Tu vienmēr atbildi teicami. Visi saka — tu esot gudrs zēns.

—     Kas saka? … — Arnis ierunājās tādā noskaņā, it kā yiņu kāds būtu apmelojis.

—   Visi tā saka.

—   E, ko viņi tur .. .

Pēc brītiņa Tēle noprasīja:

—    Vai tas tiesa, ka tēvs gribot tevi laist pilsētas skolā?

Arnis zinājā ļoti labi, kas tēvam padomā, bet viņš bija kautrīgs zēns un citiem neko daudz neuzticējās. Pirmkārt, viņš baidījās, ka citi viņu izsmies, otrkārt, Arnis negribēja, ka bērni sāktu viņu tincināt un izprašņāt, treškārt, Arnis pēc savas dabas nebija liels runātājs. Bet Tēlei vajadzēja atbildēt. Un vajadzēja teikt taisnību, jo Tēle bija tieša, atklāta un vaļsirdīga un bez kautrēšanās atzinās, ka viņai, redz, neveicoties ar krievu valodu.

Tātad jābūt atklātam. Viņa pirmā atzīšanās bija tīrās muļķības, Tēle taču nekādā gadījumā nevarēja noticēt,

ka Arnis neprot rēķināt. Tagad vajadzēja glābt kas glābjams. Viņš atbildēja:

—        Nezinu … Ja labi mācīšos, varbūt tevs mani sutīs pilsētas skolā.

—       Zināms, ka sūtīs. Par to nav vērts runāt, — ar ciešu pārliecību noteica Tēle un pēc brītiņa jautāja:

—   Bet saki — kas tu gribi kļūt?

—   Ai, es nezinu . . .

—        Kā nezini? Ja jau tu iesi pilsētas skola, tad tev ir jāzina, kas tu gribi kļūt. Nu, saki — kas?

—   Nezinu …

—        Gan jau tu zini, tikai negribi teikt. Nu, pasaki, tad arī es pateikšu, kas es gribu kļūt. Saki!

—   Nezinu.

—        Paskat kāds! Liedzies vien, gan es tik un ta uzzināšu. Ja neteiksi, pajautāšu tavai mātei.

Sī mazā knīpa uzmācās kā miegs. Arī tas vēl nespētu lauzt Arņa spītu, ja nebūtu brīnišķīgā solījuma: «Ja tu pateiksi, arī es pateikšu, par ko gribu kļūt.» Tā no vienas puses viņu lenca neatlaidība, no otras — ziņkāre, un beidzot Arnis noprasīja:

—   Bet, ja es pateikšu, vai tad tu arī teiksi?

—   Kā gan citādi.

—   Nu tad es pateikšu — gribu kļūt par skolotāju.

Atklājis savu lielo noslēpumu, Arnis pietvīka līdz pat

ausīm. Viņš aši uzlūkoja Tēli, vai tikai meitene nesāks smieties, un, pūlēdamies izkļūt no strupceļa, iejautājās:

—   Pasaki nu — par ko tu gribi kļūt?

—       Ak es? — meitene viltīgi iesmējās, atsegdama sīkus, baltus zobiņus kā pelei.

—   Es tāpat vien strādāšu saimniecībā.

—        Tu melo, — Arnis iesaucās un pēkšņi saprata, ka meitene viņu vazā aiz deguna. — Tu arī apmeklēsi pilsētas skolu. Es zinu. Tagad pasaki, par ko tu gribi kļūt. Tu taču apsolīji.

—   Es nemācīšos nekur. Kļūšu par zemnieci. Nudien.

—   Melo!

—   Nemeloju. Par ko t' man butu jāmelo.

Arnis izmēģinājās gan tā, gan citādi, bet meitene palika cieta kā krams un noslēpumu neatklāja. Arnis nosprieda, ka meitenes ir viltīgas, tās prot izdibināt

citu noslēpumus, bet pašas par sevi nepastāsta gandrīz neko. Tomēr nākotnē viņš panāks, ka Tēle izpaudīs noslēpumu, par ko viņa vēlas kļūt.

Viņi vēl papļāpāja gan par šo, gan to un beidzot norunāja, ka tas, kurš no rīta pirmais nonāks pie krustcelēm, pagaidīs otru, lai kopā ietu uz skolu. Šī noruna Arni ļoti iepriecināja, jo viņš iedomājās, ka ir atguvis to, ko bija zaudējis ar savu atklātību. Visu dienu viņš bija labā omā, un pat vakarā, gulēt ejot, viņa galvā pazibēja doma, ka rīt pie krustcelēm būs jāsagaida Tēle. Sī doma, šķiet, viņu ļoti ielīksmoja.

4.

Pagāja nedēļa. Arnis un Tēle ik rītus kopā ieradās skolā un pēc stundām reizē devās uz mājām. Viņi nekad negāja atsevišķi. Un tad kaut kas notika. Kādu rītu, kad Totss ieraudzīja Arni ar Tēli kopā atnākam uz skolu, viņš sāka šaudīties kā atspole nītīs un bārstīt visādus nedzirdētus jaunumus. Totss apgalvoja, ka jau sen esot zināms: Sāres Arnis reiz precēšot Rajas Tēli; abi esot bagāti 'diezgan, un bagātais jau meklējot tikai bagāto. Tēle, to izdzirdusi, tumši pietvīka, ieskrēja meiteņu pulkā un mēģināja uzsākt valodas par ko citu. Arnis sadusmojās un solījās nosūdzēt skolotājam, kaut gan sirds dziļumos viņš tīksminājās par šādām runām. Kaut arī mazliet viltīga, Tēle tomēr bija krietna meitene, un Arnim nācās atzīties, ka arī viņam pašam, reiz mājās ejot, bija iešāvies prātā kaut kas tamlīdzīgs, sak, vajadzētu apprecēt Tēli. Bet, ak debess, kas gan uzdrošinājās par to kādam ieminēties! Viens no tiem nedaudzajiem, kam Totsa jaunā ziņa nepavisam neinteresēja, bija Tenisons. Viņš pārtrauca Totsa runas plūdus, mierīgi sacīdams: — Ko nu muldi!

Rīta lūgšanas laikā, kas parasti notika pirms stundu sākuma, «onkuļi», kā skolotājs šos zēnus vēlāk sāka dēvēt, cītīgi slēpās citiem aiz mugurām. Viņu barvedis, protams, atkal bija Totss. Tās pašas dienas rītā, kad viņš nāca klajā ar mums jau zināmo jaunumu, viņš lūgšanas laikā centās ieskaidrot citiem, ka nepavisam neesot glīti, ja kristieši dievu lūdz, nometoties uz abiem ceļiem. Daudz iespaidīgāk izskatoties tā, kā to darot Amerikas ieceļotāji: nolaižoties tikai uz kreisā ceļgala, kamēr labā kāja tiekot mazliet saliekta uz priekšu. Tad varot ar abām rokām ērti turēt zobena spalu un lūgt,

kamēr velns parauj. Kad citi mēģināja iebilst, ka visiem kristiešiem neesot zobenu, Totss atbildēja:

—   Zobenus taču var nopirkt.

Viņam, nudien, izietu gludi, un visi paliktu līdz miršanas stundai tajā pārliecībā, ka īstais lūgšanas veids ir tieši tāds, kā to dara Amerikas ieceļotāji, taču ķestera vērīgais skatiens jau bija izurbies cauri lūdzēju baram un apstājies tieši pie Totsa.

Viss beidzās ar to, ka tam, kurš bija ieteicis jauno, uzlaboto lūgšanas paņēmienu, pavēlēja turpināt lūgšanu kaktā. Un ķesteris to izdarīja ne jau bez apsmiekla. Viņš teica:

—   Paklau, Tots, varbūt visi vēl neredzēja, kā tu lūdzies, tāpēc nāc nostājies kaktā un parādi! Zobena vietā es došu tev krāsns kruķi.

Tur nu viņš stāvēja svinīgs un cēls un ar abām rokām turēja krāsns kruķi.

«Tad šitāds ir tas Kentukijas Lauva,» Arnis nosprieda. Pavisam neviļus viņš savas domas izteica skaļi: —Kentukijas Lauva . ..

Visa klase sāka smieties, bet Totsam jaunā iesauka pielipa kā piķis. Iznākdams no kakta, viņš gan mazliet dusmojās uz Arni, taču drīz vien nomierinājās, jo Arnis ieminējās, ka viņam mājās esot kāda savāda stīpa. Uz jautājumu, kāda šī stīpa izskatās, viņš nezināja, ko atbildēt, jo bija samelojies.

Arnis vēl atcerējās, kā Pētersons bija piedāvājis Totsam nazi, un tāpēc mēģināja glābt savu ādu, piesolot stīpu. Totss neizrādīja sevišķu interesi, pieteica, lai stīpu atnesot uz skolu, — un viss bija kārtībā.

Arnis nodomāja, ka ar to viss arī beigsies un Totss aizmirsīs stīpu, bet viņš kļūdījās. Ceļā uz mājām Totss viņam vēlreiz atgādināja.

—   Pielūko, Tali, neaizmirsti stīpu .. . Citādi es tev nocelšu Tēli.

Ja upē pēkšņi uzvārītos ūdens, tas Arni nepārbiedētu tik ļoti, kā Totsa vārdi.

Viņš sastinga kā sālsstabs, acis iepletās, rokas nevarīgi noslīga gar sāniem. Acīs sariesās asaras. Kā viesulis viņš metās pakaļ Totsam un aizsmacis sauca:

—   Es atnesīšu, es atnesīšu stīpu.

—   Labi, labi, tikai pielūko, ka neaizmirsti, — skanēja atbilde.

Arnis gribēja vēl kaut ko piebilst, bet Totss jau bija lielā gabalā. Viņš brītiņu stāvēja nekustīgi un domīgs noraudzījās, kā Totss aiziet.

Tad pagriezās un skumīgs soļoja mājup. Likās, it kā viņam uz sirds būtu uzvelts smags akmens.

Atgriežoties mājās, Arnim parasti bija vilka apetīte, bet šodien viņš nespēja iedomāties par ēšanu. Gatves galā zēns apstājās un prātoja:

—   Kā gan tas Totss īsti teica? Nocelšu … Nocelšu .. . Tēli … Ko tas nozīmē —- nocelt… — Arnis nešaubījās, ka tam vajadzēja būt kaut kam briesmīgam, bet, kas tas īsti bija, to viņš nezināja. Vai tikai «nocelt» nenozīmēja to pašu ko «noskalpēt»?

Viņš, Arnis, necieta, ka citi sarunājas ar Tēli, un tagad būtu jāpieļauj, ka Tēli noskalp … nē, Tēli «noceļ». Tas būtu briesmīgi. Nabaga mazais vīriņš stāvēja pie pagalma vārtiem un gaidīja Tēli, lai viņu brīdinātu par draudošajām briesmām. Viņš gribēja Tēli pasargāt no Totsa, šā briesmīgā «Kentukijas Lauvas».

—   Vai tad uz mājām vēl neiesi? — kāds ierunājās viņam aiz muguras.

Arnis aši pagriezās pret jautātāju. Tas bija Tenisons. Tāpat kā toreiz, kad Arnis viņu ieraudzīja pirmo reizi, Tenisons stāvēja turpat blakus — vienā rokā maize, otrā gaļas šķēle — un ēda.

Arnis viņu uzlūkoja ar neuzticību un atbildēja:

—   Drīz iešu. Vēl drusciņ pagaidīšu …

—   Ko tad tu gaidīsi?

Arnis neatbildēja. Beidzot saņēma dūšu — lai notiek kas notikdams — un izdvesa:

—   Rajas Tēli.

Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka Tenisons sāks skaļi smieties. Tā darītu jebkurš cits. Bet viņš kļūdījās. Tenisons pat nedomāja viņu izsmiet. Druknais zēns vienīgi nomurmināja «ahā» un grasījās aiziet. Arnis brīnījās. Tiešām, Tenisons bija citāds nekā pārējie skolēni, pirmkārt, jau tāpēc, ka viņš mūžīgi ēda un nekad nedarīja blēņas, un, otrkārt, — tavu brīnumu! — viņš nesmējās arī tagad. Tur nu viņš aiziet gausā pieauguša

vīra gaitā. Arni sagrāba dīvaina nojauta. Bēdas bija par smagām, lai viņš tās spētu panest viens, vajadzēja ar kādu dalīties, rast padomu. Varbūt tad ciešanas aprims un viņam kļūs vieglāk ap sirdi. Arnis vēlreiz nolūkojās uz aizejošo Tenisonu, tad iesaucās:

—   Tenison!

Tenisons apstājās un atskatījās. Arnis ātri pieskrēja klāt, nosarka un lūdzās:

—        Paklau, Tenison, — tu taču nevienam nestāstīsi, ko es tev pateikšu?

—        Nestāstīšu, — Tenisons pārtrauca ēšanu un noslaucīja taukaino zodu.

—   Zini, Totss piedraudēja man, ka . ..

—   Ko t' šis draudēja?

—   Ja es neatnesīšot stīpu, tad viņš …

Arnis sastostījās. Pietrūka vārdu tālākai sarunai. Acīs sariesās asaras. Tad viņš saņēmās un drebošā balsī turpināja:

— Apsolījos Totsam atnest stīpu .,.

—   Kādu stīpu?

—        Pats nezinu, kādu. Sameloju, ka man mājās ir tāda jocīga stīpa.

—   Nu un tad? Kas par to?

—        Ja es stīpu neatnesīšot. .. tad . . . tad viņš nocelšot man Tēli.

Tenisons neatbildēja tūlīt. Tenisons bija tāds vīrs, kas visus grūtos un sarežģītos jautājumus iepriekš labi apdomāja un tikai tad izteica savu spriedumu. Pēc brītiņa viņš pārjautāja:

—   Ak Totss, vai?

—   Nūja, ka Totss.

—   Totss muld. Tu viņā neklausies.

—   Ja nu viņš tomēr noceļ?

—   Ko noceļ?

—   Nu, Tēli.

—   To viņš nedarīs.

—   Vai tiešām?

—   Jā.

—        Nu ja, es jau pats arī domāju, ka viņš to nedarīs, tomēr gribēju pajautāt ari tev. Tu esi lāga zēns. Saki — ko tas nozīmē «nocelt»?

—       Ak «nocelt»? … Vai tad tu nezini! Nu, «nocelt» ir — apņemt par sievu!

Arnis sajuta naža dūrienu krūtīs. Viņš bija nojautis šā vārda briesmīgo nozīmi, bet tagad, kad viņš to uzzināja, tas izrādījās briesmīgāks par iedomām.

Arnis jautāja:

—   Kā tu domā, Tenison, — vai Tēle ietu pie Totsa?

—   Neietu.

—   Kādēļ tev liekas, ka neietu?

—        Kā t' šī ies, ka viņu māja slīkst nost parādos. Mans tēvs vēl vakar teica, sak, tie Aizpura Totsi lustēsies tik ilgi, kamēr saimniecība nonāks zem āmura.

—   Ko nozīmē — zem āmura?

—        Redzi, tas nozīmē to, ka vīrus iespundēs cietumā … kamēr samaksās parādus.

—   Bet, ja nesamaksās, tad arī paliks cietumā?

—   Skaidrs, ka paliks. Kas t' šos laidīs ārā.

—        Kā tas ir, ja tēvs nespēj samaksāt parādus, vai tad dēlu arī liek cietumā?

—   To es nudien nezinu . . .

—   Gan jau arī dēls nepaliks sveikā.

Arnis nodrebēja aiz prieka. Viņā atkal pamodās cerības. Ar savām gara acīm viņš jau redzēja, kā Totsu aizved uz cietumu un tur atstāj; un tālāk — kā viņš, Arnis, pēc tam apprec Tēli.

Kad Tenisons un Arnis šķīrās, viņu draudzība bija kļuvusi stipra kā klints. Ielīksmots Arnis piedāvāja Tenisonam savu veco krīta kārbiņu, bet Tenisons zemā pieauguša vīra balsī atteica:

—   Lai nu paliek! Man jau ir.

Steidzoties uz mājām, Arnim likās, ka viņam ir divi pāri kāju — tik ātri pagāja ceļš. Ticis garām kapsētai, viņš pamanīja ceļa līkumā mazu meiteni, kas žigli vien tecēja uz priekšu. Arnis saņēma pēdējos spēkus un mēģināja viņu panākt. Izdzirdusi soļus, Tēle atskatījās un apstājās. Arnis sauca jau no tālienes:

—        Aizpura Totss esot līdz ausīm parādos. Drīz viņu saimniecība nonākšot zem āmura un pašus ietupināšot cietumā.

5.

Kad Arnis vakarā nolikās gulēt, viņa pēdējā doma bija — stīpa. Pat sapnī tam rādījās stīpa. No rīta pamostoties — atkal stīpa. Arņa plāns bija šāds. Nebija šaubu, ka Totsu un visu viņa varzu iesēdinās cietumā. Bet, iekams tas notiks, var paiet ilgāks laiks. Un šai laikā, kamēr tie vēl staigāja brīvē, bija jācenšas ar viņiem sadzīvot. Kaut kur jāsadabū jaunajam Totsam apsolītā stīpa. Un tavu brīnumu! Puisēns pieceļas agri jo agri no rīta, bradā pa dubļaino pagalmu un meklē veco kubula stīpu, ko pirms pāris dienām bija redzējis nomestu klētspriekšā. Viņš staigā basām kājām, uzkāpj uz asas stikla lauskas, kas turpat klētspriekšā ilgot ilgojas pēc kaila papēdīša, kas tam uzmītu virsū. Bet zēns par to nebēdā: stīpa jāatrod! Tīri jocīgi noskatīties, kā viņš tajā rītā aizsteidzas uz skolu. Viņš parasti sagaida Tēli tur, kur lauku ceļš krustojas ar lielceļu, bet šorīt ātri aizcilpo šai vietai garām.

Viņš neuzdrošinās parādīt stīpu Tēlei.

Arnis ierodas skolā pats pirmais un ar bailēs drebošu sirdi gaida Totsa atnākšanu. Tikai tad, kad ierodas Totss, viņš atviegloti uzelpo.

Totss atnāca, kā jau vienmēr: mētelis plaši vaļā, cepure uz pakauša, pilnas kabatas visādu drazu un indiāņu kara rīku. Arnis ar savu stīpu steidzās viņam pretī. Lielas bija viņa izbailes, kad Totss ar lietpratēja skatienu nopētīja stīpu un sacīja:

—   Tu ķēms, tā tak ir kubula stīpa.

—   Nezinu. Domāju, ka tieši tādas tev vajag, — Arnis nedroši iebilda.

—   Nemuļķojies! Man pašam šitādu stīpu, cik uziet. Es domāju, ka tu atnesīsi … metāla stīpu, nu, tādu, kādu indiāņi valkā pie šaujamiem lokiem.

Arnis stāvēja sadrūmis kā tiesā. Vārds «metāla», ko viņš nesaprata, sarežģīja visu vēl vairāk. Lai slēptu savu samulsumu, viņš ievaicājās:

—   Ko tas nozīmē: metāla?

-— Ak «metāla»? Ķēms tāds, šis pat nezin, ko nozīmē metāls! Vai tu neesi lasījis grāmatu «Sarkanādaino nagos»?

—   Nē.

Metals — tas ir melnais koks. Tadu koku nevar griezt ar nazi. Kad indiāņi taisa lokus, viņi ieliek metālu formā un visapkārt apsvilina ar pakulām. Saprati — apsvilina, ka nazis vairs negriež.

Tā kā Arnis jau bija iesācis melot, tad viņš mēģināja paglābties ar meliem un teica:

—        Ko tu saki? Paklau, tieši tāds koks mētājas mūsu kambarī uz skapjaugšas. Vecāmāte domāja, ka tas esot akmens, bet tagad es zinu: tas ir metāls.

Kentukijas Lauvam acis izpletās platas kā ūpim.

—        Ko tu saki? — viņš satvēra Arni aiz mēte|a pogas un raustīja tik stipri, it kā tas būtu pats īstākais metāls.

— Dzi, ja tu atnesīsi to metālu, kas tev mājās uz skapjaugšas, tad es tev iedošu — re, šito!

Arņa acu priekšā parādījās briesmīga indiāņu bilde, kurā sarkanādainais patlaban nogalina kādu balto. Arnis pat par velti neņemtu tik atbaidošu zīmējumu, taču viņam pret savu biedru vajadzēja izturēties pieklājīgi. Viņš teica:

—        Un tu gribi to atdot man? Labi, es noteikti atnesīšu. Bet, ja atnesīšu, vai tad tu Tēli …

Kentukijas Lauvas acīs pavīdēja velnišķīgs spīdums, kas raksturīgs vienīgi indiāņiem. Pēkšņi viņš attapās, ka Arnis ir nokļuvis viņa nagos. Totss, ja vien gribēja, varēja to samīt pīšļos. Ar sātanisku smīnu, cenzdamies atdarināt indiāņus, viņš sacīja:

—        Tjā… protams, ja neatnesīsi, tad varēsi nolaizī- ties, kad Tēle aizies pie cita.

—   Bet ja es atnesīšu?

— Nu tad . . . tad redzēsim, kā viss nokārtosies.

—   Nē, pasaki — kā būs, ja es atnesīšu?

—   Tad brauc ār savu Tēli uz elli, tu baltais suns.

Atskanēja zvans, aicināja uz lūgšanu. Tēle pārmetoši

uzlūkoja Arni, it kā gribēdama jautāt: «Kāpēc tu mani šorīt negaidīji?» Bet Arnim patlaban neatlika laika tādiem sīkumiem. Viņa domas nodarbināja vienīgi šis briesmīgais metāls. Viņš nok]uva pat tik tālu, ka Tēle viņam tagad šķita mazāk vērtīga nekā gabaliņš melnā koka, kaut gan tas bija līdzeklis Tēles iegūšanai.

Sākās ticības mācība. Arnis saņēmās, lai nekļūdītos, jo viņš baidījās no ķestera tāpat kā citi. Viss beigtos labi, ja vien ķesterim neienāktu prātā pāris minūtes pirms stundas beigām uzdot viņam kādu jautājumu. Un tas skanēja:

—   Tā, tagad pasaki, Tali, — viņš vaicāja, — kā sauca to vīru, kas dzīvoja pasaulē visilgāk, un cik viņam bija gadu?

—   Metāls, — vēstīja nekļūdīgā atbilde.

—   Ko?

—   Met. .. Metuzals.

—   Tad tā arī vajag sacīt — Metuzāls! Bet ko tu tur samuldēji?

—   Mm … man … — Arnis pietvīka līdz ausīm. Kaut gan viņš zināja, ka, atskaitot viņu pašu un Totsu, citiem par šo vārdu nebija ne jausmas, viņš tomēr jutās pārlieku neērti.

—   «Mm … man,» — pārskaities mēdījās ķesteris. — Ko tu blēj kā aita; izmācies, kā nākas, un nestosties! Tu jau esi slinks kā maiss. Tu un Totss, jūs esat pār vienu kārti metami, sasien tik abus kopā un svied straumē, lai peld.

Tas bija pārāk stipri sacīts. Visu viņš spētu panest, bet šādu apvainojumu, Tēlei dzirdot, — nē, tas tiešām bija par daudz. Viņš kā nosists bez spēka saļima solā. Arnis bija kārtīgs skolnieks, mācījās teicami, bet ķesteris bija sliktā garastāvoklī, un tāpēc vajadzēja atrast kādu, uz ko izgāzt dusmas.

Stunda beidzās, iesākās jauna, tā savukārt beidzās, un tā turpinājās, kamēr pienāca laiks doties uz mājām. Arnis bija visu dienu rātni sēdējis solā, nepārmīdams ne vārda ar saviem biedriem. Bet ko tas līdzēja? Viņam šķita, ka viss ir zaudēts. Kāda gan Tēlei interese turpināt draudzību ar tādu nejēgu, ko skolotājs izsmēja visas klases priekšā? Pēc stundām bērni priecīgi steidzās

uz mājām, klasē palika Arnis viens pats. Viņš gribēja nogaidīt, kamēr aiziet Tēle, un tad, neviena nemanīts, nozust. Taču pilnīgi negaidot apstākli mainījās. Pēc brītiņa klusi iezagās Tēle, uz pirkstgaliem pietecēja Arnim klāt un jautāja:

-— Vai tu nenāksi?

Arnis samulsa. Ko tādu viņš nebija pat uzdrīkstējies cerēt.

—       Tūlīt iešu, — viņš aiz pārsteiguma sastostījās, tad ātri piecēlās, pakampa grāmatu nastiņu, un abi ātri aizsteidzās. Iedami pāri pagalmam, viņi ieraudzīja, ka Totss par katru cenu tiecās iztirgot Visakam to pašu stīpu, ko Arnis no rīta bija atnesis uz skolu. Totss bija nositis cenu līdz pēdējai iespējai, līdz vienai kapeikai, bet Visaks tikai raudulīgi vaikstījās un nevarēja nolemt, ko darīt. Beidzot, kad Totss no savas puses vēl «piesvieda» vienu «dimantu», kā viņš mēdza dēvēt kādu nelielu akmentiņu, abi tirgoņi sadeva rokas.

—        Ko tu pirmīt nosauci tam ķesterim Metuzāla vietā, kad viņš tik briesmīgi noskaitās? — jautāja Tēle pa ceļam uz mājām.

—        Ak ķesterim? — Arnis atjautāja. — Tam Strupajam Jurim? Visi viņu sauc par Strupo Juri.

—   Kāpēc tā?

—   Nezinu. Laikam viņa auguma dēļ.

—   Kā tu viņam teici? Met. . . met. ..

—   Metāls.

—   Kas tas ir?

—        Kā lai es zinu. Totss stāstīja, ka tas esot tads melns koks, no kā indiāņi taisot šaujamos lokus.

—       Ai, tas Totss taču ir viens īsts bandīts. Ko vien dara vai runā, visur tikai indiāņi un indiāņi.

—        Tas tiesa, viņš īsts bandīts. Un vēl samuld visādus niekus … — Arnim likās, tagad ir pienācis īstais acumirklis nostiprināt savu stāvokli.

—   Nūja, samuld tādas blēņas, ka pretīgi klausīties.

—   Ko šis teica?

—   Ko teica? Teica, ka gribot tevi precet!

Tēle tumši pietvīka. Sākumā viņa nedabūja ne vārda pār lūpām, bet, kad pirmais samulsums bija pāri, viņa pārlieku sajūsmināja Arni ar to, ka sāka šķendēties par Totsu.

—        Skat, nešķīstenis, šis vēl man muldēs. Nosūdzēšu ķesterim, tad viņš tik dabūs piparus.

—        Domāju, ka sūdzēties vis nevajadzētu, bet… — Arnis mierināja. Viņš baidījās, ja Tēle sūdzēsies, tad Totss iepīs arī viņu nepatikšanās.

—        Nē, sūdzēties tomēr nevajag, tas nebūs smuki. Gan mēs paši viņu iemizosim.

—   Kas tādu mežoni pievārēs, — Tēle šaubījās.

—        Gan jau. Ja Tenisons nāks palīgā, tad pieveiksim kā nieku.

—        Nūja, tad jau gan. Bet, ja Totss ies žēloties un skolotājs jautās, kāpēc jūs vinu piekāvāt, ko tu tad teiksi?

—   Tad…

Te tev nu bija . . .

Ķeries klāt, pie kura gala gribi, iznākums ir viens un tas pats. Arnis saprata, ka Totsam nelīdz ne uguns, ne ūdens. Brītiņu tie abi soļoja klusēdami, tad Arnis atsāka:

—   Vai tev šorīt, vienai ejot, nebija garlaicīgi?

—   Bija gan. Kāpēc tu mani negaidīji?

—        Es … es domāju, ka tu vairs negribēsi, ka eju ar tevi kopā.

—   Kāpēc tad ne?

—   Tu gribi? Rīt es atkal tevi gaidīšu.

—   Protams.

—        Bet, ja manā vietā būtu Totss, vai tu tad arī gribētu iet kopā?

—   Nē. Ar tādu indiāni es nespertu ne soļa.

Ar to pilnīgi pietika. Arnis aiz prieka gandrīz vai iekliedzās. Viņš pavadīja Tēli līdz pat Rajas māju vārtiem un tikai tad nogriezās uz taciņas, kas veda mājup. Rajas saimniece, rosīdamās pagalmā, pamanīja šo bruņniecisko rīcību un sacīja saimei:

—        Ir gan tas Sāres Arnis labs zēns, pavadīja mūsu Tēli līdz pašiem pagalma vārtiem.

6.

Paunveres baznīcas zvaniķis bija savāds vīrs. Ja viņam nebija nekā pārdodama, viņš centās kaut ko izlozēt, un, ja nebija arī ko lozēt, viņš dzīvoja pa krogu, dzēra un kāvās. Viena acs viņam jau bija izsista kautiņā, otra vēl turējās, bet ļaudis mēļoja:

—   Ej nu sazini, cik ilgi turēsies arī tā otrā, gan jau izlidos no pieres kaula. Dodiet Liblem kaut simts acu, pēc gada vairs nebūs nevienas.

Lible uz šādām zobgalībām atbildēja:

—   Ko nu melšat, vai es nāku pie jums nabagot pēc acu gaismas? Sargājiet vien paši savas ciparnīcas.

Nākamajā svētdienā, pēc tam kad Arnis atkal bija pavadījis Tēli līdz mājas vārtiem, pie delvera Libles atkal notika lielā izloze. Starp laimestiem atradās ari kāda veca pistole.

Tāpat kā visi ievērojamie tirgoņi ziņas par pirkšanām un pārdošanām grābj no zila gaisa, tā Totss uzzināja par šo darījumu. Arī viņš ieradās notikuma vietā. Totss paņēma tikai divas lozes un atlīdzināja to vērtību ar pāris saujām riekstu, bet ieguva pistoli. Vēlāk ļaudis runāja, ka Totss tur esot uzstājies kā liels vīrs: piesūcies kā mārks, iespraudis cigāru ģīmī, dancojis un kliedzis «juhei!». Taču tam visam ir mazāk svarīga nozīme. Atgriezīsimies pie skolas.

Pirmdienas rītā no mutes mutē klīda baumas, ka Totss laimējis pistoli. Vēsts izplatījās ātri. Kad Totss ieradās skolā, bērni viņu sagaidīja ar gavilēm, Totss kļuva par dienas varoni. Kur vien viņš parādījās, visur viņam sekoja vesels bars zēnu un meiteņu, kas kāroja aplūkot neparasto ieroci. Totss ļoti labi apzinājās, cik viņš

ieverojams, un visādi centas arī pienācīgi uzvesties, jo ik pēc brītiņa atkārtoja:

—   Jā, puikas! Drīz jūs mani vairs neredzēsiet. Ko es te sēdēšu kā piesiets, kas man nekaiš nobungāt kādu sarkanādaino.

Protams, to jau varēja sagaidīt, šāda Totsa izturēšanās izraisīja vēl lielāku cieņu viņa biedru vidū. Lai pienācīgi atzīmētu šo notikumu, Totss apsolījās pēc stundām izšaut ar savu «rībinātāju». Kam patīk, tie var palikt un noskatīties, kam ne, laipni lūdzu, ejiet mierīgi mājās. Viņš nevienam neuzplijās. Savā piesardzībā Totss nonāca pat tik tālu, ka nobrīdināja bailīgākos: viņa «rībinātāja» šāviens esot tikpat varens kā lielgabalam, un to varot sadzirdēt aiz divdesmit verstīm. Kam vārīgas ausis, tiem tās aizkritīšot, kam tās vēl vārīgākas, tiem sākšot strutot. Tā nu visi ar nepacietību gaidīja, kad beigsies stundas. Kad šis brīdis pienāca, tad neviens vairs nedomāja par mājām, neviens taču negribēja būt zaķapastala. Totss apsēdās pagalmā uz soliņa, izņēma no kabatas «rībinātāju», nolika sev blakus un uzbrēca:

—   Jūs man pielūkojiet, sātani, neaiztieciet! — tad sameklēja pulvera ragu (tā bija avīžpapīra turziņa, kurā iebērta saujiņa medību pulvera) un nolika blakus ierocim. Citi, elpu aizturēdami, vēroja viņa izdarības. Tikai viens otrs uzdrošinājās ieklepoties vai izšņaukt degunu. Totss rīkojās. Viņš atvāza lielo kabatas nazi, kuru dēvēja par tomahauku, un satvēra šķērsām mutē. Uz zēnu jautājumu, kāpēc viņš tā dara, Totss paskaidroja:

—   Ekur ķēmi, jūs jau nekā nezināt. Kamēr es lādēju ieroci, man no muguras var uzbrukt tūkstotis sarkanādaino. Piesardzība nekad nav par ļaunu.

Tenisons patlaban grasījās atsākt ēšanu, viņš jau pacēla maizes ņuku pie mutes, tad iejautājās:

—   Kas tu īsti esi — baltais vai sarkanādainais? Vienreiz tu esi šis, citreiz — tas.

Totss, neteicis ne vārda, nomērīja Tenisonu ar nicinošu skatienu. Totsa vietā atbildēja zaķapastala Visaks:

—   Viņš ir Kentukijas Lauva.

Tas izraisīja smieklus, kas acumirklī aprāvās: tagad nebija ne īstais laiks, ne vieta. Totss uzkliedza Visakam:

—   Netarkšķi, muļķi! Labāk ej un sameklē savu tēvu.

Visaks sāka raudāt, citi smieties. Beidzot pienāca

satraucošais acumirklis, kad Totss, līdz matu galiem pilns nāves nicināšanas, satvēra pistoli un sāka bērt stobrā pulveri. Bailīgākie atkāpās; tos, kas uzdrošinājās palikt Totsa tuvumā, apbrīnoja visi.

Kad biszāles bija iebērtas, stobra galu aizbāza ar saņurcītu papīru.

Vēl tik jāuzliek pistonga — un darīts. Visi stāvēja kā pie zemes piekalti un vēroja Totsa rīcību. Pat katra sīkākā kustība tika ievērota. Kad pienāca izšķirošais mirklis, no bara iznāca Tenisons, aizpogāja mēteli un posās uz mājām.

Paspēris pāris soļu, viņš pagriezās un sacīja Totsam:

—   Ko nu āksties, izdedzināsi sev acis.

—   Tu vari iet, ja baidies, — Totss atbildēja.

—        Kas man ko baidīties, ja jau tu pats nebaidies. Ķesteris tev sakurinās īstu pirti, ja sāksi te šaudīties.

—   Tu, ķēms, domā, ka man bail no ķestera?

—   Gan jau ir.

—        Hē, lai tik viņš nāk, pagriezīšu stobru tieši pretī, tad tik tu redzēsi, kā cūka rikšo.

—   Ko nu plāties! Ej uz purvu un rībinies, cik uziet.

—   Pats vācies uz purvu!

Tenisons vairs neteica ne vārda, uzmeta kūkumu, kā jau parasts, kad sāka soļot, un aizgāja.

—   Ir laiks, — teica Totss pieceldamies.

—   Ai! — daži iekliedzās.

Totss paspēra soļus desmit uz priekšu, tad apstājās un pacēla ieroci uz augšu. Saviebis seju briesmīgā grimasē, viņš sauca:

—   Mirsti, suns!

Daudzi aizturēja ausis. Tūlīt atskanēs šāviens.

Tā viņi tur stāvēja skolas pagalmā, cieši saspiedušies bariņā, apmēram divdesmit pieci zēni (meitenes bija aizgājušas uz mājām), mazliet tālāk, blakus mācītājmuižas pirtij, —- Totss ar briesmīgo ieroci un vēl briesmīgāku seju.

Saviena nebija. Vajadzēja norībēt šavienam, bet nenotika nekas.

—    Kas tur ir? Neiet vaļā, vai? — kāds uzdrošinājās iejautāties.

—    Gan jau būs, kāpēc lai šis neietu vaļā, — Totss pievērsās biedriem, — bet velns viņu zina, šī pistole nav taisīta no Tamasera dzelzs. Būtu no Tamasera dzelzs, tad sen būtu izšāvis, bet tagad, ej tu sazini, varbūt pārsprāgs.

—   Tu baidies?

—   Nebaidos. Kas man ko baidīties.

Viņš izgudroja jaunu šaušanas veidu, tāpat kā bija izgudrojis jaunu lūgšanas paņēmienu. Totss piestiprināja pistoli pie bērza, kas auga pie pirts loga, piesēja garu auklu pie sprūda, pats atkāpas līdz zēnu pulciņam un parāva. Atskanēja šāviens. Pirts lodziņš šķindēdams izbira. Drīz caur saplēsto rūti parādījās milzīga spalvaina dūre, nikna balss šķendējās:

—   Velna dvēseles! Cilvēku gribat nogalināt, ko!

Apstulbušie zēni pat nepaspēja pienācīgi nobīties, kad

jau parādījās pats dūres īpašnieks. Tas bija mācītājmuižas rentnieks. Dievs vien zina, ko viņš te meklēja, bet tajā brīdī, kad atskanēja šāviens un lādiņš ieskrēja pirts logā, arī viņš bija tur iekšā. Rentnieks bija aiz dusmām piesarcis kā pārmērīgi nokaitēts ķieģelis, divas zilgani pietūkušas dzīslas deniņos jau rēgojās pa gabalu. Viņš kliedza:

—    Sakiet jel, sivēnu bars, — vai jums prāts ir vai nav? Vai jūs traki esat? Ko jūs darītu, ja man būtu trāpījis dib … sānos vai1<ur citur? Tūlīt — uz karstām pēdām atzīstieties, kas šāva!

Pārbijušies zēni uzlūkoja Totsu. Tas turējās no rentnieka godbijīgā attālumā.

—    Nūja, tā jau es domāju, — sirdījās sakaitinātais vīrs, — tā jau es tūlīt domāju, ka vainīgais ir Totss. Paklau, cilvēkbērns, tu taču esi kopš dzimšanas muļķis. _

Totss atkāpās vēl tālāk un atbildēja:

—   Es domāju, ka tā ir no Tamasera dzelzs.

—    Pats tu esi viens Tamasers. Pag, nolauzīšu tepat bērza Tamaseru un sadošu pa …

Tajā brīdī, kad rentnieka dusmas jau saka aprimt, notikuma vietā ieradās kāda cita persona un atkal izcēla dienas gaismā šo notikumu, kas citādi nogrimtu aizmirstības dzelmē. Tas bija ķesteris. Viņš bija izdzir- dis šāvienu, pēc tam skaļas balsis pagalmā un nācis skatīties.

—   Kas te notiek? — atskanēja pirmais jautājums. Rentnieks atbildēja:

—   Ek, nieki vien. Puika blēņojas. Es jau viņu sabāru.

—   Puika? Ko viņš izdarīja? Vai kāds no šiem?

—   Njā . . . Totss esot šāvis. Nekādu lielu skādi jau neizdarīja, izbira pirts lodziņš.

Nabaga Kentukijas Lauvu skāra iznīcinošs skatiens. Ķesteris novaibstījās tā, it kā viņam rīklē būtu iesprie- dies krupis: sākumā vīrs nekā nedabūja pār lūpām un visu laiku rukšķināja — ak, ak. Tad beidzot atskanēja vesels teikums:

—   Tu maitasgabals!

Zēni izklīda. Tie, kas devās uz mājām, aizgāja, citi, kas palika pārnakšņot skolā, iegāja klasē un sēdēja klusu kā pelītes. Arā ķestera izskatā plosījās briesmīga vētra, un Totss, stāvēdams kā simtgadīgs ozols uz klaja lauka, tajā dienā zaudēja daudz zaru un lapu, proti, matu šķipsnu, ja tās varētu salīdzināt ar zariem un lapām.

Beigās ķestera galvā nobrieda šāda baiga doma: vai Totsu vispār vēl paturēt skolā, vai nebūtu prātīgāk, ja viņu aizsūtītu uz mājām un nekad vairs nelaistu pārkāpt skolas slieksni?

Bet skolotājs viņu aizbildināja, un Totsu šoreiz vēl neizslēdza.

Vēlāk Totss par šo gadījumu esot stāstījis citiem:

—   Va velna, būtu es zinājis, ka uzkulsies ķesteris, es būtu paklausījis Tenisonu un gājis uz purvu.

7.

Arnis, kurš visu laiku ar interesi bija sekojis šim notikumam, tūlīt manījās uz mājām, tikko iespēra zibens, tas ir, kad parādījās ķesteris. Sākumā, kad viņš redzēja, cik ļoti Totss ir aizrāvies ar savu nāves rīku, viņš tiešām nopriecājās: Totss bija aizņemts ar kaut ko svarīgu, ļoti svarīgu, un tam vajadzēja viņu piespiest uz visiem laikiem aizmirst domas par metālu.

Arnis bija cieši pārliecināts, ka Totss tagad šo «metāla jautājumu» aizmirsīs. Taču vēlāk, kad Totss kā pats kara dievs sēdēja pagalmā uz sola un pielādēja ieroci un visi viņu apbrīnoja, Arnis tomēr atzinās, ka būtu labāk, ja Totsam šāda brīnumieroča nebūtu, jo tagad viņu apbrīnoja visi zēni un droši vien jūsmoja arī meitenes -— un Tēle taču bija meitene! Cik viegli Tēle varēja pieversties Totsam, jo pēdējais nu mirdzēja slavā un spožumā.

Protams, Arni lieliski nomierināja pretinieka sūrais liktenis, kas sekoja šai godībai.

Bet viņam tomēr nebija sirdsmiera. Ejot mājup, aizvien uzmācās drūmas domas. Viņš pats nezināja, kāpēc, bet acis pieplūda asarām. Pirmo reizi mūžā Arnis sajuta tādu kā grūtumu. Citreiz, ja viņu kas nomāca, Arnis piegāja pie mātes un visu izstāstīja, un tad māte viņu mierināja un viņam kļuva vieglāk ap sirdi. Bet ko lai viņš tagad stāsta mātei? Nevarēja taču pa galvu pa kaklu'skriet pie mātes un izstāstīt visu, kā bija. Vajadzēja melot. Bet tad jau mātes mierinošie vārdi nelīdzētu. Kas vēlas rast atvieglojumu, tamjāuzticas otram un jāatklāj bēdu patiesais cēlonis. Citādi nevar. Arnis klusēja un cieta savas bēdas viens pats.

Viņš nogriezās no ceļa un iegāja birzī, kas sakas

turpat pie krustcelēm un pletās gandrīz līdz pašam Rajas pagalmam. Apsēdās uz bērza celma un nogrima pārdomās.

Taču, kad bēdas ir vissūrākās, tad arī mierinājums nav tālu. Pa lielceļu tuvojās Kristjāns Lible, Paun- veres baznīcas zvaniķis. Piesūcies kā mārks, kā viņš pats mēdza izteikties, Lible grīļojās uz saviem tievajiem kātiem un cīnījās ar neredzamiem ienaidniekiem. Katrs koks vai krūms viņam šķita kāds ļaundaris. Viņš šķendējās vienā laidā:

—        Pagaidi, tu elles prauls, ņemšu un ietriekšu tev degunu pakausī! — Vai arī:

—   Gan es tev parādīšu!

Kad Lible tuvojās Arnim un ieraudzīja viņu sēžam uz celma, viņš ātri sāka klunkurēt uz to pusi un jau pa gabalu sauca:

—       Nu tu man esi rokā, razbainiek! Nu tavas dienas ir skaitītas!

Arnis palika mierīgi sēžam. Viņš jau sen pazina Libli un zināja, ka tas nav sevišķi bīstams. Arī Lible saprata, ka Arnis nav nekāds razbainieks, kuru viņš vajā, bet Arnis, un sāka žagodamies stāstīt:

—        Hik, ahā, skat, tas jau ir Sāres jaunais saimnieks. Atnāci laikam apraudzīt mežu, sak, vai viss kārtībā, vai kā, hik .. .

—   Nē, es nāku no skolas, — Arnis atbildēja.

—       Ak no skolas? Vai Strupais Juris šodien atka! bauroja, hik?

—   Bauroja gan.

—        Nūja, kā gan citādi. Pat pie kroga varēja dzirdēt, kā šis ārdījās, hik. Eče, Karpas Janka man tūlīt teica, sak, ej un uzmauc stīpu tam pūslim, citādi vēl pārsprāgs aiz dusmām, nejēga, hik, hik, hī-ī-k.

Libles stāsts uzjautrināja Arni. Viņš atbildēja:

—   Nepārsprāga vis.

Kristjāns Lible, trīsdesmit sešus gadus vecs vīrs, pēc tautības pusigaunis, puslatvietis, turpināja sarunu, papildinādams to ar neskaitāmiem «hikiem»:

—   Nūja, hik, daudz jau netrūka, ka būtu pārsprādzis.

—   Ai, nē, tāds vis nepārsprāgs, — Arnis noliedza.

—   Tiesa gan, tāds tik lēti nepārsprāgs, tam, nešķīstenim, bieza āda. Mana nelaiķe māte vienmēr teica, ja no šitādas ādas iztaisītu nēšu siksnas, tās nepārtrūktu līdz pastarai dienai, hik.

Arņa garastāvoklis sāka uzlaboties. Lible, kaut arī tam patika tirgoties un iedzert, tomēr bija varens zobgalis. Ar Libli vajadzēja mācēt apieties. Kas viņu nekaitināja un centās ar viņu sadzīvot, tas dabūja izsmieties pēc sirds patikas. Degvīnu viņš nemangoja, to parasti nopirka pats. Kad nebija naudas, paņēma uz parāda, kad vairs nedeva uz parāda, ieķīlāja krodziniekam apģērbu un bija gatāvs vai gluži kails cilpot uz mājām.

Abi tāpat pasēdēja brīdi «sausā», kā Lible mēdza izteikties, tad zvaniķis izņēma no kabatas degvīna pudeli, iedzēra un sacīja:

— Laiku pa laikam jāiesmērē, citādi vēl aizdegsies. Kas gan ir cilvēka mute — viena gruntīga mašīna.

Viņš piedāvāja pudeli arī Arnim un mudināja iedzert. Sākumā Arnis atteicās, bet zvaniķis uzmācās kā miegs, un mazais zēns beidzot nodomāja: pamēģināšu ar.

Viņš nogaršoja. Degvīns bija briesmīgi sīvs. Arnim likās, it kā viņš būtu ierijis uguni. Taču, lai neizrādītu savu mazdūšību, viņš varonīgi izturēja pārbaudi un pat nenosplāvās. Zvaniķim šāda vīrišķība varen iepatikās. Viņš nerimās uzslavēt Arni. Tad Lible atkal «ierāva» vienu malku un pasniedza pudeli zēnam. Arnis gan pretojās, bet iedzēra. Un tā viņi tur abi sēdēja birzī —- viens jauns, otrs vecs, dzēra degvīnu un smēķēja. Arnis pēc pirmā malka uzmeta vēl pāris «ugunīgo». Kad viena pudele bija tukša, sadabūja otru un ieturējās, kā vīriem pieklājas. Pēc pusstundas abi aizmiga. Bērzi šalca un dziedāja viņiem šūpuļa dziesmu.

8.

Bija jau vēls, bet Arnis vēl nenāca un nenāca. Sāres saimniece, Arņa māte, kļuva nemierīga.

— Nesaprotu, — kur tas palaidnis varēja aizķerties? —

viņa teica savam vīram, Arņa tēvam.

—    Kur t' šis paliks. Būs vēl sadomājis skolā pārgulēt pa nakti, — viņš atbildēja.

—    Savādi gan. Viņam pat ēdamā nav līdzi. Varbūt kas atgadījies ceļā?

—   Nieki… Gan pārnāks.

Kad Arnis tomēr vēl nepārnāca, māte devās uz Rajām apjautāties, vai viņu Tēle jau mājās. Tēle bija mājās. Uz jautājumu, vai viņa kaut ko nezinot par Arni, Tēle atbildēja, ka esot šo redzējusi skolas pagalmā kopā ar citiem zēniem. Vairāk viņa nekā nezināja. Tēle vēl piebilda — viņai licies, ka šodien zēniem bijis kas sevišķs padomā, jo visi stāvējuši, degunus cieši kopā sabāzuši, un neatlaidīgi kaut ko pētījuši. Viņa gājusi pavisam tuvu garām, bet nekā neesot pamanījusi. Arņa māte devās uz mājām un gaidīja vēl kādu laiku. Taču mātes sirdij nav miera, ja tā reiz sākusi baiļoties par savu bērnu. Nē, viņa nerimās un beidzot aizgāja arī uz skolu apjautaties. Skolā daži zēni, kas bija palikuši turpat pārnakšņot, viņai pastāstīja, ka Arnis jau sen esot aizgājis, neko tuvāk neviens nezināja. Visaks domāja, ka Arnis būšot nokļuvis Muļķa Mārtiņa nagos. Muļķa Mārtiņš pēdējā laikā te bieži klaiņojot apkārt. Nu Arņa mātes sirdi atkal pārņēma bailes. Muļķa Mārtiņš bija liels un spēcīgs kā ozols, viņš mūžīgi kaut ko melsa par nez kādām skrūvēm un mašīnām un vienreiz tiešām esot dzinies pakaļ kādai skolas skuķei. Meitenei gan izdevies aizmukt, bet viņa no pārbīļa saslimusi. Tāpēc bērni,

mājās ejot, no viņa baidījās un, ieraugot nākam pa ceļu kādu gara auguma vīru, visi jau pa gabalu mēģināja saskatīt, vai tikai tas nav Muļķa Mārtiņš.

Arņa māte žigli vien steidzās uz mājām. Ceļā viņa pie sevis ik pēc brītiņa atkārtoja:

—   Kur gan viņš varēja palikt, muļķa bērns? Kur gan viņš varēja palikt, muļķītis?

Mājās arī kalps sāka bažīties, sak, te kaut kas vairs neesot kārtībā, un beidzot vēl piebilda:

—   Ej nu sazini, varbūt Muļķa Mārtiņš tiešām sācis zēnu trenkāt un šis aiz bailēm diezin kur aizmucis. Būs ieskrējis vēl purvā un apmaldījies.

Kalps bija ar Arni lielos draugos. Viņš zināja tūkstoš stāstu par velniem un vilkačiem, un, kad tiem gadījās pārlaist nakti pieguļā, šiem stāstiem nebija gala. Tikai pašā rītausmā tie aizmiga pie dziestošā ugunskura. Arnim vienmēr bija līdzi lielais kažoks, un, kad kļuva vēss, kalps viņu satina tajā tik pamatīgi, ka ārā palika tikai degungals. Aizmiegot kažoka stūrus pamīšus pavilka zem sāniem, un tad Arnis izskatījās pēc īsta roņa. Tā radās izteiciens, ko viņi vienmēr atkārtoja, gulēt ejot:

«Tagad spēlēsim roni.»

Kalps par sava jaunā drauga pazušanu bija ne mazāk nobažījies kā Arņa vecāki. Arī viņu pārņēma satraukums, viņš sūca savu īskāta pīpi, ka sprakšķēja vien, un nekur neatrada sev paliekamas vietas. Viņš ieteica tūlīt meklēt Arni. Sākās meklēšana. Vispirms tepat ap māju, bet vēlāk, līkumus mezdami, virzījās aizvien tālāk. Sauca un ūvināja; birzī atsaucās atbalsis, bet Arnis neatsaucās … Pamazām satumsa un sāka smidzināt sīks lietutiņš. Meklēšana gribot negribot bija jāpārtrauc. Arņa māte sāka raudāt. Kalpam, kas soļoja citiem līdzi uz mājām, likās, ka viņš ieraudzījis tuvojamies kādu vīru. Tas bija Muļķa Mārtiņš. Puisis viņu sagrāba aiz apkakles un uzkliedza:

—  Atzīsties, tu sātana dvēsele, kur tu aiztrieci to puiku?

—   Kādu puiku? Nekādu puiku neesmu redzējis.

—   Melo!

—   Nemeloju vis.

Tad nu nonāca tik tālu, ka Sāres kalps iesita Mārtiņam. Mārtiņš, kaut gan viņam bija Goliāta augums un milža spēks, gandrīz nekad nevienu neaiztika. Tāpat arī šodien: viņš nobraucīja sāpīgo vietu, pāršļūca ar delnu pār acīm un pamācīja, ka vislabākās zāles pret satū- kumu esot rūgušpiens.

Saimniece centās Mārtiņu pielabināt. Viņa apsolīja tam saimnieka vecos svārkus un bikses, ja šis pateikšot visu, kā bijis. Bet arī tas nelīdzēja; Mārtiņš teica, ka viņš nekā nezinot.

—       Velns tevi saprot, — kalps nošķendējās, — varbūt tiešām nezini, bet tad nāc un palīdzi uzmeklēt. Palūkosimies vēl birzī. Tu sāc tur no Rajas puses, bet es no purvaines. Iedams šad tad paūvini.

—   Es neiešu, — Mārtiņš noteica.

—   Ahā! Tu nenāksi?

—   Nē.

—   Kāpēc?

—: Neiešu — un viss.

—        Nāc nu, nāc, Mārtiņ, es pats iešu no lielceļa puses, un tā apņemsim lokā, — viņu centās pierunāt arī saimnieks. Mārtiņš palika nepielūdzams.

—   Meklējiet vien paši, es neiešu.

Kalps vairs nenocietās un uzkliedza:

—       Tu vari vēl dabūt pa sprandu, Mārtiņ! Tava sirdsapziņa nav tīra, citādi tu vis neatteiktos. Saki — kur tu zēnu aizdzini?

—   Nekur neaizdzinu.

—   Tu vinu redzēji?

—   Nē!

—   Melo!

—        Nemeloju vis. Ja jūs neticat, paņemiet divas smilgas, iemērciet avotā, sadedziniet un pelnus izkaisiet lielceļa grāvī. Tad atnāks čūska un tūlīt nobeigsies. Goda vārds. Arī jaunās aramās mašīnas ir tik . ..

—   Ko nu mels!

—   Neiešu, mežā ir laupītāji.

—   Nemuldi niekus!

—        Dieva vārds, ka ir.. Nācu caur birzi un redzēju. Trīs vai četri vīri gulēja un krāca kā jūra. Vienam bija liels duncis aiz jostas un …

—   Kas tās par valodām!

—   Ejiet skatieties!

Saimniece satrūkās.

—   Klausi nu blēņām, — noteica saimnieks. — Nāc Parādi, kur tie laupītāji ir.

—   Neejiet ar kailām rokām, — brīdināja Mārtiņš. — Ja jums būtu tāda mašīna: pagriez tik kloķi, un spļauj uguni, tad varētu iet. Ņemiet līdzi mašīnu, tad būs drošāk. Ejiet vairāk gar purva malu un turieties pie lielceļa, gan tad redzēsiet.

Kalps kļuva aizvien nemierīgāks un beidzot atmeta ar roku:

—   Rimsties vienreiz, apnicis klausīties tavās muļķībās. Pagaidi vien, Mārtiņ, jau rīt tevi iespundēs «tup- tūzī». Tad tik tu redzēsi. Ejam, saimniek!

Saimniece, acis slaucīdama priekšauta stūrī, gāja līdzi. Aiz viņiem gabaliņu tālāk sekoja Mārtiņš. Viņš nemitīgi atkārtoja:

—   Ja būtu tāda mašīna, kuras švunkrats ir astoņdesmit pēdas plats, tad …

Reizēm viņš bija gluži pie pilna prāta, nekā liela nevarēja manīt, bet tad pēkšņi viss sagriezās greizi un Mārtiņš ar savām valodām par mašīnām un švunk- ratiem iebrauca purvā.

—   Vī, dēliņ, tātad tu esi iesācis dzert, — pa ceļam uz mājām sacīja māte.

—   Un tu, Kristjān, citreiz apdomā, kam var dot sīvo un kam ne, — aizrādīja saimnieks.

—   Oja, ūja, nekas ļauns jau nav noticis. Nosnaudā- mies brītiņu — un viss kārtībā, — taisnojās Lible, kam reibums vēl nebija pārgājis. Tas bija pavisam jocīgs gājiens: Arnis, streipuļodams un nemitīgi sūrodamies par sliktu dūšu, gāja pirmais; aiz viņa, atbalstīdama dēlu, soļoja māte; tai sekoja saimnieks un kalps ar vējlukturiem, bet aiz viņiem, cīnīdamies uz dzīvību un nāvi ar celmiem un akmeņiem, streipuļoja Lible.

Pats pēdējais, soļus divdesmit tālāk klunkurēja Mārtiņš.

Kad saime pārradās mājās, priekšā jau gaidīja ciemiņi. Vēsts par Arņa nozušanu bija aizsniegusi arī

Rajas ļaudis, un saimniece ar Tēli bija atnākušas uzzināt, kas īsti noticis.

Kad Arnis, mātes atbalstīts, ienāca istabā, Tēle ļoti izbijās un iesaucās:

—   Vai dieniņ, viņš tak ir gluži bāls!

Bet Tēles māte ievaidējās:

—   Mīļais dievs, kas viņam vainas?

—        Nav nekā nopietna, nieki vien, — atbildēja Arņa māte, bet saimnieks, kurš stāvēja jau durvīs, izdzirdējis šo sarunu, noteica:

—        Kas t' šim kaiš — žvingulis galvā. Puika ir pilnā. Abi ar Libli mežā dzēruši un aizmiguši.

Libli, kas reizē ar Mārtiņu iemeimuroja istabā, šī atbilde neapmierināja. Viņš taisnojās.

—       Nu tu brīnums, jūs jau uzpūšat mušu par ziloni, it kā būtu noticis djezin kas, it kā saule būtu sākusi uzlēkt no rietumiem. Oja!

—        Nemaz neūjini, Kristjān; tevi, žūpa, derētu vispirms krietni iemizot, — savukārt nosirdījās kalps, pa- karinādams lukturus uz vadža.

Arni tūlīt nolika gultā. Kad viņš jau bija palīdis zem segas, ciemiņi ienāca gala kambarī. Tēle piegāja pie gultas un čukstēja:

—   Arni, kas tev vainas?

Zēns mēģināja uzrausties sēdus, bet pārgurušie locekļi bija kā ar svinu pielieti. Nobālušās lūpas čukstēja:

—   Esmu slims.

Gabaliņu tālāk no gultas, pie galda, sēdēja Rajas un Sāres saimnieces un sarunājās. Arnis kā caur miegu vēl dzirdēja, kā viņa māte dziedošā balsī stāstīja Rajas saimniecei:

—       Vai manu dieniņ, skatos, kā tad, abi guļ birzī, kla- jumiņā, un …

Saimes istabā jau ēda vakariņas. Arī Lible, šķiet, sēdēja pie galda, jo varēja dzirdēt, ka viņš ar pilnu muti kaut ko stāstīja, neļaudams citiem iebilst ne vārdiņa.

—        Tas vēl nav nekas, bet, kad es biju jauns, tad vienreiz bija tik tumšs, ka pirkstu neredzēja mutē iebāzt…

Pēc tam Arnis dzirdēja, ka arī Mārtiņš čāpstinādams kaut ko teica. Ko īsti, to nevarēja saprast, likās, viņš runāja apmēram tādus vārdus: tvaiki, zobrats, skrūves un tā joprojām.

—   Vai tu dzēri sīvo? — Tēle jautāja.

—   Jā … mazliet.

—   Vai sūrstēja mutē?

—   Sūrstēja gan.

—   Kāpēc tu dzēri?

—   Lible deva.

—   Lai dod, bet tu nedzer.

—       Vairāk jau nedzeršu. Tikai tu skolā nestāsti nevienam, ka es dzēru. Visi smiesies.

—        Protams, ka nestāstīšu, kas tur ko stāstīt. Vai tu rīt nāksi uz skolu?

—   Iešu … ja būšu vesels.

Arnis pats saprata, ka vārdi «būšu vesels» šoreiz ir nevietā. Par izveseļošanos var runāt tikai tas, kas patiešām ir slims, taču viņš ne par kādu cenu nespēja izteikties citādi. Kaut gan viņam reiba galva un bija nelaba dūša, Arnis tomēr kaunējās no Teles.

—   Tu taču nedusmojies, ka dzēru?

—   Kāpēc tad lai es dusmotos?

—        Es jau tikai tāpat — domāju, ka tu varbūt dusmosies.

—   Nē taču.

Abi apklusa. Kad Rajas ļaudis posās uz mājām, Arnis no segas apakšas pastiepa roku un atsveicinājās.

—        Nu veseļojies vien un esi labs bērns! — aiziedama piekodināja Rajas saimniece.

Arnim šie vārdi šķita kā naža dūriens.

«Esi labs bērns!» No šī teiciena zēna asais prāts izlobīja pavisam ko citu: kļūsti vesels un vairs nekad nedzer. Bet šis pārmetums jau nebija pēdējais.

9.

Ar Jāzepu Totsu bija tā, ka turpmāk viņš drīkstēja palikt skolā tikai tad, ja atmetīs visas palaidnības, vienalga, cik to būtu, un sāks dzīvot, kā kristī

gam cilvēkam pieklājas.

Totss apsolījās darīt visu, kas viņa spēkos. Kad Totss nākamajā dienā atnāca uz skolu, viņam bija grūti nosēdēt solā. Totss grozījās un locījās kā tārps uz āķa un sūrojās citiem, kas gribēja tuvāk uzzināt par viņa ciešanām: šim uz sēžamvietas esot uzmeties liels augonis. Taču atradās arī tādi, kam bija neganti asa mēle un kas bija gatavi zvērēt pie stopa un bultām, ka Totsam viņa kaiti esot uzbūris pats vecais — Totsa tēvs, kurš izrakstījis zēna mugurdaļu raibu kā dzeņa vēderu. Lai nu būtu kā būdams, iespējams, ka Totsa miesa vēl sūrstēja, bet viņa gars bija atspirdzis pilnīgi. Stundās viņš sēdēja mēms kā zivs un zināja labāk arī uzdoto. Par to brīnījās visi. Totsa teicamā uzvedība ilga jau otro dienu un droši vien turpinātos līdz pat viņa nāvei, ja neiejauktos ļaunais liktenis. Bet tas iejaucās un atkal izmuļķoja Totsu.

Kādu rītu, kad pamodās zēni, kas bija pārnakšņojuši skolā, un reizē ar citiem arī sarkanmatis Kīrs, pēdējais uzgāja, ka viņa lepnie zābaki pa nakti manāmi pārvērtušies: tiem vairs nebija klāt nevienas pogas.

Ko darīt? Totss, kurš pirmais piesteidzās notikuma vietā, ieteica zābakus apsiet ar auklu un pagaidām mēģināt iztikt; katrā ziņā nevajagot raudāt un tūlīt skriet sūdzēties. Visaks, brīdi parakņājies pa kabatām, atrada divas alvas apakšbikšu pogas un ieteica vismaz piešūt tās, kamēr iegādās citas. Limasks, linu tirgotāja dēls, izvilka no pagalvja linu sauju un bija gatavs tūlīt savīt auklu, tas ir, ja Kīram tās ievajadzētos.

Rudmatis rūpīgi apsvēra visus trīs priekšlikumus un beidzot nāca pie atzinuma, ka neviens nav pieņemams. Kad cilvēks ir zaudējis visas cerības, tad lai taču kāds, kas zina, pasaka īsti, kā izlīdzēties!

Kīrs mēģināja atvieglot sirdi ar asarām.

Katrs kā varēdams tiecās viņu mierināt, sevišķu centību šajā ziņā izrādīja Totss, tomēr viņa pūlēm nebija panākumu. Ja cietušais no acīm birdinātu pogas, viņam to pietiktu desmit zābaku pāriem, diemžēl viņš birdināja tikai asaras.

Visi sapulcējās ap Ķīru. Viņš sedeja guļamistabā uz gultas, turēja pirkstos zābakus un gaidīja ķesteri, kam drīz vien vajadzēja ierasties uz rīta lūgšanu.

Ķesteris nāca. Sarkanmatainais puika tāpat zeķēs iegāja klasē, asarainām acīm brīdi uzlūkoja ķesteri un raudulīgā balsī teica:

—   Pogas ir nost.

—   Kādas pogas?

—        Zābaku pogas. Vakarā vēl bija klāt, Visaks redzēja, bet šorīt, kad gribēju vilkt kājās, skatos, nav vairs nevienas.

—   Ko tas nozīmē?

Bargs skatiens kā paša dieva tēva zibens izšāvās caur zēnu pulciņu.

Kapa klusums.

Neveiklo klusumu pirmais pārtrauca Totss, viņš teica:

—        Būs aizvilkušas žurkas, tām varen garšo tādas spožas mantiņas. Mūsmājās reiz aizvilka kapājamo dzelzi, nekur vairs neatradām.

Ķesteris uzlūkoja runātāju.

—        Ja jūs to neatradāt, kā jūs zinājāt, ka to aizvilkušas žurkas?

—   Kur t' šī citur varēja pazust?

—   Kapājamo dzelzi? Žurkas?

—   Nūja, ka dzelzi.

—        Vai tu zini, ka žurkas nespēj tādu dzelzi ne pakustināt, kur nu vēl aizvilkt.

—   Varbūt tur bija vairākas žurkas?

—        Nemels niekus! Tā droši vien bija divkājaina žurka, kas aiznesa jūsu kapājamo dzelzi, tāpat kā tā, kas norāva Kīram no zābakiem kņopes.

—   Nezinu, — Totss paraustīja plecus.

—       Bet es zinu, — atbildēja ķesteris. — K.ir, atnes šurp zābakus!

Kīrs atnesa. Ķesteris tos nopētīja ar lietpratēja acīm.

—   Kur tavi zābaki stāvēja?

—   Pagultē.

—        Tā. Vai no rīta, kad tu gribēji apaut kājas, vai tad arī tie atradās turpat? Apdomā labi.

—       Jā . . . ak jā . . . tie bija tā kā vairāk aizbīdīti uz gultas galu, uz pagalvja pusi.

—   Ahā! Kas tev gu] pagalvja pusē?

—   Visaks guļ, — Totss pasteidzās atbildēt.

Ķesteris nopētīja runātāju no galvas līdz kājām, taču

Totsa izskats un uzvedība nemodināja ne mazākās aizdomas.

—   Visaks … Kas vēl?

—   Visaks, tad Kerels un pēc tam Totss.

—       Jā, un tikai pēc tam es, — noteica Totss un ieklepojās.

—       Tā. Vai tu gadījumā nedzirdēji, ka nakti kāds staigātu gar tavu gultu?

—   Nē.

—        Kurš bija tas zens, kas pirmais tev kaut ko jautāja, kā tev klājas, vai ko tamlīdzīgu?

—   Neviens neko nejautāja.

—        Kurš pirmais pienāca pie tevis, kad tu pateici, ka norautas pogas?

—   Totss.

—   Tā. Ko viņš teica?

—       Teica, lai mēģinot kaut kā iztikt, lai neraudot un tūlīt neskrienot sūdzēties.

—   Tots, vai tu tā teici?

—       Teicu gan. Teicu, ka tāda nieka dēļ nav vērts raudāt.

—       Un vai tu neteici ari, ka Kīram neklājas sūdzēties?

—   Jā-ā, to arī.

—   Kāpēc tu to teici?

—       Tāpat vien … domāju, ka nebūtu smuki tūlīt skriet sūdzēties.

—        Sita gan! Tātad tu domāji, ka nav glīti tūlīt skriet sūdzēties?

Kad viss bija skaidrs un vainīgais atrasts, ķesteris vienmēr kļuva nikns un zaudēja pacietību. Taču šis bija ļoti sarežģīts gadījums, ko vajadzēja atrisināt aukstasinīgi, un tāpēc viņš par katru cenu tiecās saglabāt mieru. Viņš nolika lūgšanu grāmatu pie malas, nospodrināja brilles un pamāja zēniem.

—   Iesim uz guļamistabu.

Zēni gāja. Viens no pirmajiem, kā īsts Napoleons, soļoja Totss jeb Kentukijas Lauva, kā viņu šeit mēdza dēvēt.

Ķesteris jautāja:

—        Saki, Tots, kopš kura laika tu neej vairs uz mājām, bet pārnakšņo skolā?

—       Es, vai … šodien pārgulēju pirmo nakti. Vakar atveda gultu.

—   Ahā! Un kāpēc tu gribi gulēt skolā?

—   Mājas tālu. Tāpēc!

—        Jā, viņš palika te un visu vakaru svaidījās ar drēbēm, neļāva ne acu aizvērt, — žēlojās Visaks.

—        Vai tu dzirdi, ko Visaks saka? Tu visu vakaru esot mētājies ar drēbēm un neļāvis citiem gulēt. Vai tu paliki šeit blēņoties?

Bargs skatiens uzdūra Totsu kā uz iesma.

—       Visaks melo. Visaks pats nogrieza pogas un tagad grib mani apmelot. Visaks atrodas vistuvāk gultai.

Tas Visakam bija par daudz. Viņš tūlīt apraudājās un teica, ka iešot uz mājām un sūdzēšot mātei, ka Totss viņu turot par zagli. Ķesteris satvēra viņu aiz svārkiem un teica, lai stāvot mierā.

—        Kā tu uzdrošinies apgalvot, Tots, ka to paņēmis Visaks, ka Visaks ir zaglis?

—        Kas tad cits to būtu ņēmis? Viņš paņēma. Viņa māte jau arī pārtiekot tikai no …

—        Klusu! Ej nostājies pie krāsns… Un sargies iepīkstēties, pirms es tev ko jautāju. Bezkauņa, kas tev sastāstījis tādas muļķības?

— Nu, tā jau visi runā.

—   Savaldi muti!

Ķesteris gan turēja aizdomās kādu mums zināmu

personu, bet, tā kā uz aizdomu pamata nevienu nevar notiesāt un izslēgt no skolas, tad viņš turpināja nopratināšanu.

—   Kurš no jums vakar visilgāk palika nomodā?

—       Biju jau iemidzis, kad Totss man iesvieda ar zābaku pa muguru. Aiz sāpēm pamodos, — atbildēja Visaks.

—   Meli! — kāds atsaucās no krāsns puses.

—        Klusu, Tots, vai es tevi tūlīt aiztriekšu uz mājām! Labi, tātad tu jau gulēji, kad viņš svieda. Vai tu pēc tam drīz iemigi?

—   Jā.

—   Vispirms izraudājies un pec tam aizmigi.

—   Jā.

—        Es jau gulēju, kad Totss nelabā balsī iekliedzās, ārā esot izcēlies ugunsgrēks, — stāstīja Kerds. — Piegāju vēl pie loga paskatīties, bet nekā neredzēju. Totss gultā smējās un gribēja mūs nosmacēt.

—        Kerds melo. Es biju cieši aizmidzis un jau krācu, kad viņš vēl svilpoja, — skanēja atbilde no krāsns puses.

—        Klusu! Un tomēr. Ja tu gulēji un krāci, kā tad tu varēji dzirdēt Kerda svilpošanu?

—   Miegā.

—   Ahā, tātad miegā!

—        Re, poga! — tajā pašā mirklī iesaucās kāds no zēniem. Visi paskatījās, pat Totss iznāca no kakta. Tiešām, netālu no sienas, zem palodzes, zvīļoja maza, melna podziņa. Kīrs to atzina par savu. Zēni sāka meklēt pagultēs. Pie loga atrada vēl vienu pogu, un, kad viens zēns kaktā nejauši uzkāpa uz satrunējuša grīdas dēļa, tas izcēlās un apakšā kļuva redzama vesela kaudzīte melnu pogu.

Zādzība gan tika atklāta, bet zaglis netika notverts. Tomēr uz nabaga Totsu gūlās smaga aizdomu ēna.

Ja ķesterim laimētos atrast kaut sīkāko pierādījumu, kas apstiprinātu viņa aizdomas, Totss tenteriski izlidotu no skolas. Bet, tā kā pierādījumu nebija, tad Totss vēl joprojām palika skolā.

Vēlāk Totss sacīja:

—   Vai es neteicu, ka žurkas. Cilvēks tadas blēņas nedarīs.

Ja vēl kāds šaubījās un jautāja, kā gan žurkas varot noraut pogu, viņš paskaidroja, ka žurkas pabāžot zābaku zem ķepas un noraujot pogu kā nieku.

Viņš varēja stāstīt ko gribēdams, bet visi raudzījās uz viņu ar aizdomām, it kā gribētu sacīt: gan jau tu pats nogriezi.

Totss to ļoti labi saprata un tāpēc jutās mazliet neveikli.

Meklēšana tika izbeigta un lieta nokārtota tā, ka ķesteris iesauca Ķīru savā istabā un lika zābakiem pogas atkal piešūt. Cietušais, tos uzaudams, nopriecājās:

—   Gluži kā jauni.

Taču šī diena bija nelaimes apsēsta, tāpēc, stundām beidzoties, notika vēl kaut kas.

Tenisons bija izlasījis tikai vienu grāmatu par seno igauņu cīņām un verdzības jūgu, kas sākās pēc tam, taču tā zēnu bija ietekmējusi tik stipri, ka viņš kļuva par vāciešu niknāko ienaidnieku.

Arī mācītājmuižā bija skola. Tur kāda skolotāja ārzemnieka vadībā izglītojās mācītāju dēli un apkārtējo muižnieku atvases.

Kad draudzes skolas audzēkņi iznāca pagalmā, lai dotos uz mājām, pēkšņi nez no kurienes uzradās arī mācītājmuižas jaunkungi. Visiem pīpes zobos un jāiam- pātagas rokā. Dievs vien zina, kas šiem te meklējams, bet viņi bija klāt. Tenisons vēlāk prātoja, ka kundziņi laikam esot gribējuši iet uz upi vizināties ar plostu. Kad abu zēnu pulciņi sastapās, viens no mācītājmuižas zeņķiem iesaucās:

—   Re kur pastalnieki čāpo uz mājām!

Te nu Tenisons vairs nespēja palikt vienaldzīgs, jo viņš taču no visas sirds ienīda «šo smalko slaku». Tenisons pakampa no zemes akmeni un, pirms kāds paguva ko aptvert, laida pa roku galam uz ienaidnieka pusi. Atskanēja paskalš blīkšķis, pajuka pelni un dzirksteles, pīpe aizlidoja gabalu tālāk un nokrita zemē. Cietušais pacēla pātagu un metās virsū Tenisonam. Bet zerņniek- puika nekustēja ne no vietas, tikai pacēla jaunū akmeni un teica:

—   Nāc!

Uzbrucējs apstājās. Pretinieka acīs gailēja tik cieša apņēmība, ka negribot uzmācās bailes.

—   Es nopēršu tevi kā suni, — draudēja jaunais kun- dziņš.

—   Nāc, nāc! — aicināja Tenisons.

Kādu brīdi abi zēni stāvēja aci pret aci un stingi noraudzījās viens uz otru. Beidzot, kad «Vācija» pārliecinājās, ka «Igaunija» ir gatava uz visu, viņš uzgrieza pastalniekam muguru un piebiedrojās savējiem. Gatavojās kopējam triecienam ar pātagām. Visi bija ar mieru, vienīgi abi mācītāja dēli atturējās, tad sāka apvārdot ari viņus un tie galu galā padevās vairākumam. Pīpes kā nevajadzīgas izņēma no mutes, izdauzīja pret zābaka papēdi un sabāza kabatā, tad sāka vicināt un švīkstināt pa gaisu pātagas, it kā gribētu pārbaudīt izturību.

Bija pienācis laiks sagatavoties arī igauņu nometnei. Pats pirmais to atgādināja Totss un nožēloja, ka atstājis mājās savu pērkongrāvēju, citādi šis noguldītu gar zemi visus līdz pēdējam vīram. Lai saglābtu stāvokli, viņš iesteidzās klasē, apsolīdamies nokaitēt ogļu stangas un krāsns kruķi, lai pienācīgi apsvilinātu uzbrucējus. Drosmīgākie, piemēram, Kerds, Tūliks, Kesamā, visi spēcīgie puiši, sapulcējās ap Tenisonu un gaidīja pavēli. Tas stāvēja nekustīgi kā klints un vēroja ienaidniekus. Kamēr citi kaut cik baiļojās un paslepus gudroja, kur paglābties neveiksmes gadījumā, Tenisonam kaut kas tāds nenāca pat prātā. Viņš domāja tikai vienu: lai nāk vien, gan es viņiem rādīšu.

Un tie nāca. Tie bija klāt, pirms Totss paguva atnest nokaitēto krāsns kruķi un pievienoties cīnītājiem; tie ieradās, pirms pretinieka rindas paguva sakārtoties, proti, pirms paguva sagatavoties tie nedaudzie zēni, kāš Vispār bija nolēmuši cīnīties. Pārējie jau bija paguvuši aiziet uz mājām.

Pirmais pātagas cirtiens ķēra Tenisonu. Tas bija neciešami sāpīgs un atstāja uz rokas zilganu svītru. Bet viņš neļāvās iebaidīties. Zēns iezvēla uzbrucējam ar dūri, taču tik veikli, ka trāpīja ienaidniekam tieši pa degunu. Kundziņi pa to laiku iemizoja ar pātagām pā

rējos zemniekpuikas. Pēdējie gan sīvi pretojās, taču cik ilgi tu izturēsi ar kailām rokām pret pātagām. Kerds dabūja spēcīgu cirtienu tieši sejā, pātagas gals viņam gandrīz trāpīja acī. Jerveotss, spēcīgs kā Goliāts, bet neizsakāmi gauss, dabūja tik sāpīgi pa roku, ka sāka skaļi vaimanāt.

Vislabāk veicās Kesamā, kurš izrāva pretiniekam ieroci no rokām un tagad izraibināja uzbrucēja muguru ar viņa paša pātagu.

Vissmagāk dabūja ciest Tenisons. Pašā kaujas lauka vidū, kur viņš palika visu laiku un ņēma uz grauda lielākos zēnus, viņam, protams, tika visvairāk. Pirmajam sitienam sekoja daudzi citi, un, ja nākamajā dienā kāds redzētu viņa muguru, plecus un stilbus, tas būtu nobijies, cik tie zili un uztūkuši. Bet viņš dīvainā kārtā pat neiepīkstējās.

Tenisons cīnījās un cieta klusēdams, elsdams un pūzdams, kā jau īsts varonis.

Arnis šai kaujā nepiedalījās. Viņš stāvēja pie skolas durvīm un gluži nobālis ar izbailēm vēroja cīņu. Bet, kad viņš ieraudzīja, ka Tenisonu aplenc vairāki ienaidnieki un viens patlaban gatavojas tam dot spēcīgu triecienu pa galvu, viņš, iekams pats to spēja apjaust, sagrāba sētmalē mietu, aizmiedza acis un iezvēla Tenisona pretiniekam pa skaustu.

Uzvara sāka nosvērties par labu vāciešiem. Tenisons un viņa biedri jau bija ielenkti. Tenisons vairs necentās uzbrukt, bet aizsedza acis ar plaukstām un, saņemot pretinieka sitienus, uzmeta kūkumu. Viņš šad tad, paretam iespēra pretiniekam ar kāju.

Kad igauņu posts bija vislielāks, tad pilnīgi negaidot ieradās glābējs. No skolas izskrēja Totss, rokās sakarsēts krāsns kruķis un ogļu stangas. Viņš kliedza nelabā balsī:

— Uz priekšu, Kentukijas zēni! Nāvi sarkanādaina- jiem!

Ieraudzījuši kaut ko tik briesmīgu, uzvarētāji nobijās un atkāpās. Totss nāca arvien tuvāk un pagrūda dažam labam, kas vēl šaubījās, zem deguna sakarsētu lielgabal- lādiņu, kā viņš pats bija nosaucis savus ieročus. Nu vāciešu vidū sacēlās īsta panika, un tie bēga, ko kajas nes. Totss tiem sekoja uz pēdām un sauca:

— Sitiet sarkanādainos!

Kauja bija beigusies. Totss bija uzvarējis. Viņš bija uzvarējis, nedabūjis neviena pātagas cirtiena. Tenisons slaucīja acis ar lakatiņu, citi sakārtoja apģērbus un aptaustīja sāpošos locekļus: viens braucīja sānus, otrs berzēja pakausi, trešais piegāja pie biedra un lūdza, lai uzmetot acis viņa ģīmim, kas tur īsti esot, jo sūrstot, ka briesmas.

Pēc brīža kaujas laukā atkal atgriezās mācītājmuižas zēni kopā ar palīgskolotāju. Pēdējais bija redzējis cīņas nobeigumu un# steidzies uz notikuma vietu, jo zēni bēgdami viņu gandrīz nogāza gar zemi. Viņš bija labsirdīgs cilvēks un gribēja zēnus samierināt, lai šis notikums nekļūtu zināms Paunveres skolotājam un ķesterim, jo saprata, ka tādā gadījumā zēni tiks bargi sodīti. Kad noskaidrojās, ka strīdu uzsācis Tenisons, viņš tam pavēlēja lūgt zēniem piedošanu.

Tenisons klusēja.

Jaunais skolotājs runāja mierīgi, tēvišķīgi un centās puisi pārliecināt, ka lūgt piedošanu nav nekāds kauns, taču šīm pūlēm nebija panākumu. Ne skaņu viņš neizdabūja pār Tenisona lūpām. Jaunais skolotājs sadusmojās. Šāda stūrgalvība un iecirtība jau bija velns zina kas. Saruna ieilga, atnāca ķesteris.

Nemaz nepūlēdamies noskaidrot kautiņa īsto iemeslu, viņš kopā ar palīgskolotāju uzstāja, ka Tenisonam jālūdz piedošana.

Pārējos zēnus viņš pat neievēroja, it kā tie nekā nebūtu nodarījuši, vienīgais vaininieks, pēc viņu abu domām, bija Tenisons. Ja viņš izlūgtos piedošanu, viss būtu kārtībā.

Ķesteris kaunējās no jaunā skolotāja un neuzdrošinājās lamāties, kā parasts. Rājiena vietā Tenisonam nācās noklausīties desmit aršīnas garu pamācību. Beidzis sprediķi, ķesteris nešaubījās, ka viņa lielās pūles piespiedīs stūrgalvīgo zēnu atvērt muti. Bet viņš kļūdījās. Puisis stāvēja nodurtām acīm, aizvien vairāk ierāvās sevī un nesāka pat raudāt, kas tiesātājus sakaitināja vēl vairāk.

—   Tu esi visstulbākais cilvēkbērns pasaulē, — uzbrēca ķesteris, redzēdams, ka viņam nav pār šo zēnu nekādas varas.

—   Jā, arī es visā savā mūžā neesmu tādu redzējis,— piekrita jaunais skolotājs. — Parasti viņi runā, taisnojas, vaino citus, melo, bet šis ir mēms kā zivs.

Viss beidzās ar to, ka zēniem, kā vieniem, tā otriem, pavēlēja iet uz mājām. Tenisons palika viens. Viņam uzlika sodu: veselu nedēļu pēc mācībām sēdēt vienu stundu skolā un izmācīties no galvas četrus pantiņus no dziesmu grāmatas. Dziesmas apsolījās izmeklēt pats ķesteris.

Arī tas nelīdzēja: Tenisons palika tāds, kāds viņš bija.

diezgan pagrūta galva un kas visu apguva samērā gausi, drauga klātbūtnē iemācījās manāmi ātrāk ' nekā vienatnē. Kad Tenisons jau kaut cik bija iekalis uzdoto, Arnis viņu pārklaušināja, un, ja izrādījās, ka padarītais apmierina, Tenisons gāja atbildēt.

Sestdienas pēcpusdienā, kad viņi abi bija klasē un mācījās, Arnis ievēroja, ka draugs izturas savādāk nekā parasti. Šodien Tenisons nespēja atcerēties neko. Viņš varēja mācīties, cik gribēja, bet, kad gāja atbildēt, nekādi netika tālāk par pirmo rindiņu. Arnis ieteica viņam saņemties, tad nosēdās blakussolā un sāka risināt mājas uzdevumus. Šad un tad viņš paslepus uzlūkoja draugu un redzēja, ka Tenisons gan platām acīm skatījās grāmatā, bet domās bija aizklīdis diezin kur. Laiku pa laikam viņš noslēpumaini pamāja ar galvu, skatījās laukā pa logu vai grauza zīmuli. Beidzot, kad stunda jau bija pagājusi, Arnis vēl pēdējo reizi izmisīgi mēģināja viņu glābt. Viņš paņēma dziesmu grāmatu, teica vārdus priekšā un pavēlēja Tenisonam atkārtot.

—   Padomā taču par vārdiem, ko tu izrunā.

Tenisons atkal gāja atbildēt, bet, kā jau Arnis paredzēja, viņš ne tālu netika ar savu uzdevumu galā. Ķesteris pavēlēja visu atsākt no jauna.

Arnis arī šoreiz gribēja viņam palīdzēt, bet Tenisons atteicās.

10.

Kad Arnis redzēja, cik smags trieciens ķēris draugu, viņš nolēma to atbalstīt. Arī viņš palika pēc stundām skolā un palīdzēja Tenisonam iemācīties dziesmas. Tenisons, kam bija

—   Lai nu paliek, pamēģināšu pats. Ej vien mājās, gan jau es kaut kā tikšu galā.

—   Nē, tu netiksi galā. Saki — kas tev šodien kait?

—   Nekas nekait, gan iemācīšos.

Arnis sirsnīgi atvadījās no drauga un aizgāja. Viņš nojauta, ka skolas biedram šodien ir padomā pavisam kas cits nekā svētās dziesmas, bet viņš negribēja to iztaujāt.

Un Tenisona galvā tik tiešām nobrieda liels, svarīgs nodoms.

Pirmdienas rītā, tieši krievu valodas stundā, klasē ienāca mācītājs. Viņš pasauca skolotāju sāņus un brītiņu ar to sarunājās. Skolotājs pavēlēja Tenisonam ierasties ķestera «galā», kur tagad uzkavējās arī mācītājs. Tenisons gāja. Kas tur īsti notika, par to neviens no skolniekiem nekā tuvāka neuzzināja, bet, kad Tenisons ienāca atkal klasē, Visaks zināja stāstīt, ka Tenisons nogremdējis upē mācītājmuižas jaunkungu plostu. Kā viņš to bija uzzinājis, tas palika noslēpums.

Arnis izbijās. Viņš sāka bažīties par savu draugu. Brīvstundā viņš apturēja Tenisonu un jautāja:

—   Ko viņi no tevis gribēja?

Tenisons sākumā visādi izlocījās, bet pašās beigās tomēr atzinās, ka mācītājs viņu apvainojot plosta no- gremdēšanā.

—       Plosta nogremdēšanā? Vai patiešām plosts atrodas upes dzelmē?

—        Tā jau viņi saka … es nezinu. — Arnis cieši uzlūkoja Tenisonu. Drauga seja bija pavisam mierīga, tikai vaigi bija manāmi pietvīkuši un ausis kvēloja kā magones.

—   Nesaprotu — kāpēc viņi apvaino?

—       Kā lai es zinu. Muižas ķēkša esot teikusi, ka redzējusi mani upmalā.

—       Tīrās pasakas. Tik milzīgs, smags plosts, kas tādu var nogremdēt. Kā tu domā?

— Nekā nezinu.

—        Baļķi tik lieli un resni, ka tīri bail. Tos jau cilvēks nevar ne pakustināt. Reiz mēģināju iestumt ūdenī, bet kur nu, nekust no vietas.

Tenisons neatbildēja. Viņš kaut ko domāja. Beidzot, kad Arnis jau grasījās aiziet, apturēja viņu un teica:

—        Ja viņi tev ko jauta, tad saki, ka mes kopa aizgājām uz mājām.

—   Vai tu aizgāji drīz pēc manis?

—   Protams.

—   Labi, teikšu. Bet kam tas tev vajadzīgs?

—        Redzi . . . tāpat vien. Citādi vēl sāks muldēt, ka es esmu nogremdējis plostu. Saki viņiem, ka mēs pie upes vispār nebijām un ka no skolas aizgājām kopā.

Sī brīvstunda ievilkās garāka nekā parasti. Skolotājs vienmēr ieradās pēc piecām vai desmit minūtēm. Šoreiz jau bija pagājusi ceturtdaļstunda, bet viņš vēl nerādījās. Beidzot klasē ienāca trīs vīri: skolotājs, ķesteris un mācītājs. Ķesterim bija tieši tāda seja, it kā viņš tikko būtu iznācis no pirts. Mācītājs likās dusmīgs, skolotājs — kā parasts.

—   Tenison, panāc šurp, — ķesteris aicināja.

Tenisons iznāca no sola un piegāja pie katedras. .

- — Saki, Tenison, — vai tu nogremdēji jaunkungu plostu? Saki taisnību!

—   Nē. Nenogremdēju.

—       Vai tu sestdienas pēcpusdienā biji te viens vai bija vēl arī citi?

—   Tali arī bija.

—   Ak Tali ari bija? Ko tu te darīji, Tali?

—        Es … es palīdzēju Tenisonam mācīties dziesmas, es viņu pārklaušināju.

Mācītājs brīnījās. Viņš apjautājās ķesterim, kas tās par dziesmām, un pēc tam piegāja pie Arņa.

—       Mīļais bērns, — viņš teica, — kāpēc tu gribēji Tenisonam palīdzēt?

—        Es . .. Viņš pats netiek galā. Kad es viņu pārklaušinu, tad veicas daudz labāk.

—   Tā, tā. Vai tu esi Tenisona draugs?

—   Jā.

—        Bet saki, ja tu palīdzēji viņam mācīties, tad jau arī tu pats atceries kādu no šīm dziesmām. Vai tu nevārētu vienu mums noskaitīt? To dziesmu, ko tu sestdien palīdzēji Tenisonam iemācīties.

—   Varu gan.

—   Noskaiti!

Arnis skaitīja:

Pie rokas ņetn un vadi. Kungs, mani pats. Drīz beigsies mūža gadi, — Un gaišs būs skats …

Viņš nekļūdīgi noskaitīja visus četrus pantus. Mācītājs jutās ļoti apmierināts un noglāstīja Arņa galvu.

—        Tu esi krietns zēns, Tali. Saki — vai Tenisons pēc tam, kad jūs te abi bijāt mācījušies, vai viņš pēc tam negāja uz upmalu pastaigāties?

—   Nē. Mēs visu laiku bijām kopā.

—       Vai jūs aizgājāt uz mājām reizē jeb Tenisons vēl palika?

Līdz šim Arnis bija atbildējis droši un nestomīda- mies. Bet tagad, kad bija jāmelo, viņš pēkšņi nosarka..

—   Viņš nepalika. Mēs aizgājām reizē.

—   Tā, tā. Sēsties, mans bērns.

Ķesteris atkal pievērsās Tenisonam. Viņš to tincināja un pratināja bez apstājas un uzdeva vienu jautājumu āķigāku par otru.

Skolotājs, kurš pa to laiku klusēdams šķirstīja kādu grāmatu, beidzot iebilda, ka te kaut kas neesot kārtībā, tik mazs zēns nekādā gadījumā nevarot izkustināt tādu milzīgu plostu. Mācītājs un ķesteris viņam piekrita. Bet atradās kāds cilvēks, kas to visu apstrīdēja, — mācītāja virēja. Galu galā virēju atsauca uz skolu un viņa sastapās aci pret aci ar Tenisonu.

—        Saki, Līze, — vai tas ir tas puika, ko tu sestdien pēcpusdienā redzēji upmalā?

—   Tas pats.

—        Bet viņš noliedza, ka esot bijis upmalā. Arī Tali apliecina to pašu. Viņi esot aizgājuši no skolas reizē.

