Rauds Eno

Naksitrallīši

Eno Rauds

NAKSITRALLĪŠI

.

Pirmā grāmata

.

Sastapšanās pie saldējuma kioska

Reiz pie saldējuma kioska gluži nejauši sastapās trīs dīvaini cilvēciņi — Ķērpjbārdis, Puszābaks un Uzrocis. Visi viņi bija tik maza auguma, ka saldējuma pārdevēja sākumā uzlūkoja viņus par rūķīšiem, turklāt viņiem piemita arī citas neparastas iezīmes. Ķērpjbārdim bija mīksta sūnu bārda, kurā auga — kaut arī pērnās, tomēr glītas un sarkanas brūklenes. Puszābaks bija nogriezis pusi no saviem apaviem, lai varētu brīvi kustināt kāju pirkstus. Un Uzrocis bija ģērbies nevis parastajās drānās, bet gan uzvilcis mugurā prāvu uzroci, no kura rēgojās laukā tikai galva un kāju pēdas.

Viņi mielojās ar saldējumu un cits citu ziņkāri aplūkoja.

—   Piedodiet, — Uzrocis beidzot ieteicās. — Es, protams, varu maldīties, bet man šķiet, ka mums ir kaut kas kopīgs.

—   Arī man tā liekas, — Puszābaks piekrizdams pamāja ar galvu.

Ķērpjbārdis noplūca no savas bārdas dažas brūklenes un sniedza tās jaunajiem paziņām.

—   Pēc saldējuma der uzēst kaut ko skābāku, — viņš sacīja.

—   Ja mans priekšlikums jums nešķiet pārāk uzbāzīgs, tad ierosinu tikties vēlreiz, — Uzrocis sacīja. — Uzvārīsim kakao un mazliet patērzēsim.

—   Tas būtu varen jauki, — Puszābaks piekrita. — Labprāt aicinātu jūs pie sevis ciemos, bet man vispār nav māju. Jau kopš bērnības esmu tāpat vien klimtis apkārt.

—   Gluži kā es, — Ķērpjbārdis piebilda.

—   Cik neparasta sagadīšanās! — Uzrocis iesaucās. — Man klājas tieši tāpat. Tātad jāsecina, ka mēs visi esam ceļagājēji.

Viņš iemeta saldējuma papīru atkritumu urnā un aizvilka sava uzroča rāvējslēdzēju. Viņa uzroci bija iespējams aiztaisīt un attaisīt ar rāvējslēdzēju. Arī abi pārējie bija apēduši saldējumu.

—   Kā jums šķiet — vai mēs nevarētu turēties kopā? — Puszābaks ierosināja.—Tad būtu daudz patīkamāk ceļot.

—    Nu protams, — Ķērpjbārdis līksmi piekrita.

—   Varena doma! — Arī Uzrocim seja staroja aiz prieka. — Patiešām lieliska doma!

—   Tātad nolemts! — Puszābaks teica. — Tikai vai nederētu, iekams apvienojamies, apēst vēl pa saldējumam?

Pārējie bija ar mieru, un katrs iegādājās sev vēl vienu saldējumu.

Tad Uzrocis ieteicās:

—   Man, starp citu, ir automašīna. Ja jums nav iebildumu, tā varētu noderēt mums, tā sakot, par kustīgu mājvietu.

—   O! — Ķērpjbārdis iesaucās. — Kādi varētu būt iebildumi!

—   Pat par nieka tiesu arī ne, — Puszābaks apstiprināja. — Ar automašīnu braukt taču ir patīkami.

—   Bet vai mums visiem trim tur pietiks vietas? — Ķērpjbārdis raizējās.

—   Tas ir furgons, — Uzrocis paskaidroja. — Vietas tur, cik uziet.

Puszābaks līksmi iesvilpās.

—   Tad viss kārtībā, — viņš sacīja.

—   Nu jā, — Ķērpjbārdis atviegloti nopūtās. — Galu galā arī sakāmvārds māca, ka labām aitām pietiek vietas vienā kūtī.

—   Bet kur ir šī kūts uz riteņiem? — Puszābaks apvaicājās.

—   Pie pasta nama, — Uzrocis atteica. — Tikko nodevu pastā pāris duču vēstuļu.

—   Pāris duču? — Ķērpjbārdis brīnījās. — Tad nu gan tev ir daudz draugu!

—   Ai nē, gluži otrādi, — Uzrocis samulsis pasmaidīja. — Nevis draugiem, bet gan pats sev es rakstu.

—   Tu sūti pats sev vēstules!? — Nu bija Puszābaka reize brīnīties.

—    Redzat, man ārkārtīgi patīk saņemt vēstules, — Uzrocis teica. — Bet draugu man nav, es esmu tik bezgala vientuļš, un tāpēc jāraksta pašam. Es, protams, adresēju pēc pieprasījuma. Vienā pilsētā iemetu vēstules pastkastītē un, kad aizbraucu uz nākamo pilsētu, varu saņemt savu korespondenci.

—   Tas katrā ziņājr ļoti savdabīgs sarakstes veids, — Ķērpjbārdis secināja.

—    Varen asprātīgi izdomāts, — Puszābaks piekrita. — Varbūt nopirksim vēl pa saldējumam?

—    Protams, — Ķērpjbārdis piekrita.

—    Es arī neiebilstu, — Uzrocis sacīja. — Es pat domāju, ka mēs reiz varētu nobaudīt arī šokolādes saldējumu. Tas ir gan mazliet dārgāks nekā parastais saldējums, bet šādā negaidītā un lieliskā sastapšanās reizē pāris kapeiku nav ko žēlot.

Katrs nopirka pa vienam šokolādes saldējumam, un visi trīs klusēdami ēda.

—    Salds gan, — Ķērpjbārdis beidzot ieteicās. — Krietni saldāks nekā parastais saldējums.

—    Mhm, — Puszābaks piekrita.

—    Lielisks ķīselis, — Uzrocis apgalvoja.

—    Kā tad tā? — Ķērpjbārdis pārsteigts uzlūkoja Uzroci. — Par kādu ķīseli tu runā? Ja nemaldos, mēs ēdām šokolādes saldējumu.

—    Es ļoti atvainojos, — Uzrocis sakaunējies teica. — Nu protams, ka mēs ēdām šokolādes saldējumu, nevis ķīseli. Bet man tāda dīvaina liga — tiklīdz es satraucos, tā man tūdaļ sajūk saldēdienu nosaukumi.

—   Kāpēc tev jāsatraucas, ēdot šokolādes saldējumu? — Ķērpjbārdis brīnījās. — Uztraukumam taču nav nekāda iemesla!

—   Ne jau saldējuma dēļ es jūtu satraukumu, — Uzrocis paskaidroja. — Iemesls šoreiz ir mūsu iepazīšanās. Tas, tā sakot, ir satraukums labā nozīmē. Visu savu līdzšinējo dzīvi esmu aizvadījis pilnīgā vientulībā un tagad pēkšņi sastopu tādus lieliskus biedrus kā jūs abus. Tas nudien gribot negribot uzdzen satraukumu.

—   Var jau būt, — Puszābaks noteica. — Tomēr mani satrauc arī šokolādes saldējums. Vai redzat, kā es drebu?

Viņš patiešām drebēja, un seja viņam arī metās zilgana.

—   Tu esi saaukstējies, — Ķērpjbārdis attapa. — Pārāk daudz saēdies saldējumu.

—   Liekas, tas tiesa, — Puszābaks piekrita.

—   Vairāk saldējuma tagad neēdīsim, — Uzrocis satrūcies noteica. — Varbūt derētu katram gadījumam paķert līdzi kādu rezervi. Manā furgonā ir iemontēts ledusskapis.

—    Ak, patiešām! — Ķērpjbārdis iesaucās.

—   Vareni! — Puszābaks nopriecājās. — Paņemsim līdzi pamatīgu rezervi, kaut vai astoņām nedēļām!

—   Vienīgi, palūk, kāda bēda, — Uzrocis turpināja, — ledusskapis darbojas tikai tad, kad auto stāv. Brauciena laikā elektriskā strāva sakarsē ledusskapi neciešami karstu.

—    Mhm, — Puszābaks norūca. — Tad jau saldējums izkusīs?

—    Nu protams, — Uzrocis teica.

—   Es domāju, ka tādā gadījumā būtu prātīgāk atteikties no rezerves iegādes, — Ķērpjbārdis domīgi ieteicās.

—   Arī man šķiet, ka tas būtu vislabākais atrisinājums, — Uzrocis sacīja. — Taču es nevēlos uzspiest citiem savas domas.

—   Mani kāju pirksti drīz būs pavisam sastinguši, — Puszābaks bilda. — Varbūt Uzroča ledusskapī tos varētu mazliet sasildīt?

—    Nu tad ejam, — Ķērpjbārdis ierosināja. — Godīgi sakot, jau labu brīdi vai degu aiz nepacietības redzēt Uzroča automašīnu.

—   Pateicos, — Uzrocis nez kāpēc noteica.

Un viņi devās ceļā.

.

Uzroča automašīna

Kā jau Uzrocis bija teicis, viņa nelielais, sarkanais furgons patiešām stāvēja pie paša pasta. Ap mašīnu bija sastājies bariņš puiku, kā arī vairāki pieaugušie. Cits citu pārtraukdami, viņi centās uzminēt tās marku un izcelsmi, taču veltīgi.

Nepievērsdams ne mazāko uzmanību ziņkārajiem skatītājiem, Uzrocis piegāja pie automobiļa un atvēra durvis.

—    Laipni lūdzu, — viņš aicināja savus pavadoņus.

Tie nelika sevi divreiz lūgt, un tūdaļ visi trīs naksitrallīši iekāpa mašīnā.

—   O! — Ķērpjbārdis izbrīnījies iesaucās, kad bija paraudzījies visapkārt. — Skat, kā!

Neko vairāk pasacīt viņš šobrīd nejaudāja.

Bet Puszābaks klusu ieteicās:

—    Vareni!

—   Jūtieties kā mājās, — Uzrocis smaidīdams sacīja.

—   Mājās, mājās … — Puszābaks aizgrābts čukstēja. — Šis vārds man šķiet vēl saldāks nekā šokolādes saldējums. Tad nu beidzot pēc ilgajiem klejojumiem esmu nokļuvis mājās!

Uzroča auto patiešām līdz sīkumam bija iekārtots mājīgi un patīkami. Likās — tā ir nevis automašīna, bet neliela, omulīga istaba. Kārtīgi saklātajai gultai bija uzsegta glīta, raiba sega. Uz galdiņa pie loga stāvēja porcelāna vāze ar skaistām, dzeltenām tulpēm un Uzroča fotogrāfija zem stikla — rūpīgi izveidotā ietvarā.

—   Mans labākais «es», — Uzrocis piezīmēja, norādīdams uz savu fotogrāfiju.

Pie sienām bija piekārti arī citi uzņēmumi — galvenokārt par putniem un dzīvniekiem viņu ikdienas gaitās. Ķērpjbārdis ar lielu interesi tūdaļ sāka tos aplūkot, bet Puszābaks atzina, ka arī viņam derētu nofotografēties.

Pēkšņi Uzrocis kļuva nemierīgs.

—   Man jums atklāti jāatzīstas, — viņš sacīja, — ka bez manas guļvietas te vēl ir tikai viena saliekamā gulta. Kādam no mums neglābjami jāguļ uz grīdas, taču, kā man šķiet, mēs to darīsim rindas kārtībā.

Ķērpjbārdis atmeta ar roku.

—   Es vēl ne reizi mūžā neesmu gulējis gultā, — viņš mierināja Uzroci. — Aizvien guļu brīvā dabā, vislabprātāk kaut kur mežā.

—    Pat ziemā? — Uzrocis neticēdams jautāja.

—   Arī ziemā, — Ķērpjbārdis atbildēja. — Līdz tam laikam, kad sāks snigt, mana bārda izaugs un sakuplos vēl vairāk, tā ka no aukstuma baidīties nevajadzēs.

—    Nu tad visām mūsu bēdām gals! — Puszābaks nopriecājās.

Bet, tikko viņš bija pateicis šos vārdus, viņam uznāca stipra klepus lēkme. Tikai pēc laba laika viņš beidzot atkal spēja runāt.

—   Tu esi saaukstējies, tāpēc arī klepo, — Ķērpjbārdis sacīja.

—  Turpmāk pielūko — ēd mazāk saldējumu.

—   Pilnīgi pareizi, — aizvien vēl kāsēdams, Puszābaks piekrita.— Saldējums ir visa ļaunuma sakne. Ikreiz, kad nobaudu šo pagāna saldējumu, man klepus klāt.

—   Bet kāpēc tu neatsakies no saldējuma, ja tas tevi tik nelāgi ietekmē? — Uzrocis painteresējās. — Ir taču dažādi citi gardumi.

—   Piemēram, ķīselis, — Puszābaks zobgalīgi pasmīnēja.

—   Visu mūžu ēst tikai ķīseli man nepavisam negribas.

—    Pietiks velti muti dzesināt, — Ķērpjbārdis apņēmīgi noteica. — Jāsadabū kaut kas pret klepu. Vai šeit var uzvārīt ūdeni?

Uzrocis piekrītoši pamāja:

—   Elektriskā spirāle mums ir. Virtuves nodalījums ir šeit — viņpus aizkara.

Uzrocis pavilka sānis aizkaru, un viņu skatienam atklājās varena vārāmā spirāle, kas karājās pie sienas uz vadža, ar garu vadu piedevām. Turpat atradās plaukts ar galda piederumiem, katliem, pannām un vēl citiem virtuves rīkiem. Arī ledusskapis tur bija, par kuru Uzrocis pirmīt ieminējās.

—    Vārāmo spirāli varētu nosaukt par mūsu saimniecības lepnumu, — Uzrocis turpināja. — Tā ir tik spēcīga ierīce, ka ar tās palīdzību var uzvārīt ūdeni visā ezerā. Diemžēl tai ir vēl kāda īpatnība — tā darbojas vienīgi tad, kad auto brauc. Atzīšos, ka tas ir visai neparocīgi. Jūs taču sapratīsiet, ka pagrūti ir vienā un tajā pašā laikā vadīt mašīnu un rīkoties ar vārāmo spirāli.

Bet Ķērpjbārdis piebilda:

—   Tagad, kad šeit dzīvosim trijatā, tu varēsi mierīgi sēdēt pie stūres, gan mēs abi ar Puszābaku uzmanīsim vārāmo spirāli.

—   Vai mēs no tiesas tagad vārīsim ķīseli? — Puszābaks iepriecināts vaicāja. — Ļoti jauka doma.

Ķērpjbārdis pasmaidīja.

—   Nevar taču visu mūžu ēst ķīseli, — viņš sacīja. — Šodien vārīsim kaut ko sūrāku. Pavisam sūru.

—   Nu paklau … — Puszābaks lūkoja iebilst, taču jauna klepus lēkme nelaida viņu pie vārda.

šoreiz viņš kāsēja tik neganti, ka no azotes kaut kas izkrita un aizripoja pa grīdu. Tā bija maza koka pelīte ar četriem ritentiņiem.

—   Cik jauka rotaļlieta! — Uzrocis iesaucās.

—    Līdz šim tā bija mana vienīgā līdzgaitniece, — Puszābaks, tiklīdz beidza kāsēt, smaidīdams paskaidroja. — Reizēm, auklā piesietu, es tai ļāvu ripot pa zemi, lai kāds būtu man biedros, kad dodos pasaulē.

—   Es tevi labi saprotu, — Uzrocis teica. — Kurš gan labāk spētu saprast tevi nekā es, kam tāpat nācies nest smago vientulības nastu. Es pilnīgi saprotu, ka šī mazā, vienkāršā rotaļlieta tev noderēja par pavadoni tavās nebeidzamajās klaiņu gaitās, tā sasildīja tavu vientuļo sirdi, kad visapkārt plosījās bargie ziemeļvēji.

Ķērpjbārdis kļuva nepacietīgs.

—   Bet tagad žigli pie darba, — viņš mudināja pārējos. — Citādi Puszābaks var nosmakt.

Puszābaks iebāza rotaļu pelīti atkal azotē un, pieri krunkās savilcis, uzlūkoja Ķērpjbārdi.

—    Kas tā būs par sūru suslu, kuru tu gatavojies vārīt?

—   Nu protams, ka briežu ķērpja tēja, — Ķērpjbārdis cieši noteica. — Visā pasaulē nav labākas pretklepus zāles.

—    Es tev pilnīgi ticu, — Uzrocis no jauna iejaucās sarunā. — Bet kur tu dabūsi briežu ķērpi? Cik zinu, tas nepavisam nav sastopams katrā mežā.

Ķērpjbārdis visgudrēm samiedza acis.

—   Tu palūko mazliet ciešāk manu bārdu. Vai tur gadījumā neaug krietna šķipsna briežu ķērpja?

—    Nudien aug! — Uzrocis iesaucās.

Un Puszābakam aprāvās kārtējā klepus lēkme, it kā, paskatoties vien uz briežu ķērpi, viņš būtu atguvis veselību. Taču, par spīti tam, Puszābaks, šķiet, pārāk nepaļāvās uz šo ārstniecības līdzekli. Paglūnējis caur pieri uz Ķērpjbārdi, viņš apvaicājās:

—   Vai tev nav žēl šķirties no sava bārdas kumšķa? Izplūkāta bārda nepavisam vairs neliksies jauka.

—   Kālab man būtu bārda jāizplūkā? — Ķērpjbārdis skaidroja. — Vispirms uzvārīsim tējas ūdeni, un pēc tam es iemērkšu bārdas galu tieši verdošajā šķidrumā. Gan tad viss vajadzīgais pretkāsa līdzeklis no briežu ķērpja iekļūs tējā.

—   Palūk, kā, — Puszābaks izdvesa.

Ķērpjbārdis paņēma no plaukta vislielāko katlu un ielēja tajā ūdeni. Pēc tam ielika katlā spirāli.

Bet Uzrocis sēdās pie stūres.

—    Aiziet! — viņš svinīgi sacīja un piedeva gāzi.

.

Satiksmes sastrēgums

Uzroča automašīna braukāja šurpu turpu pa pilsētas ielām bez noteikta mērķa, jo šobrīd naksitrallīšu galvenais uzdevums — pagatavot zāļu tēju.

—    Vispirms mums, cik vien ātri iespējams, jāpalīdz Puszābakam atbrīvoties no klepus, — Ķērpjbārdis teica. — Tas patlaban ir vissvarīgākais. Pēc tam laika diezgan izdomāt, kurp doties tālāk.

Viņš turēja vārāmās spirāles vienu galu rokā un nepacietīgi kustināja spirāli katlā. Puszābaks sēdēja viņam blakus un visai noraizējies vēroja Ķērpjbārža darbošanos.

—    Varbūt derētu apstāties pie kādas aptiekas, — Uzrocis, sēdēdams pie stūres, prātoja. — Aptiekās taču pārdod visādas pretklepus tabletes un tinktūras.

Taču Ķērpjbārdis tūdaļ noraidīja šo priekšlikumu.

—    Šādās reizēs vislabāk palīdz tieši briežu ķērpja tēja, — viņš pārliecināts iebilda. — Ar visādām mākslīgām tabletēm un tinktūrām nav ko sākt. Ne jau velti mums ir tik bagāti apcirkņi kā pati daba. Kādam nolūkam tad ir dabiskās zāles? Ne mazums bēdu sākas tieši tāpēc, ka pagriežam muguru dabai un sākam lietot tabletes un citus tamlīdzīgus līdzekļus. Galu galā arī mēs paši esam dabas daļiņa. Un, ja tā, tad arī klepus, tā sakot, ir dabiska parādība. Tāpēc tas jāārstē ar dabisku briežu ķērpja tēju.

Beidzis savu runu, Ķērpjbārdis uzmanīgi pavērās uz katlu un pamanīja, ka no ūdens jau mazliet ceļas garaiņi.

—    Drīz varēšu mērkt bārdu katlā, — viņš apmierināts pavēstīja Puszābakam.

—   Vai šāda zāļu tēja ir dikti rūgta? — Puszābaks klusi vaicāja.

—   Briesmīgi rūgta, — Ķērpjbārdis pamāja ar galvu. — Ai, cik rūgta! Es nezinu nevienu citu augu, kurā būtu tik daudz derīga rūgtuma kā briežu ķērpī.

—   Liekas, klepus man jau rimies, — Paszābaks bilda un tūdaļ no jauna sāka kāsēt vēl stiprāk nekā iepriekš.

—   Nav liela bēda, ja palīdzība pie rokas. — Ķērpjbārdis pasmējās, veroties uz ūdeni katlā. — Jau sāk mest burbuļus — šī spirāle nudien dara brīnumus.

Pēkšņi nožvīkstēja bremzes — un automašīna apstājās.

—    Kas noticis? — Ķērpjbārdis satraucās.

—   Satiksmes sastrēgums, — Uzrocis paskaidroja.

Puszābaks žigli pavērās laukā pa logu.

—   Jā, turklāt pamatīgs sastrēgums, — viņš iesmiedamies sacīja.— Tik varenu sastrēgumu vēl neesmu pieredzējis.

—   Tieši tagad, kad ūdens sācis vārīties un parādījušies pirmie burbulīši! — Ķērpjbārdis nervozēja. — Ja mums nāksies ilgi stāvēt uz vietas, tējas ūdens drīz vien atdzisīs un vajadzēs to karsēt no jauna.

—   Diemžēl nekas nav līdzams, — Uzrocis sacīja. — Ceļš slēgts.

—    Varbūt mans kāss pāries pats no sevis, — Puszābaks prātoja. — Neraizējieties tik ļoti par mani.

Ķērpjbārdis nelikās dzirdam Puszābaka teikto.

—   Palūko, vai nevar kaut kur pabraukt garām! — Ķērpjbārdis uzsauca. — Padomā taču par Puszābaku!

—   No visas sirds jūtu viņam līdzi un ar skumjām domāju par viņa nelaimīgo likteni, — Uzrocis teica. — Tas nav nekāds joks gluži vienam klīst pasaulē, kad biedros ir vienīgi maza, nedzīva rotaļu pelīte!

—   Es runāju par viņa klepu, — Ķērpjbārdis strikti piezīmēja.

—    Nu protams, arī klepus, — Uzrocis piekrītoši pamāja ar galvu. — Vispirms vientulība, pēc tam — klepus. Taču, neraugoties uz visu, apbraukt nav iespējams, mūsu auto nekur nevar izspraukties cauri.

—   Griez kaut vai atpakaļ, — Ķērpjbārdis nerimās.

Uzrocis paskatījās auto spogulī.

—    Arī atpakaļceļš ir aizņemts — nāc un paskaties pats!

Ķērpjbārdis, izdvesis nopūtu, pameta katliņu ar ūdeni un uzrāpās Uzrocim blakus uz priekšējā sēdekļa. Beidzot arī viņš varēja pārliecināties, kādā neparastā satiksmes sastrēgumā viņi bija iekļuvuši.

Cik tālu skatiens sniedza, visa iela bija pieblīvēta ar automašīnām. Cita aiz citas. Automašīna pie automašīnas. Un visas tās veda zivis vai pienu. Viena piena cisterna aiz otras. Viens zivju pārvadātājs aiz otra. Piena vedējs aiz piena vedēja. Viens zivju furgons līdzās otram. Piena cisterna apstājusies aiz zivju furgona. Piena vedējs un zivju pārvadātājs, zivju pārvadātājs un piena vedējs. Piens un zivis, piens un zivis, zivis un piens . . . Automašīna priekšā un automašīna aizmugurē. Pilnīgs sastrēgums. Nav iespējams braukt ne uz priekšu, ne atpakaļ.

—    Ko šāds juceklis varētu nozīmēt? — Puszābaks brīnījās.

Uzrocis paraustīja plecus.

—   Tējas ūdens pavisam atdzisīs, — Ķērpjbārdis zūdījās.

Naksitrallīšiem cits nekas neatlika kā nogaidīt. Tā nu viņi

pacietīgi gaidīja gandrīz stundu, un tējas ūdens atdzisa pilnīgi, bet citu pārmaiņu nebija. Sastrēgums joprojām nemazinājās, pa šo laiku automašīnas bija pavirzījušās uz priekšu tikai mazu gabaliņu.

—   Vajadzētu kādam pajautāt, kas šeit īsti notiek, — Uzrocis beidzot nolēma. — Tik liels satiksmes sastrēgums taču nav izcēlies bez iemesla.

—    Iemesls — attālināšanās no dabas, — Ķērpjbārdis sacīja. — Cilvēki pagriež dabai muguru, tiecas pēc ērtībām. Tie kļūst slinki — kājām iet negrib, tāpēc saražo tik daudz automašīnu, ka tās vairs nevar satilpt ielās.

—    Bet tu pats arī omulīgi sēdi mašīnā. — Puszābaks iesmējās.

—    Kas tur smieklīgs? — Ķērpjbārdis kļuva pikts. — Ņem vera, ka es atrodos automašīnā arī tāpēc, lai uzvārītu tev pretklepus tēju. Un smiekliem tagad nav īstā reize, smieties tu varēsi tad, kad nobaudīsi briežu ķērpja tēju.

—    Lūdzu mieru, — Uzrocis samierinoši ieteicās. — Ja uztraucas, nekas labs nesanāk; man, piemēram, kad uztraucos, itin viegli daudz kas sajūk. Iesaku kāpt laukā, un, kā draudzīgai ģimenei klājas, lūkosim izdibināt, kas ir šāda sastrēguma vaininieks.

Puszābaks un Ķērpjbārdis vairs neiebilda, un viņi visi trīs izkāpa no automašīnas. Turpat netālu pie laternas staba divi stūresvīri, laiku kavējot, smēķēja un, apnikuma mākti, vērās apkārt.

—   Esiet sveicināti, puiši! — Uzrocis visai familiāri uzrunāja šoferus, it kā viņi būtu seni paziņas. — Vai arī jūs esat iesprūduši šepat?

—    Nu skaidrs, — viens no stūresvīriem atteica.

Uz viņa spīdīgā cepures naga vizēja nedaudz zvīņu — tas liecināja, ka viņš ved zivis.

Un otrs autovadītājs, kas smaržoja pēc piena gluži kā zīdainis, savukārt piemetināja:

—    Parasta būšana.

—    Ak parasta būšana, — arī Puszābaks iejaucās sarunā. — Tātad šāda ķibele gadās itin bieži?

—    Zināms, ka bieži, — zivju pārvadātājs noteica.

Otrs, kurš smaržoja pēc piena un kurā nebija grūti pazīt piena cisternas stūresvīru, papildināja teikto:

—    Visā šajā jezgā vainojama kāda savāda tantiņa, kurai iepaticies barot kaķus. Visi pilsētas kaķi sapulcējas pie viņas, lai pabrokastotu, un viņa pasūta daudz automašīnu ar zivīm un pienu. Parasta būšana, kā es, liekas, tikko sacīju.