—        Nezinu, bet viņš tur tomēr bija. Ja neticat, pajautājiet Liblem. Jādomā, ka viņu būs pamanījis arī Lible.

—   Lible? Kur viņš bija?

—   Arī Lible vēlāk atnāca uz upmalu.

—        Vai plosts vēl bija savā vietā, kad tu redzēji upmalā Tenisonu?

—        To es nezinu. Neesmu jūsu plosta sargs. Viņi jau braukā krustām šķērsām pa visu upi, un dažreiz plosts tiek pamests pie paša Dzirnezera. Nē, par plostu neatceros.

—   Kurā vietā tu redzēji Tenisonu?

—   Pie dambja, Dzirnezera pusē.

—       Hm! Bet plostam vajadzēja atrasties aiz dambja … Ko tas Lible tur darīja?

—        Lible solījās pagriezt straumi pret kalnu, sak, varēšot papriecāties, kā dzirnavas apstāsies.

—       Tas Lible ir viens ļoti slikts cilvēks. Vai viņš pēc tam vēl palika upmalā?

—   Jā.

Vireju atlaida uz mājām. Ķesterim, izdzirdot Libles vārdu, iešāvās prātā kāda jauna doma. Sākumā viņš neuzdrošinājās par to ne ieminēties, bet, redzēdams draudzes gana sašutušo un bezcerības pārņemto seju, ķesteris nenocietās un uzticēja noslēpumu mācītājam. Brītiņu abi sarunājās vācu valodā. Skolotājs joprojām šķirstīja grāmatu. Viņš bija neapmierināts, ka vēstures stunda pagājusi, nopratinot skolēnus.

11.

Kādu dienu, sarunājoties ar ķesteri, Sāres saimnieks bija ieminejies, ka arī viņa dēls jau esot sācis cilāt pudeli. Pēc tam viņš izstāstīja, kā tie abi ar Libli mežā dzēruši un kā saimes ļaudis tos meklējuši. Ķesteris smējās tā, ka apaļais vēders drebēja, bet nākamajā dienā tomēr pārmeta Arnim, ka viņš esot sācis dzert.

Tas nu būtu tīrais nieks, to visu varētu uzņemt kā joku, bet, kad ķesteris pāris dienu vēlāk gribēja Sārēs aizņemties naudu un tēvs aizdevumu atteica, tad to tūlīt dabūja manīt viņa dēls. Ķesteris sāka Arni ienīst. Viņš katru dienu tincināja zēnu:

—   Nu, Tāli, tu droši vien atkal iemeti?

Vai arī:

—   Nu, Tali, vai galva džinkst?

Citreiz atkal:

—   Kad jūs ar Libli iesiet uz birzi žūpot?

To viņš parasti sacīja, citiem dzirdot, kad Arnis rotaļājās ar draugiem.

Nav grūti iedomāties, ka ķestera priekšzīmei drīz vien sekoja arī skolēni.

Tā kā Arnis bija krietns zēns un nevienam nekad pāri nedarīja, viņam, protams, nācās ciest mazāk nekā jebkuram citam, toties viņš šo zobošanos pārdzīvoja daudz dziļāk nekā viens otrs cits.

Daži rīkojās šādi — pielēja glāzi ar ūdeni un uzsauca Arnim:

—   Prozit, Tali!

Arnim, to dzirdot, smeldza sirds. Protams, jā zēni nojaustu, cik daudz rūgtu brīžu tie sagādā savam biedram,

daudzi no šīm izdarībām atturētos, jo tādu nebija, kas Arni necienītu.

Arnis bija iejūtīgs zēns. Viņš nespēja pārdzīvot, ja kāds viņam ko pārmeta. Viņš jutās kā notiesāts, apzinoties, ka citi par viņu runāja ļaunu.

Kad Arnis ievēroja, ka ķesteris ar katru dienu kļūst negantāks, viņam uzmācās arvien lielāka grūtsirdība. Viņu reti redzēja biedru pulkā rotaļājamies. Arnis vairs nebija tāds kā agrāk. Vecāki neaizdeva ķesterim naudu. Par tēvu grēkiem jāatbild bērniem.

Kad mājnieki pamanīja pārmaiņu Arņa uzvedībā, māte sāka viņu iztaujāt. Beidzot zēns atklāja, kas nospiež viņa sirdi, un sāka raudāt.

Māte sūtīja tēvu uz skolu aprunāties ar ķesteri, sak, tā taču nedrīkst darīt.

Bet saimnieks uzsita Arnim uz pleca:

— Nieki, īstam vīram jāiztur viss. Lai izrejas, gan jau apklusīs.

Nabaga zēns neatrada atbalsta arī mājās.

Vienīgais, kam viņš labprāt uzticējās, bija Tenisons. Tas ieteica_ pat neklausīties ķestera vārdos, kamēr nelaiž darba rokas. Taču, ja viņš Arnim iesistu, tad tūlīt lai ejot uz mājām un nosūdzot tēvam. Arnis sadrūma vēl vairāk. Ne jau vienmēr viņu sāpināja ķestera ņirgāšanās, bieži jo bieži dīvainas skumjas nomāca viņa jūtīgo dvēseli. Viņš meklēja vientulību, brīvstundās.gāja uz upmalu un ilgi raudzījās viļņos.

Reiz, kad skolā iegriezās ceļojošais leijerkastnieks, Arnis, ieklausījies mūzikā, sāka raudāt. Grūtsirdīgā melodija tik ļoti aizkustināja sirdi, ka viņš vairs nespēja novaldīt asaras.

Zēnu nespēja nomierināt pat atmiņas un domas par Tēli. Atceroties Tēli, viņu pārņēma dīvains, neizskaidrojams saviļņojums. Tēle viņam tagad likās kļuvusi tā kā svešāka. Kādreiz viņš savas sirds dziļumos bija lolojis slepenu cerību, ka Tēle reiz kļūs viņa sieva, ka viņi vienmēr būs kopā . . . Tagad, to atceroties, viņš skumji pasmaidīja. Kad tie abi gāja uz mājām, Arnis visu ceļu klusēja. Tēle gan centās zēnu iesaistīt sarunās, taču, redzot, ka Arnis neatbild, apklusa arī viņa.

Kādu dienu drīz pēc plosta nogremdēšanas Arnis aizgāja uz upmalu. Sēdēšana upmalā kļuva par viņa vismīļāko nodarbību. Viņš ilgi vēroja upes rāmo plūdumu un vilnīšus, kas virknējās gar krastu. Arnis atcerējās kādu sen dzirdētu dziesmu. Tajā bija pastāstīts par kādu bēdu nomāktu cilvēku, kas savas ciešanas uzticējis viļņiem. Upe viņu uzklausījusi un, rāmi čalodama, mierinājusi. Arnim likās, ka upē bez plūstošās straumes mājo vēl kaut kas noslēpumains. Varbūt šajā tumšajā dziļumā mīt ūdens jaunava — puscilvēks, puszivs, par kuru vecāmāte viņam kādreiz bija stāstījusi. Viņu valdniekam esot gara, kupla bārda un ūdens augiem pievīti mati. Vasaras naktīs, kad iestājas maiga krēsla un rēna migla plīvo virs upes, meitenes iznākot no ūdens krastā rotaļāties..

Kad satumsa krēsla un ūdens noslēpumainā burbuļo- šana glāstīja Arņa dzirdi, viņš sāka redzēt brīnišķīgas parādības. Vajadzēja tikai ļaut vaļu iedomām un, acis nemirkšķinot, skatīties vienā punktā, un viņš iegrima it kā vieglā pussnaudā un redzēja visus tos notikumus, par kuriem bija stāstījusi vecāmāte.

Reizēm, kad Arnis stāvēja upes krastā, ļaudams ūdenim apskalot kājas, viņu pārņēma dīvains nespēks. Daudz netrūka, ka viņš iegultos vēsajos viļņos un aizmigtu tāpat, kā viņš vakaros mēdza aizmigt savā gultā. Noslēpumainais spēks viņu neatlaidīgi vilka pie ūdens.

Reiz, kad Arnis sēdēja upmalā un domīgi skatījās upes viļņos, viņš izdzirda sev aiz muguras soļus. Viņš atskatījās un ieraudzīja skolotāju.

—   Ko tu šeit dari, Tali? Kāpēc neej uz mājām? — pienākdams klāt, viņš uzrunāja Arni.

—   Tūlīt iešu. Gribējās brītiņu pasēdēt pie upes.

—   Tā, tā. Vai tad tev viņa tik mīļa, ka pirms aiziešanas atnāci te pakavēties?

Zēns nezināja, ko atbildēt. Viņš kā lūgdamies paskatījās uz skolotāju. Zēnam likās, ka viņam grib aizliegt arī šo vienīgo prieku. Neuzticība pret cilvēkiem dvēselē milža .aizvien lielāka; arī skolotājs, liekas, bija viņa ienaidnieks.

Skolotāju aizkustināja zēna skumīgais skatiens. Viņš nosēdās tam blakus uz akmens un iejautājās:

—   Kāpēc tu esi tik noskumis, Arni?

—       Es neesmu noskumis, — attrauca zēns, ar pūlēm atturēdams asaras.

—        Nav tiesa, Arni. Tevi neredz vairs pat draugu pulkā. Tu esi allaž viens. Arī tagad. Saki — kas tevi nomāc? Vai kāds tev dara pāri?

—   Nē.

—        Kas tad tev vainas? Pastasti man, Arni, un mcs kopīgi pagudrosim, kā to novērst. Saki vien droši, nebaidies, es nedusmošos. Nu, pastāsti, — kas nospiež tavu sirdi?

—   Nekas.

—        Kāpēc tu liedzies? Es redzu, ka tev ir grūti, bet tu negribi atzīties.

—       Man . .. man nekas nekait, — zēns izvairījās. Asaras, ko viņš visu laiku tik vīrišķīgi bija atturējis, sarie- sās acīs. Dažus acumirkļus vēlāk viņš sāka skaļi raudāt, uzšāvās stāvus un skrēja uz mājām.

—       Arni, kur tu skrej. Pagaidi! — sauca skolotājs un aši piecēlās. — Nāc atpakaļ … Nebaidies!

Bet Arnis vairs neklausījās. Viņš skrēja cik vien spēdams un ātri attālinājās. Samulsušais skolotājs palika viens.

12.

Ceļā uz mājām Arnis Uzzināja pavisam dīvainus jaunumus. Pie kapličas viņš panāca Libli, un Arnim par lielu pārsteigumu tas šodien bija gluži skaidrā.

viņš tūlīt uzrunāja arni:

—        Jā, jā, Sāres saimniek, ilgi man vairs nebūs jāzvana. Iztiksiet bez manis. Ē, izēdis mani no zvaniķa vietas.

—        Kas tad noticis? — brīnījās Arnis, slēpdams savu saraudāto seju.

—        Jā, kas noticis . . . Velns gaišā dienas laikā sācis mēnesi darvot: es esot nogremdējis mācītājmuižas tīta- rēnu plostu. Tavu stulbumu: esot nogremdējis plostu upes atvarā. Tad jau es drīzāk nogremdētu pašu ķēķa Līzi nekā viņu plostu.

—        Kā? Vai tad šie uzveļ vainu tev? Mācītājs bija atnācis uz skolu un visus nopratināja. Vēlāk viņi ar ķesteri esot nosprieduši, ka plostu nogremdējis Tenisons.

—        Nūja, skolā mācītājs ir bijis, tas tiesa, tomēr Tenisons esot pierādījis, ka viņš nav vainīgs. Ķēķa Līze sestdienas pēcpusdienā esot redzējusi mani upmalā, un tagad visu šo jezgu uzveļ man.

—   Vai tad viņi tev netic?

—       Mācītājs jau ticētu, bet Strupais Juris lēkā no vienas kājas uz otru un ķērc kā vārna: «Lible vainīgs, Lible vainīgs! . . .»

—   Kāpēc viņš tā dara?

—        Ej nu sazini, kāpēc viņš tā dara. Grib tikt no manis vaļā. '

—   Kāpēc?

—        Draudziņ, tu vēl esi pārāk jauns un daudz ko nesaproti. Paaudzies mazliet, ja dzīvošu, gan jau kādreiz

pastāstīšu. Redzi, ja Visakam kāds saka: «Puika, sameklē savu tēvu!» — tad šis tēvs nav tālu jāmeklē. Vai saprati? Reiz ieminējos, sak, tā būšana ar Visaku ir tā un šitā, un tad paklīda valodas, ka es par ķesteri izplatot tukšas tenkas … Te tev nu bija … Ķesteris mani vairs neieredz ne acu galā. Jā, jā, neviens velns šai pasaulē necieš, ka viņam saka patiesību. Bet melo vien, melo, tad tik tu būsi vīrs! Tāpat ar to plostu: neesmu jau nekāds pienapuika, ka sākšu šitā izdarīties. Manis dēļ viņi var savu plostu kaut vai apzeltīt, arī tad es tam neķertos klāt. .. Vajadzēja tikai pateikt: nogremdēju— un viss! Viņš jau man tikpat netic, kas zina, uzslavētu vēl par goda vīru.

—   Kāpēc tu vairs nezvanīsi?

—   Kā tad tā, kāpēc? Tā paša plosta dēļ. Zinu jau, ko viņi domāja, sak, liedzies, cik gribi, vainīgs vien esi, tikai negribi atzīties. Sie mani vairs nepaturēs, tas ir kā āmen baznīcā. Tagad Strupais man pielicis baltus spārniņus kā balodītim, lai es varētu nolaisties no zvana torņa taisnā ceļā — bladāks! — kroga istabā iekšā vai kur citur. Es jau gan teicu, mīļie, izcelsim to plostu no dzelmes ārā, vienalga, ka tas tur nokļuvis, un atdosim zēniem, lai brauc. Turpmāk lai noliek pie plosta sargu un, kas vien tam tuvosies, — knaukš! — ar rungu pa pieri; bet šis tikai dīc savu:

«Noziegumam jānāk gaisma, noziegumam jānāk gaismā.»

Es atkal šim pretī:

«Izcelsim plostu no dzelmes, tad jau tas noziegums būs gaismā.» Bet kur nu! «Mums jāzina, kas to izdarījis!» It kā būtu noticis diezin kas. Būtu tur bijis krietns žūksnis naudas, tad varētu runāt, bet pāris satrunējušu sprunguļu dzelmē, tomēr šis kliedz, it kā būtu izcēlušies ūdensplūdi un šim laiva vēl netaisīta.

Arnim kļuva Libles žēl. Kaut gan viņš zināja, ka Lible ir iedzērājs un tirgoņa dvēsele, līdz šim tie abi bija sadzīvojuši gluži labi. Lible ar visām savām valodas dīvainībām izturējās pret viņu daudz draudzīgāk nekā pret citiem zēniem. Un tagad Libli gribēja atlaist, varbūt viņam būs jāaiziet kaut kur tālu tālu projām, un, kas zina, varbūt viņš, Arnis, to vairs nekad neredzēs. Jāaiziet — kāpēc? Plosta dēļ! Savādi jau bija ar šo plostu. Kas gan to nogremdēja? Nevarēja taču būt, ka Tenisons. Arī Lible ne, Tenisons bija Arņa draugs, un viņš tam noteikti visu izstāstītu. Bet Lible, ja arī ko būtu izdarījis, tūlīt atzītos.

—   Nogremdēju — un viss. Zēni augām dienām braukāja ar plostu, domāju, iekritīs vēl sātani upē un noslīks. — Tā, skaļi un bravurīgi šķendēdamies, viņš mēdza izkratīt savu sirdi.

Arī Arņa tēvs bija reiz izteicies:

—   Lai nu tas Lible būtu kāds būdams, bet šis cilvēks nekad nemelo.

Ja Lible kaut ko pārdeva tālāk, tas vienmēr godīgi atzinās, cik pats par to samaksājis. Kad citi viņam pārmeta peļņas kāri, viņš atbildēja:

_— Ko t' jūs īsti gribat, lai piemaksāju klāt, vai? Ne- jegas, vai tad ir redzēts tāds tirgotājs, kas tirgotos ar zaudējumiem! — Un tagad viņu gribēja atlaist, protams, vairāk gan viņa ietiepības nekā paša nozieguma dēļ, jo Kristjāns Lible bija savā laikā Paunveres mācītājmuižā pastrādājis dažu labu nedarbu, taču vienmēr izglābies ar veselu ādu, atzīdamies, ka viņš to darījis un darīs arī turpmāk, jo uzskata par vajadzīgu un nepieciešamu.

Pēc Arņa domām, to nebija darījis Lible, bet kāds cits. Tas droši vien bija briesmīgs ļaundaris. Un, ja tagad viņu atbrīvos no zvaniķa pienākumiem, tad vainīgs bija šis ļaunais cilvēks. Arnis teica:

—   Ķesteris ir slikts cilvēks: kāpēc viņš tūlīt apvaino tevi? Arī mani neliek mierā. Ņirgājas augām dienām.

—   Kāda viņam daļa gar tevi? — Lible jautāja.

—   Pārmet, ka esot ar tevi mežā žūpojis. Katru dienu tincina:

«Nu, kad jūs ar Libli atkal būsiet pilni kā mārki?» Ari zēni mani izsmej …

Lible sadusmojās. Viņš dzēlīgi iesmējās:

—   Ko tu padarīsi, Strupais Juris paliek Strupais Juris; pat bērnus vairs neliek mierā, kur nu vēl pieaugušos' Skat, stulbenis, uzbrūk puikam tāpēc, ka tas iebaudījis pāris pilienu sīva, it kā tā būtu slepkavība Vai dedzināšana, vai plosta nogremdēšana! Bet skatieš, kā šis

pats izdarās: Mežakaktu kristībās bija tā piesūcies, ka neapjēdza — rīts vai vakars. Kad sāka bērnu kristīt un knēvelim bija jāapslapina pierīte, muļķis — blākš! — apgāza visu ūdens bļodu un tieši mazulim uz galvas. Bērns brēca, sprauslāja un pilēja, it kā būtu nokristīts Paunveres upē. Citus izsmiet, jā, uz to viņš ir meistars. Kad šis atkal sāk tevi nerrot, tad tu, Sāres saimniek, savukārt apjautājies viņam, sak, paklau, Strupais Juri, kad mēs iesim uz Mežakaktiem kristībās? Tad sadzersim visi trĻs: Lible arī būs. Nu, vai tu pateiksi?

—   Nē.

—    Nūja, skaidrs, nesaki jau labāk nekā, es tikai tāpat pajokoju. Tas viss lai paliek starp mums, kaut gan tu nedrīksti ļaut sevi saliekt ragā. Ja redzi, ka tev ir taisnība, aizstāvies. No patiesības nav jābaidās. Kā Vīlan- des vīrs saka: «Taisnība ir taisnība, taisnību neviens nevar pārspēt.» Tā tas ir, jā .. . Un tagad vēl par to plostu: sacērt mani kaut gabalos, bet es neesmu nogremdējis to plostu, neesmu — un viss. Un, kad būšu sacirsts gabalos, tad arī mans mazā pirksta nadziņš vēl brēks: «Neesmu vainīgs, neesmu nogremdējis to sasodīto plostu, bet, ja tas vēl arī tagad stāvētu krastā, nudien, nogremdētu — un miers.» Redzi, tādas tās lietas, Sāres saimniek. Kad paaugsies, sapratīsi, ka viss nav zelts, kas spīd. Daža laba vīra pauri dievs ir noglaudījis gludu un spožu kā spoguli, bet nesāc tūlīt domāt, ka tur iekšā ir zelts.

Viņi iegāja Sāres pagalmā. Saimes ļaudis bija apkopuši lopus un patlaban devās no kūts uz istabu. Kad Lible viņiem īsumā pastāstīja par notikušo, Marija, Sāres kalpone, aiz izbailēm tik tikko neiekāpa samazgu spainī. Lible reiz dzērumā bija solījies viņu precēt, un meičai šis solījums bija tā iezīdies smadzenēs, ka viņa patiešam bija sākusi cerēt. Izdzirdusi, ka Liblem varbūt vajadzēs pārcelties citur, viņa tiešām nobijās. Lible, kurš tūdaļ to pamanīja, piebilda:

Te tev nu bija. Nobijies gan, ko? Un pati gribi vēl kļūt par zvaniķa sievu.

Marija nosarka, pārvilka ar netīro roku pār seju un atbildēja: .

—       Vī dieniņ, ko nu vairs par to runāt! Būtu palicis zvaniķa amatā, tad cita lieta, bet tagad, pielūko, aizsūtīs tevi uz aplēģeri; tad varēsi sūkāt ķepu kā lācis ziemā. Pašam nebūs ne kripatiņas, ko likt uz zoba, ar ko tu uzturēsi sievu?

—   Uja, brīnums! — Lible iesaucās. — Neba es vedīšu mājās sievu, lai to barotu. Lai sieva baro mani. Ja tu nestrādāsi, tad lien tik aizkrāsnē un skrubini mālus kā circenis.

—   Apdomā, Kristjān, — kalps nenocietās, — tad jau tu drīz paliksi bez krāsns, ja liksi Marijai maizes vietā mālus ēst.

—   Phē! Vai tad pasaulē ir tikai māla un ķieģeļu krāsnis, it kā es nevaretu nopirkt dzelzs krāsniņu, — Lible smējās.

—   Mūsu Marija ēd arī dzelzi, — kalps atjokoja.

Marija, kurai Kristjāna vārdi «ja tu man nestrādāsi»

skanēja ausīs kā salda mūzika, atteica:

—  Jā, jā, tikai neiedomājies, ka es strādāšu, bet tu dzersi un plītēsi.

Marijai par prieku Lible atbildēja:

—   Skat, kāda! Nekas, ievēršu tev gredzenu nāsīs, tad tu man dancosi. Likšu pie zvanīšanas. Varēsi rībināt, cik uziet.

Saimniece palika rokas zem priekšauta un žēlā balsī sūrojās:

—   Ak tad tādas tās lietas. Tad jau mēs paliksim bez zvaniķa. Kas nu mums zvanīs?

—   Kas zvanīs? Tak jau laikam pati ķēķa Līze, — Lible atbildēja, — uzrāpsies ar visu cepešpannu zvana tornī, uzkurs uguni, cepinās vistu un zvanīs. Visu pie reizes.

—   Tad jau viņa līdz ar vistu izceps arī ļaudis baznīcā, — kalps prātoja.

Visi sagāja istabā. Lible Sārēs jutās kā pašu cilvēks; viņš nosēdās pie plīts un sāka bāzt žagarus ugunī. Visi trieca un jokoja, tikai Lible un Marija, kā parasts, apmainījās ar dzēlīgām piezīmēm.

Kad Arnis vakarā palīda zem segas, viņš gultā vēlreiz pārdomāja notikumu ar plostu. Zēns nespēja nomierināties. Atkal viņš nonāca pie viena un tā paša jautājuma. Viņa bēdas jau bija gandrīz aizmirsušās vai arī tās skāra apziņu viegli, kā garām slidot, lai dotu vietu jaunām, vēl lielākām rūpēm. Kad viņš jau sāka iemigt un nogurušie plakstiņi aizvērās, viņa galvā pēkšņi pazibēja kāda doma. Tas notika tik spēji un negaidīti, ka zēns pietrūkās gultā sēdus.

Kāpēc Tenisons bija viņu pierunājis melot, ka tie sestdien kopā aizgājuši uz mājām? Kāpēc viņš bija teicis, ka citādi plosta nogremdēšanā apvainošot viņu? Kāpēc Tenisons pēdējā laikā izturējās pret viņu tik dīvaini? Arī pret pārējiem skolas biedriem tas bija kļuvis ļoti noslēpumains un kluss. Vai tikai plostu nebija nogremdējis pats Tenisons? Kā viņš to spēja? … Viņš bija ļoti stiprs un varēja visu, ko vien gribēja …

Arnis domāja vēl ilgi. Tikai ap pusnakti viņa pārgurusī galva atslīga uz spilvena un blaktis netraucētas varēja uzsākt savu nakts maltīti.

13.

Tikai pats Totss un dieva labie eņģeļi zināja, ar kādu maģisku spēku un konfekšu palīdzību viņš bija piedabūjis meitenes tik tālu, ka viņas atnāca uz upmalu apskatīt jauno ledu. Viņš droši bija tās vilinājis ne vien ar garšīgām ēdamlietām, bet arī iestāstījis, ka šogad ledus ir brīnum balts un sīksts kā pastalāda. Tā kā Totsam parasti visas lietas pasaulē šķita gludas un taisnas kā auna ragi, tad nav jābrīnās, ka saule viņa attēlojumā reizēm bija rudzupuķu zila un mākoņi salātzaļi, kur nu vēl tāds nieks, ka ledus bija brīnum balts un sīksts kā āda. Meitenes sanāca upmalā. Zēni tur jau gaidīja, skaļi trokšņoja un klaigāja. Ja visu šo kņadu un troksni būtu iespējams dabūt vienuviet, to skaļums spētu iedarbināt pat vilnas kārstuvju lielo ūdensratu, un, ja Lible tiešām būtu licis straumei plūst pret kalnu, tad viņš justos ļoti noskumis, jo redzētu, ka vilnas kārstuves tomēr darbojas.

Totsam šajā pēcpusdienā bija tūkstoš visādu darīšanu. Tūkstoš un pirmā bija tā, ka viņš ar vienu kāju ielūza ledū un slapjš kā sūklis iespruka «vigvamā» apmainīt samērcētos «ieročus» pret citiem. Kad Totss bija apāvis sausus «ieročus», kas, starp citu. piederēja Mitām, šis dzīvoja tālu no skolas, un tāpēc viņam vienmēr bija līdzi divas kārtas virsdrēbju, Totss atkal piebiedrojās pārējiem.

—   Skat, Totss apmainījis ādu, — nenocietās kāds zobgalis, — citi met ādu pavasari, bet Totss rudenī.

—   Labs labu nemaitā. — atbildēja Totss un pēkšņi aizlika Semeram kāju priekšā, tā ka tas — bladāc! — nogāzās gar zemi. Totss apjautājās:

Semer, ko tu noķēri?

Sajūsma sasniedza visaugstāko pakāpi tad, kad rud-matis Kīrs pieskrūvēja slidas un, uz tievajām kājām nedroši grīļodamies, sāka slidot.

Totss ļautu sev nogriezt labo ausi, ja tikai Kīrs būtu ar mieru viņam uz brītiņu aizdot slidas. Viņš sekoja Kiram kā ēna un piedāvāja tam kādu līku šautenes stobru, ko viņš pats dēvēja par «pantakristu», un vienu virtuves nazi, kuru viņš nosauca par «tomahauku», ja Kīrs tikai drusciņ drusciņ aizdotu savas slidas.

Kīrs atbildēja, ka drusciņ viņš nevarot iedot, ja jau reiz dod, tad esot jādod veselas, un aizlaidās tālāk.

Meitenes drūzmējās savrup, bailīgi slidinājās nelielā lokā un nebēdnīgi smējās. Tam, kurš tās bija atvilinājis šurp, neatlika vairs laika ar viņām noņemties. Un tomēr viņš bija aicinājis meitenes uz upi tikai tādēļ, lai pievilinātu tuvāk meldriem, kur vēl melnoja ūdens, un lai varētu priecāties no visas sirds, ja kada pa galvu pa kaklu iegāztos upē. Beidzot notika tā, ka Kīrs atteicās aizdot Totsam slidas un nelaimīgajam puisim nācās atgriezties pie sava iepriekšējā nodoma.

Viņš piegāja pie meitenēm un nekavējoties atsāka savu misiju:

—   Nesaprotu, ko jūs, ķēmi, te skrāpējat savus zābakus, — viņš aizrādīja, — ejiet pie meldriem, tur Iedus kā stikls.

—   Kāpēc tu pats neej? — viņam jautāja.

—   Ak es? Es arī iešu, bet vispirms gribēju pateikt jums, lai arī jūs to zinātu.

—   Zinām — tev jau droši vien atkal kāds nedarbs padomā, tu teici, ledus šogad esot balts kā cukurs, nu tad parādi man to baltumu. Tu jau melo, ka ausis vien kust. ;

—   Vai šis ledus nav balts?

—   Re kur muļķis, kā tad šo nobalsināja?

—Nu labi, lai arī nav balts. Ejiet tur pie meldriem.

—   Neiesim vis, ej pats.

— Skaidrs, ka iešu. Es jau tur biju, tur var smuki redzēt, kā vēži rāpo pa plostu. Viens makāns bija1 tik liels kā cimds un aprija mazāko kā zirni. Tad piepeldēja liela zivs, laikam sīga, tādām lielām, izvalbītām acīm

un savukārt atkal aprija vēzi. Nē, tur var redzēt tādus zvērus, ka šermuļi skrien pār muguru.

— Vai tad plosts nogrima pie meldriem?

—   Nu protams.

—   Un ap to rāpo visādi briesmīgi mūdži?

—   Kāpēc šie nerāpos?

—   U! Man bail! Bet ja nu tu mānies?

—        Re, kādi ķēmi, man liela vajadzība šīs mānīt. Vai tad tu nezini, ka atvarā mīt visādi briesmīgi zvēri? Pagājušajā gadā, kad mūsu kalps upmalā makšķerēja zivis, viņš pēkšņi ieraudzīja, ka korķis — čiks! — nozūd zem ūdens. Sis velk, velk, izrauj ārā un skatās… milzu čūska! Tik briesmīgi melna kā ogle un balti gredzeni ap kaklu.

—   Vai dieniņ! — kāda meitene nodreb aiz šausmām.

—        Ko tad jūs domājat? — Totss turpināja. — Izvelk to briesmīgo čūsku ārā, čūska viņam — šmiuks! — ap kaklu.

—   Vai, vai, vai! Un kas tad notika?

—        Kas t' notika. Kalps atcerējies čūsku vārdus, ko māte viņam iemācījusi, un noskaitījis, sak:

Lielā čūska, lielā čūska,

Atlaid manu kaklu,

Ej uz mežu, ej uz mežu

Vai uz upi atpakaļ.

Čūska apmetuši gaisā kūleni un tūlīt nozudusi …

—   Un kur tā palika?

—        Dievs zina, kur palika, bet nozuda uz vietas. Apmetuši kūleni un nozudusi.

Meitenes sakustējās. Katra no viņām zināja kādu briesmīgu notikumu par čūskām, un katra vēlējās, lai citi to uzklausītu.

—   Kādi bija tie čūsku vārdi, Tots? Noskaiti vēlreiz!

Totss sataisīja noslēpumainu seju un deklamēja:

Lielā čūska, lielā čūska,

Atlaid manu kaklu,

Ej uz mežu elkšņu krūmā,

Ej — vienalga, kur,

Ej tik projām, ej!

Dažas meitenes ar lielu skubu sāka mācīties čūsku vārdus. Viņas aizvēra acis un murmināja:

—   Lielā čūska, lielā čūska, atlaid manu kaklu …

—   Nu, vai tad neviens neies pie meldriem plostu skatīties?

—   Nē. Ja jau ap plostu rāpo tik briesmīgi kukaiņi, tad neiesim!

—   Ķēmi, viņi tak caur ledu jums nevar iekost. Tu stāvi augšā uz ledus, bet šie zem ledus, atvarā.

—   Bet ja nu tā sīga . . . Nu, tā briesmīgi lielā . . .

—   A, tā jau nemaz tik liela nebija. Tikai drusciņ lielāka par . .. par siļķi.

—   Iešu paskatīties, — beidzot kāda atsaucās meiteņu pulciņā. Visi palūkojās apkārt, lai redzētu, kura bijusi šī lielā drosminiece. Pārsteigums bija tiešām liels, kad no pulciņa iznāca Rajas Tēle un sāka soļot uz meldru pusi.

—   Neej! — meitenes brīdināja.

Tēle pagriezās un atbildēja:

—   Nāciet! Iesim skatīties! Bet iegaumē, Tots, ja tu būsi melojis, dabūsi pa ādu. Nāc labāk līdz un parādi, kur ir tas plosts.

—   Ej vien, ej, gan jau nākšu, — atteica Totss un manījās no meitenēm tālāk, uz to pusi, kur zēni, viens otram pieķērušies kā dzīvs un kustīgs čemurs, klaigādami un trokšņodami virzījās pa ledu. Tad viņš apstājās un apaļām pūces acīm raudzījās uz Tēles pusi. Viņš kaulējās ar savu sirdsapziņu. Ka Tēle iekritīs ūdenī, tas bija skaidrs, jo ap meldriem ledus vēl bija plāns un trausls. Ja viņš gribēja Tēli izglābt, vajadzēja pasteigties un viņu brīdināt, jo ledus kuru katru acumirkli varēja ielūzt. Bet viņu pārņēma neatvairāma vēlēšanās redzēt, kā meitene iekritīs āliņģī, plunčāsies pa ūdeni un beigās izķepurosies malā. Viņš jau gribēja iesaukties, te pēkšņi viņa galvā pazibēja doma, ka tagad jau ir par vēlu un Tēli vairs nekas nespēj glābt. Totss skatījās ar tādu uzmanību, ka acis kļuva valgas un sirds sāka dauzīties krūtīs. Tēle tuvojās meldriem. Ap ūdens augu kātiem melnoja mazi ezeriņi.

Bet ne jau visi bērni slidinājās uz ledus. Piecas sešas meitenes un tikpat daudz zēnu kavējās klasē. Daži mācījās, daži stāvēja nomaļus un sarunājās. Starp pēdējiem bija arī Arnis Tali un Tenisons. Viņi stāvēja pie loga, sarunājās un laiku pa laikam paskatījās uz upi, kur čaloja viņu draugi, un reizēm, kad troksnis kļuva skaļāks, tas bija dzirdams pat klasē.

—       Vai tu jau zini, ka Libli atlaidīs no darba? — jautāja Arnis Tali.

—   Ko atlaidīs? — Tenisons nesaprata.

—       Libli. Mācītājs un ķesteris apgalvo, ka viņš nogremdējis plostu.

Viegls sārtums pārslīdēja pār Tenisona seju. Kad viņš atkal ierunājās, viņš neskatījās vairs Arnim acīs, bet stīvi blenza kaut kur sāņus.

—   Kā tu to zini?

—        Lible pats teica. Bet man liekas, ka Lible nemaz nav vainīgs. Ja Lible būtu vainīgs, tad viņš neliegtos. To būs izdarījis kāds cits.

Tenisons neatbildēja, viņš sasprindzināti raudzījās ārā pa logu un klusēja.

Arnis uzlūkoja draugu un nolēma runāt tieši un atklāti. Arnis brīnījās: viņa aizvakardienas pārliecība, ka Tenisons tiešām ir vainīgs, pēkšņi it kā izgaisa. Tad Arnis bija par to cieši pārliecināts, bet tagad viņam kļuva neveikli par to pat apjautāties. Tik ļoti viņu ietekmēja Tenisona klātbūtne.

Pēc ilgas klusēšanas Arnis tomēr nolēma nepiekāpties. Viņš nostājās Tenisonam cieši blakus, satvēra viņa roku un sacīja nedroši, gandrīz lūgdamies:

—   Tenison!

Tenisons klusēdams pievērsās Arnim.

—        Saki, Tenison, — tu taču nenogremdēji plostu? Saki droši, nebaidies. Es nevienam neteikšu.

—   Es? Plostu?

Tenisons atkal novērsās un saka raudzīties āra pa logu. Ja Arnis tagad ieskatītos drauga sejā, viņš pamanītu, ka tā bija tumši pietvīkusi.

—   Tātad tu neesi to nogremdējis?

—   Nē.

—        Kāpēc tad tu man liki sacīt, ka mes aizgajām uz mājām kopā? Tu taču paliki skotā. Kāpēc tu to noliedzi?

—   Nu, citādi viņi vainotu mani.

—        Tiesa gan. Bet pie upes tu tomēr esi bijis? Virtuves Līze tevi redzējusi.

—   Biju aizgājis . .. Nomazgāt tāfelīti.

—   Bet tava tāfelīte ir tikpat netīra kā agrāk …

—   Man nebija ziepju. Ar aukstu ūdeni nevar.

—       Vai plosts vēl atradās savā vietā, kad tu biji upmalā?

—   Protams. Ko tu mani tincini!

Tas jau kaut ko nozīmēja. Arņa aizdomas uzliesmoja ar jaunu sparu. Nu viņš atkal bija tikpat pārliecināts kā aizvakar gultā, ka tikai Tenisons un vienīgi Tenisons ir nogremdējis plostu. Viņš būtu uzstājies vēl neatlaidīgāk, bet viņam pietrūka drosmes. Arnim likās, ka Tenisons pēc katra jautājuma kļuva aizvien piktāks. Viņš atgāja no loga un pavirzījās tuvāk pie durvīm.

—        Kur tu iesi? — jautāja Tenisons, arī atvirzīdamies no loga.

—        Iešu uz upi. Paņemšu no guļamistabas cepuri un iešu paskatīties, ko viņi tur dara.

—   Labāk neej.

—   Iešu tāpat paskatīties.

—   Neej!

—   Kāpēc?

—   Panāc šurp!

Arnis piegāja pie loga. Viņam likās, ka Tenisons pēkšņi kļuvis tāds dīvains, kā toreiz, kad tas viņam atprasīja skolas uzdevumus un Tenisons tos nezināja. Viņš izskatījās samulsis un nelaimīgs.

—        Vai zini, Tali, — viņš stostīdamies iesāka, — to plostu … es tomēr nogremdēju. Tikai piesargies un neizpļāpā! Ko viņi līda kauties mūsu pagalmā, tie riebīgie kundziņi. Visiem pātagas rokā — un tikai cērt. Nemaz neskatās, kur galva, kur acs. Lai nu iztiek bez plosta.

—        Tātad tomēr nogremdēji, — Arnis brīnījās. Par šo jaunumu viņš bija mazāk pārsteigts nekā par Tenisona atzīšanos.

—        Un tu tiešām to nogremdēji? Kā tu to varēji, tas plosts taču ir briesmīgi smags?

—        Runā klusāk — kāds vēl sadzirdēs. Es iegrūdu plostu upes vidū, pārliku laipu no krasta uz plostu un sanesu uz plosta tik daudz akmeņu, ka tas nogrima. Kad plosts saka grimt, uzlēcu uz laipas un skrēju uz krastu. Laipu pēc tam aizsviedu projām.

—   Ai!

—        Klusāk, re, Tomings jau glūn uz mums ka vērsis. Tu tikai nestāsti nevienam.

—   Nē, ko tad es …

Tikai pēc laba laiciņa, kad viņi klusēdami stāvēja pie loga, Arnim kaut kas iešāvās prātā.

—   Bet ja nu Libli atlaidīs, ko tad?

—        Lible var pateikt, ka viņš nav vainīgs, — sprieda Tenisons.

—       Un ja viņi neticēs? Ja Libli atlaidīs, tad… tad tā būs tava vaina.

—   Neatlaidīs.

—   Un ja atlaidīs?

Tenisons neatbildēja. Arnis domīgi raudzījās ārā pa logu. Pēkšņi viņš nobālēja un, pirms Tenisons paguva ko iebilst, izlidoja no klases laukā.

—   Viņa noslīks!

Arnis jau agrāk, pastaigādamies gar krastu, bija ievērojis, ka pie meldriem, kur ūdens bija straujāks, upe vēl nebija aizsalusi, un tagad redzēja, ka Tēle gāja tieši turp. Viņš skrēja cik ātri vien spēdams uz upes pusi un skaļi kliedza:

—   Neej, Tēle, upe nav aizsalusi! Neej, Tēle!

Kad viņš atradās pusceļā starp skolu un upi, ledus ielūza un Tēle iekrita ūdenī.

Meitenes aiz bailēm sāka kliegt. Arī zēni izbijušies pieskrēja tuvāk. Nu arī Arnis bija klāt. Viņš bija ļoti bāls un elsoja aizgūtnēm. Kā sapnī viņš redzēja citus kaut kur steidzamies un vicinām rokas. Troksnis, kas bija skanējis tepat blakus, tagad, šķiet, atplūda kaut kur no tālienes, kā ganu sasaukšanās vasarā. Viņš redzēja, kā Tēle līdz pusei izrausās no āliņģa, apjukusi taustījās tālāk, bet ledus no jauna ielūza, un meitene atkrita atpakaļ ūdenī. Viņš vel dzirdēja, ka Tēle sprauslādama sauca pēc palīdzības.

Arnis uz brīdi sastinga kā akmens, tad attapās, pieskrēja ātri pie Tēles, nolaidās āliņģa malā uz ceļiem un pasniedza Tēlei roku.

— Viņi iekritīs, viņi iekritīs! — bērni kliedza juku jukām.

Un viņi iekrita. Brīdī, kad Tēle satvēra Arņa roku un zēns centās viņu izvilkt, ledus atkal ielūza, un tagad jau divi bērni ķepurojās ledainajā ūdenī.

Troksnis pieņēmās. Tā skaļums pārsteidza pat skolotāju un ķesteri viņu istabās. Tie manīja, ka kaut kas nav, kā vajag, un iznāca ārā skatīties. Saprazdams, ka notikusi nelaime, Laurs pakampa no pažobeles garu dēli un tāpat bez cepures, rīta kurpēs aizskrēja uz upi.

Sai brīdī arī no upes pretējā krasta kāds vīrs steidzās uz nelaimes vietu. Viņš skrēja tieši pār arumiem, bieži paklupa, tūlīt atkal piecēlās un reizē ar Lauru nonāca pie upes. Viņš turēja rokā virvju saišķi. Vīrs patlaban bija gājis pāri laukam uz mežu pēc slotām, tad izdzirdējis kliedzienus un sapratis, ka viens no bērniem iekritis upē. Viņš ātri atraisīja virvi, piegāja pie meldriem, cik tuvu vien iespējams, un pasvieda slīcējiem virvi. Arnis to satvēra.

Totss centās pārējiem ieskaidrot, ka izglābt Arni un Tēli esot tīrais nieks, ja būtu tāds tilts, kas no krasta sniegtos tieši līdz āliņģim. Redzēdams, ka Liblem labi sokas glābšanas darbi, viņš nolēma tam nekavējoties palīdzēt. Totss apgāja apkārt meldriem uz upes pretējo krastu, satvēra virvi un, skaļi saukdams un klaigādams, sāka to vilkt.

Kad Arnis beidzot nokļuva krastā un kopā ar viņu ari Tēle, kas krampjaini turēja zēna roku, tad . . . tad izrādījās, ka Totss ir viens no galvenajiem glābējiem!

Pat ķesteris, kas, starp citu, nekad neuzlūkoja viņu caur rožainām brillēm, tagad, likās, bija manāmi aizkustināts par Totsa drosmi un varonību. Viņš piebilda, ka Totss, kaut arī liels palaidnis, tomēr esot krietns zēns. Liblem viņš nesacīja ne vārda.

Arni ieveda guļamistabā. Tur viņu izģērba un pēc tam iedeva ķestera sausās drēbes. Apmēram tas pats notika ar Tēli. Meiteni ieveda ķestera istabā, kur tā uzģērba ķesterienes sausās drānas.

Tas nu bija nodarīts. Vēlāk, kad bērni jau bija sasildījušies pie krāsns, ķesteris iedomājās, ka ir pienācis bridis vainīgos sodīt un ielikt kaktā, tāpēc ka tie esot bijuši neuzmanīgi un pa galvu pa kaklu metušies upē.

Kad skolotājs aizrādīja, ka šoreiz sodu varētu atcelt, ķesteris saskaitās un teica, ka viņš šādu pārgalvību nekādā gadījumā nevarot piedot.

— Citreiz darīs atkal to pašu, tad ej nu mēģini šos izmakšķerēt. — Un patiešām — nemaz neapjautājies, kā un kādā veidā bērni iekrituši ūdenī, viņš abus tos ielika kaktā.

Smējās visa klase. Un bija par ko smieties. Ķestera neizmērojami platās bikses un vēl platākie svārki sniedzās Arnim līdz pašai zemei, un viņš atgādināja putnu biedēkli. Rokas aizpildīja piedurknes tikko līdz pusei. Likās, it kā kaktā stāvētājam nebūtu roku. Svārku apkakle, ko ķesteris bija uzliecis uz augšu, lai piešķirtu savai bardzībai arī mazliet jocīguma nokrāsu, aizsedza gandrīz visu zēna seju; mitrie, sajukušie mati krita pār acīm un degunu. Un tas bija labi: citādi visi būtu redzējuši, kā no zēna acīm noripo asara pēc asaras un iekrīt plato svārku azotē. Arnis raudāja. Viņš būtu ielīdis vai zemē aiz kauna. Putnu biedēkļa drānās, visu apsmietam un nicinātam, viņam bija jāstāv kaktā, un tas viss notika, Tēlei redzot. Zēna vaigi dega drudžainā sārtumā, un viņš tikko spēja noturēties kājās.

Tēlei bija gluži tāds pats liktenis. Tēle stāvēja kaktā meiteņu pusē, un viņai bija jāsamierinās ar to, ka pārējās meitenes smējās un saukāja Tēli par resno saimnieci. Kas zina, cik ilgi tas vēl turpinātos, ja neienāktu skolotājs, kurš bija paguvis apjautāties Tenisonam un vēl pāris zēniem par notikušo nelaimi. Viņš piegāja pie bērniem un nosēdināja tos savās vietās.

Kad ķesteris to uzzināja, viņš aizsvilās kā pakulu ērkulis. Vai tu redzi kā: viens ieliek kaktā, otrs atkal izrauj tos ārā.

Skolas pagalmā iebrauca Sāres kalps Mārtiņš. Viņš cieši ievīstīja segās un kažokos abus bērnus, iesēdināja kamanās un aizbrauca. Bērnu slapjās drānas viņš paņēma līdzi, jo Lible bija paguvis aiziet uz Sārēm un visu izstāstīt.

14.

Arnis guļ slims. Sāres gala kambaris tīts tumsā. Durvis, kas ved uz saimes istabu, ir aizvērtas. Logi aizsegti, lai pa tiem neiespīdētu gaisma. Ja kāds tās atver, tad ļoti klusi. Visi staigā uz pirkstgaliem. Saimniece ir drūma, pārējie nopietni.

Ir nakts … Guļamkambarī deg maza naktslampiņa un apspīd ar vāju, nespodru gaismu gultu, kurā slimnieks iegrimis nemierīgā miegā. Pie gultas sēž vecmāmiņa. Kad māte jau ir tik pārguruši, ka nespēj vairs nosēdēt uz krēsla, tad atnāk vecmāmiņa un sakārto segu, ko bērns nospārdījis. Aukstā komprese, kas uzlikta zēnam uz pieres, ik pēc brītiņa jāapmaina. Arnis ir nopietni slims. Tās pašas dienas vakarā, kad viņš iekrita ūdenī, tam sāka kvēlot vaigi, sāpēt galva un naktī uznāca drudzis. Tagad jau ir trešā diena, bet slimība nepāriet. Karstums vēl pieņemas. Esot jāaicina ārsts.

Vecmāmiņa aizsnaužas, un tās galva atsitas pret gultas galu. Viņa pamostas, samiegojusies berzē acis, kaut ko nomurmina pie sevis un palēnām ieslīgst snaudā. Un atkal — tuk-tuk — galva noliecas uz leju. Vecums, vecums … Mīļais dieviņ, apritējuši jau septiņdesmit gadi, un tas nav joks.

Kāds klusu pienāk pie gultas, uzliek roku uz vecenītes pleca un čukst:

—   Ej vien atgulies, māt, gan jau es pati.

Tā ir Arņa māte, kas jau paguvusi pāris stundu atdusēties. Viņa jūtas atkal kaut cik atspirgusi, lai uzraudzītu slimo dēlu. Vecmāmuļa pat nepakustas.

—   Ej vien, ej atpūties, muļķa bērns, gan jau es pasēdēšu. Nudien, miegs nemaz nenāk. Ej, ej!

Arņa māte nepretojas, brīdi uzlūko savu slimo bērnu un aiziet.

Tuk, tuk… vecenīte snauž. Tikko viņa iemieg kaut vai uz brītiņu, tūdaļ redz sapņus, bet vecmāmuļa saņem visus savus spēkus un cenšas palikt nomodā. Viņa domā par pagājušajiem laikiem.

Nu redzi nu! Viņa vēl bija jauna saimniece; abi ar Mārtiņu tikko pārņēmuši Sāres mājas. Dieviņ, tik vien bija tās bagātības kā sieks rudzu un tikpat daudz miežu. Sēj! Bet nelaiķis Mārtiņš saka:

—   Nekas, atnesīsim no magazīnas, — un atnesa arī. Gadi pagāja… Un skat — parāds magazīnai tika atdots un palika vēl pāri nebaltām dienām. Kūtī gremoja ganāmpulks . . . Ganampulks? Divas slaucamas govis un telēns. Kad viņai pašai bija četrdesmit gadu, kūtī jau mīņājās desmit govis. Veicas… Viņiem veicās. Grūts bija iesākums, bet stiebriņš pie stiebra, kamēr tie nenogurstošā darbā savija ligzdu. Pag, ko vecais Mārtiņš teica pirms nāves:

«Dievs man ir palīdzējis. Salieca mani līku kā koku vētrā, bet palīdzēja. Kā koku vētrā … Jā, jā, kā koku vētrā, taču uz šiem smagajā darbā saliektajiem pleciem nākamā paaudze ceļ savu dzīvi un labklājību.»

Tuk . . . Vecmāmuļa snauž. Slimnieks gultā kļūst nemierīgs. Tas nogrūž segu, spārdās ar kājām, lokās kā tārpiņš.

—   Dzert!

Vecāmāte pasniedz viņam krūzīti ar ūdeni. Slimnieks dzer. Vecāsmātes vaigu apsvilina karsta elpa. Zēna rociņa kļuvusi tik tieva. Kaut jel viņš mazliet ieēstu . . . bet viņš neēd. Vienīgais, ko Arnis iebauda, ir pāris malku auksta ūdens.

—   Man karsti . ..

—   Guli vien mierīgi, Arnīt. Kad pienāks rīts, kļūs vieglāk.

—   Kur māte?

—   Māte guļ. Mēģini ari tu uz brītiņu aizmigt.

—   Ai, karsti, karsti …

Māte pamostas, pieceļas un pienāk pie gultas. Sākas viņas maiņa. Tūkstošreiz labāk viņa vēlētos pati būt slima, kaut tikai bērns kļūtu vesels.

— Māt, neraudi, — čukst slimnieks.

—   Es jau neraudu, neraudu, — māte mierina, bet asaras līst pār vaigiem.

—   Ak dievs, kāpēc tieši viņš, — māte ievaidas, — kāpēc tieši viņš?!

Domas aizlido nākotnē, un viņa ierauga savu bērnu zārkā. Ak . . . Kāpēc tieši viņš? Vai viņš vēl nevarēja dzīvot, mans vienīgais bērns? Kāpēc bija jāaiziet tik jaunam? . . . Dziesma . .. Mācītāja svētruna … Uz šķirsta nodun smiltis . . . «Miers viņa pīšļiem . . .» Arnis dus dziļā mierā. Bet ja nu viņa vēlreiz lūgtu, no sirds… neatlaidīgi . . . Vai tiešām debesu tēvs ir tik cietsirdīgs un neapžēlosies? . . .

Un māte, pārliekusies pār savu bērnu, lūdz . . . Lūdz ilgi. Kad viņa beidz, tās sirds ir atvieglota, mostas cerība, ka Arnis atspirgs. Nē, Viņš taču nebūs tik nežēlīgs un neatņems tai bērnu. Aust rīts. Priekšistabā ieklepojas kalps. Kāds aizdedz lampu. Sākas jauna diena. Tagad Arnis guļ mierīgāk nekā nakti.

15.

Ceturtajā dienā atbrauca ārsts. Vispirms viņš pavēlēja atsegt logus, lai telpā iekļūtu gaisma. Ari gaiss istabā bija piesmacis. Vajadzēja izvēdināt. Ārsts lika atvērt ārdurvis, izvēdināt

priekšistabu un pēc tam atvērt durvis uz gala kambari. To viņš ieteica darīt katru dienu. Telpā ieplūda svaigs gaiss un Arnim kļuva vieglāk elpot. Pēc tam ārsts izrakstīja zāles pret karstumiem, pieteica tās lietot trīs reizes dienā un piebilda, ja Arnim nepiemetīšoties vēl kāda cita kaite, piemēram, plaušu karsonis vai drudzis, tad viņš drīz vien izveseļošoties un nekādas briesmas nedraudēšot. Māte darīja, kā ārsts bija pavēlējis, bet slimība kā par spīti neatkāpās.

Piektajā dienā Sāres apciemoja kāds zēns no skolas. Viņš brīdi samulsis mīņājās priekšistabā, tad apjautājās par Arņa veselību. Kad viņam atbildēja, ka nekāda uzlabošanās vēl nav manāma, atnācējs bailīgi paskatījās uz gala kambara pusi. Uz saimnieka jautājumu, no kurienes viņš atnācis, svešais atbildēja:

—   No skolas.

Māte viņu ieveda pie slimnieka. Arnis patlaban gulēja, un, tā kā neviens viņu negribēja modināt, viesis klusēdams nostājās pie gultas un cieši vēroja slimnieku. Ik reizes, kad slimnieks nobīdīja segu, atnācējs to atkal rūpīgi sakārtoja. Kad viņš jau grasījās iet projām un sāka atvadīties, saimniece apjautājās, kā viņu saucot.

—   Tenisons, — zēns atbildēja.

Ik dienas, dažkārt pat divas reizes dienā pie Arņa atnāca Rajas Tēle. Atceļā no skolas viņa nekad negāja tieši uz mājām; vispirms atnāca uz Sarēm, nostājās pie durvīm un jautādama paskatījās uz Arņa māti. Viņa jau

saprata pēc saimnieces sejas, kā klājas Arnim. Parasti Arņa māte nopūtās un teica:

—   Nav nekā jauna, bērniņ. Mūsu Arnis negrib un ne- gribt atlabt.

Un Tēle noskumusi devās mājup. Vispār viņa tagad bija kļuvusi daudz klusāka nekā agrāk. To pamanīja arī skolā, un dažas meitenes zobojās:

—   Rajas Telei saslimis brūtgāns, tāpēc viņa tik noskumusi.

Tenisons un Tēle bija vienīgie, kas nāca Arni apraudzīt. Ķesteris bija visiem stingri noliedzis apmeklēt saslimušo. Var gadīties, ka Arnim piemetusies diezin kāda lipīga slimība. Tomēr, pārkāpdama aizliegumu, Tēle iegriezās Sārēs katru dienu — un to pašu darīja Tenisons.

Sestajā dienā Arnis sāka klepot. Klepus bija kluss, bet tas mocīja viņu bieži un neatlaidīgi. Karsonis pieņēmās. Puisēna vaigi kļuva tumši, pietvīka un it kā kvēloja. Atkal ieradās ārsts. Viņš likās norūpējies un teica, ka varot sākties plaušu karsonis. Viņš izrakstīja jaunas zāles, pulverus, kas stipri oda pēc kampara, un pamācīja, kā turpmāk rūpēties par slimnieku.

Arņa mātei pienāca grūtas dienas un vēl grūtākas naktis. Viņas dēls svārstījās starp dzīvību un nāvi. Zēns naktīs murgoja, sauca pēc Tenisona, Tēles, Libles un stāstīja par plostu, kas esot nogremdēts upes dzelmē …

Arņa māte sēž pie dēla gultas. Viņa ir iegrimusi dziļās domās un stingi raugās kaut kur tālumā. Gara acīm viņa redz aizslīdam garām vienu ainu pēc otras no viņas agrākās dzīves. Bet visam, visam ir kāds ciešs sakars ar viņas dēlu. Vispirms jau puisēna piedzimšana. Tumša, rudenīga diena. Smidzina lietus.

Tālāk seko viņas dēliņa pirmās dzīves dienas .. . Kristības … Vecās sievas bija teikušas:

—   Šis zēns būs dienās lietaskoks. Dzi, balss kā ērģeles.

Pirmie soļi . . . Pirmās bikšeles . .. Viņa tās bija pa- šuvusi no sava vecā priekšauta … bet nerātnais puika slapināja bez apstājas, bikšeles vairāk kaltējās uz zedeņiem, nekā bija kājās.

Vai dieniņ, jau četru gadu vecumā viņš kā miegs

uzmācās vecmāmuļai un lūdza, lai šī kaut ko pastāstot par agrākiem laikiem. Piecu gadu vecumā viņš sāka mācīties boksterēt un drīz vien jau lasīja. Neticami ātri zēns iemācījās rakstīt.. .

Kādreiz tīrumā viņa bija aiznesusi Arnim maizi, ielikusi rociņās un sacījusi: ņem ēd, tev vēderiņš tukšs! Bet ko dara Arnis? Nemaz nepieskaras maizītei, bet prasa: vai Matim arī atnesi? Matis bija cūkgans, Arnis tam bieži tekalēja līdzi. Nu paskat vien, ko šis dara! Piegrūž sviestmaizi Matim pie mutes un saka: nokod! Matis kož, un pēc tam kož Arnis. Tā, pārmaiņus kozdami, abi apēda visu sviestmaizi.

Un tagad? Sāpes kā asmens ieduras Arņa mātes sirdī: tagad šis pats Arnītis guļ slims, uz nāvi slims …

16.

Pagāja nedēļas. Beidzot Arnis sāka atlabt. Veselība atgriezās gausi. Tikko viņam kļuva labāk, pienāca vecmāmuļas sūrās dienas. Arnis viņai, nabadzītei, vairs nedeva ne mirkli miera. Augām dienām vecenītei bija jāsēž pie Arņa gultas un jāstāsta par seniem laikiem. Laime, ka vecmāmuļai bija krājumā tūkstošiem stāstu, citādi to drīz vien pietrūktu. Un pietrūka arī: notikumus, kurus viņa stāstīja, Arnis bija vairākkārt dzirdējis jau agrāk. Bet tas neko daudz nekaitēja, Arnis labprāt bija ar mieru noklausīties to pašu vairākkārt. Kādā dienā vecmāmuļa bija loti nelaimīga: nebija vairs ko stāstīt.

Tad viņa iesāka tā:

—   Vīrs aizgāja uz mežu. Uzcēla māju. Nodarvoja jumtu. Uz jumta uzlaidās putns. Putna aste pielipa pie darvas. Kad šis atrāva asti, pielipa knābis. Atrāva knābi, pielipa aste. Atrāva asti, pielipa knābis. . . Atrāva knābi, pielipa aste. Atrāva asti, pielipa knābis …

To stāstot, vecmāmuļa bija pavisam nopietna. Viņa būtu turpinājusi vēl ilgi, ja Arnis, nojauzdams, ka šis stāsts var ieilgt no rīta līdz vakaram, nesāktu smieties. Nu tie smējās abi.

—   Vecmāmiņ' — Arnis iesaucās. — Es gaidu un gaidu, kas tad beidzot notiks, bet šī tikai maļ vienu un to pašu: atrāva asti, pielipa knābis, atrāva knābi, pielipa aste! Nē, tā es neesmu ar mieru.

Vecmāmuļa apslaucīja ar priekšautu lūpas un sāka atkal stāstīt. Viņa bija labā garastāvoklī, un Arnirn bija iemesls domāt, ka vecmāmuļa šodien neatteiksies no garāka stāsta.

— Vai stāstīsi garu stāstu?

—   Pag, pag, gan jau dzirdēsi. Redzi, — vecenīte iesāka, — tā nu reiz cūkas atkal sadzina uz papuves. Nu, šās tūlīt sāka rosīties — viena plūc zāli, otra rakņājas pa zemi … Tikai kāds draņķīgs sivēnelis ne ēd, ne rakņājas.

«Kāpēc tu neēd?» lielā cūka noprasa.

«Kā es varu ēst,» atbild vīzdegunis, «kad ušņi duras šņukurā.»

«Nu, tad roc zemi,» vecā cūka pamāca.

«Kārpa uz šņukura, nevaru,» sivēns sūrojas. Labi, tā arī viss paliek, kā bijis, un sivēns visu dienu gozējas saulītē un neēd ne krikumiņa. Mājās, jā, tur viņš pieēdas kā muca, apēd savu tiesu un vēl lien pie citu silēm.

Kādu dienu cūkas atkal izlaida uz papuves. Bet čīk- stētājs sivēnelis atkal tāpat.

«Nu, ko gaidi, kāpēc nerocies pa zemi?» jautā sivēn- māte.

«Esmu saaukstējies, nevaru,» atteic sivēns* lai kaut kā aizbildinātos. Tad nu arī vecā cūka aizsvilusies un uzbrēkusi:

«Ak tu sliņķi, vasara pašā plaukumā, bet šim zeme sasalusi. Ne tev kārpa uz šņukura, ne zeme sasalusi. Slinks esi, tur tā vaina.» Tad nu sivēnam vairs nebijis ko teikt un šis nokaunējies sācis rakņāties pa zemi …

Arnis pasmaida. Nē, šis stāsts tomēr bija pārāk īss. Viņš labprāt noklausītos kādu garāku. Vecmāmuļai to netrūkst, bet šoreiz jāsteidz mizot kartupeļi un viņa negrib vairs ilgāk te kavēties.

—   Esmu tev visu jau izstāstījusi, — viņa aizbildinās.

—   Tad stāsti vēlreiz, — slimnieks lūdzas.

—   Vai, vai, nerātneli!

—   Stāsti, stāsti!

Vecmāmuļai nekas cits neatliek, jāstāsta vien ir. Viņa iesāk:

—   Bija kādi pieci seši zeperi tajā saimē. Vecākajam varēja būt tā apmēram gadu desmit vienpadsmit. Dzīvoja visi pļavas pirtiņā, tēvs neko citu nedarīja kā augām dienām dzēra un plītēja pa krogu. Pārnācis mājās, bija nikns kā vērsis. Saime nomirtu vai badā, bet māte, šur un tur strādādama, nopelnīja kādu nieku. Maizes tiesai jau sanāca.

Kādudien pļavas pirtiņā iegriezies zivju tirgotājs. Māte sagrabinājusi pēdējos grašus, nopirkusi dažas zivis un uzcepusi. Bērni saskrējuši ap pannu, ka biezs: dod ēst un dod ēst. Tad sākuši mieloties. Te no kroga pārnāk tēvs, pilns kā mārks, ierauga uz galda bļodiņu ar zivīm, kā jau parasts, — plaukš! — iesviež to kaktā. Bet pats kliedz un lamājas:

«Tad šitādi jūs man esat? Kad manis nav mājās, šiem zivju cepetis galdā, bet, kad es prasu ēst, šī tūlīt pretī: kur lai es ņemu?»

Vēl piedraud mātei ar dūri un aizmeimuro atpakaļ uz krogu.

Bērni iznāk no kakta, savāc pa grīdu izkaisītās zivteles un ēd tā, ka smiltis vien šņirkst starp zobiem. Bet vecākais, Villems, neēd. Nostājies, nabadziņš, kaktā pie krāsns un raud. Raud, sažņaudzis rokas dūrē, un neēd…

—   Kāpēc viņš neēda? — Arnis jautā.

—   Laikam bija sadusmojies uz tēvu, ka tas iesvieda zivis kaktā. Arī viņš ar saviem ietaupītajiem grašiem bija piedalījies zivju pirkšanā. Lepns bija. Laikam domāja: «Labāk palieku tukšā, bet no zemes pabiras nelasīšu .. .» Sitā gan — stāv pie krāsns un raud. Bet neēd neparko. Villems bija krietns zēns. Četrpadsmit gadu vecumā aizgāja par mācekli pie kalēja. Kalējs slavējis un teicis:

«Tik apķērīgu zēnu vēl neesmu redzējis. Uguns, ne puika.»

Un redzi — kā notika. Jau divdesmit gadu vecumā viņš tika pie savas smēdes, pats sev saimnieks. Vecais kalējs atdevis smēdi un darba rīkus Villemam un teicis:

«Esmu jau vecs, sāc nu strādāt un saimniekot. Kad varēšu — palīdzēšu.» Villems aicināja pie sevis arī savus brāļus un māsas un sūtīja tos skolā. Arī tēvs un māte pārcēlās pie viņa.

Tā nu reiz Villems atgādina, ka šim drīz būšot divdesmit divi gadi un viņš vēloties pienācīgi nosvinēt savu dzimšanas dienu. Citiem lielu lielie brīnumi, jo dzimšanas dienu viņi nekad nav svinējuši, un te nu pēkšņi — jāsvinot dzimšanas diena.

Bet ko tu padarīsi, Villems ir saimnieks, gan jau viņš zina, ko dara.

Villema dzimšanas dienā visa saime sēž pie svinību galda un mielojas. Villems ir gaužām nopietns un nerunā ne vārda. Tēvam nolikta priekšā bļodiņa ar ceptām zivīm.

Te pēkšņi — kad tēvs grasās paņemt no bļodiņas zivi — Villems uzšaujas stāvus; bāls kā audekls pakampj no kakta lielo kalēja āmuru. Visi tūlīt redz, ka Villems mērķē uz zivju bļodu, āmurs jau krīt uz leju — bet nē! Villems to aptur pusceļā, nesit vis. Tad viņš ar troksni iesviež āmuru kaktā un pats izskrien otrā istabā. Tomēr atcerējās gan. Naktī tēvs pieiet pie Villema gultas un saka:

«Piedod, Villem, nu es zinu, ko nozīmēja bļodiņa ar zivīm.»

Abi salīga mieru. Kopš tās dienas sākās pavisam cita dzīve. Agrāk Villems vienmēr bija saīdzis un nerunīgs, bet pēc tam kļuva priecīgāks. Arī tēvs esot atmetis dzeršanu un saime dzīvojusi mierīgi un saticīgi. Villema māte allaž esot teikusi:

«Jā, sūra un grūta bija mūsu dzīve, bet tagad, paldies dievam, trūkumu vairs nejūtam. Ir tā, itin kā visu mūžu būtu dzīvojuši pārticībā . . .»

Vecmāmuļa apklusa. Priekšistabā Marija pašlaik skaļā balsī pavēsti, ka viens svešs esot nogriezies no lielceļa un soļojot šurp. Viņa gan pētījusi un vērojusi, bet neesot pazinusi.

—   Par šo notikumu tu man vēl nekad neesi stāstījusi, — Arnis domīgi piebilst.

—   Var jau būt, — piekrīt arī vecmāmuļa. — Tas man tikai nule iekrita prātā. Patiess gadījums.

—   Tātad kādreiz dzīvojis tāds kalējs?

—   Jā, tur mūsu pusē. Kur mēs ar vecotēvu dzīvojām.

—   Es jau tūlīt domāju, ka šis stāsts nebūs par seniem laikiem. Bet saki — kāpēc viņš grasījās sasist tēva zivju bļodiņu?

—   Kas to lai zina. Laikam jau gribēja tēvam atgādināt, sak, arī tu reiz iesviedi mūsu zivis kaktā, lai nu jūt, kā ir, kad viņa paša bļodiņa ar zivīm tiek sasista drumslās.

—   Un tomēr nesasita?

—   Nē, nesasita. Piedeva. Negribēja apbēdināt tēvu.

—        Kā tu domā, vecomāt, ja viņš sasistu bļodiņu, kas tad notiktu?

—   Nezinu. Diezin vai tēvs tad būtu atmetis dzeršanu.

—        Savādi, kāpēc viņš gribēja tieši ar kalēja lielo āmuru, viņš to būtu varējis sasist ar dūri. Un cik ilgi viņš bija atcerējies to notikumu! Cits jau sen būtu aizmirsis šo bļodiņu ar zivīm. Un kā gadās, vecomāt, ka cits tik ilgi tur naidu?

—        Kā nu kurš. Cits aizmirst, cits ne. Nav labi ilgi turēt naidu. Bet te, redzi, ir atkal pavisam cita lieta: Villems neatriebās, viņš gribēja gan atriebties, bet tūlīt attapās un saprata, ka tā nebūs pareizi.

—        Ir jau arī tādi, kas tūlīt gatavi atriebties. Mums skolā … — viņš pēkšņi apraujas. Bālajos vaigos uzplaukst liegs sārtums.

—   Ak skolā, vai? — pārjautā vecāmāte.

—       Mums tur ir daži zēni, ļoti atriebīgi, — Arnis sa- stostās.

Noklaudz ārdurvis, kāds ienāk istabā. Arnis nācēju pazīst pēc balss: tas ir Lible. Šodien viņš, liekas, ir pilnīgi skaidrā, to tūlīt pamana visa saime. Kas zina, varbūt viņš jau ir atlaists, Arnis nodomā un sasprindzināti gaida, kad ciemiņš sāks runāt. Ari vecāmāte iziet priekšistabā.

—        Nu, kā tad klājas? — Lible apjautājas. — Vai Arnim ir labāk?

Māte atbild:

—   Paldies dievam, sāk jau atspirgt.

—        Tad jau viss kārtībā. Tfū, tīri vai nobijos! Iedomājieties tikai, zēns saslimst tik smagi, ka meklē vai zārku, bet re, palaidņa skuķis arī izplunčājās pa āliņģi, tomēr tai nekait nekas. Iet uz skolu, ka dimd vien. Tāpat šodien satiku pie skolas, atnācām reizē.

Arnim nepatika, ka Lible Tēli nosauca par palaidņa skuķi, varēja vienkārši pateikt — Rajas Tēle. Viņš turpina noklaušināt mājniekus.

No āra ienāk Marija ar ūdens spaiņiem un, ieraudzījusi Libli, nosaka:

—   Nu, kā tad zvaniķim klājas?

—   Varēja klāties labāk, madam, — atteic Lible.

—   Godāju tevi pēc vecas parašas par zvaniķi, —

Marija turpina, — bet kas zina, vai tu rnaz tas vairs esi. Pagājušo svētdien esot zvanījis kučieris. Droši vien lika manīt, ka poiģi proč, Lible. Kar nu zobus vadzī.

Lible atbild:

—        Nemaz nebaidies, gan es zināšu, kur zobus kārt — vai uz vadža vai naglas. Tu tikai piesargies, ka neiekrīti cūkēdiena toverī.. . Labāk noslauki degunu. Tev jau tas pil kā lāsteka!

Visi smejas, tad savukārt ierunājas kalps:

—        Saki — vai tu patiesi esi atlaists? Ļaudis melsa, ka kučieris viņreiz jau esot nozvanījis.

— Ja atlaists, tad atlaists. Zvaniķa amats jau nav vienīgais pasaulē. Darba pietiks, ja tikai pašam būs velēšanās strādāt, — atsaka Lible.

—   LJn tomēr atlaists?

—   Tā ir.

Arnis satrūkstas. Vaigi sāk atkal kvēlot, un viņš nemierīgi sakustas zem segas. Tātad tomēr noticis tas, ko viņš bija paredzējis. Libli padzina par plosta nogrem- dēšanu, kaut gan viņš nebija vainīgs. Vainīgais bija Tenisons. Nē, tā tas nevarēja palikt. Cik ļauns bija šis Tenisons: tomēr neatzinās.

Slimnieks kļūst aizvien nemierīgāks. Kad istabā ienāk māte un patausta Arņa pieri, tā ir pavisam karsta.

—        Tev galviņa atkal karsta, — norūpējusies saka māte un ieiet priekšistabā.

—        Arnim atkal sacēlies karstums, — māte ierunājas. — Ja vēlies, Lible, nāc apraudzīt.

Lible ienāk. Viņš runā ar Arni iejūtīgi un sirsnīgi. Arnis brīnās, kā gan šis Lible, šis dzērājs un zobgalis, var tā runāt. Kad viņš jau grasās aiziet, Arnis iesaucas:

—        Lible, tu neesi vainīgs. Es zinu, kas nogremdēja plostu.

Lible izbrīnījies uzlūko zēnu, bet, pamanījis, ka Arnis nevēlas sīkāk izteikties, atmet ar roku un saka:

—        Būs jau labi. Lai paliek, Arni. Vienalga, kas nogremdēja to plostu, bet es par zvaniķi vairs neiešu.

—   Kāpēc neiesi, ja izrādīsies, ka neesi vainīgs?

—        Lai nu paliek. Kas nu tā par vainu. Tie jau tikai ķestera un mācītāja niķi. Lai paliek.

Lible iziet priekšistabā. Arnis vēl saklausa, kā tēvs uzrunā Libli:

—        Ja tev nekas prātīgāks negadās, nāc pie mums. Darba netrūks.

—   Kā tad, nāc pie mums, — piebilst arī kalps.

—        Patlaban jālaiž bērzi. Iesim uz mežu un zāģēsim, ka put. Tu esi brašs puisis. Kā radīts meža darbiem. Ko tu niekojies ar to zvanu.

Arnim nav miera. Kaut tikai ātrāk izveseļotos, kaut varētu atkal apmeklēt skolu! Viņam noteikti jārunā ar Tenisonu.

17.

Tots, ko tu tur dari?

—   Neko.

—   Ja cilvēks neko nedara, tad viņš sēž mierīgi. Kas tev tur azotē?

—   Nekas.

—        Ja cilvēkam nekā nav azotē, tad azote ir tukša. Bet tev tā ir uztūkusi. Pag, pag, tev azotē kaut kas kustas.

Totsa azotē kaut kas vārgi iesmilkstas.

—       Ai velns, neskrāpē, — čukst Totss un cieši piespiež kreiso roku pie sāniem.

Skolotājs pamana, ka ar Totsa azoti kaut kas nav kārtībā. Viņš pieiet Totsam tuvāk.

—   Parādi, kas tev azotē.

—        Nekas, — Totss pietvīkst un paliek sēžot. Viņš labprāt vēlētos piecelties, bet šis «nekas» viņu kavē. Viņa seja ir samulsusi un baiļu pārņemta.

—        Savādi, — skolotājs brīnās. — Viņam nekas neesot azotē, un tomēr šis «nekas» smilkst un kustas. Parādi!

Totss, redzēdams, ka vairs nav glābiņa, sāk gausi atpogāt svārkus. Pēkšņi azotē sākas rosība: tur smilkst, kunkst un kāds izmisīgi mēģina izspraukties ārā. Tad parādās kucēna galviņa.

—        Nu, tā tik vēl trūka! — iesaucas skolotājs. — Varbūt rīt iebāzīsi azotē sivēnu. Kāpēc tu viņu nesi uz skolu?

—   Kīrs solīja nopirkt.

—        Nav tiesa. Totss melo. Stāstīja, ka viņam mājās esot kucēns, kas dancojot un sitot bungas. Es viņam nekā neesmu solījis.

—        Kā tad nesolīji, solījies atpirkt. Liki šodien atnest uz skolu, — kucēna īpašnieks protestē.

Iejaucas skolotājs:

—       Tagad nomierinieties. Paklausies, ko es tev teikšu, Tots . .. Vai dzirdi, Tots!

—   Njā.

—   Ka tev liekas, ko es ar tevi tasad iesākšu?

Totss skumīgi pasmaida un paraugās uz kaktu blakus krāsnij.

—        Nekā nebūs. Kaktā es tevi šoreiz nelikšu. Tu paliksi nesodīts. Tikai apsoli man, ka šodien nekādas blēņas vairs nedarīsi, un tev nekas nenotiks. Vai apsoli?

—   Jā.

—        Ļoti labi. Bet tās mantas, kas tavā kabatā, nāc un noliec te, uz mana galda, jo baidos, ka tās var tevi pamudināt uz jauniem nedarbiem. Nāc, nāc!

—   Negribu, ka citi redz.

—       Ahā. Nu labi, tad lai tas paliek mūsu noslēpums. Ej noliec savas mantas manā istabā. Arī kucēnu atstāj turpat. Vēlāk, kad iesi uz mājām, paņemsi līdz.

Totss aiziet. Kad viņš atgriežas, abas kabatas, kas parasti bija piebāztas, tukši nokarājas gar sāniem.

—   Vai visu izkrāvi? — jautā skolotājs.

—   Visu.

—        Lieliski. Tad nu apsēdies un klausies labi uzmanīgi. Kad tu rīt nāksi uz skolu, neņem līdzi nekā lieka. Vai saprati? Citādi likšu atkal izkraut visu laukā. Un esi taču prātīgāks, Tots; mājās tu vari priecāties un rotaļāties ar savām mantām, cik tīk, bet uz skolu nenes. Vai apsolies?

—   Apsolos.

Un notika brīnums, Totss līdz stundu beigām uzvedās priekšzīmīgi.

Viņam radās mazs pārpratums ar Visaku tāpēc, ka Visaks pa atslēgas caurumu bija mēģinājis ielūkoties skolotāja istabā, lai redzētu, kādas mantas īsti Totss atnesis uz skolu. Kas zina, vai viņš tur ko saskatījis vai ne, bet saviem sirdsdraugiem Tomingam un Semeram viņš vēlāk stāstīja, ka uz skolotāja galda palikusi milzīga kaudze visādu mantu. Tur bijuši divi vai trīs indiāņu dunči, viens dzelzs iesms, dzijas kamols, viena adatu kārbiņa, viena koka slida ar garu auklu un vēl daudz kas cits.

Starpbrīdī pēc otrās stundas klasē ienāca bāls zēns

ar dziļi iegrimušām acīm. Sākumā daudzi viņu pat nepazina, tikai pēc laba laiciņa bērni attapās:

—   Tali! Redziet, tas taču Tali!

Jā, tas tiešām bija Arnis Tali, ko bērni ieslēguši loka vidū un kuru nu visi apbrīnoja. Taču tas vairs nebija agrākais ņiprais un veselīgais zēns; tas bija bāls, novājējis, ar nogurušām acīm. Pārējiem bērniem viņš, šķiet, nepiegrieza nekādu uzmanību, viņa skatiens neatlaidīgi meklēja tikai divus — Tēli un Tenisonu.

Vecāki viņu nemaz nebūtu tik drīz laiduši uz skolu, bet Arnis pats neatlaidīgi uzplijies, kamēr beidzot tēvs piekritis, sak, lai jau ejot vien, ja tik ļoti vēloties, gan skolā atspirgšot.

Un tā viņš atnāca. Kalps bija iejūdzis zirgu, atvedis Arni uz skolu un solījās vēlāk atbraukt pakal. Šodien bija pirmdiena, no rīta saime cerēja, ka Arnis uz skolu vēl neies, un Arnis tam sākumā arī bija piekritis, bet pēc brīža atkal kļuvis nemierīgs un saposies ceļā.

Ienāca skolotājs un sasveicinājās ar Arni. Pēc tam apjautājās par viņa veselību un, glāstīdams zēna novājējušos vaigus, ieminējās, ka Arnis gan būtu varējis vēl dažas dienas padzīvot mājās un pieņemties spēkā. Bet klusībā viņš tomēr priecājās, ka viņa labākais audzēknis ir atkal skolā.

Starpbrīdī Arni apstāja citi bērni, tā ka viņam nebija nekādas iespējas aprunāties ar Tēli un Tenisonu.

Taču nākamajā starpbrīdī viņš jau laikus uzmeklēja Tenisonu un neatkāpās no viņa ne soļa.

Tēle to pamanīja un dusmojās uz Arni, ka tas nebija vispirms uzmeklējis viņu, bet gan Tenisonu.

Kāda meitene nejauši apgāza tintes pudelīti un notraipīja Tēles ģeogrāfijas grāmatu. Tēle sāka raudāt. Visi bija izbrīnījušies, ka meitene par tādu nieku raud, tomēr neviens nenojauta, ka viņa neraud vis par grāmatu, bet Arņa dēļ.

—   Nu, vai tu tagad esi vesels? — jautāja Tenisons, uzlūkodams draugu.

—   Vesels. Tikai galva vēl reizēm drusku sāp, — Arnis atbildēja.

—   Arī mācībās esi atpalicis.

—   Tas gan, bet… ja labi saņemšos …

—        Protams, tev jau tas tīrais nieks. Laba galva. Gan panāksi, — viņš apklusa. Valodas neveicās. Abi zēni jutās mazliet neveikli. Arņa sejas izteiksme kļuva mulsa un nedroša. Beidzot viņš iesāka:

—   Zini, Lible ir atlaists no darba . . .

—   Jā …

—   Kas tagad notiks? Ta taču nevar . ..

Tenisons nodūra galvu.

-— Domāju, ka būsi jau aizmirsis . . .

—        Nē, kā gan to var … ko viņš tagad iesāks? Mēs esam vainīgi, bet viņu atlaidīs.

Tenisons izbrīnījies uzlūkoja Arni. Vārdi «mēs esam vainīgi» viņu ļoti pārsteidza. Kāpēc Arnis teica «mēs», vainīgs bija tikai viņš, viņš viens pats.

-— Tev taisnība, Lible nav vainīgs, tikai es . . .

—   Es arī nezinu. Vajadzēs pateikt ķesterim…

—        Nē. — Tenisons pakratīja galvu un novērsās. Arnis uzlūkoja draugu, kā palīdzību meklēdams. Vispareizākais ceļš viņam šķita atzīties, lai pēc tam notiek kas notikdams, jo tā tas nedrīkstēja palikt. Beidzot viņš iejautājās:

—   Ko mēs tagad iesāksim?

—        Tev jau nav ko baidīties, bet mani padzīs no skolas, — atbildēja Tenisons.

—   Varbūt padzīs arī mani.

— Kāpēc tad tevi?

—        Es sameloju, ka mēs kopā aizgājām uz mājām, nu, toreiz, tajā sestdienā . .. Vai atceries?

—   Tāpēc jau tevi nepadzīs. Mani gan izslēgs.

Iestājās klusums. Zēni vairs nezināja, ko sacīt. Arnim

kļuva tenisona žēl. Viņš būtu ar mieru darīt visu, lai tikai novērstu nelaimi; jau galvā pazibēja doma, ka viss varētu palikt, kā bijis, bet.: . viņaaugumu sāka kratīt drebuļi, un Arnis juta, ka lūpas kļūst sausas. Tad viņš ātri, kā drudzī, čukstēja Tenisonam:

—   Nē, es tomēr pateikšu.

Tenisons tumši pietvīka un pakratīja galvu. Lūpas sakustējās, taču neizdvesa ne skaņu. Tad viņš pagriežas pret logu un sāka skatīties laukā.

Atskanēja zvans, pavēstīdams starpbrīža beigas. Labi, ka šodien Arnim neko nejautāja, citādi viņš visu

sajauktu. Galva bija aizņemta ar plostu, Libli un šo nelāga notikumu, tā ka par ko citu viņš nemaz nespēja domāt. Līdz pat stundu beigām viņš netika ne pie kādas skaidrības. Kaut ko vajadzēja darīt, bet ko, par to viņam nebija ne mazākās jēgas. Kaut rastos kāds labs padomdevējs! Kaut varētu kādam pastāstīt, kādam uzticēt šo noslēpumu! Mātei? Ko tādā gadījumā darītu viņa māte, to Arnis jau zināja. Māte, protams, visu noklusētu, tikko uzzinātu, ka šajā notikumā iejaukts arī viņas dēls. Pajautāt tēvam? Nē, tēvam nedrīkstēja stāstīt. Tēvs nekad nepieļautu, ka viņa dēls melo. Tādos gadījumos viņš nemēdza jokot. Kas tad vēl atlika? Nekas cits kā steigties uz mājām un izkratīt sirdi mātei; varbūt viņai radīsies labs padoms izkārtot visu tā, lai Tenisonam nebūtu jāaiziet no skolas. Taču savu nodomu zēns atlika no dienas uz dienu.

Cik ļoti Arnis bija ilgojies pēc tā brīža, kad atkal varēs iet skolā, lai tad tūlīt, tikko viņš atnāks, atzītos savā un Tenisona nedarbā.

Stundas beidzās, Arnis atkal uzmeklēja Tenisonu, kad tas jau sasēja grāmatu nastiņu. Arnis brīdi nolūkojās draugā un nebilda ne vārda. Tad pēkšņi ātri izdvesa:

—   Iešu un pateikšu ķesterim!

—   Ej! — klusu atteica Tenisons. Tas Arni pārsteidza. Atkal viņam kļuva Tenisona žēl. Viņš jau gribēja mierināt draugu, sak, tā jau nebūtu pārāk liela nelaime, ja viņus padzītu no skolas; var jau arī turpināt mācības kādā citā draudzes skolā; taču viņš to neizdarīja, jo Tenisons. pablenza viņā tik nikni, ka Arnis samulsa. Arnim likās: tikko viņš atvērs muti, Tenisons uzkliegs:

«Ko nu muldi, tāpēc jau nevienam nekļūs labāk. Ej!»

Un Arnis gāja. Ar drebošu sirdi, pacēlies uz pirkstgaliem, viņš šķērsoja priekšnamu, kas atradās starp klasi un ķestera istabu, un palika aiz durvīm klausoties. Ķesteris sēdēja pie rakstāmgalda. Arnis dzirdēja, kā uz papīra skrapstēja spalva, pēc tam tika šķirstītas lapas. Arnis pārdomāja, kā uzsākt sarunu. Kā visu labāk pateikt? Tas viņam likās briesmīgi grūti, kaut kas daudz grūtāks nekā pati atzīšanās. Jā, kad viņš būs iesācis runāt, tad vairs neies tik grūti, bet šis iesākums, tas …

Un viņš savās domās sacerēja runas sākumu.

«Nācu pateikt, ka Lible nav vainīgs. Plostu nogremdēja Tenisons. Es toreiz samelojos, teikdams, ka mēs aizgājām ar Tenisonu uz mājām kopā!»

Kāds pa blakus durvīm ienāca istabā, un Arnim likās, it kā soļi tuvotos durvīm, aiz kurām viņš stāvēja. Beidzot ir jāizlemj, vai nu iet iekšā, vai aizbēgt. Arnim pietrūka drosmes. Viņš nebija vēl pietiekami sagatavojies; viss notika pārāk pēkšņi. Kā dzelts viņš atlēca no durvīm un skrēja uz klasi. Tai pašā acumirklī tika atrautas klases durvis un Arnis ar sparu ieskrēja kādam rokās.

—   Ūja, kaš tad nu? — brīnījās nācējs.

Arnis palūkojās uz augšu un nosarka.

Tas bija skolotājs. Arnis nezināja, ko atbildēt uz skolotāja jautājumu. Viņš bikli nostājās pie durvīm un klusēja. Skolotājs uzmanīgi, it kā ko gaidīdams, noskatījās uz Arni, bet zēns, nespēdams izturēt šo skatienu, iesāka skaļi raudāt.

Skolotājs Laurs samulsa. Tā jau bija otrā reize, kad zēns raudāja, tikko viņš to uzrunāja. Bet šoreiz viņš nolēma nepiekāpties tik viegli kā toreiz upmalā. Viņš uzlika roku uz zēna pleca, iebīdīja viņu savā istabā un lika apsēsties uz krēsla. Pats nosēdās blakus un saņēma Arņa roku.

—   Kas tev kaiš, Arni? Jūtu, ka tev kaut kas nospiež sirdi. Kāpēc tu man neuzticies un nepastāsti?

Arnis vēl nepaguva atbildēt, kad pēkšņi kāds atvēra durvis un ienāca istabā. Tas bija Totss, kas gribēja pievākt savas mantas. Ieraudzījis Arni, puika mazliet satrūkās un apstājās.

—   Vai iesi uz mājām, Tots? — skolotājs jautāja.

—   Jā.

—   Protams, ir laiks. Paņem savas mantas un esi krietns zēns; kad rīt nāc uz skolu, neņem vairs līdzi. Es tās visas uzmanīgi aplūkoju, un — tici man — neatradu nevienu mantu, kas tev noderētu šeit skolā. Bez šaubām, tās visas ir ļoti vajadzīgas lietas, bet tikai mājās, mājās un ne šeit. Kā tad paliek, vai apsolies izpildīt, ko tev teicu?

—   Jā.

—   Vai tiešām, Tots? Paskaties man acīs! Ja tev liekas, ka tomēr nespēsi . . . tik pēkšņi, tad pasaki. Galvenais, runā taisnību!

—   Gan jau spēšu.

—        Lieliski. Es tev ticu. Vīrs un vārds, norunāts? Tad vēl kas: pacenties arī labāk mācīties. Ja nepagusti paveikt visu, kas uzdots, nav liela bēda. Par to es tevi nesodīšu. Galvenais: ja tu ko mācies, papūlies iemācīties labi.

—        Uz rītu iemācīšos pusi no krievu valodas uzdevuma.

—   Labi, iemācies pusi. Bet teicami.

—       Ja divus stabiņus nevarešu izrēķināt, izrēķināšu vienu.

—       Var arī tā. Izrēķini vienu. Padari tik, cik tu spēj. Bet nenoraksti no citiem. Norunāts?

—   Norunāts.

Totss sabāza mantas kabatās. Viņa seja bija nopietna un svinīga. Šķita, ka skolotāja laipnie un pamācošie vārdi nebija palikuši bez atbalss.

Likās, daži no šiem vārdiem caur viņa biezo ādu bija izspraukušies līdz pašai sirdij. Kad Totss, pieklājīgi atsveicinājies, virzījās uz durvīm, skolotājs viņam uzsauca:

—   Bet kucēns, neatstāj kucēnu!

—       Velns, aizmirsu! — Totss sarāvās un sāka meklēt suni.

Suns bija kā ūdenī iekritis. Tas nebija nekur atrodams. Arī pats skolotājs un Arnis, kurš jau bija kaut cik nomierinājies, pajīdzēja to meklēt. Totss līdz pusaugu- mam palīda skolotāja pagultē un sauca:

—   Pitsu, Pitsu, Pitsu! Pitsū! Pitsū!

Bet Pitsus nerādījās.

Vēlāk sunīti atrada skolotāja gultā zem spilvena, kur tas mierīgi atdusējās, pasargāts no visiem pasaules trokšņiem.

Pēc Totsa aiziešanas Laurs atkal pievērsās Arnim.

—       Nu, Arni, tagad izsūdzi man savas bēdas, tu taču apsolījies, vai .ne? Vienalga, kādas tās būtu, nebaidies. Iedomājies, ka esmu tavs labākais draugs, kam tu vari uzticēt visu. Un aizmirsti to, ka es varētu tevi sodīt vai rāt. Tas nenotiks. Tātad stāsti droši!

Arnis brītiņu vilcinājās. Uzticēties skolotājam? Viņa siltie, pamudinošie vārdi Arni nomierināja un radīja zināmu tuvību. Skolotājs pret viņu vienmēr izturējās laipni un draudzīgi. Vēlāk viņam pašam likās dīvaini, kāpēc tūlīt nebija iedomājies pastāstīt visu skolotājam. Pie ķestera viņš vairs neietu ne par kādu cenu.

—        Es gribēju par plostu . . . Par to pašu plostu, kuru toreiz nogremdēja … es … tas nebija Lible, kas to izdarīja.

Viņš iesāka, bailīgi stostīdamies, bet pamazām saņēmās un beigās pateica pavisam skaidri un pārliecinoši.

—       Jā, kā tad bija ar to plostu? Kā tu zini, ka Lible to nenogremdēja? — Laurs jautāja.

—        Es zinu . .. Atnācu pasacīt, ka . . . ka .. . es meloju toreiz, teikdams, ka mēs abi ar Tenisonu kopā aizgājām uz mājām… Tajā sestdienā, kad mēs palikām šeit… Plostu nogremdēja …

Arnis pēkšņi apklusa. Viņam bija ļoti grūti nosūdzēt savu draugu.

—        Pagaidi, pagaidi, nesaprotu, ko tu gribēji teikt, Arni. Tātad kāpēc tu meloji un kas nogremdēja plostu? Stāsti droši, nebaidies, — pamudināja skolotājs, redzēdams, ka Arnis atkal sāk stostīties.

—        Es meloju, ka mēs kopā aizgājām uz mājām. Tenisons palika vēl skolā.

—        Nu labi, tu meloji, un kas tad notika? Ā, tu taču negribēji teikt, ka… plostu nogremdēja Tenisons. Vai tomēr Tenisons?

—        Tenisons. — Arņa galva noslīga uz krūtīm. Viņam bija ap sirdi tā, it kā viņš pats atzītos savā noziegumā. Acis pieplūda ar asarām, lūpas sāka drebēt.

Skolotājs pārsteigts mirkli uzlūkoja skolnieku, tad draudzīgi atsāka:

—   Kā tu to zini, Arni?

—   Tenisons man pats izstāstīja.

—        Tā. Vai Tenisons arī pateica, kāpēc viņš to darīja? Acumirkli . . . vai Tenisons jau aizgājis?

—   Nē. Tenisons ir vēl klasē. Palika mani gaidot.

—   Un tu gribēji to pateikt ķesterim? Vai jau pateici?

—   Nē.

—   Kāpēc neteici?

—   Neuzdrošinājos. Man bail.

—        Ahā, tagad es saprotu: kad tu man uzskrēji virsū, tu nāci tieši no ķestera durvīm. Iekšā tomēr neiegāji?

—   Nē.

—        Tad ir labi. Vispirms nomierinies, Arni. Un neraudi, asaras te nelīdz. Izstāsti man visu, ko tu zini, varbūt atradīsim kādu padomu, lai visu vērstu par labu.

—   Tagad mūs abus ar Tenisonu padzīs no skolas.

—        Nerunā aplamības. Kas teica, ka padzīs? Kā tu vispār nāci uz tādām domām?

—   Man likās, ka …

Skolotājs brītiņu padomāja, ko darīt, tad steidzīgi atvēra klases durvis, nostājās uz sliekšņa un aicināja:

—   Ā .. . panāc šurp, Tenison!

Tenisons ienāca un apstājās netālu no durvīm. Skolotājs viņu ilgi pētīja ar skatienu, tad ierunājās:

—        Klausies, Tenison, — vai tu man pastāstīsi patiesību, kad tev ko jautāšu?

—   Jā, — skanēja drūma, bet pārliecinoša atbilde.

—        Labi. Tad panāc tuvāk un apsēdies uz šā krēsla. Parunāsimies. Tā. Saki — vai tu nogremdēji mācītājmuižas jaunkungu plostu?

—   Jā.

Tenisona sārtā seja kļuva vēl sārtāka. Pie tam viņš nodūra acis un skatījās grīdā.

Sēdēšana, liekas, ļoti traucēja Tenisonu, viņš grozījās gan šurpu, gan turpu un beidzot apsēdās uz pašas krēsla maliņas.

—   Kādēļ tu to darīji?

Klusums. Atbilde aizkavējās. Skolotājs paņēma no galda papīrnazi un sāka to locīt pirkstos, it kā vēlēdamies pārbaudīt tā izturību. Bet viņa skatiens neatlaidīgi urbās Tenisona.

—        Kāpēc tu neatbildi? Tu taču solījies man atbildēt, izstāstīt patiesību. Saki — kāpēc tu to izdarīji?

-.- Kāpēc tad viņi lien mūsu pagalmā kauties, — uzrunātais beidzot attrauca un sāka pētīt un grozīt savu svārku pogu.

—        Tas nozīmē, ka tu gribēji viņiem atriebties? Nelāga būšana tāda atriebība, bet lai nu paliek. Saki, Tenison, — kāpēc tu liedzies, kad tev jautāja, vai tu te neesi vainīgs?

Tad Laurs mirkli padomāja un turpināja:

—        Kāpēc tu nenāci un neatzinies, tikko uzzināji, ka Libli atlaidīs no darba? Vai tas tev nenozīmēja neko, ja cits tavas vainas dēļ zaudē darbu un arī iztiku?

—   Es par to domāju gan.

—       Tomēr nebildi ne pušplēsta vārdiņa. Vai tu vispār atzītos, ja Tali to nedarītu?

—   Nezinu.

—        Saki taisnību, Tenison. Gan jau tu zini, ko tu būtu darījis. Es domāju, ka tu neatzītos. Runā tieši un atklāti, kā solīji: būtu atzinies vai ne?

—   Nē.

—        Tā. Tagad tu vismaz pateici patiesību. Tu mēģināji atrunāt arī Tali, kad viņš gribēja visu izstāstīt?

—   Jā.

—       Ai, nē! — Arnis uztraūcās. — Sākumā viņš tiešām nebija ar mieru, bet vēlāk pateica — ej!

—        Ā, tas jau skan labāk, — noteica skolotājs, uzmanīgi vērodams Tenisonu. — Beidzot tu tomēr saprati, ka tā nevar palikt, jā?

—   Jā.

—        Labi, vairāk es tevi nepratinašu. Ceru, ka tu nožēlo savu rīcību.

—   Jā.

—        Tā jau domāju, un tas ir pareizi. Ļoti labi. Galu galā esam tikuši pie skaidrības. Un tagad žigli uz mājām, izmācies uzdevumus un nenokar galvu. Par Libli es parūpēšos; vari būt mierīgs, tev ne no viena nav jābaidās. Es tevi nesodīšu; zinu, ka turpmāk tu vairs tā nedarīsi. LJn tu, kāpēc tu esi tik bēdīgs?

Laurs pievērsās Arnim.

—        A, tu skumsti par to, ka nosūdzēji draugu. Tad iegaumē, Arni, es būtu darījis gluži tāpat. Tenisons tev uzticēja noslēpumu un tu neesi to izpaudis. Esmu pārliecināts, ka, izņemot mani, tu nevienam to neesi stāstījis. Vai tā nav?

—   Nē, neesmu stāstījis.

—        Zinu, ka neesi. Esmu priecīgs, ka tu man uzticējies. Tas bija labi un pareizi darīts. Arī savu draugu tu

pārliecināji, ka tas tā nevar palikt. Vēlāk arī pats Tenisons atzina, ka šo gadījumu nedrīkst noklusēt. Tāpēc neskumsti, jo tu darīji tieši tā, kā bija jādara. Varbūt tev bail, ka Tenisons uz tevi dusmojas? Tenison, tu taču nedusmojies uz Arni?

—   Nē. Kāpēc lai es dusmotos?

Tenisons kļuva aizvien priecīgāks. īgnā, nelaipnā izteiksme bija nozudusi; kā smagu nastu novēlis, viņš atklāti un droši paskatījās te uz Arni, te skolotāju. Arnis sadrūmis raudzījās grīdā. Viņam bija tik smagi ap sirdi. Sākumā Arnim bija šķitis, ka visa dzīve atmirdzēs jaunā gaismā, tikko viņam no pleciem novelsies šis plosta jūgs, bet tagad, kad tas bija noticis, sirds nepavisam nekļuva vieglāka.

—   Paklausies, Arni, — teica Laurs, satverdams viņa roku un to viegli pakratīdams, it kā vēlēdamies zēnu atmodināt no miega. — Tenisons uz tevi nemaz nedusmoji .s. Viņš, kā vienmēr, būs tavs labākais draugs. Tāpēc nebēda. Bet varbūt tevi nospiež kādas citas rūpes? Pirmkārt tu taču nosūdzēji pats sevi. Bet saki — toreiz, kad tu sameloji, ka jūs kopā aizgājāt uz mājām, vai toreiz tev bija zināms Tenisona noslēpums?

— Nē, toreiz Tali vēl nekā nezināja, viņam pateicu vēlāk, — nosarkdams atzinās Tenisons.

—   Savādi, — skolotājs brīnījās, — tu nezināji, bet kālab tad tu meloji?

—   Es viņu pierunāju, — Arņa vietā atbildēja Tenisons.

—   Tad jau tie bija tik nevainīgi meli, kādi var gadīties katram. Nē, tāpēc gan nevajag noskumt, — skolotājs mierināja.

Pēc tam viņš atvadījās no zēniem.

Stāvēdams durvīs, skolotājs vēl piebilda:

—   Libles dēļ esiet bez rūpēm. Jau nākamo svētdien Lible atkal zvanīs, ka dimd vien. Un nebaidieties, par notikušo neviens neko neuzzinās. Protams, ja jūs paši nestāstīsiet.

Zēni iznāca no skolotāja istabas. Klasē palikušie skolnieki uzlūkoja viņus ar izbrīnu, taču, kad daži ziņkārīgie gribēja iztaujāt, Arnis un Tenisons bija jau nozudusi. Pagalmā pie vārtiem stāvēja zirgs. Satuntuļota un ievīstīta kažokos, kamanās sēdēja Tēle. Viņa atgādināja siena gubiņu. Uz ragavu malas bija uzmeties kalps un sūca pīpi. Kad Arnis pagriezās, lai atsveicinātos no drauga, tas bija jau lielā gabalā. Puisēns iztālēm vēl noskatījās, kā Tenisons platiem soliem ātri attālinās. Pieejot pie kamanām, kur viņu gaidīja, Arņa sirdī atkal iezagās lielas bažas: bet ja nu Tenisons tomēr dusmojas?

Viņi vēl nebrauca mājup. Kalps teicās pa ceļam šo to nopirkt. Kad tas iegāja veikalā, Arnis un Tēle palika kamanās vieni. Bērni kautrīgi klusēja, abi gaidīja, kurš pirmais uzsāks sarunu.

No kroga, kas atradās turpat veikala tuvumā, nikni lamādamies, izmeimuroja kāds. Tas uz brīdi apstājās ceļa vidū, tad, streipuļodams no grāvja uz grāvi, tuvojās veikalam. Tai pašā brīdī pa durvīm iznāca divi zemnieki un devās tam pretī. Pusceļā starp krogu un veikalu tie sastapās, un tad kļuva dzirdama sekojoša saruna:

—        Re, zvaniķis šodien atkal tā pietempies, ka uz grāvi vien velk, — zobgalīgi nosacīja viens no zemniekiem.

— Jā, ir gan piesūcies, — otrs piekrita.

Tad atkal pirmais:

-— Sveiks, Libles kungs!

—   Svei-svei-ki-ī-ī-ī… — Lible atbildēja.

—   Kurp iedams, kaimiņ?

—   Uz elli.

—        Paskat, šis iešot uz elli. Ko tu tur darīsi, vai zemes virsu nepietiek vietas?

—        Nav jūsu darīšana, hik. Katrs var iet, kur. grib. Vai es tev jautāju, uz kurieni tu čāpo, hik, ko?

Lible apstājās un nikni uzlūkoja vīrus.

—   Re, re, cik lepns, — iesmējās otrais zemnieks.

—   Lepns, it kā šis būtu nezin kas.

—        Citreiz šim uznāk tādi bērna niķi, ka tīri kauns: ņem un nogremdē puikām plostu, — piebilda pirmais.

—   Ne, es tādu negodu negribētu piedzīvot.

—   Uja, ūja, skat, kur lielais zinātājs!

—   Ko tu no manis īsti gribi?

Lible draudīgi tuvojās vīriem, gatavs uzsākt kautiņu.

—       Nemeklē kašķi! Neesam nākuši ar tevi cīkstēties, labāk taisies, ka pazudi!

—        Ej vien, ej, varbūt atradīsi vēl kaut ko nogremdē- šanai, — atgaiņājās vīri un steidzīgi devās uz kroga pusi.

To izdzirdis, Lible aizsvilās pa īstam. Viņš draudēja zemniekiem ar dūri un kliedza:

—        Paskat, kādi gudrinieki, grib man uzsēsties uz skausta. Pielūko, pielūko … ka . .. pagaidi … Ahā . . . Bet pielūko, ka es tevi pašu vēl nenogremdēju, jā, āliņģī iekšā — un gatavs! Ha, šī māksla man tagad ir rokā, hik!

—       Tas Lible ir viens briesmīgs cilvēks, — čukstēja Tēle, pagriezdamās pret Arni, cik to pieļāva viņas ievīstītais augums un kakls.

—   Kāpēc briesmīgs? — Arnis brīnījās.

—        Briesmīgs gan. Augām dienām tik dzer un klaigā. Mācītājs esot šo padzinis.

—   Bet ja nu viņu pieņem atpakaļ?

—   Kas šo ņems.

—   Noteikti.

No veikala iznāca kalps, nolika tabakas pakas kamanās pie Arņa un Tēles kājām, pārbaudīja sakas, sakārtoja grožus, un tagad sākās brauciens uz mājām. Lible, kurš pa šo laiku bija piegājis pie veikala, viņiem uzsauca:

—   Ej, kaimiņ! Apturi, paķer līdzi! E, pagaidi!

Kalps izlikās, it kā viņš būtu kurlmēms kopš dzimšanas,

18.

Arnis vēl vienmēr jutās vārgs un nespēcīgs. Slimības novājinātais ķermenis vēl nebija atspirdzis. Kādudien, kad tie abi ar Tēli kopā nāca uz mājām, kad stipri puteņoja, Arnis jau pusceļa piekusa un, juzdams, ka spēki izsīkuši, atsēdās kupenā, un, skumīgi smaidīdams, sacīja:

—   Nav spēka.

Tēle apstājās. Viņa nekādi nespēja saprast, kā cilvēks tik ātri var pagurt. Vējš kauca un raustīja telefona vadus un plosījās gar stabiem, vietu vietām uz ceļa baloja lielas kupenas.

— Atpūties drusciņ, tad varēsi atkal paiet, — pēc brītiņa sacīja Tēle.

—     Ja varēšu, — atbildēja Arnis ar to pašu nogurušo, skumjo smaidu. Arnis bija piekusis, bet sēdēt sniega kupenā bija tik patīkami un ērti. Viņš atlaidās pusguļus un pierunāja arī Tēli.

—   Apsēdies!

Tēle brītiņu vilcinājās. Viņa mīņājās no vienas kājas uz otru un kārtoja lakatiņu. Tad piebilda:

—   Ilgi mēs te nevaram palikt. Metas jau tumšs.

—   Un kas par to? — Arnis smaidīja.

—   Man būs bail iet uz mājām.

—   Kāpēc? No kā tu baidies?

—     Ne jau nu tieši baidos, bet tomēr ērmoti . . . Nu, pamēģini, varbūt tagad varēsi paiet.

Arnis pat nepakustējās. Viņš sajuta patīkamu gurdenumu un šeit, sniegā, bija tik labi, ka viņam uznāca vēlēšanās aizmigt. Tēles neatlaidība viņu pat mazliet kaitināja. Un vēja gaudas skanēja kā šūpļa dziesma. Jau acis lipa ciet . .,

—   Kāpēc tu nesēdi? — viņš miegaini iejautājās.

—   Negribu sēdēt, — Tēle atteica, bet apsēdās.

—   Ja nu kāds nāk un ierauga, ka mēs te sēžam .,.

—   Un kas tad būtu?

—   Droši vien nobītos, — Tēle gausi novilka.

—        Nāc apsēdies šeit, manā aizvējā, — Arnis mudināja. Viņš pat neatbildēja uz Teles jautājumu, ka tos kāds varētu ieraudzīt. Kur gan te gadīsies nācēji, cik tālu vien acis varēja saredzēt, viss ceļš bija tukšs kā izslaucīts.

—   Ir jau labi, es nebaidos no vēja.

—       Tev mugurā ir tikai mētelis, bet man kažoks. Man it nemaz nesalst, un kā ir tev?

— Man arī nesalst.

Pēc brīža Arnis atkal lūdza, lai Tēle piesēstas viņam tuvāk. Tagad tie sēdēja cieši blakus.

—        Cik ilgi tad mēs tā sēdēsim? — Tēle beidzot noprasīja.

—        Cik ilgi pašiem patiks. Kad tev sāk salt, tad pasaki.

—        Ai nē, par mani nebēdā, kaut tikai tu pats nesa- aukstētos. Tu vēl esi vārgs un nespēcīgs. Citādi jau tu tik ātri nenogurtu. Jā, jā, neliedzies vis, tu vēl esi slims.

—        Esmu vesels, Tēle. Bet saki — vai tev būtu žēl, ja es nomirtu?

Kad Tēle neatbildēja tūlīt, Arnis atsāka:

—   Saki — vai tev būtu žēl?

—   Būtu gan.

—   Vai tu raudātu?

—        Liecies nu mierā, — Tēle smiedamās atgaiņājās, -— kā es lai zinu.

—   Tu zini gan. Piemēram, ja tu nomirtu, tad es .,.

—   Tu raudātu?

—   Jā.

No kapsētas puses caur vēja gaudām un puteni kļuva sadzirdamas cilvēku balsis un suņu rejas. Metās jau krēsla.

—   Dzirdi, kāds ir kapsētā, — Tēle satrūkās.

—        Kapsētā nav neviena, — Arnis vienaldzīgi atteica. — Balsis nāk no Miglām. Miglu mājas ir tieši blakus kapiem. Kas tādā laikā staigās pa kapsētu.

—   Es tā nobijos, domāju …

—  Tur nav neviena. Vai tu domāji, ka tur klaigā spoki?

—   Ne jau nu tieši spoki, bet man tomēr kļuva baigi… kapsēta … un sāk jau tumst.

—   Nieki vien; no kapiem nav jābaidās. Vasarā es bieži aizstaigāju līdz vectēva kapam. Kādreiz pat aizmigu uz sola. Kad pamodos, bija jau tumšs. Tad es ieklausījos, varbūt ko dzirdēšu, bet visapkārt valdīja tāds klusums, ka …

—   Vai tev nebija bail?

— Nē. Sākumā jutos tā kā ērmoti, bet vēlāk pieradu. Ja man tagad gadītos nokļūt kapsētā, es vairs nebaidītos it nemaz. Kas tur ko baidīties? Tur ir tāds klusums un miers.

—   Bet runā, ka tur esot redzēti …

—   Neticu.

—   Bet mūsu pirtniece pati savām acīm redzējusi: vīrs melnos svārkos bijis pārliecies pār kādu kapu un plivinājis svārkus kā putns spārnus. Pirtniece aizbēgusi, bet vēlāk stāstījusi: «Ja es nebūtu tik ātri aizmukusi, dievs vien zina, ko viņš ar mani izdarītu!» Vai tu domā, ka tā ir pasaka?

—   Varbūt kāds vīrs tiešām bija noliecies pie kapa. Vējš plivināja viņa svārkus, bet pirtniecei likās, ka . .. Tāpēc jau cilvēks tūlīt nav jāpataisa par spoku. Kaut gan . .. Reizēm tiešām var saskatīt dīvainas lietas — pamēģini tumsā labi ilgi un cieši raudzīties kādā priekšmetā, un tev liksies, ka tas ir kāds cilvēks vai zvērs vai . .. Un tad tu skaties, skaties, nekā nedomādams, un nemirkšķini acis. Tad acis kļūst tādas gurdas, plakstiņi smagi un tu saskatīsi diezin ko. Vai tu esi kādreiz vērojusi mākoņus? Dažreiz liekas, ka tur, padebešos, cits ar citu čīkstētos vareni milži, bet citreiz tu skaidri saskati kādu dzīvnieku, zirgu, kamieli vai ratus . . . Tur var ieraudzīt visu, ko vien vēlies. Vai tu esi kādreiz ko tādu redzējusi?

—   Es ne, bet stāsta, citi gan esot redzējuši.

—   Vai tad tu nekad neesi skatījusies mākoņos?

—   Nē. Kas tur ko skatīties. Man nav laika noņemties gar niekiem …

—   Ko tad tu dari, ja tev nav laika?

—       Tāds kā … it kā tu nezinātu — nu, strādāju, palīdzu mātei saimniecībā.

Pateikusi «palīdzu mātei saimniecībā», Tēle pēkšņi kļuva ļoti nopietna un uzmeta Arnim dusmīgu skatienu, kurā skaidri varēja salasīt sekojošu: «Jā, protams, ka palīdzu mātei saimniecībā, nevaru augām dienām slaistīties kā tu!»

—        Vai tad tu visu laiku tikai strādā? — Arnis līdzcietīgi iejautājās, it kā viņam būtu žēl, ka Tēle tiek pārāk daudz nodarbināta.

—   Kad nestrādāju, tad mācos, — sekoja ātra atbilde.

—       Bet tāpat domās pakavēties tev nekad neatliek laika?

—   Kā — domās pakavēties?

—   Nu tā . .. sēdēt un domāt.

—   Par ko man jādomā?

—        Kad vakaros iededz lampu, vai tu nekad neesi ievērojusi, kādas ēnas šaudās gar sienām? Aizvakar vakarā redzu — uz dibenistabas durvīm mātes seja, nu tieši kā izlieta. Izrādījās, blakus durvīm karājās villaine, kas meta ēnu.

—   Ko tu gan visu neredzi!

—   Es redzu daudz ko. Bet kāpēc tu neredzi nekā?

Iestājās klusums. Arnis, kurš bija jau pa pusei iepu-

tināts, sakustējās un nokratīja no krūtīm un piedurknēm sniegu. Tēles satrauktais skatiens šaudījās gan šurp, gan turp,, ik pēc brītiņa viņa neapmierināta paglūnēja uz Arni, Tad pēkšņi piecēlās, nokratīja no mēteļa sniegu un teica:

—        Nē, tagad jāiet. Mēs vairs nedrīkstam ilgāk kavēties, citādi kļūs tumšs kā maisā un mēs nomaldīsimies no ceļa. Nāc!

—       Aiziesim uz kapsētu, es tev parādīšu sava vectētiņa kapu, — aicināja Arnis pieceldamies.

Tāds nu viņš bija, šis Arnis: tā pārguris, ka netiek uz mājām, bet vēl grib iet uz vectēva kapu. Tad viņa sacīja:

—   Nē, es neiešu.

—   Kāpēc tu nenāksi?

—   Neiešu.

—   Vai tu baidies?

—   Vienalga, bet es neiešu.

—        Nu kad ne, ne, ar varu jau tevi nevilkšu. Bet saki, Tēle, — vai tev būtu žēl, ja es nomirtu?

—       Kāds tu šodien savāds, Arni: protams, ka būtu žēl. Bet tagad nāc, iesim.

— Nav spēka, — atteica Arnis smaidīdams un ieslīga atpakaļ kupenā.

—        Dod roku, es palīdzēšu. — Tēle pasniedza Arnim roku un palīdzēja piecelties. Tad viņa nopurināja sniegu no Arņa muguras un abi sāka iet.

—   Redzi, kā jau satumsis, — teica Tēle.

Kad abi nonāca līdz ceļam, kur Tēlei bija jānogriežas un jāiet tālāk vienai, Arnis gandrīz ar varu gribēja viņu pavadīt līdz Rajas vārtiem, tāpat kā rudenī.

—        Liecies nu mierā, tev pašam vēl jānoiet labs gabals, kad gan tu tiksi mājās, ja pavadīsi mani? — Tēle atgaiņājās.

—   Iešu no jūsmājām tieši pāri tīrumiem.

—        Neesi tak muļķis! Tagad nav rudens, kad varēja jozt tieši pāri laukiem. Sniegs līdz ausīm. Tāpēc esi tik labs, Arni, un steidzies tūlīt uz mājām!

—   Ja jau tu tā gribi, iešu arī.

—   Ej, ej, nekavējies!

—   Rīt es tevi atkal gaidīšu.

—   Labi, tikai nenāc pārāk agri, saaukstēsies.

Bērni atsveicinājās un aizgāja katrs savu ceļu. Arnis

laiku pa laikam atskatījās Rajas māju virzienā, kamēr melnais cinītis, kas virzījās pa ceļu, nozuda tumsā. Kļuva atkal skumīgi ap sirdi. Kamēr Tēle bija pie viņa un kad viņi sēdēja uz ceļa, bija tik labi un Arni nekas nenomāca, taču tikko Tēle aizgāja . ..

Arnis nesaprata, kas ar viņu notiek. Viņam likās, ka viņš jūtas vislabāk tad, kad uzkavējas Tēles tuvumā. Ai, tiem abiem nemaz nevajadzēja sarunāties, pietika ar viņas klātbūtni vien.

19.

Skolotājs Laurs neizlaida Arni no acīm un, protams, drīz vien pamanīja, ka zēns kļūst aizvien grūtsirdīgāks. Te nu bija: ko tas līdzēja, ka zēns mācījās teicami, uzvedās priekšzīmīgi un kārtīgi. Viens bija skaidrs: tāds Totss, kam bez mundrā garastāvokļa nepiemita gandrīz nekādu citu labu īpašību, tika dzīvē uz priekšu vieglāk nekā Arnis. Ja tāpat turpināsies, tad Tali izaugs par grūtsirdīgu sapņotāju, ko dzīve mētās kā laivu bez stūres. Bet šis otrs ar atgāztu galvu, augstu izslietu degunu viegli pārvarēja visas grūtības un soļoja caur dzīvi kā uzvarētājs. Kas gan viņam kā skolotājam tagad būtu jādara, lai uzvestu šo savādnieku uz pareizā ceļa? Pirmkārt bija jāuzmanās, lai zēna grūtsirdības uguntiņai nelietu eļļu, kā to, piemēram, darīja ķesteris ar saviem biežajiem sodiem un bāršanos. Jācenšas Arņa domas novirzīt uz ko citu, priecīgāku.

Kādu dienu, īsi pirms ziemsvētkiem, krievu valodas stundā, Totss aizrautīgi skatījās ārā pa logu, nepievērsdams klasei ne mazāko vērību. Skolotājs bija viņu vairākkārt apsaucis un aizrādījis, ka mācību laikā nedrīkst nodarboties ar blakuslietām, bet, redzēdams, ka šie vārdi vēl vienmēr nelīdz, viņš noprasīja:

—   Kas tur ārā īsti notiek, ko tu tur esi ieraudzījis?

—   Nn . .. nekā, — Totss izvairījās.

—   Paga, paga, kaut kam tur jābūt, tu jau nevari no loga ne acu novērst. Labāk pastāsti, citādi atkal saķildosimies.

—   Atkusnis sācies …

—   Ā! Vai tas uz tevi iedarbojas sevišķi spēcīgi, ko?

—   Nemaz neiedarbojas, es jau tikai tāpat…

—   Atzīsties, tu domā, ka tagad būtu īstais laiks sākt pikoties, vai ne? Nu, nu, nu, neizvairies!

—   Tā ir.

—   Nu redzi, cik labi mēs saprotamies. Bet tagad sēdi rāms un papūlies uzmanīgi sekot mācībām. Labi? Piko- šanās nav zaķis, kas aizbēgs. Ja būsi paklausīgs, pusdienas laikā sarīkosim sniega kauju. Vai esi ar mieru?

—   Esmu gan.

Totss līdz pat pusdienai nosēdēja klusu kā pelīte, bet, kad sākās kauja, tad cīnījās kā lauva. Karotāji sadalījās divās naidīgās nometnēs. Tie, kuri palika Pļevnā jeb uz pakalna, ievēlēja par savu vadoni skolotāju. Otrā puse, aiz pakalna, krievi, iecēla par ģenerāli Tenisonu.

Laurs vēlējās, lai Tali tam būtu pēc iespējas tuvāk, tad viņš varētu zēnu labāk uzmanīt, bet Arnis bija pārgājis pretinieku nometnē un stāvēja blakus Tenisonam. Viņu iepriecināja tas, ka Arnis bez īpaša uzaicinājuma bija iesaistījies kaujā.

Tenisons sākumā bija atteicies kļūt par komandieri, sak, ko tad es tur . .. ievēliet Totsu, viņš māk labāk, bet, kad citi nelikās mierā, viņš tomēr piekrita.

Viss bija sagatavots, kuru katru acumirkli varēja sākties sīva cīņa un tomēr nesākās. Bija kāds cilvēkbērns, kurš vēl vienmēr netika skaidrībā pats ar sevi. Tas bija Totss. Viņš stāvēja starp abām naidīgajām nometnēm un, kā glābiņu meklēdams, skatījās gan uz vienu, gan uz otru pusi un nezināja, kurai pievienoties.

—   Nāc šurp, Tots, ko glūni, kaklu izstiepis, — sauca no lejas.

—   Kas jūs tādi esat? — Totsa balss kļuva nopietna un skarba.

—   Krievi. Nāc tik šurp!

—   Pie krieviem es neiešu. Un kas ir tie tur?

—   Turki, turki … Kā gan tu nezini, tā taču ir Pļevna.

Totss sarauca pieri, viņam nepatika ne viena, ne otra

puse. Būtu pavisam cita lieta, ja indiāņi cīnītos ar Kentukijas vīriem, tad sarkanādainajiem stātos pretī varens un briesmīgs ienaidnieks, bet tagad — krievi pret turkiem?

—   Totss grib būt sarkanādainais, — sauca atkal no lejas.

—   Ko niekus, — kliedza no pretējās puses. — Viņš taču ir Kentukijas Lauva, viņš meklē savus Kentukijas vīrus. Piesargies, Lauva!

Tai pašā mirklī no turku nometnes izlidoja sniega pika un trāpīja Totsam tieši mutē. Totss patlaban grasījās kaut ko teikt, un droši vien gribēja dot atbildi uz citu zobgalībām, kad nejaukā sniega pika, vēl ļaunākas rokas mesta, aizsita tam muti. Totss pāris reižu dziļi ievilka elpu un sāka klepot.

Nu viņam beidzot bija skaidrs, kurai pusei pievienoties: sniega pika nāca no turku puses, tātad turki paši gribēja ar viņu naidoties. Skaidrs, viņš liks tiem just savu dzelzs dūri!

Sākās kauja. Pirmās sniega pikas šņākdamas lidoja gan turpu, gan atpakaļ. Ienaidnieki vēl bija pārāk tālu viens no otra, tāpēc lielākā daļa lādiņu trāpīja vējam, bet, jo tuvāk krievi pienāca nocietinājumam, jo sīvāk iedegās cīņa, un šāviņi sāka trāpīt mērķi.

Tenisons cīnījās sparīgi, kaut gan sākumā bija grūti iekustināms. Viņš kā negudrs traucās uz priekšu gar kalna pakāji un šķita nemaz nemanām, ka viņam uz galvas gāzās vesela sniega lavīna.

Laurs gribēja atrast starp uzbrucējiem Tali, tas tiešām vēl turējās Tenisona tuvumā un, liekas, bija iededzies cīņā. Bet Arnis nepavisam nelīdzinājās Tenisonam. Pēdējais cīnījās uz dzīvību un nāvi, bet Arnis ikreiz, kad viņam trāpīja sniega pika, klusi pasmaidīja. Kad uzbrucēji sasniedza nokalni, Arnis sastapās vaigu vaigā ar skolotāju.

—   Padodies, Tali! — sauca Laurs.

— Nepadošos, neparko nepadošos! — attrauca Arnis, priecīgi smiedamies. Viņi izsvieda savas sniega pikas reizē. Arnis trāpīja Lauram tieši pierē, kamēr Laura sniega pika aizsvilpa Arnim garām. Tas Arni sajūsmināja vēl vairāk, un, kad viņš redzēja, kā skolotājs elsdams un pūzdams tīrīja acis un bārdu, viņš smējās, vēderu turēdams.

Tai pašā acumirklī kāda cita nodaļa Jāzepa Totsa vadībā uzbruka nocietinājumam no aizmugures. Atskanēja skaļš «urrā!». Sniega pikas no abām pusēm bira nabaga turkiem uz galvām, mugurām, aiz apkaklēm un kur

vien pagadījās. Totss cīnījās kā lauva, kā īsts varonis. Viņam blakus turējās Kīrs, stiepdams līdz kartupeļu grozu ar gatavām sniega pikām, tā ka Totsam atlika tikai pakampt un izsviest. Turki bija ielenkti un sāka izklīst, citiem izdevās aizbēgt, citi padevās gūstā. Krievi bija izcīnījuši uzvaru.

—   Bet tagad pasakiet, kurš bija tas drosminieks, kas iedomājās mūs aplenkt, — Laurs smiedamies noprasīja, redzēdams, ka jebkura pretošanās būtu veltīga.

—   Totss, Totss, — atsaucās bērni cits caur citu.

Un Totss, kā jau dažkārt varonis, krūtis izgāzis, lepni pastaigājās savu karotāju vidū, laiku pa laikam uzsaukdams kādu pavēli vai izteikdams piezīmi.

—   īsts Skobeļevs! — smējās skolotājs.

—   Mēs atsistu uzbrukumu, bet nepaguvām ne attapties, kad šie jau klāt. Nu pagaidi, Skobeļev, kauja vēl turpināsies.

So ierosinājumu uzņēma ar gavilēm. Rokas čakli' stājās pie darba — tās gatavoja jaunas sniega pikas. Katrā pūsē strādāja savi lādiņu meistari, kuru vienīgais uzdevums bija sagatavot munīciju. Skobeļeva vīriem bez tam pastāvēja arī vēl citas īpašas vienības. Pirmā, kurā ietilpa visveiklākie, tikai svieda, otrā — piegādāja munīciju, trešā slepeni izlūkoja vai novēroja un ziņoja, kad visizdevīgāk uzbrukt, piedevām vēl lielgabalnieki. Pēdējie savēla milzīgu sniega bumbu, pacēla to uz rokām, sviedēji ielavījās aizsegā ienaidnieku mudžekli, atvēzējās un nometa bumbu tieši uz pretinieku galvām. Pašķīda vesels sniega lēvenis. Šis paņēmiens bija ļoti iespaidīgs: nometot vienu tādu milzeni, dabūja ciest vesels pretinieku pulks.

Nākošajai spožajai kaujai vajadzēja notikt starp sar- kanādainajiem un bālģīmjiem. To ierosināja Totss un vēl kāds zēns, kuru Totss, protams, bija pierunājis.

Dievs vien zina, kur Kentukijas Lauva bija izrāvis tik milzum daudz zilo un sarkano papīrīšu, bet to bija tik daudz, ka ikviens karotājs varēja piestiprināt sev pie krūtīm zilu vai sarkanu zīmīti, sarkanādainie dabūja sarkanās zīmītes, bālģīmji — zilās. Kā un kur papīrs iegūts, tas karotājus nepavisam neinteresēja, tagad tam vienkārši neatlika laika, bet Visaks, šis nodevējs, bija saburtojis uz savas papīra strēmelītes šādu uzrakstu: «Ģeografijas grāmata — Augusts Visaks». Ar to pietika, lai Visakam pamostos briesmīgas aizdomas. Viņš grasījās tūlīt doties uz klasi, lai šo «tumšo lietu» noskaidrotu, un aizietu arī, ja citi zēni neatturētu. Vēlāk dzirdēja vēl daudzus gaužamies, ka viņa tādai un tādai grāmatai nozudis apvāks.

Sarkanādainie nepaguva pat degunu izšņaukt, kad viņiem jau uzbruka Kentukijas zēni ar savu lielisko karavadoni priekšgalā.

Kauja sākās ielejā pie kalna nogāzes, kur auga daži koki un pāris upeņu krūmu; šāda apkārtne bija indiāņu cīņām vairāk piemērota nekā kailā kalna virsotne. Tika iecelti jauni karavadoņi; kentukiešus, protams, vadīja tas, kam pienākas, sarkanādainos — Tenisons. Tenisons tūlīt, tikko Totss sevi izvirzīja par kentukiešu vadoni, pārgāja pretinieku nometnē, un skolotājs viņu nekavējoties iecēla savā vietā par komandieri. Kopā ar Tenisonu sarkanādaino pusē pārgāja arī Arnis. No Laura komandas divi vīri turpretī pārgāja Totsa pusē, tā ka abās nometnēs bija vienāds cīnītāju skaits.

Cīņa izvērtas briesmīgi sīva. Bumbu lidoja tik daudz, ka reizēm iās gaisā atsitās viena pret otru un pakšķēdamas sašķīda. Abas puses cīnījās pašaizliedzīgi un drosmīgi. Tik daudz varonības, veiklības un spēka vēl nebija pieredzēts. Pašā karstākajā cīņas mutulī, dievs zina, kā tas gadījās, kentukiešu vadonis ieraudzīja, ka viņa vīru ir briesmīgi daudz, turpretī ienaidnieku tikai maza saujiņa. Bet pats dīvainākais bija tas, ka viņa paša ļaudis, ar zilo papīrīti pie krūtīm, sāka bez žēlastības slānīt kā pašu vadoni, tā viņa vīrus. Un kas vēl trakāk — šie «zilie» vīri saradās visur: priekšā, blakus, aiz muguras. Vārdu sakot, izcēlās tāds juceklis, ka neviens netika gudrs, kas īsti notiek. Satrūcies Kentukijas Lauva uz brīdi apstājās un uzsauca:

— Mierā, sātani! Ko tas nozīmē?! Mūs sāk apšaudīt savējie? Mierā, es saku!

Viņš ļoti labi zināja, ko tas nozīmēja, taču bija jau par vēlu. Zilie pārvērtās par sarkanajiem, un visu kentukiešu pulku cieši ielenca sarkanie. Sarkanādainie stāvēja ciešā lokā ap kentukiešiem, katram rokā draudoši

pacelta sniega pika, un visi skaļi smējās. Tenisons, sar- kanādaino lielais vadonis, bija pēc sava viltīgā padomdevēja — skolotāja ierosinājuma apmainījis nozīmes un ielencis kentukiešus.

—       Jā, bet šitā nedrīkst! — sauca Totss, pietvīkdams aiz kauna.

—        Kādēļ ne, — vaicāja Laurs, — karā neviena viltība nav aizliegta un jo sevišķi karā pret sarkanādainajiem.

Kauja bija beigusies. Bērni, skaļi trokšņodami, sagāja klasē. Laurs apstājās un noskatījās uz meiteņu pulciņu, kas bija sīvi cīnījušās savā starpā. Tad viņš ieraudzīja, ka Arnis pie skolas kāpnēm ar slotu tīra kājas. Laurs piegāja pie durvīm, lai ar viņu parunātos un apjautātos, kā viņam labi patikusi sniega kauja, bet tieši tajā acumirklī sāka zvanīt baznīca. Skolotājs apstājās un brītiņu klausījās, kā no baznīcas torņa plūda gausi, vienmērīgi bim-bam un it kā viļņodami izgaisa tālē. Tad viņš smaidīdams pievērsās Arnim un teica:

—   Vai dzirdi, Arni, kā Lible dimdina?

Arnis uzlūkoja skolotāju un bikli iejautājās:

—   Vai tik tas ir Lible, kas tur zvana?

—        Protams, ka Lible. Lible jau zvana kopš svētdienas; bet ko tu domāji?

Arnis pārsteigts apstājās un klausījās, it kā gribēdams pārliecināties, vai tiešām tornī stāv Lible.

Viņš attapās tikai tad, kad viņam klusu piebikstīja Tenisons un apjautājās, ko skolotājs teicis.

—   Teica, ka Lible atkal zvanot, — atbildēja Arnis.

—   Ak zvanot gan, ko? — Tenisons žigli noprasīja.

—       Jā . . . iezvana bēres . . . kāds ir miris, — piebilda Arnis.

Tenisonam bija vienalga, ko tur iezvana, galvenais, ka zvanīja Lible. Arnis to saprata ļoti labi un dusmojās- par drauga vienaldzību. Viņš vismaz varēja apjautāties, kam zvana.

20.

Ziemsvētku sestdiena bija klāt. Pēcpusdienā bērni sapulcējās skolā, lai atkārtotu iemācītās dziesmas. Mēģinājums izdevās lieliski. Ķesteris jutās pacilāts, starodams aiz labpatikas. Viņš grozījās bērnu pulciņā, un šī bija viena no tām retajām reizem, kad viņš jutās ar tiem apmierināts un nebārās. Arnim bija savāda sajūta, viņām šķita, ka jānotiek kaut kam sevišķam un ka tas varēja notikt tūlīt uz vietas. Viņš nejutās noskumis, bet gan priecīgi satraukts. Šī ziemsvētku sestdiena viņam šķita kā sapnis; kā miglā ap viņu kustējās pārējie bērni. Pat Tēle, stāvot meiteņu pulkā un dziedot, likās esam kaut kur ļoti tālu, aiz mākoņiem.

Tenisons bija apsējis ap kaklu melnu zīda lakatiņu, saeļļojis matus, uzģērbis jaunas drēbes un izskatījās gluži citāds nekā parasti. Kad viņš pasmaidīja, viņa acīs pavīdēja kāda gaiša cerība. Kīrs bija apvilcis jaunmodīgus svārkus, kas aizpogājami līdz pat zodam, ap kaklu mirdzēja koši balta apkaklīte. Totsam bija ne vien jauns uzvalks un zābaki, bet arī vēl «zelta pulkstenis ar zelta ķēdi», prove numurs piecdesmit seši, kā viņš pats visiem apgalvoja. To viņš saņēmis kā dāvanu, tēvs gan •pirms ziemsvētku vakara negribējis dot, bet viņš tikmēr uzplijies, kamēr vecais atmetis ar roku un noteicis: «Nu ņem tad arī, citādi jau man miera nebūs.» Šis tad arī tūlīt paņēmis.

Kad mēģinājums bija beidzies, Totss ar savu pulksteni sāka staigāt no viena pie otra, neatlaidīgi atkārtodams vienu un to pašu:

— Nopērc, Toming. Nopērc, Semer. Nopērc, Visak.

Tīrais zelts, re, spīd kā traks. Prove vis virsu, skaties, piecdesmit seši.

—   Cik tad tu prasi? — kāds iejautājās.

Un pulksteņa īpašnieks tūlīt lepni atteica:

—   Bez simtnieka tā lieta neies.

Visaks ilgi pētīja spožo metala mantiņu un galu galā atrada, ka tas esot kaķu zelts. Totss tik ļoti sadusmojās, ka aizmirsa svinīgo priekšsvētku pacilatību un sāka nikni lamāties.

—   Pats tu esi kaķu zelts, muldoņa. Labāk paskaties, kādas bikses tev kājās, tās jau ir pārtaisītas no ķestera vecajām ūzām. Re kur vēl caurums.

Viņš spīdzināja Visaku tik ilgi, kamēr tas piekusa, meklēdams biksēs caurumu, un sāka raudāt. Kad Visaks caurumu tomēr neatrada, viņš piegāja pie citiem, nometās tupus un lūdzās ar asarām acīs, lai paskatoties, vai tiešām viņa biksēs esot caurums. Bet Totss pa to laiku lepni pastaigājās biedru pulkā, un viņa seja mirdzēja tikpat spoži kā zelta pulkstenis ar ķēdi.

Pārējie skolēni arī bi'ja paņēmuši lidzi kādu svētku mantiņu: Tomingam stikla nūjiņa, kas laistījās kā varavīksne; Liblikam dažas konfektes ar blīkšķi, tikko tās sāk attīt, tūlīt atskan spalgs šāviens. Lēstam skārda vabole ar stiepļu kājiņām un atsperi aizmugurē: uzvelc — un vabole metas skriet, it kā viņai pats nelabais dzītos pakaļ; Tīdam saišķītis sudraba un zelta diegu, ar kuriem viņš solījās izpušķot eglīti un kuriem vajadzēja mirdzēt tā, it kā viss koks būtu pārklāts ar zeltu un sudrabu. Daudzi, protams, savas mantas nevienam nerādīja un par tām pat nerunāja, taču pēc ikviena skolēna sejas varēja skaidri pateikt, ka tam pieder kaut kas, par ko tas paslepus priecājas.

Arnis piegāja pie Tenisona, kad tas patlaban izvilka no mēteļa kabatas baltmaizes ņuku ar gaļas šķēli, apsēdās uz sola un sāka ēst.

—   Nu, kā tu izpušķosi savu eglīti? — Arnis apjautājās.

—   Ko es pušķošu . . . Nemaz nepušķošu, mums eglītes nebūs, — atbildēja Tenisons un sāka kāri ēst.

—   Vai tiešām?

—       Ko tur pūlēties. Izdeg milzums sveču — un vairāk nekā. Labāk sanes istabā salmus, tad ir labi mest kūleņus un kauties ar salmu vīšķiem.

—   Nu ko tu neteiksi, — Arnis prātoja, — viņam tāda eglītes dedzināšana nenozīme neko .. . Bet vai tie vispār ir kādi ziemsvētki bez eglītes?

Viņš brītiņu padomāja un uzaicināja Tenisonu pirmajos ziemsvētkos pie sevis uz eglīti; atnākšot arī Tēle un . . . Nūja, lai tikai nākot vien, gan jau tad …

Tenisons sāka ēst lēnāk, brīdi padomāja, tad noteica:

—   Var jau aiziet.

—   Atnāc, atnāc! — Arnis atkārtoja.

Kad troksnis klasē kļuva pārāk skaļš, durvīs parādījās skolotājs Laurs un teica:

—   Zēni, zēni, neiegāziet griestus!

Tuvākie skolēni viņu sveicināja, un Totss, kurš arī atradās turpat pie durvīm, pašķīra svārkus labi plati, lai viņa zeltnieks nepaliktu skolotājam nepamanīts.

Laurs, protams, redzēja visu šo spožumu, taču neteica ne vārda. Viņš ienāca klasē un apjautājās skolēniem, kā viņi jūtas lielajos svētkos.

—   Labi, labi, — bērni atbildēja korī.

—   Tad jau viss kārtībā, — noteica savukārt Laurs un mierīgi uzlukoja skolēnu priecīgās sejas: klasē bija visi, netrūka neviena.

—   Vai ar dziesmām viss kārtībā? Biju savā istabā un klausījos — skanēja skaisti. Bet skaļāk par visiem,— viņš pievērsās Totsam, — tomēr skan tavs bass. Gluži kā no mucas dziļumiem. Tu nevelc vairs tālāk, kad citi ap- klust, mēģini pabeigt dziesmu kopā ar pārējiem: nav glīti, kad viena balss stipri atdalās no citām un skan vēl arī tad, kad citi jau sen apklusuši. Kā tev liekas, Tots?

Totss nodomaja, ka skolotājs runā par pulksteni; viņš satvēra ķēdi un to klusu pažvadzināja. Kad viņš beidzot atskārta, ka šeit nerunā par pulksteni, bet par viņa skaisto basu, Totss pielika pirkstus sev pie rīkles un to drusku paspieda, it kā vēlēdamies atbildēt skolotājam: jā, tā jau nav nekāda nieka rīkle.

Laurs lēni virzījās uz loga pusi, kur viņš bija ieraudzījis Tali un Tenisonu. Zēni bija ielenkuši skolotāju, un tie gāja sarunādamies tam līdzi. Ja Laurs gribēja piekļūt pie loga, tad viņam nācās pamazām atbrīvot sev ceļu.

Bērni atbildēja uz jautājumu, kā pavadījuši svētku brīvlaiku: viens palīdzējis vest sienu, cits kurināt krāsni, vēl cits slidinājies no kalna ar ragaviņām un tā joprojām. Tikai pāris skolēnu ieminējās, ka viņi, starp citu, esot arī mācījušies.

—        Nūja, protams… — Laurs noteica, — brīvlaiks gan ir iekārtots tādēļ, lai atpūstos no mācībām, tāpēc es jums arī nekā neuzdevu, un tomēr dažreiz viens otrs, nu tā, apmēram ceturtdaļstundu vai pusstundu dienā varētu ielūkoties arī grāmatās, citādi aizmirstas, ko esat iemācījušies. Iegaumējiet, agrāk iemācītais arvien ir jāatkārto.

Rudmatis Kīrs ar balto apkakli domāja, ka ar ceturtdaļstundu vai pusstundu nepieliekot, jāmācoties viena vai divas stundas dienā.

Skolotājs atbildēja, ka tie, kas vēlas, var mācīties visu dienu, to neviens neaizliedzot, viņš tikai gribējis aizrādīt, ka diezgan daudz var paveikt arī īsā laikā.

—   Nu bet jūs, Tali un Tenison, kā jums klājas?

—   Labi, — atbildēja Tenisons.

—   Un tev, Tali?

—   Arī labi.

—   Vai tik tā ir?

—   Ir gan.

—       Tad jau nevienam neklājas slikti. Kā tu pavadīji savu brīvlaiku?

—   Lasīju.

—   Ko tu lasīji?

—   Pasakas par velniem, — Arnis atzinās un nosarka.

Zēnu pulciņā atskanēja klusi smiekli. Tad kļuva dzirdama Totsa balss. Viņš teica:

—       Ek, pasakas par velniem nekam neder, tie .. . Tu, Tali, izlasi labāk grāmatu par . . .

—       Sarkanādainajiem, sarkanādainajiem! — bērni zobojās.

—       Mierā, mierā, zēni! —tos apsauca skolotājs. — Kas tur ko smieties. Iesim, Tali, es tev došu izlasīt ko labāku nekā pasakas par velniem. Kas grib lasīt grāmatas?

Skolotājs gāja uz savu istabu, tam sekoja bars zēnu, kas vēlējās saņemt grāmatas. Skolotājs bija sprukās. Grāmatu viņam netrūka, taču gandrīz visas bija svešā valodā un bērniem grūti saprotamas. Viņš darīja, ko varēja: vecākie dabūja grāmatas krievu valodā, jaunākie — igauņu. Lai būtu kā būdams, tomēr katrs kaut ko dabūja, un visi jutās apmierināti.

Tad atnāca ķesteris un aizdzina bērnus uz baznīcu, kur viņš tos sakārtoja korim, nostādīja visus pēc balsīm netālu no ērģelēm. Tā, viņš teica, esot jāstāv līdz dziesmas sākumam.

Bija vēl agrs un baznīca pustukša. Sāka aizdedzināt sveces. Egle pie altāra vēl stāvēja tumsā. Arnis nespēja pārvarēt kārdinājumu: viņš nemanot izslīdēja no kora un uzkāpa tornī, kur Lible no lūkas, kā vēzis no alas, noskatījās lejā uz baznīcēniem.

—   Veiksmi darbā!

—   Paldies, veiksmes nekad nav pa'r daudz! — Lible atbildēja ar savādu nopietnību un pagriezās pret nācēju.

—   Nu, vai drīz sāksi zvanīt?

—   Drīz, drīz. Bet kā tu nokļuvi še augšā? Vai ķesteris nepamanīja?

—   Nē, laikam nepamanīja vis. Domāju, ka tev šeit augšā vienam garlaicīgi … Nācu palūkoties, kā labi klājas.

—   Tā! Ko nu par garlaicību. Nozvanīšu un kāpšu lejā mīt ērģeles. Nu, kā sviežas pa skolu? Kāda tev liecība? E, kas tad tev — tu jau esi pats pirmais klasē. Vai nav tiesa?

—   Jā, liecība bija laba. Bet kā ar tevi? Esi ticis atkal pie zvanīšanas?

—   Kā redzi. Nebija nekāda glābiņā. Prāvesta lielskungs nedeva un nedeva miera, tika sūtīts viens ziņnesis pēc otra. Sākumā gan domāju, sak, tik viegli vis atpakaļ neiešu, lai prāvesta lielskungs atsūta prošēniju, bet nu, vēlāk atmetu ar roku: sāc nu ar viņiem muižu dalīt.

—   Tas gan, — Arnis nopietni piebilda. — Bet kā tas iznāk: citi ļaudis baznīcā … dzied, klausās, kā mēs dziedam… un tev jāstrādā. Vispirms pie zvanīšanas un tad atkal pie ērģelēm . ..

—        Jā, tā tas ir, — Lible smaidīdams atteica. — Tā tas ir: kad citiem vislielākie svētki, man vissīvākais darbs. Bet ko tu padarīsi, katram savs darbs un savi svētki. Vai tev nav auksti — te lūkās velk caurvējš.

—   Nav vis.

—        Tad ir labi. Dažreiz, pie apbedīšanas, vai kā, vienā pusē lūku var aizvērt, tad neko daudz nejūt, bet šodien par godu ziemsvētkiem atvēru visas četras lūkas.

Pēc brītiņa Arnis iejautājās:

—        Bet saki, Lible, ko viņdien apbedīja? Apmēram pirms nedējas . .. mēs patlaban ēdām pusdienas, kad tu sāki zvanīt. Kas tas bija?

—       Ak tas? Tas bija kāds bērns… No Rudinas pagasta vai no citurienes, kas viņu zina. Nu un tad?

—        Nē, nekas. Es tikai tāpat apjautājos. Domāju, ka nomirusi kāda bērnu māte, kas atstājusi bērnus.

—   Nē, tas bija viens bērns.

—       Vai tas nav savādi, Lible, ka mirst visi, gan veci, gan jauni. Dažreiz pilnīgi negaidot, skat, nāve jau klāt. Saki — kā tas īsti ir?

Lible palūkojās uz leju, pakasīja pakausi un atbalstījās pret lūku.

—        Jā, tā tas ir gan; un tā tas arī būs un paliks. Mēs neviens nevaram justies drošs, ka jau rīt neatstiepjam pekas. Bet ko tur gudrot par rītdienu — tūlīt uz vietas, dažos acumirkļos tu vari izkūpēt, kā nebijis. Rau, cits vīrs vesels kā vērsis, bet ņem un no . .. nekas nelīdz ,.. Cits atkal čīkst un grab kā vēžu kulīte, bet dzīvo.

—   Kāpēc tā?

—       Tāpēc, ka tam otram nav bijusi mirstamā vaina. Bet tam, kurš šķiet vesels, ej nu sazini, kas šim tur iekšā perinās. Izskatās gan vesels un tomēr nav vesels.

—   Bet dievs taču var …

—   Ko var?

—        Dievs taču var tos izdziedināt un neļaut nomirt, nu, tādus, kam paliek bērni, vai kā …

—        Oho, bet dzīvot vajag visiem; redzi, prasi, kam gribi, visi teiks vienu un to pašu, sak, es nu gan vēl nedrīkstu mirt, sak, man šis un tas vel palika nepadarīts, man atkal paliek tādi un tādi tuvinieki, kas gan rūpēsies par viņiem? Bet, kad pienāk miršanas vaina, tad neko darīt . .. aiziet — un cauri.

—       Tad jau iznāk, ka dievs visam ļauj notikt, kā pagadās … ka viņš nemaz šajā lietā …

—        Velns viņu sazin, liekas, ka tā tiešām ir . .. Ej un saķer taisnību. Bet tev vienmēr tādas gudrības galvā kā dažkārt prātniekam. Ko es no tādām būšanām saprotu. Vienreiz saņēmos un sāku iztaujāt pašu prāvestu — kam ticēt un kam ne …

—   Nu un ko viņš teica?

—        Teica: «Tu, Lible, esi viens negants cilvēks, tu kārdini dievu.» Es šim noprasu, sak, kā tad es viņu kārdinu, bet šis: «Tev allaž prātā grēcīgas runas …» Un tā tas palika, tālāk es vairs nerunāju nekā.

Arnis nogrima domās. Metās krēsla. Libli pēc sejas vairs nevarēja pazīt, kaut gan starp viņu un Arni nebija vairāk par trim četriem soļiem. No apakšas plūda tumša murdoņa, brīžiem atskanēja kāda skaļāka balss. Tālāk kļuva dzirdamas zvārgulīšu skaņas, zirgu sprauslāšana un zviegšana. Kad Arnis paskatījās pa atvērto lūku, viņam šķita, ka tas atrodas uz mākoņa un milzīgā ātrumā lido uz priekšu, bet apakšā tumši bangoja un krāca jūra.

Lible pašlaik grasījās aizdedzināt papirosu, kad Arnis pēkšņi pagriezās un iejautājās:

—   Kāpēc tu dzer, Lible?

—        Kā? Ko tu teici? — tas savukārt atjautāja, turēdams sērkociņu kārbiņu vienā un sērkociņu otrā rokā.

—        Kāpēc tu dzer? Degvīns taču ir briesmīgi sīvs, vai tas tev tiešām garšo?

—   Ak degvīns? Kur nu šis garšo, bet nu …

—   Kāpēc tu dzer?

—       Nu tāpat, aiz ieraduma, nevaru vairs atmest, reizēm ir tā, ka jādzer.

—   Saki — vai tas ir sīvs vai salds?

-— Kur nu salds .. . Mana mute tāpat izjūt šā sīvumu kā visi, kas dzer, bet, ja es zinātu, ka nenoreibšu, neņemtu mutē ne pilītes.

—   Vai tu tāpēc dzer, lai noreibtu?

—        Kā lai tev pasaka: ne jau nu gluži tāpēc, bet tā … jādzer — un viss … iekšas prasa. Kad esmu iemetis, tūlīt kļūst labāk.

—   Vai tu nevarētu nedzert?

—        Nezinu, neesmu mēģinājis, bet kāpēc gan nevarētu, ja labi gribētu.

—   Tad nedzer vairs.

—   Kāpēc?

—   Nu, tas … tas nav labi…

—        Skaidrs, ka labi nav, redzi, dažreiz dzērumā izdari tādas muļķības, ka nākamā dienā, ja labi padomā, mati ceļas stāvus. Tā gan, slavējami tas nav, bet nu …

—   Atmet dzeršanu!

—        Nūja, tev viegli pateikt: atmet. Paklau, tu esi viens savāds puika, vienmēr tu lauzi galvu un kaut ko gudro … Tev par sarunu biedru derētu gudrs un skolots vīrs, tad tu varētu viņu par visu ko iztaujāt. Tas zinātu, ko tev atbildēt un paskaidrot. Bet ko es tagad .. . Un, ja mēs vēl ilgi pļāpāsim, tad paliksim abi tik dulli, ka nogāzīsimies zemē. Jā, jā . .. vai uz leju vēl nekāpsi?

—   Tūlīt jau kāpšu. Vai tu sāksi zvanīt?

—   Ir laiks.

Lible satvēra zvana virvi, aizmeta izdzisušo papirosa galu, nospļāvās un sakārtojās darbam.

—       Pagaidi, es zvanīšu, — sacīja Arnis un satvēra virvi.

—   Tev nepietiks spēka.

—   Spēka man diezgan.

Spēka pietika, bet pietrūka mācēšanas. Pirmais piesitiens neizdevās. Pēc brīža no torņa tīrās un skaidrās dunoņas vietā sāka plūst saraustīta šķindoņa. Lible skali iesmējās, bet ļaudis lejā prātoja:

—   Dzi, Lible tur augšā laikam grabina vecu katlu.

Cits atkal piebilda:

—        Kā tad, laikam atkal piemeties kā mārks. Pielūko, nolidos lejā pa galvu pa kaklu ar visu zvanu.

Pulciņš jaunekļu, kas baznīcas priekšā sarunājās un smēķēja, tagad atvērtām mutēm paraudzījās uz augšu, it kā šie gaidītu, kad Lible kopā ar zvanu nolidos lejā. Bet puiši drīz vien nomierinājās, jo tornī sāka skanēt ritmiski bim-bami, aicinot ļaudis uz lūgšanām par godu pestītāja dzimšanas dienai. Arnis bija paguvis ievingrināt roku un rīkojās ar zvanu tā, it kā viņš visu mūžu būtu kalpojis par zvaniķi.

21.

Lejā baznīcā viss spulgoja un mirguļoja. Visas sveces bija aizdedzinātas, izgreznotā egle altāra priekšā vēstīja baznīcēniem par svētsvinīgo stundu, kāpēc visi bija sapulcējušies pie altāra. »

Mācītājmuižas kučieris, kurš bija arī sveču aizdedzi- nātājs, vēl šo to kārtoja, nostādīja taisnāk kādu sašķiebušos sveci vai aizlūzušās vietā ielika jaunu.

Arī viņš šodien pildīja baznīcas dienestu, jo Lible svētku piektdienā bija teicis mācītājam, ka viņam nepavisam nepiemitot īpašība būt vienā un tai pašā laikā vairākās vietās. Mācītājs beidzot bija tam piekritis un norīkojis kučieri viņam par palīgu.

Arnis iespraucās savā vietā starp skolēniem.

—   Kur tu paliki? — jautāja Tenisons, kurš bija pamanījis Arņa nozušanu.

—   Biju tornī, — Arnis atbildēja.

—   Ko tu gan visu neizdomā, — Tenisons cieši uzlūkoja Arni.

Kad dievkalpojums beidzās, Arnis kopā ar citiem izgāja no baznīcas un nostājās baznīcas priekšā uz laukumiņa. Viņam garām aizsteidzās skolēni. Tie devās pēc s^vām mantām, drēbēm un grāmatām, kuras tiem bija aizdevis skolotājs. Bērni vēlējās jo drīzāk satikt savus tuviniekus, kas tos bija solījušies gaidīt pagalma galā pie zirgiem. Patlaban viņam pagāja garām divi zēni, kas, liekas, bija sastrīdējušies, un Arnis dzirdēja šādu sarunu:

—   Tu esi īstā aitasgalva. Tu visu laiku kāpi man uz kājas, — pirmais sūrojās.

—   Ķēms, tad būtu parāvis kāju nost, — otrs atbildēja.

—        Kā tad es to varēju izdarīt, ja citi no muguras stūmās virsū kā nelabie.

—       Ak, nesāc nu činkstēt. Tu rej kā suns bez apstājas. Labāk atvelc elpu!

—        Ķēms! Manu jauno pulksteni salieca kliņģerī… cūkas tādi.

Arnis tos pazina pēc balss: Tenisons un Totss. Kā gan viņi šajā brīdī varēja uzvesties tik neglīti, sevišķi Totss, Arnis to nevarēja saprast. Viņš pastāvēja vēl brītiņu un noskatījās, kā ļaužu drūzma plūda ārā no baznīcas. Cik daudz tur ietilpa cilvēku, tīrais brīnums!

Tad kāds saudzīgi satvēra viņa roku un iejautājās:

—   Arni, tu?

Arnis pagriezās, viņam blakus stāvēja skolotājs.

—        Nāc! — viņš aicināja Arni sev līdzi. — Man ar tevi jārunā. — Skolotājs caur priekšnamu ieveda Arni savā istabā.

Laurs piegāja pie galda, paņēma kādu papīrā ietītu priekšmetu un rādīja Arnim.

—       Skaties, — viņš sacīja, — es tev dāvināšu vijoli; iemācies spēlēt, un tu redzēsi, kā izgaisīs visas bēdas, tikko tu paņemsi vijoli rokās. Pēc svētkiem nākdams uz skolu, atnes līdzi, es tevi pamācīšu.

Arnis bija tik pārsteigts, ka neuzdrošinājās pieņemt dāvanu, ko skolotājs viņam bija pasniedzis. Viņš nekustīgi stāvēja istabas vidū un asaru pilnām acīm raudzījās skolotājā.

—   Ņem vien, tagad tā pieder tev,— Laurs mudināja.

Tikai tagad Arnis satvēra vijoli. Viņš aizmirsa pateikt

paldies, bet zēna skatienā skolotājs ieraudzīja visdziļākās pateicības jūtas, un ar to viņam pietika.

—        Tā, — Laurs piebilda, — nu tev ir vijole, saņemies un iemācies to spēlēt: gribas tev netrūks, to es zinu … un tad jau tā lieta ies. Vai mājnieki tevi gaida?

Arnis atbildēja, ka tēvs, māte un Mārtiņš gaidot baznīcas priekšā pie zirgiem.

—   Tad ej … un priecīgus ziemsvētkus!

Arnis gāja. Viņš neturēja savu nesamo rokās, kā parasti, par to viņam neatlika laika padomāt. Un, otrkārt, viņš nepamanīja, ka vijoles kastei ir vara rokturis, ko skolotājs ar gudru ziņu nebija iesaiņojis. Arnis nesa vijoli klēpī, kā mātes nes bērnus.

—        E, ko tu tur nes? — jautāja kalps, kas pirmais bija pamanījis nācēju.

—   Vijoli, vijoli! — Arnis gavilēja.

—        Kur tu to ņēmi? — brīnījās arī māte, pienākdama tuvāk un bijīgi uzlūkodama nesamo dēla rokās.

—   Nu pasaki taču, kur tu ņēmi!?

—   Skolotājs uzdāvināja.

Arnis šo dārgo mantu vairs neizlaida no rokām.

—        Padod, vai ir smaga, — tēvs interesējās un sniedzās pēc vijoles. Arņa sejā pavīdēja liela neuzticība, pirms viņš atdeva vijoli tēvam. Visi brīnījās. Beidzot māte noprasīja:

—   Bet vai tu pateici paldies, Arni?

Viss beidzās ar to, ka pēc brītiņa kāds puisēns joza, ko kājas nes, uz skolu pateikties par dāvanu. Arnis to atcerējās tikai tad, kad par to ieminējās māte. Viņš taču nebija pateicis pat paldies. Viņš bija aizmirsis arī grāmatu, ko skolotājs bija iedevis lasīšanai.

—       Tu mazais jokdari, —- smējās skolotājs, kad Arnis pietvīcis un aizelsies bija atskrējis atpakaļ.

—        Tad tādēļ tu atgriezies! Tu jau man pateicies un pats to nemaz nepamanīji. Ej vien mierīgi mājās. Tūlīt pēc svētkiem sāksim vingrināties.

Kad Arnis bija paņēmis grāmatu un vēlreiz piekodinājis Tenisonam, kurš patlaban posās ceļā, lai tas rītvakar viņu apciemojot, viņš atgriezās pie savējiem.

Brauciens uz mājām bija neizsakāmi jauks. Garā virknē brauca baznīcēni, skanēja zvārguļi, sasaucās priecīgas balsis. Laiks bija apmācies un silts. Liegās sniegpārslas lidinājās uz zemi un kā plīvuris apklāja baznīcēnu drānas. Līn tuvu un tālu mirdzēja spoži apgaismoti logi … Bija taču ziemsvētku vakars.

22.

Mājās, pie eglītes, Arnis saņēma vēl citas dāvanas, kas viņam protams, darīja prieku, taču nevarēja noliegt — par vijoli zēns  priecājās visvairāk. Tēva dāvinātā ziemas cepure, piemēram, viņam sagādāja lielu prieku, mātes adītais kamzolis un zīda kaklauts tāpat, bet, tikko Arnis paņēma rokās vijoli, viņa acis iemirdzējās un viss pārējais, šķiet, aizmirsās. Un ne tikai Arnis, visi, sākot ar tēvu un māti, uzlūkoja vijoli ar lielu ziņkāri. Kalpone Marija nenocietās, neiesaukusies:

—   Vai manu dieniņ, nu tik būs lustes, nu mums būs štrumente, pēc kā dancot!

Kad Arnis bija visiem parādījis lielisko instrumentu un tas bija apbrīnots, viņš vēlu vakarā, kad visi bija aizmiguši, sāka to uzmanīgāk aplūkot arī pats. Tā kā citu lietpratēju tuvumā nebija, viņš aicināja pie sevis kalpu Mārtiņu. Durvis tika aizvērtas, lai netraucētu gulētājus, un tad sākās pētīšana, pārrunas un vijoles izmēģināšana.

Mārtiņš sacīja, šis esot kādreiz spēlējis, bet tas bijis jau sen jaunībā, un tagad nu pats vairs īsti nezinot, vai ko mācēšot.

—   Pamēģini, varbūt skan, — Arnis mudināja.

—   Var pamēģināt, — Mārtiņš atteica un noslaucīja rokas kabatas drāniņā. Arnis ar aizturētu elpu sekoja viņa kustībām un gaidīja, kas tagad notiks. Mārtiņš pielika vijoli pie zoda, satvēra lociņu un sāka spēlēt. Kļuva dzirdamas dīvainas skaņas — čīgā-čīgā-čir, čīgā-čīgā- čir!

Bet tas bija sākums, un katrs sākums ir grūts. Galu galā tomēr spēlētājs «izzāģēja» no vijoles kaut ko līdzīgu dziesmas meldijai.

—   Redzi, kas, — sacīja Mārtiņš, kjuvis nopietns,

—  nav noštimmēta.

—        Kā? Ko tu teici? — Arnis satrūkās. Viņam likās, Mārtiņš grib sacīt, ka vijolei kaut kā trūkst vai tā ir sabojājusies.

—       Nav noštimmēta, nav noštimmēta … — Mārtiņš atkārtoja, zīmīgi pamādams ar galvu, it kā tagad viņam būtu rokā tā vaina, kāpēc spēle lāgā neskanēja.

—   Kas tagad notiks? — Arnis jautāja.

—       Pag, es palūkošu, — puisis atteica. Viņš sāka piegriezt kādu skrūvīti un savilka seju tik briesmīgā grimasē, it kā ciestu lielas mokas.

Knakt! — atskanēja trausls troksnis. To dzirdēdami, abi Vīri tā satrūkās, ka Mārtiņš tūlīt pārtrauca «štimmēšanu».

Arnis bailīgi iejautājās:

—   Ai, ko tu izdarīji!

—   Es neko, tā skrūve… — Mārtiņš atbildēja.

—   Labāk neskrūvē, pamēģini tāpat.

—        Tiesa gan, lai paliek, pārtrūks vēl kāda stīga, esmu aizmirsis ar to rīkoties, ir tā kā drusku ērmoti. Bet uzštimmēta nudien nav.

—   Ko tas nozīmē — uzštimmēt?

—       Tas nozīmē, tas nozīmē, ka neskan tā, kā vajadzētu.

—   Tas nekas, ka neskan, bet tu pamēģini uzspēlēt.

Mārtiņš atkal ielika vijoli pazodē, pāris reižu pavicināja ar loku pa gaisu, it kā atgaiņādams neredzamus traucētājus, un sāka. Kļuva dzirdama melodija «Jeruzaleme, mosties». Tā skanēja tik žēlabaini un gaudu- līgi, ka nepavisam nesaderēja ar jauno, spožo instrumentu. Tāda skaņa varēja būt tikai vecai, nodeldētai grabažai. Sai vijolē vajadzēja slēpties skaistām un tīrām balsīm.

—   Var iztikt, — nosprieda Mārtiņš, beidzis spēlēt.

—   Bet vēl jāvingrinās; domā, paņem tik vijoli — un ies kā smērēts, nē, tā nekas prātīgs nesanāks. Velns, kur tas laiks, kad pēdējo reizi turēju rokās vijoli. Nu, bet tagad pamēģini tu.

Arnis uzmanīgi satvēra vijoli; viņa sejā neviļus parādījās smaids un rokas sāka viegli trīsēt. Mārtiņš pamācīja, kā turēt vijoli un kā uzlikt pirkstus uz stīgām.

Kad viss bija sagatavots, tas pavēlēja sākt.

Arnis pārvilka ar lociņu pār stīgām. Kļuva dzirdamas tās pašas žēlabainās skaņas kā pirmīt Mārtiņam, un Arnis nesaprata, kā vijole, kurai gan vajadzēja izdot vienīgi tīras un skaistas skaņas, varēja tik neglīti čīkstēt.

—   Neiet, — Arnis pasmaidīja un nolika vijoli.

—        Jā, sākumā neiet, — Mārtiņš piekrita. — Es savā laikā biju tādā pat ķezā, bet vēlāk iemācījos. Iedod, es pamēģināšu vēlreiz.

Tagad Mārtiņš, kā viņš pats apgalvoja, spēlēja valsi. Viņš piecēlās un piesita ar kāju takti. Kur pietrūka meldijas, tur izlīdzējās ar takti, un tā tas turpinājās, kā mēdz sacīt, ar dievu uz pusēm, bet valsis tika nospēlēts līdz galam.

Viņi būtu mēģinājuši vēl ilgi, te pēkšņi atvērās dibenistabas durvis un kāda balss tumsā žēlojās:

—        Vai metīsiet mieru! Čīgā vienā čīgāšanā, ka nevar ne acu aizvērt. Rīt varēsiet spēlēt visu dienu. Tagad marš gultā — un miers!

Arnis ar Mārtiņu saskatījās, un Mārtiņš nolika vijoli uz galda.

Tad viņi atbalstījās ar elkoņiem katrs savā pusē uz galda un klusēdami vēroja instrumentu.

Arnis pārbrauca ar pirkstu pār spožo vijoli un ieminējās:

—   Cik gluda.

—        Kā gan šī nebūs gluda, — Mārtiņš lietpratēja balsī noteica, — tās jau vairākas reizes pulierē. Bet ne jau vienmēr tās pulierētās ir tās labākās, dažreiz gadās vecs prauls, bet paņem rokā, es saku, skan, ka prieks klausīties.

—   Bet ar šito arī var spēlēt, ja tikai prot.

—        Nē, var arī ar šito spēlēt: es tikai teicu, ka dažreiz veca štrumente skan tīri labi. Pag, rīt vēl pavingrināšos, gan tad tu redzēsi, kādi valši un polkas nāks laukā.

—   Bet valši un polkas tomēr nav skaistākie gabali.

—   O, ir gan, un arī marši, velns parāvis!

—   Es dzirdēju, kā skolotājs spēlēja savā istabā, reizēm skanēja pavisam klusu, tad atkal skaļāk … bija ļoti jauki klausīties. Arī es gribētu iemācīties tādus meldiņus. Skanēja mazliet sērīgi, bet ļoti ļoti jauki.

—    Nūja, tie gabali jau ir dažādi. Mans nelaiķis tēvocis — tas, atceros, kad biju tāds puišelis, — spēlēja vēl šito gabalu «Kā spranči gāja uz Maskavu». Vai zini, tas tik bija viens gabals, tur viss bija iekšā: kā krievu sievas raud, un spranči gavilē un sauc «urrā!». Tu velns un elle, tikko mēs, puikas, viņu ieraudzījām, tā tūlīt uz- plijāmies: spēlē un spēlē. Neko darīt, vecais paņēma vijoli un rāva vaļā. Tad nu mēs klausījāmies tā, ka ausis kustēja. Briesmīgi smuks gabals bija!

—   Vai tagad to neviens vairs nespēlē?

—   Nūja, kas tad nu vecos gabalus vairs spēlēs. Tagad, jaunajos laikos, neviens tos vairs neatceras. Un nedrīkstot vairs spēlēt «Kā spranči uz Maskavu gāja». Esot aizliegts. Neatceros, vai tas noticis uz tirgus laukuma vai kur citur: viens puisis sācis spēlēt, bet urad- ņiks klāt — un stop: nedrīkst!

—   Bet kā uradņiks zināja, ka tas ir tieši tas gabals?

—   Gan jau viņi zina.

—   Kā tu domā, Mārtiņ, tas būs taču ļoti jauki, kad es reiz iemācīšos spēlēt un arī to gabalu? Kā tu domā?

—   Ai jā, jauki jau tas būtu gan.

—   Varbūt atradīsies kāds, kas to prot?

—   Ej tu sazini. Var gadīties.

—   Bet vispirms iemācīšos to bēdīgo gabalu, ko toreiz spēlēja skolotājs. Arī tas bija skaists. Vai tu vēl atceries meldiņu «Kā spranči gāja uz Maskavu»?

—   Kur nu vairs . . . Viena otra vietiņa tā kā caur miglu . . . Pagaidi — kā nu tur bija?

Mārtiņš piemiedza acis, piesita ar pirkstu pāris reižu pie deniņiem un tad sāka klusu dūkt kāau melodiju. Brīžiem viņš apklusa un centās atcerēties. — Trararara- rī-rī, trararara-rī-rī, ti'ri-rararā .. . Pag, pag, kā tur bija tālāk? Ak jā: trīrara, trīrara, trīrara — trīrara — trih- trah-trā. Jā, jā, tā bija. Un tālāk atkal ātri: traritt, tra- ritt, traritt, traritt-ta-tat-tāā . . . Nē, nu šo to jau atceros, tomēr stipri jāpadomā. Šodien pietiks, rīt paprovēšu ar vijoli, kas zina, varbūt izdosies.

Kad abi muzikanti beidzot aizgāja gulēt, bija jau sen pāri pusnaktij. Sur un tur paretam mirgoja vientuļa uguns, visur bija jau gandrīz pilnīgi tumšs. Tāpat kā vakar, laiks bija silts un kluss; aiz loga lidoja sniegpārslas. Kaut kur tālumā rēja suns, skanēja apslāpētas balsis, tad atkal viss apklusa. No gala istabas varēja dzirdēt pulksteņa tikšķus un gulētāju vienmērīgo elpu.

Arnis saudzīgi ielika vijoli kastē un novietoja uz krēsla blakus gultai. Pirms aizmigšanas viņš vairākas reizes izbāza galvu no segas apakšas, lai pārliecinātos, vai vijole vēl ir savā vietā, vai nav atnākuši kādi gari un aiznesuši dārgo dāvanu. Beidzot miegs ietina Arni savā mīkstajā villainē. Visiem viņa sapņiem bija kāds sakars ar vijoli. Arnis stāvēja baznīcas tornī, viņam blakus Lible spēlēja vijoli. Lible izdarīja visādas jocīgas kustības — te lēkāja kā āzis, te nometās tupus un dauzīja ar papēžiem pret torņa grīdu, tā ka viss tornis drebēja, un arī zvans, kas karājās augšā piesiets pie diviem resniem šķērskokiem, sāka klusu skanēt. Tad Lible it kā pagaisa. Viņš sākumā stāvēja uz lūkas malas un turpināja spēlēt, bet te pēkšņi nozuda, it kā būtu nolēcis lejā. «Vai viņš ir prātā sajucis, ka nolēca zemē?» Arnis ar izbailēm nodomāja. «Droši vien sašķīda ar visu vijoli.» Bet izrādījās, ka tas nebija kaitējis nedz Liblem pašam, nedz vijolei, jo tajā pašā acumirklī atkal sāka skanēt, un tā bija melodija «Kā spranči gāja uz Maskavu». Un tiešām — kad Arnis palūkojās lejup, viņš redzēja, ka Lible arvien vēl lēkā baznīcas priekšā un uzsauc virtuves Līzei, kas tobrīd gāja garām: «Panāc šurp, vecā maita, es tev nospēlēšu bēru dziesmu! Tagad nevienu vairs neapzvana, kad nomirst, tagad visus izvada ar vijoli.» Līze atgaiņājās, ņaudēja kā kaķis, kad tam uzmin uz astes: «Ej projām, ej projām, tu jau neesi cilvēks, bet nelabais!» Lible nemaz neklausījās, ko viņa saka, un draudēja Līzei ar vijoli. «Nesit, sasitīsi vijoli!» Arnis sauca no augšas, bet bija jau par vēlu; atskanēja skaļš brīkšķis, un vijole palika uz Līzes galvas kā cepure ar nagu.

Tad viss saplūda vienā neskaidrā virpulī un izgaisa. Tā vietā Arnis pēkšņi atradās uz ezera. Te bija dīvaina, smaila laiva, kurā viņš brauca. Kad zēns to aplūkoja vērīgāk, tā nebija nekas cits kā viņa vijole. Tai bija pārvilktas rupjas stīgas, kuras izskatījās kā savītas virves,  un, kad tajās iegūla spēcīgs vējš, tās klusi, žēlabaini ieskanējās. Viļņi cēlās un noplaka, baltas putas apšļāca viņa seju, samērcēja kājas un drēbes. Arnis nesaprata, cik ilgi viņš jau tā šūpojās uz viļņiem augšā lejā, bet, kad viņš beidzot sāka atkal aptvert, tas bija nokļuvis krastā. Laiva izskatījās kā jau laiva, no vijoles vairs nebija ne vēsts. Tās vietā kaut kur no tālienes viņa ausīs sāka skanēt 'mūzika. Sākumā klusu, tad skaļāk un skaļāk, un vēlāk likās, it kā tas notiktu baznīcā un ķesteris spēlētu ērģeles. Tad spēlei pievienojās daudzu cilvēku balsis, tās izauga aizvien varenāk kā viļņi ezerā, bet no altāra, no turienes, kur stāvēja egle, atmirdzēja savāda zaļgana gaisma.

«Kāpēc viņi nedzied to skumjo melodiju, ko dažreiz savā istabā spēlē skolotājs?» domāja Arnis. Sajā mirklī kāds aizsmakušā balsī sāka ķērkt: «Trairit-traīrit-trai- rit.» Viņš pagriezās un ieraudzīja sev aiz muguras Mārtiņu ar vijoli rokā. Viņš rādīja uz ķesteri un teica: «Blēņas, tas vēl nav nekas, pagaidi, kad es rīt uzspēlēšu savu vijoli, tad būs pavisam kas cits,» — tad uzgrieza skrūves tik spēcīgi, ka tās noknakšķēja un stīgas pārtrūkstot savilkās čokurā kā mati uz uguns. «Mārtiņ, ko tu dari!» Arnis miegā iekliedzās un pamodās. Viņš bija neizsakāmi laimīgs, ka viss bijis tikai sapnis un ka vijole ir vesela tepat uz krēsla blakus gultai.

Arnis ieklausījās, visapkārt valdīja klusums. Uz jumta kāds it kā iegrabinājās, bet tūdaļ aprima. Laikam kaķis ielīda klētī, Arnis nodomāja aizmigdams. Tad viņš vēl dzirdēja, kā nosita pulkstenis, kā tēvs ieklepojās, kā rijā iedziedājās gailis un sāka vistas kladzināt. Egle liegi smaržoja. Tā bija apdegušu skuju smarža, un istabā it kā plīvoja viegls, tikko manāms dūmu mākonītis.

Sī dūmu un skuju smarža nebija nepatīkama, Arnis to ieelpoja ar lielu baudu, un viņam likās, ka ziemsvētkos istabā jābūt tieši šādai smaržai, īstai ziemsvētku smaržai. Ik gadus, kad dedzināja eglīti, tā piepildīja telpu, palīdzēdama iejusties svētku noskaņā. Sveces izdegdamas aizdedzināja skujas, kuras tad sprakšķēdamas un kūpēdamas uzliesmoja un izplatīja tīkamo smaržu.

Pēc tam viņš dzirdēja, kā tēvs piecēlās no gultas, uzrāva sērkociņu un paskatījās pulkstenī, kā meklēja savas vecās tupeles, uzģērba svārkus vai kādu citu siltāku apģērba gabalu, aizdedzināja lākturi un gāja apraudzīt zirgus. Tūlīt arī priekšistabā kāds ieklepojās, gari izdvesa «ho-ho-ho-aijā!» un sāka rosīties. Tika aizdedzināta lampa.

Pēc tam Arnis mierīgi aizmiga un pamodās tikai ap brokastlaiku, kad ēdiens jau kūpēja galdā un Mare skaļā balsī stāstīja:

— Arā īsts ziemsvētku laiks; ļaudīm būs laba iešana uz baznīcu.

23.

Baznīcā Sāres saimnieks bija paguvis pateikt Liblem, lai tas pēc dievkalpojuma atnākot uz Sā- rēm. Lible atbildēja: — Tad jau būs jāaiziet.

Novakarē viņš tiešām bija klāt, atnesdams sev līdzi pudeli degvīna un savu jautro omu. Viņš pat lāgā nepaguva pārkāpt pār slieksni, kad jau sākās «lielie strīdi». Marei bija uznākušas vēdergraizes, viņa sēdēja galda galā, čokurā sarāvusies, braucīja vidukli, vaidēja un žēlojās:

— Tīrais posts, iekšā tā grauž, ka jābeidzas vai nost.

Lible, to izdzirdis, — tāds jau nu viņš bija ar asu mēli — iedzēla:

—   Kā tad, pierijusies bez sāta gaļas un desu; vēders nav muca, ka nesāpēs pēc tā pusvezuma labuma, ko tu esi iestampājusi. Tā tev arī vajag… ne vairāk, ne mazāk, tieši tā tev vajag!

-— Ūja, ūja, nešpetnais! — iesaucās Mare. — Vai tu skaitīji tos kumosus? Ko tu zini par manu ēšanu vai neēšanu. Vakar tika cilātas un tīrītas govju siles, būšu pārstiepusies, un tāpēc piemetušās vēdergraizes; tas nav no ēšanas.

—   Nudien, tīrie joki! — Lible zobojās, nelikdamies ne zinis par lielajiem svētkiem. — Kā tad tu gribēji? Vai pacelt sili ar tvaiku, vai? Sak, piespied tik pogu, un sile pati aizies tur, kur gribēsi. Nē, māsiņ, tur vajag pielikt arī rokas, pakustināt slinkos kaulus, citādi ar laiku tie paliks stīvi.

Tas Marei bija par daudz. Viņa aizsvilās:

—       Pats tu esi slinkāks par slinku. Brīnums gan, šim

esot darbs! Augām dienām blenž no torņa lejā kā saulesbrālis un šad tad uzgāž pa podu. Es esot slinka!

—        Tie ir meli. Ziemas vidū nav neviena saulesbrāļa, un kur es tur augšā dabūšu podu, ja tu to turi lejā uz pleciem galvas vietā.

—   Netarkšķi nu.

—        Ūja, rimstieties jel! Ecējas kā suns ar kaķi, — iejaucās saimnieks. Pamazām uzsāka valodas par citām lietām. Par Mares vēdergraizēm neviens vairs nelikās zinis. Mārtiņš izņēma degvīna pudeli un pacienāja saimi. Dzēra. Mārtiņš izkampa savu glāzi tukšu, pabraucīja vēderu un teica:

—       Vai traks, cik gards, ja tā reti dabū: ai, kā nu svilina!

Saimniece ar vecomāti pa abām izdzēra glāzīti, bet nabaga Marei bija vienai jāiztukšo vesela glāze.

—        Nemaz netielējies, — Lible rājās, kad Mare gribēja pusi atstāt, — pašai vēdergraizes vai sametušās zarnas, vai, ej tu sazini, kas par kaiti, bet šī nedzers. Nu, živai, lai būtu tukšs!

Mare izdzēra, noslaucīja muti un apgalvoja, ka tagad viņa esot pilnā. Vecāmāte ieminējās:

—       Jā, daudz dzert nav labi, šis jau ātri iesitas galvā; dažreiz tīri vai ģeld ieņemt kādu malciņu zāļu tiesai, bet tad atkal nav pie rokas. Kad vajag, tad nav.

—        Diezin vai sīvais vispār ir zāles, varbūt tās ir tikai tukšas iedomas, — saimniece piebilda.

—        Lai nu būtu kā būdams, tomēr bez sīvā arī var gluži labi iztikt; manis dēļ šīs dziras var arī nebūt. Taisnība gan, kādreiz var iedzert, es pats arī šad tad iemetu, ja iegadās, bet, ka es bez šā nevarētu iztikt, tā tas nav.

Tā sprieda saimnieks, atsēdās uz sola pie galda un sāka piebāzt pīpi.

—   Bet redzi, Mare gan nevar iztikt, — Lible smējās.

—        Melis! Pats nevari dzīvot bez brandvīna, vienmēr klīsti apkārt pilns kā mārks. Tev pašam derētu mazāk žūpot, par mani nebēdā.

—        Kuš, kuš, — Lible atteica, — kad es tevi apprecēšu, tad iesim abi uz krogu un izdzersim sausu. Redzēsi, tad arī vēdergraizes pāries.

—   Pļāpa! Domā, ka es pie tevis iešu.

—   Un kā vēl. Bet es jau tevi nemaz lāgā negribu . .. Ja tu tā krietni sapravītos un mēģinātu izdzīt slinkumu, tad var gadīties, ka tevi apprecu arī, bet tādu, kāda tu tagad esi … manis dēļ vari gaidīt kaut simt gadu, es tevi neņemšu.

—   Vecais muldoņa!

—   Ko viņi var ecēties, — Mārtiņš brīnījās, — saliec tik abus kopā, un viņi tev strīdēsies nedēļu no vietas; jāpagādā tikai maizes tarba, citādi strīdoties paliks neēduši.

Kad Lible piedāvāja Arnim degvīnu, tas pasmaidīja un pakratīja galvu. Arī Lible pasmaidīja; viņš ļoti labi zināja, ko Arnis domāja.

—- Jā, jā, sāciet tik, sāciet atkal abi divi, kā toreiz rudenī, — saimniece kļuva nopietna, bet ne dusmīga, — tad nu dzenā šos atkal pa mežiem, ka vai galvu aplauz pret kokiem.

—   Tīrās briesmas, — viņai piekrita arī kalps, — izmeklējāmies pa malu malām, bet kā nav, tā nav. Nudien, gluži bail sametās. Nebūtu tas Muļķa Mārtiņš izmuldējies, tā arī neatrastu, kamēr paši otrā rītā izlīstu laukā. Arā melna tumsa, kā tu sameklēsi.

—   Ko nu vairs runāt par vecām lietām, — vecāmāte tiecās aizstāvēt savu luteklīti, — tas jau sen pagājis, un, kas pagājis, tas aizmirsts. To nevajag atgādināt!

—   Nē, protams … es jau tikai tāpat ierunājos, — Mārtiņš atteica.

Tad Lible svinīgi sacīja:

—   Par šito puiku neuztraucieties, tas ķezā nepaliks. Un dzērājs arī nekļūs, par to es lieku galvu ķīlā.

—   Tad dod šurp savu galvu, — Mare iedzēla.

—   Tev jau nu es viņu nedošu, — Lible ātri atcirta, pār plecu uzlūkodams runātāju. — Tev es viņu gan nedošu, tu jau pat sev matus nevīžo sasukāt, kāda tu izskaties! Galva kā pakulu ērkulis!

Tad mierīgi turpināja:

—   Tam puikam ir galvā vairāk, nekā jūs varat iedomāties. Kad tu ar viņu iesāc runāt, tad klausies un brīnies. Cik gudri viņš spriež par dzīvi, tā jau pat neprot viens otrs liels vīrs. Kur nu, neej par tuvu! Vai kāds liels vīrs ar mani tā runātu kā viņš vakar tornī? Lai nu būtu kā būdams, vai mēs runājam šo vai to, bet es viņam jau vakar turpat augšā teicu, ka tam puikam vajadzētu kādu gudrāku vīru, ar ko sarunāties un kas viņam mācētu atbildēt uz jautājumiem, kurus viņš, nu tā… uzstādīja man. Nē, no tā puikas dienās būs lielāks vīrs, nekā jums rādās. Un vai zini, Arni, — viņš pievērsās zēnam, — reiz saņemsimies un atmetīsim to dzeršanu pavisam, kā tu man vakar tur augšā teici, kas tur liels; vai nu es tāpēc nobeigšos; un, ja arī nobeigšos, nebūs liela nelaime.

—   Lai nu tu mirsi kā mirdams, bet tāpēc gan nemirsi, ka atmetīsi dzeršanu, — sacīja saimnieks.

—   Ak tad atmetīsi gan dzeršanu, Lible? — jautāja saimniece. Varēja manīt, ka viņa par šādu Libles nodomu priecājās. Viņa brītiņu domīgi noraudzījās uz Libli, un viņas skatiens sacīja: būtu ļoti prātīgi, ja tu tā darītu.

—   Lai nu paliek, šoreiz vēl nekā neapsolīšu, bet gan jau vēlāk redzēsim, — izvairīgi atteica Lible. Viņam nekad nepatika daudz runāt par sevi un viegli ko apzvērēt. Tā, kā viņš šodien izteicās pret dzeršanu, gadījās pirmo reizi. Viņš nebija tāds kā citi dzērāji, kas pēc katras žūpošanas nolādēja sīvo, taču drīz vien, pie pirmās izdevības, atkal apdzērās.

Ja viņu kāds kaunināja, Lible parasti atbildēja:

—   Dzeru — un viss; tā ir mana nauda, ko es nodzeru. Un dzeršu, kamēr nomiršu.

Arnis iznāca no gala istabas, uzlūkoja Libli un jautāja:

—   Lible, vai tu proti spēlēt vijoli?

—   Tu saki — vijoli? Mazliet protu. Nu un tad?

—   Man ir vijole.

—   Tiešām?

—   Jā, skolotājs uzdāvināja.

Arnis iznesa no gala istabas vijoli un saudzīgi to nolika Liblem priekšā. Visi, atskaitot vecomāti, sapulcējās ap galdu.