—    Nu skaidrs, — viņa vārdus apstiprināja zivju vedējs.

—    Par tik lielu mīlestību uz dzīvniekiem es dzirdu pirmo reizi, — izbrīnījies nogrozīja galvu Puszābaks.

—    Arī es mīlu dzīvniekus, — Ķērpjbārdis piebilda. — Pat ļoti mīlu. Taču, pēc manām domām, visdedzīgākajai mīlestībai ir kaut kādas robežas.

—    Manuprāt, var iemīļot vienu kaķi vai divus, izņēmuma kārtā—trīs kaķus, — Uzrocis sacīja. — Bet, ja šo mīluļu sanāk vairāk, tad tas jau ir lieks slogs.

—    Nu skaidrs, — zivju furgona šoferis piekrita. — Ja tikai padomā, cik kravas svaigu zivju es esmu tiem atvedis . . .

—   Bet kālab šī vecā sieviete baro tādu lērumu kaķu? — Puszābaks vaicāja.

Zivju vedējs paraustīja plecus.

—    Varbūt tāpat vien — aiz ieraduma, — piena vedējs savukārt teica. — Ej nu sazini, ko tāds vecs cilvēks sadomājis. Ikviens citādi tiecas pēc laimes.

—   Nu, šādu tiekšanos pēc laimes es gribētu redzēt pats savām acīm, — Ķērpjbārdis paziņoja. — Ejam turp, tik un tā šobrīd nav iespējams uzvārīt ūdeni tējai.

Arī pārējiem naksitrallīšiem bija modusies interese par dīvaino vecenīti un tās kaķiem. Viņi draudzīgi atvadījās no abiem autovadītājiem un, atstājuši savu braucamo ietves malā, devās lūkot, kā noris kaķu bara ēdināšana.

.

Kaķi

Trīs draugi gar nebeidzamo piena cisternu un zivju furgonu virkni devās uz priekšu. Viņi nebija gājuši vēl ne pusstundu, kad saklausīja atskanam dīvainas skaņas. Šīs skaņas likās tik atbaidošas un pretīgas, ka draugi nekādi neprata nosacīt to cēloni. Tas viss izraisīja nepatīkamas izjūtas. Arī nedaudzo pretimnācēju sejās varēja samanīt lielu nomāktību.

—   Šai pilsētas daļai, liekas, it kā klājas pāri drūma un nospiedoša ēna, — Ķērpjbārdis nopūzdamies konstatēja.

Bet Uzrocis apstājās un līdzcietīgi noraudzījās uz kādu jaunu sievieti, kas bija nostājusies pie pārtikas preču veikala durvīm un, vienā rokā šūpodama tukšu piena trauku, ar otru roku slaucīja asaras.

—   Atvainojiet, lūdzu, — Uzrocis pieklājīgi uzrunāja sievieti. — Vai atgadījies kaut kas nopietns?

—    Veikalos vairs nav piena, — viņa šņukstēdama atteica. — Mans mazulītis jau kopš paša rīta izsalcis raud, bet pienu nekur nevar nopirkt.

—   šeit taču, tēlaini izsakoties, visā ielā piena papilnam, — Ķērpjbārdis, norādīdams uz autocisternām, bilda.

—   Tas tiesa, — jaunā sieviete, joprojām šņukstot, sacīja.

—  Bet tas viss domāts kaķiem. Mūsu apkaimē viss piens, tāpat kā zivis, jau pirms vairākām nedēļām nopirkts kaķiem.

—    Nedzirdēta netaisnība, — Uzrocis nomurmināja.

—   Varbūt mazulītim derētu briežu ķērpja tēja? — Puszābaks savukārt piegāja tuvāk. — Mums patlaban ir gandrīz pilns katliņš. Tā gan bija domāta man pret klepu, taču es to labprāt ziedotu jūsu nelaimīgajam bērniņam.

—   Pateicos, — jaunā sieviete caur asarām pasmaidīja un noraidoši pakratīja galvu.

Naksitrallīši, bilduši vēl pāris laipnu vārdu, mēģināja nomierināt jauno sievieti un tad turpināja ceļu.

—   Dīvaina pilsēta, — Ķērpjbārdis sacīja. — Kur tas dzirdēts: kaķi izlok visu bērniem nepieciešamo pienu.

—   Dīvaina pilsēta un dīvaini ļaudis, — Puszābaks piekrita.

—   Kurš būtu varējis kaut domās pieļaut, ka māte tik noteikti spēj atraidīt veselīgo briežu ķērpja tēju, kas viņas zīdainītim no labas sirds tiek piedāvāta.

Jo tālāk viņi gāja, jo skaļāka un niknāka vērtās neparastā kņada. Pēkšņi Ķērpjbārdis iesaucās:

—   Kaķi! Tie taču kaķi, kas tā ķērkst!

Uzrocis un Puszābaks ieklausījās uzmanīgāk, un arī viņi vispārējā jezgā izšķīra ņaudēšanu un ņurdēšanu, kas raksturīga visiem pasaules kaķiem.

Draugi paātrināja soli. Vēl kādu brīdi gājuši, viņi nokļuva pie mājas, uz kurieni nepārtrauktā virknē ripoja visas piena cisternas un zivju furgoni. Debesis virs pagalma nepārtraukti tricināja šaušalīga kaķu brēka.

—   Skatieties! — Ķērpjbārdis, caur žoga dēļu spraugu vērdamies, čukstēja. — Paskatieties jūs arī!

Viņam pat bārda drebēja aiz satraukuma.

Aina, ko naksitrallīši ieraudzīja, patiešām bija apbrīnas vērta. Visur kaķi. Melni, pelēki, svītraini, rudi. Kaķu bezgala. Kaķi un vēlreiz kaķi. Autocisternu šļūtenes pienu ievadīja tieši tūkstošiem bļodiņās, zivis pāri dēļu sētai sagāza kaudzē. Vecāka sieviņa, kura turpat rosījās, tikai norādīja autovadītājiem brīvu laukumiņu, ja bija to pamanījusi.

—   Tie nudien ir vismežonīgākie kaķu ēšanas un dzeršanas svētki, kādus jebkad cilvēka acs ir skatījusi, — Uzrocis ieteicās.

—   Jā gan, — Puszābaks piekrita. — Tavu negantu brēku un ņaudēšanu!

Tomēr, par spīti šai trokšņainajai jezgai, piens tika izlakts apbrīnojami ātri un zivju kaudzes nozuda kā pēc burvja mājiena. Aizvien no jauna piebrauca automašīna pēc automašīnas, un aizvien jauni kaķu bari metās notiesāt ēdamo.

Kādu brīdi pavērojuši, kas notiek, naksitrallīši nolēma beidzot ieiet pa vārtiņiem pagalmā, un, visai uzmanīgi laipodami caur kaķu gūzmu, viņi devās pie vecās sievietes.

—   Piedodiet, ka mirkli jūs patraucējam, — Uzrocis, cītīgi paklanījies, uzrunāja večiņu. — Vai drīkstam pārmīt ar jums pāris vārdu?

To teicis, viņš pasniedza vecenītei gandrīz taisnstūrveida vizītkarti, uz kuras ar zaļu skrotzīmuli bija rakstīts:

UZROCIS Adrese: pēc pieprasījuma

Uzmetusi ziņkāru skatienu Uzroča vizītkartei, viņa to iebāza priekšauta kabatā.

—    Sēdieties! — večiņa draudzīgi sacīja. — Atpūtiniet kājas.

Turpat atradās vairāki pīti krēsli un neliels galds. Tiesa —

šīs dārza mēbeles bija viscaur zivju zvīņām aplipušas un arī pienā samirkušas, taču trīs draugus tas nesamulsināja un viņi līdz ar namamāti apsēdās.

—    Es labprāt jums uzvārītu kakao un izceptu dažus zivju pīrādziņus, — večiņa ieteicās. — Es šausmīgi mīlu zivju pīrādziņus, īpaši — ja var padzert arī kakao. Bet šim nolūkam nepieciešams piens un zivis, taču tieši šo produktu patlaban ārkārtīgi trūkst.

—   To mēs zinām, — Puszābaks strikti atteica. — Piena trūkst pat zīdainīšiem.

—   Bet vai kaķīšiem tas ir pietiekamā daudzumā?! — veča iesaucās. — Daudz par maz! Kaķu man katru dienu dučiem vien nāk klāt, un, ja tas tā turpināsies, drīz vien viņiem būs jādzīvo pustukšiem vēderiem.

—   Protams, stāvoklis ir grūts, — Uzrocis lūkoja runāt itin samierinoši. — Bet atļaujiet vaicāt, kāpēc jūs barojat šo milzīgo kaķu baru?

—   Viņiem gribas ēst, — veča nopūtās. — Tur neko nevar darīt.

—   Vai jūs patiešām izjūtat pret šiem kaķiem tik lielu un nesavtīgu mīlestību?

Večiņa atmeta ar roku un rūgti pasmaidīja.

—    Ak, mīļais jaunais cilvēk, — viņa sacīja. — Vai tas maz iespējams — mīlēt šādu baru! Cik laika man ik dienas neaizņem piena trauciņu mazgāšana vien! Kur nu visus var mīlēt! Es mīlu tikai vienu kaķi — savu Albertu.

—   Es jums pilnīgi piekrītu, — Uzrocis palocīja galvu. — Es gan neesmu diezin cik liels speciālists trauku mazgāšanā, taču, neraugoties uz to, es uzskatu, ka mīlēt kaķus var tikai pa vienam, diviem vai — retumis — arī pa trim reizē.

—   Tātad, izņemot Albertu, visi pārējie kaķi ir nelūgti viesi? — Puszābaks brīnījās.

—   Ko lai dara, ka tie mēdz šeit pulcēties, — večiņa nopūtās.

—   Gribot negribot man nākas tos pabarot, citādi tie apēdīs visu, kas sagādāts Albertam. Un nav neviena, kas mani no šīs sodības atbrīvotu. Ja kādam izdotos šo kaķu baru no šejienes aizdabūt prom, es justos vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

—   Tad palūk, kā, — Ķērpjbārdis nomurmināja.

Pēkšņi Puszābaks, kas bija kaut ko izlēmis, sacīja:

—    Es domāju, ka mēs varēsim jums palīdzēt.

—   Ak tu debestiņ! — večiņa iesaucās un aiz liela prieka sasita plaukstas. — Es patiešām nezinu, kā lai jums pateicos!

Bet Uzrocis un Ķērpjbārdis neizpratnē paraudzījās uz Puszābaku. Kas viņam padomā? Ko viņš bija izprātojis? Vai viņš patiesi cerēja, ka tiks galā ar šo milzīgo kaķu varzu? Diemžēl Puszābaks nepaguva izskaidrot savu nodomu, jo viņam atkal uznāca klepus.

—   Jūs esat mani glābēji, — vecā sieviete aizkustināta sacīja.

—  Man būs laimīgas un mierīgas vecumdienas.

Bet, tā kā Puszābaka klepus lēkme šoreiz tik drīz negribēja rimties, tad večiņa vēl īsti neizprata, kādā veidā viņa no kaķu bariem tiks atpestīta. Naksitrallīši atvadījās no namamātes, un tikai tad, kad viņi bija nonākuši pie savas automašīnas, Puszābaka kāss beidzot kaut cik atlaidās un viņš varēja pavēstīt par savu nodomu.

—   Man taču ir pele, — viņš sacīja. — Mēs piesiesim peli auklā aiz mūsu mašīnas, un, ja Uzrocis brauks pietiekami ātri, neviens kaķis netiks gudrs, vai tā ir īsta pele vai tikai rotaļlieta.

—   Ahā! — Ķērpjbārdis aptvēra. — Tu domā: kaķi dzīsies pelei pakaļ?

—   Noteikti, — Puszābaks bija cieši pārliecināts par nodoma istenošanos. — Šeit, pilsētā, taču mīt tik daudz kaķu, ka īstās peles noteikti jau sen aizbēgušas. Un mana pele kaķiem šķitīs liels gardums.

—    Izmēģināt jau varam, — Uzrocis īsi atteica.

Viņi nogaidīja, kamēr visas piena un zivju mašīnas bija iztukšotas. Beidzot ceļš bija brīvs. Puszābaks izņēma no azotes savu rotaļu pelīti ar ritentiņiem un, nolicis uz plaukstas, brīdi to maigi uzlūkoja, čukstēdams:

—   Turies, mana mīļā, turies braši!

Pēc tam viņš piesēja pelīti automašīnas aizmugurē. Un sagatavošanās darbi bija galā.

Brauciens varēja sākties.

.

Brauciens ar peli

Uzrocis iedarbināja motoru. Automašīna sakustējās un līgani aizripoja pa ielu.

—    Kaut nu mana pelīte izturētu, — Puszābaks bažījās. — Viņa nav radusi tādā ātrumā joņot.

Uzrocis, saliecies virs stūresrata, uzmanīgi vēroja ceļu. Arī Ķērpjbārdis saspringti raudzījās laukā pa logu. Iela. Pagrieziens pa labi. Nākamā iela.

—   Es ceru, ka viss noritēs labi, — Ķērpjbārdis sacīja.

—   Nē, to es ceru! — Puszābaks viņu pārtrauca. — Galu galā pele, kas joņo aiz automašīnas, ir mana!

Pagrieziens pa kreisi. Trešā iela. Un tad viņi nokļuva pie kaķu večiņas mājas. Izšķirošais brīdis bija klāt.

Kaķu koncerts šobrīd vairs bija tikko dzirdams. Iespējams, to nomāca auto rūkoņa, vai arī pēc brangās maltītes tie izturējās klusāk.

—   Desmit, deviņi, astoņi, septiņi … — Puszābaks skaitīja gluži kā pirms raķetes starta, pie tam ikreiz pakustinādams kādu no kāju pirkstiem. — Seši, pieci, četri, trīs . . .

Pēkšņi Ķērpjbārdis iesaucās:

—    Nāk!

Patiešām — kaķi bija pamanījuši rotaļu pelīti. Gluži kā vētras brāzienā tie pārlēca žogam un pāris mirkļos piepildīja visu ielu. Tūdaļ draugi saklausīja arī kaķu pazīstamo brēku.

—    Ieradās gan, — Puszābaks čukstēja. — Nudien visi . . . Mežonīgas medību kāres sagrābti, kaķi pa kaklu pa galvu

drāzās pakaļ automašīnai.

—   Mums laimējās, — Uzrocis pasmaidīja.

Bet Puszābaku pārņēma satraukums.

—   Piedod gāzi!—viņš sauca Uzrocim. — Nesamazini ātrumu, citādi manai pelītei dziesma nodziedāta!

Uzrocis sāka braukt ātrāk, tomēr negantā kaķu varza neatpalika. Un tad braucēji pamanīja priekšā gaismas signālu.

—   Mēs nedrīkstam apstāties, — Puszābaks nobālēdams izdvesa. — Ja mēs pie šī nejēdzīgā luksofora apstāsimies, tad visam beigas. Vai tu dzirdi, Uzroci, ko tev saka?

Uzrocis neatbildēja. Viņš bija pārāk aizņemts ar auto vadīšanu — lūpas sakniebis, acis piemiedzis, ar rūpju rievu pierē — viņš laida Puszābaka teikto gar ausīm.

—   Man nervi ir pagalam saspriegti, — Puszābaks joprojām nerimās. — Drīz tie var uzdot, kā mēdz teikt, un es nemaz nebrīnīšos, ja tie no tiesas pārtrūks.

—   Arī mani nervi spruks vaļā, ja tu nebeigsi gausties, — Ķērpjbārdis atcirta.

Tā kā bija sācis vārīties ūdens, viņš iemērca savu bārdu karstajā šķidrumā, uzvaroši palūkojās uz Puszābaku un piebilda:

—   Vienalga, vai tavi nervi pārtrūks vai ne, bet no klepus tevi izārstēsim.

Automašīna tuvojās ielu krustojumam.

—   Mēs nedrīkstam apstāties! — Puszābaks gandrīz vai raudāja.— Tie pagāna kaķi aprīs manu pelīti dzīvu!

Luksoforā iedegās sarkanā gaisma.

—   Drāz, Uzroci, drāz tikai tālāk! — Puszābaks vaimanāja sirdi plosošā balsī. — Spied gāzes pedāli līdz galam!

Taču Uzrocis strikti atteica:

—    Es neslēpšu, ka šādā situācijā jūtos zināmā mērā satraukts, un, kā jau tiku paskaidrojis, šādās reizēs es itin viegli šo to varu sajaukt. Tomēr vēl nekad es neesmu sajaucis sarkano un zaļo gaismu — tās es allaž varu atšķirt.

Un tad viņš apturēja automašīnu.

Tā apstājās tieši pie luksofora, un Uzrocis tik strauji nobremzēja, ka Puszābaks ar galvu atsitās pret vējtveri un tūdaļ sāka klepot.

—    Uzmanīgāk! — Ķērpjbārdis, kas bija nostājies pie katla ar karsto ūdeni, iesaucās. — Tēja izšļakstīsies!

—          dikti atvainojos, — Uzrocis sacīja. — Man bija strauji jābremzē, jo, cik nopratu, tā bija vienīgā iespēja izglābt peli.

—    Izglābt! — Puszābaks mēdījās un izmisis raudzījās laukā pa pakaļējo logu. — Un to tu sauc par izglābšanu! Kaķi tūdaļ būs šeit, un, ja tu šo pašu mirkli nesāksi braukt, tie bez žēlastības saplosīs manu pelīti gabalu gabalos!

Taču Uzrocis — vismaz ārēji—joprojām nezaudēja mieru, tikai paskaidroja:

—   Vai nav tiesa — es piebremzēju ļoti strauji? Bet pelīte ripoja uz priekšu, jo tai bremžu nav. Ko mēs no tā varam secināt? Vienīgi to, ka tava iemīļotā pelīte patlaban atrodas drošībā — zem mūsu automašīnas.

Tikko Uzrocis paguva beigt savus paskaidrojumus, kaķu bars bija klāt. Puszābaks atviegloti uzelpoja — Uzroča apsvērums izrādījās pareizs. Atskanēja mežonīga ņaudēšana. Par pēkšņo peles pazušanu tie bija tik apjukuši, ka ne mazums no viņiem satraukumā sāka plūkties. Kā jau Uzrocis bija paredzējis, neviens kaķis netika pamanījis pelīti, kas tagad atradās drošībā zem automašīnas.

—   Tēlaini izsakoties — mūsu auto ir gluži kā neliels kuģis bangojošā un kaucošajā kaķu jūrā, — Ķērpjbārdis piezīmēja un drošības labad pārbaudīja, vai durvis aizvērtas pietiekami cieši.

Nu arī luksoforā iedegās zaļā gaisma, un auto no jauna brāzās tālāk. Bet kaķi tikai tagad aptvēra, kā Uzrocis tos bija vazājis aiz deguna. Negantās dusmās tie dzinās pakaļ automašīnai.

—    Vareni! — Puszābaks iesaucās. — Tas bija vislabākais triks, kādu jebkad pelēns pastrādājis!

—   šo triku diemžēl vairs atkārtot nevaram, — Uzrocis atbildēja. — Nākamajā reizē kaķi jau ātri vien atģidīs.

Tālāk Uzrocis brauca pa sānielām, kur luksoforu nebija. Kaķi neatraudamies cītīgi sekoja mašīnai. Uzroča triks tos bija vareni saniknojis. Kņada auga augumā. Ļaudis aiz šausmām no kaķu varzas sabēga namos, un pat suņi, kas klaiņoja pa ielām, asti ierāvuši, metās prom.

Beidzot draugi laimīgi izkļuva no pilsētas.

—   Tagad es patiešām ticu, ka mana pelīte ir izglābta, — Puszābaks sacīja un atzinīgi papliķēja Uzrocim pa plecu.

—   Pa lielceļu tu varēsi braukt, cik ātri vien tīk, un mēs drīz būsim pilnīgi atbrīvojušies no kaķiem.

Uzrocis pasmaidīja.

—    Mēs nedrīkstam aizmirst, kāds ir mūsu nolūks, — viņš teica. — Kaķi jāaizvilina labi tālu no pilsētas, un tāpēc pelei aizvien vēl tie jātracina.

—    Nu jā, — Puszābaks nopūtās. — Tev taisnība. Man bija gluži piemirsies, kāds ir mūsu brauciena mērķis.

Pirmais kilometra stabs. Otrais. Trešais. Devītais. Septiņpadsmitais. Uzrocis joprojām brauca tādā ātrumā, lai kaķi paturētu acīs pelīti. Divdesmit piektais kilometra stabs. Trīsdesmit ceturtais. Trīsdesmit astotais.

Beidzot šķita, ka kaķi pamazām pagurst.

—   Tagad pietiks, — Uzrocis sacīja.

Viņš piedeva gāzi, un automašīna ar varenu rūkoņu traucās tālāk, un pēc brīža kaķu bars vairs nebija redzams.

—    Viss kārtībā! — Ķērpjbārdis priecājās no visas sirds.

—  To mēs esam vareni paveikuši!

Tā kā bija jau vakars, Uzrocis iebrauca kādā šaurākā sānceļā un drīz vien apstājās jaukā meža ielokā, kas likās visai piemērota apmešanās vieta. Nervu sasprindzinājums bija noplacis, un naksitrallīši īpaši spēcīgi izjuta dziļo mieru, kas valdīja šeit visapkārt.

—    Esi sveicināta, daba! — Ķērpjbārdis rimti sacīja. — Galu galā es tomēr esmu atkal dabas vidū.

Pirmais no automašīnas izlēca Puszābaks. Viņš atraisīja savu rotaļu pelīti automašīnas pakaļgalā, notrausa tai putekļus un svinīgā balsī iesaucās:

—    Vai zināt, draugi, kas ir laime? Laime ir apzināties, ka tava rotaļu pelīte joprojām vesela, kaut arī ritentiņi ir mazliet nodiluši.

.

Vakars meža

Naksitrallīši pavērās visapkārt uz klajumu meža ielokā. Saule jau grima aiz koku galotnēm, bet putni vēl joprojām līksmi vīteroja priekā par skaidro vasaras debesu tāli. Šeit bija varen jauki.

—    Mums šī diena ir ļoti nozīmīga, — Uzrocis domīgs bilda.

—  Pirmo reizi mūžā esam visi kopā.

—    Patiešām, — Puszābaks atplauka. — Šo notikumu derētu kaut kā atzīmēt.

—    Nu protams, — Ķērpjbārdis sacīja. — Taču tu, Puszābak, šo dienu vispirmām kārtām atzīmēsi tā — izdzersi briežu ķērpja tēju, kuru tavā labā jo rūpīgi un ar mīlestību sirdī esmu pagatavojis.

—   Vai visu? — Puszābaks gluži izmisis vaicāja.

—   Visu, — Ķērpjbārdis teica. — Līdz pēdējai lāsītei.

Atnesis no automašīnas katliņu ar karsto tēju, viņš to apņēmīgi sniedza Puszābakam.

—   Tas nav taisnīgi, — Puszābaks vēl aizvien turējās pretī.

—  Pilsētā zīdainīšiem trūkst piena, bet man, vecam klaidonim, tajā pašā laikā jātempj vērtīgā briežu ķērpja tēja gluži kā ūdens, Mana sirdsapziņa to nepieļauj, manuprāt, tā ir šausmīgi netaisnīga rīcība pret zīdainīšiem.

—    Nelaipo, — Ķērpjbārdis sacīja. — Pirmkārt, tev ir klepus un, otrkārt, šī tēja ir tik sūra, ka neviens normāls zīdainis neņems to ne mutē.

Puszabaks raudzijas uz kūpošo zaļu teju ar vislielāko nepatiku.

—    Ak, cik sūra, — viņš klusu atkārtoja un ieklepojās.

—    Nu, saņemies taču, — arī Uzrocis iejaucās sarunā. — Tu neesi nekāds zīdainis, pāris malku šāda sūruma tādam vīram kā tu ir tīrais nieks!

Puszābaks, beidzis kārtējo reizi kāsēt, saprata, ka glābiņa nav.

—   Vai jūs domājat, ka es baidos? — viņš negaidot itin izaicinoši pavērās te uz Ķērpjbārdi, te uz Uzroci.

Un tad pielika tējas katliņu pie lūpām.

Viņš dzēra.

Skatienā pavīdēja šausmu pilna izteiksme, bet, tūdaļ samiedzis acis, viņš turpināja dzeršanu. Ķērpjbārdis un Uzrocis klusēdami nolūkojās, kā viņa ādamābols ritmiski kustas augšup un lejup.

Beidzot trauks bija tukšs.

—    Kārtībā, — Puszābaks teica. — Tukšs kā izslaucīts.

—   Braši, — Ķērpjbārdis viņu uzlielīja. — Tieši tā arī jādzer briežu ķērpja tēja.

Puszābaka skatienā noplaiksnījās uzvaras prieks.

—    Un ko vēl mēs darīsim? — viņš mundri jautāja. — Kā lai citādi mēs atzīmējam šo nozīmīgo dienu? Varbūt uzvārīsim atkal pamatīgu devu zāļu tējas, lai arī jūs varētu to nobaudīt?

—   Mhm,— Uzrocis bilda. — Jāatzīstas, ka pašlaik man lāgā vis negribas sēsties pie stūres, brauciens ar peli mani pamatīgi nogurdinājis.

—    Bet mīļais draugs, — Puszābaks smaidīdams sacīja. — Ne jau automašīnā vien var uzvārīt ūdeni. Es domāju — iedegsim ugunskuru.

—   Pareizi! — Ķērpjbārdis iesaucās. — Zāļu tējai ir jūtama iedarbība: Puszābakam rodas labas domas. Protams, mēs iedegsim ugunskuru un aizvadīsim pie tā lielisku vakaru!

—   Starp citu, man ledusskapī vēl ir palikušas dažas mednieku desiņas, — Uzrocis teica. — Gribēju tās saglabāt līdz savai dzimšanas dienai, bet patlaban tās noderēs daudz labāk. Padomājiet tikai, cik jauki ugunskurā cept desiņas!

—    Kad tev ir dzimšanas diena? — Ķērpjbārdis apvaicājas.

Uzrocis atmeta ar roku.

—   Jāgaida gandrīz gads, — viņš atteica. — Iepriekšējā bija nesen — pirms divām nedēļām.

—   Tad laika pietiekami, lai sarūpētu citas mednieku desiņas, — Puszābaks sprieda, un līdz ar to viss bija izlemts.

Apmetnē un tās apkārtnē sākās raita rosība. Uzrocis un Ķērpjbārdis cītīgi vāca kopā čiekurus un sakaltušus zarus. Uzrocis izdrāza desiņu cepšanai piemērotas alkšņu klūdziņas, bet Ķērpjbārdis atrada mežā labu tiesu briežu ķērpja, tā ka viņam nevajadzēja vairs savu bārdu mērkt tējas ūdenī. Turpat netālu viņš uzgāja labu dzidravotu. Puszābaks pats pārāk spraigi nerosījās, toties viņš pārējiem nemitīgi dāļāja dažādas pamācības.

Kad sāka tumst, visi priekšdarbi vakarēšanai pie ugunskura bija paveikti. Iekurs aizdegās ar pirmo sērkociņu, to paveica Ķērpjbārdis, un Puszābaks secināja, ka tā ir neparasti laba zīme.

—   Lai aizdegtu ugunskuru, man aizvien nepieciešams no astoņpadsmit līdz divdesmit diviem sērkociņiem, — viņš atzinās. — Ķērpjbārdim nudien ir ķēriens.

Bet Ķērpjbārdis piepildīja vārāmo katlu ar avota ūdeni un, č:r divu staklīšu palīdzību novietojis to virs uguns, jautāja:

—    Kādu tēju mēs vārīsim? Vāju, parastu vai stipru?

—   Es domāju, ka derētu ne pārāk stipra tēja, — Uzrocis teica. — Tad tā varbūt nebūs tik ļoti rūgta. Kad Puszābakam atkal vajadzēs veseļoties, pagatavosim stiprāku dzērienu.

—   Kaut rūgts, tas, protams, bija varen iedarbīgs, — Puszābaks secināja. — Bet tagad arī es iedzertu ne pārāk stipru novārījumu. Rūgta garša lāgā nesader ar mūsu pacilāto garastāvokli.

Ķērpjbārdis neko neiebilda un iemeta katliņā tikai pāris briežu ķērpja šķipsniņu. Pēc tam ikviens, uzdūris mednieku desiņu uz klūdziņas, tuvināja to liesmai — lai cepas.

Puszābaks apsēdās tā, lai kājas būtu tuvāk ugunskuram.

—   Maniem kāju pirkstiem nekad nav bijis tik mājīgi un silti kā tagad, — viņš ar labpatiku apgalvoja.

—   Bet es pie ugunskura aizvien mazliet baiļojos, ka neaizdegas mana bārda, — Ķērpjbārdis teica. — Pietiek ar nelielu dzirksteli — un nelaime klāt.

—   Ja kaut kas tamlīdzīgs notiktu, tev tūdaļ vajadzētu iemērkt bārdu tējas ūdenī, — Puszābaks neliedza padomu. — Tas nekas, ka tāpēc tā kļūs vēl mazdrusciņ rūgtāka.

Un Uzrocis piebilda:

—   Tavu ķērpju bārdu, mīļais Ķērpjbārdi, mēs visi ļoti cienām. Tāpēc esam vienmēr ar mieru tai par godu dzert jebkura stipruma tēju.

Par šiem vārdiem Ķērpjbārdis jutās aizkustināts līdz sirds dziļumiem.

—    Pateicos jums, draugi, — viņš saviļņots sacīja. — Es, protams, centīšos izvairīties no dzirkstelēm. Cerēsim, ka nekas ļauns nenotiks.

Mednieku desiņas pa to laiku bija izcepušās, un arī ne pārāk stiprā tēja drīz vien bija gatava. Sēdēdami pie ugunskura, naksitrallīši ēda un dzēra, omulīgi pievēršot siltuma avotam gan vienu, gan otru sānu un pārspriežot gan šo, gan to, kas noris pasaulē. Tas patiešām bija mājīgs vakars.

—   Metas karsti, — Uzrocis beidzot ieminējās. — Siltumā es allaž kļūstu miegains.

—   Vai nevēlies noģērbt savu uzroci? — Puszābaks deva padomu.

Bet Uzrocis pakratīja galvu.

—   Tas nav iespējams, — viņš atteica. — Man taču tāds vārds. Kad novelku uzroci, tad vairs neesmu nekāds Uzrocis.

Gribot negribot tam vajadzēja piekrist.

—   Ja tā, tad ejam gulēt — veram acis ciet, — Ķērpjbārdis ierosināja.

—   Labi izgulēties — to mēs esam gods godam pelnījuši,— Puszābaks piebilda.

Bija jau krietni vēls. Debesis satumsušas, un gar koku galotnēm lēni slīdēja zeltaini dzeltens mēness.

Uzrocis un Puszābaks saklāja savas guļvietas automašīnā, bet Ķērpjbārdis vēlējās nakšņot zem klajas debess — tā, kā bija radis kopš dzimšanas.

—   Es ceru, ka tevi netraucēšu, ja miegā nejauši kustināšu kāju pirkstus, — Puszābaks teica Uzrocim.

—   Nepavisam, — Uzrocis pavīpsnāja. — Galvenais, ka tevi vairs nemoka klepus.

Puszābaks apmierināts smaidīja.

—    Šajā ziņā tu vari būt gluži bez rūpju, — viņš piekrita. — Briežu ķērpja tēja aiztrenca — it kā ar delnu aizslaucīja klepu.

Naksitrallīši novēlēja cits citam arlabunakti, un jau pēc neilga laika apmetnē valdīja miers un klusums.

.

Noslēpumainas acis

Vēlu naktī Ķērpjbārdis negaidot uztrūkās no visdziļākā miega. Nekad mūžā viņam kaut kas tamlīdzīgs nebija atgadījies — viņš aizvien mēdza gulēt cieši jo cieši, un viņu nespēja iztramdīt pat meža iemītnieku balsis. Bet tagad Ķērpjbārdis pēkšņi pilnīgi atmodās.

«Ko tas nozīmē?» viņš norūpējies domāja. «Var jau būt, ka es pārāk ilgi esmu bijis prom no dabas un patlaban man jāsajūt šīs sekas — nervi uzdod.»

Viņu māca gaužām savāda nojauta, tomēr pirmajā mirklī viņš nekādi nesaprata, kas īsti viņu bija iztramdījis. Tikai pēc ilgākām pārdomām viņš aptvēra: kāds saspringti un neatlaidīgi viņu novēro.

Ķērpjbārdis nepakustējies slepus palūkojās visapkārt.

Nav neviena. Visapkārt rimts klusums. Apkārtne likās tāda pati, kā viņam iemiegot, tikai ogles ugunskurā pa šo laiku bija paguvušas gandrīz izplēnēt. Cik mēnessgaismā varēja noprast, nekas īpašs nedūrās acīs, kas varētu pamodināt kaut niecīgākās aizdomas. Turklāt valdīja pilnīgs klusums. Tikai reizi tālumā ieķērcās samiegojusies vārna.

— Blēņas, — Ķērpjbārdis lūkoja atvairīt satrauktās domas. — Kas gan varētu man uzglūnēt? Neviens. Kuram varētu rasties interese par mani? Nevienam. Turklāt mana ķērpju bārda tā saplūdusi ar dabu, ka mani šeit gandrīz neiespējami sadzīt rokā.

Lai kā viņš sevi lūkoja mierināt, dīvainā nojauta tomēr neizgaisa. Gluži otrādi — viņš aizvien vairāk un vairāk jutās pārliecināts, ka tuvumā atrodas kāds noslēpumains radījums, kurš ne mirkli nenovērš no viņa savu caururbjošo skatienu.

Un tad pēkšņi Ķērpjbārdis ieraudzīja acis!

Turpat netālu krūmu ēnā, tieši apmetnes malā kvēloja divas noslēpumainas acis. Tikai acis — cita nekā, jo acu īpašnieks nakts tumsā nebija saskatāms. Bālajā mēnessgaismā nebija nojaušamas pat viņa aprises.

Ķērpjbārdim pār muguru pārskrēja saltas trīsas, un viņš acumirklī pārklājās aukstiem sviedriem.

«Tas noteikti ir kāds plēsoņa,» Ķērpjbārdis izbailēs domāja. «Varbūt tas tūliņ bruks man virsū!»

Viņš paskatījās uz automašīnu. Tā patlaban bija vienīgais glābiņš — kaut varētu tur paslēpties! Bet līdz turienei bija, mazākais, pārdesmit soļu.

Ķērpjbārdis zināja, ka, sastopoties ar plēsoņu, jāatturas no straujām kustībām, citādi zvērs nekavējoties uzbrūk. Tāpēc viņš lēnām pagriezās uz vēdera un sāka ļoti, ļoti uzmanīgi līšus līst tuvāk automašīnai.

«Dabūt galu šāda zvēra zobos laikam nepavisam nav patīkami,» Ķērpjbārdis izmisis domāja. «Kāpēc liktenis nevarēja piešķirt man kaut cik patīkamāku nāvi!»

Gluži kā ēna — pamazām un klusu — Ķērpjbārdis virzījās tālāk. Noslēpumainās acis palika viņam aiz muguras, un tāpēc pašsajūta bija vēl neomulīgāka.

«Droši vien nezvērs man seko pa pēdām,» Ķērpjbārdis joprojām prātoja. «Ko viņš gaida? Kāpēc neuzbrūk? Vēl mazliet — un es vairs neizturēšu . . .»

Ķērpjbārdim bija grūti pārvietoties līšus, jo garā bārda ik pēc brīža kaut kur aizķērās.

«Cik pazemojoši sagaidīt sava mūža pēdējos mirkļus rāpus,» viņš sarūgtināts sprieda. «Ar paceltu galvu jāiet nāvei pretī, bet es te gluži kā tārps lienu pa zemi.»

Ķērpjbārdis aizvien vairāk un vairāk tuvojās automašīnai, pēc brīža viņš jau saklausīja Uzroci un Puszābaku miegā krācam, un tas viņu uzmundrināja. Tagad Ķērpjbārdis varēja pamest skatienu sev aiz muguras — acis joprojām atradās turpat, kur bijušas.

—   Tā, tā, — Ķērpjbārdis uzelpodams nomurmināja. — Paraudzīsimies, vai nav iespējams izdarīt arī kādu straujāku kustību.

Ātri uzslējies kājās, viņš ar pāris šaušalīgiem lēcieniem aiztraucās līdz automašīnai, strauji atrāva vaļā durtiņas un žigli iemetās iekšā. Protams, ka viņš neaizmirsa durvis žigli aizvērt.

Uzrocis un Puszābaks gulēja tik ciešā miegā, ka pat durvju aizciršana viņus nepamodināja. Telpā caur logu ielija mēnessgaisma. Ķērpjbārdis pamanīja, ka Uzrocis pat gultā gulēja ar visu uzroci. Bet Puszābaks nemitīgi kustināja no segas apakšas laukā izbāztos kāju pirkstus, it kā ar tiem miegā spēlētu klavieres.

—   Celieties, celieties! — Ķērpjbārdis pilnā balsī iesaucās.

—  Mūs novēro! Mūs novēro acis!

Kad tiešas briesmas viņam vairs nedraudēja, viņš jutās itin drosmīgs.

—   Celieties taču! — viņš iesaucās vēlreiz, jo gulētāji aizvien vēl nevarēja īsti pamosties. — Mūs kāds novēro degošām acīm.

—   Kas deg? Kur deg? — Uzrocis nomurmināja un, ar varēm pavēris miegainos plakstiņus, neizpratnē blenza uz Ķērpjbārdi.

Arī Puszābaks pamazām atbrīvojās no miega skavām. Kādu brīdi pagrozījies no viena sāna uz otru, viņš uzslējās sēdus un jautāja:

—    Vai tikai Ķērpjbārdim nav aizdegusies bārda?

—   Laukā tup kāds plēsoņa, — Ķērpjbārdis pasmaidīdams sacīja — pārējo biedru miegainums un blēņu valoda viņu mazliet uzjautrināja. — Tas vēro mūs liesmainām acīm.

Nu Uzrocis un Puszābaks galu galā atmodās pilnīgi. Visi trīs pieklupa automašīnas priekšējam stiklam un paskatījās laukā.

Acis joprojām kvēloja. Divas acis.

Divas draudoši kvēlojošas acis vērās uz automašīnu.

—   Drūma aina, — Puszābaks bilda. — Nudien acis kas acis.

—    Man šķiet, ka tās redz arī tumsā, — Uzrocis piebilda.

—  Šo acu skatiens ir tik neparasts un dīvaini caururbjošs.

—   Diemžēl pašu plēsoņu mēs nevaram saskatīt, — Ķērpjbārdis teica. — Redzam tikai viņa acis, jo mūsu nepilnīgais redzes orgāns nespēj urbties cauri tumsai.

Bet Uzrocis negaidot iesaucās:

—   Kāpēc ne, draugi! Mums visiem trim kopā pieder divas vislieliskākās acis, kas var redzēt pat vistumšākajā naktī!

To teicis, viņš nospieda kādu kontaktpodziņu, un automašīnas starmeši iedegās gaiši jo gaiši.

—   Palūk, tur! — Ķērpjbārdis iekliedzās. — Tas ir viņš!

Starmešu gaismā uz mirkli bija redzams, kā kāds izbiedēts

balts dzīvnieks lieliem lēcieniem nozuda mežā.

—   Prom ir! — Puszābaks apmierināts paberzēja rokas. — Aizmuka ar abām savām dīvainajām acīm.

Uzrocis nodzēsa starmešu ugunis.

—   Dzīvnieks tik ātri aizskrēja, ka nepaguvu apskatīt, — viņš sacīja. — Pat to es patlaban nevaru pateikt, vai viņam bija aste vai ne.

—   Aiz bailēm trīcēdams, viņš noteikti pazaudējis bikses, — Puszābaks ķiķināja. — Un, ja viņš valkā bikses, tad grūti konstatēt — bija aste vai ne.

—   Manuprāt, šādi muļķīgi joki šoreiz ir nevietā, — Uzrocis sašuta. — Atgadījums tomēr ir pārāk nopietns.

—   Patiešām, — Ķērpjbārdis piekrita. — Taču Puszābakam daļēji ir taisnība — plēsoņa no mums izbijās. Tas baidās no mums, un tāpēc mums no tā nav jābaidās.

To teicis, Ķērpjbārdis izkāpa no automašīnas, droši devās atpakaļ pie izdzisušā ugunskura un no jauna likās gulēt. Sirds gan pukstēja mazliet straujāk nekā parasti, bet tas netraucēja jo drīz atkal iemigt.

—   Mūsu Ķērpjbārdis ir varen drošsirdīgs, — Puszābaks teica Uzrocim, un Uzrocis bija ar viņu gluži vienisprātis.

,

Negaidīta vēstule

Kad naksitrallīši, miegā atspirguši, no rīta pamodās, saule jau stāvēja augstu debesīs un laipni sildīja zemi. Piedzīvojumi naktī ar noslēpumaino balto plēsoņu tagad vairs nelikās tik šausminoši. v

—   Tas nezvērs pat neiedrošinājās mani aprīt, — Ķērpjbārdis smaidīdams sacīja. — Droši vien baidījās, ka neaizrijas ar manu bārdu.

Tobrīd šāda jautra tērzēšana nevienam nelikās nepiedienīga — kā Uzrocis, tā Puszābaks par Ķērpjbārža piezīmi tikai smaidīja vien.

Rosīšanās vilkās samērā ilgi galvenām kārtām tāpēc, ka Uzrocis īpaši cītīgi ar suku tīrīja savu uzroci. Bet, kad apmetnes vieta pēc īsa brokasta beidzot bija kārtīgi uzposta, naksitrallīši iesēdās automašīnā un izbrauca laukā no meža. Nekur steigties nevajadzēja, garastāvoklis bija možs, un viņi līksmi māja helikopteram, kas nezin kāpēc nemitīgi riņķoja zemu virs meža.

—   Cik savādi, ka vakarrīt mēs cits citu nemaz nepazinām, — Uzrocis ieteicās, pagriezienā izbraukdams automašīnu uz lielceļa.

—   Pirms divdesmit četrām stundām, tēlaini izsakoties, mēs pat nezinājām cits par cita eksistenci, — Ķērpjbārdis papildināja. — Bet tagad esam paguvuši jau šo to kopīgi pieredzēt.

—   Sākums nav peļams, — Puszābaks piekrizdams pamāja ar galvu. — Redzēsim, kādi kumēdiņi mūs gaida turpmāk.

Draudzīgās pārrunās laiks aizritēja nemanot, un vēl pēc brīža viņi sasniedza kādu pilsētu.

—    Cik vērtīgs ir tāds auto! — Puszābaks sajūsmināts bilda. — Pakustini kāju pirkstus un tikai drāz uz priekšu. Nepagūsti ne lāgā ieklepoties, kad jau esi citā pilsētā.

—   Pilsētas man ne visai patīk, — Ķērpjbārdis sacīja. — Manuprāt, nav vērts te pilsētas mūros apstāties. Laiks ir jauks, un daba tieši aicināt aicina mūs savā klēpī.

Bet Uzrocis pavēstīja:

—    Uz brīdi tomēr jāpietur pie pasta — man jāizņem vēstules.

Pa visīsāko ceļu viņš aizvadīja automašīnu līdz pilsētas centram un apstājās līdzās pasta ēkai. Neviļus naksitrallīšu uzmanību saistīja ļaužu bars, kas bija sapulcējies pie laternas staba ar skaļruni. Ļaudis nopietnām sejām saspringti klausījās.

—   Laikam pa radio skan interesanta raidluga, — Puszābaks pauda savas domas.

Uzrocis izvairīgi paraustīja plecus un nolaida zemāk loga stiklu. Nu arī viņi varēja sadzirdēt, ko vēsta satrauktā balss skaļrunī.

—   Uzmanību! Uzmanību! Uzmanību! — diktors sacīja, uzsvērdams katru vārdu. — Mūsu pilsētā izcēlušās kaķu briesmas. Lūdzam saglabāt mieru un kārtību un aizvērt visus logus. Kaķus, kas tuvojas pilsētai, novēro ar helikopteru, par viņu kustību iedzīvotājiem ziņos pa radio. Lūdzam izvairīties no jebkādas panikas un turēt suņus tikai iekštelpās. Labprātīga kaķu ķērāju reģistrācija notiek pie ugunsdzēsēju priekšnieka . . .

—   Palūk, kāda liga, — Ķērpjbārdis pašūpoja galvu. — Tās ir sekas mūsu slavenajam braucienam ar peli.

—    Pilsētā izsludināts gandrīz vai karastāvoklis. — Uzrocis nopūtās. — Kādas šausmas, liekas — mēs esam vainīgi visā šajā jezgā.

—   Kālab tad mēs? — Puszābaks sašuta. — Mēs tikai piesējām rotaļu pelēnu automašīnas pakaļgalā, un viss.

Uzrocis nepievērsa uzmanību Puszābaka piezīmei.

—   Man šķiet, ka mums vajadzēs reģistrēties pie ugunsdzēsēju priekšnieka, — viņš ierosināja.

—   Muļķības! — Puszābaks iesaucās. — Vienu pilsētu jau esam atbrīvojuši no kaķiem, citas lai tiek pašas galā!

Vienprātības nebija.

Skaļrunis tagad atskaņoja nopietnu, drūmu mūziku, un Uzrocis devās iekšā pastā, lai paņemtu savas vēstules un visi varētu tikmēr nomierināties. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās.

—   Cik vēstuļu tu saņēmi? — Puszābaks vaicāja; viņa sašutums jau bija izgaisis.

—   Vienpadsmit, — Uzrocis atbildēja. — Un viena piedevām — Jaungada apsveikuma kartīte, kuru es aiz izklaidības pārāk agri tiku iemetis pastkastītē.

—    Palasi kādu no vēstulēm arī mums, — Ķērpjbārdis lūdza.

—   Tad visas rūpju domas, kas saistās ar šiem pagāna kaķiem, kaut uz mirkli aizmirsīsies.

Uzrocis mazliet sakaunējās, tomēr sāka iedziļināties vēstuļu saturā, lai izraudzītos kādu, ko lasīt priekšā pārējiem.

—   Paklausieties taču!—viņš pēkšņi iztrūcies iesaucās.— Ir viena pavisam negaidīta vēstule!

—    Kā tā — negaidīta? — Puszābaks brīnījās.

—   To neesmu rakstījis es, — Uzrocis samulsis paskaidroja.

—   Rokraksts pilnīgi svešs!

Daudz neprātodams, viņš atplēsa aploksni un nolasīja:

—   «Ļoti godātais Uzroci!

Jums raksta večiņa, no kuras pagalma Jūs kopā ar saviem draugiem aizgainījāt visus kaķus. Sirsnīgi pateicos Jums par pūlēm! Diemžēl notikusi arī kāda liela nelaime — reizē ar pārējiem kaķiem prom aizskrēja arī mans incis Alberts. Patlaban man ir tik sāpīgi, ka vecumdienas jāaizvada vientuļi — bez Alberta. Māc garlaicība un skumjas. Es loti lūdzu Jūs — atvediet atpakaļ manu Albertu!

Kaķu barā viņu pazīt Jums nenāksies grūti. Viņam ir skaists, balts kažociņš. Viņš ir pieklājīgs un atturīgs dzīvnieciņš — nepavisam ne tāds kā citi. Ap kaklu ir zila lentīte, kas viņam piešķir īpašu glītumu un mīļumu.

Gaidīšu Jūs un Jūsu draugus — protams, arī Albertu — ar ļoti lielu nepacietību. Tad dzersim kakao un es izcepšu arī torti.»

Kad Uzrocis bija beidzis lasīt, automašīnā labu brīdi valdīja klusums, līdz Ķērpjbārdis nomākts izdvesa:

—    še tev nu bija!

—    Pret torti es neiebilstu, — Puszābaks atzinās. — Arī pret kakao ne. Bet šis Alberts neizraisa manī nekādas patīkamas jūtas.

—    Dari nu vēl kādam labu, — Uzrocis smagi nopūtās. — Tagad — esiet tik laipni — sadabūjiet un atvediet šo Albertu, vienalga, no kurienes.

—   Tādi rūpesti liks manai bārdai nosirmot visā garumā, — Ķērpjbārdis piebilda.

Taču, lai vai kas, — viss bija skaidrs: jāsāk meklēt Alberts. Večiņas bēdām vienkārši atmest ar roku nedrīkstēja.

—    Vai lai ejam pierakstīties pie ugunsdzēsēju priekšnieka? — Puszābaks sarūgtināts jautāja.

Ķērpjbārdis turpretī domāja, ka prātīgāk meklēt pašiem uz savu roku.

—    Ugunsdzēsēju priekšniekam ne silts, ne auksts no tāda Alberta, — viņš teica. — Viņu nodarbina cīņa pret visu kaķu varzu, bet mums jāsameklē vienīgi Alberts.

—    Piekrītu, — Uzrocis strupi noteica.

Viņš apsēdās pie stūres un sāka braukt pa to pašu ceļu atpakaļ, no kurienes viņi bija ieradušies.

—    Ak tad nu esam kļuvuši par vareniem brašuļiem, kuri tvarsta kaķus, — Puszābaks sēca. — Ražens amats — neko teikt.

Pārējie nebilda ne vārda. Uzrocis uzmanīgi vadīja automašīnu, bet Ķērpjbārdis, galvu noliecis, vērīgi aplūkoja savu bārdu — it kā baiļodamies, vai tā patiešām nesāk sirmot.

.

Kaķu sardzes postenis

Labu laiku draugi brauca klusēdami. Uzrocis tagad laida krietni vien ātrāk, nekā šurpu braucot, — nelāga oma it kā mudināja piedot lielāku gāzi, un kilometru stabi gandrīz lidot aizlidoja garām. Droši vien ātrais brauciens vedināja arī Puszābaku kustināt kāju pirkstus straujāk nekā parasti. ,

Negaidot Uzrocis sāka bremzēt.

—    Savādi! — viņš iesaucās, saspringti vērdamies uz priekšu. — šosejas malā pa šo laiku uzstādīta dīvaina ceļazīme, vakar tādas tur nebija.

—   Varbūt esi pārskatījies? — Puszābaks jautāja.

—    Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ne, — Uzrocis atteica. — Šī zīme ceļa malā ir uzradusies tikai pirms pāris stundām. Ja tas nav tiesa, tad mans vārds ir nevis Uzrocis, bet Dūrainis. Starp citu — šādu ceļazīmi es vispār nekad vēl neesmu redzējis.

Viņš apstādināja automašīnu tieši blakus ceļazīmei — dzeltenam trīsstūrim ar sarkanām malām. Taču vislielāko izbrīnu trijos draugos izraisīja tajā iezīmētais kaķis lēciena pozā.

—   Tā ir brīdinājuma zīme, — Uzrocis skaidroja, jo labi zināja satiksmes noteikumus. — šādas zīmes izliek vietās, kur negaidot uz lielceļa var izskriet kāds dzīvnieks. Parasti tajās attēlots briedis vai govs, bet šoreiz tas ir kaķis.

—   Skaidrs, — Puszābaks žigli ieteicās. — Šī zīme brīdina, ka jāuzmanās no kaķiem un mudīgi jābrauc atpakaļ.

—   Ne jau nu tieši to, — Uzrocis pasmaidīja. — Ja ceļš slēgts — par to vēsta pavisam cita zīme. Turpmāk jābrauc īpaši uzmanīgi, lai kāds kaķis nejauši nenokļūst zem riteņiem.

Ķērpjbārdis joprojām vērīgi aplūkoja ceļazīmi.

—   Draugi! — viņš pēkšņi uzvaroši iekliedzās. — 5ī zīme ir atvērusi man acis!

—    Kādā sakarā? — Uzrocis brīnījās.

—   Sakarā ar acīm! — Ķērpjbārdis sauca. — Jā, patiešām sakarā ar acīm!

—   Kā lai to saprotam? — arī Puszābaku apmulsināja Ķērpjbārža vārdi. — Ceļazīme ir atvērusi acis sakarā ar acīm?

—    Man iešāvās prātā varbūtējā plēsoņas kvēlojošās acis pagājušonakt mūsu nometnē, — Ķērpjbārdis paskaidroja. — Ja vēlaties zināt, šis dzīvnieks, kuru noturējām par balto plēsoņu, tik tiešām bija Alberts.

—    Kāpēc tu tagad pēkšņi par to esi tik pārliecināts? — Uzrocis šaubīdamies vaicāja.

—    Naktī dzīvnieku redzējām gan tikai īsu mirkli, — Ķērpjbārdis turpināja. — Bet es ielāgoju lēcienu, kad tas muka projām. Pašu zvēriņu es lāgā neatceros, taču lēcienu atminos itin labi. Un tieši tādā pašā lēcienā uzzīmēts arī šis kaķis ceļazīmē. Baltais plēsoņa aizbēga ar īstu kaķa lēcienu, mani draugi, un tātad arī viņš pats ir kaķis. Tas bija balts kaķis, un, ja gribam precīzi izsacīties, tas bija Alberts.