—   Nu tik būs joki, — noteica Lible. — Mare, beidz sūroties par vēdergraizēm, mēs iesim dancot! Nu, hopsā!

Viņš aizvilka Mari dancot, un meitenei klātos diezgan plāni, taču pagalmā sāka riet suņi, tuvojās soļi, un drīz vien kāds priekšnamā sāka taustīties pēc roktura. Tie bija Rajas ļaudis un vēl kāds zēns sārtu, apaļu seju. Tas bija Tenisons.

Arnis nodrebēja aiz prieka. Pēkšņi aizmirsās visas bēdas un viņam ap sirdi bija tā, it kā nekas slikts nekad nebūtu noticis; it kā laiks kopš rudens līdz pašiem ziemsvētkiem būtu pagājis vienos priekos un gavilēs …

Tā mēs atskatāmies uz pārdzīvotām bēdām un acumirklis prieka samierina mūs ar ciešanu pilno pagātni ,,.

OTRĀ DAĻA

..

1.

Kādā aukstā janvāra dienā drīz pēc ziemsvētkiem skolā ieradās vēl divi jauni audzēkņi. Varēja redzēt, ka tie bija no viena ciema, jo abus atveda reizē uz skolu un, kā noskaidrojās vē

lāk, viņiem pa abiem bija viens skapis grāmatām un citām mantām, kamēr citiem parasti bija katram savs. Viņi piebrauca pie skolas tikai trešās stundas sākumā un gaidīja priekšnamā starpbrīdi, lai varētu ienest mantas. Pēc nācēju apsnigušajām mugurām un salā piesar- kušajām sejām varēja nojaust, ka atbraucēji bija no tālienes. Sākumā visi trīs stāvēja klusēdami; abi zēni dauzīja kājas pret grīdu, lai sasildītos, kamēr vedējs, večuks ar paretu bārdu, līku degunu un iekritušām acīm, pakšķināja pīpi. Tad augumā garākais zēns ar linu baltiem matiem un zilām acīm teica: — Diezin ko viņi tur pašlaik mācās? — un smaidīdams uzlūkoja savu kaimiņu. — Ta droši vien jau ir otrā vai trešā stunda. Pirmā tā nevar būt, jo ir jau diezgan vēls. Cik tagad varētu būt pulkstenis?

— Tā ir krievu valodas stunda, — atbildēja otrs, mazākais. Tas bija sīks, novājējis puisēns šauru seju un melnām acīm. Runājot viņš jocīgi rauca degunu, it kā būtu ar visu neapmierināts.

—   Kā tu to zini? — brīnījās pirmais.

—   Es dzirdu, — mazais it kā pie sevis nomurmināja un atkal sarauca degunu, pēkšņi uzgrieza garākajam muguru un nostājās pie priekšnama sliekšņa.

—   Mēs varētu izcelt no ragavām gultas un skapi, tad vēlāk vairs nebūs jānopūlas, — viņš teica. — Nāc, tēv, ķersimies klāt.

Viņš piegaja pie ragavam un saka atraisīt virves.

Plecos šaurs, ceļos pārāk plats, pelēks, āpdilis kažoks, kas padarīja viņu līdzīgu krāsotāja otai, lieli sieviešu gumijas puszābaki un plati dūraiņi, kuru īkšķī ērti ietilptu visa zēna plauksta.

Tas viss liecināja, ka neviena no šīm mantām nav darināta viņa paša valkāšanai. Tūlīt varēja nomanīt, ka tas ir trūcīgu vecāku bērns.

—   Nu nāc taču, — viņš gandrīz nikni uzkliedza, kad večuks tūlīt nepiesteidzās palīgā.

Tēvs un dēls izcēla no ragavām divas gultas, skapi un maizes kules, kamēr otrs zēns ar gaišajiem matiem un zilajām acīm apmierinājās ar to, ka uzmanīgi izņēma no ragavām kādu drāniņā ietītu saini, iespieda to padusē un sāka vērot savu biedru rīcību.

Stunda beidzās, un zēni trokšņodami izskrēja pagalmā. Ieraudzījuši svešiniekus, viņi sapulcējās ap tiem un izbrīnījušies uzlūkoja gan abus zēnus, gan vedēju.

—   Vai jūs atbraucāt uz skolu? — daži iejautājās un gribēja tūlīt ķerties pie gultām un skapja, lai ienestu istabā.

—   Guļamistabā vietas nav daudz, bet tās divas gultas starp logiem kaut kā iebāzīsim, — kāds aizsmakušā balsī paskaidroja un sāka klepot tā, ka acis pieplūda asarām.

—   Vai jūs no tālienes? — taujāja kāds cits un atcerējās, ka viņam tajā pusē esot radi, kad uzzināja, ka jaunie atbraukuši no Teukres.

Šajā mirklī pie svešajiem piesteidzās arī Totss, kurš diezin kāpēc bija kaut kur aizkavējies. Ar lietpratēja skatienu novērtējis jaunpienākušo laicīgo mantību, Totss noprasīja, vai viņiem esot lidzi skapja atslēgas, vai tie nevēloties no viņa atpirkt spalvaskātu un slēpi, un apsolīja, ja viņi vienotos, piedevām vietu blakus savai gultai.

It sevišķi viena lieta nedeva viņam mieru, proti, saiņa saturs, kuru svešais zilacis saudzīgi turēja padusē.

Tam bija jābūt kādam neparastam priekšmetam, ko tik rūpīgi sargāja. Viņš piedūra roku noslēpumainajam sainim, tajā kaut kas liegi ieskanējās, un Totsa ziņkāre uzliesmoja kā uguns pakulās.

— Kas tas ir? — viņš jautāja un aiz satraukuma iebāza pirkstu mutē. Totss neparko nespēja sagaidīt, kad viņam atbildēs svešais zēns, kas, acīm redzot, bija diezgan gauss kā izdarībās, tā valodā.

—   Kokle, — atbildēja garais, labsirdīgi smaidīdams, un vēl rūpīgāk apskāva nesamo. — Vai tu proti spēlēt?

—   Kā ne, spēlēju gan, —- atteica Totss un iepleta kājas. — Šito štrumenti esmu spēlējis līdz apnikumam, man kādreiz bija veseli trīs, bet Palu puika nelikās mierā, kamēr pārdevu. Kokli es vairs nevēlos, tagad domāju sev nopirkt gramofonu! — Un, vienā acumirklī sadraudzējies ar svešo, piebilda:

—   Nāc, iesim iekšā. Kā tevi sauc?

—   Jānis Savādnieks, — skanēja atbilde.

—   Kāds jocīgs vārds!

—   Jā, tā nu tas ir, — atbildēja Savādnieks, un Totsa pavadībā smaidīdams iegāja klasē, it kā viņam nebūtu nekādas daļas par gultām, skapi un maizes kulēm. Viņu, liekas, interesēja tikai kokle, un viņš to neizlaida no rokām arī tad, kad citi elsdami un pūzdami ienesa viņa gultu un cisu maisu. Kaut gan vēl nebija izlemts, kur mantas novietot, abi zēni, tikko gultu pārcēla pār istabas slieksni, apsēdās uz tās un sāka atvīstīt kokli.

—   O, tā tik ir manta! — brīnījās Totss, kad kļuva redzama kokle. — Uzspēlē!

Jānis Savādnieks, liekas, jutās ļoti apmierināts, viņš pārvilka pāris reižu pār stīgām, ieklausījās, vai tās nav noskaņojušās, un spēlēja. Pēc brīža ap viņiem sapulcējās gandrīz visi zēni, tikai kāds retais piepalīdzēja otram jaunatnācējam un šķūtniekam atbrīvot vietu gultām. Totsa seja laistīt laistījās aiz prieka, it kā tas būtu arī viņa nopelns, ka Savādnieks tik jauki spēlēja. Viņa seja nepārprotami liecināja: skat, ko mēs varam. Pa to laiku, kamēr melnacainais zēns, degunu raukdams un muti šķobīdams, nolika vietā otru gultu un skapi, guļamistabā maigi skanēja kokle. Arnis ar Tenisonu stāvēja citiem aiz muguras un klausījās.

—   No kurienes viņš ir? — Arnis jautāja, piebikstīdams Tenisonam ar elkoni.

—   Nezinu… atbrauca uz skolu… Totss laikam viņu pazīst. .. abi sēž blakus.

Totss kļuva nemierīgs. Sī meldija jau sāka viņam apnikt. Viņa neatvairāmā vēlēšanās vienmēr bija pēc iespējas ātrāk izvilināt no drauga sirds dzīlēm visu visu, kas vien tur slēpās.

—   Redzi, — viņš teica koklētājam un uzlika plaukstu uz stīgām, tā pārtraukdams spēli. — Tu tagad uzspēlē . . .

Viņš nepaguva pabeigt teikumu, jo melnacainais zēns ātri pienāca pie viņu gultas un, ne vārda neteicis, vedējam piepalīdzot, sāka vilkt gultu uz kaktu.

Totss pārsteigts piecēlās un neizpratnē uzlūkoja darbīgo vīreli. Sākumā viņš bija noturējis šo mazuli par gluži parastu zēnu, tam vismaz nebija līdzi nekādu brīnumainu mantu, taču tagad, kad šis tik sparīgi te ņēmās, Totsam radās vēlēšanās parunāt dažus vārdus arī ar mazo. Viņš piegāja pie Savādnieka, kas, klusi smaidīdams, soļoja aiz savas gultas, satvēra viņu aiz svārku pogas un čukstēja:

—   Kā viņu sauc?

—   Juris Kuslaps, — Savādnieks atbildēja. — Viņš ir tāds jocīgs puika. Tēvs ir mūsu pirtnieks. Tas, kurš mūs atveda, ir viņa tēvs.

Savādnieks pievērsās daļēji Totsam, daļēji citiem zēniem un iesmējās, it kā viņam par Kuslapu vēl būtu daudz kas sakāms, bet lai nu paliek, gan jau vēlāk paši redzēs, kāds viņš īsti ir.

—   Juris Kuslaps, — pārējie klusu atkārtoja un palūkojās uz kaktu, kurā puisēns novietoja savu gultu. Patiešām, viņa seja bija pavisam dīvaina. Vispirms dūrās acīs jocīgā viebšanās, it kā viņš katru brīdi par kaut ko dusmotos vai ciestu skaudras sāpes.

Starpbrīdis bija pagājis, un skolotājs ienāca klasē. Tā kā zēni nebija savās vietās un meitenes nodevīgi raudzījās uz guļamistabas pusi, viņš tūlīt noprata, ka noticis kas neparasts" un, iesaukdamies: «Nu, zēni, zēni!» — iegāja guļamistabā.

Visu skatieni rādija uz jaunajiem skolniekiem, un ar to tika pateikts, ka viņiem ir it kā tiesības būt šeit un nevis klasē.

Kuslapa tēvs, ieraudzījis skolotāju, neveikli paklanījās un godbijīgi ieklepojās, ko vēlāk Totss, izdaba- dams Kīram, atdarināja vēl ilgi. Runāja, ka Totss, kam ar laiku šī ākstīšanās apnikusi, saņēmis no Ķīra par katru Kuslapa tēva paklanīšanos un ieklepošanos vienu vecu spalvu, kas pēc vajadzības rakstot gan rupjāk, gan smalkāk. Bet ej nu sazini, ļaunas meles samelš diezin ko. Pats jaunais Kuslaps uzrauca degunu, savieba seju un satrūkās, it kā pieķerts pie nedarba. Mierīgs kā pats dziesmu dievs Jānis Savādnieks ar kokli rokās nostājās skolotāja vaiga priekšā un smaidīja. Jānim bija vienalga, kas apkārt notiek, ja tikai viņš drīkstēja paturēt savu kokli.

—   A, tie jau ir Kuslaps un Savādnieks! Kur jūs tik ilgi bijāt? Kāpēc nesākāt ātrāk apmeklēt skolu? — jautāja skolotājs, vērodams savus jaunos skolniekus.

—   Man nebija kažoka, — ātri nobēra Kuslaps, it kā baidīdamies nokavēties ar atbildi.

Daži zēni iespurdzās, bet, uzlūkojot skolotāju, tūlīt aprāvās. Totss, sadabūjis savu pārkaltušo kabatas lakatiņu, sāka rūpīgi tīrīt degunu. Kīrs, kurš stāvēja citiem aiz muguras, uzmeta kūkumu, aizsedza muti ar roku, it kā viņam briesmīgi nāktu smiekli, kaut gan smiekli nemaz nenāca.

Arnis līdzjūtīgi smaidīja, un Tenisons šķita domās apsveram, cik aitādu vajadzētu tāda knīpas kažokam kā Kuslaps. Ja ņemtu vienu … pusotras … augstākais divas — un gatavs. Pāris aršīnu drēbes — un ko tur vairs …

—   Tiesa, ātrāk nevarējām, skolotāja kungs, — taisnojās arī vecais Kuslaps un atkal ieklepojās.

—   Nevarētu jau arī tagad, kur es ņemtu tik daudz naudas, ko samaksāt par skolu, bet nu, tā kā bijām jau iesākuši …

—   Gan būs labi, — skolotājs mierināja. — Abi ir centīgi puiši, cerēsim, ka viņi drīz vien panāks citus mācībās. Vai ne? — skolotājs no jauna pievērsās abiem skolēniem. Savādnieks smaidīdams paraustīja plecus, bet no loga puses atskanēja pēkšņa un ātra atbilde:

—   Jā.

Visi sagaja klasē, un sākās rēķināšanas stunda. Vecais Kuslaps vēl brīdi rosījās pa guļamistabu un tad uz pirkstgaliem izgāja caur klasi priekšnamā. Viņš apstājās blakus durvīm, ieklepojās un, tāpat kā iepriekš, neveikli paklanījās skolotājam.

Skolotājs pārbaudīja jauno skolnieku zināšanas. Savādnieks bija iepriekšējā gadā apmeklējis ministrijas skolu, bet no turienes dažādu iemeslu dēļ izstājies, visus priekšsvētkus nosēdējis mājās un nekā nedarījis, kā viņš pats izteicās skolotājam. To, ko viņam jautāja, viņš jau bija mācījies, bet tagad aizmirsis, tā ka Savādnieks noraudzījās uz skolas uzdevumiem kā uz paziņām, kas kaut kur redzēti, bet aizmirsti. Stāvēdams klases priekšā, viņš nepavisam nezaudēja savu cildeno mieru. Kuslaps, liekas, zināja daudz, bet neveiklā krievu valoda neļāva viņam šīs zināšanas izpaust, starp citu, viņš neprata atšķirt burtus «z» no «č» un «š» no «šč». Ka Kuslaps mācēja rēķināt, liecināja tas, cik ātri viņš pie tāfeles tika galā ar uzdevumu.

—   Tā lieta iet, — teica skolotājs, un Totss bija ārkārtīgi pārsteigts, ka tāds sīks, pelēks puišelis kā ūdens- vabole prata tik veikli rēķināt. Viņš cieši apņēmās ar šo puišeli vēl aprunāties. Bet klusībā pie sevis nodomāja:

«Ja jau viņš tik labi rēķina, lai rēķina vien. Tādam tik iedod pāris vecu spalvu, tad no viņa varēs visu norakstīt.»

Skolotājam doto solījumu veikt visus uzdevumus paša spēkiem viņš jau sen bija paguvis aizmirst. Viņa prātu tāpat kā senāk atkal nodarbināja indiāņi, Kentukijas vīri, loki un bultas, koka slidas ar asi garām saitēm un tā joprojām; katrā ziņā visas šīs mantas bija dīvainas un neparastas, tām nepiemita nekā ikdienišķa. It sevišķu apbrīnu modināja viņa daudzās koka slidas, kas, protams, bija izgatavotas ziemai. Viņš pārdeva tās katru dienu gan pa vienai, gan pāros, bet nākamajā dienā viņam atkal bija līdzi divas vai trīs jaunas. Klīda baumas, ka stīpas, ar ko bija apkaltas slidas, Totss taisot no izkaptīm: no jaunām un nevis no vecām, nodilušām. Kāds bija reiz dzirdējis, ka Totss iečukstējis Visakam ausī: «Izkaptis ir noliktas uz istabaugšas. No turienes arī paņēmu . . . Katru dienu pa vienai.»

Pēc tam viņš bija iebāzis pirkstu mutē, skumīgi pakratījis galvu un nopūzdamies piebildis: «Kad nu vecais vasarā gribēs iet uz pļavu un sāks meklēt izkaptis, tad nebūs vairs nevienas. Būs palikuši pāri pliki kāti, sien kaut vai vecu tupeli galā un pļauj.»

2.

Kādā rītā -— laiks bija mākoņains un silts, — kad Arnis atradās tikko ceturtdaļversti no lielceļa, viņš redzēja, ka Tēle steidzīgi aizsoļoja garām krustcelēm, pat ne reizes nepaskatījusies uz Sāres pusi. Nevarēja būt, ka Tēle nav viņu pamanījusi. Nav šaubu, ka viņa tīšām pagāja garām, jo, liekas, Tēle negribēja gaidīt Arni. Viņš pārsteigts apstājās un domāja, ka Tēle joko, bet, kad viņa devās arvien tālāk, Arnis saprata, ka vfņš nav kļūdījies. Arnis nolēma parunāties ar Tēli. Iedams tālāk, viņš sīki pārdomāja visu, bet neatrada Tēles rīcībai nekāda attaisnojuma. Un tas viņu skumdināja.

Iegadījās tāda savāda diena, kad Arnim nevienā starpbrīdī neradās iespēja parunāties ar Tēli. Te viņa smējās, te skraidīja citu meiteņu barā, te atkal meitenes kaut kur nozuda, bet trešā vai ceturtā starpbrīža laikā vispār nebija iespējams ko uzsākt, jo kāds dīvains notikums piesaistīja kā zēnu, tā meiteņu uzmanību. Tenisons kādreiz bija sacījis par Kuslapu, ka tas esot īsts murkšķis. To bija dzirdējis Totss, un tagad viņš kā spradzis lēkāja Kuslapa priekšā un skandināja bez apstājas.

— Murkšķi, murkšķi, nāc dārzā! Murkšķi, murkšķi, nāc dārzā!

Sākumā Kuslaps tikai klausījās un klusēja, savieba seju, rauca degunu un mēģināja izvairīties no uzmācīgā drauga. Beidzot viņš iebēga guļamistabā; bet Totss šajā acumirklī laikam nespēja izdomāt neko citu kā kaitināt biedru un tagad sekoja tam visur. Totss-, drīz vien sāka atdarināt arī vecā Kuslapa neveiklo klanīšanos un klepu, un nabaga jaunais Kuslaps nezināja, kā atbrīvoties no vajātāja.

Te pēkšņi viņa melnās acis iedegās kā drudzī, asā, nobālusī seja neglīti saviebās, un, pirms Kentukijas Lauva paguva nojaust ko ļaunu, Kuslaps dziļi iekoda Totsam pirkstā.

Totss briesmīgi nobijās no šāda neparasta cīņas paņēmiena un, izstiepis roku ar asiņojošo pirkstu, sauca:

—   Re, re, ko tas trakais izdarīja!

Totss vaimanāja un, kā palīdzību meklēdams, raudzījās uz citiem, kaut gan viņš vienmēr bija turējies kā vīrs, kad cīņa gāja parastā gaitā, tas ir, kad notika parasta dūru cīņa vai plūkšanās.

—   Kaķis, kaķis! Tas ir kaķis! — spiedza Kīrs. — Tas kož un skrāpējas kā kaķis! Sargieties no viņa! Redziet, kā glūn! Kādas viņam acis! Kaķis! Tas ir kaķis! Tūlīt viņš jums klups virsū, gan redzēsiet!

Zēni aiz bailēm atkāpās un pārsteigti raudzījās uz Kuslapu kaktā. Zēna acis tumsā zaļgani gailēja gluži kā runcim. Viņa seja, tāpat kā pirmīt, bija saviebta, lūpas cieši sakniebtas, bet rokas zēns turēja aiz muguras, it kā slēpdams ieroci.

Kīrs tikko pabeidza ēst ābolu un svieda Kuslapam ar serdi. Serde aizlidoja garām, bet kaktā stāvētājs papurināja galvu, it kā tā būtu trāpījusi. Redzēdams, ka Kīram ir āboli, Totss tūlīt centās vienu ābolu izmangot sev, jo arī viņš gribot izmēģināt roku pret Kuslapu. Viņš pat aizmirsa savu ievainoto pirkstu un nozieda Ķīra jaunos svārkus ar asinīm, par ko pēdējais ļoti sadusmojās un solījās sūdzēties skolotājam. Un tomēr Kīrs iedeva totsam mazu, savītušu āboleli, kad Totss, atdarinādams veco Kuslapu, bija pāris reižu paklanījies un ieklepojies. Serdi Totss tomēr nesvieda, jo, iekams viņš pats spēja to apjaust, ābols bija apēsts ar visu serdi. Tā vietā viņš izņēma no kabatas sērkociņus un sāka Kuslapu apmētāt ar degošiem sērkociņiem. Kuslaps pēc katra sērkociņa papurināja galvu un ierāvās vēl dziļāk kaktā. Totss būtu izšāvis visus liel- gaballādiņus, kā viņš nosauca pats savu rīcību, ja divi lielāki zēni, Jerveotss un Kesamā, nebūtu nolēmuši Kuslapu izvilkt no kakta, lai redzētu, kas šis īsti ir par zvēru. Totss un Kīrs tam tūliņ piekrita un, slēpdamies aiz Jerveotsa un Kesamā, tuvojās Kuslapam. Tie bija papildu spēki cīņā. Bet, pirms uzbrucēji satvēra Kuslapu, tas ātri pieliecās un ar ķirzakas veiklību palīda zem gultas.

—   Ķeriet viņu, ķeriet viņu! — kliedza vajātāji. Tad it kā pēc komandas sākās medības uz mazo, vārgo zēnu, kurš izmisis rāpoja pa netīrajām pagultēm. Pat meitenes, kas, ziņkārības dzītas, bija sastājušās uz guļamistabas sliekšņa, nespēja palikt vienaldzīgas. Tikko no kādas pagultes parādījās Kuslapa galva, tās tūdaļ māja ar rokām un spiedza:

—   Re, kur ir, re, kur ir! Tiš, kur tu līdīsi! Dodiet viņam pa degunu, lai negrauž citus ar zobiem.

Meiteņu pulkā lēkāja arī Tēle, un, kad Arnis to uzlūkoja, viņš, nepatīkami pārsteigts, ieraudzīja, ka tā smējās kopā ar citām sirsnīgi un nevainīgi, ii kā noskatītos kaķēnu rotaļā.

Arnim šādas medības nepavisam nepatika: vajātais rāpoja pa putekļainajām pagultēm un bieži, vien sasita galvu pret gultas kājām. Bet šis zēns bija tik sīks un nevarīgs, tik nabadzīgi ģērbies, ka viņam pat nebija vesela kaklauta. Arnis piegāja pie Tenisona, kurš patlaban grasījās doties uz klasi, un klusu sacīja:

—   Iesim pajautāsim, kāpēc viņi to spīdzina. — Bet Tenisons paraustīja plecus un vienaldzīgi atbildēja:

—. Lai lien laukā, ko šis vārtās pagultē. Neviens viņu neapēdīs.

Pa to starpu Kesamā palaimējās satvert Kuslapa galvu un, citiem piepalīdzot, izvilkt viņu no pagultes. Kuslaps spārdījās kā negudrs, it kā viņam dienas gaismā draudētu nāve. Viņš koda, skrāpējās, spēra ar kājām un iebelza ar galvu Tomingam tik stipri pa degunu, ka tam uguns nošķīda gar acīm. Spēcīgas rokas viņu satvēra un izvilka gaismā. Tad viņam nācās atbildēt uz jautājumu, kāpēc viņš tā darījis. Atbildes vietā Kuslaps grasījās zēniem iekost. Nobālušās lūpas atsedza asus, sniegbaltus zobus. Tā kā gūsteknis neatbildēja ne vārda un uzbrucēji un vajātāji bija noguruši un apnikuši, tad visi samierinājās ar to, ka zemē guļošajam puišelim iedeva pāris dunku un palaida vaļā.

Taču, iekams tas notika, Kirs viņu paspēja paraustīt aiz matiem, dusmīgi nošņākties «ē, tu!» un tūlīt pazust aiz citu mugurām. Kuslaps piecēlās, samulsis paraudzījās visapkārt un pēkšņi sakoda Kesamā roku, tad, veikli izspraucies cauri zēnu bariņam, izskrēja priekšnamā, netālu no durvīm paklupa uz malkas pagales un palika tur guļot. Varbūt zēni atkal būtu sākuši viņu ķircināt, bet klasē ienāca skolotājs un sākās stunda. Vienīgi Arnis iegāja priekšnamā, lai redzētu, uz kurieni pārbiedētais gūsteknis aizbēdzis. Ieraudzījis zēnu guļam uz grīdas, Arnis satrūkās un pārliecās tam pāri.

Tad kāds klusi pavēra klases durvis, nostājās viņam aiz muguras un čukstēja: — Neej viņam tik tuvu, nāc tālāk, — bet Arnis to pat neievēroja. Viņš ar šausmām skatījās, kā Kuslaps ar zobiem plēsa pagales tāsi, bet viņa sīkais augums drebēja aiz sala vai niknuma.

Arnis pūlējās viņu piecelt un apjautājās, vai viņš stipri sasities, bet pēkšņi sajuta savu labās rokas pirkstu satvertu kā knaiblēs. Viņš iekliedzās aiz bailēm un sāpēm un iesita guļošajam ar kreiso roku pa seju, pats neapjauzdams, ko dara.

Viņa pirksts nu bija brīvs, bet viņš ieraudzīja, ka no Kuslapa deguna uz baltās pagales tecēja tumša asiņu strūkla. Mazs, sīks zēns gulēja zemē kā ievainots zvērēns. Bālu seju un saniknotu skatienu tas raudzījās uz Arni kā uz savu lielāko ienaidnieku. Netīrs, novārtījies ar asinīm, saplēstās drēbēs viņš kā sīks tārpiņš gulēja pīšļos, un Arni pārņēma auksti drebuļi, iedomājoties, cik saniknots un aizvainots bija šis mazais zēns. Viņš pēkšņi aizmirsa savu sakosto īkšķi, dusmas un riebumu pret šo nožēlojamo, netīro būtni, to aizstāja līdzjūtība. Tad kāds atkal pieliecās viņam pie auss un čukstēja:

— Ej vien uz klasi, gan es viņu ienesīšu!

Tas bija Jānis Savādnieks.

Viņš, kā parasti, bija mierīgs, smaidīgs un lika manīt, ka Arņa klātbūtne te neko nenozīmē. Ja kāds vispār spēj tikt galā ar Kuslapu, tad tas ir viņš, Savādnieks. Arnis iegāja klasē, rūpīgi slēpdams savu īkšķi.

Jānis Savādnieks paņēma no kakta malkas pagali, uz- slēja stāvus, apsēdās, saņēma savu galvu plaukstās, atbalstīja elkoņus uz ceļgaliem un iesāka ar Kuslapu klusu sarunu pusdziedošā balsī:

— Nezinu, vai es šo notikumu esmu tev kādreiz stāstījis vai ne; tīri jābrīnās, cik daži zēni mēdz būt attapīgi, kad tā apdomā, tad nevar saprast, kur viņi gan ņem tik atjautīgas atbildes. Es tā zēna vietā nezinātu, ko atbildēt, bet, re, šis atcirtis tik trāpīgi, ka visi sākuši smieties, pat skolotājs, un . . . kas zēnam ko bēdāt, kad arī pats skolotājs smejas. Tad jau, kā saka, pirts ir aizgājusi secen. Nezinu, vai es tev par šo notikumu jau esmu stāstījis?

—   Kādu? — zēns tikko dzirdami izdvesa.

—   Kādu, nu . .. — Savādnieks atteica. — Kā lai es tev to stāstu, ja tu guli garšļaukus uz grīdas. Tā ļaudis vasarā siena laikā vāļājas pa pļavu vai dīkdieņi slaistās piesaulē, bet šeit aukstā un netīrā priekšnamā jāstāv kājās vai vismaz jāapsēžas, kā to daru es. Redzi, kad tu vēlāk apdomāsi, tu pats sapratīsi, ka nav visai glīti, ja cilvēks ir nolicies garšļaukus kā dzērājs uz kroga trepēm. Kā tu domā, ko?

Kuslaps mazliet pacēla galvu, likās, it kā viņš ieklausītos, un, acis nepamirkšķinādams, raudzījās vienā punktā, un klusēja.

—   Vai tev ir kabatas lakatiņš? — pēc brītiņa iejautājās Savādnieks.

Kuslaps izvilka no kabatas lielu, puķainu lakatu, vispirms noslaucīja acis, tad degunu un sāka ar tieviem, trausliem, gandrīz caurspīdīgiem pirkstiem to savīstīt kamolā. Likās, it kā viņš būtu pamodies no bezsamaņas un tikai tagad aptvertu, kas ap viņu notiek. Biedrs nolūkojās viņā kā jautādams, kā smaidīdams un slinkā, pa pusei dziedošā balsī atsāka savu stāstu:

—   Bet, ej tu sazini, vai tāds zēns vispār kādreiz ir dzīvojis, kas tik trāpīgi mācējis atbildēt; varbūt šo notikumu kāds izdomājis, un tagad, kad šis stāsts jau iegājis ļaudīs, mēs domājam, ka tomēr bijis tāds zēns. Gadās jau visādi gudrinieki, kas cita nekā nedara kā vien izdomā visādus jocīgus nostāstus un izteicienus.

Nekādi neatceros, vai es tev par to esmu stāstījis vai ne?

-— Par ko? — jautāja Kuslaps, pēkšņi piecēlās sēdus un nepacietīgi raudzījās uz Savādnieku.

Taču stāstītājs, acīm redzot, nesteidzās ar atbildi, viņš brītiņu vēroja sēdošo puisēnu, tad aizrādīja:

—   Vispirms ej saslapini lakatiņu pie akas, citādi nenosl'aucīsi asinis.

Viņi kopīgi aizgāja uz aku. Savādnieks samērcēja sarkanraibo lakatiņu ūdenī un sāka mazgāt Kuslapa seju. Kuslaps stāvēja viņa priekšā rātni kā bērns, kam māte slauka degunu.

Atceļā no akas Savādnieks saudzīgi uzlika Kuslapam roku uz pleca un sāka spert nesamērīgi garus soļus. Pie katra soļa viņš dziļi paklanīja galvu, it kā skaitītu, un stāstīja:

—Redzi, reiz kāds zēns nokavējis skolu, un skolotājs šim tūlīt saka: «Kur tu biji?» Zēns atkal: «Tālu bija jānāk, ceļš slidens, kā pasper vienu soli uz priekšu, atslīd divus atpakaļ.» Tad skolotājs jautājis: «Kā tad tu vispār te nokļuvi, ja gāji vienu soli uz priekšu un divus atpakaļ?» «Es apgriezos un devos uz mājām,» atbildēja zēns.

—   Tā jau es domāju, — noteica Kuslaps.

—   Kā tu domāji?

—   Nu, ka viņam bija jāiet atpakaļ. Ja jau viņš gāja vienu soli uz priekšu un divus atpakaļ, tad viņam vajadzēja …

Kuslaps paskatījis uz zemi, ātri samirkšķinaja acis un, šķiet, domās kaut ko rēķināja.

—   Tā ja, bet viņš jau tikai pajokoja, lai izglābtu savu ādu. Kas nu tā staigās — vienalga, lai ceļš būtu kāds būdams, kaut vai no stikla .. .

Arī pusdienas laiks, uz ko Arnis bija tā cerējis, pagāja tukšā. Viņš nepaguva parunāt ar Tēli ne pāris vārdu. Tūlīt pēc pusdienām pēc Totsa neatlaidīgā lūguma Savādnieks atnesa kokli un sāka spēlēt. Starp citu, Totss jau bija paspējis samierināties ar savu likteni un, šķiet, drīzāk lepojās ar apsieto īkšķi nekā cieta sāpes; tikai tad, kad viņam kāds to atgādināja, viņš savicināja roku gaisā, saudzīgi pūta uz slimā īkšķa un, sāpīgi saviebis seju, raudzījās uz saviem biedriem. Zēni ciešā lokā sapulcējās ap muzikantu un nepacietīgi gaidīja spēles sākumu, cits caur citu nosaukdami tos valšus un polkas, kas katram vislabāk patika.

Mazliet attālāk stāvēja meitenes, sačukstējās savā starpā un lūdza, lai spēlējot «Reilenderi». Kuslaps mierīgi sēdēja savā vietā un rūpīgi locīja ap grāmatām apliekamo papīru, laiku pa laikam nikni paskatīdamies uz zēniem.

Arnis stāvēja pie loga un uztraukts pārmaiņus skatījās gan uz koklētāju, gan Tēli, kas šodien šķita daudz jautrāka nekā parasts, bet par viņu, Arni, nelikās ne zinis. Savādnieks uzskaņoja kokli, uzmeta skatienu apkārtējiem biedriem, it kā jautādams, kas viņam īsti jāspēlē, noklepojās un sāka spēlēt «Reilenderi», kas zina, vai uz kāda vēlēšanos vai pats no laba prāta.

Troksnis klasē apklusa, visi klausījās ar interesi, tikai kāds retais piesita ar kāju takti un mēģināja svilpot līdzi. Arnis brīnījās, kā šis citādi gausais un pagļēvais zēns, kāds bija Savādnieks, prata tik veikli spēlēt un kā viņa lielie, slinkie pirksti tagad tik manīgi ņirbēja pār stīgām, ka prieks redzēt. Jo ilgāk viņš klausījās, jo vairāk viņu aizrāva Savādnieka spēle, tā ka viņš drīz vien aizmirsa pat Tēli. Arnis domāja, cik jauki būtu, ja arī viņš tik labi mācētu spēlēt vijoli kā Savādnieks kokli, bet ar vijoli tā lieta nebija tik vienkārša, kā viņš sākumā bija iedomājies. Iemācīties koklēt droši vien bija daudz vieglāk; nav iespējams, ka, mācīdamies koklēt, Savādnieks nopūlējies tikpat daudz, cik viņš, mācīdamies vijoli. Zēns, kas nevīžoja pat kārtīgi staigāt, kas gausi vilka pa zemi savas garās kājas, nevarēja taču tikt galā ar tik grūtu uzdevumu kā viņš, Arnis, kurš jau cīnījās kopš ziemsvētkiem. Arni pārņēma dīvaina sajūta: viņā pamodās it kā skaudība pret Savādnieku, un kāda iekšēja balss viņam teica, ka šis zēns, kaut arī slinks un nolaidīgs pēc dabas, kaut kur un kaut kad kļūs viņa sāņcensis. Taču tas neko nelīdzēja — kokli viņš spēlēja lieliski. Pat Totss sākumā klausījās gluži mierīgi, un, ja viņš tiešām bija ļaunā varā, kā ķesteris dažkārt mēdza apgalvot, tad šoreiz tā bija kokle, kas uz brītiņu savaldīja viņā snaudošo Belcebulu, tāpat kā senos laikos Dāvida kokles skaņas lika laiku pa laikam iegrimt pārdomās nelabajam, kas mita Zaulā. Kā mēs zinām, Belcebuls necieš ilgstošu mieru. Mums zināms pēc bibeles stāstiem, ka ķēniņš Zauls spēles vidū gribēja Dāvidu uzdurt uz šķēpa. Bet — kas lai zina — tie sātani un Belcebuli laikam visi ir cits cita radinieki, un mums nav nekādu pierādījumu, ka Zaula nelabais nav viens no Totsa nelabā senčiem. Uz zināmu radniecību norāda viņu visai līdzīgās izdarības. Totss sākumā, protams, negribēja nevienu traucēt, taču visas satraukuma pazīmes, kā nagu graušana un sēdekļa biežā maiņa lika nomanīt, ka ļaunais tārps viņā nebija miris, bet gan lepni izslēja galvu. Bakurētaino seju pārklāja sarkani plankumi, it kā viņš pēkšņi būtu saslimis ar masalām, acis kļuva lielas un apaļas, nāsis iepletās, bet ap muti parādījās kā smieklu, kā izbaiļu rievas. Pēkšņi viņš sakampa mazo Lēstu ap vidukli un aicināja dancot, turklāt izvilka to ar varu no sola. Lēsta pretojās, cik vien spēja, un raudulīgā balsī lūdzās:

—   Es neiešu, es neiešu!

Par laimi, Totss ālēdamies uzkāpa Kīram uz varžacīm, kam sekoja spalgs kliedziens un vaimanāšana, tā ka šis notikums pa daļai novērsa Totsa uzmanību uz ko citu, jo, lai nu Šis Kīrs bija kāds būdams, taču ar viņa raudāšanu un vaimanāšanu vajadzēja rēķināties, pats nejaukākais bija tas, ka viņš vienmēr līda sūdzēties. Totss tādu rīcību dziļi nicināja, it sevišķi tad, kad tika apsūdzēts viņš pats. Totsam nu atlika tikai viena roka Lēstas saturēšanai, kamēr ar otru mēģināja kaut kā nomierināt Ķīru. Totsa mierinājums gandrīz vienmēr sākās ar vieniem un tiem pašiem vārdiem, proti:

—   Ķēms, vai tad es esmu vainīgs … — Tam sekoja garš paskaidrojums, kurā tika aizrādīts, ka vainīga ir visa pasaule, tikai ne viņš. Pēc tam Totss ieteica Kīram labas zāles pret varžacīm: pēc pērkona lietus jāsavāc akmens dobumā sakrājies ūdens, jāapslacina kājas, tad varžacis pazudīs kā nebijušas. Kad Kīrs jautāja, kur ziemā ņemt lietus ūdeni, Totss paskaidroja, ka vasara vairs neesot tālu, no ziemsvētkiem sešas nedēļas līdz sveču dienai, no sveču dienas trīs līdz vast- iāviem, no vastlāviem nedēļa līdz lūgšanas dienai, no lūgšanas dienas trīs līdz Marijām un no Marijām četras līdz Jurģiem, bet pēc Jurģiem katru dienu var uznākt pērkons. Būdams nodarbināts ar nedēļu un dienu skaitīšanu, nabaga vīrs aizmirsa savu upuri un atlaida mazliet brīvāku roku, ar ko tas saturēja mazo Lēstu. Ar to pietika. Kā putniņš izlido no atvērta sprosta, tā Lēsta izspruka no sava mocītāja nagiem. Tā kā Totss patlaban bija iekarsis cīņā pret varžacīm un, acīm redzot, bēgļa vajāšana tam nesagādāja lielu prieku, viņš samierinājās ar to, ka pāris reižu ar roku tvēra tukšā gaisā, bet tūlīt atkal pievērsās Kīram un tarkšķēja tālāk. Likās, šodien no dancošanas nekas prātīgs neiznāks; bet, kā jau zināms, Totss bija paša nelabā apsēsts un ātrāk nerimās, kamēr bija izdarījis to, ko nevajag darīt. Kā jau varēja paredzēt, runas par varžacīm Kentukijas Lauvam ātri apnika, un drīz vien pārsteigtie skolēni ieraudzīja, ka Totss, viltīgi smīnēdams, tuvojās meitenēm. Jocīgi paklanījies Tēles priekšā, viņš «lūdza» meiteni dancot. Tad viņš atskatījās uz zēniem un skaļi uzsauca Savādniekam:

— Uzrauj polku, es iešu ar Tali brūti dancot!

Visi sāka skaļi smieties.

Kaut gan Tēlei bija grūta galva, viņa tomēr tika uzskatīta par gudru meiteni, ko Tēle laiku pa laikam atgādināja arī citām, kas viņām, protams, nepatika, tāpēc tagad viņas bija gluži priecīgas, kad Totss citu klātbūtnē ķircināja Tēli. Meitene nosarka aiz kauna, padraudēja ar pirkstu un centās paslēpties citām aiz muguras; taču, iekams tas notika, Totss satvēra viņas roku un, atskanot skaliem smiekliem, izvilka Tēli no sola un rāva uz skolotāja katedras pusi.

Tas Totsam izdevās jo vieglāk tāpēc, ka neviena no meitenēm nepalīdzēja Tēlei, bet drīzāk vēl pagrūda no muguras. Arnis nobālēja aiz dusmām un būtu tūlīt uzbrucis Totsam, bet viņš saprata, ka tā viņš vienīgi kaitētu sev un Tēlei. Bez tam Totss bija stiprāks par Arni. Nu jau Tēle ar Totsu virpuļoja mežonīgā dejā, pie kam viņš meiteni vairāk vilka sev līdzi, nekā viņa pati pūlējās dancot. Savādnieks pēkšņi kļuva ļoti jautrs, viņa platā, labsirdīgā seja kļuva vēl platāka un gandrīz vai laistījās priekā, kamēr pirksti ar divkāršu veiklību slīdēja pār stīgām, kaut gan pats spēlētājs vairāk lūkojās uz dancotājiem nekā uz kokli: ašs skatiens uz stīgām tūres sākumā, ātrs pasitiens ar galvu, ar to pietika, lai spēle kļūtu vēl straujāka un ugunīgāka.

Un spars bija vajadzīgs: pārspēt smieklus un kņadu, kas nu sacēlās klasē, nebija nekāds joks. Dancotāji lokā tuvojās vidējām durvīm, kas savienoja klasi ar ķestera darba istabu. Arnis atgāja pāris soļu no loga, viņš bija cieši nolēmis doties Tēlei palīgā, jo būtu veltīgi cerēt, ka Totss labprātīgi pārtrauks šo mežonīgo danci. Viņš taču skaidri redzēja, ka visi apbrīnoja viņa vīrišķību un drosmi, tāpēc ar katru minūti viņš iesila jo vairāk. Bet šajā acumirklī atvērās vidusistabas durvis, Totss uz kaut kā paklupa, krita, noraudams Tēli sev līdzi vidusistabā, un atsitās ar visu sparu pret kādu smagu priekšmetu, kas, spriežot pēc trokšņa, zaudēja līdzsvaru un līdz ar dancotājiem nogāzās zemē. Šā notikuma aculiecinieki vēlāk stāstīja, ka pēc dancotāju pakrišanas tie sākumā neesot redzējuši neko citu kā veselu kaudzi kāju, kas spārdījušās pa gaisu. Troksnis un koklēšana kā uz burvja mājienu apklusa, jo ikviens zināja, ka tagad notiks kaut kas tāds, kam nevajadzēja notikt, ka gaiss ir smacīgs un tuvojas ne- galiss. Tas bija klusums pirms vētras. Tad blakusistabā kāds — laikam tas pats priekšmets, ko Totss krizdams bija apgāzis, — sāka pūst, stenēt un teikt tādus vārdus, kas zēniem lika bailēs nodrebēt. Visi saprata, ka apgāztais smagais priekšmets nebija nekas cits kā pats ķesteris.

īsu brīdi visi bija galīgi samulsusi, jo ikviens gribēja nokļūt savā vietā ar veselu ādu. Kīrs acumirklī aizmirsa varžacis, kas vēl pirms pāris minūtēm dega vienās ugunīs, kā viņš pats žēlojās, un pārbijies, pazaudējis savu solu, ieskrēja Kesamā tieši krūtīs, ka noblaukšķēja vien. Savādnieks ar kokli, lēkdams pāri soliem, vienā mirklī nozuda guļamistabā. Tādu ātrumu no viņa neviens nebija cerējis. Meiteņu pusē kaut kas nošvirkstēja, jādomā tāpēc, ka viena no viņām bija saplēsusi brunčus. Un tad, kad viss jau kaut cik bija norimis, klasē varēja vērot šādu ainu:

Totss briesmīgi pārbiedetu seju, izjukušiem matiem, dīvaini iegrimušām acīm, lielu, sarkanu punu pierē izskrēja no vidusistabas un brīdi apstājās pie skolotāja katedras. Viņš atgādināja vajātu meža zvēru, kas uz mirkli apstājies, lai attaptos, uz kuru pusi mukt. Bet, kā jau teikts, svārstīšanās ilga tikai vienu sekundi, nākošajā acumirklī Totss aizelsies, rokas pie krūtīm piespiedis, ielidoja priekšnamā, aizcirzdams aiz sevis durvis tik spēcīgi, ka nodrebēja sienas. Un bija arī pēdējais laiks: vidusistabas durvīs parādījās ķesteris, slaucīdams seju kabatas drānā, lādēdamies un šķendēdamies. Aiz viņa izrisušiem matiem pār acīm nāca Tēle. Kaut gan meitene skaļi šņukstēja un, šķiet, smagi pārdzīvoja savu negodu, viņa tomēr neaizmirsa rūpīgi slēpt cīniņā pārplēsto jaciņu.

Ķesteris pagriezās pret meiteni un uzbrēca:

—   Kāpēc Totss tevi aizskāra?

—   Dancot aicināja.

—   Ahā!

No jauna pievērsdamies klasei un ar spieķi skaļi klaudzinādams pa grīdu, viņš jautāja:

—   Uz kurieni Totss aizgāja?

Kīrs norādīja uz priekšnamu.

Ķesteris pavēlēja Tēlei nosēsties solā un ātri izgāja priekšnamā.

Klasē valdīja kapa klusums, ko brīžiem iztraucēja vienīgi Tēles šņuksti un viņas draudzeņu sīkie smiekliņi.

No āra atplūda daždažādas balsis, kas reizēm gan tuvojās, gan attālinājās, brīžiem izgaisa pilnīgi. Kaut kur tālu kala dzelzi: tankš, tankš, tankš! . .. Savādnieks smaidīdams pabāza galvu pa guļamistabas durvīm un bailīgi jautāja: — Vai aizgāja? — Sagaidījis vēlamo atbildi, viņš klusi iezagās savā vietā. Visi jutās nomākti, pat meitenes apklusa, un, ja kāds ierunājās skaļāk, tas tūlīt tika apklusināts ar šņācošu «tss!». Visi uzmanīgi klausījās. Visus nomāca bailes, un bērni neuzdrošinājās pat brīvi elpot. Arnim šķita, it kā tas viss būtu noticis sapnī.

Pēkšņi visdziļākajā klusumā priekšnamā kaut kas klusi iegrabējās un durvīs parādījās gaišmataina galva. Ta vispirms vērīgi paraudzījās apkārt, tad kopā ar ķermeni ienāca klasē un ar neapšaubāmām izbaiļu pazīmēm sejā sāka stāstīt:

—   Tu deviņi velni, kā es no visa spēka uzgāzos virsū ķesterim, šim virslūpa pušu kā zaķim un pats — bla- dāc! — gar zemi. Re, man arī puns pierē kā rags. Ak dievs, kā viņš drāzās caur priekšiņu man pakaļ un visu laiku kliedza: «Stāvi! Nenuviet…» Ko tas nozīmē «nenuviet»? Es biju pieliekamajā un glūnēju pa durvju spraugu. Vai dieniņ, kā ārdījās! Sis domāja, ka es aizskrēju uz mājām, bet, še tev piga, neesmu jau muļķis! Paklaiņošu tāpat, kamēr atnāks Laurs, — vai nu tik traki būs, viņš taču neļaus man izraut dvēseli no miesām. Un lieta ir tāda, var gadīties, ka aizeju uz mājām un Strupais Juris vairs neatļauj nākt atpakaļ.

No priekšnama puses tuvojās smagi soļi. Totss aprāvās un, kā glābiņa meklēdams, paskatījās apkārt, tad ātri palīda zem sola un pačukstēja Tomingam, kurš tur sēdēja:

—   Palaid, palaid!

Tikko Totss bija paslēpies, klasē ienāca ķesteris.

Kas notika pēc tam, to redzēsim nākamajā nodaļā.

3.

Kad ķesteris ienāca klasē, Totss jau bija paguvis noslēpties. Bet tavu postu! Būtu viņš vismaz šai nedrošajā stāvoklī, kādā viņš atradās, licies mierā.

—   Vai viņa te nav? — jautāja ķesteris.

Visi klusēja.

Totsam šis mirklis bija sevišķi bīstams. Cik viegli kāds varēja viņu… Kā tad, te tev nu bija, Kīrs jau ieklepojās.. . Totsam pārskrēja tirpuļi pār muguru, viss šķita zudis, un tomēr Totss vēl domās paguva sev noprasīt, kādā veidā vislabāk nogalināt šo Ķīru. Tas sātans bija vienkārši neciešams ar savu mūžīgo sū- dzēšanos! Taču īstajā laikā un īstajā vietā dotais Tenisona belziens bija tik iespaidīgs, ka Kīrs vairs neuzdrošinājās Totsu nodot. Kīrs neglīti saviebās un būtu sācis skaļi raudāt, tā ka ķesterim jautājumu krustugunīs droši vien izdotos Totsu atklāt, taču Tenisona belzienam sekoja vēl draudi:

—    Ja tu kaut iepīkstēsies, Kīr, mēs tevi noslīcināsim upē.

Viņš to sacīja klusi, bet noteikti, tāpēc Kīrs sāka baidīties, varbūt viņš tiešām izpilda solījumu. Tenisons neprata jokus, un Kīrs atcerējās, cik varonīgi tas rudenī bija cīnījies pret mācītājmuižas kundziņiem. Viņš rīstījās, rīstījās, mirkšķināja acis un novaldījās.

—    Nu kā tad būs? — ķesteris atkal uzkliedza. — Vai jūs man atbildēsiet vai ne? Es runāju ar jums, nevis ar krāsni!

Klusums. Dažs labs aiz bailēm varbūt uzrādītu Totsu, un dažam labam niezēja mēle kaut vai tāpēc, lai izpelnītos ķestera atzinību, bet mazākie baidījās no lielāka

jiem zēniem, kas tādas lietas necieta un vēlāk varēja sūdzētājiem tomēr atriebties.

No meitenēm visbīstamākā bija Tēle: aiz atriebības viņa varēja Totsu nosūdzēt, un, kas zina, varbūt to arī darītu, taču viņu atrunāja citas meitenes, kas tobrīd turējās Totsa pusē. Pats Totss, kurš atradas ļoti nožēlojamā stāvoklī pie Tominga kājām, domāja ta:

«Ja Kīrs noturēsies, tad viss būs kārtībā, no citiem nav ko baidīties. Varbūt Murkšķis … šis Kuslaps . Tam ir uz mani zobs, tāpēc ka es viņu apmētāju ar sērkociņiem. Un šī baltgalve (viņš domāja Tēli) ari var izpļāpāties, bet ej tu sazini …» Un, urbinadams ar pirkstu degunu, viņš prātoja tālāk:

«Tomēr nav labi, ja kādam par daudz sāc kāpt uz papēžiem. Tagad tāds ienaidnieks var visu sabojāt. Un, ja pēkšņi uznāk klepus vai šķavas, tad ir beigas.»

Domu pavediens pēkšņi pārtrūka, un Totsam atkal sametās karsti, viņš klausījās tik uzmanīgi, it kā viņa vietā zem sola tupētu liela auss.

Ķesteris, galīgi zaudējis pacietību, nolēma iet vistaisnāko ceļu, kas tādos gadījumos droši noved pie mērķa. Viņš satvēra mazo Lēstu aiz pleca, sapurināja un jautāja:

— Saki — kur ir Totss?

«Tagad viss pagalam: arī Lēsta uz mani dusmojas!» domās zūdījās Totss un aiz satraukuma iebāza pirkstu mutē.

Mazais Lēsta sastostījās un tad pilnīgi negaidot ierunājās nopietnā veca vīra balsī, ka viņš-ē nezinot-ē, ka viņš bijis guļamistaba-e, un tā joprojām, sajauca visu juku jukām kā biezputru ar kāpostiem, tā ka ķesteris nepavisam netika pie skaidrības.

«E, kā nu melo, jūdass,» Totss nopriecājās un ievilka elpu. «Kas tagad vainas, tagad vari gulēt kā dieva tā tēva azote, un, kad atnaks Laurs, tu izaugsi kā eglīte no zemes, tad jau vairs nebūs tik traki, Strupais Juris neuzdrošināsies aiztikt ar rokām, bet viņa lāsti man neko daudz nekaitēs.» Sī doma viņu nomierināja, un, pilnīgi aizmirsis zobenu, kas šūpojās pār viņa galvu) Totss izņēma no kabatas nazi un sāka skrubināt Tominga pazoli.

—   Ko tu dari! — Tomings čukstēja un atrāva kāju.

—   Maucu stabules! -— atskanēja no sola apakšas un tūlīt sekoja dīvaina pukšķināšana, it kā zem sola būtu sācis darboties mazs motoriņš. Pu-pu-pu, smējās Totss. Bet tie bija viņa pēdējie smiekli šajā pēcpusdienā. Ķesterim nepagāja secen Tominga slepenās sarunas ar sola apakšu, pietupies un kūkumā saliecies, lai labāk varētu ieskatīties zem soliem, ķesteris pēkšņi sastapās aci pret aci ar Totsu.

—   Ahā, tad te tu man esi!

Vienu lielo un vienu mazo, Tomingu un Lēstu, iestūma kaktā, visai klasei lika piecelties kājās un Totsam pavēlēja tūlīt līst laukā vai arī… Tālāk ķesteris neteica, taču, ka tas nozīmēja kaut ko briesmīgu, par to neviens nešaubījās. Totss ļoti labi atcerējās, kā Kuslaps iepriekšējā starpbrīdī bija nokļuvis līdzīgā stāvoklī, ilgi slēpās un nedevās vajātājiem rokās; viņš nolēma rīkoties pēc tās pašas metodes un nesteigties ar ārā līšanu. Bet šāda vilcināšanās nepavisam nepatika ķestera bambusniedres spieķim, tas nepacietīgi dauzīja grīdu, vicinājās pa gaisu un taustījās zem soliem.

Spieķa neatlaidību nespēja remdēt pat tas, ka apgāzās vairākas tintnīcas un nošķieda ķestera rokas ar tinti, ka neuzmanīgs vēziens izsita loga rūti. Bet, ja jau jūras dzelmē nogrimušos kuģus un bagātības izceļ dienas gaismā, tad kāpēc tas pats nevarēja notikt ar Totsu, kurš taču nebija nedz kuģis, nedz jūrā nogrimusi manta.

Kādā nelaimīgā brīdī, kad Totss nejauši izstiepa kāju, ķesteris to sagrāba ciet un izvilka puisi laukā.

Pēc desmit minūtēm redzam klasē citu ainu. Pie krāsns stāv Totss, nemitīgi rausta plecus un, izstiepis kaklu, laiku pa laikam nobrauka muguru pret krāsns stūri. Pēc viņa izdarībām var manīt, ka ar viņa muguras lejasdaļu kaut kas nav īsti kārtībā. Zēni un meitenes, kā parasti, sēž solos, bet tagad viņu sejas ir priecīgākas, un pēc ilgā, mocošā klusuma klasē atkal valda dzīva rosība.

-— Kas tevi, sātan, dzina ārā no pieliekamā? — sirdās Jerveotss. — Ja jau tu reiz biji tur iekšā, tad vajadzēja palikt, kamēr ķesteris aiziet.

—   Ko es tik ilgi tur varēju sadarīt. Man kļuva garlaicīgi.

—   Tad būtu vismaz sēdējis rāms zem sola, nejēga tāds. Bet ne, šis sāks ar nazi graizīt man pazoles, — pārmeta Tomings. — Tagad nu esmu vainīgs, ka slēpu tevi zem sola.

—   Nē, nu, — Totss aizbildinājās, — es jau negrai- zīju virsādu, drusku paskrubināju tikai pazoles.

Tad kāds zobgalis skaļi sacīja:

—   Te tev nu bija: Kīrs apgalvo, ka ziemā nemēdzot būt pērkona negaiss. Nu jūs redzējāt — norūca pamatīgs pērkons, un, ja vēl pār Totsa muguru nolītu tikpat daudz lietus, cik zibens spērienu trāpīja Totsu, tad ne vien Kīrs, bet visa klase būtu izārstējusi savas varžacis.

—   Nu, es jau nu neraudāšu, — Totss atbildēja, noprazdams, par ko runā. — Velns viņu zina, — viņš turpināja, — šodien ir tāda traka diena, dari ko darīdams, viss iziet greizi: re, īkšķis pušu, pierē puns un … un . . .

Viņš pēkšņi apklust, parausta plecus un paberzē pret krāsns stūri mugurdaļu. Bet dažreiz arī klusēšana izteic ļoti daudz.

4.

Šai satrauktajā laika posmā, kurā bija tik daudz lielu notikumu, Arnim vēl vienmēr neradās izdevība parunāties ar Tēli. Bet šodien viņš bija nolēmis tikt skaidrībā par katru cenu: kāpēc Tēle pēdējā laikā bija pret viņu tik vēsa un rītos vairs negaidīja uz krustcelēm, it kā tīši likdama nomanīt, cik maz Arnis viņai rūp. Šodien ceļā uz mājām viņš gribēja aprunāties ar Tēli. Un tā bija vienīgā iespēja, kā satikties ar meiteni vienatnē. Bet arī te radās negaidīti šķēršļi. Tā bija vijoles stunda, kuru skolotājs šodien it kā par spīti bija nolicis dienas beigās, jo parasti viņš mācīja Arnim vijoļspēli pusdienas pārtraukumā. Vajadzēja kaut ko izdomāt. Un notika tas, kam tiklab pats Arnis, kā arī citi, kas viņu pazina, nekad nebūtu ticējuši. Arnis pēc stundu beigām piegāja pie skolotāja, nestostīdamies samelojās, ka viņam sāp galva, un lūdza atlikt stundu uz kādu citu reizi. Tad viņš aši sasēja grāmatu nastiņu un izgāja pa durvīm.

Ik pēc brītiņa atskatīdamies uz skolas pusi, viņš gausiem soļiem devās uz vārtiem. Tēle nāca. Viņa vēl aizvien bija pietvīkusi un, šķiet, ļoti dusmīga. Arnis nodomāja, ka viņš darījis pareizi, nolemdams izskaidroties tieši šodien. Pēc tik lielām nepatikšanām Tēle, protams, jutās ļoti nelaimīga, un tāpēc viņai jo vairāk bija vajadzīga līdzjūtība un mierinājums. Jācer, ka tagad viņa būs atsaucīgāka arī pret citu bēdām, un Arnis jutās bezgala priecīgs, ka varēs uzticēt Tēlei ari savas bēdas.

—   Tēle! — viņš klusi teica, kad nācēja nokļuva tam blakus.

—   Ko tu gribi? — Tēle dusmīgi noprasīja, pat neuzlūkodama Arni.

—   Tu neņem tik ļoti pie sirds šo notikumu. Es būtu nācis tev palīgā, bet. ..

—   Vācies projām! — meitene iešņācās un nikni pa- blenza uz Arni.

Arnis atrāvās atpakaļ, it kā dabūjis sitienu.

Tā satrūkstas suns, kas uzticīgi seko saimniekam un pēkšņi saņem pātagas cirtienu. Sniegs, baznīcas baltā siena, mājas, viss viņa acīs saplūda vienā lielā melnā kamolā. Viss Arņa augums it kā notirpa, galva viegli noreiba. Blakus melnajam kamolam radās zaļš plankums, tas atraisījās, auga arvien lielāks un tuvojās ātri kā mākonis. Vēl pāris mirkļu — un tas būs klāt, pacels viņu kā viesulis sausu lapu un aiznesīs tālu tālu…

—   Nu ko tu glūni, nāc! — viņš dzirdēja kādu sakām. Taču šī balss atskanēja kā no liela attāluma un likās tik sveša.

Kad Arnis attapās, viņš ieraudzīja, ka tuvojas Tēle. Arnis instinktīvi atkāpās vēl dažus soļus uz skolas pusi. Tā izvairās suns no uzbrucēja un neiet vairs klāt, lai kā to labinātu, bet seko notālēm.

—   Nu, ja tu nenāc — nevajag arī, — Tēle noteica, apcirtās uz papēža un steidzīgi devās mājup.

Arnis neziņā noraudzījās, kā viņa aiziet, un prātoja, kas tagad būtu darāms. Iet uz mājām? Kāpēc? Atpakaļ uz skolu? Arī neder! Uz upmalu? Ko viņš tur iesāks? Tur sniegs tāds pats kā šeit pagalmā. Sniegs, visapkārt tikai sniegs. Kaut ātrāk pienāktu pavasaris!

Arnis visu redzēja kā miglā: pagalmā trokšņodami izskrēja zēni un, sizdami viens otram pa muguru, sauca: «Suns! Suns!» — un izklīda kur kurais.

Daži viņam aizdrāzās garām ar tādu sparu, ka nokūpēja sniegs, un, mādami ar rokām uz mājas pusi, sauca: — Paidjom, Tali!

Bet Arnis palika stāvam.

No pretējās puses skolai gausi tuvojās mantu vezums un apstājās pagalmā pie durvīm. Divi vīri, viens vēl pusaudzis, bet jau pieauguša vīra garumā, otrs vecāks, ar bārdu, norāpās no vezuma un klusi par kaut ko apspriedās, ik pēc brītiņa palūkodamies uz priekšnama pusi. Ar grāmatu nastiņu padusē no skolas iznāca Kīrs. Vecākais no vīriem viņu apturēja un jautāja, kur varētu sastapt skolotāju. Kīrs svešajam uzmeta žiglu skatienu, pielieca galvu, paraustīja plecus un šķita pārdomājam, it kā viņš pats īsti nezinātu ceļu pie skolotāja. Tacl viltīgi pasmaidīja un norādīja uz ķestera virtuvi. Tikko svešie nozuda aiz durvīm, Kīrs, kā prātā jucis, sāka lēkāt uz vienas kājas un smējās, vēderu turēdams.

Ieraudzījis pagalmā Arni, viņš pieskrēja tam klāt un ātri nobēra, it kā būtu pilna mute ar karstu biezputru:

—   Hī, hī, tas laikam ir kāds skolnieks ar savu tēvu. Viņi jautāja pēc skolotāja — sak, kur šis dzīvo; es aizsūtīju uz ķestera virtuvi. Hī, hī, lai pameklē! Gan jau ķēkša viņus iztrieks ārā, teiks:

«Sita nav nekāda skolotāja istaba!» Vai nav joki, ko? Kad Totss rīt to uzzinās, viņš pārsmiesies!

Kīrs turpināja lēkāt un saliecās kūkumā, it kā viņam būtu piemetušies smieklu krampji: viņa platās bikses plandījās vējā, it kā viņam bikšu starās būtu pātag- kāti, nevis kājas. Viņš bija pārliecināts, ka Arnis arī smiesies vai vismaz apbrīnos Ķīru par viņa asprātību, bet Arnis domīgi raudzījās kaut kur tālumā un, šķiet, Ķīru nemaz neievēroja. Pēc brīža viņš uzgrieza Kīram muguru un lēniem soļiem devās mājup. Kīrs aizgāja ar to lielisko pārliecību, ka viņš tikko pastrādājis īstu varoņdarbu, kas aizēnoja pat Totsa izdarības. Savas sīkās nerātnības un melus viņš piekopa tikai tāpēc, lai vēlāk citu priekšā varētu ar tiem padižoties, kamēr Totss, darīdams nedarbus, nekad nedomāja, ka viņš dara aplam; viņa nemierīgais un nenogurdināmais gars neatlaidīgi tiecās pēc darbības.

«Aiziešu uz mājām, likšos gultā, pārvilkšu segu pār galvu un teikšu, ka esmu slims,» nolēma Arnis, iedams uz mājām.

Uz lielceļa viņam garām pabrauca baļķu vezumi un nogriezās uz kapsētas pusi. Pirmos vezumniekus viņš nepazina, bet rindas vidū Arnis pamanīja zirgu Keiju; tātad kāds brauca šķūtīs arī no viņu mājām. Arnis apstājās un gaidīja. Keija nāca arvien tuvāk, un zēns ieraudzīja uz baļķu vezuma vīru pelēkā puskažokā, ar brūnu auseni galvā. Sēdēdams uz vezuma, tas šūpoja kājas un, košļādams zāles stiebru, dungoja savā nodabā:

—   Ak brinu-mai-nā gais-ma .,.

Arnim šķita, ka viņš šo dziesmu jau kādreiz dzirdējis, un tūlīt pazina arī šķūtnieku — Libli.

—   Zdraju želaju! — tas uzsauca, kad vezums tuvojas Arnim, un, uzsitis ar roku uz maišeļa, aicināja sēsties blakus. Arnis uzrausās uz vezuma un jautāja, uz kurieni viņi brauc. Lible brīnījās, ka Arnis to nezina, un tūdaļ ņēmās izskaidrot:

—   Uz Rajām, uz Rajām, kur gan citur. Rajas saimnieks pavasarī cels jaunu, skaistu ērberģi; nopirka Merknas mežā vairākus simtus baļķu un tagad rīko talku. Tavs tēvs un arī kalps Mārtiņš brauc talkā. Sie laikam mazliet aizkavējušies, ka nevar ieraudzīt. Esam pavisam trīsdesmit zirdzinieki, bet šite pašlaik nebūs vairāk kā -— pagaidi: viens, divi, trīs, četri — divpadsmit. Nūja, lielākā puse vēl mežā, un viņu vidū, protams, arī Sāres ļaudis. Mani gandrīz pret paša gribu ieskaitīja šķūtniekos, sak, katram vīram tad būs savs zirgs. Jā, Rajām ir pienācis laiks celt jaunu māju, — viņš piebilda, paceldams cepures ausis, — skat, meita jau drīz būs liela, sāks nākt precinieki, ir labi, ja visu laikus saved kārtībā, kā krietnam saimniekam pieklājas. Var gadīties, ka arī tu, Sāres jaunais saimniek, kādreiz lakotā karietē piebrauc pie Rajas staltā ērberģa ar zvārguļiem pie ilkss un . . . Ej nu sazini, visādi var gadīties, cilvēks šajā pasaulē jau neredz tālāk par savu degungalu.

Pamanījis, ka Arnis nepacietīgi sakustas un grasās kaut ko iebilst, Lible apklusa un sāka rūpīgi notīrīt no ausaines siena pabiras.

—   Šitāda cepure — tā tik ir ko vērts; — viņš novērsa valodas uz ko citu. — Tam, kas to izgudroja, vajadzēja piešķirt zelta medāli. Vienalga, vai putenis vai vētra, bet, kad uzliec galvā šitādu zvērēni, tu jūties kā mājās aizkrāsnē.

Tā runādams, viņš uzlika ausaini galvā un klusēdams košļāja smilgas, kuras laiku pa laikam izvilka no maišeļa un iebāza mutē.

—   Vai tā būs kāda divstāvu māja, vai? — pēc brīža iejautājās Arnis.

—   Ko es zinu, kāda tā būs, — div- vai trīsstāvu, — atbildēja Lible, — bet, ka tā būs viena varena būda, tas ir kā āmen baznīcā. Sito lērumu baļķu! Vienā galā gribot uzstādīt piena mašīnu vai kā viņu tur sauc. Tā malšot pienu, bet lielākā daļa palikšot pašu saimes vajadzībām. Es jau nekā noteikta nezinu, bet ļaudis tā runā. Lai viņi dara, kā zina; naudas diezgan, lai būvē, ko grib un kā grib. Un, ja nu tā iegadās (viņš iesita ar pātagas kātu pa zābaku), ka pati meitene arī patīk, — tad nav ko gudrot! Skaidrs! Kāpēc lai šī nepatiktu: sārti vaigi, linu balti mati, ņipra un strādīga — nudien, zeltene kā oga! Tomēr jāteic, katram cilvēkam viņa paša griba esot debesu valstība, un, kas zina, varbūt tevi izskolo tik augstu, ka vienkārša zemnieku skuķe liksies par prastu, nu tad, tad jau cita lieta.

—   Ak, nu beidz vienreiz! — Arnis atteica un nopūtās.

Kāpēc, kāpēc gan Lible tieši šodien runāja par Tēli, kad viņš ir zaudējis visas cerības.

Sniegs gurkstēja zem ragavu sliecēm, un ragavas brīkšķēja zem baļķu naftas, it kā sūdzēdamās par lielo smagumu, kas tām uzkrauts. Laiks pamazām noskaidrojās, un likās, ka cauri miglas plīvuram jau izlauztos saules stari. Migla pamazām izklīda un nozuda aiz meža. Bija tāds bezvējš, ka dūmi no skursteņiem kāpa stāvus debesīs kā no seniem ziedokļiem. Raugoties no kapu kalna, ciems atradās ielejā un šķita tik mazs un niecīgs, it kā to varētu satvert ar abām rokām. Pat baznīca bija kaut kur iestigusi, bet tornis, kas, no tuvuma raugoties, lika apreibt galvai, tagad bija zaudējis savu diženumu un izskatījās nevarīgs un nožēlojams caur kailajiem koku zariem. Ceļš veda pret kalnu; zirgi sprauslāja, vīri nokāpa no vezumiem un, soļodami pa trim četriem pulciņā, uzvilka dūmu.

—   Nu un kā tad ir, vai tu vēl dzer? — Arnis jautāja, kad viņi bija nokļuvuši pie krustcelēm.

—   Kā nu kuro reizi, — Lible atbildēja, — reizēm noturos tīri brangi, bet, kad atkal sāku, nav ne gala, ne malas.

—   Tu … — Arnis iesāka, bet aprāvās, norausās no vezuma, novēlēja Liblem laimīgu ceļu un izgāja ceļa krustojumā. Baļķu vezumi aizslīdēja garām, taču tēvu un Mārtiņu nekur nemanīja. Jādomā, ka tie vel nebija panākuši citus. Arnis nogrima domās. Cik daudz mīļu atmiņu saistījās ar šo vietu! Cik bieži, iedams uz skolu, viņš bija te gaidījis Tēli.

Kādi skaisti sapņi bija izsapņoti šeit uz krustcelēm, gaidot meiteni! Kad nāca Tēle — cik priecīgi satraukts viņš steidzās tai pretī! It kā viņi nebūtu redzējušies gadiem ilgi. Un cik dārgi bija acumirkļi, kad viņi, nākot no skolas, atvadījās uz krustcelēm! Cik labi bija atbalstīties pret veco vītolu un ar skatieniem pavadīt Tēli, kamēr tā pilnīgi pazuda, un tad gausi, tikko velkot kājas, soļot mājup ar priecīgu apziņu: rīt viņa atnāks atkal; viņa nāks vienmēr un vienmēr, viņi abi paliks draugi!

Bet tagad?

Arnis jūt, kaut kas sažņaudz krūtis un traucē elpot, jūt, ka mutē kļūst rūgti un kājās zūd spēks; acu priekšā sāk lēkāt zaļi apļi, un ausīs skan Libles dziesma: «Ak brīnumainā ga-ais-ma.» Viņš kā senāk atbalstās pret veco vītolu, un viņa galvā sāk šaudīties dažādas domas. Juceklīgi drūzmēdamās, mežonīgā steigā cita citu dzenādamas, tās parādās un izgaist. Nāk prātā dīvaini notikumi, kas Arnim patiesībā neko nenozīmē; piemēram, ja apgāztos baznīcas tornis, vai tā gals sniegtos līdz skolai? Vai Tomings un Kesamā pieveiktu Tenisonu, ja tie abi tam uzbruktu? Vai arī: cik tas būtu jocīgi, kad visi bērni kopā sāktu ceļot! Un pēkšņi Arnis ir izbrīnījies par to, ko viņš dzīvē tūkstošiem reižu uzskatījis par gluži parastu parādību: vēžiem pieaug jaunas spīles, kad vecās nolūst!

Tad prātā iekrīt kāds teikums vai atsevišķs vārds un džinkst un džinkst ausīs uzmācīgi kā ods … Pienāca vasarsvētku sestdiena .. . Pēc tā mēs varam secināt, cik liela nozīme ir zirgam mūsu lauksaimniecībā … Pākšaugi, pākšaugi, pākšaugi,. .

Viņa ausīs skan pazīstamas balsis. Tās par kaut ko strīdas. Strīdas un strīdas. Katra balss ir skaidri sadzirdama, bet, kas tie tādi ir un par ko viņi strīdas, to Arnis nezina.

Un, kaut arī Arņa atmiņā neuzpeld neviena pagātnes aina, pat neviens vārds, viņš tomēr jūt ar katru savu ķermeņa šūnu, ka zaudējis kaut ko ļoti dārgu.

Arnis sakustas un paskatās vītola galotnē, noglāsta grumbuļaino stumbru un saprot, ka vītols ir viņa draugs. Vītols bija viņu redzējis te stāvam priecīgu un laimīgu, gaidu satrauktu, un vītols to redz arī tagad noskumušu — vītols ir viņa draugs.

Tā daudzas lietas, kurām mēs dažreiz vienaldzīgi paejam garām, kļūst mums mīļas, tikko tās pamodina mūsos kādas dārgas atmiņas.

Arnis lēni, tikko kājas vilkdams, pārnāca mājās un iegāja istabā ar ciešu apņēmību, ka viņš pat neēdīs vakariņas, bet tūlīt liksies gultā un ietīsies segās, lai neko nedzirdētu un neredzētu. Taču tas viņam tik viegli neizdevās, kā bija cerēts. Vecāmāte patlaban rosījās pie plīts un, ieraudzījusi Arni, pievērsās zēnam.

—   Ak tad atlaida gan tevi uz mājām, — viņa teica, — nesaprotu, kas jums tik daudz tur ko mācīties, no rīta līdz vakaram jāsēž skolā.

Arnis neatbildēja; viņš iegāja gala istabā, nosvieda grāmatu sainīti uz galda, novilka mēteli un atsēdās uz gultas malas.

—   Nāc nu vakariņās, — vecāmāte sauca no saimes istabas, — citādi atdzisīs. Es jau kopš pusdienas stāvu pie plīts un sildu, nevaru atiet ne soļa, lai nepiedeg. Nāc nu drīzāk ēst!

—   Negribu ēst, — Arnis atbildēja un piekusis atlaidās guļus. Vispareizākais būtu tūlīt noģērbties, nevis vāļāties ar visām drēbēm, bet viņš jutās tik noguris, ka nespēja pat pakustēties.

— Oja, šis negribēs ēst. Kas tad tev kait?

Vecāmāte, traukus šķindinādama, aiziet no virtuves uz istabu un dodas atkal atpakaļ, beidzot nostājas uz gala istabas sliekšņa. Viņa šodien ir labā omā un tāpēc ļoti runīga. Un ir arī iemesls: vecāmāte šodien, iedama uz aitu kūti, noķērusi divus mazus jēriņus, un tagad viņa ir neizsakāmi priecīga par šiem mazajiem, garkājainajiem kustonīšiem. Vecāmāte ir ļoti veca un dzīvo savā mazajā, pieticīgajā pasaulītē; ārpus tās viņu vairs nesaista nekas. Divi mazi jēriņi viņai sagādā daudz vairāk prieka nekā vesels ganāmpulks. Jā, reiz bija laiks, kad viņa diendienā svārstījās starp bailēm un cerībām, bet tagad šīs rūpes uzņēmušies jaunie, un vecaimātei liekas daudz svarīgāk uzsildīt Arnim pusdienas nekā apjautāties, cik daudz kartupeļu šogad aizvests uz spirta dedzinātavu.

—   Kas tev vainas? — vecāmāte atkal iejautājas, — slims esi, vai?

—   Nē . . . neesmu … — Arnis saīdzis atrīic. — Mazliet sāp galva.

Vecāmāte uzliek plaukstu uz Arņa pieres un atrod, ka tā tomēr ir karstāka nekā parasti, bet tāpēc jau nevajagot atteikties no ēdiena. Lai nākot tūliņ un nekavējoties. Lai viņš nedomājot, ka šodien esot galdā kāds parastais ēdiens. Skābus kāpostus ar ceptiem kartupeļiem Arnis vienmēr esot ēdis ar patikšanu.

Tiešām, Arnis sajūt skābu kāpostu smaržu, taču šodien tā neliekas tik kārdinoša kā citkārt; pat mazliet sīva un pretīga ir šī smarža un uzdzen nelabumu. Viņš tomēr negribīgi pieceļas, ieiet priekšistabā, piesēžas pie galda un iebauda ēdienu.

Pirmajam kumosam nav nekādas garšas, mute ir sausa, un kāposti liekas kā zāģu skaidas, bet otrais un trešais kumoss jau garšo labāk. Arnis pierod pie ēdiena smaržas, un viņam rodas apetīte. Taču sirdij uzgulstas tāds smagums, ka nākošais kumoss ilgi viļājas pa muti un viņš tikai ar pūlēm to spēj norīt. Arnis pēkšņi pieceļas un saka:

—   Negribu!

Vecāsmātes pierunāšana nelīdz. Nelīdz arī tas, ka vecāmāte izzvejo no kāpostiem mīkstos, brūnos gaļas gabaliņus, saliek uz šķīvja rindiņā un smaidot uzlūko Arni, it kā gribēdama sacīt:

«Nu paskat, cik tie ir smuki un mīksti, vai tiešām tu tos neēdīsi!»

«Negribu, negribu! Kad viņa tik ļoti uzplijas, tad sanāk tīri vai dusmas un tādi gaļas gabali kāpostos kļūst pavisam pretīgi! Lai viņa stāsta kaut desmit reizes pēc kārtas, ka, lūk, kūtī ir divi melni, sprogaini jēriņi, arī tas neko nelīdz, ir taču skaidrs, ka vecāmāte grib viņu tikai uzmundrināt un panākt, lai viņš ēstu. Nē, šīs vecāsmātes maz.ās viltībiņas viņam jau sen zināmas. Ja vēl būtu tā, ka viņš te nevienu nepazītu, arī vecomāti ne, tad varētu paklausīties, ko viņa stāsta, bet. . . Un jērs, jērs, — kas tad galu galā ir jērs? Cita lieta, ja būtu kumeļš. To vismaz būtu vērts apskatīt.»

Arnim uznāk dziņa kaut kur aiziet un kaut ko padarīt; bet, uz kurieni un kāpēc, to viņš nezina. Tikai ātrāk projām no šejienes. Sis tvanīgais siltums un kāpostu smaka viņu smacē.

Pēc brīža mēs redzam Arni jau tīruma malā. Viņš domīgi lūkojas uz rugājiem, kas vietu vietām izsprau- kušies no sniega. Sevišķi izturīgas pret trūdēšanu ir vībotne un dzelzszāle; tās vēl ilgi nenoliec galvas, it kā gaidīdamas, ka viņu nodzeltējušajos, nedzīvajos stiebros vēlreiz atzels jauna dzīvība.

Pāri laukam aizvijas ragavu slieces. Jādomā, ka tēvs ar Mārtiņu no rīta būs braukuši uz Rajām. Arnis uzmanīgi ieliek kāju ragavu slieces grambā — tikpat kā peldētājs vasarā no krasta ar pirksta galu izmēģina ūdeni, — tad paiet pāris soļu tālāk, apstājas, gludina ar zābaku sniega grubuļaino sērsnu un paiet vēl dažus soļus. Kad Arnis atskatās, viņš jau ir tālu no mājām. Un viņš vienaldzīgi soļo tālāk.

5.

Jau tad, kad Arnis tikko sāka cilāt galvu un iepazīt apkārtni, viņš bija dzirdējis runājam par Rajas Tēli. Te viņai bija vēdergraizes, te galvassāpes, te viņa bija iegriezusi pirkstā, te iekritusi avotā, saaukstējusies un dabūjusi klepu — viss viņiem bija šeit, Sārēs, zināms. Tad Sārēs gari un plaši apsprieda, kāpēc un kā vainas dēļ Tēle cietusi. Toreiz viņš, Arnis, vēl bija ļoti mazs un šie stāsti par mazo muļķa meiteni, kas dzīvoja kaut kur tālās mājās un grieza sev pirkstos, viņu nepavisam neinteresēja. Paaudzies Arnis redzēja, ka šīs mājas nemaz nebija tik tālu. Cūkgans Matis bieži ņēma viņu līdzi ganos. Reizēm tie ganīja pavisam tuvu Rajas robežām, no kurienes varēja skaidri saredzēt, ka maza, gaišmataina meitenīte sarkanā priekšautā skraidīja pa Rajas sētsvidu. Viņš zināja, kas tā bija, bet kāda viņam daļa par svešām meitenēm, kaut arī tām ir gaiši mati un sarkani priekšauti.

Tad Arņa atmiņā uzaust vēl kāda aina, kad viņš Tēli bija redzējis pavisam maziņu, protams, arī viņš pats toreiz nebija daudz lielāks.

Saulaina atvasaras priekšpusdiena . .. Viņš, Arnis, jau labu brīdi novēro, kā liels putns ar platiem spārniem riņķo virs auzu lauka. Tā kā Arnis nekad nav tādu putnu redzējis, viņš aicina arī māti skatīties.

«Tas ir vanags. Droši vien uzglūn vistām,» .nosaka māte. Arnis izvelk no žagaru grēdas garu zedeni, lai aizbaidītu vanagu. Kāds gan toreiz viņš bija "muļķis! Vanags par viņu neliekas ne zinis. Kam šis varētu uzglūnēt? Arnis dodas uz auzu lauku. Ar žagaru pār

plecu puisēns soļo gar lauka malu un uzmanīgi vēro, vai auzās nav nomaldījies kāds cālēns. Tomēr nekur nekas nav manāms, tikai vējš klusi zuz vārpās. Te pēkšņi pie akmens kaut kas sakustas. Arnis uzmanīgi, iedams uz pirkstgaliem, piezogas tuvāk — zaķēns.

«Ahā!» viņš nodomā. «Vai redzi, ko tu esi iekārojis, vanadziņ, un tomēr tu viņu nedabūsi, neparko nedabūsi. Aiznesīšu zaķēnu uz mājām un izaudzēšu lielu.»

Arnis pašķir auzas un pieiet vēl tuvāk. Bet dzīvnieciņš, kaut arī vēl mazs un nevarīgs, izrādās neticami veikls un, pirms Arnis to paspēj satvert, jocīgiem lēcieniem aizcilpo pa auzu lauku.

Arnis žigli drāžas tam pakaļ, iemīdāms labībā diezgan paplatu vagu, ko padara vēl platāku žagars, kuru Arnis velk sev līdzi. Zaķēns šad tad apstājas, ieklausās un cilpo atkal tālāk. Dīvainās medības turpinās pa visu lauku. Augstu gaisā lido plēsīgais putns, liekas, it kā tas riņķotu pa apli, taču vienmēr atrodas Arnim tieši virs galvas. Zaķēns nenojauš, ka tur no augšas draud daudz lielākas briesmas nekā te lejā no puisēna, kas ieņēmis galvā muļķīgu domu noķert dzīvu zaķēnu un aizelsies, žagaru vicinādams, dzenas tam pakaļ.

Pēkšņi Arnis dzird balsis. Viņš iznāk no auzu lauka un pārsteigts ierauga, ka nemanot atskrējis līdz Rajas robežām, kur Rajas ļaudis aiz ežas pļauj miežus. Arnis nokaunas, viņš nosviež žagaru un grib jau bēgt, taču viņu ir ieraudzījuši un sauc atpakaļ. Neko darīt, Arnis pieiet pie pļāvējiem un izstāsta, kā viss noticis, taču klusībā cer, ka Rajas ļaudis palīdzēs noķert zaķēnu. Kalps un kalpone tiešām aizskrien uz auzu lauku, bet, tur nekā neieraudzījuši, nāk atpakaļ un, vērodami vanagu, ķircina:

«Gan jau tas viņu noķers!»

Rajas saimnieks apjautājas, kā Arnim klājoties un kā veicoties ar lasīšanu un. rakstīšanu; viņu Tēle jau protot saburtot tīri labi un rakstot burtus arī krievu valodā. Arnis atbild uz jautājumiem, bet viņa vērīgās acis ierauga, kā atveras Rajas pagalma vārti un kāds cilvēciņš, mazs kā kamolītis, izripo pa tiem un ātri veļas uz tīruma pusi. Nu mazo kamoliņu ierauga arī citi, un saimnieks nosaka:

«Ahā, aicina jau pusdienās.»

Cilvēciņš nostājas aiz dadžiem un pliederiem, tā ka redzama tikai galviņa, kas tagad līdzinās lielai dadža pogaļai, un aicina skanīgā balsī: «Nāciet eist!» Tad pienāk tuvāk un saka vēlreiz, it kā šaubīdamās, vai ļaudis tiešām dzirdējuši:

«Nāciet eist! Nāciet eist!»

Pļāvēji smejas. Tie labi zina, ka meitene, tā saukdama, beidzot pienāks pavisam klāt. Un tā arī notiek. «Eist» saucēja pieskrien pie pļāvējiem, pagrozās tur brītiņu, tad ierauga svešo zēnu un nokaunējusies aizslēpjas tēvam aiz muguras. Kad citi sāk mazo drošināt, meitene uzmet svešajam neuzticīgu skatienu un cik ātri vien spēdama sāk skriet uz mājām. Vējš plūkā viņas baltos matus un saveļ ērkulī. Tā bija Tēle. Un tas bija sen. Tad viņam dīvainā kārtā bija pilnīgi vienalga, ko Tēle darīja, no kurienes viņa nāca vai kurp aizskrēja un vai viņa vispār dzīvoja. Bet tad pēkšņi pērnajā rudenī, kad viņi kopā nāca no skolas . . . tad Tēle viņam pēkšņi likās tik liela, tik daiļa, tik gudra, tik glīti apģērbta … un viņam neizsakāmi dārga.

Kā tas viss notika? . . .

Tā dažkārt liktenis reizēm padara mums tuvu kādu cilvēku, ko mēs agrāk tikko esam ievērojuši un kas pēkšņi mūsu dzīvē izrādās tik nozīmīgs, ka atceramies to visu mūžu. Arnis apstājās un paskatījās apkārt. Aiz viņa plešas klajums, sniegota āre, bet priekšā, dažu simtu soļu attālumā melnē koku puduris un Rajas saimniecība kā oāze sniegotajā tuksnesī. Un tam visam klājas pāri krēslas pelēkie spārni . .. Varbūt Arnis pašlaik stāv tajā pašā vietā, kur viņš toreiz ieraudzīja Tēli, toreiz, kad dzenāja zaķēnu? Varbūt viņa kājas šai brīdī iekāpušas Tēles pēdās?

Ai, cik stingi un bezcerīgi ir tīrumi ziemā, kā bez dzīvības! Un cik skaisti un dzīvības pilni tie ir vasarā, kad rudzi zied.

Tēvs un Mārtiņš laikam gan smietos, ja viņš tiem pastāstītu, par ko viņš domāja, te staigādams. Vai Lible arī smietos? Libfe varbūt nesmietos, bet viņš sataisītu tādu kā jocīgu, kā nopietnu seju, piemiegtu vienu aci un sacītu:

«Nu kas tur liels? Ja skuķis patīk — grāb tik ciet!»

Arnis nokļūst Rajās. Pagalmā stāv talcinieku pajūgi; mazliet tālāk tumša baļķu grēda. Gaisā jūt skuju un sveķu smaržu. Kāds darbojas pa kūti un dusmīgi baras: — Mierā, Zemene! Stāvi rāma, nu! — Istabā deg lampa, tur skan ļaužu sarunas, pa logu spraugām spiežas ārā balti garaiņi, kas aukstajā gaisā sasalst, pārklājot palodzes ar plānu ledus kārtu. Jumta paspārnē kas nokrakšķ, nokrīt vizoša lāsteka, sadrūp, un ledus gabaliņi skanēdami aizveļas.

Augšā, uz apsūnojušā jumta kores, lielais, neveiklais skurstenis ar plato augšmalu izpūš jautrus dūmu mākonīšus, it kā gribēdams pavēstīt: šai namā ir dzīvība, šai namā ir siltums, šai namā ir ļoti labi dzīvot, ja tikai vēders pilns un sirds mierīga.

Priekšnamā Arni apņem linu, dūmu, tauku un skābu kāpostu smaka — šī mūsu veco lauku kambaru mūžsenā pavadone blakus jaunajām apmetuma dzīvojamām ēkām, kas šur un tur lepni paceļas pret debesīm un stāsta par jauno laikmetu. «Bet ko tagad darīt: iet iekšā vai ne?» Arnis domās sev vaicā. «Protams,» viņš turpina prātot, «kas tur sevišķs.» Arī tēvs un Mārtiņš ir tur, un viņš ir atnācis tikai tāpēc, lai kopā aizbrauktu uz mājām. Visiem tas liksies gluži dabiski, ja vien Tēle…

No pagalma kāds svilpodams tuvojas istabai — tagad vairs nav glābiņa, gribot negribot jāiet iekšā.

Saimes istabā ap diviem gariem galdiem, kas sabīdīti galeniski kopā, pie kam viens galda gals ir manāmi augstāks par otru, sēž talcinieki un ēd. Viņu sejas sārti pietvīkušas, kā jau dažkārt cilvēkiem, kas no liela sala ienākuši siltā istabā; citiem ausis spilgti sarkanas kā asinis, bet deguni un vaigi no sala un vēja deg kā ugunīs. Daudziem ir mugurā kažoki, kas apjozti ar jostu, bet cimdus un cepures viņi nolikuši malā. Uz galda četras vēderainas bļodas ar kāpostu viru, kam pa virsu peld tik bieza tauku kārta, ka pat garaiņi netiek cauri. Tāpēc vira ir karsta kā elles uguns un ilgi neatdziest; dažs izklaidīgs talcinieks, kurš iestrebj pirmo karoti, viras neatdzesējis, klakšķina ar mēli un raugās

griestos, it kā būtu tur ieraudzījis kādu parādību. Starp viras bļodām saliktas rindā mazākas bļodas un šķīvji ar gaļu kā ogulāji starp ābelēm.

Visiem nepietiek trauku un galda piederumu — vairāki vīri ēd no viena šķīvja un galda nažu vieta lieto kabatas nažus, kas, noziesti ar taukiem, izskatās jauni un spoži. Rokas noslauka pie zābaku stulmeņiem, biksēm vai kažoka stūriem, bet zodu nobrauka ar piedurkni. Laiku pa laikam divi tādi «no vienas bļodas ēdēji» saliek galvas kopā, sačukstas un nokrekšķinās. Tad viens no viņiem, viltīgi smaidīdams, paņem no galda skārda blašķi, pieliek pie mutes, atmet galvu, it kā raudzītos ar tālskati zvaigznēs vai pūstu stabuli, un, neatraujot blašķi no mutes, uz brīdi it kā sastingst. Pēc tam brīnumainais trauks ar noslēpumaino saturu tiek pasniegts kaimiņam, kurš ar to rīkojas tāpat kā iepriekšējais. Blašķes iedobtais dibens katru reizi savādi noguldz: klunkt — klunkt. Tad kaimiņi, kā cīnīdamies pēc elpas, ātri ķer gaļu un maizi, piebāž pilnas mutes, paskatās viens uz otru, parausta plecus un sapurinās, it kā tiem būtu piemeties drudzis. Kāpēc viņi tā dara, to neviens īsti nezina, bet jādomā, ka blašķi ir kaut kas tāds, kas pievelk kā magnēts, taču ikreiz, tuvāk saskaroties, liek nodrebēt.