—    Interesanti, — Uzrocis sacīja. — Arī man aizvien vairāk šķiet, ka baltā plēsoņas kustībās bija kaut kas kaķim raksturīgs.

—   Man tomēr šķiet, ka liktenis mūs ķircina, — Puszābaks teica. — Padomājiet taču — Alberts mums bija gandrīz jau rokā!

—   Neko darīt, — Uzrocis pauda savas domas. — Ja reiz Alberts naktī klimta tur, tad uzturēsies turpat arī tagad. Acīmredzot visprātīgāk braukt atpakaļ uz mūsu apmetnes vietu. — Arī pārējiem Uzroča priekšlikums šķita vispiemērotākais, un automašīna uzņēma gaitu.

Naksitrallīši paguva aizbraukt pavisam nelielu ceļa posmu, pēkšņi divi svītraini kaķi — īsti lamzaki — izlēca no ceļmalas krūmiem uz šosejas. Uzrocis signalizēja vairākkārt, taču kaķi par to nelikās ne zinis. Nostājušies ceļa vidū, tie izaicinoši blenza uz automašīnu.

—   Varbūt viņi atceras, ka tā ir mūsu automašīna? — Puszābaks norūpējies bilda. — Varbūt šiem ataususi atmiņā mana pelīte?

—   Mūsu sarežģītajā pasaulē nekas nav neiespējams, — Ķērpjbārdis prātoja.

Uzrocis bremzēja, un automašīna apstājās. Divi pāri dzeltenu acu dažu soļu attālumā nikni blenza uz trim draugiem, kas noraudzījās caur auto priekšējo stiklu.

—   Mazliet nogaidīsim, — Uzrocis sacīja. — Redzēs, kas šiem padomā.

Bet kaķi, kā likās, vispār neko īpašu nedomāja. Tupēja uz lielceļa, un viss.

Drošības labad Uzrocis vēlreiz cītīgi nospieda signālpogu.

Nekādu seku. Viens no kaķiem tikai mazliet pakustināja savu resno asti.

—    Mīlīgi kaķi, — Uzrocis nopūtās.

—   Pats tu esi mīlīgs! — Puszābaks saskaitās. — Šie kaķi ir īstie meža zvēri!

—   Tev taisnība, — Uzrocis piekrita. — Tieši to es arī gribēju sacīt. Bet patlaban es esmu mazliet satraukts, un tādās reizēs man vārdi ar «m» burtu aizvien sāk jukt.

—   Es ceru, ka tu pats galu galā nesāksi jukt, jo tavs vārds tāpat sākas ar «m» burtu1 , — Puszābaks kurnēja un tūdaļ lūkoja izgāzt dusmas tieši uz kaķiem: — škic! Taisieties, ka tiekat prom! Škic, škic, škic!

Tagad asti sāka kustināt otrs kaķis.

—   Kaķi kustina asti tikai tad, kad kļūst nikni, — Ķērpjbārdis skaidroja. — Nav vērts tos velti saniknot.

—   Vai tev šķiet, ka es nevaru kļūt nikns!? — Puszābaks eksplodēja. — Ar katru brīdi es kļūstu niknāks, bet, tā kā man nav astes, ko vicināt, es kustinu kāju pirkstus.

—   Tos tu kustini allaž, — Uzrocis pasmaidījis teica. — Un ne jau tikai aiz niknuma vien.

—   Nu protams, — Puszābaks bilda. — Bet, niknuma mākts, es kustinu kāju pirkstus un reizē niknojos. Manuprāt, ir liela atšķirība, vai kāju pirkstus kustina aiz niknuma vai labā omā.

—   Pilnīgi piekrītu, — Ķērpjbārdis pamāja ar galvu. — Tikai ņem vērā — kaķi neceļ ne ausu par taviem kāju pirkstiem.

—    Acīmredzot — šitie ir norīkoti sardzē, — Uzrocis

Uzrocis igauņu valodā ir: muhv.

sprieda. — Pārējie atstājuši šos uz lielceļa sardzē, lai neaicināti ciemiņi netiktu mežā un tos netraucētu.

—   Un netiks arī, — Puszābaks iespurdzās. — Es jau teicu, kad stāvējām pie ceļazīmes, ka visprātīgāk ir griezties atpakaļ. Bet neviens mani neklausa.

—    Ir vēl kāda iespēja, kā aizbraukt garām šim sardzes postenim, — Ķērpjbārdis sacīja. — Dabā ir iekārtots, ka dzīvnieki neiztur tādu cilvēciņu skatienus, kādi esam mēs. Ja uz tiem ilgi un neatlaidīgi skatās, tie pagriež galvu sānis un drīz vien dod kājām vaļu.

—   Ja es pareizi saprotu — tu mums iesaki kaķus ietekmēt ar hipnozi, — Uzrocis iesmējās.

Viņš saliecās uz priekšu, piespieda degunu pie priekšējā stikla un sāka cītīgi vērties tuvāk tupošajam kaķim acīs. Ķērpjbārdis, izraudzījies par savu upuri mazliet tālāk sēdošo kaķi, sekoja Uzroča priekšzīmei, bet Puszābaks centās skatīties ar vienu aci uz pirmo un ar otru aci uz otro kaķi.

Pēc neilga brīža kaķi kļuva nemierīgi. Tie sāka grozīties un mest skatienus bez noteikta nolūka gan šur, gan tur. Abi izskatījās savādi — it kā nokaunējušies. Un tad . . .

Tad abi gandrīz reizē piecēlās kājās. Viens pāris reižu ar mēli nolaizīja sev pakakli, otrs laiski izstaipījās. Par automašīnu tie vairs nelikās ne zinis un, aizsoļojuši pāri ceļam, nozuda starp kokiem.

—   Tas tik bija pamācošs gadījums, — Ķērpjbārdis bilda. — Mēs, trīs nieka vīreļi, stāvam uz augstākas pakāpes nekā jebkurš četrkājains radījums, jo esam apveltīti ar lielāku gribasspēku nekā tie.

—   Gribasspēks mums ir ražens, — Puszābaks piekrizdams pamāja ar galvu.

Uzrocis uzņēma strauju gaitu, lai dotos tālāk.

.

Lamatas

No kaķu dežūrposteņa līdz klajumiņam meža ielokā nebija tālu, ko braukt. Pēc neilga laika Uzrocis nogriezās pa meža ceļu, un itin drīz viņi nokļuva savā iepriekšējā apmetnes vietā.

—   Šeit patiešām ir labi un mierīgi, — Uzrocis ieteicās, kad draugi bija izkāpuši no automašīnas. — Liekas, es jo dienas jo vairāk saprotu, kāpēc Ķērpjbārdis tik ļoti iemīļojis dabu. Pat bēdas labvēlīgās dabas vidū ir daudz vieglāk pārdzīvot.

—   Jā, jā, — Puszābaks apstiprināja. — Patiešām te ir jauki. Vējiņš mīlīgi paijā matus, un putniņi mīļi čivina savas dziesmas.

Viņš apmierināts izstaipījās, noplūca sev pie kājām puķi un sajūsmināts to ostīja.

Bet Ķērpjbārdis paskatījās uz Puszābaku un iejautājās:

—    Vai putni tik tiešām čivina?

Puszābaks jau gatavojās kaut ko atbildēt, bet tad negaidot pārsteigts apklusa.

—   Vai tu, Puszābak, vari saklausīt putnu balsis? — Ķērpjbārdis jautāja atkal, un viņa sejā aizvien vairāk pieauga rūpju izteiksme.

—    Nudien netieku gudrs, — Puszābaks apjuka. — Kad tagad tā ciešāk ieklausos, neviens putns tik tiešām nav saklausāms.

—   Ko tas īsti nozīmē? — Arī Uzrocis iztrūkās. — Nevienas putna balss!

—   To, kāpēc putni klusē, nav grūti izskaidrot, — Ķērpjbārdis teica. — Tie nedzied tāpēc, ka ligzdas posta kaķi. Tikai tagad saprotu, cik vieglprātīgi mēs bijām — nekādā ziņā nedrīkstējām kaķus atstāt šeit, mežā. Mūsu vainas dēļ nabaga putnus piemeklējusi smaga nelaime.

—    Ai, kā es nīstu kaķus! — Puszābaks sadusmots iesaucās.

—    Es nīstu tos no visas sirds!

—    Diemžēl šāda nīšana vien neko nelīdz, — Ķērpjbārdis turpināja. — Mums jārīkojas. Ja jums nav iebildumu, izlūkosim, vai kaķi neuzturas kaut kur tuvumā, bet Albertam šeit, apmetnes vietā, ierīkosim lamatas. Gulošai pelei kaķis virsū neskries.

—    Par kādām pelēm tu runā? — Puszābaks saausījās.

—    Nu protams, par tavu rotaļlietu, — Ķērpjbārdis atbildēja.

—   Kad būsim sameistarojuši lamatas, tur vajadzēs novietot arī ēsmu. Tava rotaļu pelīte šim nolūkam lieliski noder. Varbūt tu domā, ka Alberts no laba prāta līdīs lamatās?

—   Tā nu gluži es nedomāju, — Puszābaks sadudzis sacīja.

—  Man tikai šķiet, ka manai pelītei jau pietiekami daudz nācies pārdzīvot.

Ķērpjbārdis, uzacis saraucis, iegrima domās, taču nebilda ne vārda. Un ko gan viņš lai sacītu? Puszābaka rotaļlieta patiešām bija dabūjusi pamatīgi trūkties.

—   Lai jau pelīte atpūšas, — Uzrocis bilda. — Mēs taču zinām, kā Puszābaks iemīļojis savu rotaļlietiņu. Gan atradīsies kaut kas cits, ar ko ievilināt Albertu lamatās. Es un Ķērpjbārdis — mēs ķersimies pie darba, lai pagatavotu lamatas, bet tu, Puszābak, paveries visapkārt, vai neatradīsies kas piemērots ēsmai.

—   To es darīšu labprāt, — Puszābaks atviegloti uzelpoja.

—   Gan es mežā noteikti kaut ko sameklēšu.

Ķērpjbārdim kļuva mazliet nepatīkami, ka viņš tik bezrūpīgi bija iecerējis izmantot Puszābaka rotaļlietu, tomēr tik un tā draugam cieši pieteica:

—   Tu tikai nepiemirsti, ka ēsma jāizraugās rūpīgi un lietpratīgi — bez kārtīgas pakodas labāk atpakaļ nenāc.

—    Saprotu, saprotu, — Puszābaks nomurmināja.

Uzklausīt visādas pamācības viņam derdzās jau kopš bērnības. Tāpēc viņš nekavējoties devās prom, lai Ķērpjbārdis nepagūtu vēl kaut ko piebilst,

Kad Puszābaks bija nozudis mežā aiz kokiem, Uzrocis samulsis uzlūkoja Ķērpjbārdi un nodūra skatienu.

—   Godīgi sakot, es vēl savā mūžā ne reizi neesmu gatavojis lamatas, — viņš klusām atzinās. — Tās pašas nevaļas pēc, jo viss mans brīvais laiks aizritējis, rakstot vēstules.

Ķērpjbārdis pasmaidīja.

—    It viss dzīvē kādreiz jādara pirmo reizi, — viņš sacīja. — Arī es neesmu nekāds speciālists slazdu izgatavošanā, taču, pa mežiem klaiņojot, šo to no zvēru slazdiem esmu redzējis. Taisnību sakot, tie man aizvien likušies pretīgi. Nav patīkami kādu ievilināt lamatās, taču šoreiz mums nav citu iespēju. Un, cik es noprotu, mums nepieciešama lāpsta un cirvis.

Par laimi, šie darbarīki atradās automašīnā. Lāpsta Uzrocim noderēja tad, kad mašīna iestrēga dubļos vai sniega kupenā, bet cirvi viņš galvenām kārtām lietoja tad, kad ar furgonu nācās braukt pa šauriem meža ceļiem, kur koku zari pārāk traucēja.

Tagad kā lāpsta, tā cirvis lieti noderēja. Ķērpjbārdis, satvēris lāpstu, sāka rakt bedri pašā apmetnes laukuma vidū, bet Uzrocis ar cirvi rokā devās uz mežmalu, lai no lielo egļu biezajiem zariem izcirstu dažus prāvākos.

Darbs ne vienam, ne otram nelikās viegls. Zeme bija pacieta, bet egļu zari neglābjami sīksti. Ķērpjbārdim lāpsta allaž atdūrās pret akmeņiem, un cirvis Uzrocim rokās aizvien tiecās sagriezties plakaniski.

—   Lamatas gatavot ir grūtāk nekā tajās iekrist, — Uzrocis elsdams bilda.

—   Darbs dara darītāju, — tusnīdams savukārt izdvesa Ķērpjbārdis. — Dod dieviņ, kaut Puszābaks pārnestu piemērotu ēsmu. Kaķu paradumus viņš lāgā nepārzina, tā vien skaties, ka neatstiepj kādu slieku vai kaut ko tamlīdzīgu.

Abi draugi pūlējās visiem spēkiem, tomēr darbs virzījās uz priekšu ar grūtībām un gausi.

—   Esmu pagalam nosvīdis, — Uzrocis žēlojās. — Karstums rauj elpu ciet.

—   Tavs uzrocis tevi karsē vairāk nekā darbs, — Ķērpjbārdis neslēpa savas domas. — Bet ko lai dara, ja jau reiz tev tāds vārds un nav brīv uzroci noģērbt.

Kaut viņi bija gaužām novārguši, tomēr mierā nelikās un turpināja darbu. Beidzot abu pūliņi tika atalgoti — Ķērpjbārdis, lai gan ar grūtībām, tomēr bija izlāpstojis padziļu bedri, bet Uzrocis atvilcis milzīgu nešļavu pamatīgu, pēc sveķiem smaržojošu egļu zaru. Atlika vienīgi tos rūpīgi pārklāt pāri bedrei, un lamatas bija gatavas.

—   Nu, tā, — Ķērpjbārdis visādā ziņā ar darbu bija apmierināts. — Albertam atliek tikai šeit — tipu tapu — glīti uzkāpt virsū un — blākš! — kūleniski iegāzties bedrē.

—   Ēsmas aizvien vēl nav, — Uzrocis raizējās. — Kur mūsu Puszābaks tik ilgi kavējas?

Nepagāja ne pāris stundu, kad aiz kāda kupla lazdas krūma parādījās Puszābaks un iznāca laukumiņā. Noliektu galvu viņš tuvojās pārējiem un izklaidīgi aplūkoja slazdu bedri. Viņa seja pauda visdziļāko nomāktību.

—    Vai ēsmu atradi? — Uzrocis vaicāja.

Puszābaks tikai nopūtās.

—    Nekur nevienas putna balss, — viņš ierunājās. — Ne tuvumā, ne patālāk nečivina neviens spārnainītis. Viss mežs kā izmiris.

—   Bet kur ēsma? — Ķērpjbārdis kļuva nepacietīgs. — Vai kaut ko sadabūji? Ja es pārāk nemaldos, ēsmu salūkot, liekas, bija tavs pienākums.

Puszābaks pašāva roku azotē.

—   Lūdzu, ņemiet!

Viņam rokā bija iemīļotā pelīte, kuru viņš tagad sniedza Ķērpjbārdim.

—   Kā tad tā? — Ķērpjbārdis iztrūkās. — Tā taču ir . . .

—   Tā ir mana iemīļotā rotaļlieta, — Puszābaks sacīja. — Un es to dodu par ēsmu tādēļ, lai atkal skanētu putnu balsis.

Ķērpjbārdis saudzīgi paņēma Puszābaka pelīti un piesardzīgi novietoja to uz egļu zariem.

—    Lai atkal skanētu putnu balsis, — Puszābaks atkārtoja. — Šī mērķa labad mana mīļā rotaļu pelīte ir ar mieru nest jebkuru upuri.

—   Pateicamies tev, — Ķērpjbārdis sacīja. — Tu esi pašaizliedzīgs, lielisks, cēlsirdīgs puisis.

Un zagšus notrauca aizkustinājuma asaru, kas bija sariesusies acu kaktiņā.

Tagad, kad lamatas kaķim bija sameistarotas, Uzrocis un Ķērpjbārdis pēkšņi juta neatvairāmu nogurumu.

—    Liekas, šodien esam pamatīgi strādājuši, — Ķērpjbārdis ieteicās. — Diena sliecas uz vakaru, un rokot mani krustu kauli tapuši gluži stīvi.

—   Cirvja cilāšanā turpretī vairāk nodarbināti plecu muskuļi, — Uzrocis konstatēja. — Jāatzīstas, ka šodien es vairs nejaudāju ne pirksta pakustināt.

—   Par roku pirkstiem es nesūdzos — tie man nesāp, — Puszābaks savukārt sacīja. — Bet kāju pirkstus es neņemos vairs pakustināt ne par kādu maksu. Dabai piemīt neliela vaina — tā gaužām sāpīgi savaino mums kājas.

Naksitrallīši nolēma šoreiz ātrāk doties pie miera. Mazliet iestiprinājušies vakara maltītē, tie likās gulēt, iekams saule vēl nebija pilnīgi aizslīdējusi aiz mežu galiem. Ķērpjbārdis, atgūlies uz muguras, tūdaļ aizmiga. Uzrocis un Puszābaks iekāpa automašīnā, un drīz no turienes atskanēja nepārtraukta murrājoša krākšana, it kā vēl aizvien darbotos automašīnas motors.

.

Putna Ligzda

Trīs draugi visu cauru nakti gulēja it ciešā miegā — ne mēnesnīca, ne balsis mežā tos nespētu atmodināt. Kad jautrie saules stari jau apmirdzēja ik nometnes stūrīti, Ķērpjbārdis beidzot pats pirmais pavēra plakstiņus. Viņu atmodināja nevis rīta saule, bet gan kaut kāda dīvaina kņudoņa bārdā. Ķērpjbārdis, protams, nolēma savu bārdu pamatīgi pakasīt. Viņš jau pacēla roku, bet tūdaļ arī ļāva tai slīdēt lejup, pats izbīlī gluži satrūcies — no bārdas gaisā pacēlās putns!

Tas bija mazs, pelēkraibs putnēns. Viņš neaizlaidās nekur tālu, bet apmetās tepat līdzās uz kupla zara. Tupēja un skumjām ačelēm lūkojās uz Ķērpjbārdi.

Ķērpjbārdis netika gudrs, kas īsti noticis. Viņš palika nekustīgi guļam, lai nesabaidītu putnu un visu mierīgi pārdomātu. Bet tūdaļ arī samanīja, ka dīvainā sajūta bārdā neizzūd. Kaut gan putns tupēja zarā, kņudoņa bārdā joprojām nemitējās.

Piesardzīgi paslējis augšup galvu, Ķērpjbārdis paglūnēja uz savu bārdu. Aina, kas viņam pavērās, gribot negribot izvilināja smaidu: tieši viskuplākajā bārdas kumšķī atradās glīta ligzdiņa un tajā — piecas brīnumjaukas raibas oliņas. Ķērpjbārdis atlaidās atkal guļus un centās nekustēties, lai putns velti neiztrūktos. Tas līdzēja. Drīz vien putnu māmiņa atkal ietupās ligzdā un nomierinājusies turpināja perēšanu.

Diemžēl pavisam drīz putnu iztraucēja no jauna. Atvērās automašīnas durvis un pa tām, mundri čalodami, lēkšus izlēca laukā Uzrocis un Puszābaks.

—    Lamatās nav neviena — Alberts te nav bijis! — Uzrocis vīlies iesaucās, vērdamies tukšajā bedrē.

Turpretī Puszābaks gluži vai staroja aiz prieka.

Tikai tagad Uzrocis un Puszābaks pamanīja putna ligzdu Ķērpjbārža bārdā un izbrīnījušies aplūkoja perējošo putnu māmuļu.

—   Ak tu debestiņ! — Uzrocis sacīja — šoreiz gan pavisam klusu. — Ko tas nozīmē?

—    Kas te daudz ko brīnīties, — Ķērpjbārdis nomurmināja.

—  Acīmredzot putniņš izbijies no kaķiem un ar visu ligzdiņu pārvācies uz manu bārdu, lai rastu tur patvērumu.

—    Pagāna kaķi, — Puszābaks čukstus šķendējās. — Mums tie jāatrod un jāpārmāca, kā nākas!

Uzrocis piekrizdams māja ar galvu.

—   Mums jāsāk darboties, — viņš sacīja. — Diemžēl ar putna ligzdu rodas zināmas grūtības. Kur lai mēs to liekam?

Taču Ķērpjbārdis negaidot paziņoja:

—    Putna ligzda paliks tepat. Sākumā es jums nevarēšu piebiedroties— tik drīz es nedrīkstu izkustēties. Vispirms jāizšķiļas mazajiem putnēniem, tad redzēsim, ko darīt.

—    Nu, nu! — Puszābaks iespurdzās. — Vai tev šķiet, ka tu varēsi nodoties vienīgi putnēnu perēšanai, bet man un Uzrocim jātiek galā ar visādām nebūšanām? Varbūt pagatavosim nestuves un stiepsim tevi visur līdzi!

—    Labāk pieliksim nestuvēm riteņus, — Uzrocis gudroja.

—  Un šo piekabi piestiprināsim automašīnai aizmugurē. Noskrūvēsim ritentiņus rotaļpelītei un piemontēsim tos nestuvēm.

Aizrāvies ar šo domu, viņš nemanot bija sācis runāt tik skaļi, ka putns iztrūcies pacēlās spārnos un notupās kokā uz nokaltuša zara.

—    Redziet, — Ķērpjbārdis aizrādīja. — Putns izbijās jau no mazliet skaļākām balsīm, tā ka par nestuvēm nevar būt ne runas. Perēklīti transportēt nav brīv. Perēšanai nepieciešams klusums un miers.

Puszābaks nepavisam nejutās iepriecināts, ka viņa pelītes ritentiņus grib piemontēt nestuvēm. Tāpēc viņš, žigli izlēmis, noteica:

—   Lai notiek. Ķērpjbārdis galu galā var palikt tepat, ja šī perēšanas liga tam sagādā tik lielu prieku. Bet mēs abi ar Uzroci steigšus dosimies ceļā.

Uzrocis piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Bez šaubām, — viņš teica.— Mums jāatrod kaķu bars, iekams tie nav tapuši pavisam mežonīgi.

Lai velti nebūtu jātērē laiks, Uzrocis tūdaļ devās pie automašīnas un apsēdās pie stūres. Puszābaks viņam sekoja, bet tad griezās atpakaļ, lai paņemtu savu rotaļpelīti, kas tupēja uz egļu zariem virs bedres.

—   Vai lai lamatas paliek bez ēsmas? — Ķērpjbārdis iztrūkās.

—  Un mūsu vakardienas darbs un pūliņi patiešām būs veltīgi? Vislabprātāk viņš gribētu aizturēt Puszābaku kaut ar varu,

taču putna ligzdas dēļ to, protams, nevarēja izdarīt. Puszābaks to ļoti labi saprata un uzvaroši pasmaidīja.

—    Neraizējies, — viņš noteica, rotaļu pelīti azotē bāzdams.

—   Diez vai mums šīs lamatas vairs vajadzēs.

Un pēc mirkļa Puszābaks jau atradās blakus Uzrocim automašīnā. Motors tika iedarbināts, un furgons izbrauca no apmetnes. Kādu brīdi vēl aiz kokiem bija dzirdama motora rūkoņa, tad tā kļuva aizvien klusāka un klusāka, un drīz visapkārt atkal valdīja pilnīgs miers.

Tagad putns bez baiļu ielaidās savā perēklītī un sēdēja tur nepakustēdamies.

Tikpat nekustīgi gulēja arī Ķērpjbārdis. Viņš skatījās, kā plašajā debess tālē lēni slīdēja balti mākoņi, kuru aprises pamazām pārveidojās. Kas gan cits viņam atlika kā vien vērties mākoņos? Citu laika kavēkli šobrīd bija gandrīz neiespējami izdomāt. Atlika tikai gulšņāt un ļaut skatienam klejot pa debess jumu. Tas ir viss, ko tu, cilvēks, vari atļauties, un ar to gribot negribot ir jāsamierinās.

Bet, jo ilgāk Ķērpjbārdis vēroja mākoņus, jo vairāk tie nezin kāpēc atgādināja kaķus. Un beidzot visi mākoņi viņam likās kā balti kaķi—citi sēdus, citi guļus, citi muguru kūkumā izliekuši. Kādam mākoņu kaķim bija uzradusies pat gara aste.

Ķērpjbārdis nopūtās un labu laiku gulēja, acis aizvēris. Par

kaķiem viņam šobrīd itin nemaz netikās domāt. Tagad arī citu rūpju bija gana. Tā, piemēram, iesāpējās gurni.

Tomēr labi bija, ka no debesīm glūnošie mākoņkaķi putnu nemaz netraucēja. Patiesībā — putns par tiem nelikās ne zinis. Tas, uzcītīgs un uzmanības pārpilns, nodevās tikai perēšanai. Ligzdā tupēja putnu māmiņa, kā to Ķērpjbārdis drīz vien noprata. Bet necik ilgi — un atlaidās arī putnu tētis, atnesdams perētājai barību.

Putnu tētis vispirms uzkavējās turpat netālu koka zarā, aizdomīgi glūnēdams uz Ķērpjbārdi. Beidzot, saņēmis drosmi, viņš apņēmīgi nolidoja lejā pie putnu māmiņas, iebāza tai knābī kādu tārpiņu un atkal žigli nozuda mežā.

Ķērpjbārdim tā bija varen iepriecinoša pārmaiņa. Beidzamajā laikā viņam gadījās retāk uzturēties dabas vidū un tāpēc vēl jo patīkamāk bija vērot putnu dzīvi. Putnu tētis lidoja šurpu turpu. Aizvien šurpu turpu, reizēm muša, reizēm kāds cits kukainis vai tārpiņš knābītī. Viņš visai drīz sarada ar Ķērpjbārdi un itin nemaz vairs nebaidījās.

Bet drīz radās jauna bēda. Reiz, kad putnu tētis atkal pārnesa ēdamo un bāza to putnu māmiņai knābī, arī Ķērpjbārdis nejauši pavēra muti. Viņam bija pamodusies ēstgriba, kas auga augumā. Tas bija labi saprotams, jo viņš kopš paša rīta nebija baudījis ne miltumiņa. Ķērpjbārdis vieglu prātu bija ļāvis draugiem aizbraukt, nepiekodinājis, lai iebāž viņam mutē kaut drusku ēdamā. Pat pērnās brūklenes, kas auga viņa bārdā, visas bija apēstas, un sarūgtināts viņš domāja par to, ka šīs vasaras ogas būs ienākušās tikai pēc vairākām nedēļām.

Šķita, ka putnu tētis bija nopratis, kāda liksta Ķērpjbārdi moka. Kārtējo reizi atgriezies ar tārpiņu knābī, tas, kaklu izslējis, lūkoja iebāzt savu medījumu Ķērpjbārdim mutē.

Bet Ķērpjbārdis žigli saknieba lūpas.

— Pateicos tev, — viņš aizkustināts ņurdēja. — Es saprotu: tu vēli man labu, bet diemžēl ēst tārpiņus un kukainīšus es gluži vienkārši neprotu. Nepavisam es nevēlos tevi aizvainot un tev par patiku norītu kaut vai maijvaboli. Bet, kā redzi, es to nespēju. Labāk baro savu sieviņu, lai viņa varētu perēt bez rūpēm manā bārdā. Tad arī mazie putnēni drīzāk izšķilsies.

Grūti pateikt, vai putnu tētis kaut ko saprata, taču jāņtārpiņu viņš iedeva putnu māmiņai un atkal aizlaidās sameklēt jaunus kumosiņus.

Ķērpjbārdis nopūtās, nolauza sev kādu zāles stiebriņu un mēģināja to košļāt, lai aizgainītu izsalkumu. Tas, protams, nelīdzēja.

Ķērpjbārdis atkal nopūtās un nodomāja, ka šoreiz viņš neglābjami iekūlies ķezā.

.

Puszābaks sapņo par «kaķeni»

Automašīna palēnām brauca pa šauro meža taku, kas veda no apmetnes vietas aizvien tālāk un tālāk mežā. Uzrocis piesardzīgi grozīja stūri, visu laiku modri vērodams ceļu, lai nejauši neuzgrūstos kādam kokam. Bet Puszābaks, līdzās sēdēdams, acīgi lūkojās visapkārt. Viņa skatiens nepārtraukti slīdēja pāri gan krūmu puduriem, gan koku lapotnēm, lai pamanītu kaut visniecīgāko zīmi, kas liecinātu par kaķu klātbūtni. Taču neko sevišķu viņš nesaskatīja. Visur valdīja miers. Tikai divi helikopteri riņķoja virs meža, iztraucēdami klusumu.

—   Man šausmīgi patīk visādi braucieni, kas saistās ar pētniecību,— Puszābaks sacīja. — Tas ir vareni, ja ir iespēja kaut ko izpētīt.

Tajā mirklī Uzrocis nobremzēja un apstādināja automašīnu.

—   Uz ceļa ir pēdas, — viņš sacīja. — Un tieši tās sagādā pētniekam vislabākās iespējas.

—   Katrā ziņā, — Puszābaks piekrita. — Parasti pēdas paliek tur, kur kāds tās ir ieminis.

Viņi izkāpa no automašīnas un sāka pētīt smiltīs visai skaidri saskatāmos nospiedumus.

—   Te ir bijuši kaķi, — Uzrocis teica.

—   Un pēdu nospiedumu ir varen daudz, — Puszābaks piebilda. — Man šķiet, te ir bijis milzīgs bars kaķu.

—   Arī man tā šķiet, — Uzrocis domīgs pamāja ar galvu. — Turklāt pēdas ir iemītas nesen.

—    Ikviens kaut cik pieredzējis pēdzinis tagad secinātu: kaķiem jābūt tepat tuvumā, — Puszābaks sacīja.

Viņi turpināja pētīšanu un drīz skaidri saprata, ko pēdas norāda: kaķi iznākuši no meža, gājuši nelielu ceļa posmu un tad no jauna iegriezušies mežā otrpus ceļa. šur tur zemē varēja pamanīt pa spalvu kumšķītim un kādas saplēstas putnu oliņas pusčaumalu.

—    Kaķi ir plūkušies putnu oliņu dēļ, — Uzrocis sacīja. — Acīmredzot tie ir izbadējušies un šausmīgi nikni.

Tā nosprieduši, Uzrocis un Puszābaks devās atpakaļ un, iekāpuši automašīnā, no jauna brauca tālāk. Meža ceļš vērtās aizvien šaurāks un nelīdzenāks, tā ka viņu furgons virzījās uz priekšu pavisam lēnā gaitā.

—   Tev derētu braukt mazliet ātrāk, — Puszābaks norūpējies bilda.

—   Tas nav iespējams, — Uzrocis nogrozīja galvu. — Pārlieku steigdamies, mēs drīz vien varam apgāzties.

—   Nu jā, — Puszābaks nopūtās. — Bet pamēģini iztēloties, kas notiktu, ja kaķi mūs tagad aplenktu.

Uzrocis nezaudēja aukstasinību.

—    Es baidos, ka tikai tie mūs patiesi neaplenc,— viņš sacīja. — Šoreiz lai paliek iztēle. Ir jau interesantāk skatīt iztēlē to, kas dzīvē nemēdz notikt.

—   Bet es domāju, ka tieši šodien notiks kaut kas visai interesants un neparasts, — Puszābaks satraukts teica. — Man ir tāda priekšnojauta.

Uzrocis vēlējās nomierināt Puszābaku, bet, pametis nejaušu skatienu spogulī, iesaucās:

—   Jau notiek! Aiz mums — visa kaķu varza!

Iztrūcies Puszābaks pagriezās un metās pie loga mašīnas pakaļgalā. Nu arī viņš redzēja kaķus, kas tuvojās.

Kaķi, kaķi, milzum daudz kaķu . . . Aizvien tuvāk — melni un pelēki, melnpelēkraibi un pelēkmelnraibi, un melnbaltraibi, un baltmelnraibi, un svītraini — visi juku jukām. Tie draudīgi un nikni joņoja nopakaļ automašīnai. Priekšgalā ļekoja pinkainu spalvu klāts dzeltens kaķu lamzaks, kas, pēc Puszābaka domām, likās īpaši saniknots un biedinošs.

—    Neviena balta kaķa, liekas, tur nav, — Uzrocis sacīja.

—   Alberts šajā barā nav redzams.

Bet Puszābaks drebošā balsī atteica:

—    žēl gan, ka mums nav pie rokas neviena ieroča. Bērnībā man bija «kaķene», bet kāda zaglīga žagata to nočiepa. Ar «kaķeni» labi varēja notriekt no augļu kokiem ābolus un bumbierus.

—   Tu tātad esi bijis lielisks snaiperis, — Uzrocis atzinīgi teica.

—    Protams, — Puszābaks piekrītoši pamāja ar galvu. — Ja augļus vēlas pasargāt no bojājumiem, tad vienmēr jāmērķē tieši kātiņam. Ak, ja man vēl būtu mana «kaķene»! Tad es šiem kaķiem parādītu!

—   Paskaties, lūdzu, ledusskapī, — Uzrocis deva padomu.

—   Varbūt tur atradīsies kaut kas tāds, ko varētu šiem atmest. Iespējams, ka šie kādu brīdi paliks uz vietas.

Puszābaks atvēra ledusskapja durvis.

—   Tur tikai biezpiena sieriņi, — viņš sacīja. — Ar tiem kaķus neapturēsim.

Uzrocis centās palielināt ātrumu, taču nekas nesanāca — automašīna sāka neganti kratīties un zvalstīties. Bet kaķi tuvojās. Tie tuvojās nomācošā neatlaidībā. Ikreiz, kad Puszābaks paskatījās laukā pa automašīnas logu, viņa seja tapa aizvien bālāka.

—    Barvedis tūlīt, tūlīt mūs panāks, — Uzrocis, kurš bieži jo bieži pameta skatienu spogulī, iesaucās.

—   Velna žagata! — Puszābaks pusbalsī čukstēja. — Negantā zagle! Tieši «kaķeni» šai vajadzēja pakampt!

Puszābakam klabēja zobi.

—    Vai tev salst? — Uzrocis līdzjūtīgi apvaicājās. — Ka tikai tu nedabū karsoni!

—   To nu gan es neteiktu, — Puszābaks nomurmināja. Uzrocis it kā brīdinot pacēla pirkstu, bet tūdaļ atkal satvēra

stūri.

—   Nu tad neklabini zobus, — viņš pamācīja. — Kad jābrauc pa tik nelīdzenu ceļu, mēle — viens divi — var nokļūt starp zobiem.

Par laimi, tobrīd ceļa posms bija mazliet līdzenāks, un Uzrocis nekavējoties piedeva gāzi. Tādējādi viņam izdevās kaut cik attālināties no kaķiem.

Pēc brīža Puszābaks vaicāja Uzrocim:

—    Vai tu kādreiz esi paveicis varoņdarbu?

—    Diemžēl ne, — Uzrocis smaidot atteica. — Mana āriene nav diez cik piemērota. Vai nav tiesa — būtu ērmīgi tādam kā es, uzrocī ietērptam, izdarīt varoņdarbu.

—    Saprotu, — Puszābaks pamāja ar galvu. — Bet es jau kopš bērnības sapņoju kļūt par varoni. Tikai nekad nav bijusi piemērota situācija. Un tagad, kad beidzot pienācis īstais brīdis un es varētu kaut ko tādu paveikt, kā par spīti, man nav pie rokas «kaķene». Ar «kaķeni» taču varētu pastrādāt pamatīgu varoņdarbu.

Kaķi no jauna tuvojās — līdzenais ceļa posms beidzās, un Uzrocim nācās samazināt ātrumu. Dzeltenais barvedis bija krietnu gabalu atrāvies no pārējiem kaķiem.

—    Redzi, kā barvedim gail acis — laukā šaujas īstas dusmu ugunis, — Uzrocis sacīja.

Un Puszābaks piebilda:

—    Ja man vēl būtu «kaķene», tad šim acis šķiltu pavisam citādas ugunis.

Bet, pirms Puszābaks paguva to pasacīt, dzeltenais kaķis ar milzu lēcienu nokļuva uz automašīnas jumta, tā ka nograbēja vien.

—    Palīgā! — Puszābaks izbijies iekliedzās.

—    Saskrāpēs jumtu, — Uzrocis norūpējies teica.

Caur plāno skārdu bija labi sadzirdams, kā kaķis braucējiem virs galvas nikni ņerkstēja.

Pēkšņi Uzrocis pamanīja ceļa malā akmeni, un viņam tūdaļ iešāvās prātā pārdroša doma.

—    Turies stingri! — viņš brīdināja Puszābaku.

Pēc mirkļa mašīnas labējais priekšritenis būkšķēdams atsitās pret akmeni, furgons palēcās gaisā, tā ka katli un pannas vien nograbēja. Kaķis, protams, uz slidenā jumta nejaudāja noturēties un kūleņu kūleņiem novēlās zemē.

Puszābaks paskatījās laukā pa mašīnas aizmugurējo logu.

—    Garšļaukus gan un, liekas, gluži apdullis, — viņš teica. — Dabūja, ko gribēja.

Bet pārējā kaķu varza nelikās ne zinis par barveža neveiksmi. Tikpat cītīgi kā iepriekš viņi turpināja vajāšanu, un dzeltenā kaķa vietā stājās kāds cits milzenis, melns kā ogle.

—   Šim barvedim ir vēl mežonīgāks purns nekā iepriekšējam, — Puszābaks bēdīgs piezīmēja. — Ja man būtu mana «kaķene», es noteikti trāpītu tam ar čiekuru plati atvērtajā rīklē.

—   Kāda nozīme ir atvērtai rīklei? — Uzrocis gribēja zināt.

—   Ne jau rīklei, bet gan čiekuram, ko tajā ietriec, ir galvenā nozīme, — Puszābaks skaidroja. — Ja čiekurs ir pietiekami žākļains, tas iestrēgst mutē un kaķis vairs nevar aizcirst žokļus.

Uzrocis izbrīnā nogrozīja galvu.

—   Cik noprotu, tu patiešām «kaķenes» pielietošanā esi īsts meistars līdz vissīkākajai niansei, — viņš sacīja.

—   Šaut ar «kaķeni» ir ļoti izsmalcināts darbs, — Puszābaks piekrītoši pamāja ar galvu. — Iedomājies kaut vai to, cik bezgala tievi ir ābolu un bumbieru kātiņi. Kaut piķis parautu visu žagatu cilti!

Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, taču satrūcies apklusa, jo notika kaut kas pavisam negaidīts.

Pēc kārtējā pagrieziena mežs pēkšņi beidzās. Priekšā pletās ūdens klajš. Ezers, šeit—ūdens, aiz muguras — mežonīga kaķu lavīna. Ceļš veda tieši uz ezeru, pagriezties sāņus nebija iespējams.

Puszābakam ar joni atkal sāka klabēt zobi.

—    Ko nu lai darām? — acis aizvēris, viņš čukstēja.

Apsvērt vairs nebija laika.

—   Kaķi no ūdens baidās, — Uzrocis īsi noteica un ar kāju stingri uzmina gāzes pedālim.

Trakā ātrumā automašīna iejoņoja ezerā.

.

Varoņdarbs

Automašīna apstājās ezerā pārdesmit soļu no krasta. Ezera vidū bija jauka, ar kokiem apaugusi saliņa, bet nokļūt turp nevarēja — ūdens bija pārāk dziļš. Jau tagad ūdens līmenis sniedzās gandrīz līdz mašīnas logiem. Bet krastā gaidīja kaķi, tā ka par atgriešanos nevarēja būt ne runas.

—   Vai tu proti peldēt? — Puszābaks vaicāja Uzrocim.

—   Es nezinu, — Uzrocis, mazliet sakaunējies, teica. — Man nekad nav bijusi izdevība izmēģināt. Nezin kāpēc man aizvien licies, ka uzrocis nav visai piemērots peldkostīms un pārējo peldētāju vidū es varētu šķist nepiedienīgs.

—   Man liekas, es saprotu tevi, — Puszābaks bilda. — Arī es neesmu nekāds izcilais peldētājs. Savā mūžā tikai vienu reizi man gadījies lēkt ūdenī, pie tam gluži nejauši. Tas notika manā bērnībā, kad es ievēlos akā.

—   Tātad jāsēž vien tepat automašīnā, — Uzrocis nosprieda.

—   Protams, — Puszābaks piekrita. — Arī «kaķenes» mums nav. No stāvošas automašīnas būtu tīrais nieks mērķēt uz kaķiem.

—   Tagad labi noderētu kāda piepūšama gumijas rotaļlieta, — Uzrocis sacīja. — Runā, ka ar piepūšamiem rotaļu zvēriņiem var gluži labi turēties virs ūdens. Arī peldētnepratējs aizkļūtu līdz saliņai.

Taču piepūšamu zvēriņu draugiem nebija kur ņemt. Toties īstie zvēriņi ezera krastā bija piepūtušies uz nebēdu. Acīmredzot kaķi itin labi saprata, kādā ķezā Uzrocis un Puszābaks iekūlušies. Tie triumfējoši soļoja šurpu turpu pa krastmalu, uzmezdami automašīnai nievājošus un izsmējīgus skatienus.

—   Es nepavisam neesmu putnu un dzīvnieku ienaidnieks, — Puszābaks sacīja. — Bet to gan varu apgalvot, ka žagata ir zagle un kaķis — razbainieks. Nav ko brīnīties, ka zagļi un laupītāji darbojas roku rokā! Vieni nozog «kaķeni», bet otri vienā mierā dzenas pakaļ un noslīcina mūs ezerā.

—   Nepārspīlē nu, — Uzrocis iebilda. — Par slīcināšanu vēl Agri runāt. Pat tad, ja ūdens ieplūstu automašīnā, galva mums paliktu ārā, tā ka gaisa netrūktu.

—   Gaisa! — Puszābaks mēdījās. — Gaisa, protams, netrūktu! Bet ne jau no gaisa vien dzīvojam. Bada nāve nav labāka par noslīkšanu, un badā te varam nobeigties, ja vēl ilgi mums nāksies palikt uz vietas.

Uzrocis sarosījās.

—    Arī badā tik ātri vis nenomirsim, — viņš pārliecinoši sacīja.— Tu pats teici, ka ledusskapī ir biezpiena sieriņi. Ēdīsim tos un piedzersim klāt tēju. Ūdens tējai mums tik drīz nepietrūks.

Kad Puszābaks izdzirdēja par biezpiena sieriņiem, viņam saskrēja siekalas mutē un domas par nāvi atkāpās.

—    Šodien mēs pat brokastis neesam ēduši, — viņš atgādināja. — Viens vai pat veseli divi biezpiena sieriņi tagad nenāktu vēderam par ļaunu.

Arī Uzrocis tūdaļ sajuta neatvairāmu izsalkumu, un viņš ierosināja:

—    Lai notiek — mazliet iestiprināsimies, pilns vēders gudrāks par rītu.

—    Kā tu teici? — Puszābaks brīnījās. — Par kādu gudrību tu runā?

—   Atvaino, lūdzu, — Uzrocis samulsis pasmaidīja. — Kad satraucos, sakāmvārdi man vienmēr jūk.

Apjukumu slēpdams, viņš žigli sāka gatavot brokastis: nolaida mazliet lejāk loga stiklu, piepildīja katliņu ar dzidro, tīro ezera udeni un lūkoja pēc elektriskās spirāles, lai uzvārītu tēju.

—    Pagaidi! — Puszābaks iesaucās. — Kā mēs uzvārīsim udeni? Elektriskā spirāle darbojas, tikai automašīnai braucot.

—   Tev taisnība, — Uzrocis apjuka ne pa jokam un pat mazliet nosarka. — Arī to es samulsumā piemirsu. Acīmredzot jāmēģina kaut drusciņ braukt.

Viņš apsēdās pie stūres un iedarbināja motoru.

—   Nebrauc! — Puszābaks satrūkās. — Tālāk ir dziļš — ūdens sniegsies mums pāri galvai!

Taču Uzrocis, kaut arī jutās satraukts, nezaudēja mieru. Vispirms viņš pabrauca atpakaļgaitā, tad krasi pagrieza mašīnu un sāka braukt pavisam lēnām uz priekšu paralēli krastam. Par laimi, ezera gultne bija gandrīz līdzena, tā ka auto kustējās bez kavēkļiem.

Arī Puszābaks ātri vien nomierinājās un ievietoja vārāmo spirāli katliņā ar ūdeni.

—   Varbūt varēsim aizbēgt no kaķiem, — viņš, cerību spārnots, sprieda. — Aizbrauksim pa loku viņā pusē ezeram un tur izkļūsim krastā.

Bet kaķi, pamanījuši Uzroča manevru, soli pa solim gar krastu sekoja automašīnai. Kļuva skaidrs, ka šos tik viegli apmānīt nevarēs.

Uzrocis paskatījās uz Puszābaku, kas turēja rokā vārāmo spirāli, un viņam piepeši atausa atmiņā Ķērpjbārdis.

—   Droši vien arī Ķērpjbārdis, nabadziņš, tagad jūtas izslāpis un izsalcis, — Uzrocis nopūtās. — Putna ligzdiņas dēļ viņš taču netiek ne pie strautiņa padzerties.

—   Toties viņš ir atgūlies uz cietas zemes, — Puszābaks piebilda. — Labāk perēt putnēnus nekā visu laiku gaidīt, kad viļņi skalosies virs galvas.

Ūdens katliņā sāka vārīties. Uzrocis apstādināja automašīnu, un Puszābaks salika uz galda biezpiena sieriņus un tējas krūzītes. Bet viņi nepaguva neko iebaudīt, jo saklausīja rūkoņu, kas neatlaidīgi tuvojās, kļūdama aizvien skaļāka.

—   Helikopters! — Uzrocis, skatīdamies laukā pa logu, paziņoja.

Arī Puszābaks, pievirzījies tuvāk logam, ieraudzīja lielu, ugunssarkanu helikopteru, kas gausi lidoja pāri ezeram.

—   Laikam lido šurp, — Puszābaks sacīja.

Un patiešām, sāņus nenovirzīdamies, tas lidoja tieši uz automašīnu. Pēc brīža, sasniedzis mērķi, helikopters palika uz vietas un pamazām laidās lejāk.

Uzrocis un Puszābaks izbāza galvu laukā pa logu.

—   Apskata mūs, — Uzrocis pauda savas domas.

Bet helikopters slīdēja aizvien zemāk un zemāk un pēkšņi atritināja virvju kāpnes, kas nokarājās turpat blakus automašīnas logam.

—   Oho! — Puszābaks tūliņ aptvēra. — Grib mūs glābt!

—   Liekas, tas patiešām ir tiesa, — Uzrocis piekrītoši pamāja ar galvu. — Tikai šo lielisko iespēju es diemžēl nevaru izmantot. Šeit, automašīnā, es jūtos kā kapteinis uz kuģa, kuru nekad neatstāšu. Turklāt man uzrocī ir grūti kāpt pa trepēm, nemaz nerunājot par šādām virvju redelēm, kas nemitīgi šūpojas. Paliec sveiks, dārgais draugs! Pasveicini no manis Ķērpjbārdi!

—   Hm, hm! — Puszābaks saminstinājās. — Vai tu no tiesas domā, ka es esmu tāds, kurš pa kaklu pa galvu steigsies glābt savu ādu? Kurš mierīgu sirdi pametīs draugu likteņa varā? Vai nu ejam abi, vai arī es palieku šeit. Turklāt man šķiet, ka no šīm virvju redelēm es nejauši varu otrreiz mūžā izdarīt lēcienu ūdenī.

Uzroci varen aizkustināja Puszābaka augstsirdīgā izturēšanās. Viņš pamāja helikoptera vadītājam, lai tas lido projām, un pievērsās Puszābakam:

—   Šim notikumam par godu izdzersim pa tasītei tējas.

Bet Puszābaks domīgs pavadīja ar skatienu helikopteru, kas, virvju kāpnes saritinājis, attālinājās, un dziļi nopūtās.

—   Aizlidoja, — viņš nomākts sacīja. — Aizlidoja un atstāja mūs satracinātās stihijas varā. Liekas, arī tēja pa šo laiku ir atdzisusi.

—   Tā nav liela bēda, — Uzrocis pasmaidīja. — Ieliec spirāli katliņā, es pabraukšu mazliet vēl uz priekšu.

Puszābaks paņēma rokā spirāli, bet tad pēkšņi dziļdomīgi to uzlūkoja. Pēc mirkļa viņa seja it kā atplauka.

—   Mīļo Uzroci!—viņš priecīgā satraukumā iesaucās. — Kādreiz tu teici, ka ar šo spirāli var uzvārīt kaut vai vesela ezera ūdeņus!

—    Nu, un tad? — Uzrocis nesaprata.

—   Kāpēc mums to nepamēģināt? Vārošs ūdens taču izgaro — vai nav tiesa? Un, ja tu savu spirāli neesi pa tukšo salielījis, tad tagad mums tīrais nieks šo nolādēto ezeru pārvērst tvaikos!

—   Kālab tas būtu jādara? — Uzrocis izbrīnījies vaicāja.

—   Vai tu patiešām nesaproti? — Puszābaks pasmaidīja.

—  Kad ezers iztvaikos, mēs gluži mierīgi varēsim nokļūt pretēja krastā!

Viņš ar tādu sajūsmu aizstāvēja savu plānu, ka pamazām ieinteresēja arī Uzroci.

—   Varam pamēģināt, — Uzrocis beidzot piekrita. — Kaut tikai tvaiki mūs pašus neapdraudētu.

—   Ej nu ej, — Puszābaks atmeta ar roku. — Pat ārsti iesaka sutas vannas. Labi izsautēties ir veselīgāk nekā dzert briežu ķērpja tēju.

Uzrocis nestrīdējās pretī un sāka braukt, bet Puszābaks caur logu iemērca spirāli ezera ūdenī.

Pagāja viena, pēc tam otra, tad trešā stunda.

—    Aizmirsām nobaudīt biezpiena sieriņus, — Uzrocis pārtrauca ieilgušo klusumu.

Taču Puszābaks viņam neatbildēja, tikai iekliedzās:

—   Jau ceļas garaiņi!

—   Patiešām izgaro! — Uzrocis neticēja savām acīm.

Apmēram pēc pusstundas burbulēdams vārījās viss ezers.

Ūdens līmenis plaka acīm redzami, un tieši virs galvas sabiezēja tumšs mākonis. Drīz pa ezera gultni varēja braukt, kurp vien tīk.

—   Nu tikai žigli uz otru krastu! — Puszābaks steidzināja draugu.

—   Viegli pasacīt — uz otru krastu, — Uzrocis nopūtās.

—   Kaut es zinātu, kurā pusē tas atrodas!

Tvaika mutuļu dēļ tālāk par pāris soļiem neko nevarēja saredzēt, un, bez noteikta mērķa braukājot, Uzrocis pilnīgi bija zaudējis spēju orientēties.

—   Tiklīdz ūdens iztvaikos, tūdaļ sāksies lietusgāze, — Puszābaks sacīja. — Nevar taču vesels ezers noturēties debesīs. Bet pirms tam mums uzklups kaķi, jo būs zudis dabiskais tvaiku aizsegs.

Diemžēl Puszābaka pareģojums piepildījās ātrāk, nekā varēja paredzēt. Pēkšņi ezera gultne kļuva skaidri saskatāma, un rietošās saules stari piešķīra visai apkārtnei īpašu spožumu. Puszābaks un Uzrocis ar šausmām redzēja, kā šajā spilgtajā gaismā viņiem virsū brāžas mežonīgā kaķu varza. Tieši tobrīd automa

šīna aizsniedza salu. Līdz pretējam krastam atlika nedaudz mazāks ceļa gabals par pusi ezera.

—   Uz priekšu! — Puszābaks iekliedzās, un Uzrocis nospieda gāzes pedāli niknāk nekā jebkad iepriekš.

Un tad sāka līt. No tvaika mākoņa virs galvas šalcot lejup gāzās ezera ūdeņi. Ūdens šaltis rībināja pa automašīnas jumtu. Visapkārt šļakstījās viena vienīga satracināta pelēka ūdens masa.

—   Uz priekšu! — Puszābaks atkal iesaucās. — Piedod gāzi, vai arī mēs noslīksim!

Automašīna uzjoņoja krastmalā tieši tobrīd, kad kaķi aizsniedza salu. Bija arī pats pēdējais brīdis, jo ūdens ezerā cēlās katastrofālā ātrumā.

—   Vai patiešām mēs esam izglābušies? — Uzrocis vaicāja pavisam klusā balsī un apturēja automašīnu.

—    Esam gan, — arī Puszābaks runāja čukstus.

Viņi izkāpa no furgona un, aiz noguruma tikko turēdamies kājās, apskāvās, nelikdamies ne zinis par lietu.

Lietus beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sācies. No salas atskanēja tik neganta kaķu brēka, ka draugiem salti drebuļi skrēja pa kauliem.

—   Visi kaķi palikuši uz saliņas, — Puszābaks svinīgi teica. — Esam aizvilinājuši tos uz saliņu, tur tie nevienam ļauna nenodarīs. Un zini, Uzroci, tas nudien bija īsts varoņdarbs!