Arņa labvakaru atņem tikai divi bārdaiņi, kas sēž blakus durvīm, taču arī tie nevīžo kārtīgi atņemt sveicienu, bet apmierinās ar to, ka, neatraujot karotes no mutēm, uzmet ienācējam jautājošu skatienu. Arnis pieiet pie plīts, no kuras saimniece patlaban noceļ katlu. Izsalkusi ugunsmēle sniedzas pēc katla dibena, it kā tai būtu žēl šķirties no sava upura, taču tūdaļ nomierinās un saplok, tikko uz riņķiem uzliek jaunu podu vai katlu. Rajas saimniece šai acumirklī, kad ap galdu sēž vesels pulks vīru un viņa viena pati saimnieko, līdzinās burvei, kas vāra ēdienu saviem dēliem laupītājiem.

—   Labvakar, labvakar! — viņa atņem Arņa sveicienu. — Ej vien tālāk uz gala kambari. Tur' ir Tēle un vēl kāds zēns no jūsu skolas.

—   Vēl kāds zēns? — Arnis brīnās. — Kas gan tas varētu būt?

Viņš atver durvis un netic savām acīm. Uz galda pie loga deg lampa, un tās gaismā Tēle un Savādnieks, jautri smiedamies, šķirsta kādu grāmatu, un viņi stāv tik tuvu viens otram, ka abu galvas gandrīz saskaras. Otrpus galda sēž Tēles mazā māsiņa un kaut ko zīmē uz tāfelītes. Visi trīs uzlūko nācēju, un Tēles vaigus pārklāj tumšs sārtums.

—   Labvakar! — Arnis klusi sveicina un apstājas pie durvīm.

Arnis baidās, ka viņš te ir lieks, un rūgti nožēlo savu nācienu.

—   Sveiks, sveiks! — atbild Savādnieks. — Kā tu še gadījies?

—   Es.. . es atnācu pie tēva un Mārtiņa, viņi ir talcinieki . . . Brauksim reizē uz mājām, — Arnis stostās.

Viņam sāk likties, ka iemesls nav pietiekami svarīgs — vai Tēle nesāks par to šaubīties.

Viņš pamana Tēles sejā kaut ko līdzīgu smīnam, kas gan tūlīt nozūd, taču tur bija. Arnim sāpīgi noskatīties, kā Tēle saniknojas, viņa bez jebkāda iemesla izrauj māsiņai no rokām tāfeli, saplūkā meitenīti aiz matiem. Mazā, skaļi brēkdama, ierāpjas gultā; Tēle pakampj no galda dažas aprakstītas papīra lapas, aiz dusmām tās saplēš, pasviež pagaldē un bargi uzlūko Arni caur pieri.

Bet šī lēkme drīz pāriet; pēc brīža viņa paņem krēslu, piebīda to tuvāk Arnim un saka:

—   Apsēdies!

Savādnieks, labvēlīgi smaidīdams, pamāj ar galvu, it kā viņš te būtu savējais. Sis trakulis ir paņēmis līdzi pat kokli, laikam gribēja te spēlēt.

Bet Arnis stāv kā stāvējis. Pirmkārt, viņam nav ne mazākās vēlēšanās sēdēt, un, otrkārt, piedāvātais krēsls atrodas ļoti nepiemērotā vietā: starp Tēli un Savādnieku — un tieši gaismas lokā. Nē, blakus durvīm pie krāsns ir daudz labāk; palikdams pats ēnā, viņš varēja novērot katru sīkāko Tēles un Savādnieka kustību.

—       Kas tev šodien bija noticis, ka nenāci ar mani reize uz majam? — šis teiciens bija ka zibens no skaidrām debesīm.

Kā? Un viņa vēl jautā, pēc tam kad Tēle pati šorīt pie krustcelēm nē minūti nebija gaidījusi Arni un šodien pie skolas, viņam, kā mēdz sacīt, lēkusi tieši acīs? Ko tas nozīmēja? Tas taču bija apsmiekls! Arnis pārsteigts paskatās uz Tēli un atrod, ka šī meitene nepavisam nav tik skaista, kā viņš, nākdams pāri laukam, bija iedomājies. Skolā šādu strupdeguņu bija, cik uziet, un tās visas, viņam likās, bija gatavas smieties par katru vismuļķīgāko joku. Par Tēli to nevarēja sacīt, bez tam viņai tomēr bija skaistas gaišzilas acis, gan drusku par mazām, taču dažreiz tās lūkojās tik savādi, it kā no tām izplūstu gaismas stari, un tomēr … šai meitenē viņš nesaskatīja nekā sevišķa.

Arnis neatbild. Un ko gan viņš lai atbildētu uz šādu jautājumu?

—   Vai tu dusmojies? — Tēle atkal iejautājas un izteiksmīgi saskatās ar Savādnieku. Pēc tā var secināt, ka Savādniekam šis notikums nav nekas jauns.

—   Nē, — Arnis atteic un jūt, ka krūtīs sāpīgi iesmeldzās.

—   Kādēļ tad tu stāvi tāds sabozies?

—   Es neesmu sabozies.

—   Esi gan. Nāc tuvāk, Savādnieks uzspēlēs kokli, tad tev prāts kļūs priecīgāks.

Un, it kā pievilinādams Arni sev tuvāk, Savādnieks tik tiešām paņem kokli un rauj vaļā to pašu polku, pie kuras skaņām Tēle un Totss šodien virpuļoja savā nelaimīgajā dancī. Pa spēles laiku Arnis ievēro, ka Tēle ar sajūsmu skatās uz Savādnieku un laiku pa laikam laipni pasmaida. Viņš atkāpjas vēl vairāk uz durvju pusi, it kā ardievodamies paraugās apkārt un, neteikdams ne vārda, iziet saimes istabā. Tur viņš sastop Rajas saimnieci, kas sāk kaut ko stāstīt. No visas garās runāšanas viņš uztver tikai to, ka Jānis Savādnieks caur veselu krustmāšu un tēvoču varzu esot viņiem rada; tā kā viņa gribējusi redzēt šo radinieku, tad lūgusi Tēli aicināt uz Rajām. Droši vien tā arī ir, taču to visu noklausīties bija bezgala garlaicīgi. Par laimi, tēvs un Mārtiņš jau beiguši ēst, un tāpēe var sākties brauciens uz mājām.

«Interesanti, kad viņš mācās, šis Savādnieks,» Arnis nodomā, braukdams uz mājām. «Piemēram, uz rītdienu jāizpilda divi šausmīgi grūti rēķināšanas uzdevumi, bet Savādnieks ar tiem netiks galā, kaut vai viņš nosirmotu.»

tad viņš atceras mazo, pelēko puisēnu. — Gan jau Kuslaps, šis murkšķis, parūpēsies! — Arnis pusbalsī nosaka pie sevis.

6.

Skrodermeistars Kīrs ir slavens visā Paunverē ar savu labo un kārtīgo darbu. Ja viņš reiz apsola, ka uzvalks būs taja un tajā dienā gatavs, tad vari būt drošs, ka tā arī notiks. Parastais apgalvojums, ka visi skroderi ir blēži, kā redzat, šeit nav vietā. Vislielāko ievērību pelna paņēmiens, kā viņš noņem mēru: bez centimetra mēra viņš vēl lieto lielu koka leņķi, zem kura pasūtītājam jāstāv tik ilgi, kamēr viņš ieraksta visas atzīmes par tā garumu un platumu zilos vākos iesietā grāmatā. Sāda rīcība palīdzot noturēt pasūtītāju visu laiku vienā un tajā pašā stāvoklī, kam, kaut gan daudzi skroderi to apstrīd, esot milzīga nozīme.

Ja gadās, ka uzvalks kaut kur «velk», tad meistars galveno vainu vienmēr uzveļ pasūtītājam, kas mēra noņemšanas laikā esot sakustējies. Heinrihs Ķīra kungs ir pagara auguma, kalsnējs vīrs rudu ķīļbārdiņu un dzīvām pelēkām acīm. Viņš vienmēr smaida, viņa solis ir viegls un mundrs, valoda raita un plūstoša, tāpēc vārdi «katrā ziņā», ar ko viņš iesāk jebkuru teikumu, nevienu nepārsteidz, jo tas pilnīgi iederas savā vietā. Viņš dzīvo laimīgā laulībā ar savu pazemo, padrukno dzīvesbiedri, kas saucas Katarīna Rozālija.

So laimīgo kopdzīvi pagaidām dievs ir svētījis ar diviem dēliem, no kuriem vecākais, Heinrihs Georgs Anadiēts, apmeklē pagastskolu, bet jaunākais, Fridrihs Viktors Otomārs, cītīgi mācās burtus.

Tagad stārķis atkal ir apciemojis Ķīru ģimeni un atnesis vēl vienu ņipru zēnu, par kuru abi vecāki un brāļi ir bezgala priecīgi. Rūpes sagādā vienīgi vārda izvēle jaunajam pilsonim. Vienkāršā, parastā vārdā vai arī

tada, kas Paunverē jau kādreiz dzirdēts, viņi nemūžam nenosauks savu miesīgo bērnu, drīzāk tad jau atstās pavisam bez vārda vai nosauks par dieva dāvanu numurs trīs. Bet vārds jāatrod, jo vārdu pasaulē ir bezgala daudz, vajag tikai pameklēt un apdomāt. Visa Ķīru ģimene aizņemta ar vārda meklēšanu. Papus Kīrs ir nopircis trīs jaunus kalendārus, kurus rūpīgi izšķirsta viņa otrā puse Katarīna Rozālija, kas vēl atpūšas gultā. Viņš pats jau trešo dienu staigā apkārt kā apsēsts un klusībā gudro visādus vārdus, kā Adalberts, Albrehts, Arvids, Bruno, Benno, Bernhards, Elmārs, Hugo, Kaspars, Ludvigs … Bet neviens no tiem nav tāds, kādam tam vajadzētu būt, viens vai otrs no šiem vārdiem ir tomēr kaut kur un kaut kad dzirdēti; ja arī brīžiem ienāk prātā kāds vārds, kas, pēc viņa domām, derētu skroderu atvasei, viņa laulātā draudzene jau no tālienes atgaiņājas abām rokām un nopeļ to: Fui, Heinrih, vai tas kāds vārds?

Dažreiz šī vārdu gudrošana aiziet velns zina cik tālu: Martins, Mateuss, Natāns, Oskars, Osvalds … un pēkšņi — Bonza, Taksis, Duksis, Mūris! Kaut tevi jupis! Heinrihs Kīrs taču nemeklē vārdu savam sunim, dievs tas kungs ir viņa liecinieks! Viņam smadzeņu vietā galvā nav biezputra, dievs pasargi Galva sāk griezties un džinkstēt no visādiem vārdiem, pat sapnī tie nedod mieru; to skaitā, starp citu, daži vārdi skan diezgan glīti, bet nelaime ir tā, ka pamostoties tos vairs nevar atcerēties.

Kaut jel šī vārda meklēšana būtu jau garām!

Kā jau teikts, vārda meklēšanā piedalījās visa ģimene.

Sirdsmiera .nav arī rudmatim Heinriham Georgam Adaniēlam, kas mācās pagastskolā; viņš skraida apkārt kā apsēsts un murmina pie sevis nesaprotamus vārdus. Laiku pa laikam viņš aptur kādu skolas biedru, zīmīgi paskatās tam acīs un jautā:

-— Nosauc man vienu smuku puisēna vārdu.

Kad uzrunātais min kādu vārdu, kas, pēc viņa domām, ir ļoti skaists, Adaniēls sērīgi pakrata galvu un, neapmierināti murminādams, vēršas pie kāda cita zēna, no kura viņš jau pēc brīža atkal aiziet vīlies. Gandrīz

vai visi zēni jau ir iztaujāti, palicis tikai kāds retais,- to starpā ari Jāzeps Totss; no tāda gan neko jēdzīgu nevar cerēt, bet dažreiz arī aklai vistai gadās grauds, un pele dažreiz ieskrien guļošam kaķim mutē, tātad Kīrs pajautās arī viņam, lai sirds būtu mierīga.

Kādudien Kīrs ievēroja, ka Totss dedzīgi sarunājas ar jauno skolnieku Ansi Viperu, kam Kīrs toreiz skolotāja istabas vietā bija parādījis ķestera virtuvi. Spriežot pēc kustībām, viņi sarunājās par kādu apaļu priekšmetu. Ahā, tieši tos abus Kīrs meklēja.

Rudgalvis, skumīgi saviebis seju, pieiet tiem klāt un uzdod parasto jautājumu:

—   Pasakiet man vienu smuku puisēna vārdu!

Ansis Vipers, pēc dabas ļoti nopietns zēns, vienmēr gatavs visiem palīdzēt, taču arī tāds, kas citiem tiecas uztiept savu gribu un gaumi, brīdi domīgi noraugās uz Ķīru un tad saka:

—   Smuku zēna vārdu. . . Tad jau izvēlies kādu igauņu vārdu. Vecie igauņu vārdi ir ļoti skaisti, piemēram, Lembits, Kaupo, Vambola. — Viņš apklust aiz pārsteiguma, jo Heinrihs Georgs Adaniēls, atgaiņādamies ar rokām, kāpjas atpakaļ uz sienas pusi, izbijies kā velns no krusta.

—   Kādu vārdu tad tu īsti gribi?

—   Tikai ne tos, kā tu saki, igauņu vārdus, — atbild Kīrs. Viņš atceras, ka mamma, izraudzīdamās vārdu viņa brālim Fridriham Viktoram Otomāram, bija tēvam piekodinājusi:

—   Vienalga, kādu, tikai ne igauņu vārdu!

—   Nu tad pameklē kādu citu, ja šitie neder, — atbild Vipers, apvainots uzmet lūpu un smīnēdams noskatās uz Ķīru.

—   Nem kādu krievu vai vācu vārdu — kas tev liedz! Vienam patīk šis, otram tas. Ja vēlies, paskaties blbelē, tur vārdu diezgan . . . Dāvids, Goliāts, Ābrams, īzaks, Jēkabs, Jāzeps, Dāniels, Zamuels, Zālamans, Pāvils…

Tāds padoms Ķīru aizvaino, un viņš ar Viperu vairs nerunā ne vārda; labi gan, ka toreiz aizsūtīja šo uz ķestera virtuvi!

Nu viņš taisnā ceļā dodas pie Totsa, kurš, izdzirdis pieminam Jāzepa vārdu, jau saslej ausis. Kīrs viņam

sīki izstāsta par notikušo un vaicā, vai Totss nezinot kādu… Totss vispirms uzdod dažus jautājumus, lai gutu pilnīgi skaidru priekšstatu, un ar viņam raksturīgo viltību saka:

—       Jā, man ir gan padomā viens vārds, bet to es tev neteikšu.

—   Kāpēc tad neteiksi? — brīnās Kīrs.

—        Tāpēc ka, nu . . . Redzi, ķēms, kā tad es varu teikt, ja man pašam varbūt vajadzēs …

—        Pašam? Hi-hi-hi! Kur tu to liksi, tev jau ir vārds. Nu, saki!

—   Nē, nevaru, neparko nevaru.

—   Kāpēc nevari?

—        Tāpēc, ka nevaru, nu! Tas ir tāds vārds, kas . . . To vārdu neviens nezina, un, ja bērnu nosauc tādā vārdā, tad — ai, ai! Tad visi domās, ka šis zēns dienās kļūs par kādu ievērojamu vīru. Es pats tajā vārdā vairs nevaru sevi nosaukt, tas tiesa, bet, ja varētu, tūlīt mainītu, jo vārds «Jāzeps» man nepavisam nepatīk. Tas ir tāds … velns sazin ., . Nudien, dažreiz ir tāda sajūta, it kā es būtu kāds … Bet tas vārds — o-o!

Viņš paceļ pirkstu un uzlūko Ķīru ar mirdzošām acīm, it kā atslēga, kas atver cilvēkiem visas durvis uz laimi, būtu viņa, Totsa kabatā. Tas, protams, sakāpina Ķīra interesi līdz visaugstākai pakāpei; kā jau paklausīgs un iztapīgs bērns viņš grib uzzināt neparasto vārdu un iepriecināt savus vecākus.

—   Tad pasaki beidzot, kāds ir tas vārds!

—   Jā, pasaki — pasaki, bet ja es nevaru!

—   Kāpēc nevari?

—       Teicu jau, varbūt pašam vajadzēs. Piemēram, var gadīties, ka .. . Redzi, Kīr, ko es tev sacīšu: šajā vārdā nosaukšu savu vecāko dēlu.

—   Savu dēlu? Hī-hī, kad tas būs?

—       Vienalga, kad, bet būt kādreiz būs. Ja es šo vārdu tagad atdošu tev, saki, kur tad es tūlīt grābšu jaunu. Tadi vārdi vis neaug kokos kā āboli, sak, pakrati —un gatavs. Ejē, uzsvilpo! Veselus trīs gadus gudroju, kamēr iešāvās prātā. Tas vārds nu vienreiz ir ko vērts!

—   Tots, es atnesīšu tev divus ābolus, ja pateiksi.

—   Divus ābolus! …

—   Nu labi, trīs! Par katru gadu tev būs viens ābols.

—   Skat, ķēms, lai atdodot šim vārdu par trim sačer- velējušiem āboliem! Neesmu jau ķerts! Nu, ja tu tik briesmīgi to gribi, tad aizskrej tūlīt uz mājām un atnes sešus ābolus; bet lai visi būtu lieli un smuki. Tad es paskatīšos …

—   Ko tu paskatīsies?

—   Tad es paskatīšos uz āboliem un padomāšu, vai vērts pateikt vai ne.

Pēc brīža Kīrs atkal stāvēja Totsa vaiga priekšā ar sešiem āboliem rokās. Totss novērtē ābolus ar tādu skatienu, it kā viņš visu mūžu būtu tirgojies ar āboliem, un atrod, ka puse neder nekur. Tas, protams, viņu netraucē kā pirmos apēst tieši visnederīgākos ābolus, un Kīrs izmisis noskatās, kā ābols pēc ābola nozūd starp Totsa stiprajiem zobiem, bet par apsolīto vārdu viņš vairs neliekas ne zinis.

—   Tagad pasaki vārdu, tu taču apsolīji, — Kīrs neatlaižas un satver Totsa roku, jo tas patlaban grasās iecirst zobus piektajā ābolā.

—   Varbūt pateiktu arī, ja tu būtu atnesis labākus ābolus, bet tu atnes mazus kā vārnas olas, kas tādus var ēst! — atbild Totss, kasīdams degunu, raukdams uzacis, un it kā starp citu atkal iekož ābolā.

—   Es ņēmu pašus labākos, kādus vien varēju atrast. Ja tas vārds tiešām būs tik skaists, kā tu apgalvo, tad aicināsim tevi arī uz kristībām.

—   Ak šitā. Nē, nu uz svinībām es, protams, aiziešu, bet vispirms pastāsti — ar ko tur uzcienās? Vai receklis būs?

—   Kā gan citādi. Māte vāra recekli un… desas, un … cepeti un …

—   Vai baltmaizi ar rozīnēm izceps?

—   Izceps, izceps!

—   Paklausies, — Totss satver Ķīra svārku pogu, — pasaki viņiem, lai pieliek labi daudz rozīņu, lai ir, ka biezs — rozīne pie rozīnes. Citādi šīs jāmeklē pa visu kukuli un jāurbinās ar naža galu kā muļķim, kamēr kādu sadabū. Mana māte svētkos vienmēr baras, ka baltmaizes kukulis esot kā ķirmju sagrauzts, bet vai tad tā ir mana vaina: lai ieliek mīklā vairāk rozīņu, tad kukulis būs vesels.

— Labi, labi, pateikšu, lai pieliek labi daudz rozīņu, tikai bilsti vārdu.

—   Pielūko, neaizmirsti. Redzi, Kīr, man ir pavisam divi gabali . . . divi vārdi. Pirmais, tas ir tas īstais, tas briesmīgi smukais vārds, bet otrs ari ir gluži labs, un, ja vēl nosauc abos vārdos, tad paša muižkunga dēliem nebūs tādu vārdu, tad … tad … Panāc tālāk pie loga, citādi kāds sadzirdēs un vēl izpļāpās. Klausies uzmanīgi!

Kamēr runātāja pūces acis nemierīgi šaudās apkārt, viņa vārdi noplok par klusiem čukstiem; liekas, kāds atklātu pasaules noslēpumu un it kā visa apkārtne mudžētu no spiegiem.

—   Tas pirmais, briesmīgi smukais vārds ir Kolumbs.

—   Kolumbs?

—   Jā. Un otrais — Krisostoms.

— Krisostoms!

—   Pareizi.

Pirmo vārdu Kīrs, protams, ir dzirdējis un ļoti labi zina, kas šis vīrs bijis un ko viņš darījis, bet ar otro vārdu ir īsta ķeza. Viņš nopūlas veselu stundu, lai to paturētu atmiņā, bet vārds jaucas pa galvu kā pats nelabais un reizēm skan tā un tad atkal citādi. Krisostoms, Krisostoms, Kripastos … Kiposos … Krippoop- possums … Krī… Krī… Hī… Hī… Hipopotams! Tam seko vesela rinda briesmīgu nezvēru vārdu, kuru dzimta jau sen nozudusi no pasaules, un Georgs Ada- niēls ar izbailēm iedomājas, ka Totss būs minējis kādu no šiem pirmatnējo dzīvnieku vārdiem.

Pterodaktīls … Pleziozaurs … Ihtiozaurs … Zaurs … Zaurs . . .

Viņš sēž kā uz karstām oglēm un dreb aiz bailēm, ka viņa brālītis varētu pārvērsties par kādu no šiem zvēriem; pēc stundām viņš aši dodas pie Totsa un lūdz atkārtot īsto vārdu. Taču negaidot rodas jauns šķērslis, proti, arī pats Totss ir vārdu aizmirsis un tagad, acis piemiedzis, pirkstu mutē iebāzis, muld visvisādus niekus, kā Kristofs, Krimstofs, Klimstofs, Kriukstofs, Tīns —- Kīns — Kretīns .. .

—   Kretīns?! — iesaucas Kīrs un kāpjas atpakaļ.

—   Nē, nē! Es teicu Kretīns tāpēc, ka nevaru atcerēties šo vārdu! — Beidzot vārds tomēr tiek atrasts, un, lai turpmāk nerastos nekādi pārpratumi, Kīrs to pieraksta. Ķīra kabatas grāmatiņā zem «svarīgām piezīmēm» tagad ar sarkanu zīmuli un ķeburainiem burtiem tiek ierakstīti divi vārdi: Kolumbs, Krisostoms. Un kopš tās dienas starp Totsu un Ķīru nodibinās aizkustinoša draudzība, kas citiem sagādā lielu galvas lauzīšanu jo vairāk tāpēc, ka abi sirdsdraugi ne ar pušplēstu vārdu neizpauž savas lielās draudzības noslēpumu. Viņi vienmēr turas kopā, un klīst valodas, ka Totss pie viņiem tiekot bieži uzcienāts un vispār jūtoties kā mājās.

Tas ir pilnīgi iespējams, jo Georgs Adaniēls arī uz skolu ņem līdz dažādus gardumus, ko tie abi ar Totsu paslepus notiesā. Viņi sarunājas tik sirsnīgi un draudzīgi, ka tiešām jāpriecājas. Ļoti iespējams, ka Totsa atrastie vārdi ir Ķīru laulātajam pārim tiešām patikuši un tādā gadījumā Totsa cienāšana jāuzskata par pilnīgi dabisku parādību.

Bet laiks un nejaušība nereti atklāj dažu labu notikumu, kas ilgi slēpušies neziņas plīvuri, un atraisa reizēm tādu mezglu, ka skaties un brīnies, pie tam laiks rīkojas lēni un pacietīgi, atšķetinādams dzīparu pēc dzīpara, kamēr nejaušība ir nepacietīga un spēji pārcērt noslēpumainos mezglus.

7.

Lai lasītājs savās domās pavada mūs uz Kiusnas ciemu; tur, pusceļā starp Kiusnu un Paun- veri, uz Supsas saimniecības zemes, pāris simt soļu no lielceļa, atrodas maza krUmu un koku ieskauta mājiņa. Sai mājiņā dzīvo skrodermeistars Kīrs ar ģimeni, un šodien viņi kristī savu trešo dēlu. Jau no tālienes var manīt, ka dzīve tur vairs nerit savā parastajā gaitā; citādi tik klusajā vietā šodien drūzmējas gan lieli, gan mazi, gan veci, gan jauni. Ieejot namā, mūs kā pirmā apsveic sīva piedegušu tauku smarža, kas no virtuves bagātīgi saplūst visās trijās istabās. Virtuvē pie plīts, tvaikos un dūmos, noris spraigs darbs, un Ķīra madāmai, kas to visu pārrauga, ir liela līdzība ar priesterieni: šķiet, ka senajā Romā, upurējot dieviem, nepacēlās biezāki tvaiki un dūmi pret debesīm kā patlaban Ķīru virtuvē. Taču dažubrīd šī aina izzūd un mēs ieraugām šo virtuvi pavisam citā gaismā, un tad mums nāk prātā elles vīna brūzis, kādu to apraksta vecajās grāmatās: podiem un podiņiem ir it kā pieaugušas kājas, vai arī elles klonam piemīt tik varens pievilkšanas spēks, bet tie šķindēdami nokrīt zemē un saplīst. Tam tūdaļ seko skaļa šķendēšanās, un dažs pekles pavārs vienā mirklī iegūst tik daudz goda nosaukumu, ka citos apstākļos nespētu tos izpelnīties daudzu gadu gaitā. Tad atkal kāda priesteriene ar lielu sparu iedrāžas no pieliekamā virtuvē un kliedz nedabiskā balsī: — Mīļais dievs, kas tur svilst! — Protams, būtu lieki jautāt, kas svilst; kas gan to lai zina, kas tur svilst. Plīts ir no vienas vietas piekrauta ar dažādiem podiem un katliņiem, te čurkst un tur čurkst, ej nu atrod tādā juceklī, kuru podu te vajadzētu apmaisīt,

kuru katliņu pavisam nocelt no uguns. Un, ja uz balti pārkaitētiem plīts riņķiem nejauši vēl uzkrīt kāda trauku lupata vai vīšķis, tad visas malas ir pilnas ar tik spīvu sviluma dvingu, ka jāsmok vai nost. Taču to visu apdraud vēl viena nelaime — bērni. Viņu te šodien ir vesels bars un tie visi vienā laidā skraida no istabas uz virtuvi un atpakaļ, it kā tos dīdītu pats nelabais; tu, cilvēks, aizraidi tos uz istabu rotaļāties, taču pēt mirkļa tie ir atkal klāt kā saukti un trinas gar kājām kā kucēni, tā ka ir jāuzmanās, lai nepakluptu un neuzgāztu kādam uz galvas karstu ķīseli vai mērci.

Georgam Adaniēlam ir dota stingra pavēle: tikko ierodas viesi, uzspēlēt gramofonu, lai pakavētu tiem laiku, taču rudgalvis, kurš parasti ir ļoti paklausīgs, šodien izturas mazliet dīvaini; liekas, it kā viņam nebūtu laika. Kopā ar Jāzepu Totsu, kurš jau kopš paša rīta atrodas šai svētku namā, viņš dodas no istabas uz istabu, no istabas uz virtuvi, no virtuves uz pieliekamo un rāda savam skolas biedram milzīgos ēdienu un dzērienu krājumus, kas sagādāti šai svinību dienai. Tie abi visu laiku kaut ko ēd; ko tieši, tas nav zināms: izņem no kabatas, iebāž mutē un košļā un košļā, it kā tiem būtu īrēti žokļi.

Pasekosim viņiem kādu bridi. Patlaban tie jau trešo reizi pēc kārtas ieiet pieliekamajā un apstājas pie pudeļu rindas, kas saliktas kādā augstā plauktā gandrīz pie pašiem griestiem.

Viņu sejas izteic visu; kurš ir lasījis fabulu par lapsu un vīnogām, tas viegli uzminēs, ko gribu sacīt, kurš nav lasījis, tas lai mēģina iedomāties, ka augšā ir pudeles ar krāsainām etiķetēm, bet apakšā Jāzeps Totss. Pēc dažiem acumirkļiem Totss piebiksta draugam ar elkoni, norij siekalas; viņa ādama ābols savādi noraustās. Tad viņš jautā:

—   Diezin kāpēc tās uzliktas tik augstu?

—   Nu, tāpēc, — Kīrs atbild, — lai tos nedabūtu rokā tie, kas …

—   Kādi «tie»?

—   Nu, visādi te staigā … Bērni un … Var vēl kādu saplēst. Hī, te ir dažas ļoti dārgas pudeles, kas maksā rubli septiņdesmit kapeiku. Un tā viena … Vai redzi, tā ir it kā apkaisīta ar smiltīm . ..

—   Redzu, redzu, kā ne! Nu?

—   Tā maksā divus rubļus. Šito dos dzert ķesterim un kūmām, nu tiem, kas ir tādi smalkāki, kā mācītāja rentnieks un bodnieks un . . . Citi, kā vilnas kārsējs un tiesas kazaks, tie dabūs no tās pudeles, kas maksā rubli septiņdesmit. Vai redzi, te ar balto šilti un zelta burtiem .. . Lati .. . lati . . . pats …

—   Ko tas nozīmē: Lati pats?

—   Hī, es nezinu. Varbūt vīna nosaukums.

—   Nē, nē! Pag, es zinu gan — pagaidi, man reiz mājās bija gluži tāda pati pudele. «Lati» franču valodā nozīmē — ļoti; un «pats» — salds. Ļoti salds. Kā tad, ir tā pati. Tagad es to pudeli pazīstu, jā.

—   Hī, un ļoti salds?

—   Kā tad, rublis septiņdesmit pieci ir vesels lērums naudas, kāpēc tad lai šīs nebūtu salds. Nūja, tās ir tās pašas pudeles. Tagad es skaidri atceros: tieši tādiem pašiem zelta burtiem un aizvāztas ar sarkanu bleķi. Tās pašas, kā tad. Bet saki man, Adaniēlīt, — kas tās tur par pudelēm, re, pie pašas sienas? Velns, cik smukas šiltes!

—   Tās maksā deviņdesmit pieci … To dabūs radinieki un . .. šādi tādi laucinieki un … Hī, vai šie ko saprot, dod, ko gribi, ja tikai ir salds un sakāpj galvā.

—   Salds un sakāpj galvā … — Totss pie sevis atkārto un domīgi paraugās augšup; viņš piemiedz vienu aci, grauž nagus un ar otru roku nepacietīgi knaiba kaulu, kas izlīdis no recekļa bļodas.

—   Bet kā tad šos dabūs rokā? — viņš beidzot iejautājas.

—   Hī, viņiem ir trepes, — Kīrs atbild, lēkādams uz abām kājām.

—   Ak trepes! Nūja, tad jau gan. I\as tad vainas! Ar trepēm var nonest vīna pudeli kaut vai no pašām debesīm, bet… bet tās var dabūt rokā arī tāpat, bez trepēm.

Totss jautājoši uzlūko Ķīru un gaida, vai tas nopels viņa priekšlikumu, bet Kīrs. izgudrēm tikai pasmaida, saliecas kūkumā, sabāž rokas bikšu kabatās un klabina zobus, it kā viņam pēkšņi būtu kļuvis vēsi. Viņš noliecas pār katru bļodu, ar pirkstu patausta, vai ēdamais jau rtav sarecējis, un neatbild ne vārda. Jebkurā citā gadījumā Kīrs būtu noteikti sīvi pretojies, teikdams, ka šāds numurs neies cauri, bet tagad viņš diezin kāpēc ir mēms kā zivs. Un tas sakaitina Kentukijas Lauvu.

— Patiešām, — Totss pēc brītiņa iesāk, — es tās nonestu lejā arī bez* trepēm, ja ne vairāk, tad vismaz vienņ.

Viņa skatiens kļūst nemierīgs, acis sāk savādi taukaini spīdēt, bet mutē krājas siekalas. Tā kā Kīrs neatbild arī šoreiz, tad Totss saņem tā elkoni un iečukst draugam kaut ko ausī. Kamēr Totsa labā acs kavējas pie drauga baltās apkakles, kreisā rūpīgi izpēta un pārmēri pieliekamā kambara augstumu un ar sevišķu labpatiku kavējas pie augšējā plaukta. Kīrs smaidīdams uzklausa drauga priekšlikumu, mazliet padomā, tad ierauj galvu plecos un pāris reižu apgriežas uz papēža.

> — Nedrīkst, — viņš nosaka un pakrata galvu.

Tomēr pasaulē ir daudz kā tāda, ko nedrīkst darīt, bet ko tomēr dara. Pēc dažām minūtēm ieraugām, kā Totss līdzīgi dzenim kokā, atbalstīdamies ar kājām uz apakšējiem plauktiem, lēni, bet neatlaidīgi spraucas uz augšu. Apakšā stāv Kīrs un bīda un kārto bļodas un bļodiņas, lai kāpējam būtu kur nolikt kāju, jo citādi var gadīties, ka Totss iekāpj kādā piena traukā vai ievārījuma podā; tad būs lielas nepatikšanas.

Kīrs mazliet nervozē, jo pasākums, kurā viņš tagad tiek iejaukts, ir bīstams, un, otrkārt, viņš, kā jau jūs zināt, ir rātns bērns, kas vienmēr paklausa saviem vecākiem. Ka Kīrs vispār piedalās šajā šaubīgajā pasākumā, ir vainojami trīs punkti: kā pirmais jāmin Totsa spožās runas dāvanas, īpaši tādā gadījumā, kad viņš nolēmis otram kaut ko iestāstīt; otrais — vēlēšanās pierādīt, ka arī viņš ir gatavs uz visādām nerātnībām, un trešais, kas ļoti raksturīgs svārstīgiem cilvēkiem, — cerība, ka pudeles tomēr atrodas pārāk augstu un ka draugs pie vislabākās gribas tās nedabūs rokā: vēlāk viņš varēs draugu pamatīgi izzobot un parisi mest, ka tas savās izdarībās nepavisam nav tik varens, kā vārdos. Bet Td'tss ir varens arī savos darbos: viņš rāpjas kā mēnessērdzīgs un jau pastiepj roku, lai satvertu tuvāko pudeli.

—   Sito ne! — sauc Kīrs no apakšas, jo viņš pārbijies ierauga, ka Totsa roka sniedzas tieši pēc tās pudeles, kas maksā divus rubļus un ir domāta ķesterim un kūmām. Totss atrauj roku no dārgās pudeles un tūlīt grābj pēc citas.

—   Nē, šito arī ne! — Kīrs komandē. — Tā maksā rubli septiņdesmit pieci. Ņem to pie pašas sienas.

Bet paņemt to, kas atrodas pie pašas sienas, nemaz nav tik viegli. Tāds darbs prasa milzīgu piepūli, un Totsa galvā pazib doma, ka pudeles saliktas pavisam ačgārni: parasti vislabākās un dārgākās lietas ir iegūstamas visgrūtāk, bet šeit ir gluži otrādi. Kāpēc? Viņš paceļas pirkstgalos, stenēdams izstiepjas kā stīga un uz labu laimi sniedzas sienas virzienā, jo saredzēt pudeles nav iespējams.

Tiešām muļķīgi, jo pudeles ir tik tālu, ka Totss tās spēj sataustīt tikai ar pašiem pirkstgaliem; prātīgākais, ko viņš pašlaik varētu izdarīt, būtu apgāzt tās guļus. Kā par postu, viņa mugurā kaut kas nokrakšķ un labajā kājā iemetas krampis.

—   Vī, velns, laikam mugurkauls pušu, — Totss augšā ievaidas.

—   Rāpies lejā! — sauc Kīrs. — Tu pārtrūksi pušu.

Sarkanmatainajam vīrelim pēkšņi rodas savs priekšstats par cilvēka ķērmeņa uzbūvi: to, kas savieno cilvēka augšējo un apakšējo daļu, sauc par mugurkaulu; mugurkauls sastāv no skriemeļiem; bet, ja skriemeļi pēkšņi atdalītos viens no otra, tad cilvēks izjuktu.

Un, ka arī.Totss ir cilvēks, par to nav ne mazāko šaubu. Būtu traki nejauki, ja viņš tur augšā pēkšņi iedomātos izjukt, tad viņš gabaliem kritīs lejā un visu te sajauks un sašķaidīs.

—   Nē, nē, pagaidi! — Totss atbild no augšas. —Pamēģināšu vēlreiz. Pabrauki man labās kājas ikrus, lai pāriet krampis.

Kīrs redz, ka drauga uzņēmība ir neizkustināma kā klints, un brauka Totsa kāju.

—   Ai velns, nekutini! — iekliedzas Totss, un pēkšņo klusumu pārtrauc skaļi smiekli.

—   Nu, ko lai es daru?

—   Pagaidi!

Totss vēl pēdējo reizi izmisīgi mēģina satvert pudeli un palecas. Plauktā nošķind šķīvji un bļodas, viss pieliekamais nodreb kā zemestrīcē, no griestiem sāk birt kaļķi un apmetums. Zirneklis no bailēm iebēg tumšā kaktā un lauza galvu, ko gan šis troksnis varētu nozīmēt. Beidzot vēl izpostīs smalkos tīklus, viņa sūrā, grūtā darba pūliņus, vai, kas vēl ļaunāk, ņems viņu pašu priekšā. Totsa rokā kaut kas spīd, un roka, kas tur šo «kaut ko», izdara gaisā dažus tukšus vēzienus. Tad Totss krīt. Viņa krišana ir liela. Viņš nekrīt no augšas pa gabalam, kā bija iedomājies Kīrs, bet vienā lielā gabalā, tik garš un plats, kāds jau nu patiesībā ir šis vīrs. Pa ceļam šim ātrajam ceļotājam diezin kāpēc vēl piebiedrojas pāris bļodiņu; peļu slazds, liekas, ir tieši gaidījis šo mirkli, lai ar troksni aizkristu ciet. Katrā ziņā Totss var būt mierīgs, viņš nekrīt viens. Kad viņš apstājas, viņa kreisā kāja ir recekļa bļodā un labā ar visu krampi Ķīra kabatā, kam viena pusē karājas atrauta, kamēr otrā puse un apakša vēl turas pie svārkiem. Sākumā abi zaudē valodu un stingi raugās augšup, it kā gaidīdami vēl ko nokrītam. Bet viss, kam bija jākrīt un kas gribēja krist, ir nokritis, un Totss beidzot atgūst valodu.

—   Vai re, dabūju gan! — viņš iesaucas un paceļ roku ar deviņdesmit piecu kapeiku pudeli.

—   Tagad taisīsimies, ka tiekam projām!

Abus pārņem briesmīga steiga, un, kaut gan bēg tikai divi, kāju tomēr ir tik daudz, ka Totss neatrod savai kājai cita atbalsta kā Ķīra varžaci. Kīrs saliecas kūkumā aiz sāpēm un purina kāju kā kaķis, kas brien caur dubļiem. Durvīs kāds viņiem nāk pretī ar kūpošu bļodu, bet abiem palaidņiem neatliek laika ievērot, kas ir šis nācējs, ne arī to, ko tas nes bļodā.

—   Kaķis — maita! — Totss kā atvainodamies nosaka un cieši saspiež pudeli, ko tas noslēpis zem svārku stūra.

Pēc mirkļa tie jau ir pagalmā un nogriežas aiz mājas stūra. Abi apstājas un ieklausās, uzmet viens otram jautājošu skatienu. Tad Totss uzmanīgi izvelk no azotes pudeli, apskata to no visām pusēm, pakrata un pacel pret sauli.

—   O . . . Tas ir labs vīns, — viņš nosaka.

— Palūk, cik dzidrs. Nastojaščeje russkoje . ..

Aiz stūra atskan troksnis. Totss žigli paslēpj «nastojaščeje russkoje» azotē, un abi pārbijušies gaida, kad parādīsies ienaidnieks. Bet bailēm ir lielas acis, un, kad sirdsapziņa nav tīra, tad spiegu, ienaidnieku un nodevēju ir tik daudz, ka ar tiem var kaut vai ceļu bruģēt; neviens tomēr nenāk; kas zina, varbūt nokrita lāsteka vai sniega pika novēlās no jumta. Pamazām draugi kļūst drošāki, un, kaut arī Kīrs vēl bailīgi raugās apkārt un klausās, viņā tomēr pamostas nepārvarama vēlēšanās iepazīt pudeles saturu.

Bet Totss jau rīkojas ar korķu velkamo, ko viņš arī šodien katram gadījumam paņēmis līdzi. Kīrs uzmanīgi vēro viņa izdarības, uzslavē nazi un jautā, kur viņš dabūjis tik varenu rīku, bet Kentukijas Lauvam, .kas parasti šādos gadījumos neskopojas ar plašiem un vispusīgiem paskaidrojumiem, nav pat laika atbildēt. Viņš mazliet aprasina mēli, pačāpstina muti, pakrata galvu, pasmaida un zīmīgi uzlūko Ķīru, tad atkal pieliek pudeli pie mutes un nemaz nesteidzas to atraut. Pudeles kaklā kaut kas savādi guldz, un dzērāja ādama ābols pie katra malka cilājas kā pumpis. Tad pudele nonāk Ķīra rokās, kurš dzer maziem malkiem, bet toties vairākas reizes pēc kārtas. Vēl brīdi abi draugi stāv kājās, tad nosēžas sniegā un atbalsta muguras pret mājas sienu. — Vai-ī, cik labi, — saka Totss.

—   Jā, bet ja nu kāds ierauga, ka . .. — Kīrs šaubās.

—   Par to nekas, — draugs viņu mierina, — es jau teicu — kaķis …

8.

Atstāsim abus draugus, vīnu dzerot, ieiesim istabā un paskatīsimies, kas tur notiek.

Kaut ari saimniekošana virtuvē turpinās ar agrāko steigu, darbiem tomēr neredz gala; un,

ja kristīšanu varētu vēl uz stundu atlikt, tad bērns paliktu nekristīts līdz pastarai dienai, jo sievas neredz savam darbam ne gala, ne malas.

Neliels samulsums rodas arī pieliekamā kambara dēļ. Visi uz mirkli atrauj no darba čaklās rokas un kājas. Uzpeld daži jautājumi: kas, kad un kādā veidā? Taču tie ir veltīgi izmesti vārdi, jo neviens neko nezina paskaidrot un tālākai izmeklēšanai vienkārši neatliek laika.

Ķīra papus ir jau nospēlējis ciemiņiem priekšā visas gramofona plates, vienu otru pat divas vai trīs reizes, tāpēc viņš nokļuvis visu uzmanības degpunktā.

Ķīra papus stāv kā ķēniņš starp viesiem, laiku pa laikam uzgriež savu brīnumaino instrumentu, apmaina adatas un plates un par katru savu kustību dod atbilstošus paskaidrojumus — gan par gramofona iedarbināšanu, gan spēlēšanu. Viesi, sapulcējušies bariņā ap saimnieku, uzmanīgi klausās. Daži domā, ka šajā kastē tup mazs cilvēciņš, kas dzied un runā; jo mašīna — lai darītu ko darīdama — tā dziedāt tornēr nevarot. Kāds neapdomīgs viesis izteic savu spriedumu skaļi, un daži mazākie bērni izbijušies atiet tālāk no gramofona, paslēpj galvu mātes klēpī un sāk raudāt.

Beidzot svinīgā stunda ir klāt un svētku namā ierodas ķesteris. Sabiedrība sadalās trijās grupās, tieši tā, kā Kīrs bija iedalījis vīna šķirnes. Vienīgi vilnas kāris* 195

sējs, sarunādamies ar rentnieku, it kā starp citu virzās uz nākošo istabu, kurā s'krodermeistars Kīrs, laipni paklanīdamies, aicina smalkākās kārtas ciemiņus. Sajā istabā, kas ir pati lielākā visā namā, notiks kristības. Priekšistabā pie viena loga nostājušies Ķīra palīgs, māceklis, maiznieks, pagasta kazaks un kāds izdienējis zaldāts, kamēr pie otra loga pagasta saimnieki sūdzas par grūtajiem laikiem un kalpu augstajām algām. Sievas gandrīz vai visas rīkojas pa virtuvi vai bērnistabu un, kur vien iespējams, cenšas palīdzēt mājasmātei. Kāda vecāka māmuja ar bērna autiņiem rokā staigā uz priekšu un atpakaļ un, šķiet, kaut ko meklē. Kāda resna sieva, kurai rokā divas sveces, ir pazaudējusi sērkociņus un tagad ar skumīgu seju iet no istabas uz istabu un murmina pie sevis:

—   Velns, kurā ellē es tos iegrūdu.

Par laimi, viņa sastop skrodermeistara vidējo dēlu, kurš, zobus bakstīdams, patlaban ienāk no virtuves istabā, un pavēl tam sameklēt sērkociņus. Fridrihs, noklausījies šo pavēli, tūlīt dodas pie papus, bet papus tik aizrautīgi tērzē ar viesiem, ka labu laiciņu dēlu pat nepamana. Beidzot, sapratis, kas vajadzīgs, viņš ātri nosaka «jā, jā», mehāniski sāk taustīties pa kabatām un piedāvā dēlam papirosus. Kaut kur ieraudas mazs bērns un kāds to maigi mierina:

—   Ak nabadziņ, ak maziņais! Neraudi, neraudi!

Taču garīdznieka klātbūtnei ir sava nozīme: sievas

beidzot ir tik tālu, ka svinīgā ceremonija var sākties. Čala apklust, un visi sāk pēkšņi staigāt uz pirkstgaliem; abās durvīs parādās svētku dalībnieku svinīgās sejas, un lielajā istabā sapulcējas raibs pūlis.

Ķīra papus pieceļas, ar pāris «jā, jā» noapaļo runas beigas, noglauda ķīļbārdiņu, pieliecas pie ķestera un, neveikli smaidīdams, ierunājas:

—   Varbūt… sāksim.

Ķesteris tūlīt pieceļas. Viņš ir gatavs izpildīt savu pienākumu. Taču vispirms viņš paņem mājastēvu zem rokas, paved viņu mazliet sāņus un jautā, kādā vārdā bērns jākristī.

—       Jā, jā! — attrauc skrodermeistars, izņem no kabatas salocītu papīra lapiņu un, it ka pieķerts pie nedarba, vainīgi pasmaida.

—   Kolumbs Krisostoms.

—   Kā, kā? Kolum … Kri … — ķesteris pārjautā un pieliek roku pie auss, lai ne mazākā skaņa nepaietu garām.

—   Kolumbs Krisostoms, jā, — jau drošāk atkārto skrodermeistars un jautājoši uzlūko ķesteri.

—   Ak šitā, Kolumbs Krisostoms. Ahā! Tā, tā … Ahā, ahā . .. Tagad es saprotu gan, jā . . . Bet. .. Redziet. .. Šaubos, vai šie vārdi būs īsti piemēroti, jo … Kolumbs, piemēram, ir uzvārds . . . Un Krisostoms arī ir viens … ļoti vecs un svešs vārds, kādus tagad vairs nekur nedzird. Varbūt jūs izvēlētos citu vārdu… jo… jo tie patiešām nav piemēroti. Varbūt jūs to pateiksiet savai laulātai draudzenei; iespējams, ka viņai ir padomā vēl kādi citi vārdi.

Ķīra kungs nobāl. Viņš grib kaut ko teikt, bet nespēj: viņa lūpas gan kustas un šķobās, bet neizdveš ne skaņas. Kad meistars beidzot atgūst valodu, viņš, ātri stostīdamies, nober:

—   Ak šitā, ak šitā, tātad tas neiet cauri? Ak nav piemērots? Tā, tā, tā, ahā!

Viņš, dziļi klanīdamies ķestera priekšā, atkāpjas uz durvju pusi, pa kurām patlaban svinīgā gājienā iznāk bērna māte, kūmas un vēl daži izredzētie. Ķīra kungs tos apstādina un dod zīmi, lai tie ietu atpakaļ uz bērnistabu.

Visi atgriežas bērnistabā, kur nelaimīgais tēvs stostīdamies izstāsta bēdīgo notikumu, pie kam viņš bezcerīgi plāta rokas un krata galvu, it kā viss būtu neglābjami zudis. Viņa laulātā draudzene pārbijusies sasit plaukstas: tagad, pēdējā minūtē. Vēl jāizgudro jauns vārds! Tas nav iespējams!

Bet, ko nevar labot, tam jāpakļaujas, saka gudrie; jauni vārdi tomēr jāatrod, kaut arī laiks ir nepacietīgs un min uz papēžiem. Visus, izņemot divas pilsētas krustmātes un Ķīra kundzes māsu, lūdz uz mirkli atstāt istabu, jo ir gadījies neliels pārpratums, vārdu izvēloties, kļūda nekavējoties jāizlabo. Durvis tiek aizslēgtas, un tad sākas drudžaina vārdu meklēšana, bet abu pilsētas krustmāšu gaumes ir tik atšķirīgas, ka viņu starpā izceļas asa vārdu maiņa. Tiek pārcilāti pat pērnie un aizpērnie netikumi, un apvainojumi un pārmetumi birst kā krusa. Abas nonāk pat tik tālu, ka ķildīgās krustmātes ir gatavas pamest visu un braukt atpakaļ uz pilsētu. Beidzot pēc ilgām pārrunām un strīdiem tomēr vienojas, un svētās kristīšanas ceremonija var sākties

9.

Aiz istabas valda dziļš miers. Draugi ir izdzēruši gandrīz visu vīnu un tagad guļ tik saldi un nevainīgi kā divi eņģeļi. Totsa galva ir noslīdējusi uz Ķīra pleca. Kamēr kreisā roka maigi apkampusi viņa kaklu, labajā rokā, starp ceļiem, viņš tur vīna pudeli.

Tie ir divi pārguruši ceļinieki, kas, steigdamies no tāla svešuma uz dzimteni, mierīgi atdusas koku paēnā un sapņo skaistus sapņus par savu tēvzemi.

Un Totss patiešām redz sapni. Viņš gana papuvē cūkas. Saule svilina tik karsti, ka viņam sāk sāpēt galva un sūrstēt acis. No zemes paceļas tvaiki kā neizsakāmi smalks tīkls un mirgodami izgaist zilajā debesu velvē. Bezdelīgas līksmi vidžina, un rudzu druva lēni viļņo. Visapkārt ir klusu, tikai no tālajām ganībām laiku pa laikam atskan ganu daudzbalsīgais «ū-ū», govju māvieni un suņu rejas. Viņš, Totss, patlaban izmēģina jauno pātagu, ko nule pagatavojis. Pātagu vajag iesvētīt, un viņš raugās pēc cūkas, kurai varētu dot pirmo cirtienu. Viņš izvēlas lielo cūku Pepu. Tā ir īsta sliņķe un ļoti smaga, bet tomēr prot neizsakāmi veikli ielavīties labībā. Viņš liks tās treknajiem cinkšļiem sajust, ka Jāzeps prot novīt labu pātagu. Viņš jau paceļ roku, jau pātaga nošvīkst gaisā, bet te Pep'a paskatās uz viņu tik dīvaini — it kā gribētu jautāt: «Oja, ko vēl nedarīs?» Velns parauj, kā šī Pepa skatās! Vai iespējams, ka cūkai, visstulbākajam dzīvniekam pasaulē, ir tik gudras acis! Roka it kā pati no sevis noslīd lejā, jo šodien viņš nespēj Pepai iesist.

«Nu tad lai tiek Osei,» nodomā Totss un tuvojas ve

cajai cūcenei, kas, pavēderei ļumot, klaiņo pa lauku un meklē balandas un cūkpienes. Ose gan laikam ir daudz vecāka par Totsu, jau tad, kad Totss vēl bija maziņš kā pīpes galviņa un baidījās no zirnek.ja tīkla, Ose jau dzīvoja pasaulē. Atkal jauns joks! Cūcene jau pa lielu gabalu raugās uz Totsu un smaida. Viņa rāda savus bojātos zobus, kas citkārt mēdz būt veseli un balti, kā jau cūkām, un jocīgi kustina šņukuru, kas griežas kā ritenis uz ass.

«Nu tas jau par traku!» nodomā Totss. «Kas gan cūkām šodien noticis?»

Pēkšņi viņš nobijies atkāpjas, jo cūcene nav neviena cita kā … kā … Jā, kas? Nē, tā taču ir gluži pazīstama seja, tūkstoškārt redzēta. Nolāpīts, tā taču ir, jā, kas. .. Ek, bija tieši uz mēles … Vienmēr nāk uz mūsmājām izsūdzēt savas bēdas, ka neesot naudas un vīrs dzerot un blandoties apkārt, un ka tur jāmaksājot tik un citur atkal tik un . . . Ja nebūtu bērnu, aizietu, kur deguns rāda un … Velns, kā viņu sauca? Nē, nevaru atcerēties, kaut vai bliez sev ar pātagu pa kājām. Tomēr tas vēl nav viss. Cūcenes kājas pēkšņi sāk stiepties garumā un ļumošais vēders paceļas augstu, it kā uz bukiem. Drīz vien viss ganāmpulks staigā uz kruķiem; un, tavu joku, raibais sivēniņš lec apkārt uz vienas kājas, bet otru kāju jocīgi vicina pa gaisu, it kā diriģētu lielu orķestri. Totss pazīst šo mazo sivēniņu un zina, ka tas ir varen nadzīgs padzīt citus sivēnus no ēdienu siles, viņš sabož savus garos sarus kā ezis. Lēkādams tas saskrienas ar jauno cūceni Mimmu un noveļas augšpēdus, kamēr Mimma ar savām īsajām, līkajām kājām steberē tālāk kā vecs jūrnieks. Totss vienmēr ir apbrīnojis šo Mimmu. Augu dienu tā skraida apkārt, grauž kaulus un dažādus atkritumus un neskatās zālei pat virsū, kaut vai dadži un cūkpienes augtu pāri galvai. Arī mājās tā neēd, bet tāpat čīkst un kož citiem astēs; un tomēr tā ir paēdusi, vēders vienmēr ir apaļš kā muca, bet citi sivēni rij kā nelabie un tomēr plakani kā.butes.

«Nudien, traka būšana!» prāto Totss. «Redzēs, ko teiks mājnieki, kad pastāstīšu.»

Tad atkal — ak posts! — viņš pārbijies ierauga, ka

cūkas, zuzot kā mēslu vaboles, uzsāk rotaļu, ielenc viņu un ciešā lokā nāk arvien tuvāk. Viņu gudrās acis kļūst aizvien mazākas un viltīgākas, un, šķiet, tūlīt, tūlīt visas klups viņam virsū. Par sišanu nav ko domāt: kaut tikai izdotos aizbēgt. Ārprātīgu baiļu pārņemts, Totss metas skriet. Bet skriešana nemaz neveicas; viņš mīņājas uz vietas. Viņa kājas stieg kā irdenā sniegā vai arumos, un tas traucē skriešanu; reizēm atkal kājas kļūst pilnīgi bezspēcīgas, un viņš tikko spēj noturēties stāvus.

Pēkšņi aiz muguras atskan soļu dipoņa un rukšķēšana.

«Tas ir uz vēju,» bēdzējs tikko spēj nodomāt, tad kāds viņu paceļ jāšus uz skausta, un pa papuvi sākas traks jājiens, kādu Totss vēl nekad nav pieredzējis.

Vējš svilpo gar ausīm, vaboles un mušas pakšķēdamas sitas sejā, rudzu druva tek garām kā zaļa vadmala. Akmeņi, puķes, zāle — viss saplūst vienā daudzkrāsainā svītrā; šķiet, it kā viņš brauktu pa izrakstītu segu. Kad jātnieks, mazliet atjēgdamies, paskatās uz savu rikšotāju, viņš ierauga, ka tā ir vecā cūcene Ose. Osei ir mugurā segli, viņš, Totss, sēž seglos un jāj kā viduslaiku bruņinieks, kājas cieši iespiedis kāpšļos, — pats nezinādams, kurp. Vienīgais, kā Osei trūkst, ir groži; bet viņai toties ir lielas ausis, kuras jātnieks krampjaini tur ciet. Patlaban, kad Totss gudro, kā šis brauciens varētu beigties, viņa ķermenis dīvainā kārtā it kā sadalās divās pusēs. Viena daļa sēž Osei mugurā un turpina auļot, otra atrodas mājās, aplokā, pie vircas bedres, un mērī ar žagaru tā dziļumu.

Bet saule visu laiku svilina tā, ka abiem Totsiem, tiklab jātniekam, kā vircas bedres mērītājam, rodas sajūta, it kā viņu galvas būtu pilnas ar karstu biezputru. Tad viņš atkal krīt no liela augstuma, reizēm viens, reizēm abi divi kopā; te atkal viņš cīnās ar žurkām un pelēm, un kāds, ko agrāk nemaz nemanīja, bet vēlāk pārvēršas par ķesteri, briesmīgā balsī kliedz:

«Nenuviets! Nenuviets!»

Tad jātnieks kļūst atkal par jātnieku, iedrāžas pagalmā un aulekšo tieši uz vircas bedri. «Nu ir beigas!» Totss izmisis iekliedzas. «Tur jau var izplaucēt acis!»

Tajā pašā mirklī viņš jūt, ka paceļas gaisā un ielido kūleniski vircas bedrē. Ausīs sāk skaļi dunēt, krūtīs sāpīgi dedzina, it kā tur būtu ielikts pārkaitēts dzelzs gabals, mutē rūgtums, ap sirdi paliek tik nelabi, ka jādomā par nāvi, un elpa — elpa smok ciet!

Par laimi, viņš tieši šajā acumirklī, kad visgrūtāk, atkal nokrīt kaut kur lejā un jūt, ka viņam top vieglāk. Kad Totss palūkojas apkārt, viņš atrodas piedarbā un guļ uz salmiem. Guļvieta nez kādēļ uzklāta piedarba kaktā; pa durvīm pūš iekšā auksts un ass vējš un šūpo pie šķērskoka lielo sietu, ar kaudzi piebērtu pelavām.

Galvā vēl dun, bet saule nozudusi, un viss viņa augums dreb aiz aukstuma.

Sarkansvītrainā sega, ar ko viņš apsedzies, ir caura kā siets un nemaz nesilda; bet viņam blakus guļ vēl kāds, kas mēģina noraut to pašu caurumaino segu. Totss saliecas kliņģerī, tā ka viņa ceļi pieskaras pie zoda; viņš sasietos kaut vai mezglā, lai tikai dabūtu sasildīties.

Tomēr siltāk nekļūst. Kaut kur skan dziesma. Sākumā klusu, tad skaļāk un vēlāk tā, it kā viņu mājai soļotu garām ugunsdzēsēju orķestris. Balsis skan tik tuvu, tik skaidri, ka . . . tiešām . . .

Totss atver acis un izbijies paraugās apkārt. Viņš tūlīt saprot, ka viss, ko viņš patlaban redzējis un dzirdējis, bijis tikai sapnis, bet nevar beigt brīnīties, ka dziesma vēl turpinās, kaut gan pats jau atmodies.

Kas tur varētu dziedāt? Un kur viņš īsti atrodas? Totss nobažījies paskatās uz Ķīru . . . Ahā, pareizi, viņš taču atnācis uz kristībām. Bet? Nūja, nūja, to viņi, protams, izdarīja nomodā, jo pudele vāļājas tepat zemē. Velns, kā viņš te varēja aizmigt? Totss gausi pieceļas kājās, saviebjas, nospļaujas, izšļūc ar pirkstiem caur izspūrušajiem matiem, izstaipās un domīgi noraugās uz Ķīru, it kā prātodams, ko gan ar šo vīru iesākt.

Beidzot viņš satver tā plecu un pakrata.

— Kir, Kīr, celies augšā! Jau dzied! Iesim iekšā!

Bet draugs tikai ievelk dziļi elpu, nomurmina pāris nesaprotamu vārdu, pataustās ar rokām, it kā gribētu uzvilkt noslīdējušo segu, un krākdams guļ tālāk.

«Nē, šito augšā nedabūšu. Tādu pat ar koku nepiecelsi,» nodomā Totss, pārliecinājies, ka jebkurš mēģinājums pamodināt draugu ir veltīgs. «Nekas nelīdz. Tas sātans nespēj turēt; bet, redzi, es …»

Viņš paceļ no zemes vīna pudeli, apskata to no visām pusēm un vēlreiz izburto: «Nastojaščeje russkoje . . .»

«Jocīgi,» viņš prāto, «tas ir «nastojaščeje russkoje» un maksā deviņdesmit piecas kapeikas, bet otrs — «Lati pats» maksā rubli septiņdesmit pieci. Kāda starpība! Un «lati» viņu valodā nozīmē «ļoti», «pats» — salds. Kādi jocīgi vārdi! Diez kas tā varētu būt par valodu?»

«Droši vien latīņu valoda,» beidzot viņš nomierinās un, vērīgi paskatījies apkārt, noslēpj pudeli sniegā. Tad apskata savu guļvietu kupenā, izurbina degunu, pamāj ar galvu uz guļošā drauga pusi un mazliet grīļodamies soļo uz istabu. Pēc īsām acumirkļa šaubām viņš uzmanīgi iezogas virtuvē un ieklausās. Visur tik kluss, ka nekur nevienas dzīvas dvēseles, un arī dziesma ir apklususi. Bet, kad Totss mazliet paver istabas durvis, viņš dzird, ka nākamajā, tas ir. vidus- istabā, kāds skaļā, gaudulīgā balsī kaut ko runā. Totss uz pirkstgaliem ieiet istabā, paliek pie krāsns stūra stāvot un ieklausās vēlreiz. Viņam ir milzīgi liela vēlēšanās uzzināt, par ko tur runā. Pēkšņi ausīs ieskanas vārdi:

— Es tevi kristīju par Bruno Benno Bernhardu.

«Ko tas nozīmē? Brunis Benis Bernats?» viņš satrūkstas un kā jautādams lūkojas apkārt. «Bet Kolumbs Krisostoms?» Totss pieiet tuvāk un piespiež ausi pie durvīm. Tagad tur runā par ko citu un šos vārdus vairs neatkārto.

«Nē, tas nevar būt! Tur laikam bez Kolumba ir vēl kāds cits bērns,» beidzot viņš atradis īsto izskaidrojumu un atmet ar roku. «Bet… bet…» Pēkšņi viņam kļūst nelabi. «Manis dēļ lai viņi to sauc kaut vai par Belzacaru, nav mana daļa. Es labāk taisīšos, ka …»

Un, kad Totss, sarāvies un kūkumu uzmetis, virzās uz durvju pusi un vēlreiz pārlaiž skatienu istabai, viņš pēkšņi ierauga gramofonu. Pilnīgi aizmirsis nelabo dūšu, Totss apstājas un prāto, kas gan gramofonam varētu būt kopīgs ar braukšanu; kaut kas ir kopīgs, par to nav šaubu, citādi šāda doma viņam nemaz neiekristu prātā. Braukšana ar zirgu tikai tad sagādā īstu prieku, kad pats var turēt grožus un gramofonu spēlēt, kad … Ai, ai, cik jauki būtu spēlēt pašam, bez citu palīdzības!

Taču aiz durvīm patlaban notiek kas tāds, ko nedrīkstētu traucēt, un, ja viņš tagad uzspēlētu gramofonu, visi to noteikti dzirdētu. Bet. . . varbūt nedzirdētu.

Jāzepa Totsa sirdī cīnās gaisma ar tumsu. Un, kā jau parasti, arī šoreiz uzvar tumsa. Pēkšņi svētsvinīgo klusumu pārtrauc gramofona griezīgā balss un neredzamais koris, ar sajūsmu dzied «Kāpsim augšā kalna galā!».

Viesu sejas izstiepjas garas, tie neizpratnē uzlūko cits citu, bet ķesteris uz brīdi apklust. Sākumā neviens nesaprot, kas tā par balsi un no kurienes plūst, taču, kad Ķīra papus kā bezprātīgs atrauj istabas durvis un drāžas uz nelaimes vietu, ikvienam ir skaidrs, no kurienes atskan nevēlamā mūzika.

Šoreiz to ātri vien pārtrauc. Atskan neglīts kvieciens, un skrodermeistara žiglā roka ar veiklu kustību pagriež tieši to atsperi, kas apstādina visas pārējās un apklusina mūziku.

Sajā brīdī Totss stāv pie durvīm, grauž nagus un uzmanīgi novēro katru skrodermeistara kustību, un, kad tas saniknots tuvojas Totsam, zēns ātri izšmauc ārā, jo kāda iekšēja balss viņu brīdina, ka šoreiz nekas labs nav gaidāms. Kad viņš atrodas jau soļus divdesmit no svētku nama un atskatās, viņš redz, ka skrodermeistars stāv uz sliekšņa un draud ar dūri.

«Jocīgi,» Totss nodomā, «vai gan tāda nieka dēļ jāskaišas.»

Kad saimnieks nozūd no sliekšņa, viņš nezina, ko iesākt: tūlīt doties uz mājām vai ar lielu līkumu aiz- lavīties aiz mājas un palūkoties, ko dara viņa draugs.

Pēc īsām pārdomām Totss nolemj doties projām, jo svētku namā palika vīna pudele, kuras dēļ vēl var izcelties tracis, un saplēstas bļodas, un — un vispār tik daudz Totss jau ir paguvis dzīvē iemācīties: kad notikumi nosveras par sliktu, tad vairs nav ko cerēt uz glābiņu, un kālab gan' bāzt galvu ugunī, ja var izvairīties.

«Uz mājām! Jo mājās ir labi un aizkrāsnē miers.»

10.

Tai pašā pēcpusdienā un apmēram tajā pašā laikā klasē cīkstējās divi skolēni. Pievakarē Arnis atnāca uz skolu palūkoties, vai zēni jau atgriezušies no mājām. Taču, atskaitot mazo Juri Kuslapu jeb Murkšķi, tur nebija neviena.

Savādnieks ar savu vedēju bija aizgājuši uz bodi vai kur citur, un Murkšķis viens pats sēdēja guļamistabā uz savas gultas un lasīja vai kaut ko rakstīja. Uzgriezis durvīm muguru, viņš bija zemu noliecies pār uzdevumu.

—   Sveiks! — ienākdams sacīja Arnis.

—   Sveiks!— Kuslaps tikko dzirdami atņēma sveicienu, uzmeta nācējam ašu skatienu un atkal iegrima darbā. Murkšķis rēķināja. Uz ceļiem tam atradās liela tāfele sarkanā ietvarā ar aizlūzušu stūri, kamēr atvērtā rēķinu grāmata bija nolikta iepretī uz gultas malas.

—   Ko tu dari? — jautāja Arnis, pienākdams tuvāk.

—   Rēķinu uzdevumu rītdienai.

—   Vai tu šeit esi gluži viens?

—   Nē. Savādnieks aizgāja uz bodi.

—   Vai tu izrēķināji uzdevumu?

—   Nē.

—   Nē? Savadi. Es pat neesmu to apskatījis, bet nekas briesmīgs tur nevar būt. Tu neproti rēķināt.

Murkšķis savieba seju, nopūtās, nolika tāfeli sev blakus un paņēma grāmatu.

—   Pārtulko man šito vietu igauņu valodā, — viņš teica un turēja pirkstu pie uzdevuma numura. Arnis pārtulkoja uzdevumu un brītiņu padomāja. Cik grūti

šim Murkšķim bija dzīvot, ja pat sīkumos vajadzēja tulka.

—   Ahā! — iesaucas Murksķis, paņēma tāfeli, nodzēsa visu iepriekš uzrakstīto un sāka rēķināt no jauna, vilkdams ar pirkstu pār uzdevuma skaitļu rindām.

Īsais grifeles galiņš čirkstēja starp viņa tievajiem pirkstiem un uzdzina Arnim zosādu; bet Kuslaps par to nelikās ne zinis, viņš rakstīja ciparu pēc cipara, vilka svītras un, acis nemirkšķinādams, rēķināja tālāk.

—   Nē, tu laikam ar to netiksi galā, — Arnis noteica, kad bija brītiņu vērojis Murkšķa rīcību. — Dod šurp, es palīdzēšu!

Viņš satvēra tāfeles stūri, jo bija pārliecināts, ka Kuslaps viņam to atdos. Murkšķis arī neko daudz nepretojās; nepārtraucot rēķināšanu, Murkšķis ar visu tāfeli pievirzījās tuvāk Arnim, likās, viņš pat neievēroja savu biedru un tā vārdus. Tikai tad, kad Arnis jau gandrīz visu tāfeli bija pārvilcis savā pusē un Kuslaps vairs nevarēja labi rakstīt, tas ar ašu kustību atrāva tāfeli atpakaļ.

—   Nu, ja jau tu negribi, — Arnis apvainojās, — rēķini pats.

Tad viņš lēni iegāja klasē un sāka skatīties ārā pa logu uz upi. Vēl vienmēr ir ziema. Vēl vienmēr nav redzama upe; vienīgi koku un krūmu rindas lika nojaust, ka tā nepagurusi turpina plūst zem biezās ledus kārtas.

Bet tur, tālāk, pie meldriem … Vai tur jau nemel- noja plānais ledus kā rudenī, kad tie abi ar Tēli iekrita ūdenī. Tur viss bija savādāk nekā citur ziemas vidū. Tur atdusējās mācītājmuižas kundziņu plosts, šis nelaimīgais plosts, kas viņam bija sagādājis tik daudz nepatikšanu. Kāpēc viņš toreiz tik loti mocījās? Nūja, protams, viņa bēdām bija zināms iegansts: piemēram, Lible… Kas būtu noticis ar Libli, ja tas toreiz tiktu atlaists no darba? Un cik viegli kļuva ap sirdi, kad šis plosta jūgs bija novelts. Bet nē! Savas slimības laikā Arnis bija tikai iedomājies, ka viss ir labi, tikko viņš atgriezās skolā, bēdas uzbruka atkal no jauna. Vienalga, ej kurp iedams, bēda, sātans, tev aizsteidzas priekšā.

«Vai Liblem nebija taisnība, kad viņš to teica?» Arnis atvēra logu un uzgūlās uz palodzes.

Jā, jā, tur no upes… no turienes nāca pirmie pavasara vēstneši . . . Tur laikam sākās pavasaris un soļoja tālāk, nesdams sev līdzi siltumu un sauli. Vai gaisā jau nejuta pavasara elpu? Tā ir vāra, tikko samanāma, bet viņš, Arnis, to jūt. Jā, tā vēl ir tik liega, ka to' uztver tikai retais, varbūt pat neviens, bet Arnis gan. Pavasaris drīz būs klāt, tas ir jau ceļā pie mums. Steidzies ātrāk, pavasari!

Klasē kāds it kā staigāja un, šķiet, sauca viņu, Arni.

Arnis atskatījās. Tur nebija neviena, tikai mājas pretējā pusē virinājās durvis un bija dzirdamas klusas, apslāpētas balsis. Vecais klases sienas pulkstenis tikšķēja gausi un grūtsirdīgi, it kā būtu noguris no savas garās gaitas. Zem skolnieku skapīšiem un lādēm pīkstēja peles un grabinādamās viena otru dzenāja.

«Klase ir tukša un klusa. Tādu to redz ļoti reti,» domāja Arnis. «Rītu ap šo laiku te būs tāds troksnis un kņada, ka jātur ausis ciet. Totss jau viens pats saceļ troksni par desmitiem. Neklaigā jau tikai Totss, bet daudzi. Liekas, daži bija uzņēmušies saistības brīvstundu laikā kliegt un trokšņot, grūstīties un mētāt cits citam ar grāmatām.»

Pēc Arņa domām, šāda trokšņošana un dauzīšanās bija pilnīgi lieka. Kādreiz viņš bija mēģinājis darīt tāpat kā citi, bija pāris reižu kliegdams apskrējis ap galdu, un tas viņam bija licies tik smieklīgi, ka viņš nokaunējies apklusa un, citu neievērots, apsēdās savā solā. Viņš nedomāja, ka nerunīgie, klusie zēni būtu labāki par trokšņotājiem, bet šos klusētājus viņš saprata un zināja, kāpēc tie klusēja; kādu prieku sagādāja trokšņošana, to viņš nekādi nespēja saprast. Ja klasē būtu tikai tādi zēni, kas līdzinātos viņam, Murkšķim un Tenisonam, tad varētu sadzirdēt pat mušas lidojam, bet tad droši vien būtu garlaicīgi.

Arnis aizvēra logu un iegāja atpakaļ guļamistabā. Murkšķis vēl vienmēr sakumpis sēdēja pie uzdevuma, it kā viņš būtu pārakmeņojies.

— Vai tad nekas neiznāk? — Arnis iejautājās un,

nesagaidījis atbildi, atnesa no klases pirmo tāfeli, kas pagadījās, apsēdās blakus Murkšķim un sāka rēķināt.

Kādu laiciņu guļamistabā dzirdēja vienīgi grifeļu čirkstēšanu, tad Arnis nikni uzspļāva uz savas tāfeles, nodzēsa visus uzrakstītos skaitļus un atsāka no gala. Murkšķis pacēla galvu, un viņa bālajā sejā pavīdēja augstprātīgs smīns.

—   Ko tu glūni! — Arnis uzkliedza.

Murkšķa smaids viņu aizvainoja.

—        Gan tu redzēsi, es drīz vien izrēķināšu, bet tu jau ņemies veselu pusstundu un tomēr netiec galā.

—   Nu izrēķini, — klusi atteica Kuslaps.

—   Un izrēķināšu arī!

Atkal iestājās klusums. Kuslaps vairs nerakstīja vienā laidā, kā viņš to bija darījis iepriekš; viņš uzvilka uz tāfeles dažus atsevišķus skaitļus, apstājās, piemiedza acis, grauza grifeles galu un domāja. Turpretī Arnis strādāja ar pilnu sparu, bet visu uzrakstīto drīz vien atkal nodzēsa. Šķiet, viņš sāka zaudēt pacietību, jo sarkanie plankumi uz vaigiem neliecināja nekā laba. Viņš centās pieveikt uzdevumu ar varu, ar spēku.

Te Murkšķa seja pēkšņi atdzīvojās, likās, viņš it kā ieklausītos kādā noslēpumainā balsī, kādas būtnes noslēpumainā vēstījumā, kas pati palika neredzama. Varbūt tas bija viņa sargeņģelis, kas šajā acumirklī atklāja uzdevuma lielo noslēpumu. Viņš pēkšņi pagriezās pret kaimiņu un jautāja:

—   Nu, vai iznāk?

—       Gan jau iznāks, par mani nebēdā; labāk padomā, kā pats tiec galā, — Arnis sapīcis atcirta.

—   Man ir gatavs.

—   Parādi!

Arnis uzmeta viņa tāfelei neuzticīgu skatienu. Tur tiešām neredzēja nekā tāda, pēc kā varētu spriest, ka uzdevums atrisināts.

—       Te vēl nav, bet tagad es zinu, kā vajag rēķināt,— teica Murkšķis.

—   Daudz ko tu zini.

Abi censoņi no jauna pārliecās pār savām tāfelēm, un Arnis vairs nespēja savaldīt dusmas pret mazo,

pelēko vīriņu, kurš sēdēja tam blakus un kura apģērbs sīvi oda pēc dūmiem. Tas gribēja būt gudrāks par viņu un pirmais tikt galā ar uzdevumu! To nedrīkstēja pieļaut!

Tad . . . Arnis palūkojās ar vienu aci, ko dara Murkšķis. Mazais bija atradis uzdevuma atslēgu, un Arnis pats zināja, kā turpināt, un ātri, it kā viņu kāds steidzinātu, sāka rēķināt tālāk no iās vietas, ko Kuslaps bija nejauši atklājis. Bet lielajā steigā viņš pielaida kļūdas; nodzēsa, sāka no gala un bija cieši pārliecināts, ka izrēķinās ātrāk par Murkšķi, tad viņš pēkšņi izdzirda sev pie auss smalku baistiņu — kā peles pīkstienu:

—- Gatavs!

Arnim uznāca vēlēšanās savam biedram iesist. Tikai pēc laba laiciņa, kad viņš bija uzvilcis uz tāfeles dažus nenozīmīgus skaitļus, viņš atbildēja:

—   Liela lieta, man arī gatavs!

Murkšķis paskatījās, pamaja ar galvu un noteica:

—        Nūja, lūk, šitai vietai es nekadīgi netiku pāri, citādi es jau to sen būtu izrēķinājis.

Bet Arnim vairs nebija nekādas vēlēšanās runāt par rēķināšanu, un viņš pēkšņi iejautājās:

—   Vai jūsu pirtij ir skurstenis?

Kuslaps mirkli uzlūkoja Arni un tad vainīgi atbildēja:

—   Nav.

—   Tāpēc tavas drēbes ož pēc dūmiem.

Kuslaps neatbildēja. Viņš to uzskatīja par gluži dabīgu parādību; viņš vienmēr bija dzīvojis dūmos, cik tālu vien atmiņa sniedzās.

—       Vai nav savādi, — Arnis atkal iejautājās, — ka šodien klase ir tik tukša un klusa, bet rīt būs tik daudz trokšņa un kņadas, ka nezināsi, kur glābties.

Bet, kad Kuslaps atbildes vietā tikai savieba seju un sakustināja lūpas, viņš vēlreiz noprasīja:

—   Nu pasaki: vai ir savādi vai nav?

—   Nav savādi, — Kuslaps atteica.

«Tukša klase, tukši soli… — Arnis domāja, — ari tas sols, kurā sēž Tēle, pašlaik vēl ir tukšs. Bet rīt tur sēdēs Tēle . ..»

Viņa domas ritēja aizvien talak. Pēkšņi Arnis satvēra

Kuslapa roku un tik cieši saspieda, ka mazais vīriņš sarāvās aiz sāpēm.

—        Šo uzdevumu tu nedrīksti Savādniekam rādīt, — viņš piekodināja. — Vispār tu nedrīksti Savādniekam vairs rādīt nevienu uzdevumu.

—   Kāpēc?

—   Nedrīksti, nu, vai saproti! Lai rēķina pats.

—   Viņš neprot.

—       Tad lai paliek nedarīts, bet tu nedrīksti rādīt. Tu tak nerādīsi, vai ne?

Kuslaps atkal savieba seju un centās atbrīvot roku.

—        Tu viņam nedrīksti rādīt, — Arnis sparīgi atsāka un aizvien ciešāk saspieda sava biedra tievo roku, — tu nedrīksti! Ja tu rādīsi Savādniekam uzdevumus un atļausi tos norakstīt, tad . . . tad es tevi piekaušu. Un nosūdzēšu skolotājam. Un tad tevi padzīs no skolas. Tu nerādi viņam neko. Kas par to, ka viņš neprot, lai uzdevums paliek neizrēķināts, nav tava daļa. Tu taču nerādīsi?

—   Rādīšu.

—        Rādīsi? Kāpēc tu rādīsi? Tu nedrīksti. Es tev tūlīt iesitīšu, ja tu rādīsi. Es sitīšu!

Arnis iedegās dusmās. Kuslaps saliecās kūkumā un aizmiedza acis kā kaķis. Daudz dziļāki, nekā Arnis to spēja iedomāties, bija iemesli, kāpēc Juris Kuslaps palīdzēja Jānim Savādniekam mācībās un citos darbos, piemēram, gatavot ēdienu, sanest ūdeni. Kuslaps bija viņa kalps. No saviem pienākumiem viņu nespētu atturēt nekādi draudi, kamēr vien viņš dzīvoja pasaulē.

—   Es tevi sitīšu, es tevi sitīšu!

Bet Arnis nesita, viņš satvēra ar abām rokām Kuslapa izdēdējušo kaklu un žņaudza.

—   Laid vaļā! — Kuslaps gārdza.

—        Nelaidīšu, pirms tu nebūsi apsolījies, ka nerādīsi vairs Savādniekam uzdevumus. Vai tu nerādīsi?

Arnis žņaudza vēl stiprāk. Patiesībā tagad viņam vajadzēja žņaugt pavisam stipri, jo …

Vasarā Arnis, ķerdams kādu taurenīti, bija tam netīšām norāvis spārnu un pēc tam taurenīti tūlīt nogalinājis, lai dzīvnieciņš vairs ilgāk nemocītos…

11.

Priekšnamā noklaudzēja durvis; kāds ienāca klasē un dauzīja sniegu no kājām. Pār visu Arņa augumu pārskrēja karsts vilnis, bija tāda sajūta, it kā viņš pamostos no ļauniem murgiem, un, lai no tiem ātrāk atbrīvotos, viņš atgrūda Kuslapu projām no sevis. Taču tas nemaz nebija vajadzīgs; Murkšķis jau atradās kaktā un atmuguriski kāpās arvien tālāk, it kā gribētu izlīst cauri sienai.

Guļamistabā ienāca Savādnieks. Ļoti apmierināts ar sevi un ar visu pasauli un kā vienmēr atrazdams visu vislabākā kārtībā, viņš klusi pasmaidīja un tuvojās zēniem.

«Tagad Kuslaps mani nosūdzēs Savādniekam,» Arnis nodomāja, «un tad tas ņems mani priekšā.»

Bet Kuslaps pat nedomāja sūdzēties. Viņš stāvēja kaktā sabozies kā ezis un neizdvesa ne skaņu. Nē, Kuslaps negribēja nevienu nosūdzēt, bija gluži dabīgi, ka visi viņam drīkstēja darīt pāri, kam tik vien iepatikās; viņš taču bija pirtnieka dēls, kas šeit, turīgāko pulkā, nokļuvis pavisam nejauši. Kādu gan taisnību viņš drīkstēja prasīt; tā bija laime, ja kādreiz viņš izkļuva cauri sveikā.

—   Nu, Tali, tu arī jau klāt, — sacīja Savādnieks un pasniedza roku sveicienam. Bet Arnis šajā acumirklī bija tik aizņemts ar grāmatas šķirstīšanu, ka viņš nemaz neievēroja izstiepto roku, un Savādniekam tas likās pilnīgi dabiski: kā gan Arnis varēja redzēt viņa roku, ja ienācējs nepadeva labdienu.

—       Vai tu gribi konfektes? — viņš jautāja un sāka

gramstīties pa kabatām. — Bijām abi ar kalpu iegājuši bodē, ēdām konfektes un dzērām kvasu. Se, ņem!

To pateicis, viņš nosvieda dažas konfektes Arnim priekšā uz gultas un pievērsās Kuslapam.

—   Un tu, Murkšķīt, kāpēc tu esi ielīdis kaktā? Te jau nav Totsa, kas tevi varētu apsvilināt ar lielgaballodēm. Nāc ārā, ēd konfektes. Skaties!

Savādnieks izņēma no kabatas konfektes un pastiepa plaukstu pret Kuslapu.

—   Nāc, nāc vien ārā, labais puisīt, tu taču neesi ezis. Tikai eži pa dienu kvern kaktos, bet naktīs klaiņo apkārt, tu taču esi učeņik Paunverskogo prihodskogo uči- ļišča. Vai tu sastrīdējies ar Tali? Tev tāda saīgusi seja. Jums abiem ir jocīgas sejas… Vai tiešām sastrīdējāties, ko? Tad nu gan, jāsaka, ir satikušies divi īstie strīdoņas. Labāk salīgstiet mieru, citādi vēl uzzinās Totss un sāks dusmoties, ka jūs viņam atņemat peļņu, jo, redzi, Totsa dienišķā maize ir strīdi un nerātnības. Tas puisēns laikam rītā un vakarā lūdz dievu — ja viņš vispār lūdz — sak: «Mīļais debesu tēvs, dari tā, lai atkal izceltos ķilda un pamatīga izplūkšanās, jo man nagi niez, ka nekur glābties!» Ko? Vai sastrīdējāties? Nu, ja arī sastrīdējāties, tad vismaz tagad nāciet un izlīgstiet, un pēc tam visi kopā ēdīsim konfektes. Ko? Jūs taču neesat nekādi strīdusgaiļi, kas ilgi tur naidu. Žēl, ka te nav Totsa, citādi palūgtu, lai iedod indiāņu miera pīpi. Viņam šādu krāmu diezgan un arī visādu citādu indiāņu mantu, kas reizēm ir tik briesmīgas, ka uzdzen drebuļus. Padomājiet, zēni, vakar tas rakaris Totss pienāk pie manis, izvelk no kabatas kaulu, visparastāko — govs vai teļa kaulu un apgalvo, ka tas esot miroņkauls. «Kas tas par miroņkaulu,» es atsaku, «tā ir govs kāja.» «Nē, tu nezini,» šis ietiepjas, «tā nav govs kāja, tas ir miroņkauls; nopērc un aizej jaunā mēness pirmās ceturtdienas naktī pulksten divpadsmitos uz Rudiveres un Paunveres krustceļa, un noliec zemē, gan tad tu redzēsi, kā tas spārdīsies, šķaidīs no abiem galiem asiņainas putas un brēks: «Miroņkauls! Miroņkauls.» Nu, vai nav muldoņa, nudien, tīri vai jāsmejas. Bet pamēģini tu viņam iestāstīt, ka viņš ir muldoņa, tad šis tev tūlit ņemsies iegalvot, ka to izlasījis tādā un tādā grāmatā. Un viņam ir stingra pārliecība, ka viss, kas uzrakstīts, arī tiešām tā noticis. Nāc, nāc ārā, Murkšķīt, uzvilksim miera pīpi un izlīgsim. Tad es jums pastāstīšu vēl vienu notikumu, kā … Nāc, Murkšķīt, ko nu boli acis. Vai tad par katru nieku tūlīt jālien kaktā? Tad jau tu nemaz netiksi no kakta laukā, ja dusmosies par katru sīkumu. Nāc, es jums uzspēlēšu kokli, es mājās iemācījos vienu jaunu, ļoti smuku gabalu. Trimp timptidi, trimp timptidi . ..

Bet abi, kā Kuslaps, tā Tali, klusēja. Konfektes uz gultas stāv neaiztiktas, veltīgi Savādnieks krata uz plaukstas arī Kuslapa daļu. Kaktā stāvētāja izskats pamazām kļūst pielaidīgāks, bet Tali vaigs ir apmācies kā aizlijuši oktobra nakts. Savādnieks nezina, ko darīt, lai samierinātu abus zēnus; viņam pašam ir neizsakāmi labs garastāvoklis, ļoti omulīgi būtu visiem trim pasēdēt kopā, papļāpāt un ēst konfektes. Ai, viņš būtu pat ar mieru atnest vēl konfektes, kaut tikai tie iznāktu no kaktiem un salīgtu mieru. Ar Kuslapu viņš pamazām tiks galā, par to Savādnieks ir drošs, bet Tali ir pavisam dīvains puika. Tas nerunā ar viņu nedēļām ilgi un vispār runā ļoti maz. Tam var būt tikai divi iemesli: vai nu mājās pret viņu izturas ļoti slikti, vai arī tam ir kādas citas bēdas, kas neliek un neliek zēnu mierā. Varbūt vainīga ir pārciestā slimība; nav joka lieta, ja cilvēks vairākas nedēļas svārstās starp dzīvību un nāvi. Varbūt Arnis vēl tagad ir slims? Viņam, Savādniekam, dažreiz liekas, it kā Tali vāji dzirdētu, bet viņš varēja ari kļūdīties, un vispār šim kurlumam nebija nekāda sakara ar slimību.

—   Tali!

Kā gan citādi, viņš dzirdēja šo kluso saucienu, tatad par īstu kurlumu nevarēja būt ne runas; drīzāk to varēja teikt par Kuslapu: bieži vien bija jāsauc vairākas reizes, kamēr tas atbildēja.

—   Tali, tev vienmēr ir paticies klausīties kokles spēli, arī tu pats mācies vijoli un … Es tev uzspēlēšu, vai gribi?

Savādnieks iznesa no klases kokli, apsēdas uz gultas malas un sāka spēlēt.

Jā, tas skanēja jauki. Un, kad Savadnieka biezas, gaišās cirtas, tam spēlējot, noslīdēja pār pieri un acīm un kad tas ar ātru kustību atsvieda tās atpakaļ, arī tas bija skaisti.

Pašlaik Arnim uznāca vēlēšanās pieiet pie koklētāja un lūgt, lai tas spēlētu ilgi ilgi, taču ar to viņš apliecinātu, ka Savādnieks tomēr prot muzicēt, un to Arnis negribēja atzīt. Jānis Savādnieks taču bija sliņķis un dīkdienis.

Taču, jo ilgāk tas spēlēja, jo vairāk atkusa klausītāju sirdis. Jau Kuslaps sakustējās kaktā. Jau Arnis piecēlās, lai tuvotos koklētājam un pateiktu kaut ko draudzīgu; bet te pēkšņi pār viņa seju pārslīdēja dusmu ēna, un, iekams Savādnieks paspēja ievērot viņa kustību, Arnis pagrāba no gultas konfektes un iesvieda koklētājam sejā.

—   Kādēļ tu tā dari? — brīnījās Savādnieks, pārtraukdams spēli un nopietni uzlūkodams Arni.

—   Es tās negribu, — Arnis ātri atteica un nosarka. — Ed pats, ja gribi, es neņemšu.

—   Nu, ja neņemsi — neņemsi, bet kāpēc sviest acīs?

—   Sviežu tāpēc, ka tu noraksti uzdevumus no Kuslapa. Nedrīkst norakstīt, tu to labi zini!

—   Bet kāda tev tur daļa?

—   Ir gan daļa. Ja vēlreiz norakstīsi, nosūdzēšu tevi skolotājam.

—   Ej un sūdzies, vai es aizliedzu.

—   Un nosūdzēšu arī.

—   Ej vien, ej.

Savādnieks dažas konfektes, kuras bija nokritušas uz kokles, pabīdīja sāņus, izkratīja vienu konfekti no kokles, pārvilka pāris reižu ar pirkstu galiem pār stīgām un klusu spēlēja tālāk. Arnis arvien vairāk pietvīka, ilgi aizturētais naids ņēma virsroku. Viņu kaitināja arī Savādnieka nesatricināmais miers, ar kādu tas atvairīja Arņa draudus.

—   Tad tevi no šejienes padzīs, — viņš atsāka uztraukumā drebošā balsī, kurā jau varēja saklausīt asaras. Tas bija Arņa pēdējais trumpis, ar kuru viņš cerēja iebiedēt Savādnieku; ja arī tas nelīdzēja, tad…

Jā, kas tad viņam vēl atlika? Jau tas bija neglīti, ka viņš iesvieda Savādniekam konfektes acīs un solījās nosūdzēt.

—   Nu, ja padzīs, tad padzīs, kas tur liels, — atbildēja Savādnieks, — kāda tev par to bēda. Ja jau tu reiz esi nodomājis mani nosūdzēt, tad varēsi priecāties, ja man klāsies slikti. Bet es neticu, ka mani tāpēc padzīs, to dara vēl arī daudzi citi, un skolotājs ļoti labi zina, ka mēs dažreiz norakstām no citiem. Tā tas ir bijis, un tā tas arī būs. Visi jau nevar un arī neprot rēķināt — tā ja. Visi jau nav tik gudri kā tu, kas ar visām mācībām tiek pats galā. Un, ja padzīs, padzīs, aiziešu arī. Tāpēc jau tūlīt nav …

Viņš atmeta ar roku un pasmaidīja. Nūja, ja padzen, lai padzen. Kas tur sevišķs — skolu pasaulē diezgan. Arī pašlaik viņš jau mācījās trešajā skolā — un kas vainas? Kaut kā jāiztiek. Tiešām, Jānis Savādnieks izkulsies sveikā vienmēr un visur, galvenais — nevajag gausties. Aizies, paņems savu kokli un Murkšķi līdzi un dzīvos tāpat kā līdz šim. Visur jau nav tādi nejauki. puikas, kas aiz skaudības vai diezin kāpēc ir gatavi tevi tūlīt nosūdzēt. Par norakstīšanu parasti nekad neviens nesūdzas; to dara tad, ja kādam nodara sāpes vai saplēš grāmatas, vai kaut ko nozaudē vai arī. ..