Abiem garām, līksmi čivinādams, aizlaidās kāds mazs putnēns.

.

Notikumi meža klajumā

«Tā nu man klājas,» Ķērpjbārdis domāja, nekustīgi guļot uz zemes. «Tēlaini izsakoties, esmu gluži kā koks, kura zaros putniņi savijuši ligzdas. Tikai koks, protams, stāv stāvus, bet man jāguļ uz muguras. Turklāt koks ar saknēm uzsūc no zemes visas nepieciešamās barības vielas, bet man nav sakņu, ar kuru palīdzību es spētu uzsūkt kaut malku ūdens.»

No ilgās nekustīgās gulēšanas aizvien vairāk viņu mocīja sāpes krustos. Viņam tik ļoti gribējās kaut reizi kārtīgi izstaipīties, bet pat to viņš nedrīkstēja — visniecīgākā sakustēšanās sabiedētu putnu māmiņu.

Un Ķērpjbārdis izmisis prātoja:

«Kāpēc man bija jāuzņemas tik mokpilns pienākums?»

Bet tad gluži kā atbilde uz šo jautājumu pēkšņi atskanēja kluss sprakšķis.

Ķērpjbārdis nobažījies paslēja augšup galvu.

—   Ciu-čiu-čiu!—turpat viņa bārdā iečiepstējās sīka balstiņa.

No olas bija izšķīlies pirmais putnēns!

—   Esi sveicināts, mazulīt! — Ķērpjbārdis aizkustināts čukstēja. — Esi sveicināts šajā lielajā un sarežģītajā pasaulē!

Viņš tūlīt aizmirsa slāpes un izsalkumu, tāpat arī sāpošo jostasvietu un citas neērtības. Viņš jutās gandrīz kā šā putnēna tēvs.

Atkal kaut kas nosprakstēja. Tas bija nākamais putnabērns. Pēc tam izšķīlās trešais, ceturtais un piektais. Pieci mazi putniņi. Piecas trauslas dzīvībiņas.

Putnu māmiņa, rosmes pārņemta, uzlaidās uz ligzdas malas, lai aizmestu prom olas čaumalas. Likās, tā jutās visai apmierināta

ar saviem mazuļiem. Tagad arī Ķērpjbārdis varēja tos aplūkot tuvāk. Pieci kamoliņi — mīksti kā dūnas — reizē plaši pavēra savus knābīšus.

—    Mani mazulīši! — Ķērpjbārdis ierunājās. — Mani mīlulīši! Nu jūs esat izšķīlušies. Jūs esat ieradušies, lai iekļautos dabas visneparastākajā un visbrīnumainākajā stiķī, ko sauc par dzīvi. Tomēr man nekavējoties jāteic, ka esat ieradušies pasaulē grūtā brīdī, ļoti grūtā brīdī. Vai jūs sveic putnu līksmie un gaviļpilnie treļļi? Ak nē, mani dārgie, putnu dziesmas ir apklusušas. Vai jūsu māmiņa sildīja jūs perēklītī koka lapotnē, draudzīgi šalcošo lapu vidū? Ak nē, viņai nācās jūs izperēt bārdā. Jo mežā valda posts un bēdas. Kā ēnainajos krūmājos, tā ziediem klātajās norās — visur ārdījušies kaķi . . .

Tobrīd atskanēja vēl kāds sprakšķis, mazliet savādāks un skaņāks nekā iepriekšējie.

—    Kas tas varētu būt? — Ķērpjbārdis brīnījās. — Ligzdā bija tikai piecas olas. Tieši piecas — un vairāk nevienas!

Šoreiz troksnim nesekoja čiepstēšana. Un tūdaļ Ķērpjbārdis attapās, ka sprakšķis atskanēja nevis no viņa bārdas, bet no citurienes. Tas nāca tepat no mežmalas. Tāds troksnis rodas, kādam uzkāpjot uz sakaltuša zara.

Ķērpjbārdis paskatījās uz mežmalu.

Viņam pretī vērās liels, pelēks kaķis!

«Tad palūk, kā,» Ķērpjbārdis nodomāja, kad bija atguvies no pārsteiguma. «Viens laupītājs tātad jau ieradies. Tas, protams, uzglūn nabaga putnēniem un trin zobus uz šiem kuslajiem radījumiem, kas tikko ieradušies pasaulē.»

Drīz vien kaķa izturēšanās liecināja, ka Ķērpjbārža bažas ir pamatotas. Mazpamazām, gandrīz zemei pieplacis, tas zagās aizvien tuvāk, kā jau kaķiem parasts, kad tie uzglūn medījumam.

Arī putnu māmiņa pamanīja briesmas. Ar izbaiļu pilnu brēcienu viņa izspurdza no ligzdas, bet tūdaļ savaldījusies mēģināja aizvilināt prom uzbrucēju. Pa pusei palēkdamās, pa pusei lidodama, viņa attālinājās no ligzdas — viens spārns bezpalīdzīgi vilkās nopakaļ, it kā tas būtu savainots. Diemžēl kaķis, likās, noprata putnu māmiņas nodomu un neļāva sevi apmānīt. Tas, uzmetis putnu māmiņai vienaldzīgu skatienu, tāpat kā iepriekš, gandrīz pie zemes pieplacis, līda aizvien tuvāk Ķērpjbārdim.

«Laikam man neizdosies pasargāt mazos putnēnus no šī bezkaunīgā laupītāja,» Ķērpjbārdis izbailēs domāja. «Mani kauli no ilgās gulēšanas tapuši stīvi, un pats esmu izbadējies, kļuvis bezspēcīgs.»

Tad viņš vairs nedomāja neko. Tam vairs neatlika laika — kaķis zibens ātrumā metās uz priekšu, tieši viņam virsū, zaļajām acīm ļauni zvīļojot, izplestie nagi ik mirkli gatavi saplosīt putna ligzdiņu.

Ķērpjbārdis žigli aizsedza ligzdu ar rokām un pacēla labo kāju, lai atvairītu uzbrucēju. Neko citu viņš nejaudāja izdarīt.

Bet tad — kaķa vairs nebija. Tas bija gluži kā izkūpējis. Viņa vairs nebija, un viss.

—    It kā būtu zemē iegrimis, — Ķērpjbārdis brīnījās.

Bet tūliņ atskanēja kaķa žēlie ņaudieni, kas nāca patiešām it kā no pazemes.

—    Iekritis lamatās! — Ķērpjbārdis noprata. — Mazie putniņi ir glābti!

Ķērpjbārža sirds sitās kā negudra gaviļpilnā priekā.

Putnu māmiņa naski atlaidās pie ligzdas un sāka apmīļot savus mazuļus, pa kārtai ar knābīti tos noglāstot.

—    Nu viņi ir glābti, — Ķērpjbārdis aizkustināts atkārtoja. — Kāda laime!

Pēkšņi viņš juta neatvairāmu nogurumu. Elpa kļuva aizvien rāmāka, un pamazām vērās ciet arī acis. Vēlreiz laimīgi pasmaidījis, viņš aizmiga. Un tikai pa miegam Ķērpjbārdis saklausīja, kā putnu tētis, līksmi čivinādams, atgriezās pie savējiem, un sajuta, kā abi vecāki, satvēruši ligzdiņu, aizlido prom.

Ķērpjbārdis gulēja dziļā miegā. Viņš pamodās tikai tad, kad Uzroča furgons grabēdams iebrauca apmetnes laukumā un no automašīnas izkāpa Uzrocis un Puszābaks.

—    Iedomājieties tikai, — Puszābaks jautri sacīja. — Putns aizlaidies ar visu ligzdu, bet mūsu brašais Ķērpjbārdis nesatricināmi guļ, kā gulējis savā postenī.

—   Es mazliet aizsnaudos, — Ķērpjbārdis nomurmināja un uzslējās sēdus. — Kādi jaunumi?

—   Mēs abi — es un Uzrocis — izdarījām varoņdarbu, — Puszābaks nozīmīgi pavēstīja. — Bet ko tu pa šo laiku esi paveicis?

—    Es neko neesmu paveicis, — Ķērpjbārdis atturīgi bilda. — Vienīgi kāds mežonīgs kaķis lēca kā pantera. Tagad tas tup lamatās.

—   Lamatās?! — Uzrocis iesaucās.

—   Tā man šķiet, — Ķērpjbārdis atbildēja.

Viņš beidzot piecēlās, un visi trīs naksitrallīši gāja pie bedres. Caur egļu zariem viņiem pretī raudzījās bēdīgs kaķa purns.

—   Šis laupītājs gribēja uzbrukt ligzdai, bet, par laimi, pats ievēlās lamatās, kas gadījās tieši ceļā, — Ķērpjbārdis paskaidroja. — 2ēl, ka runcis ir nevis balts, bet pelēks. Varbūt jūs uzzinājāt kaut ko par Albertu?

Uzrocis noliedzoši pagrozīja galvu.

—   Mums arī nelaimējās sastapt baltu kaķi, — viņš sacīja un izstāstīja visu, kas viņiem abiem ar Puszābaku bijis jāpieredz un jāpārdzīvo.

—   Laikam Alberts nemaz nav mežā ieklīdis, — Ķērpjbārdis norūpējies secināja. — Ja te tuvumā klaiņotu kaut viens vienīgs kaķis, tad putni tik droši nejustos un nenestu prom no manas bārdas savu ligzdu. Acīmredzot putnu tētis bija pārlūkojis mežu un nospriedis, ka briesmas vairs nedraud.

—   Aizvedīsim večiņai kaut vai pelēko kaķi, ja jau tas ir šepat lamatās, — Puszābaks ierosināja. — Turklāt pelēkajam kaķim pat lente apsieta ap kaklu, tiesa — tā ir nevis zila, bet pelēcīgi brūna.

—   Ko citu lai dara, — Uzrocis piekrita. — Ja jau baltu kaķi nekur nevaram atrast. Varbūt arī pelēkais spēs sniegt kaut cik mierinājuma vecam cilvēkam.

—   Lai notiek, — Ķērpjbārdis teica. — Bet vispirms paēdīsim, kā nākas, atpūtīsimies un pamatīgi izgulēsimies. Manuprāt, prātīgāk būs doties ceļā rīt no rīta.

Pārējie bija ar mieru. ^

.

Uzrocis sāk dzejot

Nākamajā rītā, tikko Ķērpjbārdis atvēra acis, viņš tūdaļ steigšus devās pie automašīnas un uzsauca:

—   Mostieties! Mostieties! Atcerieties, ka mūs gaida torte un kakao!

Protams, vai večiņa arī par pelēkā kaķa pārvešanu viņus cienās, kā savā vēstulē bija apsolījusi, tāpat kā par Alberta atgriešanos, skaidri nevarēja zināt. Taču bija jācer uz vislabāko, jo vairāk tāpēc, ka biezpiena sieriņi, kas atradās automašīnas ledusskapī, vakar izsalkumā bija notiesāti visi līdz pēdējam. Puszābaks atvēra mašīnas durtiņas.

—   Kur ir Uzrocis? — acis berzēdams, viņš samiegojies jautāja.

—   Uzrocis? — Ķērpjbārdis brīnījās. — Vai viņš negulēja automašīnā?

—   Vakarā viņš apgūlās kā vienmēr, — Puszābaks skaidroja. — Bet tagad guļvieta ir tukša.

—    Es nekā vairs nesaprotu, — Ķērpjbārdis nomurmināja. Abi apmulsuši klusēja un tajā pašā mirklī pēkšņi sadzirdēja

kādu šņukstam pavisam tuvu mežmalā. Vai patiešām Uzrocis aizlavījies uz mežu izraudāties?

—   Uzroci! — Puszābaks skani iesaucās. — Kur tu esi? Šņuksti mazliet pierima. Atkal klusums. Tad atskanēja Uzroča

skumjā balss, kas tūdaļ arī aprāvās:

—    Es esmu . . . šeit! Jūtos . . . tik . . . vien . . . tuļš!

—    Viņš jūtoties vientuļš, — Ķērpjbārdis aptvēra.

—   Tikko vakar mēs abi paveicām varoņdarbu, bet šodien viņš dīc kā mazs bērns, — Puszābaks neslēpa izbrīnu.

Un Ķērpjbārdis piebilda:

—    šķiet, ka viņam patiešām ir ļoti pretrunīgs raksturs!

Abi devās virzienā, no kurienes bija atskanējusi Uzroča balss, un drīz vien ieraudzīja savu draugu sēžam zem kāda krūma. Pār vaigiem tam ritēja asaras un rokās bija vesela kaudze vēstuļu.

—    Ko tu īsti te dari? — Ķērpjbārdis līdzjūtīgi apvaicājās.

Uzrocis no jauna iešņukstējās.

—    Es esmu tik vientuļš, — viņš žēlojās. — Es lasīju vēstules. Līdz šim nebija vaļas pārlūkot pēdējo sūtījumu.

—    Ak tu esi vientuļš! — Puszābaks kļuva nikns. — Bet kas tad esam mēs — es un Ķērpjbārdis? Vai mēs, ja atļauts vaicāt, neesam tavi biedri un draugi? Pats tu esi ielīdis te, vientulībā, neviens tev nav licis to darīt!

—    Piedodiet, lūdzu, — Uzrocis sacīja, pūlēdamies rādīt līksmāku seju. — Pats par sevi saprotams, ka esat mani draugi. Es sarunāju muļķības — mani ietekmējusi šo vēstuļu noskaņa.

—  Ko tu galu galā šajās vēstulēs esi sarakstījis, ka tās tevi tā izsitušas no sliedēm? — Ķērpjbārdis nogrozīja galvu.

—    Nu, klausieties, — Uzrocis nopūzdamies sacīja. — Tad jūs varbūt mani labāk sapratīsiet!

Viņš paņēma vēstuli, kas pirmā gadījās pa rokai, un sāka skaļi lasīt.

—    «Mīļais Uzroci!» — viņš lasīja. — «Mans nabaga maziņais! Droši vien Tu pat nenojaut, cik nelaimīgs jūtos patlaban, kad rakstu šo vēstuli. Esmu tik vientuļš, tik šausmīgi vientuļš uz šīs milzīgās zemeslodes. Man nav neviena, kam varu paspiest roku. Tu taču zini, mīļais Uzroci, ka man nav neviena drauga . . .»

Tālāk viņš netika — aprāvās balss un nevaldāmi sāka plūst asaras.

—   Kāpēc tu ar tādām vēstulēm sevi apbēdini? — Ķērpjbārdis nopūzdamies vaicāja. — Kāda tam visam jēga?

—   Jēgas nav nekādas, — Uzrocis raudādams atzinās. — Es tikai esmu pieradis šādas vēstules nosūtīt un saņemt.

—    No šā muļķīgā ieraduma mēs tevi — viens divi — izārstēsim, — Puszābaks stingri noteica. — Turpmāk — vairs nevienas vēstules! Bet, ja tu nepavisam nevari dzīvot nerakstījis, tad sāc dzejot, lūdzu. Savas vārsmas tu, piemēram, varētu mums palasīt vakaros pie ugunskura. Es domāju, ka arī Ķērpjbārdis mīļuprāt tajās paklausītos.

—   Visvairāk man patīk dzejoļi par dabu, — Ķērpjbārdis sacīja.

Uzrocim skumjas tūlīt bija kā ar roku atņemtas.

—    Es pateicos jums, draugi! — viņš iesaucās, acīm iemirdzoties priekā. — Ar šo brīdi apņemos vairs nerakstīt sev nevienu vēstuli, nudien! Es sākšu dzejot, tik tiešām, — kā mans vārds ir Uzrocis, nevis Dūrainis! Es sacerēšu saldsērīgu skumju un sāpju cauraustus dzejoļus.

—   Es tomēr dodu priekšroku saldai tortei un saldam kakao dzērienam, — Ķērpjbārdis teica. — Vispirms taču jāaizved vecajai sieviņai kaķis, pēc tam Uzrocis varēs dzejot, cik vien sirds vēlas.

Viņi atgriezās apmetnē un apstājās pie bedres, kur bija ierīkotas lamatas.

—  Liekas, incis guļ, — Uzrocis sacīja un palūkojās pa zaru spraugu bedrē.

Arī Ķērpjbārdis, tāpat kā Uzrocis, noliecies paglūnēja lejup.

—   Nu šis mežonēns, liekas, ir pilnīgi nomierinājies, — Ķērpjbārdis nosprieda.

Puszābaks atvirzīja zarus sānis, taču kaķis joprojām nelikās ne zinis. Uzlicis galvu uz ķepām, viņš nepakustināja pat asti.

—   Neredzēti laisks dzīvnieks, — Puszābaks sacīja. — Mazākais, aiz pieklājības būtu veltījis mums kaut mirkli.

—   Kad tas gatavojās man uzklupt, tad gan nelikās laisks, — Ķērpjbārdis smaidot teica.

Puszābaks paraustīja plecus.

—   Nu jā, kas tos kaķus var izprast. Var jau būt, ka viņš nekustas tāpēc, ka, lamatās iekritis, jūtas saldsāpīgi aizskarts un skumjš.

—   Protams, — Uzrocis piekrita. — Nepiemirstiet, ka runcis aizvadījis visu nakti vienatnē. Man šķiet, ka mēs esam izturējušies Uzrocis iedarbināja motoru un piekrītoši pamāja ar galvu:

—   Tikai pie kāda veikala uz brīdi jāapstājas — jānopērk kaķītim desa.

Lai aiz bada nav jāzaudē ūsas, Kaķim vajadzīgs gabaliņš desas.

—   Skat, kā, tikko pirms pusstundas tu teicies tapt par dzejnieku, un pantiņš jau gatavs, — Puszābaks atzinīgi teica.

.

Apbalvojums

Kad naksitrallīši ar kaķi iesoļoja večiņas pagalmā, viņi jutās gluži pārsteigti par kārtību un tīrību, kas tagad šeit valdīja. Celiņi bija rūpīgi nogrābti, dārza soli un galds nokrāsoti sarkanbrūni. Nekur nevienas piena lāses, ne zivju asakas. Večiņa, apsējusi tīru priekšautu, laimē starodama, steidzās viņiem pretī.

—   Beidzot jūs esat atbraukuši, mani mīļie, — viņa priecīgi sacīja un paņēma kaķi klēpī. — Tikko uzvārīju kakao, bet torte jūs gaida jau no paša rīta.

Draugi pārsteigti saskatījās.

—   Kā jūs zinājāt, ka mēs tieši tagad atbrauksim? — Uzrocis nenocietās.

—   Kas tur ko nezināt, — večiņa savukārt brīnījās. — Radio ziņo par jums nepārtraukti, ar helikoptera starpniecību jūsu gaitas zināmas visiem. Jūs esat paveikuši varonīgu darbu—tieši tā pa radio sacīja. Vai klāsim galdu šepat dārzā — svaigā gaisā?

Atbildi nesagaidījusi, viņa iesteidzās namā un drīz vien, atgriezusies ar tīru galdautu un paplāti, rosījās bez mitas, un kaķis visu laiku sekoja viņai pa pēdām. Drīz galds bija klāts. No apgleznotās kakao kannas cēlās garaiņi, lielā, apaļā torte smaržoja tik kārdinoši, ka Puszābakam šoreiz sāka kustēties nevis kāju pirksti, bet nāsis.

Naksitrallīši, protams, nelika sevi divreiz lūgties, kad večiņa

aicināja pie galda. Sajūsmā, tomēr nepiemirsdami pieklājību, viņi mielojās ar torti, piedzerot pamatīgiem malkiem kakao.

—   Es ceru, ka jums šis kaķis patiks, — Uzrocis beidzot ieteicās, kad pirmais izsalkums bija remdināts.

—   Un kā vēl! — večiņa smaidot sacīja. — Savu Albertu es mīlu kopš tā brīža, kad tas kā mazs kaķēns pārkāpa mana nama slieksni.

Uzrocis nobāla.

—   Vai jūs domājat, ka . . .

—   Jā, jā, — večiņa viņu pārtrauca. . . Esmu pārliecināta, ka Alberts ir vislabākais un vispieklājīgākais kaķis, kāds jebkad mitis mūsu pilsētiņā.

—   Bet viņš taču nav . . .

—   Tas tiesa, — večiņa atkal iejaucās. — Viņš nekā ļauna nav darījis. Alberts aizvien bijis tik mīļš un pieticīgs.

Puszābaks, visādi vaibstīdamies, centās piesaistīt Uzroča uzmanību, lai viņš beidzot apklustu, taču draugs nelikās mierā.

—    Dzejniekam patiesība ir svēta, — viņš sacīja. — Un patiesības vārdā . . .

Šoreiz viņa runu pārtrauca nevis večiņa, bet ugunsdzēsēju automašīna, kuras sirēna atskanēja jau pavisam tuvu. Iekaucās bremzes, mašīna apstājās, un pa vārtiem iesoļoja kaimiņu pilsētas ugunsdzēsēju priekšnieks. Ar nopietnu un svinīgu sejas izteiksmi viņš piegāja pie trim draugiem.

—    Atļaujiet jūs apbalvot ar medaļām par drošsirdību un attapību cīņā pret kaķu bariem, — viņš sacīja. — Medaļas pagatavojis mūsu labākais zeltkalis, un tajās iegravēts kaķa attēls, lai ikvienam ir skaidrs, par kādu varoņdarbu tās pasniegtas. Vēlu jums arī turpmāk panākumus un teicamu veselību.

To sacījis, viņš paspieda visiem trim roku un piestiprināja tiem pie krūtīm medaļas.

Naksitrallīši klusēdami paklanījās.

—   Līdz ar to oficiālā daļa beigusies, — ugunsdzēsēju priekšnieks sirsnīgi teica. — Varbūt varu jums kaut kādā ziņā būt noderīgs?

—   Man ir neliels lūgums, — večiņa moži iesaucās. — Vai nevarat, kā nākas, noskalot ar ūdeni manu Albertu? Viņš, pa mežu skraidīdams, tā novārtījies, ka izskatās gluži pelēks, nevis balts.

—   Tas mums, ugunsdzēsējiem, tīrais nieks, — priekšnieks smaidot sacīja.

Viņš piegāja pie savas mašīnas un kaut ko pasacīja vienam no ugunsdzēsējiem. Tūdaļ divi vīri, atritinājuši ugunsdzēsēju šļū-f teni, ieskrēja pagalmā. Albertam virsū tika raidīta pamatīga ūdens strūkla, un pēc dažiem mirkļiem viņa kažoks bija atkal tīrs un balts.

—   Vareni! — Puszābaks noteica.

—   Patiešām tas ir Alberts! — Uzrocis brīnījās.

—   Vai arī jūs nevēlaties nobaudīt krūzīti kakao? — večiņa uzrunāja ugunsdzēsēju priekšnieku. — Par godu šai nozīmīgajai dienai.

—   Ar vislielāko prieku, — priekšnieks piekrita un kopā ar saviem biedriem pievienojās pārējiem.

Ķērpjbārdis nezin kāpēc sāka nemierīgi grozīties uz sola. Beidzot, pieliecies Uzrocim pie auss, viņš pačukstēja:

—   Laikam arī no mūsu puses vajadzētu bilst kādu vārdu?

Uzrocis pamāja ar galvu. Viņš piecēlās un piesita ar karoti

pie kakao tasītes, čalas apklusa.

Bet, tā kā Uzrocis bija krietni vien satraucies un baidījās sajaukt savu runu, viņš pateica tikai dažus vārdus, kas bija pavisam ' vienkārši un īsti vietā:

—   Viss labs, beigas labas.

.

Otrā grāmata

.

Puszābaks atceras bērnību

Pie ceļa sazarojuma mazais, sarkanais autofurgons apstājās.

—   Uz kurieni brauksim tālāk? — Uzrocis, sēdēdams pie stūres, ievaicājās.

Puszābaks un Ķērpjbārdis izliecās laukā pa logu, lai papētītu apkārtni.

—   Jā, ja ir divas iespējas, grūti izlemt, pa kuru ceļu doties, — Ķērpjbārdis sacīja. — Būtu bijis viens vienīgs ceļš, būtu divreiz vieglāk.

Izvēles iespēja draugiem patiešām sagādāja grūtības.

—   Viss jāapsver kā no vienas, tā no otras puses, — Uzrocis nolēma un izslēdza motoru.

Līkumainais ceļa nozarojums labajā pusē ievijās biezā mežā, bet pa kreisi bija redzams ciems. Turpat netālu slējās pakalns, kura virsotni kronēja gleznainas pilsdrupas.

—   Mežā, protams, uziesim šo to visai tīkamu, — Ķērpjbārdis domīgs ieteicās. — Starp citu, savā bārdā jaušu īsti vasarīgu kņudēšanu. Tas liecina, ka meža norās zemenīšu aizvējā, ka biezs.

—    Pret meža zemenēm man nav ne mazāko iebildumu, — Uzrocis sacīja. — Bet no otras puses — arī pilsdrupas šķiet satriecoši skaistas. Turklāt es esmu pārliecināts, ka tām ir arī nozīme kā vēstures piemineklim, kuru mēs, laiku kavēdami, varētu iepazīt.

Puszābaks nemierīgi sakustējās.

—  Godīgi sakot, daiļuma izjūta man ir visai vāji attīstīta, —

viņš atzinās. — Arī pret vēsturi nekādu īpašu interesi nekad neesmu izjutis. Bet šīs pilsdrupas tomēr ir iedarbīgas.

—    Kādā ziņā? — Ķērpjbārdis apvaicājās.

Taču Puszābaks vienīgi paraustīja plecus, tad, pavērsis skatienu uz mežu, piebilda:

—   Arī mežs ir tikpat iedarbīgs, un man jāatzīstas, ka tam piemīt spēja kaut kā īpaši ietekmēt.

Viņš atvēra auto durtiņas un izkāpa laukā. Abi pārējie, mazliet apmulsuši, viņam sekoja.

—   Vai tā īpašā ietekme ir laba vai nelaba? — Uzrocis vēlējās zināt.

Puszābaks nemācēja precīzi atbildēt.

—   Ej nu sazini, — viņš teica. — Tā mani it kā iepriecina un apbēdina reizē. Netieku gudrs, kas tas īsti ir, bet kaut kas mani noteikti vareni ietekmē.

Puszābaks vēlreiz pavērās visapkārt. Pēkšņi viņa skatiens pievērsās pļaviņai ceļmalā.

—    Rau! — viņš čukstēja un pastiepa roku.

Uzrocis un Ķērpjbārdis abi reizē paskatījās uz turieni, kur norādīja Puszābaks.

—   Tās ir . . . Tās taču ir . . .

Aiz satraukuma Puszābaks nejaudāja vairāk neko pasacīt. Viņam saļodzījās kājas, un viņš apsēdās grāvmalā.

—   Tās taču ir žurkas, — Ķērpjbārdis teica.

Tās patiešām bija žurkas. Labības stiebriem čaukstot, apmēram kāds tūkstotis žurku virzījās uz pilsdrupām. Ciešā barā tās līda uz priekšu, un gandrīz katra turēja kaut ko zobos — dažai bija kumoss maizes vai siera, dažai drānas vai ādas strēmele, dažai kriksītis gaļas. Pašās beigās viena otra bija apsviedusies uz muguras un turēja ķepās olu, kamēr citas vilka tās aiz astes sev nopakaļ.

—    Atgriežas ar laupījumu, — Puszābaks čukstēja. — Pamatīgu lomu sagrābušas.

Par laimi, žurkas nepievērsa trim draugiem gandrīz nekādu uzmanību. Tikai dažas no tām uzmeta automašīnai skarbu, vērīgu skatienu.

—   Tām ir gudras acis, — Ķērpjbārdis piebilda.

Bet nu arī Uzrocis atguvās un varēja pasacīt veselu teikumu no sākuma līdz galam:

—   Nav nekā šausmīgāka par ļaunestīgu gudrību.

Pamazām žurkas bija salīdušas labībā un nozuda viņu skatieniem.

—   Uz kurieni tās tagad dodas? — Ķērpjbārdis balsī domāja.

—   Kurp tās stiepj savu laupījumu?

—    Skaidri redzams — uz pilsdrupām!—Puszābaks iepriecināts negaidot iesaucās, un viņa seja noskaidrojās. — Tās taču ir manas bērnības dienu žurkas, vai saprotat?

Ķērpjbārdis un Uzrocis nesaprata nenieka un jautājoši uzlūkoja Puszābaku.

—   Tagad man viss ir skaidrs, — Puszābaks aizrautīgi turpināja. — Ak, mīļie draugi, mēs taču esam atbraukuši manā bērnu dienu zemē! Cik bieži domās es netiku atklīdis uz šejieni, un tagad beidzot esmu šeit īstenībā! Te esmu piedzimis un uzaudzis, te esmu rotaļājies un nobriedis. Ir gan dīvaini, ka es tūdaļ neattapu, ka tā ir mana bērnības zeme!

—   Kaut kādu ietekmi tu tomēr izjuti, — Ķērpjbārdis atgādināja.

—   Jā gan, — Puszābaks svētlaimīgi pamāja ar galvu. — Varen spēcīgu ietekmi. Ai, bērnība, ai, zelta bērnība! Cik nemanāmi tu tomēr esi pagājusi! Ai, bērnība — tik tuvā un tomēr tik tālā . . .

Uzrocis un Ķērpjbārdis jutās aizkustināti un klusēja — vēl nekad viņi nebija dzirdējuši Puszābaku tik izjusti runājam.

Neviena žurka vairs nebija manāma, un pār pļaviņu, tāpat kā iepriekš, gūlās miers.

—   Tā nu tas ir, — Puszābaks sacīja. — Bet ko darīsim turpmāk?

—   Droši vien tu gribi aplūkot tuvāk savu bērnības apkaimi, — Ķērpjbārdis ieteicās. — Ja jau reiz tik negaidīti esi atkļuvis šurp.

—   Bet žurkas?! — Uzrocis žēlojās. — Man jāatzīstas, ka no šīs lavīnas es pilnīgi zaudēju dvēseles līdzsvaru.

Ķērpjbārdis pētoši paskatījās uz Uzroci.

—   Manuprāt, es tevi labi saprotu, — viņš beidzot piezīmēja.

—   Žurkas nav nekāda dabas rota. Bet, par laimi, ir dažādi līdzekļi, kas palīdz atgūt dvēseles līdzsvaru. Vislabāk iedarbojas kāda nomierinoša tēja. Jāņem viena daļa ķimeņu, divas daļas puplakšu lapu, trīs daļas baldriāna sakņu — un tas ir viss, kas nepieciešams nomierinošam uzlējumam.

—    Un tie aug tavā bārdā, vai? — Uzrocis šaubījās.

—   Neaug gan, — Ķērpjbārdis pasmaidīja. — Bet to visu var sameklēt mežā.

—   Patiešām! — Puszābaks iesaucās. — Laižam tik uz mežu! Ak debestiņ, cik sen es neesmu bijis savā bērnu dienu mežā!

Viņi iekāpa automašīnā.

—    Bet žurkas?! — Uzrocis smagi nopūtās.

—   Par tām tu nebēdā, — Puszābaks mierināja draugu. — Pēc šādas laupīšanas tās ilgāku laiku no pilsdrupām laukā nenāk. Tā aizvien ir bijis manā bērnībā, un es esmu pārliecināts, ka tās arī tagad izturas tāpat.

Uzrocis iedarbināja motoru.

.

Odze Matilde

Atstājuši automašīnu mežmalas pļavā, draugi vienprātīgi devās salūkot nomierinošai tējai nepieciešamos augus.

Ķērpjbārdis ar vērīgu skatienu raudzījās visapkārt.

—    Daudzveidīgs mežs, — viņš apmierināts sacīja. — Man šķiet, ka šeit mēs atradīsim visu, kas mums vajadzīgs.

Un tūdaļ viņš iebāza azotē pāris ķimeņu čemuru.

—   Mani jau svaigais meža gaiss vien nomierina, — Uzrocis piebilda, dziļi ieelpodams un izelpodams. — Ja vēlāk iedzersim arī nomierinošo tēju, tad dvēseles līdzsvaru noteikti atgūsim.

Puszābaks ar gluži neparastu sejas izteiksmi vērās uz krūmiem un kokiem, mēģinādams uztvert, cik lieli kopš viņa bērnības dienām tie paaugušies. Bet tas, starp citu, nemaz nebija viegli izdarāms, jo arī viņš pats pa šo laiku, kaut arī ne pārāk, bija pastiepies garumā. Toties, piemēram, akmeņi un celmi viņam nemaz vairs nešķita tik vareni un milzonīgi kā tālajā bērnībā.

—    Ik zemes ielāpiņš man te ir pazīstams, — Puszābaks skumji sacīja. — Pazīstams un reizē arī svešs.

—   Viss pārvēršas, — Ķērpjbārdis piekrita. — Tāds nu reiz ir dabas likums. Pat zvaigznes debesīs nav mūžīgas.

Pamazām draugi gāja aizvien dziļāk mežā. Tā bija jauka pastaiga brīnišķā vasaras dienā. Laiku pa laikam viņi apstājās, lai pavērotu, cik čakli rosījās skudras, kā arī vāverītes, kas cita citu dzenāja koku zarotnēs, un lai paklausītos, kā kaļ dzenis. Vienbrīd viņi nejauši iztraucēja lielu rubeni, kas uzspurdza gaisā,

te atkal tikko neuzkāpa ezītim, kas tūdaļ savilkās čokurā un iešņācās.

Brīžiem Ķērpjbārdis pārējiem skaidroja, kādās vietās mēdz augt viena vai otra veselības zālīte.

—    Ķimenes nav vērts meklēt mitrās vietās, — viņš pamācīja. — Ķimenes aug tur, kur sausa zeme, arī grāvmalās. Bet, ja nonāksim pie kāda strauta, tad tik turiet acis vaļā —tur mēdz būt puplakši un baldriāns.

Ķērpjbārža norādes abiem pārējiem lieti noderēja — īpaši tad, kad viņi bija nonākuši pie pavisam maza strautiņa, kas tecēja pa mitru apkaimi.

—   Oho! — Uzrocis negaidot iesaucās. — Kaut arī neesmu dabas zinību nozarē diez cik liels lietpratējs, instinkts man norāda, ka augs to divu ciņu vidū varētu būt puplaksis.

—   Pilnīgi pareizi, — Ķērpjbārdis piekrizdams pamāja ar galvu. — Tas pat noteikti ir puplaksis. Norauj lapiņas.

Bet Uzrocis vēl nebija paguvis noraut lapas, kad ierunājās Puszābaks:

—   Es pazīstu ļoti daudz meža augu, bet nosaukumus zinu tikai pienenēm un baldriāniem. Lūdzu — palūk, kur ir jūsu baldriāns.

Straujiem soļiem viņš tuvojās baldriāna ceram. Ķērpjbārdis pavēra muti, lai Puszābakam pasacītu kādu atzinīgu vārdu, kad pēkšņi . . .

Jā, pēkšņi atskanēja šaušalīgs bļāviens. Sis kliedziens, kas uzdzina šermuļus, bija tik baismīgs, ka Ķērpjbārdis un Uzrocis aiz bailēm sastinga kā sālsstabi. Turpretī ar Puszābaku notika gluži pretējais — viņš uzlidoja gaisā tik augstu, ka pirmajā acumirklī šķita: viņš ir uzkāpis uz mīnas.

Pēc kāda klusuma mirkļa atkal atskanēja Puszābaka izbaiļu pilnais bļāviens — tas patiešām bija viņš, kas tik šaušalīgi kliedza. Un tad — Puszābaks kā bezprātīgs metās pie Ķērpjbārža un žigli paslēpās zem viņa bārdas.

—   Kas noticis, mīļais draugs? — Ķērpjbārdis vaicāja.

Viņam drebēja balss. Toties Puszābaks drebēja pie visām

miesām zem Ķērpjbārža bārdas un nevarēja izteikt ne vārda.

Tagad pienāca tuvāk arī Uzrocis, bāzdams tikko noplūktās puplakšu lapas azotē.

—   Tur, zāle, kaut kas kustas, — viņš satraukts sacīja.

Ķērpjbārdis satrūkās.

—    Kādā zālē? Kur?

—   Nu, tur, kur Puszābaks uzlidoja gaisā, — Uzrocis paskaidioja. — Tur, zālē, kaut kas kustas.

—    Ak kustas, — Ķērpjbārdis atkārtoja un domīgs sarauca pieri. — Tātad tur kaut kas ir. Mani patiešām sāk interesēt, kas ļias varētu būt.

Ķērpjbārdis ar atvieglojumu konstatēja, ka bailes pamazām iļaist, tikai Puszābaks viņam zem bārdas joprojām drebēja kā negudrs.

—    Beidz taču, — Ķērpjbārdis pamācīja Puszābaku. — Tāda drebelība, pirmkārt, mazina pašapziņu un, otrkārt, tricina manu bārdu kā tādam sagrabējušam večukam.

—   Bet tā . . . — Puszābaka balss saites beidzot cik necik atslābinājās. — Tā … tā … tā ir odze, kas tur zālē lokās! Es uzkāpu viņai virsū, goda vārds!

Ķērpjbārža balss tūdaļ tapa barga.

—    Tu uzkāpi virsū odzei! — viņš pārmetoši iesaucās un nelīksmē aizstūma Puszābaku prom no sevis. — Kur gan tavas acis bija, tu aklā vista!

Un Ķērpjbārdis steigšus devās turp, kur zālē varēja manīt kādu kustamies. Pēc brīža pieliecies viņš maigi ierunājās:

—     Ak tu, maziņā! Nu kā tad — tas Puszābaks tev uzminis virsū, tāpēc tu tā spirinies. Ar saviem nejaukajiem kailajiem kāju pirkstiem Puszābaks ir tevi sabradājis! Viņš nudien ir ļoti dumjš. [Tomēr ne jau tīšām viņš tā darīja. Piedosim viņam, vai ne?

Uzrocis, pieliecies Puszābakam pie auss, paklusām apvaicājās:

—    Vai odze tev iedzēla?

—    Nē, neiedzēla, — Puszābaks tāpat pusbalsī atteica. — Bet daudz vis netrūka. Pašā pēdējā acumirklī es paguvu palēkties gaisā.

—    Tev ir laimējies, — Uzrocis atviegloti uzelpoja, bet tūdaļ viņa sejai pārslīdēja šausmu ēna. — Paskaties, ko Ķērpjbārdis dara!

—   Tavu nelaimi! — Puszābaks iesaucās.

—    Sargies, Ķērpjbārdi! — Uzrocis iekliedzās.

Ķērpjbārdis bija paņēmis odzi rokā un pūta tai virsū dvašu Nepievērsdams ne mazāko uzmanību draugu satraukumam, viņ čukstēja:

—   Žagatai lai bēda, vārnai spārnā sāpe, tavējā pa vārtie mūk ārā, Matildīt!

—   Kāpēc tu to nosauci par Matildi? — Uzrocis, mazliet atg vies, jautāja.

—   Vai tad tā neizskatās gluži kā tāda Matilde? — Ķērpjbārdis smaidot atvaicāja. — Man šķiet, ka tā ir īsta Matilde.

To teicis, viņš gluži mierīgi iebāza odzi savā kabatā.

—   Nu paklau, — Puszābaks nobālis izdvesa. — Vai tu grib šo rāpuli ņemt līdzi?

—   Kāpēc ne? — Ķērpjbārdis sarauca uzacis. — Ja jau pat daba silda odzes pie savām krūtīm, kāpēc gan viena no tām ne drīkstētu pāris nedēļu padzīvot manā kabatā?

—   Pāris nedēļu? — Uzrocis sāka raustīt valodu.

—   Jā gan, — Ķērpjbārdis cieši noteica. — Apmēram pāris nedēļu laikā tā atkopsies un kļūs atkal pilnīgi vesela.

Uzrocis un Puszābaks saprata, ka nav iespējams atrunā draugu, un smagi nopūtās.

—   Kaut nu drīzāk varētu dabūt nomierinošo tēju, — Puszā-^ baks nomurmināja.

Viņš gāja un izrāva baldriānu no zemes.

Pēc tam viņi devās atceļā — Ķērpjbārdis pa priekšu, Uzrocis un Puszābaks pārdesmit soļu nopakaļ.

.

Puszābaks kļūst nemierīgs

Atgriezušies pie automašīnas, naksitrallīši vispirms uzvārīja sev stipru, nomierinošu tēju. Un, tikko tā bija mazliet padzisusi, viņi tik kāri to izdzēra, ka piemirsa pat piebērt cukuru.

—   Tagad atliek vienīgi nedaudz nogaidīt, — Ķērpjbārdis sacīja. — Tad jau jutīsim iedarbību.

Viņi gaidīja labu brīdi, taču ne Uzrocis, ne Puszābaks diemžēl nespēja nomierināties. Gluži otrādi — aizvien biežāk viņi meta greizu skatienu uz Ķērpjbārža kabatu. Skaidri bija redzams — kabata kustējās.

Tikai tad Uzrocis un Puszābaks pirmo reizi jutās kaut nedaudz nomierinājušies, kad Ķērpjbārdis, paņēmis piena kanniņu, paziņoja, ka iešot uz ciemu salūkot pienu.

—    Ak tā, — Uzrocis, mazliet pasmaidīdams, ieteicās. — Tu vienādin mēdzi dzert tikai tējas un ogu sulas, bet tagad redzu, ka . . .

—    … ka tu esi palicis par pienapuiku, — Puszābaks pabeidza Uzroča neizteikto domu.

Ķērpjbārdis pavīpsnāja.

—    Jūs paši esat pienapuikas, — viņš mazliet sadusmots atteica. — Ne jau sev es to gādāju.

—    Kam tad? — Puszābaks vēlējas zināt.

—   Nu, protams, Matildei, — Ķērpjbārdis pacēla balsi. — Varbūt tev šķiet nepiedienīgi, ka slimā Matilde iebaudīs kaut pāris malku svaiga govs piena?

Puszābaks neko neatbildēja uz visgudro Ķērpjbārža vaicājumu. Tāpēc arī nekāda ķilda neizraisījās un Ķērpjbārdis devās ceļā.

Uzrocis un Puszābaks atviegloti uzelpoja, tad vēlreiz nopūtās un apsēdās zālītē. Labu brīdi, nebilzdami ne vārda, viņi norūpējušies raudzījās uz Ķērpjbārdi, kas pamazām attālinājās. Beidzot Puszābaks nopūtās vēl trešo reizi un lēnām pievērsa skatienu Uzrocim.

—   Paklau, draugs, — viņš pusbalsī ierunājās. — Kā tev šķiet, vai lai pasaku savas domas vai ne?

—   Es labprāt uzklausīšu tevi, — Uzrocis teica.

Puszābaks turpināja:

—    Ķērpjbārdis, protams, ir brašs puisis. Bet . . . bet vai mēs tomēr rīkojāmies pareizi, kad toreiz sajūsmā par saldējumu ar viņu sabiedrojāmies?

To dzirdot, Uzrocim kļuva neērti. Bez kāda iemesla viņš sāka kasīt savu uzroci un pietvīcis nodūra acis.

—   Tu tātad domā, ka . . .

—   Es domāju, ka mēs pārāk ātri esam noslēguši draudzību ar Ķērpjbārdi, — Puszābaks turpināja. — Vispirms vajadzēja iepazīt labāk viņa ieradumus un paražas. Bet mēs saēdāmies pilnu vēderu saldējuma un bijām noskaņoti jebkuram krist ap kaklu.

—    Nevajag pārspīlēt, — Uzrocis nomurmināja.

Taču Puszābaks jau bija pārāk aizrāvies. ,

—   Es nemaz nepārspīlēju!—viņš iesaucās. — Tas ir Ķērpjbārdis, kurš pārspīlē! Vai tā, pēc tavām domām, nav pārspīlēšana, ka šis bāž sev kabatās odzes? Vai tu domā, ka tā ir pilnīgi normāla rīcība?!

Uzrocis nepavisam neuzskatīja, ka bāzt odzes kabatā ir normāla rīcība, taču viņam nepatika arī šāda aizmuguriska mēļošana. Tāpēc viņš tikai nomurkšķēja:

—   Ķērpjbārdis ir musu draugs.

—   Tieši tāpēc! — Puszābaks iespiedzās. — Tieši tā jau ir mūsu nelaime, ka mēs esam ieguvuši šādu draugu. Padomā tikai — mūsu draugs, bet azotē silda odzi!

Uzrocis nokāra galvu. Viņš nezināja, ko lai Puszābakam atbild. Un vispār — Ķērpjbārdis nebija klāt, un Uzrocim nepatika tāda aprunāšana. Ķērpjbārdim, protams, piemita daža laba dīvainība, tomēr visumā viņš bija labs draugs, savs puika.

Lai izbeigtu šo sarunu, Uzrocis izlikās, ka viņam nāk miegs.

—   Ķērpjbārža nomierinošā tēja par vari uzdzen snaudienu, — viņš staipīdamies sacīja un platu muti nožāvājās. — Varbūt liksimies uz auss un mazliet pagulēsim dienvidu?

Puszābaks tūdaļ piekrita Uzroča priekšlikumam.

—   Nu protams, — viņš pamāja ar galvu. — Kas zina, kad mums atkal būs izdevība aizvērt acis. Es nevaru iedomāties, ka spētu gulēt vienā apmetnē kopā ar odzi.

Un, kad Uzrocis viņam neko neatbildēja, viņš, noslēpumaini smaidīdams, piebilda:

—   Kā tu pats justos, kad odze tev naktī pēkšņi ielīstu aiz uzroča?

—   Lūdzu, beidz taču, — Uzrocis atteica, un viņa balss nodevīgi drebēja. — Lūdzu, izbeidz galu galā šīs runas par čūskām.

Viņš atlaidās uz muguras zālītē un aizvēra acis.

—   Nu labi jau, labi, — Puszābaks nomurmināja un sekoja Uzroča priekšzīmei. — Lūkosim aizmigt. Lai dieviņš dod, ka šī pagāna odze sapņos nerādītos!

Ej nu sazini, vai Uzrocis un Puszābaks bija gluži vienkārši noguruši vai arī zāļu tēja iedarbojās pārāk nomierinoši, taču abi naksitrallīši drīz vien ieslīga dziļā miegā. Apkārt sisināja sienāži un dūca visādi kukainīši. Koku lapotnēs liegi čivināja putni. Netālu ciemā ierējās suņi, jo tur bija ieradies Ķērpjbārdis ar piena kanniņu. Bet Uzrocis un Puszābaks vairs nedzirdēja it neko, abi paklusām krāca vienādā ritmā. Viņi nedzirdēja arī to, ka no meža, skaļi ķērkdama, izlidoja žagata.

Tā nolaidās turpat līdzās lazdu pudurī un ziņkāri aplūkoja abus aizmigušos draugus. Tad tā ieķērcās vēlreiz, tikai mazliet klusāk. Draugi pat nesakustējās. Un žagata lazdu krūmā apklusa pavisam. Vienīgi nenolaida acu no abiem gulētājiem. Un alkatīgu skatienu vērās uz zeltspīdošajām medaļām, kas spilgtajos saules staros vizuļoja naksitrallīšiem pie krūtīm.

.

Matilde dzer saldo krējumu

Kad Ķērpjbārdis nonāca ciematā, viņu, skaļi riedami, apstāja suņi. Viens otrs mājas sargs, iznācis laukā pa vārtiem, nikni rūca un ņirdza zobus. Par laimi, Ķērpjbārdis it labi pazina ciema suņu paradumus. Viņš lieliski zināja, ka visgudrāk ir nepievērst suņiem nekādu uzmanību — tad tie drīz vien pārstāj riet. Tāpēc Ķērpjbārdis soļoja tālāk, pat nepaskatījies uz vaukšķiem. Lai nezaudētu mieru un nedomātu par suņiem, viņš klusu skaitīja:

—    Kaut man būtu kliņģeris, dzimšanas dienai izcepies .

Ķērpjbārža nosvērtā izturēšanās visai drīz ietekmēja arī suņus.

Acīmredzot tie sāka šaubīties par savu sunisko drošsirdību, zaudēja ticību sev un apjuka. Riešana kļuva aizvien nedrošāka un retāka, līdz noklusa pavisam. Un beidzot suņi Ķērpjbārdi, šķiet, uzlūkoja par parastu dabas parādību, kas it nemaz vairs nespēja saistīt viņu uzmanību.

Bet gluži citādām acīm Ķērpjbārdi uzlūkoja jaunā saimniece, kuras pagalmā viņš nule kā bija iegriezies, lai palūgtu pienu Matildei, šī jaunā sieviete vēl nekad mūžā nebija redzējusi tādu mazu vīreli un vērās viņā ar gandrīz vai nepieklājīgu izbrīnu.

Tomēr Ķērpjbārdis goddevīgi paklanījās un sveicinot pacēla cepuri.

—    Labu dienu un labu izslaukumu, — viņš pieklājīgi sacīja.

Saimnieces apaļā, sārtā seja atplauka platā smaidā.

—   Ak tu debestiņ, arī runāt tu proti!

—   šo pieticīgo māku es patiešām pieprotu, — Ķērpjbārdis, tikpat pieklājīgi kā iepriekš, atbildēja. — Tikai diemžēl zinu vienīgi sarunu valodu. Ja es mācētu arī dzejot kā, piemēram, mans draugs Uzrocis, tad labprāt sacerētu jums dažas vārsmas.

To izdzirdusi, saimniece tūdaļ izturējās pret Ķērpjbārdi pavisam citādi.

—   Tad palūk, kā! — viņa iesaucās jau maigākā balsī. — Ak sacerētu man vārsmas! Un, kaut gan tu dzejot neproti, mazo cilvēciņ, tomēr tu esi pirmais, kuram šāda doma iešāvusies prātā: līdz šim neviens par dzejošanu man nav bildis ne vārda. Vai es varu tavā labā kaut ko darīt?

Ķērpjbārdis norādīja uz savu tukšo piena kanniņu.

—   Vēlos mazliet svaiga piena slimniekam . . .

Jaunā saimniece viņu pārtrauca:

—   Ak slimniekam? Svaigu pienu? Ai nē, nevis svaigu pienu, bet gan svaigu saldo krējumu es tev došu! Jo slimajam taču katrā ziņā jāatkopjas. Nu, kā tev šķiet?

Nenogaidījusi Ķērpjbārža atbildi, viņa paķēra piena kanniņu un pusskriešus devās uz māju. Durvīs, uz mirkli apstājusies, viņa atskatījās.

—    Vai slimais ir tavs radinieks?

—    Ne gluži, — Ķērpjbārdis skaidroja. — Tēlaini izsakoties, drīzāk gan draugs.

Jaunā saimniece saprotoši pamāja ar galvu un iegāja istabā, pēc brīža atkal iznāca laukā ar pilnu kanniņu salda krējuma. Viņa nāca, uzmanīgi likdama soļus, lai krējums neizlītu.

Nostājusies līdzās Ķērpjbārdim, viņa norūpējusies apjautājās:

—   Vai tavs draugs ir ļoti slims?

—    Ne pārāk, — Ķērpjbārdis nomurmināja.

—   Kop viņu labi, — jaunā saimniece, nolikusi kanniņu Ķērpjbārdim pie kājām, teica. — Svaigs saldais krējums palīdz atveseļoties no visām kaitēm.

Ķērpjbārdis piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Ar ko īsti tavs draugs ir sasirdzis? — jaunā saimniece atkal taujāja.

—   Viņam uzkāpa virsū, — Ķērpjbārdis paskaidroja.

Jaunā saimniece samulsa.

—   Uzkāpa virsū? Kā tā?

—    Pavisam vienkārši, — Ķērpjbārdis teica. — Un gandrīz tieši pa vidu. Nelāgi sanāca.

—   Nu protams, — saimniece pusbalsī sacīja.

Viņa jutās tik satraukta, ka pagāja labs brītiņš, iekams viņa saņēmās un varēja sarunu turpināt.

—   Ak tu debestiņ, — viņa bilda. — Kādi brīnumi gan tagad nenotiek! Kāpj virsū. Un gandrīz tieši pa vidu. Nu ir gan brīnumi! Pasveicini savu draugu no manis, un lai viņš drīzāk atlabst. Kā viņu īsti sauc?

—   Par Matildi.

—   Tātad Matilde . . .

Kas lai zina — vai nu Matilde ar savu vārdu jau bija saradusi, vai arī tai bija kļuvis smacīgi, bet tagad tā izbāza galvu labu tiesu laukā no kabatas.

Saimniecei acis iepletās gluži apaļas.

—   Tev taču kabatā . . . ir . . . čūska … — viņa stostījās. — Padomā tikai!

—   Kā jūs teicāt? — Ķērpjbārdis noburkšķēja. — Ak jā, nudien čūska.

Bet tad Matilde acīmredzot samanīja saldā krējuma smaržu. Drīz jau tā līdz pusei bija izlīdusi no kabatas un grozīja iegareno galvu uz visām debespusēm. Pēc brīža čūska jau bija pagalma maurā.

—   Nē, nu skatiet tik! — Jaunā saimniece sakrustoja rokas pār krūtīm. — Nudien trūkst vārdu!

Tagad piena kanniņa atradās Matildei tieši līdzās. Mazliet piepūles, un čūskas galva jau skāra gardo šķidrumu.

—   Vai tā nesaindēs krējumu? — saimniece norūpējusies bilda. — Odzēm ir indes zobi.

Bet Ķērpjbārdis izklaidīgi atmeta ar roku.