Diezin kāds nelabais šodien ielīdis Tali sirdī, ka viņš pēkšņi kļuvis tik negants. Ko tādu no viņa nemaz nevarēja gaidīt, un līdz šim viņš bija dzirdējis par šo zēnu tikai labu. Skolā klīda valodas, ka rudenī viņš dedzīgi aizstāvējis Tenisonu un zvaniķi Libli, vai kā; katrā ziņā viņš tiem darījis daudz laba, jo zvaniķis tikai Arņa dēļ ticis atpakaļ savā darbā un Tenisons atstāts skolā.

—   Nūja, — Savādnieks noteica, uzlikdams roku uz kokles un bez jebkāda naida paraudzīdamies uz Arni, — ja jau tā jābūt, tad izstāsti vien, ka es norakstu no Kuslapa; ja tikai tu nenodari pāri pats sev. Redzi, kā visi zobojas un smejas par Ķīru tāpēc, ka viņš apsūdz citus. Ar tevi var notikt tāpat.

Un, ar visu kokli pievirzīdamies Arnim tuvāk un ar savām zilajām acīm skatīdamies tieši viņam acīs, Savādnieks jautāja:

—       Saki — ko es tev esmu nodarījis, ja tu uz mani dusmojies?

—        Tu man neesi nodarījis neko, — atbildēja Arnis, nodūra galvu un tad klusi, gandrīz čukstus piebilda: — Tomēr norakstīt tu nedrīksti!

—   Kāpēc? Kāpēc tieši es nedrīkstu un citi drīkst?

—   Tu nedrīksti, nu.

— Bet ja nu es tomēr norakstīšu?

—   Tad…

—   Tad tu mani nosūdzēsi?

—   Jā.

Savadnieks pasmaidīja.

—   Vai tu kādreiz esi kādu nosūdzējis?

—   Esmu.

Savādnieks nomērīja Arni ar neticīgu skatienu un atkal pasmaidīja.

Meloja! Viņš nekad nevienu nebija nosūdzējis un nedarīs to nemūžam. Zēnam šodien bija slikts garastāvoklis un viņš meklēja strīdu ar katru, kas pirmais pagadījās ceļā; tāpēc jau viņš bija sastrīdējies arī ar Murkšķi. Tā droši vien bija taisnība, kā jau viņš pirmīt nodomāja: ar Tali mājās apgājās slikti. Tādus sūdzētājus jau tūlīt varēja pazīt, bet Arnis pēc tāda neizskatījās. Nē, viņš nevienu nebija nekad nosūdzējis un arī nenosūdzēs turpmāk. Tagad viņš saprata Arni, bet pirms brītiņa bija gandrīz uz viņu sadusmojies. Un, kad Savādnieks bija nolicis kokli un savācis uz grīdas izbirušās konfektes, viņš uzlika roku Arnim uz pleca un smaidīdams teica:

—        Tali, Tali, tu nemaz neesi tik ļauns, kā izliecies. Sākumā es tevi nesapratu, domāju, ka tu patiešām esi tāds. Bet tagad es redzu, ka — oho! … Nu, nāciet, puikas, — izlīgsim un . . . Re, arī Murkšķis jau lien no kakta laukā kā vēzis no alas pēc saulrieta un nemaz nav tik sapīcis kā tu. Nu!

Savādnieks pa pusei ar varu satvēra Arņa roku, spēcīgi pakratīja un bija priecīgs, ka strīds ir garām.

—       Ak, šis iešot sūdzēties, — viņš iesaucās, acīm mirdzot, — tu mazais vardulēn! Nē, nē, nedusmojies — nevis ļauns, bet labs vardulēns; mazs un labs vardulēns tu esi! Vai ne?

Viņš satvēra Arni ap vidukli, saspieda, pacēla gaisā un dancoja starp gultām, cik vien labi to atļāva šaurā telpa.

Arnim bija atņemti visi ieroči.

Agrāk viņu atbruņoja Savādnieka lielais miers, tagad ļaunumu atgaiņāja labs vārds. Tali kļuva neveikli, ka viņš bija tik netaisnīgi izturējies pret savu skolas biedru un ka tas viņu tagad labināja kā mazu bērnu. Vienīgais mierinājums, kas viņam palika, bija apziņa, ka Savādniekam tomēr taisnība; Arnis gan piedraudēja, taču viņš nekad nebūtu nosūdzējis.

Priekšnamā kļuva dzirdamas balsis, durvis atvērās, un uz guļamistabas sliekšņa parādījās Tenisons. Viņš ieskatījās istabā, gari novilka «ahā» un atkal nozuda. Kad viņš pēc brītiņa parādījās no jauna, tam vienā rokā bija gabals kāpostu pīraga un otrā neliels sainis, ko uzsvieda uz savas gultas.

—   A! Teukrieši arī klāt, — viņš teica. — Vistālākā novada vīri, bet, re, atnākuši pirmie.

—   Tālā novada vīriem jāierodas agrāk, citādi vedējs netiek laikā atpakaļ, — atbildēja Savādnieks.

—   Nūja, — Tenisons piekrita un apsēdās blakus Savādniekam, kurš jau bija pārtraucis deju ar Arni un, saņēmis kokli klēpī, sēdēja uz gultas malas. Arnis kaut ko skricelēja uz tāfeles un laiku pa laikam caur pieri paskatījās uz Kuslapu, kas jau bija piegājis pie loga un saviebies lūkojās laukā.

—   Ir nu gan tev apetīte, — Savādnieks brīnījās, liegi glāstīdams kokles stīgas, — tikko nāc no mājām, bet jau atkal iestiprinies.

—   Nu, pusdienas paēdu, bet pēc tam neesmu dabūjis ne kumosa uz zoba, un no tā brīža pagājis jau krietns laika sprīdis, — gausi atbildēja Tenisons. — Ar ēšanu ir slikti: veselu nedēļu grauz sausu barību — nav nekāda labuma. Ja varētu izvārīt zupu, tad cita lieta. Pavasarī būs atkal jāsāk soļot uz mājām, tā ir vislabāk. Es arī tagad ietu uz mājām, bet dažreiz ceļš ir tik aizputināts, ka tu, cilvēks, nobrienies līdz acīm, kamēr tiec uz skolu.

—   Varbūt arī šeit var uzvārīt zupu. Nopirksim rīt mazu katliņu vai kastrolīti un sāksim vārīt. Ministrijas skolā mēs bieži vārījām rozīņu zupu.

—   Rozīņu zupa? Kas tā tāda?

—   Nu, kas tur liels? Uzvāri pienu, ieber rozīnes, uzvāri vēl mazliet — un gatavs. Ļoti garšīga.

—   Un sāli arī ber klāt?

—   Ko nu, kas tad rozīņu zupai liks klāt sāli. Tad jau kafijai un tējai arī jāliek sāls klāt.

—   Nu, kafija un tēja ir pavisam kas cits. Tad jau tā rozīņu zupa tāda žurga vien ir un paēdis neviens netiek. Es tādu suslu nemaz negribu, man vislabāk garšo īsta kartupeļu vai kāpostu zupa. Tad piemet labi daudz sāls un piesit māgu, ka ne paelpot. Un rozīnes jau ir dārgas, kas tās spēj nopirkt.

Tā runādams, Tenisons iebāza mutē pēdējo pīrāga gabalu, noslaucīja zodu, kas viņam ēdot bija kļuvis spīdīgs, un brīdi sēdēja nekustīgs, pat acis nepamirkšķinādams. Tad paņēma Kuslapa tāfeli, vispirms nopētīja aploci, tad apdrupušo stūri un beigās atrada, ka uz tāfeles uzrakstītie skaitļi nav nekas cits kā rītdienas uzdevums rēķināšanā. Pēc īsām pārdomām viņš atnesa no klases savu tāfeli un stājās pie norakstīšanas. Savādnieks sāka skaļi smieties.

—   Paskaties, — viņš teica Arnim, norādīdams uz Tenisonu,— paskaties, ko tur dara. Bet tu strīdies ar mani.

—   Viņš drīkst, — Arnis atteica, cenzdamies izlikties dusmīgs, — viņš dažreiz izrēķina arī pats. Bet tu vienmēr noraksti. Šo uzdevumu var norakstīt visi, kas vien vēlas, jo paši jūs neviens ar to galā netiksiet, kaut vai sirmus matus dabūtu.

Tenisons pacēla galvu un uzmeta runātājam tik nevainīgu skatienu, it kā tas, ko viņš patlaban dara, būtu kas pilnīgi dabīgs un pats par sevi saprotams. Pēc dažiem mirkļiem, nākdams pie slēdziena, ka runa nav par viņu, Tenisons atkal pievērsās tāfelei un mierīgi rakstīja tālāk. Iestājās klusums, ko sevišķi svinīgu padarīja maigās kokles skaņas.

Tad pēkšņi no klases atskanēja briesmīga balss. Kāds pilnā rīklē kliedza:

—   Pidriķ, Pidriķ, kur tu esi?

Kurš bija šis kliedzējs un kas tālāk notika, to mana kuslā un nemākulīgā spalva centīsies attēlot nākamajās lappusēs.

12.

Blakus klases istaba kads kliedza:

— Pidriķ, Pidriķ, kur tu esi? Zēni izbijušies saskatījās. Sī balss viņiem šķita gan sveša, gan arī pazīstama. Savādnieks jau nolika kokli un piecēlās, lai ietu paskatīties, bet nu jau saucējs stāvēja durvīs. Tas nebija neviens cits kā viņu klases biedrs Jāzeps Totss.

—   Jāzeps, pagāns! — iesaucās Savādnieks.

-— Kādu Pidriķi tu meklē?

—        Parauj piķis to Pidriķi, — Totss atbildēja un streipuļodams tuvojās zēniem, — esmu šodien pilns kā mārks un slapjš kā žurka. Velns, vai zināt, puikas, tikko iegāzos Kiusnas strautā, ka noplunkšķēja vien.

Totss pacēla kāju un uzsita ar plaukstu pa mitro bikšu stilbu. Viņš tiešām bija izmircis un īsajā ceļā no Kiusnas uz Paunveri droši vien daudz ko piedzīvojis.

—        Ko tu strautā meklēji, un kur tu tā piesūcies? — jautāja Savādnieks.

—   Ek, ko nu melš! — Tenisons rūgti pasmīnēja.

Totss to nemaz neievēroja un, turēdams Savādnieku aiz svārku pogas, muldēja:

—        Skaidrs, ka strautā, ķēms! Es jau tīšām tur ne- līdu. Iekritu iekšā un tūlīt ārā. Tikai nedomā, ka gāju tur peldēties; tik liels muļķis neesmu. Esmu piedzēries, tas tiesa, bet tāpēc jau nav jāiet slīcināties!

Totss grīļojās uz savām nedrošajām kājām, it kā viņš tūlīt varētu nogāzties gar zemi, spļāva, kur pagadījās, un glaudīja savas neesošās ūsas. Viņš runāja ar tik platu muti un lielīgi, ka siekalas šļācās Savādniekam sejā, Savu iekrišanu strautā viņš attēloja šādi.-

—   Eju, velns, — viņš iesāka, — uz mājām no KTra kristībām, pilns kā plosts, un domāju, kur, velns, varētu dabūt kādu dūmu. Redzu, man pa priekšu pa grāvi soļo kāds vīrs un pīpē.

—   Vīrs, grāvī?

—   Grāvī, nūja, ka grāvī. Nu, velns parāvis, es jau nesākšu tev melot. Tu, Savādniek, esi prātīgs cilvēks. Tātad es eju un redzu, ka pa grāvi tenterē viens vīrs.

—   Un pīpē?

—   Un pīpē, kā tad. «Nu,» es nodomāju, «varbūt pacienās arī mani, 'vajag tikai šo panākt un palūgt!» Panāku — Lible, sātans. Padodu labdienu un, un … noprasu, kāpēc šis staigā pa grāvi, vai tad uz ceļa trūkst vietas. «Uz ceļa vietas diezgan,» šis atbild. «Redzu, tu arī piemeties tāpat kā es. Uz ceļa vietas diezgan, jā, vietas pietiek visur, tomēr pa grāvi ir laba iešana. Pieturies ar rokām pie grāvja malām un soļo kā dažkārt īsts vīrs, sak, nav jābaidās ne no paklupšanas, nekā.» «Tiesa gan,» es piekrītu un arī ierāpjos grāvī, «abi esam pilnā — iesim reizē!»

—   Un tad gājāt abi pa grāvi?

—   Protams, pa grāvi. Zini, pa grāvi ir ellīgi laba staigāšana. Lible stūrē pa priekšu kā tāds liels bruņu kuģis, velns, un es kā mazs tralerītis nopakaļ. Palūdzu dūmu. Lible iedod un uguni arī. Nāvīgi prātīgs vecis šis Lible! Nu un tā mēs ejam, ejam taisnā ceļā uz Paun- veri, te pēkšņi — plunkš! — Lible pazūd.

—   Ko tu saki, kur tad viņš palika?

Totsa stāsts kļuva aizvien interesantāks. Tajā, grauzdami grifeles, vērīgi ieklausījās arī Tali un Tenisons. Pat Kuslaps atgāja no loga, atsēdās kaut kur uz gultas malas tālāk no citiem un vēroja Totsa kājas.

—   Kur šis palika, tur jau ir tas āķis, kur šis palika, — Totss turpināja. — Pēkšņi — plunkš! — un vīrs pazudis. Bija vīrs, bet nav vairs vīra. Ej nu uzmeklē!

—    Ka noplunkšķēja, to jau tu stāstīji, bet kur tad viņš īsti palika? Lible taču nenozuda uz visiem laikiem? Vēlāk kaut kur atradās?

—       Atradās jau atradās, ķēms, kā gan šis neatradīsies: es divas reizes palīdu zem ledus, kamēr izvilku ārā.

—   Zem ledus? Kā tad tā?

—   Nūja, zem ledus. Vai tad tu nezini, kas ir ledus?

—   Pagaidi, pagaidi, jūs taču bijāt grāvi, kā tad jūs pakļuvāt zem ledus?

—   Totss melo, — Tenisons secināja un sāka atkal rakstīt.

—   Ak tā, Totss melojot! Ko tad es tev esmu samelojis? Ļauj vispirms izstāstīt, tad jaucies starpā. Ja netici, paprasi Liblem.

Tenisona iejaukšanās Totsu, likās, ļoti aizvainoja, Totss uzmeta lūpu, taču tas nepavisam netraucēja viņam turpināt savu stāstu.

—   Grāvī, nūja; grāvī mēs bijām abi, tiesa kas tiesa, — Totss paskaidroja un nejauši uzspļāva uz Tenisona zābaka. — Kā tad, ka bijām grāvi, kas tad to noliedz. Mēs bijām grāvī, bet. ..

—   Labāk sēdi mierīgi savā gultā, nedīdies un ne apspļauj citu zābakus. Tu jau nemaz neesi tik piedzēries, kā izliecies, — Tenisons rājās un ar otru kāju noberzēja zābaku.

—   Ahā! Izdzer tu, izdzer tu tik daudz vīna kā es šodien, tad … Abi ar Ķīru izlakām pudeli par diviem rubļiem, ko domā! Ķēms, ja tu izdzertu tik daudz vīna, tu jau sen būtu beigts. Bet redzi, es vēl dzīvoju. Kāds tur brīnums, ja esmu nedrošs uz kājām; dažs cits manā vietā jau būtu gar zemi un turpat arī paliktu.

—   Ja jau jūs dzērāt ar Ķīru, tad Kīrs tagad ir miris, — zobojās Tenisons un pasmaidīja par savu atjautību.

—   Gatavais ķēms, kāpēc tad lai šis būtu miris, — Totss atteica. — Bet varbūt pa šo laiku būs nomiris, ko var zināt. Kad es aizgāju, viņš palika augšpēdu guļot aiz mājas. Kad aizgāju projām, viņš vēl elpoja, bet, ko viņš dara tagad, to es nezinu. Varbūt jau izlaidis garu.

—   Kur? Aiz kādas mājas viņš palika guļot?

—   Aiz viņu pašu mājas, nu. Viņiem šodien kristības. Nudien, tā vien liekas, ka būs beigts, jo, kad es gāju projām, tad … tad viņš sāka vemt asiņainas putas. Jā.

—   Nu tu gan melo! — iesaucās Savādnieks. — Tev jau visas lietas vemj asiņainas putas; vakar tu apgalvoji, ka miroņkauls izgrūdis asiņainas putas, šodien jau Kīrs, bet rīt visi sētas mieti sāks spļaut asiņainas putas. Vai arī Kīrs nespārdījās un nebrēca: «Miroņkauls! Miroņkauls!»

—   Miroņkauls, miroņkauls! — Totss mēdījās. — Kīrs nav nekāds miroņkauls, ka viņam jābrēc. Tāds kā muļķis; es jau nu gan nesākšu tev melot. Pats esi prātīgs puisis.

—   Nu labi, labi, lai nu bija kā bija, bet pasaki — kur palika Lible? Plunkš! — bija un pazuda, bet tālāk? Ak jā, tu tak palīdi divas reizes zem ledus, jā, un viņu izvilki, bet pasaki taču — kā jūs pēkšņi nokļuvāt zem ledus un kas tas bija par ledu? Jūs tomēr bijāt grāvī?

—   Nūja, ka grāvī, bet mēs tur nestāvējām uz vietas. Mēs gājām uz priekšu. Pilnā kā zeķes, kādi mēs bijām, paši nesapratām, kurp ejam un ko darām. Tikai tad, kad Lible iekrita, es aptvēru, ka esam pie Kiusnas tilta. Nūja, pie tilta ūdens nav aizsalis un Lible tur — plunkš! — iekšā.

—   Un tu viņam pakaļ zem ledus?

—   Nūja, ķēms, es jau nevarēju viņu tur atstāt uz visiem laikiem. Domāju gan, velns, ka … Tomēr izvilku. Divas reizes palīdu zem ledus, bet izvilku. Kaut tevi jupis! Strauts pie tilta ir briesmīgi dziļš, it kā pavisam bez dibena.

—   Brīnums, kā gan tu pats paliki sauss, ja tu divas reizes biji palīdis zem ledus? Tikai viena bikšu stara slapja, visur citur ir sauss.

Savādnieks aptaustīja Totsa apģērbu. Atskaitot bikšu stilbu, tas tiešām bija sauss.

—   Ķēms, cik ilgi tad es tur biju: žvikt — iekšā, žvikt — ārā un . .. Manas drēbes tik viegli vis nesamirkst, kā tu iedomājies. Tā ir tāda stingra drēbe, kas … Nē, nu ko tu smejies, es jau tev nesākšu melot; ja netici, vari pajautāt Liblem.

Totss bija tik ļoti aizrāvies ar stāstīšanu, ka pilnīgi aizmirsa savu reibumu un mierīgi stāvēja uz vietas.

Viņa kājas, acīm redzot, nemaz nebija tik nedrošas, ka būtu jāstreipuļo.

—   Stingra drēbe, stingra drēbe, — Savādnieks turpināja, — bet kāpēc tad bikšu stilbs tomēr izmirka?

—   Ak viens stilbs? Bikšu stilbs ir bikšu stilbs. Uz stilbiem drēbe nodilst vairāk nekā citur. Ķēms, vai tad tu nezini, ka nodilusi drēbe samirkst ātrāk nekā vesela. Nodilusi drēbe ir plānāka, muļķi.

—   Hm . . . Tas var būt, tomēr, kad tu sāki par to. runāt, tu teici, ka iekriti strautā. Tu nemaz nepieminēji, ka biji palīdis zem ledus.

—   Nūja, sākumā nolēmu jums to nemaz nestāstīt, sak, izpļāpāsiet tālāk, uzzinās ķesteris un sāks lamāties. Strupais Juris ir tāds dulls cilvēks, tūlīt sāk tincināt, ja kas atgadās. Nudien, baidos, ka šis ņems atkal mani priekšā … Viņš taču arī bija kristībās … un … Un es palaidu gramofonu . .. Jā, jā.

—   Un kas par to, ka tu palaidi gramofonu?

—   Jā, bet tieši kristīšanas brīdī. Nevarēju pat iedomāties, ka šis sacels tādu elles traci. Bet kur nu! Sākumā noblējās «mē-ē-ē!» kā aita un tad pūta vaļā: «Kāpsim augšā kalna galā . ..» Izskrēja vecais Kīrs, nikns kā bifelis, un kratīja dūri. Ņēmu kājas pār pleciem un metos bēgt.

—   Ahā, klausieties, zēni, Totss pa kristību laiku spēlējis gramofonu! Ko jūs par to teiksiet? Nu gan ķesteris tev sados piparus. Mīļo Jāzepiņ, tas ir tikpat kā bankā.

—   Nē, nu, ķēms, es jau nemaz negribēju spēlēt, tikai tāpat drusku aptaustīt, bet, velns viņu zina, pēkšņi paspruka vaļā.

—   Pēkšņi paspruka vaļā — hahaha! Gan jau nu rīt no Ķīra uzzināsim, kā tas notika. Ko tad tur īsti kristīja, puiku vai skuķi?

—   Puiku, sātanu.

—- Kādā vārdā viņu nosauca?

—   Par Kolumbu.

—   Kolumbu?

—   Nē, nebija vis Kolumbs. Sākumā gribēja gan nosaukt par Kolumbu, bet nenosauca. Velns, kā tad viņu īsti nosauca? Pareizi — Peksis!

—   Peksis? Tas ir suņa vārds!

—  Jā, tā viņu sauca . . . Peksis vai Reksis, vai . . . Benis vai . .. Nevaru atcerēties.

—   Lai nu sauca kā saukdami, bet Peksis jau nebija.

—   Varbūt ari nebija Peksis, kas to lai zina. Varbūt bija kāds cits vārds. Tomēr apmēram kaut kas tamlīdzīgs. Velns viņu sazin, tur laikam bija divi bērni, vai kā. Varbūt viens saucās Kolumbs, bet otrs Pek-

. sis … Vai . . . vai … Es nezinu, es nezinu . . . Varbūt bija arī viens . . . tikai tas Peksis, vai kā viņu sauca …

—   Vai viņš … — Savādnieks gribēja vēl kaut ko jautāt, bet pēkšņi sāka skaļi smieties. — Vai šis ari nespļāva asinainas putas?

— 'Kas?

Atbildes vieta atkal atskanēja skaļi smiekli. Smējās ne vien Savādnieks, bet visa klase. Totss saprata, ka viņu izsmej. Viņš sabozies aiztenterēja sāņus un nomurmināja:

—   Pats tu spļauj asiņainas putas.

Pēc brīža, kad zēni aprima, Savādnieks ieteicās:

—   Re, mūsu Totss jau atkal ir pilnīgi skaidrā. Sākumā, kad Totss ienāca pa durvīm, viņam bija briesmīgas paģiras, bet tagad viņš tev nostaigās pa virvi. Nūja, šitādas draudzīgas sarunas jau apskaidro prātu.

Savādnieks vēl nepaguva beigt, teikumu, kad Totss atkal sāka streipuļot un šoreiz vēl trakāk nekā iepriekš. Viņš spļāva uz visām debess pusēm, izvalbīja acis un gvelza tādus niekus, ka pats velns netika gudrs. Tagad viņš vairs neviena nebaidoties, kaut vai te sanāktu ķesteri no visas pasaules; tad viņš tiem pateiktu vienu otru biezāku vārdu, kā … Un vispār viņam šī varza vairs neko nenozīmējot, viņš tā kā tā drīz aizbraukšot uz Krieviju par muižas pārvaldnieku, iejūgšot, divus zirgus un parādīšot Paunverei pigu. Un, ja tad vēl kāds nāks un gribēs viņam kaut ko sacīt, viņš arī pateiks, ka… Un, ja Savādnieks vēlas, viņš var sasiet mezglā savas garās kājas, lai deguns nesniegtos, kur nevajag. Un ka miroņkauls brēc «miroņkauls, miroņkauls!» un spļauj asi … To viņš ir redzējis pats savām acīm, un muļķi var ņirgāties, cik tīk, tas viņam nenozīmē ne tik, cik melns aiz naga.

Daudz drosmīgu vārdu sarunāja Totss un varbūt pateiktu vēl vairāk, bet noklaudzēja ķestera durvis, un kāds smagiem soļiem tuvojās guļamistabai. Tas pēkšņi kā ar tapu aizsita Totsa runas plūdus.

—   Nāk, nešķīstenis, — viņš čukstēja, sarāvās kūkumā un jautādams uzlūkoja savus biedrus.

Savādnieks apsviedās uz papēža riņķī, noslēpa seju kabatas drāniņā un smējās. Ja ienācējs ir ķesteris, tad viņš te ieradies īstajā brīdī. Tagad Totsam taču bija iespējams pierādīt, ka viņš tiešām vairs nebaidās, kaut vai sanāktu kopā visas pasaules ķesteri.

Totsa ceļi saliecās, šķiet, it kā viņš pēdējā acumirklī grasītos palīst zem gultas, taču bija par vēlu — ķesteris stāvēja uz guļamistabas sliekšņa.

Zēni sveicināja.

Ķesteris atņēma sveicienu un paraudzījās apkārt, tad taisnā ceļā devās pie Totsa, saņēma viņu aiz svārku atlokiem, skatījās Totsam cieši acīs un teica lēni un ļoti skaidri:

—   Tevi, Tots, dievs ir radījis lielās dusmās, lai sodītu cilvēkus par viņu grēkiem. Tāpat kā viņš uzsūta neražas, liek krusai izpostīt druvas un noslīcināt plūdos, tā visuvarenais radījis tevi par biedinājumu visai pasaulei, cik tālu viens cilvēkbērns var nonākt, ja viņš nerūpējas par savu dvēseli. Tā tas kungs mūs pārmāca par mūsu ļaunumu caur kādu mums līdzīgu būtni, lai pierādītu, ka visa posta un nelaimes cēlonis perinās mūsu pašu vidū. Ja mēs sāktu uzskaitīt visas tās nerātnības,' ko tu te esi pastrādājis dažu mēnešu laikā, tad tā kunga saule pie debesīm norietētu ātrāk, nekā mēs būtu paguvuši tikt galā ar tavu grēku reģistrēšanu. Saki — ko lai es ar tevi iesāku?

Totsa acis iegrima dziļi dobumos un iekvēlojās kā ogles.

Tali, Tenisons un Kuslaps stāvēja nopietnām sejām un tikko uzdrošinājās ieklepoties. Savādnieks cīnījās ar smiekliem un, palūkojies uz Totsa nelaimīgo, sakņupušo stāvu, tik tikko nesāka spurgt. Kur pēkšņi bija pazudis lielais un varenais muižas pārvaldnieks, kas teicās iejūgt divus zirgus un parādīt Paunverei pigu?

—       Saki — ko lai es ar tevi iesāku? — ķesteris atkārtoja. — Padomā jel par savu šodienas nedarbu. Tu spēlē gramofonu kristīšanas laikā un izjauc svēto ceremoniju. Tu taču zini, ko nozīmē kristības? Jeb varbūt tu nezini? Nē, tu visu zini un saproti, kas labs un kas ļauns, bet tu negribi atmest savu bezdievīgo dzīvi un uzvesties tā, kā tevi māca. Ko lai es ar tevi iesāku? Redzi, tu klusē, tu nezini, ko atbildēt. Jā … arī es pats neprotu atbildēt uz šo jautājumu. Bet es mēģināšu to pārdomāt un nākt pie kāda slēdziena. Rītdien tu to uzzināsi.

Viņš atlaida Totsu vaļā un pievērsās pārējiem.

—   Nu, un jūs… — viņš teica, — jūs jau arī esat klāt. Tu, Savādniek, kā redzu, vairāk spēlē kokli nekā mācies un tāpat niekodamies pavadi dieniņu. Tenison … Ahā, rēķini, rēķini … Un Tali? Atnāci apciemot draugus? Nu, ciemojies, ciemojies. Tu, Kuslap, labāk ņem grāmatu un mācies: pats zini, cik tev vājas zināšanas krievu valodā.

Var jau arī reizēm papļāpāt, ja atliek laika; var arī uzspēlēt kokli — katrā ziņā tas ir labāks laika kavēklis, nekā augām dienām domāt tikai par nerātnībām, kā to dara Totss, bet lai viņš nekad neaizmirst: katrai lietai ir savs laiks.

Tikko ķesteris bija paspējis aiziet un durvis aiz viņa aizvērušās, Totss žigli vien iznāca no kakta un, rokām plātīdamies stāstīja:

—   Ak tu nelabais, kas to varēja iedomāties, ka viņš nāks uz guļamistabu. Es būtu laidies lapās. Nieki, gramofona spēlēšana vēl nebija nekas, būtu viņš to zinājis, ka mēs ar Ķīru iztempām vīna pudeli, saplēsām vairākas recekļa bļodas un piedzērāmies. Diezin ko tad viņš sacītu! Piķis parauj, es no viņa garās runas neko vairāk neatceros kā tikai to, ka es negādājot par savu dvēseli. Saki man, Savādniek, — kā lai es gādāju par savu dvēseli? Un kur tāda dvēsele vispār ir? Vai tu zini, kā jākopj dvēsele?

— Iever dvēseli diegā un uzkar kaklā.

13.

Kā redzat, man ir gadījies vairāk stāstīt par bērnu neveiksmēm nekā par viņu derīgajiem darbiem. Kas gan ir visa dzīve, ja ne bezgalīga neveiksmju virkne, un vai katra diena nav tikai viens posms šajā nebeidzamajā virknē? Laimīgs, kas neļauj tai sasaistīt sevi važās.

Viens šāds posms ir nākošā diena, kas sekoja jau aprakstītajiem notikumiem.

Patiesībā šī pirmdiena nemaz neiesākās slikti, bet pakāpeniski viss tik ļoti sarežģījās, ka gribot negribot radās jautājums: kā pārziņā šodien bija nodoti cilvēku likteņi? Kas tos vadīja?

Tas nemaz nebija slikti, ka Totss tika cauri ar nelielu sodu; no rīta, nākdams uz skolu, viņš bija sagatavojies uz daudz ko ļaunāku. Brīvstundu laikā ķesteris bija pārdevis cūku, un, jādomā, izdevīgā vienošanās ar tirgotāju iepriecināja viņa sirdi un uzlaboja garastāvokli. Katrā ziņā Totss ar šādu iznākumu bija ļoti apmierināts, vēl vairāk, Totss bija laimīgs, jo viņa vislielākās rūpes bija noveltas no pleciem.

Rēķināšanas stundā Totss nevarēja atrast savu tāfeli, visa meklēšana un iztaujāšana bija veltīga; bet tā jau nebija nekāda nelaime; kad viņš beidzot to uzgāja guļamistabā un aplūkoja tuvāk, tad izrādījās, ka labi ļaudis bija uz tās izrēķinājuši šīsdienas uzdevumu. Kā vēlāk noskaidrojās, rakstītājs esot Arnis, kurš vakar bija klasē paņēmis kādu tāfeli.

Totsam pret to nebija nekādu iebildumu; lai ņem droši viņa tāfeli. Lai ņem vēl citreiz arī. Lai ņem vienmēr, kad vien vajag. Taču ar to arī izbeidzās šīsdienas labākā daļa. Ļaunākā sākās tā: pēc rēķināšanas stundas Totss ar četriem vai pieciem zēniem izgāja pagalmā un mācīja tos skaitīt no viena līdz desmit. Viņš sacīja: vienele, otrele, žipatele, datele, daš ist kūkum, dabūs desmit.

Totss pats gāja pa priekšu, viņam blakus un nopakaļ soļoja mācekļi un pusčukstus atkārtoja noslēpumainos vārdus:

«Vienele, otrele, žipatele, datele, das ist kūkum, da- būš desmit.»

Ja daži vērīgākie tika ar šo uzdevumu galā, meistars nosauca jaunu formulu, proti:

—        Kvinta — rinta — punta — enta — paraventa — vazilinga, suski tavāra, ass — sarapilla — jasi — kar- liter — jona, ainu kukrileijoni.

Tas bija ciets rieksts. Zēni mācījās tā, ka vai acis sprāga no pieres laukā, bet brīnumainie vārdi neparko negribēja palikt atmiņā.

—   Ko šie vārdi nozīmē? — kāds iejautājās.

—        Ha! — Totss atteica un nolūkojās pār plecu uz runātāju. — Izrunā šos vārdus vecā gada vakarā pulksten divpadsmitos, gan tu redzēsi, ko tie nozīmē.

—   Ko tad tie nozīmē?

—        Ko nozīmē, ko nozīmē … Kaut ko jau nozīmē, ne jau veltīgi es tos iemācījos no galvas.

—   Nu?

—       Ja tu veca gada vakara noskaitīsi šos vārdus, tad kāds atnāks.

—   Kas?

—        Kāds . . . tāds … ar pakaviem … Musu kalps reiz noskaitījis. Aizgājis viens pats uz pirti un noskaitījis.

—   Tālāk?

—   Kas par «tālāk». Bija atnācis, nu.

—   Kāds šis izskatījās?

—        Kāds … Spalvām apaudzis. Viscaur sprogains kā aita. Un melns. Sākumā noslēpies kaktā un kladzinājis kā vista: tā-tā, tā … Kalps nodomājis, sak: velns sazin, kur te gadījusies vista. Bet, kad šis izlīdis no kakta, kalpam elpa ciet gan.

—   Kāpēc?

—        Kāpēc. . Nobijies, nu. Kā izsprucis no pirts laukā, ta uz mājām! Kad puisis atskatījies, tad šis, tas spalvainais, stāvējis pirts durvīs un acis kvēlojušas kā ogles. Ķēmi tādi, vai jūs domājat, ka tas kāds joks, ja tāds atnāk. Bet es . . . citreiz es iešu pats … paskatīties …

—   Tu iesi?

—        Skaidrs, ka iešu. Jūs, ķēmi, varbūt domājat, ka es baidos, vai? Nūja, ar plikām rokām, protams, neiešu, tāds muļķis jau neesmu, bet, kad es paņemšu līdzi savu pērkongrāvēju, tad gan iešu. Oho, es to pielādēšu ar sudraba lodi, lai tad šis nāk vien. Ķā bliezīšu vienreiz virsū, tā būs gar zemi kā likts. Kladzini tad vēl «tā-tā-tā»!

—- Vai tad drīkst iet tikai pa vienam?

—   Protams, pa vienam, ķēms! Divi kopā nedrīkst.

—   Bet, ja aizies divi, ko tad viņš darīs?

—        Tad … Varbūt tāpat paglūnēs pa sienas spraugu, bet ārā līst, man domāt, neuzdrošināsies.

—   Un kalps esot šo redzējis?

—- Skaidrs, ka redzējis, nu. Puisis pēc tam vairākas dienas slimojis. Un, kad drusku satumsrs, nav vairs uzdrošinājies rādīties pirts tuvumā, sit kaut vai nost.

—       Jūsu kalpu vienmēr piemeklē visādas likstas, — noteica kāds neticīgs klausītājs, — rudenī stāstīji, ka viņam čūska apvijusies ap kaklu, tagad atkal šim bijušas darīšanas ar velnu . . . Kas viņš tāds ir?

—   Ir viens tāds virs no Merknas.

Kad atskanēja zvans un augstāk minētās personas gribēja doties uz klasi, pēkšņi kā no zemes izlīda ķesteris un nostājās tiem ceļā. Visi satrūkās.

—        Tūlīt pasakiet, ko tas Totss jums mācīja, — viņš uzkliedza. — Droši vien kādu muļķīgu dziesmu vai rupjības.

—   Nav tiesa, nav tiesa, — Totss aizstāvējās.

—        Ciet klusu! — ķesteris vēlreiz uzbrēca un uzsita ar kāju tik spēcīgi pa grīdu, ka Totsa sirds ieslīdēja zābakā un caur saplīsušo bikšu staru metās projām no sava saimnieka.

—   Pasaki tu, Semer!

—   Vienele, otrele, žipatele … — Semers stostījās.

—   Mierā! Kas tā par muldēšanu?

—   Es nezinu, Totss iemācīja.

—   Nūja, un tu visas šīs muļķības tūlīt iekal galvā. Labāk iemācies baušļus un bībelstāstus, cilvēkbērns! Tos tu nekad nezini. Un tu, — ķesteris pievērsās Totsam, — ja tu man vēlreiz šodien rādīsies acīs, tad sargi savu ādu! Mūsu sastapšanās būs briesmīga; pielūko, lai tas nenotiktu. Neaizmirsti, tu te stāvi uz naža asmens. Vēl viens pārkāpums, kā vakar, un tu no šejienes izlidosi uz visiem laikiem. Marš, klasē!

Pēdējos vārdus Totss vairs neļāva sev atkārtot.

Šis starpgadījums nepavisam netraucēja Totsu nākamajā starpbrīdī iesaistīties jaunā sazvērestībā.

Pāris lielāku zēnu pavadībā viņš iznāca pagalmā un nekavējoties ķērās pie kāda svarīga pasākuma.

Ķestera ragavas, kas gulēja apgāztas pagalmā pie žoga, izvilka sētsvidu; visi trīs melnie kapteiņi, kā Totss bija paguvis pārdēvēt pats sevi un savus biedrus, uzsēdās uz ragavām un ar milzīgu ātrumu drāzās no kalna lejā. Ragavas apstājās tikai pāri upei uz skolas tīruma. Tikai tad, kad braucēji paskatījās atpakaļ, viņi ieraudzīja, cik garu ceļu bija nobraukuši. Tas patika visiem. Ragavas no jauna uzvilka kalnā, no jauna traucās drosminieki no kalna lejā un jūsmoja par lielisko braucienu.

Te pēkšņi uzradās ienaidnieks. Sākumā no skolas iznāca tikai viens zēns, pēc tam otrs, tad trešais … Ceturtais pasauca piekto, piektais gāja un pasauca visu klasi, lai nākot skatīties, kā vilciens drāzīsies no kalna lejā. Drīz pēc tam skolas pagalms bija stāvgrūdām pilns ar zēniem. Braucēji patlaban atgriezās no trešā reisa un grasījās atkārtot vēl ceturto tajā pašā sastāvā, bet negaidītie ciemiņi jau bija klāt: pēc dažiem acumirkļiem uz ragavām mudžēja augsta, kustīga puiku kaudze. Pašā apakšā stenēja Totss un kliedza, ja zēni tūlīt nelaidīšot vaļā, tad viņa kājas stilbs pārlūzīšot kā pātagas kāts. Tam, protams, neviens nepiegrieza vērību, un zēni nedomāja Totsu atbrīvot; vienīgi Savādnieks zobgalīgi noprasīja:

—   Kā tad šis lūzīs, šķērsām vai gareniski?

Tajā pašā acumirklī kāds pastūma ragavas.

Vēlāk mazais Lēsta, kurš vienīgais bija palicis skatītājos, attēloja braucienu šādiem vārdiem:

— Ak kungs un dievs, kad Kesamā iestūma ragavas, tās aizlaidās kā vējš! Sā,kumā joņoja palēkdamās, pa- lēkdamās vien, bet, kad nonāca pie upes, tad mazliet pasitās sāņus un ar tādu sparu iedrāzās bērzā, ka viss kalns nodunēja. Šķērskoks brīkšķēdams pārlūza, visi briesmīgi kliedza, bet pie upes mudžēja zēnu, ka melns, viens bija ar galvu sniegā, otrs rāpoja pa ledu, un visi brēca — ai, ai, ai, ai! Sākumā domāju, ka tagad tie nomirs, un briesmīgi nobijos, bet, kad parādījās ķesteris, tad šie tūlīt atdzīvojās un skrēja pa kalnu augšā. Es iegāju klasē un teicu Arnim, ka, vai, dieviņ, tagad nu gan viņi dabūs.

Un dabūja arī. Un ne jau tikai no ķestera. Daudzus bija sodījis pats liktenis.

Savādniekam, viņa vārdiem runājot, pa degunu tecēja asinis kā vīns no mucas; Kesamā virs uzacs bija liels, sarkans puns; Tomingam ceļgalā nobrāzta āda, un Totss vaidēja, ka viņš tūlīt miršot. Viņam pie potītes bija mazliet ieskrambāta āda.

Bet ķesteris apstājās upmalā, ilgi kaut ko domāja un prātoja un klīda ap savām salauztajām ragavām kā spoks ap sagruvušām pilsdrupām.

14.

Nākamajā stundā pēc «vilciena» skolā ieradās Kīrs. Viņš izskatījās bāls un daudz pārcietis. Kīrs staigāja jocīgi — iešķībi kā suns.

Totss būtu atdevis nezin ko, lai varētu ar Ķīru tūlīt aprunāties pēc tik piedzīvojumu bagātas dienas kā vakar, viņam bija tik daudz Kīram ko stāstīt, tik daudz ko Kīram jautāt, ka viņš nespēja sagaidīt stundas beigas. Totss uzzīmēja uz papīra pudeli, uzrakstīja uz tā «Lati pats», pasvieda Kīram zem deguna un skatījās, ko Kīrs darīs, kad būs saņēmis sūtījumu. Kīrs apskatīja papīru, saviebās, nožāvājās un sāka jocīgi tusnīt kā pārēdies runcis.

—   Lūdzu . . . lūdzu, es gribu ārā, — viņš iesaucās un, nesagaidījis skolotāja atbildi, izskrēja priekšnamā. Totss klusi spurdza un sēdēja kā uz kvēlojošām oglēm. Tagad, tagad … Ja tagad varētu tikt ārā!

—   Lūdzu, vai drīkst iziet?

—   Esi tik laipns un ej! — sekoja negaidīta atbilde. Visa klase smējās, bet Totss uz sliekšņa atskatījās. Viņš nesaprata, par ko tie īsti smējās.

—   Totsam šodien atkal deviņi amati un kā desmitais laikam būs sēdēšana pēc stundām, — noteica skolotājs. — Tas nav labi, ka cilvēks ir tik daudzpusīgs: tāds apkraujas ar dažādām idejām un pienākumiem urt galu galā visu izdara slikti. Es neticu, ka Totsam no šīs ārā iziešanas būs kāds labums, bet ka gan es varu cilvēkam ko aizliegt, ja tas tik sirsnīgi lūdz. Un, ja es arī būtu aizliedzis, tad viņš ar savām domām tomēr būtu laukā un nepiegrieztu ne mazāko vērību tam, ko mēs šeit klasē darām. Ja mēs ar savu ģeogrāfiju jau būtu nonākuši Amerikā, tad varētu cerēt, ka tā

viņu kaut cik ieinteresētu — tur taču dzīvo slavenie Kentukijas Lauvas un sarkanādainie, bet mēs pagaidām diemžēl esam tikuši līdz Krievijai. Un ko gan Totsam nozīmē Krievija?

—       Viņš vēl vakar solījās braukt uz Krievzemi par muižas pārvaldnieku, — Savādnieks ieminējās.

—        Nūja, sarkanādaino virsaiša loma viņam laikam jau apnikusi. Totss alkst pēc pārmaiņām. Taču pagaidām samierināsimies ar to, ka centīsimies kaut cik iepazīt arī Krieviju, gan jau tad redzēsim, kā būs ar muižas pārvaldīšanu.

Stunda netraucēti turpinājās, un nevienam neienāca ne prātā, ka ārā pa to laiku varētu notikt kas sevišķs. Katra ziņā Totss uzkavējās ārpus klases pārāk ilgi, bet ej nu sazini, ko viņš tur īsti darīja.

Totss iznāca no klases un noņurdēja: — Smejieties vien, ķēmi, jūs jau nekā prātīgāka nevarat izdomāt, — un saka meklēt Ķīru.

Bet Kīrs bija nozudis ar visu savu sarkanmataino galvu, un Totss jau nodomāja, ka tas, būdams lielās sprukās, aizjozis uz mājām. Tad no mācītājmuižas pirts puses atskanēja dīvaini ķērcieni.

—       Tā ir aizšauta vārna, — nosprieda Totss, — jāpaskatās, varbūt palaimējas noķert.

Totss tūlīt steidzās uz pirts pusi, kur skanēja dīvainā balss. Viņš bija ļoti pārsteigts, ieraugot, ka tas, kurš ķērca kā vārna, nebija neviens cits kā Kīrs. Adaniēls Kīrs, atspiedis galvu pret pirts stūri, vaidēja un stenēja, it ka gribētu apgāzt pirti.

—   Kas tev kait? — jautāja Totss.

—   Slikta dūša, — Kīrs atbildēja.

—   Kāpēc?

—   Nu tas vakarējais … tas vakarējais …

—   Ak vakarējais vīns? Kā tu nokļuvi istabā?

—   Papus ienesa.

—   Ko viņš teica?

—   Solījās tevi nosist.

—   Mani nosist? Kāpēc?

Viņš bija ļoti izbrīnījies, ka cilvēks, kam viņš nekad nav nodarījis nekā ļauna, grib viņu nosist. Būtu Totss paņēmis to pudeli par diviem rubļiem, tad nu vēl, bet..,

Bet šī pudele par deviņdesmit piecām kapeikām — tīrās blēņas! Vai tiešām Totsa dzīvība bija tikai deviņdesmit piecas kapeikas un recekļa bļodiņas vērta! Nē, ja viņam vēl kādreiz gadīsies sastapt veco Ķīru, tad viņš tam pateiks tieši acīs, ka . .. Bet tagad lai mazais Kīrs tūlīt vācas no šejienes projām, te viņu vēl var ieraudzīt ķesteris vai pat mācītājs. Lai iet — vienalga, kur, tikai tālāk no acīm; kam tas jāzina, ka šim slikta dūša. Vēlāk sāks vēl runāt, ka . . .

—   Bet kur lai es eju?

—   Iesim pirtī.

Pareizi! Pirts bija īstā vieta, kur vislabāk noslēpties. Kā viņš, Totss, varēja būt tik neattapīgs, ka neiedomājās to tūlīt.

Totsa atbalstīts, Kīrs iestreipuļoja pirtī.

—   Ļoti žēl, — teica Totss, — ka pirts nav izkurināta. Citādi varētu uzkāpt uz lāvas izsviedrēties un nelabums būtu kā ar roku atņemts.

Taču lai Kīrs tomēr pamēģina uzrāpties uz lāvas, katrā ziņā tur būs siltāks nekā šeit, apakšā; sestdienas siltums vienas dienas laikā taču vēl nebūs izgaisis.

—   Rāpies uz lāvas, rāpies uz lāvas, — Totss mudināja. — Noliecies guļus, gan redzēsi — kļūs siltāk. Un vai zini, noģērb arī virsdrēbes; es ienesīšu no priekšiņas zarus un iekurināšu krāsni.

"— Uz lāvas var uzrāpties, — Kīrs piekrita, — bet izģērbties … Kālab lai izģērbjos?

—   Ģērbies nost, ķēms, kļūs skaidrāka galva.

—   Es jau esmu skaidrs, man tikai nelabi.

—   Tad nelabums pāries. Ģērbies nost!

Totss iegāja pirts priekšiņā, ienesa zaru klēpi un iekūra krāsni.

—   Nu, ģērbies, ģērbies! — viņš steidzināja un, bāzdams zarus kurtuvē un šķielēdams ar vienu aci uz Ķīru, piebilda: — Tūlīt krāsns kļūs silta, tad mazliet izsviedrēsies, uzgāzīsi sev ķipi auksta ūdens un gan tad redzēsi, cik vēlāk kļūs labi. Pats arī tā daru pēc iedzeršanas. Tās ir vislabākās zāles. Mans vecais arī saka, tās esot labākās zāles. Nu, ģērbies ātrāk!

Pie tam viņš piebāza pilnu krāsni ar žagariem un uzpūta uguni. Uguns sākumā negribēja iedegties, un kūrējs jau domāja, ka tur vainīgi slapjie žagari, taču, kad no krāsns mutes sāka plūst melni, biezi dūmi, viņš saprata, kas noticis.

—   Velns parauj, juškas ciet! Tāpēc jau kup ka nelabais. Es domāju un domāju … — viņš iesaucas un, pakāpies uz soliņa, nocēla juškas. Uguns uzliesmoja, zari sprakšķēja, un kūrējs aiz prieka berzēja rokas, ka viss tik labi sokas.

Pa to laiku Kīrs negribīgi izģērbās un nolikās guļus uz lāvas.

—   Nu, vai ir jau siltāk? — Totss pēc brītiņa noprasīja.

—   Nē, vēl nav, — Kīrs atbildēja un kā vilks klabināja zobus aiz aukstuma.

—   Tūlīt, tūlīt, — atbildēja Totss un iebāza krāsnī jaunu žagaru klēpi.

Ja šai acumirklī vispār kāds svīda, tad tas bija vienīgi kūrējs.

—   Tūlīt, tūlīt! Jau ir… Krāsns virsa gluži sarkana, un pirts ceri no lielas svelmes sprakšķ. Jāuzmana, lai aiz lielā karstuma nepārsprāgst.

Var jau tūlīt izmēģināt; mazliet ūdens uz akmeņiem, lai redzētu, kāds ir gars. Blākš! Ķipītis auksta ūdens uzlido uz aukstajiem akmeņiem un čurkstēdams notek lejā. Nūja, vēl nav silts, tas tiesa, bet tūlīt būs. Tūlīt! Tad tikai Kīrs redzēs, kā viņam sāks līt sviedri un atgriezīsies veselība. Redzi, vīns. ir tāds dzēriens, kas vienmēr sīvi pretojas un negrib nākt ārā, bet, kad tas reiz iesāks, tad nāks, ka rīb vien. Alus un sīvais ļaujas daudz vieglāk izsviedrēties, bet kur tu ķersi alu un degvīnu, kad vīns jau ribās. Tagad Kīram tikai mierīgi jāguļ uz lāvas, gan jau viņš, Totss, visu izdarīs un nokārtos, kā tas pienākas. Ja viņš pats to visu nebūtu pieredzējis un piedzīvojis, tad Kīrs varētu domāt, ka … Bet — vai velns! — cik bieži viņš pats ir bijis tādās sprukās!

Tā lapsa vēl labu laiku cepa vaboli uz pērnā ugunskura un tad atkal iejautājās:

—   Nu, vai ir jau siltāk?

—   Vēl nav, — drebinājās Kīrs uz lāvas. — Liekas, ka salst arvien vairāk,

—   Kas tam sātanam kait! Nu jau vajadzēja iesilt. Nē nu, ķēms, vēsāka tā, protams, nepaliek, tā kļūst arvien siltāka, tomēr vēl jāpaciešas. Un tu pats arī esi tāds sastindzis un no galvas līdz kājām vīna pilns, uz tevi tik ātri neiedarbojas.

—   Vīna manī laikam gan nav ne pilītes, un vispār pēc tādām vaimanām man vairs nav nekā iekšā. Te ir auksts, tāpēc man salst. U, cik auksts! Es apģērbšos!

Kīrs jau gribēja apvilkt drēbes, bet piesteidzās Totss, izrāva viņam no rokām apģērbu un pamācīja:

—   Skat, kāds ķēms! Tagad, kur drīz jau jāsāk svīst, tu gribi apģērbties. Dod šurp!

Viņš iznesa Ķīra drēbes pirts priekšiņā, atgriezās, sabikstīja uguni un pataustīja krāsni. Krāsns bija silta; ko viņš tur augšā tarkšķēja, ka šim esot auksti. Ja viņš tagad nesākšot svīst, tad esot jāšaubās, vai Kīrs vispār svīdīšot.

—   Es tik un tā nesvīdīšu, ko tu uzplijies, — Kīrs atteica, — drīzāk piesalšu pie lāvas nekā svīdīšu. Dzirdi, kā knakšķ, kad atrauju dibenu no lāvas.

—   Svīsti, svīsti! Tas ir veselīgi. Tās ir vislabākās zāles pret nelabumu.

Otrs ķipis ūdens nolija pār akmeņiem. Dziļumā tikko dzirdami nočūkstēja.

—   Ahā! Es jau teicu! Nak! — sauca Totss un mirdzošām acīm skatījās uz augšu. — Vai jūti? Vai ir karsti?

—   Nav.

—   Bet siltāks ir nekā sākumā?

—   Nav.

Kas tā par izrunāšanos, kur gan šis palika, tas siltums. Izkurināts vesels vezums žagaru — un vēl nav silts. Nudien, tad jau tas ir tīrais ledus gabals, kas kvern tur uz lāvas. Viņam nekas nelīdz. Pag, viņš pats uzkāps, paraudzīs.

—   Nu ko tu mels — neesot silts. Ko tu vēl gribi? Te siltuma diezgan. Uzšaušu uz ceriem vēl vienu ķipīti ūdens, tad varēsi pārskaloties ar aukstu ūdeni — un gatavs.

To teikdams, Totss izsvieda uz akmeņiem vēl trešo ķipi ūdens un ātri saliecās kūkumā: svelme varēja izplaucēt acis.

—   Nu, vai vēl nav silts?

—   Tagad tā kā drusciņ būtu.

—   Tad tikai rāpies žigli zemē un pārskalojies ar aukstu ūdeni,

—   Ko nu mels, neesmu vēl iesācis svīst, kā tad es skalošos. Redzi, kāds es izskatos.

—   Kāds tad tu izskaties?

—   Zils.

—   Zils? Kāpēc tu esi zils?

—   Man salst, nu.

—   Zils, zils, zils … — Totss domīgi raudzījās ugunī. Vai šī ogle, kas patlaban izkrita no krāsns, nelīdzinājās cilvēkam? Nu, protams, tā līdzinājās cilvēka galvai. Acis, deguns, mute, ausis — viss, kā pienākas. Gluži pazīstama seja. Tas taču bija .. . Tas taču bija … Strupais Juris, diedelnieks! Tavu joku! Jā, jā, Strupais Juris šodien skolā viņu sabāra. Bet kad gan šis nebaras. Un tagad? Tagad viņš bija skolā. Bet… bet… Tu zilais, sarkanais un melnais jods, patlaban taču bija ģeogrāfijas stunda! Bet Totss drīkstēja uzkavēties ārpus klases tikai dažas minūtes. Bet viņš sēž pirtī un kurina krāsni. Rauj tevi nelabais, Kīr, ar visu tavu nelabo dūšu!

Totss pa galvu pa kaklu izskrēja ārā, pakampa diezin kāpēc pirtspriekšiņā noliktās Ķīra drēbes un cik vien ātri varēdams skrēja uz skolu. Priekšnamā Totss apstājās un ieklausījās: vai tā vēl bija ģeogrāfijas stunda, varbūt jau iesākusies cita. Jauna stunda tā nevarēja būt, jo tad starpbrīdī zēnu klaigas varētu sadzirdēt arī pirtī; tātad, jādomā, bija vēl tā pati stunda, no kuras viņš aizgāja.

Pēkšņi klase it kā atdzīvojās. Nebija šaubu — ģeogrāfijas stunda bija beigusies. Totss paraudzījās uz savu saini un briesmīgi nobijās: Ķīra drēbes! Nolāpītais! Kā tās gadījušās viņa padusē?

Pārdomām vairs neatlika laika, tūlīt bija kaut kas jādara, ja viņš vispār kaut ko gribēja darīt; un, it kā viņu kāds būtu pagrūdis, Totss ar vienu lēcienu atradās pieliekamajā, kur viņš iebāza Ķīra drēbes pirmajā maizes tarbā, kas pagadījās pie rokas.

Tikko Totss bija paguvis to izdarīt, pieliekamajā ienāca divi zēni un izbrīnījušies apstājās.

—       Vai tu velnu kādreiz esi redzējis? — vaicāja viens no zēniem.

—   Neesmu, — otrs atbildēja.

—        Tad paskaties! — pirmais sacīja un rādīja uz Totsu.

Totsu ar lielu kņadu izvilka no pieliekamā un ienesa guļamistabā, kur viņam kāds piebāza pie deguna spoguli. Totsa seja bija noziesta ar tik bieziem kvēpiem, ka pat nevarēja manīt, vai viņš nosarka vai ne.

15.

Taču tagad nekavējoties atgriezīsimies pie Ķīra, citādi nabaga vīrelim briesmīgajā karstumā kopā ar vīnu var izsvīst arī dvēsele.

Tikko Totss bija paspējis izskriet no pirts, kad Kīrs viņu skaļā balsī sāka saukt atpakaļ. Kad tas neko nelīdzēja, viņš norāpās no lāvas un iegāja priekšiņā meklēt savas drēbes. Kaut gan Kīrs meklēja ļoti neatlaidīgi, viņš tomēr nekā cita neatrada kā vienīgi cepuri un zābakus; tātad viņam bija atlikusi vienīgi apģērba augša un apakša, kamēr vidusdaļas apsegšanai kāda ļauna roka bija atstājusi vienīgi Ādama svārkus un bikses. Kīrs uzlika cepuri, uzvilka savus lepnos šņorzābakus, aizlika vīģes lapas vietā pirts slotu un palūkojās pa durvīm laukā. Pagalmā valdīja klusums, nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Lielas sniegpārslas lēni laidās lejup un apsedza pirtspriekšu ar mīkstu, pūkainu segu. Tālāk, laikam pie kroga, zviedza zirgi. No vilnas fabrikas puses skanēja plūstošā ūdens šņākoņa un mašīnu vienmērīgais klik- klak, klik-klak!

Kur palikušas viņa drebes? Vai tikai tas nav aiznesis Totss? Kīrs sauca. Atbildes nebija. Varbūt viltībnieks ar visām viņa drēbēm noslēpies aiz pirts stūra; vajadzēja palūkoties. Rudmatis uz pirkstgaliem apgāja apkārt pirtij un nāca pie atziņas, ka tuvumā nebija neviena cilvēka.

Te pēkšņi pie skolas atskanēja dažādi trokšņi, tika virinātas durvis, un kā pārplūdusi upe pavasarī, kas izlauzusi sev ceļu, zēnu pulks izdrāzās pagalmā.

Kīrs ātri iemuka atpakaļ pirtī, notupās krāsns priekšā uz grīdas un klausījās.

Jā, kas viņiem nekaitēja trokšņot un klaigāt; viņi visi bija apģērbti, kamēr viņš te … Viņam likās, ka tas jau gadiem ilgi bijis bez drēbēm un vairs nav nekādu cerību tās atgūt.

Uguns sprakšķēja, ēnas šaudījās gar sienām, smagas lāses pakšķēdamas krita no griestiem, un akmeņi kaktā klusu šņāca. Uz brītiņu ārpusē iedimdējās soļi un atkal attālinājās. Kīram kļuva baigi. Aizkrāsne melno ja kā elles bedre, un, likās, tur it kā kaut kas sakustētos. Jau viņš pielēca stāvus, lai skrietu ārā un sauktu pēc palīdzības, te pēkšņi atkal iedimdējās soļi. Tagad kāds tiešām tuvojās pirtij; sniegs gurkstēja zem nācēja kājām, un kļuva dzirdami daži atsevišķi vārdi, it kā divi vīri par kaut ko apspriestos.

Kīrs izbijies atlēca atpakaļ; ja nu tas ir ķesteris!

Dažus acumirkļus vēlāk, būdams pilnīgi pārliecināts, ka tas tiešām ir ķesteris, viņš steigšus ierāpās tukšajā ūdens mucā pirts kaktā.

Kāds ienāca pirtī.

—   Hm, — nācējs neizpratnē iesaucās un apstājās iekurtās krāsns priekšā.

—   Durvis līdz galam vaļā, krāsns kuras, bet neviena nav. Brīnums, kas gan te iekūris krāsni?

Kīrs, aizturēdams elpu, tupēja mucā un klausījās.

Ka tas nebija ķesteris, to varēja pateikt pēc balss; bet kas šis vīrs īsti bija, viņš nekādi nespēja uzminēt. Balss katrā ziņā šķita pazīstama. Ja Kīrs gribēja paskatīties, tad tas bija jādara tūlīt, nekavējoties, pirms nācēja acis nebija apradušas ar tumsu.

Kīrs izslēja degunu pār mucas malu un ieraudzīja mācītājmuižas rentnieku — tātad lieta nemaz nebija tik traka, Baidīdamies, ka nācējs varētu aiziet un viņš paliks atkal viens, Kīrs uzšāvās mucā taisns kā svece un iesaucās:

— Sveiks!

—   Kas? Kur? — rentnieks satrūkās un raudzījās uz kaktu.

Es, es … — Kīrs iesāka, — tas esmu es. Totss atveda mani uz pirti, solījās iekurināt krāsni un aiznesa drebēs.

—   Kas, kas? Kas tu esi?

—   Es … Kīrs.

Rentnieks pienāca tuvāk un rūpīgi pētīja kailo vīreli.

—   Ko tu te dari? — viņš iesaucās un sasita rokas,

—  Un pliks kā burkāns! Kur tavas drēbes?

—        Drēbes aiznesa Totss. Mēs atnācām uz pirti, es gribēju izsviedrēties, un Totss iekūra uguni. Tad paņēma manas drēbes un aizskrēja.

—        Nu, paskat, kāds sivēnu pāris, šie nākšot uz pirti sviedrēties. Bet, ja jau darītājs bija Totss, tad protams! Tāds dabū visu gatavu. Kur viņš tagad ir?

—   Kas?

—        Kas? Totss, protams … Tu taču teici, ka viņš esot aiznesis tavas drēbes,

—       Nūja, kas gan cits aiznesa, ja ne viņš. Droši vien aizskrēja uz skolu.

—        Nu, saki viens cilvēks, vai tādiem smurguļiem ir prāts galvā, — rentnieks bārās un pakratīja galvu, — tā jau jūs varat nodedzināt pirti. Un kas tad vēlāk atbildēs par skādi? Skatos, pirts skurstenis kūp — velns, kas tur notiek? Vai mācītājmuižas meitas sadomājušas veļu mazgāt, vai? Nesen taču mazgāja . .. Dieva laime, ka atnācu paskatīties. Kas tevi dzina te sviedrēties?

—       Man bija nelaba dūša, un Totss teica, ka vajagot izsvīst, tad nelabums pāriešot!

Rentnieks sāka skaļi smieties,

—        Tādi rakari, ko šie gan visu nedabū gatavu! To Totsu uz dažām dienām vajadzētu iespundēt pie ūdens un maizes, varbūt nāktu pie prāta, citādi šis cilvēkbērns aizies pazušanā. Nāc nu ārā no mucas, cik ilgi tu tur kveritēsi. Neesi jau Diogens.

Pateicis šos vārdus, viņš izcēla trīcošo Ķīru no mucas un pieveda pie krāsns. Kīrs bija tievs un garš kā maikste.; viņa ēna uz sienas līdzinājās krāsns kruķim. Rentnieks bridi uzlūkoja izdēdējušo stāvu, tad noģērba savu puskažoku un uzsedza Kīram uz pleciem.

—   Nu palūkojies, pēc kā tu izskaties, — viņš teica,

—   lāpstiņas stāvas kā sienāžu kājas, bet nāk sviedrēties. Ko tad tu tāds vari izsvīst! Pasēdi un pasildies pie krāsns, es iešu palūkot, kur tas Totss aiznesis tavas drēbes.

Kīrs pietupās un sāka raudāt. Sīs divas dienas, šodiena un vakarējā, bija ļoti nelaimīgas. Un tomēr viss būtu beidzies labi, ja nebūtu viņš paklausījis Totsu. Ak, šis briesmīgais Totss! No šīs dienas viņš nerunās ar viņu vairs ne vārda. Bet pag — kas tad tur? Kaktā kaut kas iegrabinājās. Kīrs jau sen bija manījis, ka ar šo aizkrāsni kaut kas nav kārtībā, bet tagad — ja no aizkrāsnes pēkšņi kāds izrāpos un klups viņam virsū? Nē, ātrāk projām no šejienes!

Dažus acumirkļus vēlāk kāds cilvēkbērns, kam ir gari, kaili stilbi, jož no upes puses uz skolu. Tā kā jau iesākusies jauna stunda, skrējējs laimīgi nonāk priekšnamā, aplaiž visapkārt izmisušu skatienu, tad ielec pieliekamajā kambarī un palien zem sola, kur viņš satinas rentnieka platajā puskažokā.

Skrējējs, kurš nav neviens cits kā Heinrihs Adaniēls Kīrs, tup zem sola kā liels, pelēks sainis.

Taču bēdzēju jau pamanījis kāds cits, kas ir augumā īss un resns, un steidzas no ķestera kūts uz skolas pusi. Kad pēdējais aizelsies ieskrien priekšnamā, kur viņš cer sastapt dīvaino skrējēju, tur nav neviena cita kā vienīgi skolotājs un rentnieks. Tie abi par kaut ko apspriežas.

—   Vai te neviens nav ieskrējis?

—  Nē, neesmu nevienu redzējis, — skolotājs parausta plecus.

—   Kur tad šis palika? Uz šo pusi viņš atskrēja.

—   Neesmu redzējis. Kas tas tāds bija?

—   Nezinu, — stāsta resnais, kurš Paunverē piekopj ķestera amatu un kuru skolnieki dēvē par Strupo Juri.

—   Nācu no kūts un redzēju, kāds skrēja uz šo pusi. Domāju, ka būs ieskrējis priekšnamā.

—Neko neesmu manījis, — savukārt apgalvo arī rentnieks.

—   Nūja, es domāju, kāds no mūsu zēniem stundu laikā klaiņo- apkārt, — ķesteris nomierinās.

—   Gik varēju nomanīt, tas bija kails puika un, man likās, bez biksēm.

—   Bez biksēm? — skolotājs brīnās, un abi ar rentnieku izteiksmīgi saskatās. — Kurš gan tas varēja būt?

—   To es nezinu.

—        Kur tad šis ziema bez biksēm skrēja? — rentnieks šaubās.

—        Varbūt bija kāds vazaņķis. Bet man rādījās, ka tas bija plikiem stilbiem un ieskrēja priekšnamā. Varbūt kaut kur noslēpās.

Ķesteris pavēra durvis un ielūkojās pieliekamajā.

—        Nē, neviena nav, — viņš noteica un aizvēra durvis. — Kur gan šis varēja sprukt; jūs taču bijāt te, jūs būtu redzējuši. Kas zina, uz kurieni viņš aizskrēja.

Ķesteri nomierināja apziņa, ka vismaz ar viņa zēniem viss ir kārtībā. Viņš izgāja no priekšnama. Rentnieks glaudīja savas ūsas un smējās, tad satvēra skolotāju aiz piedurknes un pavilka sāņus.

—        Tas, protams, ir bijis Kīrs, ko viņš redzējis, — rentnieks klusi noteica, — bet kur ellē viņš ieskrēja? Viņam vajadzēja pagaidīt pirtī, kamēr es sameklēju drēbes un tās aiznesu.

—       Varbūt bija te atnācis un aizskrēja atpakaļ uz pirti, — sprieda skolotājs.

—        Nūja, tā laikam būs. Pa to laiku, kamēr es biju iegājis pie jums klasē, viņš bijis te. Bet tagad ātri jāpajautā Totsam, kur tas licis Ķīra drēbes.

—       Tots, panāc šurp! — uzsauca skolotājs, pavēris klases durvis.

Totss, skaļu smieklu pavadīts, ienāca priekšnamā. Visi nojauta, ka Totss atkal iejaukts kādā sarežģītā dēkā. Pirmkārt jau visi bija ievērojuši, ka nozudis Kīrs.

—        Kur tu liki Ķīra drēbes, Tots? — jautāja skolotājs, aizvērdams durvis.

—        Ķīra drēbes? Es nezinu. Es neesmu ņēmis, — Totss liedzās, rūpīgi pētīdams savu svārku pogu.

—   Kas tad paņēma?

—   Es nezinu. Bet varbūt pauninieks būs paņēmis.

—   Kāds pauninieks?

—   Tas, kurš pagāja garām.

—        Kurš pagāja garām? Runā skaidrāk. Brīnums, ka tu šodien esi tik nerunīgs. Citādi tu pļāpā vairāk, nekā vajag.

—        Nu, tas pats pauninieks, kurš … kad es nācu projām no pirts, tur pagāja garām pauninieks.

—   Un tev liekas, ka tas paņēma?

—   Kas gan cits?

—   Hm …

Skolotājs ar rentnieku saskatījas un paraustīja plecus. Būtu pavisam slikti, ja Totss runātu taisnību. Ej nu saķer vēju, pauninieks jau droši vien liela gabala.

—       Vai tu tiešām neesi ņēmis? — tagad jautaja rentnieks.

—   Neesmu ņēmis, nu!

—Un garām pagāja pauninieks?

—       Jā. Es nezinu, laikam jau bija pauninieks… Vai arī tatārs. Rokā viņam bija dzelzs olekte.

—   Uz kuru pusi viņš aizgāja?

—        Uz kroga pusi. No Kiusnas puses atnāca un uz krogu aizgāja.

—       Nu tas tik ir numurs, — rentnieks uztraucās, — tagad nekas cits neatliek kā dzīties pauniniekam pakaļ. Un, kas zina, vai viņu maz dabūs rokā. Redzi, patiesībā tā būs tava vaina, tots, ja Kīrs tagad paliks bez drēbēm. Kāpēc tu viņu aizvilināji uz pirti?

— Es jau neko, viņš pats …

—       Totsīt, Totsīt, nekrāj kvēlojošas ogles uz savas galvas, — skolotājs piebilda. — Esmu ar tevi līdz šim apgājies cik vien labi varēdams, bet, liekas, vajadzēs sākt ar bardzību. Un iegaumē — ja tad kāds jautās: kas to izdarījis, tad tā arī atbildi: pats izdarīju. Žigli atnes savu mēteli!

Totss jau nodomāja, ka viņu grib raidīt uz mājām, un briesmīgi nobijās. Viņa mutes kaktiņi noraustījās, it kā viņš gribētu kaut ko teikt, viss stāvs saguma, it kā to būtu noliekusi pārlieku smaga nasta. Šīsdienas joks draudēja pārvērsties par rūgtu patiesību.

—       Nu ej, ej, rakari, — skolotājs atkārtoja, — Kīrs pirtī aiz aukstuma būs sasalis ragā.

Tots noprata, ka viņa mēteli gribēja aiznest Kīram, un ātri izpildīja pavēli.

Un tagad ej nostājies pie krāsns, kamēr es atnākšu atpakaļ. Tad runāsim tālāk. Man tev šodien vēl daudz kas sakāms.

Pēc tam skolotājs paņēma Totsa mēteli un kopā ar rentnieku devās uz pirti.

Totss pa durvju spraugu noskatījās, kā tie abi aizgāja, piesardzīgi palūkojās apkārt un sāka steidzīgi atraisīt maizes kuli, kurā atradās Ķīra drēbes. Viņš bija tik loti iedziļinājies šajā darbā, ka nemaz nepamanīja, ka zem sola kāds sakustējās un no kažoka izspraucās sarkani mati. Viņš jau bija paguvis izvilkt no tarbas Ķīra svārkus un patlaban bīdīja atpakaļ lielu maizes ņuku, kas kopā ar biksēm izspraucās dienas gaismā, kad viņš, vienā rokā maize, otrā bikses, sāka klausīties.

—   Tots! — kāds klusi ierunājās zem sola.

—   Mh … mh … mh .. . kur … kas tu esi? — Totss sastostījās un bailēs gandrīz nometa maizes riecienu.

— Es, es tas esmu . .. Kīrs. Kur tu liki manas drēbes? — balss čukstēja.

—   Tas esi tu! — Totss priecīgi iesaucās. Viņa izbijusies seja atplauka platā smaidā. — Nu ko tu, ķēms, atskrēji šurp, es būtu tev aiznesis drēbes uz pirti… Domāju, ka tu vēl sviedrējies!

—   Saturi labāk muti! Sviedrējies pats, ja gribi!

—   Nu, nu …?

—   Kur.manas drēbes?

—   Drēbes ir šeit, — Totss mierīgi atteica. — Kur šīs varēja palikt, ķēms? Drēbes ir šeit. Se, ņem, te būs svārki, te bikses, veste arī ir šeit, zeķes un kaklauts vēl tarbā, bet — ak tu nelabais! — kaklauts iesprūdis sviesta cibiņā. Bet nekas, nekas, gan es to notīrīšu. Tagad pasteidzies. Parādi, cik ātri tu vari apģērbties. Es rītos divarpus minūtēs esmu gatavs.

Kīrs atstāj rentnieka kažoku turpat zemē un pārvēršas par ī$tu ģērbšanās mašīnu, vēja ātrumā uzslīd virsū bikses un svārki, tā ka visas šuves nošvirkst, Totss visādi tam cenšas palīdzēt un, starp citu, pamāca, ko stāstīt, ja kāds iedomātos viņu iztaujāt par notikušo.

Pēc brītiņa abi zēni ienāk klasē un nosēžas savās vietās. Kīram ir mazliet raudulīga seja, Totss bieži paraugās uz krāsns pusi un grauž nagus. Liekas, ka viņš par kaut ko mazliet uztraucas.

—  Vai kāds nav redzējis Ķīru? — jautā skolotājs, kurš tūdaļ pēc Totsa un Ķīra ienāk klasē.

—   Kīrs ir šeit, — atbild Totss un norāda uz Ķīru.

—   Ahā, Kīrs ir tur, jā. Bet tu? Tev taču vajadzēja …

—       Jā, jā, es tūlīt iešu, — atbild Totss, virzīdamies uz krāsns pusi. Tad skolotājs uzraksta mazu zīmīti, iedod to Jerveotsarn un piebilst:

—        Aizskrej un iedod šo zīmīti rentniekam. Viņš pie staļļa jūdz zirgu.

Un, ejot garām Totsam, kurš jau ir nostājies pie krāsns, klusu piebilst, tā ka sadzird tikai Totss;

—        Pauninieku jau noķēris Totss — rentniekam pēc tā vairs nav jādzenas.

16.

Savu redzamo un neredzamo ienaidnieku vajāts, Totss turpināja auļot kā uz naža asmens un, par spīti visiem draudiem,  tomēr neizlidoja no skolas.

Bieži vien viņa liktenis karājas mata galā, bet šis matiņš izturēja un nepārtrūka arī tad, kad Totss pie tā piekarināja vēl dažu labu jaunu nedarbu. Varbūt tieši tas' bija viņa glābiņš, ka viņš nekad neļāva skolas vadībai īsti attapties un nedeva tiem laika pienācīgi novērtēt savus nedarbus. Līdz ar jauniem nedarbiem vecie it kā nogrima aizmirstības dzelmē.

Desmitajā martā, kādā pavasara vakarā, zēni izdzirdēja, ka uz upes kāds izmisīgi sauca pēc palīdzības.

Zēni aizskrēja skatīties, taču nevienu neieraudzīja. Pēc brīža klasē ienāca Totss un paziņoja, ka upē noslīkuši divi Joniļas ciema vīri. Vēlāk noskaidrojās, ka kliedzējs bijis Totss.

Pāris dienu vēlāk, no rīta pamostoties, vairāki zēni ieraudzīja, ka viņiem pa nakti uzaugušas ūsas un bārdas.

Gadījumu izmeklēja, un atklāja, ka Totss naktī ar olu laku nokrāsojis zēnu padegunes un zodus.

*

Tās pašas dienas vakarā zēni brīnījās, ka klases pulkstenis astoņu sitienu vietā nosit tikai vienu reizi.

Totss bija sienas pulksteni nostādījis pēc sava kabatas pulksteņa. Bet viņa kabatas pulkstenim, kā viņš pats paskaidroja, piemita tā dīvainā īpašība, ka to nevarēja uzvilkt, taču tas arī nekad neapstājās.

Neilgi pēc tam viņš bez kāda iemesla iecirta mazajam Lēstam pamatīgu pļauku, turklāt pats visgudri noteica:

—   Kas neturas ciet, tas jāaizsit.

* *

*

Dienu vēlāk Kīrs staigāja pa klasi ar jocīgu papīra asti, uz kuras bija uzzīmēta pudele un apakšā parakstīti vārdi: «Lati pats».

* *

Nākamajā dienā notika pamatīga izplūkšanās ar Seineru, pie kam Totss Semeru saukāja par sivēnasti,

mēslu vaboli un elles praulu.

* *

*

Tajā pašā vakarā sadursme ar Savādnieku. Murkšķis uz Savādnieka vēlēšanos ķestera virtuvē bija uz- cepis gaļu, ko abi Teukres zēni gatavojās notiesāt vakariņās. Viesos ieradās arī Totss. Abiem zēniem pret to nebija iebildumu, un kādu brīdi visi trīs ēda klusēdami. Te Savādnieks nolēma pajokot.

—        Stāsta, ka zemeslode griežoties, — viņš teica un pagrieza bļodu ar labākajiem gabaliem uz savu pusi. — Lai tad griežas ar!

—        Bet, kad iesper pērkons, tad viss iet juku jukām,— atbildēja Totss un ar sparu iesvieda savu maizes riecienu bļodā. Gaļas gabali nokrita uz grīdas, un tauki apšļāca Savādnieka un Kuslapa seju.

* *

Pēc. tam viņš iesita mācītāja sunim un solījās braukt uz Ameriku lauvu medībās.

—   Atsūtīšu jums ragus un ādu, — viņš lielījās zēniem, kas bija redzējuši Totsa varoņdarbu. Kāds ieminējās, ka lauvām ragu neesot. Totss tūlīt tam piekrita un nosolījās atsūtīt tikai ādas. Tā vai citādi, bet skolas gaitas viņam bija pagalam apnikušas. Un vispār, darbs esot domāts tikai nabagiem un veciem zirgiem vai arī kā laika kavēklis muļķiem.

Tad vēl.

Drīz vien pēc tam sekoja pamatīga saraušanās ar ķesteri. Pusdienas laikā, kad guļamistabā neviena nebija, Totss bija pagatavojis no sava mēteļa, zābakiem un cepures jocīgu izbāzni un piekāris to pie griestiem. Uz pakārtā muguras bija piestiprināta zīmīte: «Lūdzu manā nāvē nevienu nevainot. Pakāros tāpēc, ka trūka naudas.»

* * *

Zagļu ķeršana.

Naktī Totss gribēja iziet laukā. Pavēris durvis, viņš pēkšņi iekliedzās briesmīgā balsī:

—   Ko tu tur glūni! Ko tu tur glūni! Tu domā, ka es tevi neredzu?

Tad ienāca guļamistabā un piecēla visus zēnus, lai nākot zagļus gūstīt. Skaidrs, ka neviens pat nedomāja viņam paklausīt un doties ķert zagļus. Taču nakts miers bija iztraucēts, un vēlāk šis gadījums kļuva zināms arī ķesterim.

Siļķu pienaglošana pie priekšnama ārdurvīm par godu ķestera dzimšanas dienai.

Mēness gaismā siļķes mirdzēja kā- zvaigznes, un Totss teicas ka par tik lielisku uguņošanu ķesteris-varot tikai priecāties.

Velnišķīgs koncerts zem mācītājmuižas jaunkungu logiem. Rezultātā Totss pārsita pieri pret koku, un nākamajā dienā, ievērojot ķestera ieteikumu, tēvs viņu nopēra.

* * *

Brauciens uz ledus gabaliem, kur Tomings, izpildot Morgāna lomu, Totsa vainas dēļ gandrīz noslīka.

Smēķēšana aiz mācītāja pirts, kas beigtos ļoti bēdīgi, bet skolotājs aizbildināja zēnus ķesterim, un tas samierinājās ar vieglāku sodu, atstājot vainīgos pēc stundām.

Jocīgi pantiņi par Kesamā brāli; tos Totss bija sadzejojis ar kāda cita palīdzību un skandēja brīvstundās vairākas dienas pēc kārtas.

Kesamā brālis bija norakstījis mājas savai skaistajai māsīcai Marei, un tagad šī Mare, kas bija solījusies kļūt viņa sieva, grasījās izlikt pašu saimnieku no mājām.

Sī dziesma, kas ar laiku sasniedza arī ķestera ausis un vēlāk sagādāja Totsam daudz nepatikšanu, skanēja tā:

Tavu postu, visi rājas:

Kur nu ir tās tavas mājas?

Govis, aitas, vistu baru,

Vācu drošku, cūku sarus —

Visu paņem ļaunā Mare!

Pašam man ir daba lēna,

Tādēļ staigāju kā ēna.

Lieli strīdi ar Savādnieku drēbju pakaramā dēļ, kam sekoja nikna plūkšanās, un Savādniekam tika pārplēsta kabata.

Savādnieks. Tu nebāz savu mēteli uz sveša pakaramā!

Totss. Ķēms, tieši to pašu es gribēju sacīt tev. Tas ir mans pakaramais.

Savādnieks. Nē, tas nav tavs pakaramais.

Totss. Nē, tas ir mans pakaramais.

Savādnieks. Zini, Tots. Tā kā tev mūsu- vidū ir grūti dzīvot un visi tev dara pāri, — ej uz turieni, kur zeme saplūst ar debesīm, iesit debesīs naglu un pakar uz tā savu mēteli.

Totss. Gatavais ķēms. Bet ja zeme sāks griezties … kā jau tā parasti griežas … ko tad?

Savādnieks. Tad mētelis paliks karājoties pie debesīm, bet tu uz mākoņa tam vari aizbraukt pakaļ.

Totss. Uz mākoņa ir varena braukšana, tikai netiek lejā.

Savādnieks. Gan tiksi lejā. Kā tad tu ar vīna pudeli no plaukta tiki lejā!

Vārds pēc vārda, un iedegās īsts strīds, kas beidzās tā, kā jau iepriekš tika minēts.

17.

Bet mums nav jābūt netaisnīgiem. Ja esam runājuši par Totsa pārkāpumiem, tad nedrīkstam aizmirst arī viņa labās īpašības; pilnīgi neiespējami, ka viens cilvēkbērns no galvas līdz kājām ir pilns nerātnību; jebkurā cilvēkā atradīsies arī kaut kas labs.

Laiku pa laikam Totsā pamodās zinātkāre.

Jāatzīstas, ka tas gadījās ļoti reti, un tieši tāpēc pievērsīsim šiem gadījumiem jo lielāku vērību.

Kādā pusdienas starpbrīdī Ansis Vipers stāvēja pie ģeogrāfijas kartes un kaut ko domāja. Totss, garām iedams, apstājās.

—   Ko tu tā prāto, Viper? — viņš iejautājās.

Vipers domīgi uzlūkoja Totsu, bet neatbildēja.

—   Kurā pusē ir Vācija? — Totss jautāja.

—       Nu parādi tu, kurā pusē ir Vācija? — mudināja Vipers.

Totss pamāja uz austrumiem.

—   Tur kaut kur.

—        Ej nu, ej, vai tiešām tur? — Vipers iesaucās. — Parādi uz kartes!

Totss paraustīja plecus. Patiesībā viņam bija vienalga, kurā pusē bija Vācija; viņa dēļ tās varēja vispār nebūt. Bet šī karte tomēr bija dīvaina lieta; cilvēkam, nudien, ir bijusi pacietība, kas tajā sazīmējis šīs svītriņas un nosaukumus; visa karte bija kā ar smiltīm apbārstīta.

—   Kurā pusē ir Vācija — austrumos vai rietumos?

—   Rietumos.

—   Kāpēc tad tu rādīji uz austrumiem?

—   Redzi, to es pats lāgā nezinu, — Totss atbildēja.

— Bet man vienmēr liekas, ka visas šīs Vācijas un Francijas, un Anglijas atrodas uz austrumiem; ka rietumos nav nekas cits kā tikai viens liels ezers, un tad ir gals.

—   Kam gals? Kur gals? Ko tu īsti domā ar šo galu?

—   Gals, nu.

—        Pasaules gals? Tātad tev liekas, ka zemeslode nobeidzas rietumos, tāpat kā dzelzceļa sliedes Tallinā, ko?

—   Nūja …

—        Nē, nē, brālīt! Pagaidi mazliet, es tev paradīšu, kāda izskatās zemeslode.

Vipers izņēma no skapja globusu un nolika to Totsam priekšā.

—        Skaties, Tots, — viņš teica, — kur te ir sākums, kur gals? Zemeslode ir apaļa kā tava galva un riņķo ap sauli. Katru divdesmit četru stundu laikā tā vienu reizi apgriežas ap savu asi.

—        Tāpat kā kaķis ap karstu biezputru, — Totss prātoja.

Vipers paņēma tintes pudeli, kam vajadzēja aizstāt sauli, un gāja tai apkārt ar globusu, pie kam viņš pats arī grieza globusu.

Totss atcerējās, ko tamlīdzīgu esot stāstījis arī skolotājs, bet tad viņš neesot sapratis ne tik, cik melns aiz naga. Viņš taču tik labi nemācēja krieviski. Tagad Totss sāka kaut ko apjēgt un līdz ar to viņā pamodās interese par ģeogrāfiju.

—        Tomēr savādi, kā šie nenokrīt zemē! — viņš iesaucās un aplūkoja globusu no visām pusēm.

—   Kā — nenokrīt zemē? Kas?

—        Nu, piemēram, tie, kas tur dzīvo, tie amerikāņi, vai kā šos sauc. Viņi jau staigā ar kājām gaisā, kā mušas pa griestiem. Kāpēc viņi nekrīt zemē?

Vipers paskaidroja, kāpēc neviens nenokrīt no zemeslodes. Zemeslodei piemītot pievilkšanas spēks vai magnēts, kas visu velkot sev klāt; par to viņš varot pārliecināties pēc tā, ka gaisā uzsviests akmens nokrītot atpakaļ uz zemes.

—   Nu, bet amerikāņi tomēr staigā ar kājām gaisā.

—        Nē, nestaigā. Zemeslodei nav ne augšpuses, ne apakšpuses. Kad dzijas kamolu piekar aiz aukliņas pie

griestiem, tad tu vari redzēt, ka tai ir augša un apakša. Zemeslode ir pavisam savāds kamols. Zemeslodei apkārt ir gaiss un pievilkšanas spēks.

—   Bet kā gan tā griežas? Stāsta, zeme griežoties. Vai tas tiesa?

—   Protams. Zemeslodei ir sava ass,

—   Ass — oho! Nu tā tik ir lieta, bet jocīgi, ka .. . ka tā nepārlūst pušu.

—   Nu, par to nav ko bēdāt. Sī ass nav nekas cits kā iedomāta svītra, kas šķērso zemeslodi un savieno ziemeļpolu ar dienvidpolu. Patiesībā tādas ass nemaz nav, bet zeme griežas tā, it kā tai būtu ass; tas ir, zeme savā kustībā griežas zināmā leņķī. Vai saprati?

—   Sapratu.

Pateicis šos vārdus, Vipers uzlika vienu pirkstu uz dienvidpola, otru uz ziemeļpola. Totsu pārņēma iedvesma, un viņš klausījās Vipera stāstā kā pasakā. Un ne jau tikai Totss; kad zēni atskatījās, aiz viņiem jau bija sapulcējies prāvs bariņš ziņkārīgo.

—   Redziet, Totss klausās tā, ka ausis vien kust, — kāds ieminējās.

Vipers turpināja skaidrot, kā zeme griežas ap sauli un kā rodas vasara, ziema un citi gadalaiki; kā ekvators pārdala zemeslodi divās daļās un kā zeme iedalās platuma un garuma grādos. Tika runāts par vēja izcelšanos, saules un mēness aptumsumiem un tā joprojām.

Reiz, kad skolotājs stāstīja par vēja izcelšanos un nostājās durvīs ar degošu sveci rokā, lai parādītu, ka augšā liesma plīvo uz āru, bet apakšā uz iekšu, Totss nodomāja, ka skolotājs grib pārliecināties, vai vējš spēj nodzēst sveces liesmu. Līdz šai dienai viņš nebija ticis pie skaidrības, kāpēc uz vienas kartes ir divas zemeslodes. Ar laiku viņam par zemeslodi bija izveidojies visai dīvains priekšstats; vārdu sakot, viņš nezināja, vai zemeslode ir viena vai divas. Uz šīs noslēpumainās kartes bija dīvas, un viņa domas jau nodarbināja jautājums, kādam jābūt tam milzīgajam āķim, kas savienoja augšējo un apakšējo daļu. Un tālāk: kad augšējās un apakšējās daļas iedzīvotāji sanaidotos, tad augšējiem ir ellīgi viegli atāķēties no apakšējiem un nolaist tos «dibenā», ka nodimd vien.

Tikai tad, kad Vipers atnesa globusu un skaidrā igauņu valodā pastāstīja, ka zemeslode ir izveidota tāpat kā šī koka ola viņa rokā, tad Totsam kļuva skaidrs, ka zemeslode ir tikai viena. Vēlāk viņš saprata arī sarežģīto jautājumu, kāpēc Amerikas zēni, kaut arī tie atradās «zem» Paunveres zēniem, nenokrīt no zemeslodes.

Pēc. tam viņš izgāja laukā, uzsvieda akmeni gaisā un iesaucās:

—   Redziet, puikas, kāds spēks!

—   Ha, liela lieta! Uzsviest gaisā nieka akmeni.

—       E, ķēmi, ne jau man, — zemeslodei, — sviedējs atbildēja.

Tad viņš piegāja pie durvīm, uzrāva sērkociņu, izmēģināja vēju, piesauca vēl pāris zēnu un paskaidroja:

—       Nē, tā tomēr ir taisnība, ka apakšā gaiss ir auksts, bet augšā silts. Tāpēc jau arī pirtī ir ierīkotas lāvas.

Aiz satraukuma grauzdams nagus, viņš nosolījās jau tajā pašā dienā pagatavot globusu. Koks šim nolūkam viņam jau esot sagādāts; vajagot izdobt tikai divas puslodes un salīmēt kopā.

—        Savādi, — nodomāja Arnis Tali, klausīdamies Vi- pera paskaidrojumos.

Debesīs ir bezgalīgi daudz zvaigžņu, un tomēr tās visas virzās pa savu nosprausto taku un nekad neno- maldās no pareizā ceļa.

Viņš pievērsās Tenisonam.

—        Droši vien kādreiz tās arī saduras un nokrīt zemē, — viņš teica. — Izejiet laukā naktī, kad debesis nav apmākušās, tad redzēsiet.

— Kas nokrīt zemē?

— Zvaigznes.

—        Nūja, zvaigznes. Bet patiesībā tās nemaz nav zvaigznes. Tās, kas līdz ar zemeslodi riņķo ap sauli, tās ir kas cits.

—   Kā — cits? Zvaigznes paliek zvaigznes.

—   Nē, nav tiesa, tās ir kas cits.

—        Nu, manis dēļ tas var būt arī kas. cits, bet vai zini, Tali, kas jādara, kad krīt zvaigzne?

—   Nezinu. Kas tad jādara?

—        Ja tu redzi, ka krīt zvaigzne, tad tev tūlīt kaut kas jāvēlas .. . kāds skaists zirgs vai … Vienalga, vēlies, ko vien tu gribi. Bet tajā brīdī, kad tu vēlies, tev jāsviež kaut kas uz augšu, pret zvaigznēm; ja nav nekā cita, tad sagrābsti kaut vai gružus no kabatām. Tad tūlīt piepildīsies, ko vēlējies.

—   Vai tiešām? Kā tu to zini?

— Tā runā . .,

—   Vai tu kādreiz esi mēģinājis?

—        Neesmu. Kā es varu mēģināt, ja tajā brīdī nekas neiekrīt prātā, bet, ja arī iekrīt prātā, tad, kamēr tu sagrābsti, no zvaigznes vairs nav ne vēsts.

—   Hm . . . Bet vai zini, Tenison, —1 es pamēģināšu.

Sai mirklī viņiem aiz muguras atskanēja skaļš blīkšķis un, kad tie apgriezās, Visaks ar abām rokām sa ķēra galvu un saviebies sāka raudāt.

—        Vai tad es esmu vainīgs, — kāds smējās aizsmakušā balsī, — kāpēc tu nepieliecies.

—        Tā nav Tominga vaina, — kāds piebilda, — Vi- saka galvai ir liels pievilkšanas spēks. Sakiet nu vēl, ka Visakam nekas neķeras galvā.

Bet skaļāki par Visaka raudāšanu un citu smiekliem bija Totsa vārdi, ko dzirdēja arī Tali un Tenisons:

—        Iegaumējiet, globusu es pagatavošu, kaut arī tas maksātu veselu rubli. Gan jūs redzēsiet, nākamajā nedēļā tas būs jau gatavs un es to atnesīšu uz skolu. Tas būs ļoti skaists un liels un …

—        Mīļais Tots, labāk jau lai paliek, — Savādnieks zobojās, — mums bail.

-— Uztaisīšu gan. Nudien, uztaisīšu. Tur, kur ir mūsu skola, uzvilkšu lielu, sarkanu krustu, un visi tūlīt varēs redzēt, kur mēs atrodamies. Un mūsu upi uzzīmēšu un …

— Uzzīmē uz sava globusa arī ķestera kartupeļu kaudzi, — atbildēja Savādnieks. — Un, kad tu zīmēsi upi, neaizmirsti arī plostu upes dibenā — katrā ziņā uzzīmē arī to.

—        Ķēms, vai tad tik lielu plostu var uzzīmēt uz globusa?

Nākamās stundas beigās Totss no jauna piegāja pie" Vipera un jautāja:

—   Kā tu to visu zini, Viper?

—   Ko tad?

—       Nu, visu to būšanu par zemeslodi… ka ta griežas un .. .

—   Tas viss aprakstīts grāmatās.

—       Ak grāmatās. Nūja. Vai tad tu lasi tādas grāmatas?

—   Lasu.

—   Vienmēr?

—   Nē, ne jau vienmēr. Kad atliek laika.

—   Bet tu teici, ka četrus gadus esot kavējis skolu.

—       Nu un tad? Var jau ari mājās, nenākot uz skolu, lasīt grāmatas un mācīties.

—       Lasīt jau var, piemēram, stāstus un . .. Tādas grāmatas lasu arī es pats … Bet mācīties?

—   Arī mācīties var.

—   Hm? …

—   Noteikti var.

—   Kāpēc tad tu vēl nāc uz skolu?

—   Skolā, nu .. . Skolā labāk veicas.

—   Varbūt tēvs pavēlēja?

-— Tēvs? Kādēļ tēvs? Es pats gribēju.

—   Pats gribēji nākt uz skolu?

—   Jā, gribēju mācīties tālāk.

—       Hm … Tu esi jau pieaudzis cilvēks un gribi vēl iet skolā? Kas tad mājās strādā?

—        Strādā? . . . Nu, savs laiks darbam, savs mācībām. Vasarā strādāju, iekrāju naudu un ziemā eju skolā.

—       Ahā. Bet vai zini, Viper, ja tu vasarā esi iekrājis naudu un vienmēr gribi lasīt, tad nopērc no manis vienu smuku stāstu grāmatu.

18.

Tuvojas pavasaris. Nokalnēs un augstākās vietās jau melno zeme. Pļavās ierodas jautrie melnsvārči un svilpo augu dienu. Krūmu un ciņu pavēnī no mitrās sūnas raugās pretī

dzeltenas galviņas kā bērni rītos no savām gultiņām. Gaismas un saules spožuma visur tik daudz, ka acis tikko spēj ar to aprast. Sīkas rociņas satver mazu koka lāpstiņu un iet «taisīt» pavasari. Protams, jo vairāk mazu renīšu tie izraks pagalmā, jo ātrāk notecēs ūdens un pavasaris būs klāt. Kas par to, ka mazās kājiņas samirkst slapjas un māte rājas, — gaidot pavasari, var daudz ko paciest!

Iešana pāri grāvjiem un lāmām ir ļoti bīstama: no virspuses tās vēl nosegtas ar slapju sniega kārtu, bet apakšā nemierīgais ūdens vilina neuzmanīgos pavasara gaidītājus.

Ar katru jaunu rītu ierodas jauni dziedātāji; liekas, it kā tie gatavotos lieliem dziesmu svētkiem.

Ir sestdienas pēcpusdiena. Skolā patlaban beidzas pēdējā stunda un skolēni pošas uz mājām. Kopā ar pārējiem bērniem pagalmā iznāk arī Arnis Tali. Viņš pa ziemu ir manāmi pastiepies garumā, taču bālie vaigi un iekritušās acis atgādina slimību. Mati viņam nav labi sen apcirpti, un vecā naģene, ko viņš uzlicis galvā, iestājoties siltākam laikam, kļuvusi viņam drusku par mazu. Arnis aizpogā mēteli un klusēdams dodas uz vārtiem. Liekas, viņš pat nedzird, kā trokšņo un klaigā viņa biedri, — viņš ar savām domām kavējas kaut kur citur. Pie vārtiem viņš satrūcies apstājas,

pāris soļu atkāpjas, tad pēkšņi pagriežas un apmet lielu līkumu gar baznīcas žogu, lai, ejot pa citu ceļu, atkal nokļūtu uz lielceļa. Pie vārtiem stāv Savādnieks un Tēle.

Savadnieks ierauga Arni un, pamājis ar roku uz baznīcas pusi, ierunājas:

—   Skaties, kur Tali. Kāpēc viņš iet pa to ceļu?

—   Vai es zinu, — smiedamās atbild Tēle.

—       Jocīgs puika, — nosaka Savādnieks, — ko viņš spītējas?

—        Diezin kas šim kait, — atbild Tēle, noskatīdamās, kā Arnis aiziet.

—        Ej viņam pakal, pajautā. Jums kopīgs ceļš. Senāk vienmēr gājāt kopā, kāpēc tagad vairs neejat?

—       Viņš laikam ar mani vairs negrib iet. Vienmēr aizskrien pirmais vai arī nogaida, kamēr es aizeju.

—   Kāpēc?

—   To es nezinu.

—   Ir tak jābūt kādam iemeslam, kas .,.

—        Nudien nezinu. Varbūt ir kļuvis iedomīgs, ka šis tik gudrs.

—        Viss var būt. Ej tu viņu sazini: ne ar vienu nerunā. Ar Tenisonu dažreiz aprunājas, bet tas jau ari tāds pat mēms, arī viņš, atskaitot Arni, nesarunājas ne ar vienu citu. Būtu interesanti paklausīties, par ko viņi spriež. Bet, ja tu saki par gudrību, tad … Jā, agrāk gan viņš zināja visu, bet tagad jau vairs tik gludi neiet. Vai viņš nemācās, vai kas tur īsti ir?

—   Neko nezinu.

—        Skrej, panāc viņu un aprunājies, varbūt ko uzzināsi.

—        Es lai skrietu šim pakaļ? Nenāk ne prātā! Lai jau iet.

Tēle sāpošās uz iešanu un pasniedz Savadniekam roku atvadām.

—   Nu tad ardievu!

—   Ardievu. Atnāc rīt, kā solījies.

—   Labi, pamēģināšu.

Savādnieks bridi noskatās, kā Tēle aiziet, un atgriežas klasē. Viņš un Murkšķis šoreiz uz mājām neies.

Tēle sīkiem' solīšiem dodas uz lielceļa pusi. Kad viņa

pēc brītiņa atskatās, Savādnieks ir jau nozudis. Savādniekam trūkst pacietības noskatīties viņai pakaļ tik ilgi, kā to darīja tas, kurš patlaban no taciņas nogriežas uz lielceļa.

Viņa vēlreiz atskatās pār plecu, — Savādniekam redzot, viņa neskrietu ne par kādu cenu — un jož Arnim pakaļ.

—   Pagaidi, kur tu tā skrej!

Arnis atskatās, apstājas un stāv, galvu nodūris. Viņa sirds sāk strauji pukstēt, vaigos iesitas sārtums.

Ko viņa vēlas?

—   Ko tu tā joz, vai tev laika trūkst?

—   Nē, es domāju, ka tu … — Arnis stostās.

—        Ko tu domāji? Tu taču zini, ka arī es eju uz mājām, ka nepalieku skolā. Tu ar mani vairs negribi kopā iet, tur tā nelaime.

Arnis neatbild. Un ko gan lai viņš atbildētu? Tēle nenoticēja pat tam, ko viņš patlaban teica.

Tā taču bija Tēle, kas pati lika manīt, ka nevēlas ar viņu iet kopā uz mājām. Un viņš negribēja kļūt uzmācīgs.

Abi klusēdami dodas tālāk. Tēle slepus paskatās uz Arni un viltīgi pasmaida: ai, viņa ļoti labi zina, kas zēnam kait, bet lai pamocās vien, ja negrib stāstīt. Taču Arnis joprojām klusē. Viņš iet, galvu nodūris, un klusē. Tas sanikno Tēli.

—   Kas tev kait?

—       Man .,,.— Arnis skumīgi uzlūko Tēli, — man nekas nekait.

—        Jā, nekas nekait! Vai redzi, cik noslēpumains! Tu jau cita nekā neproti kā dusmoties. Iet saviebtu seju, sarauktām uzacīm kā . .. Varētu vismaz pastāstīt, kas šim kait, tad . . . Bet šis nebilst ne vārda! Vai tu dusmojies uz mani?

—   Nē!

—        Ne? Ko nu manies! It kā es nezinātu. Kopš tās reizes, kad es nejauši pateicu, ka … No tā laika tu esi kā bez valodas. Es jau neprotu tā izlocīt mēli kā tu. Visi jau nav tik gudri kā tu.

—   Tēle!

Sis klusais iesauciens pauž izmisumu un sāpes. Viņa taču meloja! Vai Tele tiešam pazina viņu tik pavirši? Varbūt vina ar tīšu nolūku mocīja Arni?

—   Tēlei

—   Nu?

Klusums. Ko gan viņam sacīt, lai Tele saprastu un redzētu, cik tā viņam dārga? Kā izskaidrot, ka viņš tik ļoti cieta Tēles dēļ?

— Ko tu gribēji teikt?

—       TĒle . . . Es  neesmu lepns . . . Nekad neesmu tāds bijis. Bet… es domāju, ka .. . ka tieši tu nevēlies iet kopā ar mani … kā toreiz pie skolas … teici, ka . . . Tāpēc es vienmēr aizgāju pirmais .. .

—        Skat, kāds ķēms! Nūja, tā jau es domāju, ka tu dusmojies tādēļ; kas gan šim varētu kaitēt, ka…

—   Nē, es .. .

—        Pagaidi! Nu padomā un pasaki pats, kas tad tur tik briesmīgs bija, ja es tā pateicu. Vai tāpēc tev tūlīt jāslien deguns gaisā, ko! Tādsikā rūgumpods!

—        Nē, Tēle, ne jau tas vien … Tu … tu mani toreiz pie krustcelēm negaidīji. Arī tas. Es biju pavisam tuvu krustcelēm, bet tu pagāji garām un … un negaidīji mani.

—       Skat, ko šis iedomājies atgādināt. Tas jau notika pirms pusgada!

—   Bet tu negaidīji.

—        Nu un kas par to, ka negaidīju! Vai tad man vienmēr… Esmu to jau sen sen aizmirsusi. Kas zina, ko tu vēl neizdomāsi, lai visu vainu uzveltu man.

— Tēle, es taču neko neesmu izdomājis.

—   Ak, liecies mierā!

Atkal klusums. Arņa acīs sariešas asaras. Tātad beidzot jau tik tālu. Viņš meloja, lai visu vainu uzveltu Tēlei! Vai tiešām viņš meklēja vainīgo? Lai Tēle pasaka kaut vienu vienīgu laipnu vārdu — un viņš aizmirstu visas savas ciešanas kā ļaunus murgus. Nē, viņš uzņemtos visu vainu uz sevi un asarām acīs lūgtu piedošanu. Viņš darītu visu, lai tikai Tēle kaut vienu acumirkli būtu kā senāk: tāda, kāda tā bija rudenī, kad viņi vēl gāja kopā. Bet Tēle vairs nebija tāda.

—       Ja patiesība nelīdz, tad mēģina ar meliem, — Tēle uzmet lūpu. — Ko tu liedzies! Labāk atzīsties, ka esi lepns un negribi ar mani kopā iet, tā tas ir. Tad vismaz zināšu, ka nedrīkstu tev tuvoties.

—   Es neesmu lepns! -— Arnis savaldās, lai nesāktu raudāt.

—   Kas tad tev kait?

—   Es … es domāju, ka tu ar mani negribi iet, ka … ka tu gribi draudzēties ar Savādnieku un…

—   Skat, kāds muļķis!

—   Nē, nedusmojies, Tēle; es domāju, ka.. . Jo tu vienmēr sarunājies ar Savādnieku un …

— Nudien muļķis! Kā tad es nedusmošos, ja samuldi tādus niekus! Kad tad es ar viņu esmu runājusi? Nu pasaki, kad es runāju ar Savādnieku? Tikai šodien, nu. Un kas par to? Savādnieks ir mans radinieks, es varu ar viņu runāt, kad vien iepatīkas. Tu esi tāds pats kā Totss, kurš izmelš visu, kas iekrīt prātā. Es gribot draudzēties ar Savādnieku — kādas muļķības! Varbūt aiziesi uz mājām un izpļāpāsi arī tur, ka es gribu draudzēties ar Savādnieku?

—   Nē, mājās es neko nestāstīšu.

—   Kas to lai zina.

— Nē, nestāstīšu!

Abi klusēdami soļo tālāk. Arnis šņukst un slauka acis kabatas lakatiņā. Uz krustcelēm abi apstājas.

—   Nu tad ardievu, — Tēle saka.

—   Ardievu, — klusi atbild Arnis.

«Nu tad ardievu…» Cik salti viņa to pateica. Vai tad Tēlei nemaz nav žēl no viņa aiziet? Viņš gribētu vēl ilgi būt kopā ar Tēli, vienmēr pabūt kopā. Ar kādu prieku viņš tagad to pavadītu . . . Līdz Rajas vārtiem . .. tāpat kā rudenī. Vienalga, uz kurieni un cik tālu. Ja Tēle zinātu, cik tā Arnim mīļa, tad viņa tā neaizietu! Nē, viņa neaizies. Viņa vismaz pagriezīsies un kaut ko pateiks . . . kaut ko ļoti draudzīgu, kas izkliedēs visas šaubas. Un viņa pateiks vēl kaut ko. Noteikti pateiks. Nu jau viņa atskatās. Tagad… Ko? Viņa tikai iesmējās. Un aiziet tālāk. Kādi viņai balti zobi! Tie ir Kuslapa zobi. Kāpēc dažiem mēdz būt tik balti zobi?…

Viņa Vairs neatskatās. Un arī nesaka nekā. Nē, nu viņa jau ir. aizgājusi pārāk tālu. Nē, nē, tagad viņa vairs neteiks neko, Tēle aiziet. Aiziet:… aiziet…

Kāpēc viņa aiziet? Ja Tēle negrib Savādnieku . . . negrib Savādnieku . .. kāpēc tad viņa aiziet? Ak jā, Tēli sadus- moja viņa muļķīgie vārdi. Nūja, viņš, nudien, izrunājās muļķīgi, un Tēle darīja pareizi, aiziedama. Bet… bet… tad viņam vajadzētu lūgt piedošanu! Ja viņš tagad ļaus Tēlei aiziet, tad viņa nekad vairs neatgriezīsies kā . . . agrākā Tēle.

—   Tēle! Tēle!

Tēle atskatas, apstājas un kaut ko saka; ko tieši, to Arnis tik tālu nevar sadzirdēt.

—   Pagaidi, pagaidi, Tēle, es eju!

Un no Sāres krustcelēm kāds puisēns drāžas pa lielceļu uz Rajas pusi.

—       Pagaidi, Tēle, man tev kas jāsaka. Pagaidi mazliet!

—        Ko tu vēl gribi? Skrien kā tāds muļķis! Ko tu gribi?

—       Tēle, paklausies, Tēle, nedusmojies uz mani. Neaizej projām tik dusmīga, tad man ir ļoti grūti.

—   Ko tu gribi?

—       Tu taču nedusmojies? Vai ne? Man … es to pateicu netīšām, ka tu ar Savādnieku … ka tu … Nedusmojies, es nekad vairs tā nesacīšu.

—   Saki jau vien, ja esi tāds muļķis.

—        Nē, nē, es vairs tā neteikšu. Un paklausies: sāksim atkal iet kopā uz skolu kā senāk. Katru rītu es tevi gaidīšu te, ceļa galā, vai gribi? Un pēc mācībām iesim atkal kopā uz mājām. Vai esi ar mieru? Atceries, cik labi mums bija, kad mēs gājām kopā; tu pati sacīji, ka ceļš paejot nemanot. Tu nezini, cik labi ir sēdēt šeit, ceļa galā, un gaidīt; vispirms tālumā saredzams tikai mazs, melns kamolītis, tas aug arvien lielāks un lielāks, un tad es ieraugu tevi. Es tevi gaidīšu pirmdienas rītā, vai gribi?

—   Gaidi, ja vēlies.

—   Nē, vai tu gribi, ka es gaidu?

—   Teicu jau — gaidi, ja vēlies.

—   Bet vai tu mani gaidīsi, ja es aizkavēšos?

—       Hm, jocīgi, kā lai tev to pasaka? Kas zina, kāds būs laiks. Varbūt uznāk tāds sals, ka …

—   Tagad sala vairs nebūs. Ir pavasaris.

—   Nūja.,, vienalga, bet… Gan jau redzēsim.

—       Nē, Tēle, tev nevajadzēs mani gaidīt, es vienmēr atnākšu pirmais, bet vai tu gaidītu?

—        Re, kā tincina! Varbūt gaidīšu arī. Ej uz mājām, ko tu .. . skrej.

—   Es tevi pavadīšu.

—   Nevajag. Aiziešu viena. Labāk ej uz mājām.

—   Pirmdien es tevi gaidīšu.

—   Dari, kā zini.

—   Es gaidīšu. Tad sāksim atkal iet kopā, jā?

—   Redzēsim.

—   Labi, ardievu!

—       Ardievu, ardievu! Tāds kā … Cik reižu šis ardievosies?

Arnis iet garām vītolam un domīgi vēro vecā koka galotni. Tas ir viņa draugs. Drīz Arņa vecais draugs ietērpsies svētku rotā un lepni vēdinās savus lokanos zarus. Bet klusā vasaras naktī lapas, liegi zuzēdamas,

stāstīs pasaku par to, kā reiz . ..

* *

*

—        Še, vecomāt, mācies tu arī, — pārnācis mājās, saka Arnis un nomet grāmatu nastiņu uz galda.

—        Ko nu es .. . Es vairs lāgā neredzu. Un ko es ar to gudrību iesākšu.

—   Ko iesāksi, nu … Vai tad, vai tad …

Arnis grib novilkt mēteli, rokas jau satvērušas mēteļa stūrus, te pēkšņi viņa skatiens it kā pielīp pie griestiem, un viņš sastingst kā statuja istabas vidū. Vai tiešām viņš bija Tēli atguvis?

19.

Svētdienas pēcpusdiena. Istabā ieplūst liegas zvanu skaņas, klusas un žēlabainas, kā miega dziesma. Un tā ir miega dziesma: kāds ir aizmidzis uz mūžu. Kāds ir aizgājis tur, kur viņu vairs nespēj aizsniegt ne labais, ne ļaunais un kur viņš pats neko vairs nespēj vērst par labu.

— Bim — bam, bim — bam …

Ai, cik Arnim skumīgi! Viņu nomāc lielas ilgas. Visapkārt šis lielais klusums un šie gausie «bim-bam», cik grūtu tie padara mūsu sirdi! Viņam ir kaut kā žēl . . . Zēl Kuslapa, Tenisona, Lēstas .. .

Arnis jūtas viens un atstāts. Gribētos kaut kur aiziet un būt neizsakāmi labam pret kādu, būt vienmēr pie tā, atdot tam visu, lai pašam vairs nepaliktu nekā. Darīt kādam prieku . .. Lai šim nepazīstamajam būtu ļoti ļoti labi . . . Tad arī viņam pašam būtu labi.

Arnis mēģina mācīties, bet diezin kāpēc šodien viņam nesokas nemaz. Viņš izlasa vienu lappusi pēc otras, taču neviens vārds nepaliek atmiņā. Vispār pēdējā laikā Arnim neveicas ar mācībām, bet šodien nepavisam, labāk pat nemēģināt.

Kas būs? Kas notiks? Protams, notiks tas, kam jānotiek. Rīt viņš aizies uz skolu un atkal nezinās uzdevumus. Pēdējā laikā tas gadās ļoti bieži.

Sākumā visi brīnījās, kā Tali, tik gudrs un attapīgs zēns, nezināja; tad ar to aprada, un tā tas turpinājās, tagad ir gluži parasta parādība, ja viņš neizmācās skolas uzdevumus. Brīnās vēl tikai par to, ka viņš reizēm pamostas it kā no miega un ātri un drudžaini sāk kaut ko stāstīt. Tad rodas iespaids, ka viņš daudz ko zina.

Zēni vēl ilgi atkārto viņa dīvainos izteicienus un jocīgos salīdzinājumus.

Taču tas notiek reti. Pēc šādiem īsiem uzliesmojumiem Arnis atkal iegrimst neizprotamā, trulā vienaldzībā un atpaliek gudrībā pat no Totsa. Totss uz katru jautājumu kaut ko atbild, sagudro uz labu laimi, bieži sarunā tādas aplamības, ka pats velns netiek gudrs, kamēr Tali, liekas, pat nedzird jautājumus.

Arnis pieceļas no galda, izstaipās un sāk domīgi skatīties ārā pa logu. Neizsakāmi jauka pavasara diena! Šķiet, it kā saules stari viņu aicinātu. Nav šaubu, ikviens saules stars ir dzīva būtne; tie redz un dzird visu, kas notiek ar cilvēkiem. Kaut varētu sarunāties ar saules stariem! Kāpēc gan vajadzīgi vārdi: saules stari aicina. Tiem nav vārdu, bet Arnis zina, ka tie aicina.

Grāmatas? Mācības? Viņam negribas mācīties. Un galu galā laika vēl gana.

Arnis uzvelk mēteli un iziet ārā. Uz sliekšņa viņš brīdi apstājas un ar pilnu krūti ieelpo pavasarīgo gaisu, tad apsēžas uz soliņa blakus slieksnim un raugās tālumā. Tur, tālāk, šķiet, lauki ir vēl vairāk saules pielijuši nekā šeit, sētsvidū. Ar katru stundu sniegs saplok arvien vairāk un izjūk kā putas, atbrīvodams melno, pavasarīgo zemi.

Gribētos aiziet tālāk un paskatīties, kā sarūk ziemas pēdējie spēki, un paklausīties, kā strautiņa čalošana un putnu dziesmas pasludina jaunu gadalaiku, pavasari,

Arnis pieceļas, iziet pa vārtiem un pēc īsām pārdomām dodas pa gatvi lielceļa virzienā. Viņa galva ir smaga un visā augumā jūtams savāds gurdums; Arnim liekas, tas nav viņš, kas patlaban soļo gar birzi. Pats par to nedomādams, viņš jau ir nonācis līdz kapsētai.

Kapsētā kādu apbedī. Ap desmit cilvēku stāv pulciņā pie atvērta kapa un dzied. Kāds skaļā, skanīgā balsī kaut ko runā. Zeme un akmeņi krīt grabēdami pret tikko kapā ielaisto zārku. Blakus vārtiem pie slitas stāv bērinieku zirgi.

— Tev lielais miers, ko zeme dod, mēs paliksim še sērojot.

To saka vecs vīrs ar sirmu bārdu.

Runājot viņa sejā nesakustas ne vaibsts, tikai asaras straumītēm līst no vecajām acīm, tās tek pār viņa iekritušajiem vaigiem uz leju un nopil uz netīrās dziesmu grāmatas. Žēlabaini gari stiepdamas dzied sievas. Reizēm ieskanas arī kāda pazema vīrieša balss.

Kapa galvgalī, atspiedusies pret bērzu, stāv pusmūža sieva un skaļi raud. Viņai blakus šņukst mazs, mātes seģenē ietīts puisēns. Māsiņa gan uzlidoja aiz mākoņiem, bet viņš gribētu, lai tā būtu šeit, pie viņa.

Augstu no zilajām debesīm raugās lejup saule un sūta pēdējās ardievas mazās aizgājējas kapa kopiņai. Kailie koki sērīgi šūpo zarus, it kā jautādami: «Pavasaris ir klāt, kāpēc tu aizej, bērns? Pavasaris un tu, jūs abi esat tik jauni, kāpēc tu aizej? Tu gaidīji savu draugu pavasari, lai rotaļātos ar to maurā un smiltīs, un tagad aizej?»

Sirmgalvis trīcošām rokām šķirsta dziesmu grāmatas lapas un nosauc priekšā pantiņu pēc pantiņa. Tas ir viņa mierinājums un atbalsts grūtajos brīžos, un dziedot viņš jūt, ka neredzamas saites vēl vieno viņu ar dārgo aizgājēju; apklusīs dziesma, izgaisīs arī šī pēdējā tuvība.

Arnis paceļ galvu un jūt, ka pēkšņi viss viņa augums pielīst kā ar uguni. Mazliet tālāk, starp kapu kopiņām, jautri smiedamies, pastaigājas Savādnieks un Tēle. Arnis paslēpjas aiz bēriniekiem, un pēkšņi viņam liekas, ka arī viņš ir kaut ko apbedījis. Tur blakus svešajam bērnam atdusas vēl kāds cits, kas viņam zudis uz visiem laikiem.

«Par ko gan viņi varētu sarunāties?» Arnis domā, «un par ko viņi smejas šai skumīgajā brīdī, kad citu sirdis vai lūst aiz sāpēm?»

Arnis atiet no kapa un, slēpdamies aiz kokiem un krūmiem, seko Savādniekam un Tēlei. Protams, tagad viņam ir pilnīgi vienaldzīgi, kurp viņi iet un ko dara, un tomēr. . . Viņam jādzird vismaz daži vārdi no viņu sarunas. Arnis aiziet pa kādu blakustaciņu tiem pretī un nostājas aiz lielas vīksnas. Nācēji tuvojas.

Bet ja viņu ierauga? Cik neglīti tā stāvēt un glūnēt kā zaglim.

Pirmo reizi mūžā viņš dara tādu kauna darbu, un tas noteikti paliks arī pēdējais, kaut tikai šoreiz izglābtos! Aiziet par vēlu, soļi tuvojas, jau kļūst dzirdama Tēles sīkā ķiķināšana un Savādnieka plašie smiekli.

Arnis jūt, cik strauji sit viņa sirds, ceļgali kļūst it kā nejūtīgi. Viņš tikko spēj noturēties kājās. Viņš ir gatavs atstāt paslēptuvi, atzīt savu vainu, izlūgties piedošanu, bet — bet viss jau par vēlu. Trūkst elpas.

—   Gaidīju tevi jau labu laiciņu; domāju, ka nemaz neatnāksi, — saka Savādnieks, sūkādams konfekti.

—   Nevarēju ātrāk tikt, — atbild Tēle, — māšele gribēja līdzi. Netiku no viņas vaļā, kamēr pateicu, ka iešu uz bodi pēc konfektēm.

—   Ha-ha-ha! — smejas Savādnieks, — tu proti ari melot. Domāju, ka tu runā tikai patiesību.

—   Ko es varēju darīt, ja viņa gribēja līdzi.

—   Tomēr dažas konfektes tu vari aiznest viņai. Se, ņem.

Balsis attālinās un pamazām izgaist. Arnis stāv pie koka kā pienaglots. Ko? Ko teica Savādnieks? «Domāju, ka tu nemaz neatnāksi . . .» Tātad šī tikšanās bija sarunāta jau agrāki Un vakar, iedams uz mājām, viņš bija cerējis atgūt Tēli. Nē, nē, Tēle ir viņam zudusi.

20.

Arnis tagad zina, ka viņam vairs nav nekādu cerību, un dīvainā kārtā ap sirdi top daudz vieglāk nekā agrāk. Saules stari un vecais vītols uz krustcelēm kļuvuši vēl daudz mīļāki. Vienīgi viņiem Arnis grib uzticēties un izsūdzēt savas bēdas.

Viņš paskatās apkārt un izlasa uz tuvākā krusta kāda aizgājēja dzimšanas un miršanas gadu, aprēķina, cik ilgi tas dzīvojis, un piesardzīgi dodas uz vārtiem. Kaut tikai neieraudzītu Tēle un Savādnieks!

Uz lielceļa Arnis izbijies ierauga, ka arī abi skolas biedri ir iznākuši no kapsētas un gausi soļo uz Rajas pusi. Ceļš uz mājām nogriezts. Un tā ir labāk, viņš aizies līdz skolai un paskatīsies, vai daudz zēnu jau sanācis. Pa to laiku Tēle un Savādnieks būs nonākuši Rajās, un, kad viņš atpakaļceļā sastaptos ar Savādnieku, tā būtu mazāka nelaime nekā satikt tos abus kopā.

Skolas priekšnamā viņu apņem mitrs un sasmacis gaiss; caur pusatvērtajām pieliekamā kambara durvīm sūcas appelējušu ēdienu palieku smaka un uzdzen viņam riebumu.

Arnis atceras, kādreiz ķesteris bija viņiem pavēlējis izmazgāt pieliekamo.

Kādā sestdienas rītā daži lielākie zēni piecēlās agrāk par citiem, uzvārīja ķestera pirtī lielu katlu ūdens, sanesa toveriem pieliekamajā un izgāza uz grīdas.

Kad viņš šodien piegāja pie skolas, mazākajiem zēniem izdalīja slotas un aizsūtīja mazgāt plauktus un grīdu. Neparastais darbs zēnus sajūsmināja, un lielā satraukumā daži izmirka līdz ādai. Iznākums bija tāds,

ka dubļus un netīrumus no grīdas uzšļāca arī uz plauktiem un sienām.

Arnis ieiet klasē. Klusums. Bet guļamistabā viņš ierauga Kuslapu. Zēns ir atkal viens un kvern uz savas gultas gluži tādā pat stāvoklī kā tajā svētdienā, kad viņš, Arnis, iesvieda Savādniekam sejā konfektes. Jocīgs zēns. Viņš laikam katru dienu atkārto vienas un tās pašas kustības un dzīvo vienīgi saviem pienākumiem, par pārējo nelikdamies ne zinis. Lai tikai viņu liek mierā, viņš nevienam nestāsies ceļā. Kā tārpiņš Kuslaps pieplaktu pie zemes, dzīvotu kā circenis krāsns spraugā, ja vien tas būtu iespējams.

—   Kuslap! — Arnis iesaucas.

Murkšķis uzlūko nācēju.

—   Vai tev nav garlaicīgi?

Kuslaps neizpratnē paraugās uz Arni; viņš nezina, kas ir garlaicība. Nav laika garlaikoties: mājās viņu dzen kā zirgu, un te ir jāmācās.

—   Vienmēr tu sēdi viens, — Arnis iesāk. — Vai tev nav garlaicīgi? Pastaigājies pa āru, paskaties, kāds laiks. Vēl dažas dienas, un sniegs būs nokusis. Tad sāks dīgt zāle. — Kuslaps raugās grīdā un ātri samirkšķina acis. Kāds laiks . . . Viņam vienalga, kāds laiks. Ka sniegs jau kūst, tas ir gluži dabīgi: ir taču pavasaris. Būtu labāk, ja tas nenokustu tik ātri, tad vēl nedzītu ganāmpulku laukā un viņš varētu ilgāk palikt skolā.

—   Ko tu domā, Kuslap?

— Neko.

—   Iesim ārā.

—   Nē. Savādnieks lika izrēķināt uzdevumu un apsolījās atnest no bodes baltmaizi un izcept gaļu. Kad pārnāks, tad ēdīs. Vai tu nezini, vai ķēķī uguns kuras?

—   Kad pārnāks, tad ēdīs . .. Nē, es nezinu, vai pavardā pašlaik ir uguns vai nav. Nezinu, nezinu … Ej paskaties, varbūt ir. Vai tad tev viss jādara tā, kā Savādnieks liek?

—   Jā.

—   Nu, tad dari vien. Dari vien … Bet paklausies, Kuslap, vai tu vēl vienmēr dusmojies, ka es tevi toreiz žņaudzu? Nu saki? Vai tu dusmojies?

Tikko jaušams izbrīns pārslīd pār Murkšķa seju: kāpēc Arnis to atgādina! Vai tikai tas nedomā viņu atkal mocīt?

—        Nē, Kuslap, piedod' man, es tevi vairs nekad nežņaugšu; dari, dari visu, ko vien gribi, rādi Savādniekam uzdevumus vai nerādi. Redzi, Kuslap, ja es tagad nomirtu, tad būtu ļoti slikti, jo tu pieminētu mani ar ļaunu. Un, kad tu nomirtu, tad man būtu sāpīgi, ka tu man neesi piedevis. Vai tu piedosi? Tu nedusmojies? Nu, saki taču kaut ko!

Klusums. Kas tā par valodu!

Ko tas Tali no viņa īsti grib?

—        Kuslap! Vai tu saprati, ko es tev jautāju? Es tev nodarīju sāpes, jā? Un tagad izlūdzos piedošanu. Vai piedosi?

—       Man jāparāda Savādniekam uzdevums, — tikko dzirdami atbild Kuslaps.

—        Rādi, rādi, cik vien gribi. Par to jau es tieši runāju. Bet nedusmojies vairs.

— Iešu palūkot, vai plīts kuras.

Arnis ir tuvu izmisumam.

—        Tu esi muļķis, Kuslap! — Arnis iesaucas, pūlēdamies apslāpēt dusmas, ko viņam aizdevis Kuslaps ar savu lielo vienaldzību.

—        Labi, aizej uz virtuvi un apskaties. Pēc tam iesim abi uz bodi.

Kuslaps ielūkojās virtuvē, ienāca atpakaļ guļamistabā un žēli noteica:

—   Uguns ir izdzisusi.

Uguns ir izdzisusi… Sājos vārdos bija tik daudz skumju, ka Arnim kļuva žēl mazā zēna. Ja vien tas būtu iespējams, viņš pats palīdzētu Savādniekam izcept gaļu.

—       Tad iesim uz bodi. Nopirksim baltmaizi, varbūt Savādnieks šoreiz iztiks ar baltmaizi vien, ja tu viņam pateiksi, ka uguns bija izdzisusi.

—   Iesim.

Bodē Arnis sastapa kalpu Mārtiņu. Tas bija piebāzis pilnas kabatas ar tabakas paciņām un patlaban posās uz mājām.

—   Kur tad tu te gadījies? — tas brīnījās. — Ko tu pirksi?

—   Baltmaizi.

—   Nūja, reizēm jau noder. Šodien tak svētdiena. Vai tev nauda ir?

Tikai tagad Arnis atcerējās, ka viņam nav ne kapeikas. Kalps pasmaidīja un iedeva piecas kapeikas.

—   Varbūt par maz? — viņš jautāja. — Varu iedot vēl, bet tu jau vairāk par piecām kapeikām neapēdīsi.

—   Par piecām kapeikām baltmaizi, — Kuslaps lūdza savā sīkajā balstiņā. Pie letes blakus citiem pircējiem viņš izskatījās tik sīciņš, ka bija jābaidās, lai viņu ne- nobradātu.

—   Mājās mani negaidiet, iešu atpakaļ uz skolu, — Arnis sacīja Mārtiņam. — Varbūt aiziešu pievakarē… Ja ne, palikšu pa nakti skolā. Tā vajag. No rīta, kad brauksi uz pienotavu, atved man grāmatas.

Un tā bija labāk. Ja viņš tagad dotos uz mājām, tad var gadīties, ka rīt no rīta, ejot uz skolu, viņš kaut vai nejauši var sastapties ar Tēli. Bet Arnis vairs negrib runāt ar Tēli. Un gaidīt… pie krustcelēm — nē, nu viņš vairs negaidīs, negaidīs nekad. Tagad viņš zina visu un turēsies sāņus, lai neapgrūtinātu citus.

Bez tam viņam vēl šodien jāsatiek Tenisons.

Nopirkto baltmaizi viņš ieliek Kuslapam klēpī un neviļus nopriecājas, ka pelēkais, nomāktais vīriņš mazliet pasmaida.

21.

Tās pašas dienas vakars. Zēni sāpošās naktsguļai. Gandrīz visi jau ir atnākuši, izņemot dažus, kas nācienu atlikuši uz rītu vai skolā neguļ. Klasē vēl daži mācās un steidz pabeigt uzdoto. Viņi baidās no ķestera, kurš necieš, ja pēc noliktā laika zēni vēl ir nomodā un pāris skolnieku dēļ klasē tiek dedzinātas lampas.

Guļamistaba ir vāji apgaismota. Griestu lampa loti veca un tūlīt sāk kūpēt, tikko liesmu uzgriež mazliet lielāku.

Daži jau noģērbušies un palīduši zem segām, citi klimst apkārt pusizģērbušies un iet viens pie otra gultas «ciemos», kas parasti beidzas ar to, ka nelūgtais viesis dabū ar spilvenu pa galvu un viņu aiztriec projām.

Arnis guļ Semera gultā, blakus Tenisonam, un ar interesi vēro savu skolas biedru izdarības. Viņam šķiet, ka vakarā zēni ir mazliet savādāki nekā dienā, droši vien tāpēc, ka viņš tos līdz šim ir redzējis tikai dienā un nepazīst viņu vakara dzīvi un parašas.

Savādnieks, izmeties vestē, sēž uz gultas malas un spēlē kokli; tas esot miega maršs, viņš apgalvo. To- mings zeķu vietā valkā kājautus, kurus viņš pa nakti uzklāj uz krāsns malas, no kurienes tie nokarājas lejup kā divi veci karogi.

Mazais Lēsta virs krekla valkā jocīgu sarkanraibu bezroci, kurā viņš atgādina mārīti.

Kesamā ir tik rupjš, un melns krekls, ka bail uzlūkot; šķiet, it kā viņš krekla vietā valkātu sāls maisu.

Pētersons, sakrustojis rokas, stāv gultas galvgalī

un skaita lūgšanu. Viņš, Arnis, protams, ari lūdz, bet ne tik atklāti. Viņš to dara paslepus, palīdis zem segas.

Limasks, gulēdams gultā, vēl pārlasa rītdienas uzdevumus un nepārstāj murmināt arī tad, kad uguns jau nodzēsta. Ja viņš ir ko aizmirsis, tad pamodina kaimiņu un pajautā tam.

Kāds sūdzas, ka, noliekoties gultā, viņam vienmēr esot tāda sajūta, it kā zem kāju pirksta naga būtu skabarga; tas viņu ļoti traucējot un neļaujot aizmigt.

Kāds cits stāsta, ka viņš miegā bieži it kā krītot.

Vēl kāds trešais, kurš guļ istabas vistumšākajā kaktā un lampas nespodrajā gaismā nemaz nav saredzams, apgalvo, ka ikvienam sapnim esot ļoti liela nozīme.

Viņa kaimiņš Vipers to visu uzskata par tukšām pļāpām un vecu sievu tenkām un netic nekam.

Kērikam varžacis sagādā lielas ciešanas, un viņš apsola diezin ko tam, kurš to iznīcināšanai ieteiks labas zāles.

Vispār šādas sūdzības parasti var dzirdēt vienīgi vakaros, nevis dienā, kad lielajā steigā neatliek laika pievērst uzmanību sīkajām kaitēm.

Arnis nevar vien beigt brīnīties: Savādnieks ir mierīgs kā vienmēr un ne ar ko neizrāda, ka viņš šodien kapsētā pastaigājies ar Tēli. Viņš ir ļoti aizņemts ar savu «miega maršu» un par Tēli, liekas, šobrīd pat nedomā.^

—   Šodien atkal tika apēsts vesels lērums konfekšu,— viņš it kā starp citu piebilda. Bet kur un ar ko, par to neteica ne vārda.

Pēdējie zēni ienāk no klases guļamistabā un sāk izģērbties. Klases telpa ir tumša, un peles dara savas kārtējās nerātnības. Zēni uzsāk sarunas par velniem un spokiem.

—   Mans vectēvs reiz tiešām iekūlās ķezā, — ierunājas Tomings, pieceldamies gultā sēdus. — Kad vecais kādreiz ir labā omā, tad viņš šo to pastāsta, bet citādi nav nekāds lielais runātājs.

—   Kas tā bija par ķezu? — kāds iejautājas.

—   Pagaidiet, es pastāstīšu, — Tornings iesāk. — Vectēvs toreiz bijis vēl jauneklis. Kāds pagasta nabags, vārdā Tenis, ņēmis un nomiris, un pienākusi tieši vecteva kārta šo apbedīt. Vectēvs toreiz dzīvojis kaut kur Kurzemes pusē, tur kaut kur . . . Tikai vēlāk pārnāca uz mūsu novadu, uz Paunveri.

—   Tas ir vienalga, kur viņš dzīvojis, stāsti tālāk! — sauc no kakta.

—   Nūja, — Tomings turpina, — Tenis nomiris, esot bijis tāds resns vecis ar lielu vēderu, — ņēmis un nomiris, jā, un vectēvam nekas cits neatlicis kā aizvest un aprakt. Ak jā, viņi braukuši divatā, ar diviem zirgiem. Pareizi gan, apglabāšanai vienmēr pieaicināti divi vīri: tas, kam patlaban bijusi kārta, un arī nākošo bēru saimnieks; viens jau nemaz nevar mironi kapā iedabūt.

—   Un kur nu vēl tādu tēvaini kā šis Tenis, — kāds piebilst.

—   Nūja, divatā, jā, — Tomings piekrīt. — Iejūdz divus zirgus vienos ratos un piebrauc pie nabagmājas. A, lūk, ko es piemirsu pateikt: kapsēta no nabagmājas bijusi tā … verstis septiņas vai astoņas. Nu un šie piebrauc abi ar kaimiņu saimnieka dēlu — tas arī bijis tāds pats jauns cilvēks kā mans vectēvs, — nūja, pie nabagmājas un ieceļ Teni ratos. Bijis traki karsts laiks, un mironis briesmīgi odis …

—   Vai tas noticis vasarā? — jautā Kesamā.

—   Skaidrs, ka vasarā, vai tad ziemā ir karsts? Nūja, šie paši arī kaut kā ieraušas ratos, tur degunus plaukstā un brauc. Brauc. Ceļa malā, tā ap verstīm trim no nabagmājas — krogs. Kaimiņu saimnieka dēls piebiksta vectēvam:

«Iesim iekšā, izrausim katrs pa kortelītim, varbūt tad nejutīsim tik briesmīgi to smaku.» Vectēvs ar mieru — iesim. Iecirtuši katrs pa kortelītim un ceļam vēl paņēmuši līdzi pusstopu. Toreiz vesels stops degvīna maksājis tikai septiņas kapeikas.

—   Nu, kas tad nekaitēja dzert, — sprieda Tenisons.

>— Vectēvs jau arī saka, — Tomings stāsta tālāk,

— ja kabatā piecas kapeikas, tad tā jau bijusi liela nauda. Par to varējis piemesties pilns kā zeķe.

Labi — pusstops ceļam līdzi. Bet šiem jau degvīna garša uz mēles, netiek necik tālu no kroga — pusstops tukšs. Pabrauc vēl mazu gabaliņu un sāk dziedāt «Ak tēvu zeme dārgā …» un «Tu brīve, dārgā balva» un …

—   Tu velns, kādi bērinieki! — iesaucas Savādnieks.

—   Nūja, — atsaka stāstītājs, — vectēvs arī saka, šim jaunībā nebijis prāta ne par kapeiku. Labi, jā … Pag, kur tad es paliku? Tā, nu jā, brauc un dzied. Ceļš ved caur mežu. Kaimiņa saimnieka dēls — laikam Ansis vārdā — aizmidzis. Vectēvs gan purinājis, sak: «Celies augšā, velns, ko tu guli! Te jau sanāk divi miroņi un viens racējs; ko es iesākšu, cilvēki sāks smieties.»

Bet Ansis neceļ ne ausu — tikai krāc. Vectēvs prāto: «Nu ko tu, cilvēks, tagad darīsi?» Neko darīt, vectēvs jūt, ka arī pašam acu priekšā sāk lēkāt koki. «Nu,» viņš nolēmis, «nogriezīšu zirgus no ceļa nost un apstādināšu. Kad pamodīsies Ansis, tad brauksim tālāk.» Un vēl nodomājis: «Aizmigt es neaizmigšu, pasēdēšu mazliet grāvmalā un uzvilkšu dūmu.»

—   Hā, gan jau arī pats aizmiga, — Savādnieks cenšas uzminēt tālāko.

—   Paga, paga, ļaujiet man izstāstīt, — iesaucas Tomings, kas beidzot aizrāvies pats ar savu stāstu. — Jā, vectēvs nosēžas grāvmalā un pīpē. Te pēc brītiņa — tutū. Snauž. Zina gan, ka nedrīkst aizmigt, un tomēr noliekas guļus, pārliek vienu kāju pār otru, sak, ja viena kāja nokritīs zemē, tad pamodīsies, — jūs jau zināt, kā to dara, — nūja, un domā: «Pasnaudīšu mazliet.» Snauž. Bet nosnauž varen ilgi; kāja tomēr nokrīt, un arī saule noriet.

Kad viņš pamostas, ir jau nakts.

—   Vī, velns! — iesaucas daži klausītāji. — Un kas tad notika?

—   Kas notika, — turpina stāstītājs, — klausieties, kas notika. Vectēvs pamostas, raugās apkārt un lauza galvu: «Kur ellē es īsti atrodos?» Redz: rati pusguļus grāvī, zārkam vāks nost, un mironis no zārka laukā. Viens zirgs ir no ratiem pavisam izjūdzies un tālāk plūc zāli; otrs pārkāpis ilksīm un žņaudzas gandrīz vai nost. Nu vectēvs pielec stāvus, atraisa zirgu un sāk visu tuvāk aplūkot. Ansis ir dīvainā kārtā noturējies ratos, guļ blakus zārkam un krāc. Mironis ar savu uz- tūkušo ģīmi izskatās briesmīgs. Vectēvs mēģina Ansi pamodināt un bukņī šim pa ribām, ka tik turies. Bet Ansis neceļas. Sak, drīzāk pamodināsi Teni nekā Ansi. Sametas bail. Domā, nakts laiks, meža vidū, tuvumā nevienas mājas … Mironis blakus … Ansis guļ . . . Vēlāk uzmācas šaubas, vai tikai Ansis tiešām ir Ansis, kas zina, kas šis tāds ir, un kas zina, kas tie tādi par zirgiem un ratiem. Un aiz krūmiem, tur . . . tur kāds it kā glūnētu, aiz katra krūma glūn viens tāds .. .

Tomings pieliek sev pie pieres abu roku rādāmos pirkstus un tos pakustina, it kā norādīdams, ka, pēc vectēva domam, tiem, kas glūnējuši aiz krūmiem, bijuši ragi.

— Vectevs ir sprukas, — pec brīža viņš turpina. — Atceras dievu. Grasās jau skaitīt tēvreizi, te pēkšņi redz: pa lielceļu tuvojas divi balti tēli. «Tagad,» domā vectēvs, «klāt mana pēdējā stundiņa, tagad es ar veselu ādu no šejienes neizkulšos, te mošķu sarodas arvien vairak.» Savā pēdējā izbīlī nekā cita nezinājis iesākt, ka nolicies guļus uz vēdera un aizmiedzis acis. Sak, vismaz ģīmis paliks vesels.

Baltie tēli nāk arvien tuvāk. Vectēvs — ne dzīvs, ne miris. Bet dzird — runā gluži kā cilvēki, nu tie, tie baltie, kas nāk pa lielceļu. Pienākuši līdz tai vietai, kur stāv rati, vectēvs skatās: divas sievas, galvā balti lakatiņi. Vectēvs dikti priecīgs, ka sastapis cilvēkus. Pieceļas un iesaucas.

Ak tu dievs, kā sievas paskatījušās uz grāvja pusi — tā sākušas briesmīgi kliegt un tikai ļipatu ļepatu uz priekšu. Pat atskatīties neuzdrošinājušās. Vectēvs domā: «Tagad aizies arī tās un tu paliksi atkal viens …» — un diedzis sievām pakaļ. Vectēvs kliedzis: «Apstājieties, es neesmu spoks!» Bet ko sievas? Kā zaķiem pakaļ dzīdamās, spiegdamas laidušās uz ciema pusi. Mežmalā bijis ciems. Vectēvs atkal domājis: «Ej nu sazini, kas mani vajā,» — un drāzies tik sievām pakaļ, ka vai elpa ciet. Tikmēr skrējuši, kamēr pieskrējuši pie pirmajām mājām. Sievas tur — spudūkš! — iekšā: šām dzenoties pakaļ spoki! Meža vidū esot bijis vesels lērums visādu briesmīgu zvēru, tur bijis mironis, un citi šļaukājušies pa grāvmalu, un vesels lērums glū- nejuši aiz krūmiem un… Un viens dzinies paka] līdz pat sētsvidum. Un diezin ko visu viņas nesarunājušas.

Nu arī vectēvs gājis iekšā. Sievas, izdzirdējušas, ka priekšnamā kāds grabinās, sākušas no jauna kliegt:

«Nāk, nāk!» Saimes ļaudis arī izbijušies, bērni palīduši zem gultas, suņi sākuši kaukt, un sacēlies tāds tracis, ka griezies tik apkārt un ej atpakaļ uz mežu. Galu galā tomēr paguvis ieskaidrot, ka viņš nav spoks, ka viņš ir bērinieks un ka noticis tā un tā, sak, nāciet palīgā. Tad nu vēlāk aizgājuši ar vairākiem vīriem atpakaļ uz mežu, ieveduši mironi, pa nakti pagalmā un otrā dienā aprakuši. Lūk, kādā ķezā iekritis mans vectēvs. Nekāds lielais runātājs viņš nav, bet reizēm, kad ir pie laba prāta, tad šo to pastāsta.

—   Tu piķis un zēvele, tad nu gan sievas dabūjušas trūkties, -— zēni smejas.

—   Jā, lādi, redzi, ir tie velni un spoki, — nosaka Ansis Vipers, kurš netic ne vien sapņiem, bet vispār netic nekam.

—   Un parasti vienmēr tas mēdz gadīties ar sievām. Sievas tev saskatīs spoku visur, kur tikai mazliet tumšāks.

Viņām velni un spoki ir tikpat nepieciešami kā Savādniekam kokle. Viss tukšas pļāpas!

—   Liec mani mierā, — atcērt Savādnieks. — Kokle ir kokle, un velns ir velns. Bet, ja jūs vēlaties, es jums pastāstīšu, kā mans vectēvs muižas mežā žagarus cirtis. Sim stāstam gan nav nekā kopēja ar velniem un spokiem, bet, tā kā te tika runāts par vectēviem, tad …

—   Put tik vaļā, pūt tik vaļā! — mudina biedri.

—   Vectēvs gājis uz muižu klaušās, — stāsta Savādnieks, glāstīdams kokles stīgas. — Vairākus vīrus aizsūtīja uz mežu žagarus cirst, dienas laikā jāsasien tik un tik žagaru saišķu. Vectēvs bijis čakls un izdarīgs vīrs, ticis ar darbu galā jau pirms vakara. Sācis izmēģināt citu vīru žagaru saišķus: ja saišķis noripos no kalna lejā — būs labs; nenoripos — slikts. Šis cenšas klaušiniekus visādi uzjautrināt:' reizēm dzied kā gailis, reizēm kladzina kā vista un suņu riešanu atdarinājis tā, ka neparko nevarējuši atšķirt, vai tas ir suns vai cilvēks.

—   Labi, labi, — steidzina nepacietīgie klausītāji, — stāsti tālāk!

—   Nu, vakarā vīri piebraukuši pie rijas izkraut vezumus, — stāsta Savādnieks. — Vectēvs ar savu vezumu piebrauc pēdējais. Rijnieks saņem žagarus un saka vectēvam:

«Izkrauj nu žigli savu vezumu, pēc tam aizvedīsi mani uz kalnu.»

Vectēvs izkrauj vezumu, un rijnieks iesēžas ratos. Bet kur nu! Vectēvam tā sapinušies groži, ka ne sākuma, ne gala. Bet pats šķendējas kā nelabais un sūta uz elli pie velniem to, kas tik nejauki samudžinājis viņa grožus. Rijniekam beidzot ir diezgan, — rauj tevi jods ar visiem taviem grožiem! — aizgājis kājām. Vectēvam acumirklī groži kārtībā, žagaru saišķi atpakaļ ratos — un uz mežu. Mežā paslēpis žagarus biezoknī — otrā dienā aizbrauc un paņem. Un tā katru dienu. Pārējie klaušinieki gan brīnījušies, sak, velns, kā viņš savus saišķus tik ātri dabū gatavus. Pret vakaru vectēvs drusku parosījies, nu tā, izskata pēc, bet ko tu padarīsi: vezums sakrauts un aiziet.

—   Vai tu velns, cik viltīgs! — brīnās zēni.

«Bet tagad pastāsti, kā tu šodien ar Tēli pastaigājies pa kapsētu un ēdi konfektes,» Arnim gribētos pajautāt stāstītājam, bet viņš ļoti labi zina, ka tā neklājas darīt. Tad kāds atkal ieminas par spokiem: viens vīrs saderējis ar citiem, ka naktī aiziešot uz kapliču un iesitīšot zārkā naglu. Vīrs aiziet uz kapliču, iesit naglu tur, kur vajag, grib doties prom — nekā. Uzmācas bailes, redz Visādus mošķus un spokus — un nomirst aiz bailēm. No rīta atrod — vīrs nejauši pienaglojis pie zārka savu svārku stūri.

Sim stāstam, kas gandrīz visiem jau zināms, neviens nepievērš sevišķu uzmanību, un tad mazais Lēsta pastāsta, kā viņi ar savu vectēvu zušus ķēruši:

—   Dāniels, sešdesmit gadu vecs vīrs, paceļ murdu plecā un dodas uz upi. Dēladēls tipu tapu skrien viņam līdzi un velk aiz sevis milzīgu maisu, kurā salikt noķertās zivis. Vectēvs izģērbjas un iekāpj ar murdu upē; biksta gar krastu, savanda dūņas un tā saduļķo ūdeni, ka bail skatīties. Dēladēls no krasta to visu novēro un atrod, ka vectēvs peras pa upi kā valis. Vectēvs ir pieredzējis zvejnieks, un nav tāda zivju ķeramā rīka, ar ko viņš nemācētu apieties. Viņš apvārta savu bārdu ar dūņām un ūdens augiem un izskatās pēc ūdensvīra. Beidzot izceļ murdu — iekšā liels zutis! «Ahā, beidzot tu esi rokā, jau sen gribēju tevi noķert. Se, puis, ieliec maisā un pielūko, ka neizsprūk,» viņš nosaka, izsviez- dams krastā glumo zivi.

Puišelis ieliek zivi maisā un skatās, ko vectēvs darīs tālāk.

«Re, atkal otra,» vectevs gavilē. «Se, ieliec maisa un pieskati, ka neizlien laukā.»

Dēladēls ieliek maisā arī otru zuti un skatās, ko vectēvs tagad darīs. Pēc brītiņa vectēvam zutis rokā. Un visi vienādi lieli un skaisti. Ar ceturto zuti rokā vectēvs izbrien no upes un iet pie maisa skatīties, cik šo īsti ir. Maisā nav neviena.

«Nu skaties, kāds nedarbnieks!» iesaucas vectēvs. «Tu esi viņu no maisa izlaidis laukā, un es visu laiku ķeru vienu un to pašu zuti!»

—   Es arī jums pastāstīšu kaut ko par spokiem, — ierunājas Tenisons un, nenogaidījis atbildi, vai citi ir

> ar mieru klausīties, iesāk stāstīt:

—   Pagājušā vasarā gājām abi ar kalpu uz ganībām pēc zirgiem. Bija jau krietni satumsis. Bijām aizkavējušies pļavā un netikām laikā mājās, tāpēc iešana uz ganībām izgadījās pavēlu, — viņš gausi stāsta.

—   Nonākam ganībās un apstājamies pie Lapsas paugura, lai apskatītos, kur tie zirgi īsti atrodas. Pēkšņi puisis — caps — satver manu roku: «Re, kas tur!» Skatos — kaut kas balts, bet, kas tas baltais tāds ir, — nevaru tumsā saskatīt. Kustas starp krūmiem. Stāvam un skatāmies, kalps aizlien man aiz muguras . . .

—   Tev aiz muguras? Un kam tad'tu aizlīdi aiz muguras? — Savādnieks zobojas, jo Tenisona stāsts, kā jau to varēja paredzēt, nevarēja būt interesants.

— Es, nu, — vaļsirdīgi atzīstas Tenisons, — es atkal centos aizlīst aiz kalpa muguras.

—   Ha-ha-ha! — atskan no visām pusēm.

—   Stāvējām, stāvējām, — Tenisons turpina tālāk, it kā viņš stāstītu vairāk pats sev nekā citiem, — vēlāk

tomēr saņēmām dušu. Sākām virzīties tuvāk. Pieejam klāt — nav ne spoka, nekā, ir viņsētas telēns. Ierauga mūs un nu tik «mū» un «mū». Bija noklīdis no ganāmpulka, stāvēja kā buks, kājas iepletis, un skatījās mums virsū.

—   Es jau teicu, — piebilst balss no kakta, — te nu ir tie spoki. Viss tukšas pļāpas.

—   Un jūs abi ar kalpu bijāt tik bailīgi, ka nobijāties no teļa? — kāds ķircinās.

—   Jā, ko tu padarīsi, gadījās, — nomurmina Tenisons.

—   Nu, lai nu vēl tu, bet ja kalps bija tāds zaķapastala …

—   Puisis bija vēl vairāk nobijies nekā es. Man nemaz neienāktu prātā baidīties, bet šis ietiepās, ka tur kustas, nu.

—   Kas viņš tāds ir, šis zaķapastala?

—    Ir tāds padrukns puisis, kā veļas vāle. Prot veikli ēst ķīšus: vienā mutes kaktā ieliek ķīsi, pa otru mutes kaktu iznāk galva un asakas.

—   Vai traks! Tad jau viņš ir kā ķīšu mašīna, — piebilst kāds, kas līdz šim vēl nav sarunā iejaucies, bet kam, acīm redzot, bijis daudz darīšanu ar ķīšiem.

—   Ķīsis jāēd ar briesmīgu niknumu, kā sunim ezis, ar visām asakām — jābāž mutē ar karoti. Ķīsim nekas cits nav bīstams, tikai pavēderes asaka, tā ir kā dzelonis, bet, kad to noņem, tad laid, ka sprakšķ, ja tikai nav smilšains. Nē, tam ķīsim, pagānam, ir tīri salda gaļa, būtu, velni, bijuši tikai drusku lielāki. Bet šitie draņķi ir tik sīciņi kā punktiņi uz «i». Toties veikli prot nocelt tārpu no āķa, it kā nozīž tārpu, maitas. Pavēro kādreiz vasarā klusā laikā; tad tie kā gruži riņķo ap āķi un — cop, cop! — ar purniem pie āķa klāt.

Zēni pārrunā vēl šo un to, kas nu kuram tajā brīdī iekrīt prātā. Bet visi cilvēki, par ko tiek runāts, parasti ir dzimuši un dzīvojuši «mūsu pusē».

Kaut kur «mūsu pusē» bijis vīrs, kurš nekad nemainījis kreklu. Katru sestdienu apgriezis kreklam otru pusi un noteicis: «Ir gan labi, ka tīrs krekls mugurā.»

Citur, protams, arī «mūsu pusē», dzīvojis vīrs ar koka kāju, kurš pirms lietus vienmēr sūdzējies, ka viņa koka kājai sāpot pirkstgali.

Kāds cits stāsta, ka «viņu pusē» kādam vīram esot tik liela dūša, ka viņš aiz niknuma izmetis no šķūņa visu sauso sienu, kad lietus samērcējis nopļauto.

Teukres pusē dzīvo skops saimnieks, kas slikti baro savus gājējus. Kad gājēji pusdienā strebj ūdeņainu viru, viņš iznāk no dibenistabas, nogaršo zupu un saka:

«Hm, ko jūs vēl gribat! Laba vira, ēd kaut vai pats.»

Tenisons piebilst, ka senos laikos maize bijusi tik melna, ka suņi rējuši uz maizes gabalu.

Tad kāds, jau stipri samiegojies, uzdod mīklu:

—   Kurā gultā nav blakšu?

Kad neviens neprot pareizi atbildēt, atbild viņš pats:

—   Kalevipoega gultā nav blakšu.

Pamazām troksnis guļamistabā norimst.

Citi jau krāc un izteiksmīgi svilpj caur degunu. Kāds miegā griež zobus — tam, pēc nomodā esošo domām, ir cērmes vēderā. Cits atkal kasās un murmina nesaprotamus vārdus. Kaktā viens puika nožāvājas un pagriežas uz otriem sāniem. Savādnieks noģērbjas, kā pēdējais iekrīt gultā un diezgan skaļi iesaucas:

—   Nu, zēni, tagad varat nodzēst uguni!

Protams, nevienam nav sevišķas patikas piecelties un nodzēst uguni, un kāds sūrojas:

—       Tā, ak tad tagad mēs šim esot zēni, kad pats jau garšļaukus gultā. Tu paliki pēdējais. Esi tik labs un nodzēs uguni pats, bet nedzenā citus.

—        Murkšķi, aizej tu, — Savādnieks pavēl Kusla- pam. Mazais guļ cieši aizvērtām acīm. Grūti noticēt, ka viņš būtu nomodā. Taču, izdzirdis Savādnieka pavēli, zēns tūdaļ sakustas.

Tomēr Savādnieks pats izlec no gultas un pakāpjas uz soliņa, lai nodzēstu gaismu.

Patlaban, kad viņš grasās nogriezt liesmu, viņa skatiens neviļus pievēršas logam. Pa logu istabā raugās kāda briesmīgi pretīga seja un noslēpumaini, draudoši bubina: bu-bu-bū!

Savādnieks, pielicis roku pie lampas, paliek stāvot kā pāraktneņojies un stiklainām acīm blenž uz logu.

22.

Nu, ko tu tā glūni! — sauc zēni no savām gultām. — Nodzēs gaismu!

Bet Savādnieka sastingušais skatiens joprojām urbjas logā. Viņš nokāpj no sola un virzās uz sienas pusi. Uguns paliek degot.

—        Tur kāds ir aiz loga, — drebulīgā .balsī iebilst Savādnieks, un tie, kas tuvāk, redz, ka dažkārt tik vienaldzīgais un mierīgais koklētājs trīc pie visām miesām.

—   Kas tad tur ir? — birst jautājumu krusa.

—   Nezinu, — Savādnieks nomurmina.

—        Bet… bet bija tāda briesmīga seja. Nudien, nemaz neizskatījās pēc cilvēka. Sarkana … sarkana … un acu baltumi kvēloja.

—   Ķesteris, kas gan cits, — kāds nospriež.

—        Nē, nē, tas nebija ķesteris. Tas nemaz nebija cilvēks. Tā nebija cilvēka seja. Tas bija… tas bija…

—        Spoks, — čukst zēns, kurš tic sapņiem un pārvelk segu pār galvu.

Dažus, kas jau paguvuši aizmigt, pamodina skaļie čuksti, un tie, uztrūkušies no miega, izbiedētām sejām raugās uz loga pusi. Pāris mazāko zēnu, kuru gultas ir tuvāk pie loga, ātri izlec no cisām un iebēg kaktā. Ja šos vārdus sacītu kāds cits, tad jau nebūtu tik traki, taču, kad tāds drosmīgs zēns kā Savādnieks jau trīc un raujas uz kaktu, tad tur jābūt kaut kam, kas…

—       Muļķības! — uzsauc Vipers un bez jebkādas stomīšanās tuvojas logam.

—   Neej! — klusu brīdina Savādnieks.

—   Liecies mierā! — atcērt Vipers un atmet ar roku.

— Tu pārbiedēsi uz nakti zēnus, un tie neuzdrošināsies vairs iziet laukā, kad būs vajadzība. Pielaidīs vēl…

To teikdams, viņš piespiež seju pie rūts un raugās tumšajā pagalmā.

—   Nav ne dzīvas dvēseles, — viņš saka pēc dažiem mifkļiem. — Viss klusu, kā jau tas naktī parasts. Tikai zvaigznes mirguļo dzidrajās debesīs tāpat kā Totsa siļķes uz priekšnama durvīm. Droši vien piesalst.

Un, iedams atpakaļ uz savu guļvietu, viņš pagriežas pret Savādnieku un piebilst:

—   Ir nu gan memmes dēliņš! Tikko ieminas par spokiem, tā šis tūlīt sāk šos redzēt. Vai arī tu mūs vazā aiz deguna, velns parāvis?

Vipers apstājas un ir gatavs izraut Savādnieku no kakta, ja tas dotu kaut niecīgāko mājienu, ka viņš jokojis. Bet Savādniekam nenāk ne prātā jokot.

Neticīgais vīrs jau grasās apgulties, taču viņš, zobgalīgi smaidīdams, vēlreiz atskatās uz logu.

—   Kas tad tas, — viņš čukst, pieliek roku pie pieres un saskatās ar Savādnieku.

—   Bu-bu-bu!… — dzirdams aiz loga.

—   Tsst! — kāds nočukst un pielec gultā sēdus, pie kam gultas dēļi grabēdami nokrīt uz grīdas. Troksnis, kas dažkārt paliktu nepamanīts, šķiet tagad tik skaļš un briesmīgs, ka uzdzen zēniem šermuļus.

Klasē kaut kas nokrīt. Droši vien noslīdēja kāda grāmata no sola. Pulksteņa tikšķēšana kļūst arvien klusāka un draud pavisam apstāties. Un, kad pulkstenis nosit vienpadsmit, tad tas notiek ar tādu dārdoņu, ka nekas tāds vēl līdz šim nav dzirdēts.

—   Velns parauj! — iesaucas Vipers, — ja šis spoks nav mums visiem zināms, tad lai man nocērt galvu. Tu nolāpītais blēdi!

To pateicis, viņš basām kājām un vienā kreklā, kā izkāpis no gultas, ieskrien klasē, atslēdz priekšnama durvis un, dimdinādams grīdas dēļus, drāžas uz priekšnama kāpnēm. Ara top dzirdamas balsis, kāds aizskrien — pakš-pakš-pakš! — gar guļamistabas logu, ar kaut kādu smagu priekšmetu iesit pa sienu un iebrēcas tādā balsī, it kā tam būtu pielikts nazis pie rīkles.

—   Dieviņ tētiņ, — gaužas Pētersons, — tagad viņu nogalinās!

Sajā acumirklī Savādnieks, citiem par lielu pārsteigumu, iesāk skaļā balsī smieties un arī izskrien lauka.

Guļamistabā valda kapa klusums. Pa atvērtajām priekšnama durvīm telpā ieplūst aukstums, un caurvējš draud nodzēst vājo liesmu. Lampas cilindrs nokūp gluži melns, uguns cauri biezajai sodrēju kārtai mirdz tumši sarkana. Arā nav dzirdams vairs nekas, tikai vājas balsis it kā no tālienes. Tam nevar būt nekā kopēja ar tiem, kas izskrēja pagalmā.

Šis brīdis zēniem šķiet bezgalīgi garš. Pārdrošais Vipers un Savādnieks dabūjuši galu.

Te pēkšņi uz priekšnama kāpnēm kļūst dzirdamas skaļas balsis; tur smejas un nodauza no kājām sniegu.

Tas noteikti ir kāds trešais, jo tiklab Viperam, kā Savādniekam nav zābaku kājās; un baso kāju dipoņa mēdz būt tikko sadzirdama.

Kāds, kam kājās ir smagi zābaki, ienāk klasē, grabinās blakus durvīm, it kā meklētu ceļu atpakaļ priekšnamā, un tad balsis noklust pieliekamajā kambari. Vispārējā balsu dunoņā Arnim šķiet, it kā viņš pazītu Savādnieka balsi.

—   Kas tas varētu būt? — kāds klusu iejautājas.

Bet mīkla drīz vien tiek atminēta. Ir dzirdams, ka

pieslēdz klases un pieliekamā kambara durvis, un tad uz guļamistabas sliekšņa parādās trīs vīri: Vipers, Savādnieks un kāds trešais, kuru sākumā nepazīst, jo viņa seju aizsedz briesmīga maska.

-— Re, noķērām spoku! — Savādnieks dižojas, notirinādams kājas, kas ārā no aukstuma kļuvušas sarkanas kā novārītu vēžu spīles.

—   Te nu bija, — nosaka Vipers un ātri ielien gultā, — tādi ir visi spoki. Tukšas pļāpas! Nebūtu es gājis skatīties, jūs būtu visu mūžu runājuši, ka aiz loga rēgojies spoks.

—   Bu-bu-bu! — vīrs ar aizsegto seju turpina bubināt.

—        Tas taču Totss, nelabais! — pāris zēnu iesaucas vienā mutē.

—        Nu protams, bet ko tad jūs, ķēmi, domājāt? Kam tad tur bija jābūt, ko? — jautā Totss un noņem masku. — Domāju, sak, izspēlēšu mazu joku, pabaidīšu zēnus, redzēs, ko šie darīs. Tu velns, tikko Savādnieks paskatījās uz loga pusi, tā sastinga kā stabs un tad davai prom uz kaktu!

—        Bet, kā tu sāki bubināt, tā es tūlīt tevi pazinu, — piebilst Vipers.

—        Bet, ja nebūtu iznācis un mani noķēris, es būtu aizgājis pie ķestera loga un pabaidījis arī viņu — bu- bu-bu! Diezin ko gan Strupais Juris tad būtu domājis, — atbild Totss un šūpo virvē piesietu sarkanu bumbu vidējas kāpostgalvas lielumā.

—   Kas tev tur rokā? — apkārtējie jautā.

-— Zemeslode, — skan īsa un lietišķa atbilde.

—   Zemeslode? Bet kāpēc tā ir sarkana?

-— Nu tāpēc, ka… Kādai tad tai ir jābūt? Zilās krāsas nebija pie rokas.

—   Parādi!

—        Nē, es nevaru radīt, tā ir mitra. Krasa vel nav nožuvusi. Gan jau rīt redzēsi. — Ar šiem vārdiem Totss pakāpjas uz tuvākā gultas gala un piekar zemeslodi pie sijas, lai kaltējas.

—        Bet vai zināt, puiši, — viņš saka, nolēkdams uz grīdas, — no kurienes es nāku? No kapsētas.

—   No kapsētas? Ko tu tur meklēji? — viņam jautā.

—        Ko meklēju, ko meklēju… Gan jau man tur bija kāda vajadzība, ja es reiz gāju.

—   Melo!

—        Ķēms, kāpēc lai es melotu? Kada man vajadzība melot? Ja neticat — varat, neticēt. Bet kapsētā es biju un kaut ko redzēju.

-— Ko tu redzēji?

—        Nu redzēju… Šādus tādus briesmoņus. Būtu jūs tos redzējuši, būtu aiz bailēm iesprukuši griestos. Bet es … es zinu tādus vārdus, man viņi nekā nevar padarīt.

—        Nemuldi niekus, Tots! — Vipers dusmojas, kārtodams gultas segu.

—        Kā tad es muldu, ķēms, ja es pats redzēju. Redzēju tos desmit soļu attālumā, bet es muldot.

—        Desmit soļu! Tu biji ari no mums desmit solu attālumā, tāpēc jau vēl nekļuvi diezin kas; biji tas pats Totss, kas tagad. Būtu atnācis mazliet ātrāk, būtu pats dzirdējis, kā rodas spoki. Viss tukšas pļāpas!

—   Pagaidi, ķēms, lai es izstāstu.

—   Ej ratā ar savu stāstu!

Vipers pagriežas uz otriem sāniem un pēc pāris minūtēm jau krāc.

Bet Totss, apsēdies uz savas gultas, sāk izģērbties un stāstīt par kādu notikumu kapsētā.

—        Es zinu, — viņš saka, — Paunveres vecajās baznīcas grāmatās stāv rakstīts, ka tagadējās kapličas vietā zviedru laikos esot bijusi lefjna pils. Pils īpašnieka vārds bija fon Kūms.

—        Fon Kums? Kāds jocīgs vārds! — klausītāji brīnās.

—        Nezinu, -— atbild stāstītājs, — vai tas ir jocīgs vai nejocīgs vārds, bet baznīcas grāmatās tā stāv rakstīts. Nūja, bet tagad paklausieties. Sim pilskungam fon Kūmam bija meita Rozalinde.

—       Rozalinde? So vārdu jau esmu kaut kur agrāk dzirdējis, — kāds atceras.

—        Var jau būt, ka esi dzirdējis, — turpina Totss, — jo Rozalindes nav tikai viena vai divas. Agrākos laikos bijis tā: ja pils freilenei nav bijis Rozalinde vārdā, tad tā nav bijusi nekāda īsta freilene. Visas frei- lenes bijušas Rozalindes un visas bijušas briesmīgi smukas. Klausieties. Arī šī Rozalinde bijusi ļoti skaista, un viņai bijis viens brūtgāns.

—   Un kā saucās brūtgāns? — Savādnieks iejautājās.

—   Brūtgāna vārds bija .., — Totss mēģina atcerēties.

—   Pagaidi, kā viņu? …

—   Nu, tas arī nav svarīgi, — mierina Savādnieks.

—   Pieņemsim, ka brūtgāna vārds bija fon Bums.

—        Nē, nē, pagaidi, — Totss attopas. — Viņa vārds nebija vis fon Bums, bet fon Buks.

—   Ahā. Nu un tālāk!

Un Totss stāsta tālāk.

—   Tam brūtgānam fon Bukam bijis viens nikns ienaidnieks, — viņš turpina un piešķiebj galvu.

Tenisons jautā, kāds bijis ienaidnieka vārds, taču Totss vairs neļaujas maldināties. — Rozalindes brūtgāns aizgājis karā. Ienaidnieks aizsūtījis Rozalindei viltus vēstuli, ka brūtgāns nonāvēts. Bet brūtgāns nemaz nebijis nonāvēts, ienaidnieks tāpat mānījies, lai pats dabūtu Rozalindi. Nu, naktī šis atjāj pie pils vārtiem un pūš tauri. Vārtsargs: «Ko tu gribi? Ko tu pa nakti dauzies apkārt?» Ienaidnieks pretī: «Esmu slavenais bruņinieks fon … fon …»

—   Fon Dums, — kāds sauc no kakta.

—   Nē, nu, ķēmi, ja jūs smejaties, tad es nemaz nestāstīšu, — Totss sadusmojas. — Ja jūs negribat klausīties — nevajag. Bet to es jums pasaku, ka tad jūs nedzirdēsiet vienu smuku stāstu.

—   Kas tad smejas, — viņu mierina Savādnieks.

—   Stāsti vien tālāk, mēs klausāmies. Tu taču solījies stāstīt, kā tev gājis kapsētā, bet tagad tu noņemies ar visādiem Bumiem un Dūmiem.

—   Bumiem un Dūmiem… — Totss aizsargājas.

—   Kā es tev izskaidrošu, kāpēc gāju uz kapsētu? Man ir jāizstāsta, kā tas notika un kā apslēptā manta nokļuva mūrī.

—   Ahā, tātad arī darīšana ar mantu! — sauc no visām pusēm. •— Stāsti tikai tālāk! Mēs tevi vairāk netraucēsim.

—   Nu, — Totss nomierinās un turpina savu stāstu,

—   tātad ienaidnieks aiz vārtiem pūš tauri. Ak tā, jā, vārtsargs saka: «Ko tu dauzies?» Ienaidnieks atkal: «Esmu slavenais bruņinieks … tas un tas …» Vārtsargs: «Kas liek jums, augsti godājamais bruņiniek, tik vēlā nakts stundā kavēties pie mūsu visužēlīgā bruņinieka fon Kuma pils vārtiem?» Ienaidnieks pretī: «Tā nav tava darīšana, tu utubunga, kas neesi vērts, ka es tev nocērtu galvu kā kāli un pasviežu saviem suņiem. Uz pēdām vārtus vaļā, vai es tevi tā samīcīšu, ka no tevis vairāk nekas nepaliks pāri kā slapja peļķe pie pils vārtiem!»

Nu vārtsargs, protams, briesmīgi nobijās, bet vīrs, būdams liels tiepša, atcirtis: «Nelaidīšu!» Bruņinieks

gluži vai traks. «Lai kaķis pieķēza tavu sviesta cibu!» viņš rēc un cērt ar zobenu pa pils vārtiem tā, ka vārtsargam sāk ausīs zvanīt.

«Tu mani ielaidīsi, vai citādi… Lai piecsimt tūkstoši velnu mani aprij, ja es tevi nevārīšu tik ilgi darvā, kamēr tu atvērsi vārtus!»

Nu vecajam beidzot sirds papēžos, sak, kas zina, ņems un vēl nositīs, sātans; sak, bērni vēl mazi un iet skolā, kas viņiem dos līdzi maizes tarbiņu… Beidzot saņemas un pamodina veco Kurnu. Tā un tā, saka vārtsargs, ko lai ar šo vīru iesāk, lādas un ārdās aiz vārtiem kā negudrs; nevar saprast, vai tas bļauris ir piedzēries vai kas viņam kait. Vecais Kums sākumā ne aptvert, ne apjēgt, tikai murmina pa miegam «hm» un «hm», bet tad viņam viss kļūst skaidrs un viņš ierēcas tā, ka visa pils nodimd: «Nelaid to sātanu iekšā! Tas ir slavenais laupītāju vadonis Paparde…»

—   Paparde! Igauņu vārds! — iesaucas klausītāji.

—   Nuja, nu, -— atbild Totss, — nuja, ka igauņu vārds, bet, ej nu sazini, varbūt arī bija igaunis. Kas viņus zina. Bet nē, nē! Pagaidi! Nebija vis Paparde. Bija viens cits vārds.

Totss iebāž pirkstu mutē un domā: zēni nepacietīgi gaida.

—   Sīpoks, nolāpītais, bija viņa vārds! — pēc brītiņa skaļi pasludina stāstītājs. — Pareizi, Sīpoks, sātans.

—   Nu lūk, — viņš no jauna atsāk stāsta pavedienu. —- Vecais Kums saka: «Tu nelaid iekšā to sasodīto, ķēmu, to tu vairs neizdabūsi ārā pat ne ar diviem pāriem vēršu. Tas ir viens mūžīgais žūpa un pļēgurs, ko citur neredz kā tikai krogā. Un tagad šis atnācis nakts vidū sacelt traci. Zinu gan,» piebilst vecais pilskungs Kums, «viņš nodomājis apciemot manu mīļo meitu Ro- zalindi, bet lai sešsimt tūkstoši velnu grauž manu miesu piecsimt tūkstoši dienu un nakšu pēc kārtas, ja es viņu pārlaistu pār Rozalindes guļamistabas slieksni. Ej un pasaki laupītājam manā vārdā, lai uz pēdām aizvācas, citādi es piecelšos, kaut esmu smagi slims, tas ir, ar iesnām, es piecelšos no gultas un ieduršu tam nokaitētu iesmu…»

Vārtsargs neko … Velkas klunkuru klunkuriem uz vārtiem un tumsā nozaudē spieķī; kā jau vecs cilvēks.- Tā nu šis grābstās pa tumšo pagalmu kā akls un meklē spieķi.

—   Tas jau ir ļoti interesants stāsts, — beidzot nosaka Savādnieks, — bet kāpēc tu velc garumā? Pasaki īsi un skaidri, kā manta nokļuva pils mūrī un ko tu naktī meklēji kapsētā?

—   īsi un skaidri, ķēms… Kā es to varu pateikt īsi, kad tā stāv rakstīts baznīcas grāmatās, — Totss taisnojas.

—   Nu, tik gari tur laikam vis nebija, — Savādnieks kaulējas, — ej nu sazini, vai baznīcas grāmatās šāds notikums vispār ir aprakstīts. Varbūt izlasīji kādu stāstu un tagad saki — baznīcas grāmatā. Bet tas galu galā nav tik svarīgi, galvenais — īsāk.

—   Vai zini, Savadniek, — tu vari strīdēties, cik gribi, bet kapličas mūrī atrodas liels pods ar vecu naudu. Vajag tikai naktī iziet un …

—   Ahā, tātad tu gāji pēc naudas poda.

—   Ko domā, es šai laikā gāju pa kapiem špacierēt, vai?

—   Nu labi, labi! Stāsti tālāk!

—   Nuja, — turpina baznīcas grāmatu pētītājs, — fon Buks, Rozalindes brūtgāns, pārnāk no kara un sasit rokas — brūtes nav. Sagrābj vārtsargu aiz krūtīm, sapurina veci un iebrēcas: «Kur tu manu brūti liki?» Vārtsargs zvēr cilvēku un eņģeļu mēlē, ka viņš nezina. Tad fon Buks uzbrūk vecajam Kūmam: «Kur mana brūte?» Vecais Kums pretī: «Labāk nejautā; tavs mūžsenais ienaidnieks viņu sagrāba un aiznesa.» Līgavainis paceļ zobenu pret debesīm un zvēr briesmīgu atmaksu. No Sīpoka pils vairs nepaliks akmens uz akmens. Un krogu, kurā Sīpoks iet pļēgurot, solās noārdīt līdz pamatiem.

—   Nu labi … — stāstītājs pamet skatienu uz griestiem, uz savu globusu, pakasās un spēji nobeidz stāstu.

—   Nūja, tā tas bija, — viņš saka, — brūtgāns aizgāja meklēt brūti un vajāt ienaidnieku, vecais Kuma lielskungs bēdājies, bēdājies, ka meita nokļuvusi tāda mežoņa rokās, un.., Un nomiris. Bet pirms nāves noglabājis visu savu naudu un dārglietas pils mūrī. Nu, pils ar laiku sagruvusi, pie drupām ierīkota kapsēta, un uz pils pamatiem uzcelta kapliča.

—   Un dārglietas vēl tagad atrodas mūrī?

—   Protams, ka mūrī, ķēms, kur šīs paliks. Mācītāja kučieris pats savām acīm redzējis plānu: trīs soļus no kakta uz vakariem…

—   Labi, labi, bet vai Buks atguva Rozalindi? — kāds iejautājas.

—   Ar laiku esot atkal atguvis. Bet, kad atgriezušies, pils jau bijusi sagruvusi un mudžējusi no velniem, šiem nav bijis lustes ar mošķiem cīnīties, pārgājuši dzīvot uz Kaķukalna pusi, — Totss papildina savu stāstu.

—   Un dzīvo vēl šodien, ja nav nomiruši, — zobodamies savukārt piebilst Tomings.

—   Bet manta, manta, — tincina Savādnieks, — tu taču gāji mantu meklēt, kā pats stāstīji; vai dabūji?

—   Jā — vai dabūji! Tas nemaz nav tik viegli. To mantu apsargā vesels bars jeķimu, ka …

—   Kas, kas — jeķimu? — ar interesi jautā klausītāji. — Kas tie tādi?

—   Nu, ejiet paskatīties, tad redzēsiet, kas tie tādi ir, — Totss noslēpumaini atteic. — Aizgāju — gandrīz paliku bez maizes tarbas. Paguvu vēl laikus ar zemeslodi šiem iezvelt pa purnu, citādi kā pērtiķi karājas pie maizes tarbas un tikai rūc: urr-urr-urr, bu-bu-bu! Ko bubināt, nešķīsteņi!

— Pag, pag, runā skaidrāk! — sauc klausītāji. — Kas tie tādi bija un kāpēc tie raustīja maizes tarbu? Vai tie bija spoki?

—   Nuja, ka spoki. Bet, ej tu sazini, tur bija visādu mošķu tik daudz, ka tumsā grūti atšķirt, — īgni atbild daudz pieredzējušais vīrs. Var noprast, ka viņš vairs nevēlas ielaisties tālākos paskaidrojumos.

Bet tieši tas sakāpina klausītāju ziņkāri, un, kaut gan visi zina, ka Totss mēdz atvirzīties no patiesības, viņi tomēr gribētu dzirdēt, kā Totss attēlos savu sastapšanos ar «jeķimiem». Un Totss to attēlo šādi.

—   Nāku pa ceļu, — viņš iesāk, — zemeslode pār plecu, maizes tarba rokā, nē, maizes tarba pār plecu un zemeslode rokā, jā, un domāju: «Ko es tur skolā tik agri darīšu, priekšā gara nakts, gan izgulēšos, labāk iešu palūkot, vai neatradīšu vecā Kuma mantu; tad nopirkšu zēniem tik daudz baltmaizes, ka viņi pārēdīsies, un Strupajam Jurim pateikšu «proščai».» Pieeju pie kapličas un ieklausos — ne skaņas. Sāku mērīt no tā kalda, kas atrodas uz vakariem, — divi krietni sprīži ir viena pēda — nomēru: viena pēda, otra pēda, trešā pēda — un atrodu vietu, kur noslēpta nauda un dārglietas. «Labi gan,» domāju, «tagad tik žigli noskaitīt vārdus un pacelt akmeni.»

—   Ak tad vārdi arī vēl vajadzīgi? — brīnās klausītāji.

—   Nuja, ka vārdi. Kur tu, ķēms, bez vārdiem tiksi! Vispirms jānoskaita «kivirunta-punta-entaparaventa vasvīlingi-suski-tavāra», ja tad dabūsi, tad dabūsi; bez vārdiem varbūt pagūsi satvert podu aiz osas, bet pats pods dārdēdams nogrims un paraus vēl tevi pašu līdzi, ja nepagūsi atraut roku.

—   Velna būšana. Tad jau neganti jānopūlas, kamēr šo aprakto mantu dabū rokā! — miegaini noņurd Tomings. — Bet… bet… Pag, ko es gribēju teikt? Ak tā, jā, ka ar šiem vārdiem… ar šiem vārdiem varot vecgada vakarā izsaukt garus, kā tu viņdien stāstīji… Vai tad, mantu ceļot, jāsaka tie paši vārdi?

—   Ko nu tarkšķi! — Totss dusmīgi atcērt un, neatkārtodams noslēpumainos vārdus, stāsta tālāk.

—   Nuja, noskaitu vārdus, — atskan guļamistabas klusumā, — un skatos, kur ņemt tādu lietas koku, ar ko varētu ķerties pie darba. Uzrauju špicku, redzu: zemē liels kauls. Domāju: «Ja tas sātans tikai manās rokās nesāks bļaut: «Miroņkauls! Miroņkauls!» — un nešļāks asiņainas putas, tad viss būs labi.» Iebāžu kaulu starp akmeņiem, mēģinu izkustināt… dzirdu, kāds kasās aiz kapličas stūra, tā vien velk — šņirks un šņarks! «Nu,» domāju, «kas tam diedelniekam īsti kait, kašķi noķēris, vai?» Paraugos uz to pusi, ko šis tik briesmīgi kasās, un re — kā tad — sāka nākt viens pakal otram: vī-ī-ī un bums, v-ī-ī-ī un bums, ugunīgas švīkas vien zibēja. Laidos lapās. Sie man pakaļ! Apgriezos un atgaiņājos ar maizes tarbu — hop! — viens uzlec uz maizes tarbas. «Ak tu sātans,» nodomāju, «tieši tur tevis vēl trūka!» Kā zvēlu ar zemeslodi — nokūpēja zili dūmi!

—   Tots, velns, — Savādnieks vairs nespēj nociesties, — tie zilie dūmi kūp no tavas mutes. Tik briesmīgi tu melo!

—   Esi gan tu viens muļķis, — Totss atbild, — es nemaz nedrīkstu muti atplest — tūlīt melo. Nu saki — kāda man vajadzība melot? Ko es esmu samelojis? Un, ja netici, — vari neticēt. Bet, ja gribi, ej prasi, ej prasi, kam vien gribi.

—   Lai paliek! — Savādnieks aprimst. — Tev, kā redzu, ir vairāk patiesības, nekā vajag.

Guļamistabā iestājas klusums. Totss uzmet pēdējo norūpējušos skatienu zemeslodei un, palīzdams zem segas, noņurd:

—   Redzēs, vai tie mošķi man arī sapņos rādīsies. Vai arī sapnī tie grābstīsies gar maizes kuli. Bet tagad maizes tarba ir pieliekamajā aiz atslēgas un šiem ķēmiem nāksies krietni vien nopūlēties, kamēr to dabūs rokā.

Tad Totss sāk skaļi krākt un svilpt, it kā viņš būtu pēkšņi cieši aizmidzis, taču pēc acumirkļa pieceļas sēdus, sakārto segu, noklepojas un izšņauc degunu; tad pagrābj no kaimiņa pagultes zābaku un laiž pret sienu.

—   Nu ko jūs muļķojaties, ko mētājaties ar zābakiem! — viņš rājas.

23.

Tenison, vai tu guli? — Arnis klusu jautā un ar elkoni piebiksta kaimiņam.

—   Mh! — atņurd Tenisons.

—   Vai tu guli?

—  Jā, biju aizsnaudies.

—   Paklau, es tev pastāstīšu. Vai tu klausies?

—   Nu?

—       Es šodien biju kapsētā un redzēju, kā Savādnieks ar Tēli pastaigājās.

—   Lai staigā vien.

—       Nē, bet viņi to dara paslepus, lai neviens neredzētu. Savādnieks esot šiem rada, bet tie laikam būs tukši nieki.

—   Ej nu sazini.

Uz brīdi iestājas klusums, tad Arnis čukstus turpina: — Es zinu, Tenison, ka tu nevienam to nestāstīsi; tāpēc es tev gribēju pateikt, ka man ļoti sāp sirds… par kaut ko. Redzi, senāk Tēle gāja vienmēr ar mani, bet tagad iet ar Savādnieku. Viņa saka, es esot lepns un melojot. Bet es nekad neesmu bijis lepns un arī melojis neesmu.

—        Ko tu bēdājies par muļķa meiteni, — Tenisons mierina, — lai iet, ar ko grib. Neliecies ne zinis, citādi šai labi pasmieties, ka, re, zēns sprukās.

—   Jā, bet…

—   Neliecies ne zinis.

Klusums. Tad Arnis pievirzās Tenisonam vēl tuvāk un iečukst ausī: — Bet es nevaru tā… nelikties zinis. Ir skumīgi. Mācīties arī netīkas, un ir tā … ir tā, it kā kaut kas būtu zaudēts.

—   Gan pāries, — miegaini atbild Tenisons.

—   Kas zina., vai pāries?

—   Pāries, pāries, kur šis paliks.

—   Bet vai zini, Tenison, — steidzīgi čukst Arnis, — ja tā padomā, tad ir tik grūti, ka nezinu, kur paglābties. Kad esmu skolā, gribas ātrāk uz mājām; kad esmu mājās, gribas uz skolu. It kā visu laiku ko gaidītu. Arī runāt negribas ne ar vienu. It kā tas viss jau būtu dzirdēts, ko tev saka. Vai tev nekad nav tā bijis, Tenison?

—   Mh! — ņurd Tenisons.

—   Tu guli?

—   Nē, neguļu, neguļu, stāsti vien tālāk.

—   Mūsu ceļa galā aug liels vītols. Senāk domāju,, ka tas ir ļoti vecs… simtiem gadu. Bet vakar vecāmāte stāstīja: kad vectēvs vēl bijis jauns un kad viņi atnākuši uz mūsmājām, vectēvs, reiz jokus dzīdams, iespraudis pie krustcelēm divžuburainu vītola bozi. Boze sākusi zaļot un tagad jau ir izaugusi par lielu koku. Vai tu to ievēroji, kad biji atnācis pie mums, ko?

—   Mh?

—   Guli?

—   Nja, brīžiem iesnaužos, — atbild Tenisons, kasīdams pakausi. — Acis līp ciet. Neesmu pieradis tik ilgi palikt nomodā. Arī Totsa pļāpāšanā . . . bija jānoklausās … Nudien, traks, vienmēr viņam darīšana ar visādiem spokiem un gariem. Rudenī biia indiāņi, tagad karo ar spokiem un dauza tos ar maizes tarbu… Redzēs, ko… ko …

—   Ko redzēs?

Tenisons krāc. Lai jau guļ. Nav vērts vairs viņu modināt. Gan rīt paspēs izrunāties. Viņam var stāstīt visu, viņš nevienam nestāsta tālāk. Viņš jau ir gluži labs un krietns zēns, tikai mazliet pastulbs. Viņš nespēj visu aptvert, ko tu viņam stāsti; izliekas, it kā saprastu, bet tūlīt runā par citu. Viņam viss šķiet loti vienkārši, piemēram, par Tēli viņš saka, lai Arnis par šo muļķa meiteni neliekoties ne zinis. Vai gan tas ir tik viegli? Vai Tenisons pats kādreiz bijis tādā stāvoklī, ka viņš ar vienu vienīgu vārdu var izlemt visu otra cilvēka vietā?

Neliecies ne zinis, neliecies ne zinis… Labi, Arnis iegaumēs šos vārdus. Patiesībā viņam cits nekas arī neatliek, bet cik daudz vēl. būs sirdēstu. Cik daudz tas viņam sagādās ciešanu. Vienalga, vienalga…

Rajas cel jaunu māju. Seši vīri raujoties pie baļķu aptēšanas, kā tēvs pirms dažām dienām stāstīja. Nūja, un tad sāks rakt grāvi pamatiem, ieliks pamatus, uzslies sienas …

Visvēlākais, uz miķeļiem mājai jābūt gatavai. Tad tur pārcelsies saime un, protams, līdz ar citiem ari Tēle.

Nāks precinieki … kā teica Lible. Ko viņi tur veltīgi pūlēsies, līgavainis taču jau zināms — Savādnieks. Vai Savādnieks nav tas pats ienaidnieks Totsa stāstā, kurš nolaupīja Rozalindi? Tad viņš, Arnis, ir fon Buks. Nē, fon Buks viņš nekādā gadījumā negribētu būt — tāds neglīts vārds. Bet Rajas saimnieku viņš labprāt pārdēvētu par fon Kurnu, tāpēc ka viņš savu meitu atdod tādam slīmestam kā Savādniekam. Gan jau ari viņš nomirs aiz bēdām, ja redzēs, ka Savādnieks nerūpējas par Tēli.

Arnis vārtās pa gultu un nevar aizmigt. Guļamistaba ir sveša, un katrs niecīgākais troksnis traucē. Tenisona zābaki ož pēc trāna, kāds miegā griež zobus, un blakus krāsnij kādam ir tik stipras iesnas, ka tas tikai ar lielām pūlēm gārdzot spēj elpot.

Arnis nožēlo, ka nav aizgājis uz mājām; mājās viņš jau sen būtu aizmidzis un nebūtu jānokaujas ar dažādām domām kā šeit. Lai izvairītos no Tēles, viņš varētu iznākt no mājām agrāk, kaut vai ap septiņiem, kad meitene tikko piecēlusies. Bet tagad bija par vēlu nožēlot, viņš bija šeit un šeit arī būs jāpaliek — vienalga, vai viņš spēj aizmigt vai arī neaizmigs.

Ja būtu jau maijs, gan tad viņš zinātu, ko darīt. Viņš aizietu uz upmalu un nosēdētu tur līdz rītausmai, klausītos, kā pamostas putni un apsveic jauno dienu; kā līdz ar saullēktu pirmā svaigā vēja pūsma sašūpo koka galotnes un liek upei sidrabaini ievizēties, kā, izdzenot ganāmpulku, čīkst laidara vārti, lopi maudami dodas uz ganībām un gans, brizdams pa rasoto zāli, komandē savu palīgu Muri vai Kranci.

Vēl ir pārāk agri doties uz upmalu. Krasts ir slapjš un izmircis, nemierīgajā ūdenī virpuļo ledus gabali, tur nav vēl nekā tāda, kas atgādinātu pavasara skaistumu.

Klasē pulkstenis nosit vienu reizi. Vai tiešām jau viens? Tātad laiks nemaz nevelkas tik gausi, kā viņam likās. Kaut kur iedziedas gailis, tālāk tikko sadzirdami atsaucas otrs; aiz loga, liekas, kāds it kā staigātu klusiem soļiem.

Taču nekas nav redzams. Vienīgi pilns mēness bālu vaigu raugās iekšā pa guļamistabas logu, it kā gribēdams pārliecināties, vai zēni jau beiguši savus spoku stāstus. Jā, tas tur augšā gan varētu daudz ko pastāstīt, ja vien spētu runāt! Ko gan tas savā garajā mūžā nav pieredzējis! Tas ir redzējis velnus, spokus un raganas dzīrojam purva malā, bijis aculiecinieks bēdām, priekiem un mīlestībai. Bieži, lūkodamies caur mākoņiem, viņš ir redzējis tik briesmīgus, atbaidošus notikumus, kas viņa bālo vaigu padarījuši vēl bālāku.

Brīnumskaistā maija naktī divu jauniešu dvēseles sakusa kopā bezgalīgā mīlestībā. Un, kad pēc laiciņa mēness atkal paraudzījās lejup uz to vietu, kur tie bija stāvējuši, jauneklis bija viens un lēja asaras. Bet mazliet tālāk jaunava gāja ar citu jaunekli un nevainīgu seju atkal zvērēja mūžīgu mīlestību.

Arnis pieceļas gultā sēdus. Vajadzētu iziet laukā palūkoties spožajās zvaigznēs un paklausīties, kā tuvojas pavasaris.

Viņš klusu apģērbjas un iziet pagalmā. Tas mirdz sudrabainā gaismā, koki met garas ēnas. Visapkārt dziļš klusums. No Dzirnezēra puses atplūst ūdens šalkoņa kā smaga, bezgalīga nopūta.

Augšā mirdz zvaigznes. Gaišākas, tumšākas, vientulīgi, pa vairākām kopā, biezos pudurīšos … Un tur — ai! — krīt kāda zvaigzne. Ak jā, viņam taču šajā brīdī vajadzēja kaut ko vēlēties. Tagad, protams, jau bija par vēlu, bet arī tad, ja viņš vēlreiz ieraudzītu krītam zvaigzni, Arnis nezinātu, ko vēlēties. Kā? Viņš nezina? Bet Tēle? … Nē, Tēli viņš vairs negribētu, Tēle uz viņu dusmojas, viņš nemācētu Tēlei izdabāt. Bet ko tad? . .. Neko .. . Viņš ir viens, un viņam nevajag neka. Viņš ir draugos ar tām tur, augšā, ar zvaigznēm..,

Kas par to, ka Tenisons viņu nesaprot; kas par to, ka neviens viņu nesaprot. ..

Cik labi būt vienam. Viņa prāts ir skumīgs, bet vientulība spirdzina.

Seit, šajā klusumā, zem spožajām zvaigznēm, izgaist Tēle, izgaist Savādnieks, izzūd bēdas. Tās kļūst mazas un niecīgas, tikko samanāmas.

Arnis ieiet atpakaļ guļamistabā un neizģērbies iekrīt gultā. Viņš vēl negrib aizmigt, viņš grib ilgi ilgi domāt. Bet nemanot atnāk miegavīrs, ieskauj viņu savā azotē un aiznes tālu sapņu valstībā.

Pagalms mirdz sudrabainā gaismā, un no Dzirnezera puses atplūst ūdens šalkoņa kā smaga nopūta.

24.

Kad Arnis atver acis, ir jau rīts. Zēni ģērbjas. Pie griestiem sārtojas Totsa globuss kā liela asiņaina tulzna. Pats Totss ar pusmēnesim līdzīgu ziepju gabalu rokā steidz nomazgāt muti. Viņš košļā gaļas gabalu. Gaļa ir sīksta kā igauņu spīts, un ēdājam ar to krietni vien jānopūlas.

Kuslaps, kurš jau ir pilnīgi apģērbies, modina Savādnieku.

Tomings ar krāsns kruķi cenšas novilkt no krāsns augšas savus kājautus. Pētersons skaita rīta lūgšanu. Kaktā kāds stāsta savus sapņus un pareģo, ka notiks nelaime; ēšana un dzeršana pa sapņiem vienmēr nozīmējot nepatikšanas. Kāds cits ienāk guļamistabā ar kūpošu tējkannu un piekodina visiem, kam vajag steigties pēc verdošā ūdens, lai ejot, citādi virēja pieliešot klāt aukstu ūdeni, un tad sliņķi varēšot ilgi gaidīt, kamēr katls atkal uzvārīsies.

To izdzirdis, Kuslaps pakampj tējkannu un pārbijies skriešus dodas uz virtuvi.

Zēni, kas pārnakšņo mājās, pamazām sāk pulcēties skolā. Ierodas Kīrs, Visaks un citi. Kīram arī skolā ir gulta, bet rudmatis parasti guļ mājās, jo skolas guļamistaba ir auksta un zēns ar vājo veselību var viegli saaukstēties.

Kalps atved Arnim grāmatu saini un brokastis.

īsi pirms stundām caur ķestera darba istabu klasē sanāk meitenes un nosēžas savās vietās. Tēle ar Savādnieku izteiksmīgi saskatās un pasmaida; saraukusi uzacis, viņa paglūn uz Arni, sakārto ņieburu un klusi pie sevis kaut ko nomurmina. Ahā, puisis nodur acis, puisim žēl, ka nav gaidījis viņu pie krustcelēm. Pats

apsolījās gaidīt, bet negaidīja; laikam grib spītēties. Nu, nekas, gan šis citreiz tecēs pakaļ kā kucēns, bet tad viņa, Tēle, zinās, ko atbildēt. Lai tad gaužas, cik tīk, viņa neteiks tam neviena laba vārda. Tad tikai viņa liks tam trūkties un spīdzinās kā vien mācēdama. Lai rāda vien mierīgu seju, it kā nekas nebūtu noticis; viņu, Tēli, tāds nepiekrāps, viņa zina, kā zēnam ap sirdi. Tāds muļķis! Vienmēr sēž sadudzis kā ūpis. Gluži kā mēms. Un neattapīgs arī; mācās, mācās spēlēt vijoli, bet nevienu gabalu lāgā neprot. Cik ilgi šis to zāģēs, labāk būtu atdevis Savādniekam — tas gan varētu iepūst vijolē dzīvību. Ai, šis Savādnieks ir viens varens puika, vienmēr laipns un apmierināts, un cik jocīgi viņš runā; saki tam, ko vien gribi, vienmēr atradīs atjautīgu atbildi. Redzēs, kad šis atkal aicinās viņu pastaigāties. Un cik garšīgas konfektes tam bija līdzi! Papīrīši viņai vēl saglabājušies un atrodas viņas kabatā. Papīrīšiem virsū ir visādas jocīgas bildītes. Bet Tali . .. blenž mākoņos un klenderē apkārt viens pats kā Muļķa Mārtiņš. Lai tikai viņš pagaida! Ja tas būtu iespējams, viņa tūliņ uz vietas to saplūkātu aiz matiem, saplūkātu tā, ka mati veselām šķipsnām paliktu saujā. Tāds stulbenis, apsolās gaidīt un negaida. Lai rāda vien mierīgu seju, varbūt kāds cits noticēs, bet viņa, Tēle, pazīst šo zēnu kā savus piecus pirkstus un var viņu aptīt ap roku, ja vien vēlēsies. Un aptīs arī, kad būs pienācis īstais laiks; lai tikai pagaida!

Arnis mācās centīgi. Pēkšņi viņš atkal grib mācīties. Viņš centīsies visu izlabot, ko savā nolaidībā pametis novārtā.

Pašlaik Arnis ir atpalicis mācībās, bet viņš saņemsies, saņemsies, cik vien spēs, lai panāktu citus. Ir tiesa, kad Tēle ienāca klasē, viņa sirds iesmeldzās sāpēs, bet tas ātri pārgāja, un tagad viņš jau bija paguvis izlasīt no bībeles stāstiem veselu nodaļu, un šai laikā, kā par brīnumu, viņš ne mirkli nebija domājis par Tēli. Viņam pat nebija ienācis prātā paskatīties uz meiteņu pusi.

Nē, tagad viņš nolēmis cītīgi mācīties, panākt nokavēto. Ceturkšņa beigās skolotājam nevajadzēs viņam pārmest, ka Arnis ir izlaidies slinkumā un kļuvis

nolaidīgs. Skolotājs, protams, to neteiktu, bet viņam pašam būtu ļoti smagi ap sirdi. Skolotājs vienmēr ir pret viņu labs, tik draudzīgs, nekad neko nepārmet. Kas zina, vai beidzot skolotājam tomēr radīsies kāda nojausma, kas ar viņu, Arni, ir noticis? Kas zina, bet tagad Arnis pierādīs, ka viņš bez jebkādiem aizrādījumiem spēs pacelties tādos pašos augstumos kā senāk.

25.

Lauki un noras jau zaļo. Agrā viešņa — purene — dzeltenīgi zvīļo un pilda gaisu ar svaigu zāļu smaržu. Šur un tur no krūmu paēnas raugās zvārgulīšu apaļās galviņas, it kā vēlēdamās jautāt: «Vai mēs drīkstam? Vai mēs neesam atnākušas pārāk agri?» Sausākajās vietās kautrīgi raisās violetās bezdelīgactiņas un uzsmaida saulei un zilajām debesīm. Kāds putns jau kopš paša rīta velk savu vienmuļo dziesmu. Saullēktu sveic tūkstoš balsis, meža biezokņos mājo lieli dziedātāji un apsveic viens otru ar atgriešanos no tālā ceļa. Jā, šī vecā, bargā Lauska veča vara ir beigusies, tagad atkal visi var gavilēt ar pilnu krūti un dziedāt par laimi un mīlestību.

Skolā patlaban ir pusdienas pārtraukums. Zēni jau paēduši un izskrējuši pagalmā, jo laiks piemīlīgs un silts. Daži skolas pagalmā sit ķegļus, citi spēlē paslēpes un pēdējo pāri, daži sēž uz priekšnama kāpnēm un spriež par vasaras brīvlaiku, uz ko vēl jāgaida divas nedēļas. Četri vai pieci lielāki zēni noņemas ar prāvu akmeni, kas guļ tālāk sētmalē, un slauka nosvīdušās sejas, it kā tiem kāds būtu pavēlējis cilāt šo smagumu. Taču tam ir savs iemesls. Akmens celšana ir spēka pārbaude: kas palaidīs akmenim vēju apakšā, būs vīrs; kas pacels pēdu augstāk, būs īsts vīrs; kas vēl augstāk, tas būs spēkavīrs, un visi viņu cienīs.

Stiprinieku tuvumā, uz bluķa, saņēmis galvu rokā, sēž Totss. Kentukijas Lauva ir domīgs, Kentukijas Lauvas sirdi vairs nespēj iepriecināt nekas. Jā, reiz bija laiks, kad viņš piedalījās ikvienā pasākumā, pats daudz ierosināja, bet — ak vai! — tie laiki pagājuši. Jau rīt viņam atbrauks pakaļ un aizvedīs ar visām paunām uz

mājām apkaunojošā darbā — ganos. Kas to varēja iepriekš paredzēt, ka liktenis ar kādu cilvēkbērnu varētu izspēlēt šādu joku. Vai Totss varēja paredzēt, ka viņam tagad, kad viņš augām dienām sapņoja par muižas pārvaldnieka amatu, būs jāgana visparastākie lopi. Tas bija smags sitiens, un jo nepanesamāks kļuva pēc tam, kad viņa skolas biedri, Ķīra vainas dēļ uzzinājuši par Totsa neveiksmi, sāka viņu izzobot.

Ķegļu spēlētāji pēkšņi skaļi iegavilējās, kāds ar trāpīgu sviedienu apgāzis visas piecas ķegļu vālītes. Ķegļi šņākdami lido uz visām pusēm, un viens noveļas pie Totsa kājām. Totss ar vienaldzīgu skatienu vēro ripojošo priekšmetu, pāgrūž ar kāju tālāk un pēc acumēra nosaka atstatumu starp sevi un spēlētājiem.

Spēcīgs sitiens! Tagad zēni varēs ilgi meklēt izsvaidītos ķegļus.

Pāris «putnu», ko vajā ļaunais «vanags», riņķo viņam apkārt. Pēc dipoņas spriežot, varētu domāt, ka zēniem ir vairāki pāri kāju. Kāds satver Totsu aiz pleciem un lēkā uz priekšu un atpakaļ, it kā viņš ar «vanagu» dejotu polku. Ka tevi jods, viņš, Jāzeps Totss, taču nav nekāds akmens vai celms, aiz kura tie cer atrast patvērumu. Lai pavācas tālāk!

Bet kas gan šādā jandāliņā klausīsies, ko Totss saka; neviens taču negrib nokļūt «vanaga» nagos. Spēļu laukums ir stingri nosprausts: ja kāds pārskries pāri novilktai līnijai, — tas kļūs par vanagu, un zēni Totsu ne vien purina un rausta, bet, sliktākā gadījumā, ir gatavi uzrāpties viņam pa.t uz skausta.

«Kā odi,» nodomā Totss.

Sajā acumirklī tīšām vai netīšām pagrūž bluķi, uz kura sjž Totss, un Kentukijas Lauva noveļas augšpēdu.

— Ūja, jods, muižas pārvaldnieks met kūleņus! — zēni smejas.

Bet lai jau labāk nesmejas, lai nesmejas. Totss kā grābs to pašu bluķi un laidīs kādam pa pauri — tad vairs nebūs nekādi joki! Skaidrs, ka bluķis paliks vesels, bet galva pārsprāgs kā pogaļa. Lai šie nedomā, ka pāris nedēļas ganos spēj iznīcināt īstu vīru. Patiesībā viņš nemaz ganos neies, bet mājās mācīsies ganu virtšafti.

—   Kas tas ir — ganu virtšafte? — kāds iejautājas.

—   Ja tu, ķēms, nezini pat to, kas ir ganu virtšafte,— atbild Totss, — kāpēc tad tu vispār dzīvo pasaule. Ganu virtšafte ir ganu virtšafte.

—   Ganu virtšafte nozīmē to, ka Totss nesies vairs govīm zvārguli kaklā, bet astē, — garām skriedams, izmet Savādnieks.

Pats tu vari sev iesiet zvārguli astē, muļķa strink- šķinātājs, — atcērt Totss. — Pakarini savu kokli ievas galotnē, bet pats nostājies apakšā un raudi, tad tu būsi kā žīds Bābeles gūstā. Labāk sasien mezglā savas garās kājas, tu sienāzi, citādi tās samudžināsies.

Nu protams — viņš ir kā ods ar tievām kājām un dzenā ar dūri vēju pa pagalmu, bet tagad vēl līdīs zoboties! Lai atnāk, lai tikai atnāk kādreiz uz ganībām, ja vēlas, tad viņš iesies tam zvārguli astē, pieliks ragus un nosauks par Sarķi.

Spēkavīrs Tomings nejauši uzmetis sev akmeni uz pēdas un tagad sēž uz tā paša akmens un tirina kāju. Kad viņš novelk zābaku, no autiem izspraucas zils, uz- tūcis īkšķis. Zem naga redzamas asinis. Sis nags tagad, protams, nomauksies kā vēža bruņas, un paies vairākas nedēļas, iekams īkšķa īpašnieks varēs lepoties ar jaunu nagu. Reiz kādam gadījusies tāda pati liksta: skriedams atsitis īkšķi pret akmeni… pagājušas septiņas nedēļas, kamēr .. .

—   Nūja, — Savādnieks pasmaida, — tev īkšķis atsitās pret akmeni, bet Tomingam akmens atsitās pret īkšķi, tā ka tagad paies vēl vairāk nekā septiņas ne- deļas.

—   Kāpēc tad vairāk? — zēni jautā.

—   Tāpēc, — atbild Savādnieks, — ka īkšķis ir gudrāks un zina uzmanīties, bet akmenim nerūp nekas.

—   Savādniek, tu varētu iet par jokdari, — kāds ieteic.

—   Entel-tentel-sikel-sā, entel-tentel, — skaita mazais Lēsta pagalma pretējā pusē, uzsākdams jaunu rotaļu. Viņam apkārt sastājušies tāda paša vecuma zeņķi ka viņš pats.

Uz bluķa sēž Totss un nododas drūmām pārdomām. Ganu virtšafte, kaut gan tai ir skanīgs nosaukums, viņu tomēr neapmierina. Bet kā to lai zina, varbūt pavisam kas cits nomoka viņa nemierīgo garu; kurš gan spēj uzminēt, kas visvairāk nomāc mūsu draugu.

Zēni sapulcējas ap Totsu. Nekad viņš vēl nav bijis tik drūms, atskaitot dažas priekšsvētku dienas, kad viņš apsolījās skolotājam galīgi un uz visiem laikiem atmest savus netikumus.

Totss nopūšas. Totss nopūšas! Dzirdiet, zēni, Totss vaid un sten, it kā būtu pārdevis māju un naudu nodzēris. Tā tik vēl trūka, lai viņš sāktu arī raudāt, tad Totss būtu atklājis visas savas cilvēciskās vājības. Šurpu, šurpu, zēni, nāciet mierināt Totsu!

—   Iesim kaut vai tūlīt, — ierosina Kesamā, — un izraksim vecā Kuma mantu, varbūt tad tev prātsJ<ļūs priecīgāks.

—   Nav vērts, — Totss atsaka un atmet ar roku, — tas darāms tikai naktī.

—   Bet naktī tur ir jeķimi.

—   Ā, pareizi, — Savādnieks atceras, — vakar biju kapsētā un redzēju, ka viens jeķims ar lielu, zilganu punu pierē drāzās pa kapsētu kā negudrs; tas laikam bija tas pats, kam tu, Tots, iezvēli ar zemeslodi.

Zēni smejas.

—   Kur tad šis tā skrēja? — cits caur citu jautā.

—   Meklēja ceļmalītes, tās atvēsinot un noņemot uztūkumu, — atbild Savādnieks. — Viņš izrādījās gluži prātīgs vīrs, šis jeķims, nopļāpāju ar viņu labu laiciņu; tu iesiti šim pilnīgi veltīgi, Tots. Viņš tikai nesen esot pārcēlies no Virilas novada uz mūsu pusi un neesot zinājis, ka tu meklē mantu, viņš gribējis tikai paostīt, kas tev maizes tarbā.

—   Ko nu mels, Savādnieki — zēni protestē.

—   Paklausieties, kāpēc lai es melstu, — Savādnieks kļūst nopietns, — tā ir tīrā patiesība. Teica, šis pa dienu strādājot Kiusnā, laikam par jumiķi, vai arī darot ko citu, lāgā neatceros; ģimene gribot ēst, un … un nekas cits neatliekot, vajagot strādāt. Savādi gan: arī viņa sievai esot Rozalinde vārdā.

—   Ak tu spoks tāds! — zēni smejas. — Tā runādams, tu atņemsi Totsam maizi.

Bet Savādnieks neļauj sevi maldināt.

—   Nu šis uz Totsu ir neganti nikns, — viņš stasta tālāk. — Saka: «Ja vēlreiz uzdrošināsies līst pēc vecā Kuma bagātības, tad zvelšu ar miroņkaulu pa galvu, sak, tā zvelšu, ka no acīm izsprāgs dzirksteles. Ja es zinātu, kādi vārdi tur vajadzīgi, tad es pats izceltu to naudas podu un tā vietā noliktu klēpi sausu apšu lapu. Lai tad nāk un ņem, ja vajag.» Es jau gribēju sacīt «kivirunta-punta-enta», bet galu galā nodomāju, ka nav vērts jaukties citu darīšanās. Lai katrs pats tiek galā.

—   Ha-ha-ha! — klausītāji smejas.

—   Dzirdi, Tots, jeķims ir nikns kā vērsis un grasās ar miroņkaulu nozilināt tev skaustu. Esi uzmanīgs, kad ej uz kapsētu, paņem pērkongrāvēju līdzi un nolaid to pagānu no kājām, ko šis tur klaiņo pa kapsētu, pats nemaz nav mūsu novada vīrs.

Totss vēro zobgaļus ar nicinošu skatienu un atbild:

—   Jūs visi esat lieli muļķi, visi. Savādnieks jums sapļāpā visādus niekus, bet jūs čivināt šim līdzi kā papagaiļi.

—   Varbūt mēs esam mammagaiļi, — kāds iesaucas, bet Totss šo veco, nodeldēto joku nemaz neievēro, viņš iekārtojas ērtāk uz sava sēdekļa un turpina:

—   Jūs esat kopš dzimšanas tādi muļķi un cita nekā neprotat kā ņirgāties, — viņš saka. — Ja jūs palasītu vairāk grāmatu un iegaumētu, kas tur rakstīts, tad jūs redzētu, ka es nemaz tik daudz nemeloju, kā jums liekas.

—   Bet mazliet tomēr melo, — pasmaida Tenisons, kurš, salicis rokas uz muguras, stāv klausītāju vidū.

—   Noslauki labāk taukus no sava zoda! — atbildes vietā uzsauc Totss un, grauzdams nagus, stāsta tālāk:

—   Ka tagadējās kapličas vietā zviedru laikos bijusi vecā Kuma pils, to neviens nevar noliegt. Tas ir ierakstīts ģenerāļa Sekrona radu rakstos.

—   Bet … — kāds mēģina iejaukties.

Totss to pamana un steidzīgi turpina:

—   Par to ir rakstīts divās vietās ģenerāļa Sekrona radu rakstos un baznīcas grāmatā.

—   Žēl, ka tu neesi piedzimis mazliet agrāk, tad tevi ieceltu par Kuma muižas pārvaldnieku, — iedzeļ Teni- sons, kurš nespēj aizmirst Totsa piezīmi par taukaino zodu.

—   Jā, man arī žēl, ka neesmu piedzimis mazliet agrāk, tad man nevajadzētu skatīties uz tavu muļķīgo ģīmi un taukaino zodu, — atbild Totss, — Sekrona cilts grāmatā ir rakstīts, ka šīs pils cēlājs Krisostoms Zom- merfelts bija tas, kurš … gadā . . . gadā . . .

—   Oho, tu pat atceries gadus, — kāds brīnās, bet brīnās priekšlaicīgi, jo gada skaitli, kurā Krisostoms Zommerfelts uzcēlis vecā Kuma pili, stāstītājs tomēr aizmirsis.

Taču tā nav liela bēda: tas katrā ziņā notika zviedru laikos, un daži gadi uz priekšu vai atpakaļ neko neizšķir. Ja jau viens otrs mēdz stāstīt notikumus par tiem laikiem, kad velns vēl bijis mazs bērns un Kalevipoega nemaz vēl nebijis, tad kādēļ Totss šīs pils celšanu nevarētu attiecināt uz zviedru laikiem.

—   Ka tur senāk stāvējusi pils, — stāsta Totss, nenosaukdams gada skaitļus, — to jūs, ķēmi, varat redzēt no tā, ka kapličas mūris apakšā ir vairākas pēdas biezs, kamēr uz augšu tas kļūst aizvien plānāks un plānāks. Cilvēka galvas augstumā tas ir tikai pāris ķieģeļu biezumā, un, kad ārpusē pieklauvē ar pirkstu, tad iekšā visu var dzirdēt. Kapliča uzcelta uz pils pamatiem, un trīs pēdas no rietumu kakta ir tieši tā vieta, no kurienes Rozalinde iekrita fon Jāņtārpiņa, nē, fon Sīpoka rokās.

—   Krisostoms Zommerfelts … — viņš grasās turpināt, bet pēkšņi atskatās un ierauga, ka Tomings viņam aiz muguras visādi māžojas un rāda ragus.

—   Totsam ir kļuvusi vaļīga tā skrūve, kas satur citas skrūves, — kāds smiedamies iesaucas un ātri aizskrien. Drošs paliek drošs, jo Totss savā niknumā var patiešām mest ar bluķi, un, ka tad galva pārplīsīs un bluķis paliks vesels, par to nav ne mazāko šaubu.

—   Nu labi, — saka Savādnieks, novērsdams sarunu uz citām lietām, — lai nu paliek visi šie kumi un je- ķimi, labāk parunāsimies nopietni. Saki, Tots, — kāpēc tavs tēvs grib tevi tik ātri vest uz mājām un laist ganos? Nē, nē, nedomā, ka es zobojos. Kā jau teicu, parunāsimies nopietni. Es jautāju tāpēc, ka bez tevis man būs garlaicīgi, nebūs neviena, kas taisītu jokus un pakaitinātu ķesteri.

—   Kāpēc, kāpēc… — Totss īgni atrūc. — Tapec, ka ganu puika, sātans, saslima un neviena cita nav pie rokas. Aplipis ar šarlaku, nejēga; diez vai maz atžirgs. Nu un tāpēc jāgana man.

—   Bet, kad neatžirgs, tad ganīsi visu vasaru?

—   Velns zina. Visu vasaru jau nu neganīšu. Aizbēgšu kaut kur. Pāris nedēļu paganīšu, tad laidīšos lapās.

Totss nodur galvu. Tikko iesākas saruna par ganos iešanu, viņa garastāvoklis, kas īsu mirkli bija kļuvis možāks, noslīd atkal līdz nullei; pat balss kļūst skumja un tāda kā aizlūzusi.

—   Ko nu bēdājies, Tots, — kāds mierina, kuru, kā redzams, aizkustina citu bēdas. — Lopu ganīšana nav nekāds negods. Ganos ir gājuši pirms tevis un arī ies pēc tevis.

—   Pareizi, pareizi! — citi piekrīt.

—   Nē, nu skaidrs, — Totss atbild, — bet Strupais Juris, sātans! …

—   Kāda tev vairs daļa par Strupo Juri, ja būsi ganos?

—   Tā jau ir tā bēda, ka tad man par viņu vairs nebūs nekādas daļas. Pārāk negaidot pienāca šī ziņa. Būtu zinājis agrāk, tad es būtu . . . Nē, mans vecais tomēr ir īsts dulburis: nevarēja pateikt agrāk, ka puikam piemetīsies šarlaks. Nu uzreiz …

—   Pagaidi, pagaidi, kā tad tēvs varēja paredzēt, ka gans saslims. Un kas tev ar ķesteri vēl kārtojams? Pa visu garo ziemu esi diezgan izķīvējies. Ko?

—   Es viņam būtu atmaksājis par visu. Atcerieties, cik bieži viņš mani lamāja un paturēja pēc stundām. Kā viņš mani ēda! Kā viņš mani visu ziemu grauza!

—   Tiesa kas tiesa! — atsaucās zēni. — Nūja, bet tagad tur neko nevar darīt.

—   Tur jau ir tā nelaime! Nē, nu, ķēmi, dažās stundās es vairs neko nevaru izdomāt. Cerēju, ka būs atlikusi vēl kāda nedēļa, sak, gan jau kaut ko izgudrošu, ka Strupais Juris mani vēl ilgi atcerēsies, bet tagad viss vējā.

Totsam taisnība. Totsam ir tiesības būt neapmierinātam. Ķegļu sitēji beidz spēlēt un arī sapulcējas ap Totsu. Viņu vidū ir arī Arnis Tali. Sis zēns pēdējā laikā manāmi atspirdzis. Tagad viņa bālos vaigus rotā sārtums, acis raugās droši un līksmi. Viņš smiedamies stāsta, ka viņu komanda jau esot atmetusi visas cerības uzvarēt, bet pēdējā mirklī tomēr pieveikusi pretinieku. Ieraudzījis zēnu pulkā Totsu, viņš apstājas un ieklausās.

—   Ja nevarēšu neko citu izdarīt, — Totss nolemj, — tad iedzīšu ganāmpulku viņa dārzā — lai noēd un sabradā visu juku jukām kā biezputru ar kāpostiem. Gan tad viņš zinās!

—   Kas noticis? Kas noticis? — vaicā jaunpienākušie cits caur citu.

—   Totss rīt brauks uz mājām, — viņiem atbild.

—   Jā, es nu aizeju, — Totss skaļi saka. — Nekas, gan kādreiz atnākšu jūs apciemot. Svētdienas vakaros, vai kā … Aiztriekšu pirtnieci ganos un pats atnākšu šurp. Tad padomāsim, kā šo Strupo Juri izjokot. Tā atstāt to nevar.

—   Nevar, nevar! — zēni piebalso.

Šķiršanās brīdim tuvojoties, visu simpātijas pieder Totsam. Protams, to lielā mērā veicināja viņa nomāktais garastāvoklis. Bez Totsa būs garlaicīgi. Lai nu Totss darīja ko darīdams, meloja vai nemeloja, bet viņš tomēr bija krietns zēns.

—   Vai rudenī atkal nāksi skolā? — zēni jautā.

—   Velns sazina, kur es būšu rudenī, — Totss atteic. — Sāc nu atkal ar ķesteri plēsties. Visu ziemu skandināja, ka es turoties it kā uz naža asmens un nerūpējoties par savu dvēseli. Piķis sazin, ko viņš atkal izdomās rudenī. Var gadīties, ka atnākšu, ja Krievijā nedabūšu vietu.

Tagad daži pasmaida, taču neviens vairs nedomā par viņu zoboties. Šķiršanās brīdis ir pārāk nopietns, un tāpēc zēni aizmirsuši jebkuru vieglprātību. Patiesību sakot, pret Totsu nevienam nav naida, ne arī vecu parādu, kas būtu atmaksājami. Gadījās jau .. . Bet daži citi ar savu divkosību un sūdzēšanos bija daudz nejaukāki par viņu.

—   Man te ir dažas lietas, — saka Totss, pieceldamies un rakņādamies pa kabatām, — ja gribat, ņemiet. Te ir spalvaskāts, to es atdošu tev, Savādniek. Tu gan esi liels pļāpa, bet tomēr neskrej sūdzēties. Tu, Toming, vari ņemt šīs divas jaunmodīgās spalvas; ziemā manas vainas dēļ tev bija jāstāv kaktā, kad es paslēpos zem sola. Vai atceraties, zēni, kā Strupais Juris mani toreiz dzenāja? Ak tu nelabais, kā šis mani toreiz bikstīja ar niedres spieķi, kā īsts briesmonis! Pats biju muļķis, izbāzu kāju no sola apakšas laukā.

—   Negantnieks, gribēji man toreiz nogriezt visu pazoli, — piebilst Tomings, aplūkodams spalvas.

—   Nē, es jau tikai pajokoju, — atbild Totss un izvelk jaunu dāvanu.

—   Tu, Murkšķi, vai kas tu esi, ņem šo stāstu grāmatu un nedusmojies vairs. Tev, Kesamā, es došu magnētu. Tikai neturi to pārāk ilgi pie dzelzs, citādi spēks izzudīs. Viper … Tu esi bagāts puisis, vasarā sapelnīji naudu, tu no manis varētu nopirkt šo grāmatu, bet…

—   Ak, lai nu paliek, man nekā nevajag, — Vipers atgaiņājas.

—   Nē, nu ņem tad arī tāpat par velti, — Totss piedāvā biižainu grāmatu. — Es nemaz negribu naudu, es tikai tāpat, sak …

—   Ņem, ņem, — citi uzplijas, — tev no labas sirds dod, un tu neņem.

—   Vai tikai tā nav baznīcas grāmata? — jautā Vipers un paņem to.

Dalīšana turpinās. Totsa dziļajās kabatās mantu netrūkst.

—   Lesta . . . Kur ir Lesta? — sauc dāvinātājs. — Lestam es došu šo zīda aukliņu. Ņem, to tu vari piekārt par pulksteņa ķēdi. Ko? Tev nemaz nav pulksteņa? Kas tad tu par vīru? Nopērc sev pulksteni un pieliec šo aukliņu par ķēdi. Ja vēlies, vari nopirkt manu pulksteni. Bet ko, piķis, lai es iedodu tev, Tali? Tu esi tāds nerunīgs puika .. . Ahā, rudenī apsolīju iedot vienu indiāņu bildi, bet neiedevu. Saņem, te tā ir.

Lesta un Arnis pieņem savas dāvanas gandrīz ar pateicību; ne jau tāpēc, ka viņi par tām sajustu sevišķu prieku, nē! Bet tas jau vien ir ļoti svarīgi, ka Totss vispār ko dāvina. Lesta saka:

—   Paldies!

—   Pievelc kāju! — kāds pamāca.

—     Kam tu atstāsi savu zemeslodi? — zēni interesējas.

—     Zemeslodi… zemeslodi … — domā Totss un aizmiedz vienu aci. — Zemeslodi varētu uzdāvināt kādai meitenei. Ā, pareizi! Tu, Savādniek, lenc Rajas Tēli, ņem un aiznes viņai zemeslodi.

—     Nu tu atkal sāc muldēt! — atbild Savādnieks un nosarkst. — Ar tevi nemaz nevar prātīgi sarunāties.

—     Nē, nu, ķēms, ko tu, vai tad .. . Aiznes vien. Reiz ziemā es viņu rāvu dancot un … Varbūt piedos, kad aiznesīsi zemeslodi.

—      Ko nu āksties: ko šī iesāks ar tādu zemeslodi. Kā uguns bumba. Cilvēki par viņu smiesies. Bet. .. (Savādnieks brīdi domā un tad pasmaida.) Varētu jau arī aiznest. Teikšu, ka tu sūtīji, kāda man daļa. Lai dara, ko grib.

—     Nuja, aiznes, aiznes! Gan tu redzēsi — baltgalve priecāsies, ka viņa ieguvusi tādu varenu mantu, kaut arī… Patiesībā tai jābūt zilai . . . Lai pārkrāso pati, ja vēlas. Lai nodarvo kaut vai melnu. Dāvinātam zirgam zobos neskatās.

—     Bet tevi, Kīr, — dāvanu dalītājs pievēršas Kīram, — tevi es vispirms gribētu krietni iemizot, pirms aizeju. Vecais muldoņa! Par katru nieku tūlīt skrien sūdzēties.

—     Tā, bet ko tu izdarīji mūsu kristībās? — atbild Kīrs un noslēpumaini pamāj ar galvu.

—     Lai nu darīju ko darīdams, tomēr pērienu tu dabūsi!

Noskan zvans. Sākas stunda. Zēni trokšņodami saskrien klasē.

—     Vēl dažas stundiņas un . .. — Totss nopūšas, stāvēdams uz sliekšņa.

—   Un tu būsi ragulopu ģenerālis, — kāds piebilst.

26.

Pievakarē mācītājmuižas jaunkungi rentnieka un Libles pavadībā ierodas upmalā. Visiem pār plecu garas kārtis, bet rentniekam divi gari ķekši. Jāizceļ rudenī nogremdētais plosts.

Darbs ir grūts. Uz plosta guļ lieli akmeņi, kurus ar kārtīm grūti novelt. Jau pēc pirmajiem mēģinājumiem ūdens saduļķojas, ka nevar vairs saredzēt dibenu. Tad jāķeksē uz labu laimi. No Dzirnezera atved laivu.

Gar krastu šurpu turpu skraidelē zēni. Tie kliedz un māj ar rokām, it kā šādā veidā varētu palīdzēt izcelt plostu. Lible piedraud, ka iedurs kādam ar ķeksi vēderā, ja neturēsies tālāk.

—        Esmu šeit kā ūdenslīdējs, kam jāizceļ no jūras dzelmēm kuģis, — viņš saka rentniekam. — Lai puikas izvelk paši, ja jau tik briesmīgi ātri vajag.

—   Fhelc, fhelc, Lible! — jaunkungi mudina.

—        Jā, ko tad es te fhilkšu. Akmens nav žagaru bunte, ko viegli uzķeksēt. Palieniet zem ūdens un no- veliet akmeņus, gan tad plosts uzpeldēs.

—        Bet, Lible, fai tad tas ir iespējams? — šie atkal jautā.

—        Nu, kas tur liels? Tādi zaļoksnēji vīri un nevar panirt zem ūdens! Kad es biju tāds kā jūs, varēju veselu pusstundu nodzīvot zem ūdens.

—       Vai thiešām? — daži brīnās un grasās jau izģērbties.

—        Nudien, tiesa, jā. Jaunam cilvēkam plaušas ir kā plēšas, ievelc dziļi elpu un dzīvojies kā ūdris pa upi. Vai jūs to nezināt?

—   Vai thiešām? Vai tā varēt akmens nofelt?

—   NUja, ka var.

—        Labāk neejiet vis, — rentnieks atrunā, redzēdams, ka kundziņi tiešām grasās lēkt upē.

—        Lai viņi lec, velni, — Lible čukst un pamirkšķina rentniekam ar aci. Šai brīdī draudzes skolā beidzas stundas un puikas klaigādami izskrien pagalmā. Ieraudzījuši upmalā cilvēkus, tie apklust un ziņkārīgi raugās, kā kundziņi ar kārtīm un ķekšiem kaut ko makšķerē upē. Acumirklī viss top skaidrs, Tenisons un Tali izteiksmīgi saskatās.

—   Iesim paskatīties, — kāds ierosina.

—       Nē, nevajag, — cits brīdina. — Var atkal iznākt plūkšanās tāpat kā rudenī. Tad nu ej taisnojies.

Taču zēniem drīz vien pievienojas arī Totss un nospriež, ka «paskatīties» tomēr var.

To pateicis, viņš iebāž pirkstu mutē un iet uz upes pusi, aicinādams lielākos zēnus sev līdzi. Jerveotss, Ke- samā un Tomings vilcinādamies seko. Un drīz vien jau vesels bars zēnu virzās pa nogāzi uz leju.

—       Nenāciet, nenāciet, — sauc mācītājmuižas jaun- kungi un māj ar rokām, lai tie ietu atpakaļ.

Totss uz brīdi apstājas, taču tūlīt nolemj, ka upmala ir vairāk draudzes skolas nekā kungu īpašums, un, neievērodams aizliegumu, soļo tālāk.

—       Lai jau nāk, — Lible mierina kundziņus. — Tie ir braši zēni, palīdzēs izcelt plostu.

—       Viņi nepalīdzēt izcelt plosts, viņi mācēt plosts nogremdēt, — atbild jaunkungi, ļoti sašutuši par neaici- nātajieņi ciemiņiem. Kāds paceļ no krasta izkurtējušu kalmes sakni un sviež nācējiem.

—        Kas tā par ēsmu? — Totss pievēršas biedriem un aplūko kalmes sakni. — Vai tu tos ēd? — viņš uzsauc sviedējam.

—       Tu būt vislēlākais suns visā skolā, — sauc no upmalas.

Totss uzmet biedriem jautājošu skatienu, parausta plecus un, norādīdams uz kundziņiem, saka:

—   Nu, vai nav ķēmi?

Pēc tam viņš paceļ sakni un aizmet atpakaļ uz krastu.

—   Tev nebūs te mētāt! — uzkliedz pats lielākais mācītājmuižas zēns. — Es tev atkal piekaut ar pātag, ja tu neaiziet. Fācēs prom!

—     Nu, nezin vis, — atbild Totss, — kurš no kura rudenī aizmuka: vai es no jums, vai jūs no manis. Nebaidieties, es jau ieliku krāsns kruķi ugunī, ja uzmāksieties, apdedzināšu pamuguri.

—   Es tavs uzdurt uz bokštāķ kā siļķ.

—    Bet es apcept tavs deguns kā kartupels, — Totss atbild un smejas kā pats velns.

—     Nu, zēni, zēni, — rentnieks cenšas nomierināt iekarsušos puikas. — Ikviens ir savā vietā vīrs; galvenais, lai mēs izceltu plostu.

—     Nē, nu ko šie tur murkšķ, — atbild Totss. — Vai viņiem lielākas tiesības dzīvot upmalā nekā mums. Mēs atnācām paskatīties, kā jūs izcelsiet plostu. To plostu citādi rokā nedabūs, jāiesit plostā āķis, pie āķa jāpiesien virve — un tad velciet.

—    Ahā, skat, kāds gudrinieks atradies, — rentnieks brīnās. — Nu tad nāc un iesit to āķi un piesien virvi, ja jau esi tik varens; gan mēs izvilksim.

—    Nieka lieta, — atbild Totss un nostājas uz krasta. — Kur ir āķis un virve?

—    Āķis un virve… — rentnieks grib kaut ko teikt, bet tai pašā mirklī Totss no mugurpuses saņem spēcīgu grūdienu un iekrīt ūdenī. Rentnieks tam pasniedz kārti. Krastā stāvētāji gardi smejas.

Draudzes skolnieku pulciņš sakustas.

—    Vai nav sātani, paši meklē kašķi, — dusmīgi noteic Tenisons.

—    Nudien, tā rīkojas tikai mežoņi! — viņu atbalsta Tomings. —- Iesim palīgā!

Totss sprauslādams izrāpjas krastā un grib jau piecelties, taču seko jauns grūdiens ar kārti pa krūtīm, un viņš atmuguriski iegāžas atpakaļ ūdenī.

—    Tā nedrīkst! — iesaucas reizē rentnieks un Lible, bet kundziņi to nemaz neievēro. Krastā atskan jauna smieklu šalts, un daži ir pat gatavi Totsu ar kārti pabāzt zem ūdens.

—   Palīgā! Palīgā! — kliedz Totss.

Viņš peras vienā un tajā pašā vietā, jo no krasta tam draudīgi tuvojas kārtis un ķekši, gatavi to pagrūzt atkal zem ūdens. Redzēdams, ka viņam nav nekādu cerību izrāpties šajā krastā, Totss saņem visus spēkus un pārpeld uz otru krastu.

— Ahā, ahā, tu mūs apcept! — zobojas nežēlīgie ienaidnieki. — Tagad tev pats upē peldēt kā reņģ. Citreiz tavs zināt, ka zem mūs log nebūs brēkt.

Tenisons, Tomings, Kesamā, Jerveotss un vēl daži uzņēmīgākie zēni ir gatavi tūlīt uzsākt kautiņu. Taču ar kailām rokām grūti. Tā kā Totsu ienaidnieki vairs nevar aizsniegt, kārtis tiek pagrieztas pret uzbrucējiem. Tomings ar veiklu kustību paguvis satvert kādu kārts galu, diemžēl viņam no tās tūlīt jāatlaižas, jo no pretējās puses viņš saņem tik sāpīgu belzienu pa ribām, ka aizraujas elpa. Jerveotsam trāpa ar asu gliemežnīcu pa roku, un šis varonīgais zēns tiek tik sāpīgi ievainots, ka gandrīz spiests atteikties no cīņas. Tenisons ar līkumu aizlavījies kādam pretiniekam aiz muguras un ar spēcīgu grūdienu nogāž to gar zemi; vienu acumirkli liekas, ka uzvarēs uzbrucēji, bet Tenisona pretiniekam piesteidzas kāds palīgā un spēcīgo zēnu ari pašu nogāž gar zemi. Kārts, ko viņš paguvis satvert, tiek izrauta no rokām un iemesta upē. Mazākie zēni pārbijušies atkāpjas, jo uzbrucēju neveiksme spārno ienaidnieku un tie savukārt uzsāk pretuzbrukumu. Veltīgi Totss no pretējā krasta novēl ienaidniekiem nāvi un iznīcību un apmētā tos ar dūņām un drazu. Viss veltīgi. Bailīgākie bēgdami atkāpušies jau līdz kalna pakājei, un nekāda vara tos vairs neatsauks atpakaļ. Te Kesamā savā pēdējā izmisumā pakampj no zemes kādu vaļīgu velēnu un sviež pašam drosmīgākajam ienaidniekam. Sviediens ķer mērķi. Dubļainā velēna trāpa ienaidnieku tieši seja un acumirklī pārvērš par nēģeri. Sis notikums liekas tik briesmīgs, ka uzbrucēji uz mirkli apjūk un uzlūko savu biedru, it kā vēlēdamies noskaidrot, vai tas vēl kādreiz atgūs cilvēcisku izskatu. Šī vilcināšanās dod iespēju Tenisonam izrauties no triju prāvāku zēnu rokām un uzbrukt ienaidniekam no muguras. Viņam izdodas nogāzt gar zemi divus mazākus zēnus. Līdz ar to viņam laimējas iegūt vienu kārti.

—   Gāz, gāz, Tenison! — kliedz Totss. — Sadod viņiem! Svied upē!

Liekas, slapjais puisis tūlīt atkal lēks ūdenī un steigsies savējiem palīgā.

Kesamā atkāpdamies atrod vēl otru velēnu, kuru viņš neaizsviež, bet pataupa tādam acumirklim, ja nekas cits negadītos pa ķērienam. Ar labo roku viņš sagrābsta visādus gružus un drazu, ko sviež ienaidniekam tieši acīs; smiltis, sīkus akmentiņus, praulus, sakaltušus zirgābolus; pat meldri un koku lapas lido uz ienaidnieka pusi. Kesamā cīnās kā mežonis, kā ārprātīgais uz dzīvību un nāvi; cik viegli viņam būtu ieskriet klasē, kur viņš tiktu paglābts no visām briesmām un nejaušībām, bet nē — Kesamā atkāpjas, sīvi cīnīdamies pret ienaidnieka pārspēku. Jerveotsam, aptinot savu ievainojumu ar kabatas drāniņu, iešāvusies prātā laimīga doma. Viņš paceļ no sētmales resnu mietu un nostājas draudīgi ienaidnieka vaiga priekšā. Daži, kas jau bija pārliecināti par uzvaru, izbijušies apstājas. Spēcīgi sitieni pa kārtīm sadrebina uzbrucēju rokas, un daži vājākie vīreļi ļauj nokrist ieročiem un purina sāpošās rokas.

Semers stāv kalna pakājē un apmētā ienaidniekus ar akmeņiem. Viņš ir labākais sviedējs skolā un gandrīz vienmēr trāpa mērķī.

Cīņa kļūst nopietna. Šķiet, veiksme sāk pamest mācītājmuižas karotājus, jo upes krastā sākusies otra, mazāka sadursme, un tur ar ļoti labiem panākumiem cīnās Vipers un Savādnieks pret četriem ienaidniekiem.

Cīņas sākumā Vipers, palikdams pasīva novērotāja lomā, bija tikai smējies, taču tad, kad draudzes skolniekiem sāka klāties arvien grūtāk, viņš, Savādnieka pierunāts, bija devies draugam palīgā.

Kaut gan pretinieku divreiz vairāk, toties viņi ir uz pusi nespēcīgāki, un cīņa šos vīreļus tik ļoti nogurdinājusi, ka abiem draudzes skolniekiem bez grūtībām izdodas visus nogāzt gar zemi. Beidzot Savādnieku šī «spēle» sāk garlaikot un viņš nolemj tos izpeldināt upē.

—   Metiet ūdenī! Metiet ūdenī! — Totss auro otrā krastā. — Gan es viņus saņemšu un parādīšu, kā Lūkass alu brūvē.

Bet Savādnieks un Vipers samierinās ar to, ka iezveļ katram ienaidniekam pa pakausi un palaiž vaļā. Nosvīdušie puišeļi tūdaļ skrien pie rentnieka un Libles sūdzēties.

Lible sēž laivā, smēķē papirosu un smejas kā kutināts. Rentnieks grasās zēnus izšķirt, bet Lible viņu atrunā.

— Lai tikai vico vaļā! — viņš saka. — Lai dabū mācību. Pašu vaina. Lai neslej degunus gaisā. Kad iesim šķirt, citi vēl1 nodomās, ka mēs plūcamies kopā ar zēniem. Bet, ja kāds jautās, kāpēc neapsaucām, tad teiksim, mēs nezinājām, ka šie kaujas; domājām, ka spēlē sunīšus.

Savādnieks un Vipers, tikuši vaļā no ienaidniekiem, redz, ka cīņa nokalnē vēl nav beigusies. Viņi apmet līkumu un uzbrūk ienaidniekam no muguras. Pāris nogurušajiem pretiniekiem pēkšņi kājas saslejas pret debesīm, un, kamēr kārtis aizlido lielu gabalu tālāk, Jerveotss ar savu mietu dara brīnumus, bet Tomings, atžilbis no sāpēm, pievienojas cīnītājiem; to, kas viņam nodarīts, šis zēns nepiedos nemūžam. Viņam ir jāatriebj as, kaut vai pats nomirtu uz vietas. Kīrs atstiepj veselu klēpi ķegļu nūjiņu un iespiež katram lielākam zēnam saujā pa krietnai vālei, it kā viņš tos sūtītu karā. Arī mazākie draudzes zēni atgūst drosmi un klaigādami metas cīņā; pat sīkais Lēsta saķer ienaidnieka kāju un velk un rauj, kamēr tas nogāžas zemē.

Tenisons ir saķēries krūteniski ar pretinieku vadoni. Abu sejas tumši pietvīkušas, tie cīnās pēdējiem spēkiem. Sākumā. liekas, ka mācītājmuižas zēns ir spēcīgāks un ka Tenisona «āķi» un paņēmieni te nelīdzēs. Bet drīz vien izlutinātais zēns nogurst darbā norūdītā zemniek- puikas spēcīgajos apkampienos; dažas minūtes viņš vēl izmisīgi cīnās, tad nokrīt zemē un nemēģina vairs pretoties.

Kesamā pēkšņi kļuvis par pastnieku, un šķiet, ka viņš apzīmogotu markas; katram kritušajam ienaidniekam tas uzspiež uz sejas dubļainu velēnu, nemitīgi atkārtodams Totsa izteicienu: «Kas neturas ciet, tas jāaizsit.» Ienaidnieki ar dubļu noziestām sejām izskatās briesmīgi, Arnis Tali stāv malā un skaļi smejas. Pēc Arņa domām, zēni ar vienu otru ienaidnieku apietas pārāk nežēlīgi, bet tur nekā nevar darīt: karš paliek karš.

Mācītājmuižas zēni bēg. Izceļas īsta panika. Ir tāds izteiciens: lai glābjas, kas var. Daudzus, kuri nepaspēj laikus aizmukt, atkal nogāž gar zemi, un Kesamā piesteidzas ar velēnu. Ķegļu vālītes, sīki akmentiņi, dubļi un smiltis pavada ienaidniekus kā krusa. Pagasta zēni pilnā skaitā piedalās cīņā, izņemot dažus, kas šo reto notikumu vēro no kalna. To starpā arī Murkšķis, kurš saviebj savu seska seju un laiku pa laikam piebiksta Visakam:

—   Re, ko Jerveotss dara. Re, ko Tenisons dara.

Kaujas nobeigums upes krastā draud izvērsties par

īstu traģēdiju. Draudzes skolas zēni, uzvaras apreibināti, uzklūp ienaidniekam no muguras un barā dzen tos uz priekšu. To viņi dara pavisam neviļus, pat iepriekš neko nenorunājuši. Pakaļējie stumj priekšējos, priekšējie savukārt bīda pretiniekus un grasās tos iedzīt upē. Mācītājmuižas zēnu vienīgais glābiņš — pašiem mesties peldus.

—  Metiet mieru, metiet mieru, zēni! — kliedz rentnieks.

—  Urā! Karš pie Leipcigas! — sauc Lible, turēdams vēderu.

Kīrs mazliet tālāk ar pamatīgu sitamo apšķaida ienaidnieku ar ūdeni. Satraukumā viņš zaudē līdzsvaru un ieslīd ar vienu kāju upē. Kādam no deguna tek asinis. Kāds grib ielēkt laivā, bet kļūdās un ielec. upē. Lible steidzas kundziņam palīgā, bet glābdams tīši kavējas un nepavisam nesteidzas to izvilkt uz sauszemes; jauki noskatīties, kā zēns sprauslādams peras pa ūdeni. Totss, briesmīgi iekliegdamies, ielec upē un peld savējiem palīgā, it kā tiem vēl tas būtu vajadzīgs. Sīks kundziņš, vasaras raibumiem nosētu seju, grasās uzrāpties kokā, taču tiek norauts aiz kājas zemē, un Totss, kurš patlaban ir izpeldējis krastā, ņem to savā «aizgādībā».

—   Ja šai tracī neviens nedabūs galu, — kliedz rentnieks Liblem, — tad pasaulē vairs nav taisnības.

Sai acumirklī vēl daži zēni cīkstēdamies iegāžas ūdenī, un pēkšņi upe piepildās it kā ar lielām zivīm.

Kliedzieni, lamāšanās, kāršu brīkšķēšana un palīgā saucieni.

Te rentniekam iešaujas prātā laimīga doma.

—   Skolotājs nāk! — viņš sauc un rāda uz mācītājmuižas pusi. — Skolotājs nāk!

Troksnis acumirklī apklust, karotāji atlaiž cits citu vaļā, un peldētāji, kā par brīnumu, tūlīt nokļūst krastā. Pēc dažiem acumirkļiem pagastskolas zēni jož augšup gar nokalni, kamēr mācītājmuižas kundziņi nogriežas gar pirti.

Lai slavēts dievs! Skolotāja nekur neredz. Tiklab vieni, kā otri tika cauri ar to pirti, ko paši sakurināja cits citam.

Zēni ieiet klasē. Sākas dzīvas pārrunas par notikušo. Nopietnu ievainojumu, par laimi, nevienam nav, tikai Tomings tausta sānus un sūdzas par dūrējiem. Jerve- otsa ieskrambājums nav tik bīstams, kā sākumā likās.

Kesamā ir pierē puns, bet tas drīz izzudīs — vajag tikai pielikt aukstu dzelzi. Totss, Kīrs un vēl daži citi ir slapji, bet cilvēks nav no cukura, neizkusīs. Mazākus ievainojumus, kā skrambas un satūkumus dabūjuši daudzi, bet par tiem neviens nesūdzas, neviens arī nepiemin iztrūkušās pogas. Tie ir tīrie sīkumi salīdzinājumā ar ienaidnieka zaudējumiem. Cik lielas patlaban viņu ciešanas, to zina tikai dievs un viņi paši. Ak tu velna Kesamā ar savu velēnu!

Bet ar Totsu stāvoklis mazliet sliktāks. Kaut gan viņš ir lepns un lielīgs, drēbes tomēr slapjas, un tāds viņš ilgi nevar palikt. Apspriežas, ko darīt.

Totss jau arī pats zina, kas jādara. Viņš izģērbjas un, svētīdams to acumirkli, kad viņš bija atdāvinājis visas savas mantas (citādi tās būtu samirkušas), ielien gultā. Viņa drēbes iznes saulē žāvēties.

—   Kad atnāks ķesteris, — viņš pamāca, — tad sakiet, ka man ir šarlaks.

Kā jau slimnieks, viņš atļauj pienest pie gultas visādus gardumus un jūtas ļoti omulīgi.

Bet upmalā rentnieks un Lible smiedamies turpina darbu.

27.

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku ķesteris liek zēniem uzrakt dobes. Jurģi jau sen pagājuši — steidzīgi jāiesēj dārzeņi. Visi čakli strādā: cits rok, cits grābj, cits kaisa sēklu irdenajā zemē.

Tikai Totss stāv malā un vēro savu biedru darbu. Viņam šodien ir pēdējā diena skolā — kāpēc vēl nopūlēties.

—       Velns parāvis, — viņš spriež, — Strupais Juris šķendējās un bauroja visu ziemu, un tagad lai es nākot šim uzrakt dobes. Muļķu pasaulē maz, un tie paši vakar dabūja kāvienu; lai strādā, kam tīk, es tāpat paskatīšos. Ja viņš katram vīram solīja dot kliņģeri — lai dod. Ar šo kaulu viņš var pievilināt citus suņus, mani ne.

—   Nu, Tots, ko tu vēl gaidi? — jautā ķesteris.

—        Man kājā iemetās krampis, — atbild Totss, — nevaru paiet.

—       Krampis? Vienmēr tev krampis kājā. Krampis taču drīz pariet. Pabrauki!

—       Esmu braucījis bez apstājas, bet paliek arvien sliktāk.

—   Kas tā par izrunāšanos? Pakustini kāju!

—        Nē, es to nevaru pakustināt: tūlīt sāks degt kā ugunī. Tas krampis jau man no bērnības; kad drusku apaukstējos, velk kā nelabais.

—   Kur tu tik siltā laikā varēji apaukstēties?

—   Upē. Nē, ne upē. Upmalā.

Ķesteris uzmet Totsam šaubīgu skatienu un aiziet tālāk. Liels resgalis ir šis Totss: cita nekā neprot kā palaidņoties. Labi gan, ka drīz aizies no skolas, — te viņš tikai rāda citiem sliktu priekšzīmi.

Totss slepeni padraud ķesterim ar dūri. «Es lai pakustinot kāju!» Ja Totsam tiešām būtu krampis kājā, vai tad viņš klausītos ķestera pamācībās. Gan jau tiktu galā ar krampi, bet Strupais Juris lai pats rok savas dobes un lai apsēj tās kaut vai ar nezālēm. Tā gan: lai apsēj ar nezālēm, bet viņu lai liek mierā. Kāja ir kāja, un dobe ir dobe. Ja būtu tāda … nezāļu sēkla vai… Iekaisītu dobēs… Tas tik būtu joks. Ek, velns, zel, ka nav līdzi… piemēram, linu vai āboliņu sēklas. Bet kādēļ vajadzīgas linu vai āboliņu sēklas, var taču… var taču… O-ho-ho! Hī, tad tikai ķesteris lādēsies! Tad tikai viņš lādēsies! Tad tikai viņš redzēs!

Pēkšņi Totss aizlien aiz krūma un smejas kā traks. Viņš rāda dārza racējiem tik jocīgas grimases, ka daži sāk skaļā balsī smieties.

—   Diez ko šis tā smejas, — spriež Savādnieks, — vēl yakar bija bēdīgs, pat cepure gandrīz nosirmoja galvā. Šodien zviedz kā jucis. Laikam atkal kāds nedarbs padomā.

Tālāk prātot Savādniekam vairs neatliek laika: Totss izlien no paslēptuves un ar briesmīgi nopietnu seju tūlīt ķeras pie darba. Vispirms viņš palīdz uzrakt pāris dobes, tad pievienojas grābējiem. Totss strādā tik cītīgi, ka ķesteris to ievēro un uzslavē viņa centību. Beidzot ķesteris iejautājas, vai krampis jau pārgājis un kā viņš to izārstējis.

—   Masēju, — Totss atbild.

—   Nūja, es jau tūlīt teicu, — ķesteris piebilst, — pie krampjiem galvenais ir masāža un braucīšana.

Ķesteris ir labā garastāvoklī. Darbs sokas, izveidojas dobe pēc dobes, melnā, irdenā zeme gaida sēju. Beidzot pienācis laiks iekaisīt sēklu, tikai jāizlemj, kādu sēklu katrā dobē sēt. Pēc īsas apspriedes ar laulāto draudzeni tiek atnestas burkas ar izmērcētām sēklām. Tik daudz gurķu, tik daudz burkānu, tik daudz biešu . . . Jāierāda tikai zēniem, cik reti vai biezi jāsēj; ja gurķus iesēj pārāk biezi, tiem sāk trūdēt laksti, protams, liekos stādus var vēlāk izraut, bet tomēr… labāk jau sākumā iesēt, kā vajag.

Pie sēšanas izvēlas izveicīgākos zēnus: darbs ir atbildīgs. Starp citu, arī Totss ļoti vēlas sēt.

—        Sēj, sēj! — saka ķesteris. — Bet dari tā, ka es ierādīju. Tikai necenties atkal izdarīt labāk, nekā es darīju, tad izies greizi.

Sējēji stājas pie darba. Zēni, kaisīdami sēklu dobēs, lēni virzās uz priekšu. Ķesteris staigā šurpu turpu un dod norādījumus un pamācības. Sāds darbs zēniem būšot par lielu svētību: turpmākā dzīvē tas viņiem notefkti noderēšot.

—   Noteikti noderēs, — Totss domās atkārto.

Viņš pagrābj no vienas burkas, no otras, no trešās un nemitīgi pār plecu vēro ķesteri. Kaut kas notiek, Totss atkal kaut ko brūvē. Savādnieks to nomana pēc viņa satrauktā skatiena, bet, ko viņš īsti dara, — rādīs laiks.

Nākdams no dārza, Totss pasauc Savādnieku sāņus, satver viņa svārku pogu un klusi jautā:

—   Savādniek, vai tu proti turēt muti?

—        Kā tad es neprotu, ķēms, — atbild Savādnieks, zobgalīgi uzsvērdams Totsa mīļāko izteicienu «ķēms».

—        Redzi, — saka Totss, — mēs vakar norunājām, ka Strupajam Jurim vajadzētu izspēlēt vienu numuru.

—   Nu?

—   Kas par «nu»? Es jau izdarīju.

—        Ko tu izdarīji? Nē, es redzēju gan, ka tu rosījies, bet neievēroju, ko …

—        Es, — Totss iečukst Savādniekam ausī un nemierīgi paskatās apkārt. — Es sajaucu visas sēklas kopā, visas, kādas vien tur bija, un iekaisīju dobēs. Kad izaugs, lai tad Strupais Juris lauza galvu, kas tur aug.

—   Ko? Ko? Visu sajauci?

—        Jā, visas sēklas sajaucu kopā. Viena sauja gurķu, otra burkānu, trešā biešu … vēl zirņi un pētersīļi, un sīpoli —viss juku jukām.

—   Paskat, nelabais!

—   Nē, nu, ķēms, kas es par nelabo.

—   Mēs jau vakar to nolēmām.

—       Tiesa gan, bet… Saki, viens velns! Kad ķesteris uzzinās, viņš tevi nomizos ka liepai lūku.

—    Kā — lūku, nu . .. Kā t' šis to uzzinās, ja tu neteiksi.

—   Nūja, bet sēja tikai četri zēni. Tad viņš apvainos mūs. Tu šodien aiziesi.

—    Nē, nu, protams', ka es aiziešu, tas tiesa, bet… Bet sakiet, ka jūs nezināt, kas izdarījis. Sakiet, ka varbūt pa nakti kāds būs iesējis vēl otrreiz. Un, ja viņš vaino mani, — lai vaino! Ko šis vairs padarīs. Viņš taču nenāks uz ganībām. Un, ja nāks, uzrīdīšu suni, lai saplēš bikses.

—   Tu velna dvēsele, Tots, ha-ha-hā! — Savādnieks smejas.

—   Kas par Zodomu un Gomoru tur iznāks, to es labprāt gribētu redzēt.

—   Ķēms, vai tad es negribētu redzēt. Gan jau kādreiz atnākšu. Protams, ķesterim acīs nerādīšos. Traki gan, ja ganu puika atveseļosies pirms skolas beigām, man būs jānāk atpakaļ, un tad viņš mani ņems priekšā. Bet es vairs nenākšu atpakaļ, tāpat paklaiņošu apkārt un teikšu, ka biju skolā. Rudeni, tad varēs atkal nākt, tad …

—   Tad tavi sējumi būs nogatavojušies. Bet varbūt arī pēriens būs jau gatavs. f

—   Nu, ar laiku aizmirsīsies.

Totss un Savādnieks būtu vēl turpinājuši sarunu, te kāds iebrauc skolas pagalmā. Tas ir Kuslapa tēvs. Kuslapu vedīs projām. Viņam jāiet ganos.

—   Oho, — nopriecājas Totss, ieraudzīdams vedēju, kura kustības viņš ziemā tik labprāt mēdza atdarināt, — tad jau nekas, tad jau šodien aizies arī citi. Velns, ja pēkšņi visi zēni saņemtos un laistos uz mājām, lai tad ķesteris plāta rokas.

Kuslapa mantas iznes ārā un iekrauj ratos. Kuslaps nevienam nesaka ne vārda, pat neatsveicinās. Viņš ātri uzrāpjas uz vezuma un tup kā dzeguzēns. Lai ved, kur grib, viņš ir ar visu apmierināts, viņš darīs visu, ko pavēlēs, lai tikai viņu nesit un negrūsta.

Arnis stāv uz sliekšņa un domā. Cik sen tas bija, kad Kuslapu atveda uz skolu, tagad viņš jau aizbrauc. Bija auksta janvāra diena; Kuslaps savā lielajā kažokā izskatījās sīks kā ābecnieks.

«Kā gan māte uzdrošinājusies tādu sūtīt skolā?» Arnis bija nodomājis. Tagad jau Kuslaps pusgadu apmeklē skolu un ir pastiepies garumā. Savadi, cik ātri pagājis laiks; it kā tas būtu noticis tikai pagājušajā nedēļā, kad viņu dzenāja pa pagultēm. Ja, laiks rit… Drīz viņi visi izlidos, jo sāksies vasaras brīvdienas. Savādnieks soļo vezumam blakus uz vārtu pusi.

—        Ej vien, ej, Murkšķi, — viņš saka, — es ari drīz nākšu. Ilgi jau te nepalikšu.

—       Tējkanna un cukurs ir skapītī, apakšējā plauktā,— atbild Kuslaps.

—   Labi, labi, gan es atradīšu, — atteic Savādnieks.

—   Es tev atnesīšu konfektes un baltmaizi, kad atnākšu. Tikai sagatavo makšķeres; brīvajā laikā iesim zvejot. Brauc vien, brauc, nebēdājies, es arī drīz nākšu uz mājām. Laimīgu ceļu!

—        Kāda tev vajadzība iet uz mājām? — jautā Tēle, kas kopā ar klases biedriem pastaigājas pagalmā.

—   Nu, ko es te vairs darīšu, — atsaka Savādnieks.

—   Kuslaps aizbrauca …

—   Vai tev žēl Kuslapa?

—   Jā. Kuslaps bija krietns zēns.

—   Kāpēc tad tu nebrauc ar viņu reizē? Savādnieks noskatās, kā Kuslaps aizbrauc. Šķiet, it

kā viņš gribētu to saukt atpakaļ, Tēle ar savu biedreni paiet mazliet tālāk, tad atgriežas viena un klusu saka Savādniekam:

—        Ja tu ar rēķināšanu netiec galā, atnāc uz Rajām, es palīdzēšu.

—        Ko nu par rēķināšanu, — Savādnieks atmet ar roku, — gan jau es pats … Bet man te vairs nepatīk, kad nav Kuslapa. Garlaicīgi. Totss arī šodien aiziet… Ko es te darīšu?

—        Kāds tu jocīgs! Pat Totsa šim ievajadzējies — briesmīgo Kentukijas Lauvu. Kas tev šodien noticis?

—   Aiziet visi labākie zēni.

—        Brīnums gan! Atradis labumus! Ja tu baidies par rēķināšanu — es tev izrēķināšu.

—        Ai, nē! Ko es tur baidīšos — ņemšu kādudien kājas pār pleciem un projām uz mājām.

—   Vai tu negribi pastaigaties pa kapsētu? Ir tik jauks laiks; vakaros …

—   Esam jau diezgan staigājuši …

—   Vairāk negribi?

—   Nē, tā kā negribētos vis …

—   Ko tad tu gribi?

—   Uz mājām.

—   Kāda lellīte, šis grib uz mājām!

Tēle sadusmota aiziet. Paskat, kāds! Kuslaps šim dārgāks nekā viņa, Tēle. Muld vien, tāpēc jau nekur vēl neaizies. Gan jau viņi vēl dažu labu vakaru pastaigāsies pa kapsētu. Ik rītus viņa atnesīs Savādniekam uzdevumu un paslepus iespiedīs saujā, zēns ir kautrīgs, neuzdrošinās atzīties, ka rēķināšana viņam sagādā rūpes, lai nu paliek, viņa, Tēle, saprot, no kuras puses vējš pūš, bet neies jau izpļāpāt. Gan jau viņa izkārtos, ka zēns paliks skolā līdz pat pēdējai dienai.

Savādnieks stāv, kur stāvējis, un domīgi noskatās, kā draugs aizbrauc.

Kuslaps dodas uz mājām …

Jā, Kuslaps aizbrauks uz mājām un sāks ganīt govis ezera krastā. Ezers! Klusā laikā mirdz kā spogulis. Meldros lēkā asari, līcī pēkšķ pīles.

Gausiem spārnu vēzieniem \irs ūdens lido kaija. Otrā krastā sasaucas gani. Pāri ūdenim viss tik skaidri sadzirdams, it kā viņi būtu tikai dažu simtu soļu attālumā; pat sarunas var neskaidri dzirdēt. Tālāk starp kokiem pavīd mājas, vēl tālāk, ezera galā, baltā muižas celtne,. .. kā gulbis. Peldēties … Ai, cik smilšains un lēzens krasts pie ganībām! Dziļāk akmeņos linu mērkšanas vieta. Senāk ezerā mērcēja linus, arī tagad tur vēl redzama kāda izbalējusi linu sauja. Tagad starp šiem akmeņiem mājo nikni, melni vīri un ir gatavi ikvienam iekniebt pirkstā, kas uzdrošinātos traucēt viņu mieru. Vakarā pēc sauirieta tie izrāpo no akmeņu paēnas un čāpo pa ezera dibenu. O, tie ir kāri uz pavasara svaigo zāli. Tālāk ezera dibens apsūnojis. Kā sūna čaukst un met burbuļus, kad tai uzkāpj ar kāju, un līgojas kā purvs. Dažreiz sūnā zem kailas pēdas sāk kustēties kāda radībiņa un mēģina izspraukties laukā — nevajag baidīties! … Tas ir tas pats spīļainais melnsvārcis. Vēja pūsma. Kā klusas trīsas pārslīd pār ūdeni. Tālāk šalkoņa … Un sīki vilnīši sitas pret rūsgano krastu. Bul-bul-bul … Viļņi briest, šalkoņa pieņemas, kaija brēc aizsmakušā balsī, it kā brīdinādama: irieties krastā, tuvojas vētra. Dunoņa. Baltas putu galotnes ceļas un plok, putas apšļaksta krastu. Mēness gaisma … Pār ezera līmeni slīd sudrabaina taka. Krastā mirgo ugunis. Koki snauž. Virs ūdēns līmeņa šūpojas ēnas. Tur ezers šķiet bezgalīgi dziļš. Tālumā dzirdami airu vēzieni…

Ai, un uz turieni aizbrauca Murkšķis!

Un viņš, Savādnieks, paliek šeit! Kāpēc viņš vēl ir šeit?

Savādnieks gausi soļo uz skolas pusi un krata galvu.

Pēc stundu beigām atbrauc kalps, lai aizvestu Totsu.

—   Jā, zēni, — saka Totss, — nekas nelīdz — ir jāiet. Jāiet, ganu zēns aplipis ar šarlaku.

—   Pielūko, ka pats arī nedabū šarlaku, — viņu brīdina.

—   Nieki, ko šarlaks man var padarīt, — Totss atbild. — Šarlaks jau nav tik traks kā Strupais Juris. Hā, gan Strupais Juris vēl redzēs …

—   Ko viņš redzēs?

—   Gan jūs redzēsiet, ko viņš redzēs. Naktī, kad saimnieks gulēja, atnāca nelabais un apsēja dobes ar biezputru un kāpostiem.

—   Ko, ko?

—   Cietiet klusu, ķemi, saule visu izcels gaisma, ka bija tajā dziesmā, ko mēs mācījāmies. Un, kad saule to visu cels gaismā, tad ķesteris aiz dusmām kļūs melns. Gan jau es atnākšu palūkot, ko jūs te darāt; tad jums visu izstāstīšu. Es jums varētu pateikt tūlīt, bet jūs, ķēmi, palaidīsiet vēl muti, un tad šai padarīšanai vairs nebūs pietiekoša skaļuma. Tādas lietas jātur zem noslēpuma segas, ka melnsvārcis .. . vārdu sakot: tagad es aizbraucu.

—   Vai rudenī nāksi atpakaļ?

—   Jupis viņu zina. Katram kokam ir divi gali. Būtu Strupais Juris drusku prātīgāks un mitētos reiz šķendēties, tad varbūt nāktu. Bet, kas zina, kā būs rudenī.

Pasaule ir liela un plaša, un Krievijā vajadzīgi muižas pārvaldnieki, varbūt laidīšos turp. Bet, ja nedabūšu labu vietu, — sliktu es, protams, nepieņemšu — tad varbūt nākšu. Praščai! Dzīvojiet tik labi, cik vien varat, un atnāciet kādreiz uz Aizpuriem, es jums parādīšu savu suni; tas ir tas pats kucēns, kuru pirms svētkiem biju atnesis uz skolu. Viņš tagad ir liels kā teļš un staigā uz pakaļkājām. Praščai!

—   Praščai, praščai, Tots! Rudenī nāc atpakaļ!

—   Nūja, ja nedabūšu vietu, tad nākšu.

Totss soļo uz ratu pusi, taču atskatās vēlreiz.

—   Kas ir? — jautā pavadītāji.

—   Kīrs, sātans, palika nenopērts.

—        Ha-ha-ha! — zēni smejas. — Kīr, panāc šurp, Totss tevi grib iepērt.

Kīrs stāv uz priekšnama sliekšņa un rāda Totsam dūri. Kad Totss pēkšņi pagriežas uz Ķīra pusi, viņš iebēg klasē.

—        Lai nu paliek, — saka zēni, — rtnjenī atmaksāsi par visu ar uzviju.

—   Lai iet! — atbild Totss un ierāpjas ratos.

Kad zirgs sāk iet, viņš pieceļas stāvus un aizsmakušā balsī dzied:

— Man pīpe piķa melnumā, Bet vienmēr pietrūkst tabakas. Tad purvā sūnas salasu Un priecīgs dūmu uzvelku.

—   Vareni, vareni! Lieliski! — sauc zēni.

Tad Tots-s aizbrauc.

Izbraucot pa vārtiem, Totss rūpīgi pēta dobes, it kā vēlēdamies ar savu skatienu ieurbties zemē un redzēt, kādu drazu viņš tur sakaisījis.

Zēni smiedamies noskatās viņam pakaļ: aizgāja šis varonīgais zēns un lielais zobgalis.

—        Tots! — pēkšņi iesaucas Savādnieks. Totss atskatās.

—   Pieturi!

—   Tprr! — Totss aptur zirgu. — Ko tu gribi?

—- Paņem līdzi!

—   Nāc!

—   Pagaidi!

Savādnieks ieskrien guļamistabā, uzliek cepuri, uzvelk mēteli un ar kokli un grāmatu sainīti rokās iznāk atkal sētā.

—        Pagaidi! — viņš vēlreiz uzsauc Totsam. — Es tūlīt nākšu. Tikai paķeršu vēl maizes kuli.

—   Uz kurieni tad tu? — citi brīnīdamies jauta.

—   Uz mājām, uz mājām!

—   Vai tiešām?

—   Nudien.

—   Bet ķesteris?

—        Sakiet, ka dabūju šarlaku, — Savādnieks atbild smiedamies un iznes no pieliekamā maizes tarbu.

—        Sakiet, ko gribat, bet es laižos projām. Kaut jūs zinātu, cik skaisti tagad uz ezera! Pēc gultas un skapja atbraukšu vēlāk. Ardievu, ardievu! Varbūt rudenī atkal redzēsimies.

—   Vai tu tiešām aizej, Savādniek?

—        Es aizeju. Ko es te iesākšu. Totss mani kādu gabalu pavedīs.

—   Kāpēc tu neaizbrauci kopā ar Kuslapu?

—        Neienāca prātā. Vai, vai… Pats nezinu, kāpēc neaizbraucu.

—        Kas tā ir par sērgu, ka šodien visi aizbrauc? — zēni brīnās. — Veseli trīs reizē! Lai nu tie citi-—bet Savādnieks! Savādnieks! Kas šim par steigu!

—   Varbūt joko, — daži nospriež.

—   Nē, nejoko, — citi atbild. — Aiziet.

Savādnieks pieskrien pie Totsa un ielec ratos. Tad

abi pieceļas stāvus, sauc palicējiem — urrā! — un vicina cepures. Drīz viņi nozūd no skatītāju acīm.

Beidzot skolniekus atlaiž uz mājām. Lūgšana un ķestera pamācības. Lai viņi nekad neaizmirstot, kas viņiem šai skolas gadā iemācīts. Lai vienmēr atceroties skolotāju vārdus un cenšoties vadīties no tiem.

Skolēni atvadās cits no cita. Pagalmā gaida vedēji. Mantas tiek iznestas un ieceltas ratos. Zem skapjiem uziet veselus peļu midzeņus, tāpēc pa.naktīm tie sātani tik briesmīgi spiedza! Zirnekļiem sākas īstas nedienas — viņu tīklus saplosa, pašiem jāizklīst, ja negrib dabūt galu. Daudzas sen nozudušas mantas ierauga dienas gaismu, pat nauda mētājas kaktos.

Guļamistabā, kur agrāk stāvējušas gultas, vāļājas divas vecas cepures, zeķe, papīra strēmeles un spoguļa lauska. Pieliekamā grīda piekaisīta ar vecām burtnīcu lapām. Uz dažas lapas nozīmīga vieta ierādīta sarkanai tintei, un daža laba raksta beigās lepni izslej galvu ķeburains divnieks, turpat kaktā mētājas appelējuši maizes gabali un kauli. Bet klasē vecais sienas pulkstenis gausi nosit divpadsmit, it kā vēlēdamies sacīt: tādu kravāšanos esmu redzējis bieži, es te nesaskatu vairs nekā jauna, mazie draugi. Ejiet vien, ejiet, gan jau rudenī atgriezīsities un vakaros atkal stāstīsiet par spokiem un velniem; ja vien es tikmēr … Jā, jā, visādi var gadīties, esmu jau ļoti vecs un vārgs.

Pēc kāda laika skolas telpas ir tukšas. Tur, kur agrāk bija tfk daudz trokšņa un dzīvības, tagad klusums izpleš savus neredzamos spārnus.

Skolotājs pagalmā aizvada pēdējos braucējus.

—   Ardievu, ardievu, Tenison! Ardievu, Kesamā un Toming! Laimīgu ceļu, mazais Lēsta! Pa vasaru paaudzies lielāks. Sveiki, sveiki, Kīr! Nu, mēs jau bieži redzēsimies, esi jau tepat tuvumā. Ahā, Jerveotss . . . Pamācies vēl vienu ziemu, ja vien iespējams. Kas par to, ka esi jau liels puisis, nieki — pat veci vīri iet skolā. Ari Vipers solījās nākt. Ardievu, ardievu, Viper! Kas centīsies — tas tiks uz priekšu. Un tu, Tali, neaizmirsti, ka svētdien ir vijoles stunda. Noteikti atnāc, citādi aizmirsīsi, ko ziemā iemācījies! Laimīgu ceļu, laimīgu ceļu. Un vienmēr galvu augšā . . . Droši un priecīgi uz priekšu. Gan jau reiz pienāks laiks, kad … kad …

Skolotājam pār vaigu norit asara. Viņš ieiet klasē, nostājas starp tukšajiem soliem un ilgi domā.

—  Aizgāja! Aizgāja tie, kas viņam reizēm gan sagādāja rūpes, bet tomēr bija tik mīļi.

—   Nu, ko tu vēl gudro? — Tēle jautā Arnim, kurš domīgi raugās uz upes pusi.

—   Skatos . . . Tur upe …

—   Nu un tad? Vai tad tu upi neesi redzējis? Atnāc šodien uz Rajām apskatīt jauno māju.

— Jā … Es nezinu .. . Mājās …

—   Kas tev ir mājās?

—   Puķes … Pļava . .. Saule …

Pēkšņi viņš ielec ratos un aizbrauc. Uz Tēli pat nepaskatās.

—   Ātrāk, Mārtiņ, uz mājām! Redzi, kāds jauks laiksl

—   Nu paskat, kāds! — īgni nosaka Tēle.

Šoreiz beigšu. Un, ja dieVs dos spēku un veselību, tad ceru, ka mēs par saviem jaunajiem draugiem dzirdēsim arī nākotnē.

AUTORA PĒCVĀRDS

Cik daudz reižu man jautāts kopš «Pavasara» pirmizdevuma: vai tiešām kādreiz dzīvojuši un darbojušies tādi cilvēki kā Jāzeps Totss, Arnis Tali, Rajas Tēle, Georgs Adaniēls Kīrs, Tenisons un citi? Vai tie šodien vēl dzīvi? Kur viņi atrodas? Un tālāk jautātājs nozīmīgi pamirkšķina ar aci: sak, gan jau jūs pats bijāt tas Totss. Gan jau jūs pats bijāt Arnis Tali. Gan jau jūs pats bijāt tas un tas. Par mani nedomāja tikai vienu: ka es varēju būt vai nu toreizējais Palamuzes prāvests Sīlmanis, ķesteris Lenders vai zvaniķis Lible.

Patiesība tomēr ir tāda, ka ikviens attēlotais tips šajā vai citā manā darbā ir kaut kur «aizgūts»; katram tipam noteikti bija savs prototips. Kā ikviens rakstnieks atrod savus tēlus, tas ir jautājums par viņa radīšanas procesa īpatnībām. Rakstnieks taču nav fotogrāfs, kas sniedz precīzu attēlu, kādu to uztvēris viņa aparāts.

Jāiegaumē, ka ne jau visiem notikumiem, kurus attēlo literatūrā, jābūt notikušiem tieši tā, kā bijis, galvenais — attēlojumam jābūt patiesam, kā dzīvē iespējams.

Kas par to, ja Totsam piedēvēta viena otra palaidnība, par kuru viņam nav ne jausmas.

Vai tagad dzīvo personas, kas mani iedvesmoja sacerēt «Pavasari»? Viens šeit, otrs citur, trešais, ceturtais vairs neskaitās starp dzīvajiem. Atcerēsimies lielos karus, kas mūs šķir no Paunveres skolas dienām!

1905. gadā aptieku darbinieku streika laikā Tartu man bija daudz brīvu brīžu,, jo mani padzina 110 Kivisillas aptiekas. Pārcēlos uz laukiem pie saviem vecākiem, kas dzīvoja savā nelielajā saimniecībā pie Rakas stacijas. Un tieši tur mani sāka vajāt bijušās Paunveres draudzes skolas audzēkņi: raksti par mums, pastāsti, tu taču redzēji visu un pazini mūs!

Un tie ātrāk nelikās mierā, kamēr mani sakurināja karstu. Tēva mājās bija viens patumšs kambarītis, un es sāku attēlot savas skolas dienas, lai vismaz kaut ko darītu. Taču toreiz es nepavisam nedomāju, ka sacerējumu iespiedīs, ka tas kļūs par grāmatu. Sāda doma man radās tikai pēc daudziem gadiem, kad es jau biju apceļojis malu malas un pieredzējis daudz priecīgu un drūmu dienu.

Kad atsāku aptiekāra darbu Narvā un vēlāk Tartu, es galīgi aizmirsu savus «Pavasara» varoņus. Tikai 1908. gadā, strādājot Tallinā, sāku no jauna pāršķirstīt saburzītās un nodzeltējušās lapas. Toreiz klusībā atsāku atkal literāta gaitas. Taču arī vēl tad man nebija nekāda noteikta mērķa vai nolūka. Lāgā pat neatceros, vai tiku kādam nolasījis vienu otru lappusi. Atminos, man bija grūti atzīties citiem, ka nodarbojos ar literatūru.

Pienāca laiks, kad man uzbāza galvā «cara cepuri» un man vajadzēja kalpot Krievijas caram. Paņēmu līdzi zaldātos arī savu «Pavasari» un tur pamazām turpināju darbu.

Kādreiz pat nokļuvu aizdomās, vai es nekaļot slepenus plānus pret valdību …

Taču par to esmu jau stāstījis savās atmiņās, kāpēc lieku reizi atkārtoties…

1912. gadā atgriezos savā mīļajā Tartu, pārlasīju ilgi līdzi vadāto rokrakstu un tikai tad iedomājos, ka darbu varētu iespiest.

Bet kas izdos manu grāmatu?

Aprunājos vairākos grāmatveikalos — neviens negribēja ņemt pretī manas skolas dienu glezniņas. «Nē, tās nepirks, skanēja atbilde.

Beidzot sadūšojos, aizņēmos naudu un izdevu «Pavasari» pats par saviem līdzekļiem. Līgums ar toreizējo laikraksta «Postimees» redakciju bija ļoti neizdevīgs, taču man nebija izvēles. Lai iet! …

Bet, palūk, pēc diviem trim mēnešiem biju atkal uz kājām. Grāmatu novērtēja atzinīgi kā kritika, tā lasītāji, drīz vien es vairs neskaitījos tikai izdevējs, bet arī rakstnieks.

Ja brīžiem atskatos atpakaļ un salīdzinu bijušos laikus ar tagadējiem, tad redzu, kāda milzīga starpība ir starp toreizējo un tagadējo dzīvi. Kaut vai Paunveres draudzes skola… Tur taču varēja iekļūt vienīgi turīgāko vecāku bērni, kamēr trūcīgajiem kalpu bērniem nācās samierināties ar pagasta skolu. Mācību maksa nebija dārga — pieci seši rubļi gadā, bet kas ganīs lopus kalpu bērnu vietā? Rudenī, kad sākās mācības draudzes skolā, kalpu bērni palika pie lopiem, bet pavasarī, kad kalpu bērni aizgāja ganos, skolā vēl turpinājās mācības. Draudzes skolā nokļuva tikai nedaudzi nabadzīgo bērni, tie paši no amatnieku ģimenēm.

Bet tagad?

Kā ir tagad, to redz katrs, kas nav akls vai kurls. Skola bez maksas, lieliski mācību līdzekļi, stipendijas — lai mācās un izglītojas, kam tik.

Tad vēl kaut kas.

Lai nu bija kā būdams, tomēr arī toreizējie skolēni sadzīvoja ļoti draudzīgi. Var jau būt, ka mūs tuvināja kopējais ienaidnieks — Paunveres kungu skola, kas atradās turpat blakus mūsējai. Pat daži atkritēji — netrūka arī tādu — metās barā, kad draudzes skolai uzbruka kopīgais «ienaidnieks». Lieliskas bija mūsu «pārrunas» ar jaunajiem kundziņiem, it īpaši tādās reizēs, kad laida darbā rungas un akmeņus!

Tagad tā ir tikai vēstures lappuse, bet kas par to. Vēsture taču māca mums pareizāk saprast tagadni.

Tartu 1949. g. janvarī

O. Lutss

Oskars Lutss PAVASARIS

Redaktore L. Hilitnonoka. Māksi, redaktors V. Sel- kovs. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore I. Rolava.

Nodota salikšanai 1964. g. 5. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 21. novembrī. Papīra formāts 84X108/32. 10,5 fiz. iespiedi.; 17,22 uzsk, iespiedi.; 16.88 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 66 kap, Latvijas, Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju btllv. 24. Izdevn. Nr. 18384J1706. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 797, S(Ig)

Content

Lutss Oskars Pavasaris

OSKARS LUTSS UN VIŅA «PAVASARIS»

PIRMĀ DAĻA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

OTRĀ DAĻA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

AUTORA PĒCVĀRDS