—   Nekas ļauns nenotiks, — viņš nomurmināja.

Kad Matilde bija apmierinājusi izsalkumu, Ķērpjbārdis to iestūma atpakaļ kabatā, mīlīgā balsī sacīdams:

—   Tagad tev, Matildiņ, jāčuč, miegs remdē visas sāpes un slimības.

—   Kā? — jaunā saimniece saausījās. — Kā tu viņu nosauci?

—    Par Matildi, — Ķērpjbārdis noburkšķēja.

Saimniece kādu brīdi klusēja, tad smaidīdama sacīja:

—   Tev gan laikam ir zelta sirds, ka pat čūska tev nedara neko ļaunu. Es nemaz nebrīnītos, ka tu kādreiz kļūtu par dzejnieku.

Sie vārdi Ķērpjbārdim gāja dziļi pie sirds, un aizkustināts viņš pateicās jaunajai sievietei kā par saldo krējumu, tā par laipnību. Pēc tam, paņēmis kanniņu — tur klunkšķēja Matildes azaida tiesa vēl divām trim reizēm —, viņš devās atceļā pie saviem draugiem.

Ar vieglu sirdi Ķērpjbārdis soļoja pāri laukam. Vienā rokā viņš sparīgi vēcināja piena kanniņu, bet ar otru laiku pa laikam piesardzīgi aptaustīja kabatu, kurā tīksmīgi zvilnēja un pamazām saldo krējumu sagremoja Matilde.

Reizē viņš vērīgi skatījās uz apkārtējo ainavu, kuras pieticīgais skaistums pildīja viņa sirdi ar klusu prieku. Rudzu lauks, lēna vēja skarts, līgani viļņojās. Tālumā saules staros baltoja pilsdrupas. Priekšā zaļoja mežs. Vēl pēc brīža mežmalā jau vīdēja Uzroča sarkanā automašīna. Un drīz Ķērpjbārdis saklausīja aizmigušā Uzroča un Puszābaka ne visai skaļo krākšanu.

Vēl daži soļi, un Ķērpjbārdis jau stāvēja līdzās saviem draugiem, kuri blakus viens otram gulēja tik saldi kā divi mazi bērneļi. Bet tad Ķērpjbārdis uzlūkoja abus ciešāk, un viņa pierē iegūlās rūpju rievas.

— Hm, — viņš, šaubu pārņemts, nomurmināja. — Te kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt.

Žagata — zagle

Pamazām visu viņa uzmanību piesaistīja Puszābaks. Likās: kaut kas draugā bija pārmainījies. Bet kas īsti? Par to viņš tik ātri nevarēja tikt skaidrībā. Varbūt Puszābaks redzēja ļaunu, mokošu sapni un tāpēc likās tāds savāds? Tomēr nē — viņa vaibsti bija

pilnīgi mierīgi, neizprotamas pārmaiņas laikam gan nebija izraisījuši nelāgi sapņi.

Ķērpjbārdis nesaprata, ko domāt. Drošības labad viņš nolēma draugus modināt no miega. Viena galva gudra, bet trīs galvas vēl gudrākas, turklāt ja trešā ir paša Puszābaka galva. Varbūt viņš zinās pateikt, kas īsti ar viņu ir noticis.

—   Mostieties, mostieties! — Ķērpjbārdis skaļi iesaucās. — Ar Puszābaku kaut kas nav kārtībā!

Puszābaks un Uzrocis samiegojušies ar pūlēm atdarīja acis un negribīgi slējās sēdus.

—   Pielūko, ka es tev neiebelžu pa degunu, — Puszābaks, pa pusei miega varā, kurnēja. — Tad ar tevi arī nebūs viss kārtībā.

Par spīti Puszābaka asajai nostājai, Ķērpjbārdis joprojām runāja lietišķi.

—   Tu nedomā, ka es dzenu muļķīgus jokus, — viņš teica Puszābakam. — Kaut kas ar tevi vairs nav tā, kā bija agrāk.

—    Ar tevi ir tāpat, — Puszābaks, nespēdams nomierināties, turpināja. — Tu, piemēram, agrāk nenēsāji kabatā indīgas čūskas.

Ķērpjbārdis domīgs glaudīja bārdu.

—   Tas ir pavisam kas cits, — viņš sacīja. — Matilde, tā sakot, ir pie manis, bet tev — pavisam pretēji — kaut kā trūkst.

—   Tas, kā trūkst tev, man visādā ziņā ir skaidrs, — Puszābaks smējās un ar rādāmo pirkstu nozīmīgi pabakstīja pie deniņiem. — Cilvēks ar skaidru saprašanu nekad neierīkos sev kabatā odžu midzeni.

Pa to laiku arī Uzrocis bija sācis uzmanīgāk aplūkot Puszābaku.

—   Liec nu tagad odzi mierā, — viņš iejaucās sarunā. — Arī man šķiet, ka Ķērpjbārdim taisnība. Ar Puszābaku nudien ir notikušas kādas pārmaiņas, tikai es diemžēl neprotu atrast īstos vārdus, lai tās raksturotu.

—   Abi jūs esat zaudējuši prātu, — Puszābaks izdvesa.

Acumirklī Uzrocis sarosījās.

—   Pareizi! — viņš iesaucās. — Tas ir īstais vārds — «zaudēt»! Puszābak, tici man: tu esi kaut ko pazaudējis!

Šoreiz Puszābaks nebilda ne vārda, tikai iztrūcies paskatījās te uz Uzroci, te uz Ķērpjbārdi.

Un tad Ķērpjbārdis satraukti nočukstēja:

—    Medaļa! Kur ir tava medaļa, Puszābak?

Un tūdaļ viss kļuva skaidrs. Puszābakam tiešām kaut kas bija pazudis — kā Uzrocis pirmīt sacīja. Trūka medaļas, ko ugunsdzēsēju priekšnieks bija piespraudis Puszābakam pie krūtīm par parādīto varonību cīņā pret kaķiem.

Labu brīdi valdīja nomācošs klusums, un Puszābaks, Uzrocis un Ķērpjbārdis visi kā viens domāja — kurš gan varēja būt šis

Gluži kā atbildēdama uz šīm rūpju pilnajām domām, pēkšņi turpat lazdu krūmā ieķērcās žagata. Draugi visi reizē pavērās uz putnu.

—   Žagata! — Puszābaks nikni iesaucās. — Ticiet man, tas ir viņas darbs!

Ķērpjbārdis vairs nenovērsa acu no žagatas. Jau kopš jaunības dienām viņš bija vērojis putnu dzīvi ar vislielāko interesi un šo to arī iegaumējis. Pēc bezdelīgas lidojuma viņš nekļūdīgi varēja pareģot, kāds nākamajā dienā gaidāms laiks, bet pēc tā, kā vārnas koku lapotnēs ķērca, viņš prata pateikt, vai mežā nav parādījusies lapsa vai ieklīdis mednieks. Pats par sevi saprotams, viņš lieliski izprata arī žagatas paradumus. Ķērpjbārdis labi zināja, cik zaglīgas ir žagatas un cik ļoti tās iecienījušas spīdošus priekšmetus. Tāpat pēc šo putnu balsīm un lidošanas veida viņš bieži vien precīzi izdarīja nepieciešamos secinājumus.

—   Tā noskatās uz mums ļaunā priekā, — Uzrocis sprieda, kad žagata lazdā kārtējo reizi ieķērcās.

Taču Ķērpjbārdis nepiekrita Uzrocim.

—   šāda ķērkšana drīzāk pauž bezspēcīgas dusmas, — viņš sacīja. — Žagata, aiznesusi uz savu ligzdu Puszābaka medaļu, tagad ir atgriezusies, lai piesavinātos Uzroča medaļu. Bet nu viņu sagaida nepatīkams pārsteigums — jūs abi esat atmodušies.

—   Ja tu nebūtu gājis savai odzei gardumus lūkot, mēs nebūtu

aizmiguši, — Puszābaks īgņojās. — Nebūtu šīs pagāna odzes, mana medaļa netiktu nozagta. Bet tagad . . .

—    Tagad žagata aizlido, — Ķērpjbārdis, Puszābaku pārtraukdams, pavēstīja. — Skatieties! Laikam tā lido tieši uz savu ligzdu, lai tur tīksminātos par tavu medaļu.

Žagata patiešām bija pacēlusies gaisā un, spārnus vilnīdama, attālinājās.

—   Tūlīt pakaļ! — Puszābaks iekliedzās. — Mēs nedrīkstam šo garnadzi izlaist no acīm!

Draugi ar steigu iesēdās automašīnā. Uzrocis piedeva gāzi, un vajāšana sākās.

Par laimi, žagata lidoja gandrīz līdzās ceļam, tā ka Uzrocim nevajadzēja nogriezties sāņus. Pa tīrumiem un pļavām dzīties pakaļ žagatai būtu daudz grūtāk, varbūt pat neiespējami. Uzrocis palielināja ātrumu, un viņi varēja labi sekot putnam.

—    Tu nebrauc tik tuvu žagatai, — Ķērpjbārdis pamācīja Uzroci. — Kad tā nopratīs, ka neizlaižam to no acīm, tā ilgi vazās mūs aiz deguna un aizlidos prom no ligzdas pavisam citā virzienā.

—   Gudrinieks atradies! — Puszābaks dzēlīgi sacīja. — Tev medaļa pie krūtīm un odze kabatā. Bet es katrā ziņā gribu atdabūt savu medaļu. Uzroci, piedod gāzi!

Uzrocis bija neziņā, ko darīt, un kā bez padoma paraudzījās gan uz Puszābaku, gan Ķērpjbārdi.

Negaidot neziņu izkliedēja pati žagata — ar spēju pagriezienu viņa sāka lidot tieši uz pilsdrupām. Uzrocis apstādināja automašīnu, jo pa tīrumu, kas pletās ceļa malā, sekot žagatai ar auto nebija iespējams. Draugiem neatlika nekas cits kā tikai vērot, uz kurieni putns aizlidos. Tas attālinoties kļuva aizvien mazāks un mazāks un pēc brīža aizsniedza pilsdrupas, drošības labad apmeta tām līkumu un tad kā krītošs akmens metās lejā.

—   Ligzda ir kaut kur pilsdrupu tuvumā, — Ķērpjbārdis nosprieda. — Par to nav ne mazāko šaubu.

Uzrocis pēkšņi nobāla.

— Bet žurkas, — viņš čukstēja. — Tur taču apmetušās žurkas . . .

5o dzīvnieku pieminēšana nepavisam neiepriecināja Puszābaku un Ķērpjbārdi. Taču Puszābaka medaļu vajadzēja atdabūt, šajā ziņā naksitrallīši bija vienisprātis.

Tāpēc Uzrocis iedarbināja motoru un sāka lūkot ceļu, kas ved uz pilsdrupām.

Pēc neilgas maldīšanās Uzrocis galu galā atrada kaut cik platu un samērā gludu taku, kas veda tieši uz pilsdrupām. Jo vairāk draugi tām tuvojās, jo nopietnāki un nerunīgāki viņi kļuva, it īpaši pēc tam, kad kāda liela, pelēka žurka paskrēja tieši garām automašīnas priekšgalam.

—   Es esmu dzirdējis runājam, ka žurkas ir šausmīgas rīļas, — Uzrocis norūpējies bilda. — Nezin vai autoriepas tās arī ēd?

—  Petroleju no lampām tās strebj noteikti, — Puszābaks dalījās pieredzē. — Jādomā, ka autoriepas tām noder par itin labu uzkodu.

Izdzirdis šos vārdus, Uzrocis satrūkās ne pa jokam.

—   Man, kā par spīti, nav līdzi nevienas rezerves riepas, — viņš nopūtās.

Taču Puszābaks, apņēmības pilns, sacīja:

—   Mums arī nav nevienas rezerves medaļas. Drāz tik tālāk, Uzroci! Viena medaļa katrā ziņā ir vērtīgāka nekā četras piepūstas riepas. Drāz tik tālāk, kaut vai ar plikiem riteņiem!

Bet nekur tālāk nebija jādrāž. Taka beidzās, pilsdrupas bija klāt. Uzrocis bez vilcināšanās iestūrēja automašīnu pa kādu spraugu mūrī tieši pilsdrupās.

Iekaucās bremzes.

Pilsdrupas

Un tad . . .

—   Vai manu dieniņ! — Puszābaks iekliedzās.

—   Kādas šausmas … — Ķērpjbārdis nočukstēja.

Uzrocis ar rokām aizklāja acis.

Furgons bija tik strauji apstādināts, ka tas vēl brīdi mazliet drebēja. Šķita, ka pat nedzīvā automašīna aiz šausmām noskurinās, skatot šo patiešām baismīgo ainu, kas pavērās visapkārt.

Naksitrallīši, protams, bija gatavojušies tikties ar žurkām. Tomēr viņi nepavisam nebija domājuši, ka uzkulsies tādam milzīgam žurku ņudzeklim, kuru ieraugot gribot negribot aiz šausmām asinis dzīslās stinga. Sis baismīgais bars veidoja it kā dzīvu segu, kura noklāja pilsdrupu iekšējo pagalmu līdz pēdējai iespējai. Žurkas bija it kā pelēkas putas, kas šur tur mutuļoja arī augšup gar mūriem, jo visas nesatilpa uz zemes. Un acis, šo žurku acis! Kāds bezgalīgs ļaunums zvēroja tajās!

—   Mīļais Puszābak, — Uzrocis sūrojās un beidzot sadūšojās noņemt rokas no acīm. — Es dāvinu tev savu medaļu, tikai mūkam prom no šejienes, cik vien ātri iespējams.

—   Arī es savu medaļu varu atdot tev, Puszābak, — Ķērpjbārdis atbalstīja Uzroci. — Nēsā tās pārmaiņus vienu pēc otras vai abas reizē.

Bet, pirms Puszābaks paguva bilst jel vārdu, kaut kur augšā ieķērcās žagata. Un šoreiz tā nudien ķērca ļaunā priekā. Likās: šajās skaņās bija saklausāmas uzvaras gaviles un atklāts izsmiekls par trim draugiem.

Nu tikai viņi attapās, ka jāpaskatās augšup uz žuburaino priedi, kas auga tieši pilsdrupu vidū. Un, tici vai netici, — priedes zarā melnēja žagatas ligzda. Tieši no turienes atskanēja bezkaunīgā ķērkšana.

—    Draugi, — Puszābaks pēkšņi klusu un ļoti nopietni ierunājās. — Jūs gribējāt uzupurēties un dāvināt man savas medaļas, un es jums par to pateicos, goda vārds. Bet atcerieties, par ko jūs šīs medaļas esat saņēmuši. Par drošsirdību, vai nav tiesa? Mēs visi trīs esam apbalvoti par drošsirdību. Vai mums, drošsiržiem, patiešām klājas iecerēto pasākumu pamest pusratā un ar kaunu bēgt prom? īpaši tagad, kad esam tik tuvu pie mērķa?

Uzrocis ar skatienu nomērīja attālumu no automašīnas līdz priedei.

—    Mērķis ir tuvu, — viņš nopūzdamies sacīja. — Bet starp to un mums nostājušies, mazākais, pāris tūkstošu žurku.

Taču Puszābaka vārdi kā Uzrocim, tā Ķērpjbārdim tik ļoti ķērās pie sirds, ka viņi vairs neiedrošinājās runāt par bēgšanu. Neko darīt — ja jau viņi reiz par drošsirdību apbalvoti, tad vajadzēja vīrišķīgi nest šo varonības nastu.

—   Priedē acīmredzot ir iespējams uzkāpt, — Ķērpjbārdis nosprieda. — Grūtības sagādā vienīgi izkļūšana caur šo žurku baru.

—   Tev taisnība, — Uzrocis pamāja ar galvu. — Tas ir pats galvenais jautājums.

Tieši tobrīd zem priedes norisa kaut kas neparasts. Žurkas saspiedās ciešāk, lai atbrīvotu laukumiņu pāris soļu platumā. Tūdaļ tajā iznāca divas žurkas.

Viena no tām bija gluži parasta auguma žurka ar gludu spalvu. Bet tā kustējās visai tūļīgi un no bara atšķīrās it kā pret savu gribu. Turpretī otra bija, mazākais, tik liela kā vidēja lieluma kaķis. Sī žurka pārēdusies un pašpārliecināta vai plīsa aiz spēka un veselības. Pašapzinīgi viņa uzmeta vērīgu skatienu apkārtējai ciltsmāsu gūzmai, tad atieza zobus un ar negantu skatienu ieurbās otrai žurkai tieši acīs. Labu laiku kā viena, tā otra stāvēja kā sastingušas.

—   Kas tur īsti notiek? — Uzrocis brīnījās. — Ko tās grib viena no otras?

—   Tās cīnās, — Ķērpjbārdis paskaidroja.

Puszābaks, par spīti draudīgajai situācijai, plati pasmaidīja.

—    Man šķiet, tās drīzāk šaudās ar skatieniem, — viņš teica. — Apmēram tā, kā mēs toreiz ar skatieniem aizgainījām no ceļa kaķus.

Ķērpjbārdis piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Pilnīgi pareizi, — viņš sacīja. — Tieši ar skatieniem tās arī cīnās. Visvarenākais ierocis ir skatiens. Draudēdama ar to, tā var savu ciltsmāsu nogalināt, pat nepieskardamās pretiniecei ar zobiem.

Sī Ķērpjbārža piezīme acumirklī atņēma Puszābakam jebkuru patiku smieties. Bet žurkas turpināja savdabīgo divcīņu. Lielākā žurka tagad sāka mest lokus ap savu sāncensi. Tai spalvas uz skausta aiz niknuma sacēlās gaisā, un tā draudoši šņirkstināja

zobus. Viss milzīgais žurku bars, elpu aizturējis, noraudzījās šajā divkaujā gluži kā saistošā cirka izrādē.

—   Medaļa man nemaz nav tik nepieciešama, — Puszābaks negaidot nomurmināja. — Manis dēļ mēs varam kaut tūlīt griezt riteņus apkārt.

Ar to pašu viņš pārstāja kustināt kāju pirkstus — tas viņam mēdza gadīties ļoti reti.

Ķērpjbārdis un Uzrocis paraudzījās uz Puszābaku visai izbrīnījušies. Žurku cīņa, protams, bija pārāk pretīga aina. Nebija brīnums, ka tā ietekmējusi arī Puszābaku. Un tomēr . . . Vēl nesen par varonības nozīmi viņš taču bija izteicies ar tik pārliecinošiem un apņēmības pilniem vārdiem.

—    Bet varonība? — Uzrocis jautāja. — Kā tad ar varonību?

—   Medaļa nevērtīs mani varonīgāku, nekā tagad jau esmu, — Puszābaks secināja. — Man šķiet, ka dažādu goda zīmju un medaļu lomu nedrīkst pārspīlēt.

Tomēr Uzrocis un Ķērpjbārdis nebija vairs ar mieru atkāpties. Nesen viņi bija izrādījuši mazdūšību, un tad tieši Puszābaks ar apņēmīgo nostāju stiprināja viņu sirdis un garu. Nu pavērās iespēja atbalstīt Puszābaku.

—   Galvu augšā, draudziņ! — Uzrocis sacīja.

Un Ķērpjbārdis piebilda:

—    Mēs visi baidāmies no šīm neģēlēm žurkām. Bet īsta varonība izpaužas tad, kad, par spīti bailēm un trīcošajiem ceļgaliem, tu, cilvēks, paliec savā vietā un nedod kājām ziņu.

Puszābaks nebilda ne vārda, tikai no jauna sāka kustināt kāju pirkstus.

Žurku cīņa bija ilgusi jau stundu vai nedaudz ilgāk. Aina cīņas laukumā gandrīz nebija mainījusies. Lielā žurka aizvien vēl meta lokus ap mazāko žurku, kas bailīgi plaka pie zemes.

Un tad Ķērpjbārdis pēkšņi ieteicās:

—   Man nepieciešams ierocis pret žurkām!

—   Pareizi! — Puszābaks iesaucās. — Būtu tagad mana «kaķene» . . .

Taču Ķērpjbārdis neļāva viņam pabeigt sakāmo, bet apņēmīgi turpināja:

—    Nekādas «kaķenes», jo pat ar visvarenāko lielgabalu žur

kām nenieka nevar padarīt, — viņš sacīja. — Mums jāsadabū cita veida ierocis, un to es tūdaļ iešu meklēt.

—   Kā? — Uzrocis satrūkās. — Tu taču negribi pamest mani un Puszābaku šajā žurku ellē vienus pašus?

—   Tieši to es gribu darīt, — Ķērpjbārdis pavēstīja savu nodomu. — Pa to laiku, kamēr būšu prom, kādam jāuzmana žagata, lai tā ar Puszābaka medaļu neaizlido prom.

—   Bet … — Puszābaks grasījās kaut ko sacīt.

Ķērpjbārdis no jauna pārtrauca:

—   Nekādus «bet»! Man ir pēdējais laiks doties prom. Patlaban žurkas vēro divcīņu un mani nepamanīs. Kad pretinieces cīņu beigs, būs par vēlu!

Atvēris auto durtiņas, Ķērpjbārdis tūdaļ uzmanīgi izlavījās laukā un jau pēc brīža pazuda Uzroča un Puszābaka skatieniem.

—    Aizgāja, — Uzrocis pusbalsī sacīja.

Puszābaks nomākts pamāja ar galvu.

Cīņas, laukumiņā mazākā žurka aizgūtnēm kampa gaisu. Aizritēja vēl pāris minūšu, līdz tā sabruka pie zemes, lai vairs neceltos.

.

Baismīga nakts

Saule tuvojās rietam, bet Ķērpjbārdis joprojām nebija atgriezies.

—    Kur viņš tik ilgi kavējas! — Uzrocis norūpējies teica. — Varbūt viņam atgadījies kaut kas ļauns?

Puszābaks, par spīti nelāga nojautām, lūkoja dzīt pavisam nelāgus jokus.

—    Atgadījies gan — nesen viņam kabatā uzradās odze, — Puszābaks raudulīgi viebās. — Kamēr Ķērpjbārdis ir prom, mums nevajadzēs šā rāpuļa dēļ baiļoties.

Tomēr Puszābaks arī pats saprata, ka šis ir pārāk vājš mierinājums. Kāda gan nozīme ir vienai pašai čūskai salīdzinājumā ar milzum lielo žurku baru! Turklāt Matilde dusēja Ķērpjbārža kabatā pavisam rāmi, bet žurkas ar katru brīdi kļuva nekaunīgākas.

Žurkas virzījās aizvien tuvāk un tuvāk automašīnai. Viena otra jau uztrausās uz motora pārsega. Vēl pēc brīža varēja saklausīt dažu labu grauzēju skrapstināmies ar nagiem pa jumtu. Un ikreiz, kad iegarens, ūsains žurkas purns caur priekšējo stiklu pablenza mašīnā, Uzroci un Puszābaku sāka kratīt drebuļi.

—    Vai durvis ir cieši aizvērtas? — Puszābaks klusītēm apvaicājās.

Uzrocis piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Durvis ir cieši aizdarītas, — viņš atbildēja. — Tomēr es nepavisam nebrīnītos, ja . . .

Atskanēja spēcīgs sitiens pa automašīnu, un Uzrocis aprāvās pusvārdā. Draugi piesardzīgi paskatījās pa logu un noprata, ka viena no visnegantākajām žurkām, spēku izmēģinādama, bija taranējusi furgonu.

—    Par ko tu nebrīnītos? — Puszābaks pēc klusuma brīža vaicāja.

—    Es nepavisam nebrīnītos, ja šīs žurkas izgrauztos cauri pat dzelzij un skārdam, — Uzrocis pabeidza sakāmo. — Un, ja tās sūc petroleju, kā tu teici, tad varbūt šīm iegaršojas arī benzīns.

Puszābaks nebilda ne vārda, tikai viņa sejā pavisam skaidri bija lasāmas izbailes.

Pamazām, gandrīz nemanot, bija iestājusies nakts. Ne Uzrocis, ne Puszābaks neatcerējās, ka jebkad agrāk viņiem kāda nakts būtu šķitusi tik gara un nomācoša kā šī — gara un nomācoša —, kaut arī debesmala visu laiku vīdēja diezgan gaiša — kā jau vasaras vidū. Garastāvoklis nekļuva labāks arī tad, kad liels pilnmēness vaigs draudzīgi sāka raudzīties šurp pāri pilsdrupu mūrim. Gluži otrādi — mēness gaismā žurku rosīšanās bija vēl labāk redzama, un abi draugi drīz vien noprata, ka viņiem draud briesmas. Žurkas, šķiet, perināja viltīgus nodomus.

Vispirms paši tuvākie astaiņi lokveidā mazliet atkāpās, tā lai starp tiem un automašīnu paliktu samērā plata brīva josla. Pēc tam pašas spēcīgākās žurkas vēl tuvāk mašīnai sāka kārtoties kaujai. Apmēram pārdesmit soļu atstatu no furgona priekšgala tās sastājās draudošā kolonnā.

—   Liekas, žurkas gatavojas uzbrukumam, — Puszābaks drebošā balsī izdvesa.

—   Tā liekas gan, — Uzrocis piekrita. — Tās ir sapratušas, ka ar baidīšanu vien mūs prom no pilsdrupām nedabūs.

Uzrocis un Puszābaks, gaidās saspringuši, sēdēja cieši līdzās mašīnas priekšējā sēdeklī. Mēnesnīca caur logu stikliem vērta viņu nopietnās sejas vēl bālākas, nekā tās bija līdz šim.

Visapkārt valdīja klusums. Žagata ligzdā sen gulēja. Droši vien tā redzēja svētlaimīgu sapni par Puszābaka medaļu un nevarēja ne iedomāties, kādi notikumi te šobrīd gatavojās.

Un tad viss sākās . . .

Mašīnas priekšgalam pretī nostājusies, žurku kolonna pēkšņi it kā sakustējās un gluži kā pēc kāda nedzirdama signāla sāka virzīties uz priekšu.

—    Nāk šurp, — Puszābaks ievaimanājās. — Kā pelēka lavīna!

Tajā brīdī Uzrocis iedarbināja motoru un piedeva gāzi. Automašīna gandrīz palēkdamās devās uz priekšu. Žurkas tuvojās. Furgons metās virsū šim uzbrukuma vilnim.

Sadursme bija neizbēgama.

«Kaut tikai auto neapgāztos,» Uzrocis vēl paguva nodomāt.

Tūdaļ arī atskanēja šausmīgs brīkšķis.

Furgona pakaļgalā noklaudzēja katli un pannas, nošķindēja krūzītes un šķīvji. Sīs skaņas sajaucās juku jukām ar žurku brēku. Draugi redzēja, kā žurkas plašā lokā atvirzās abpus automašīnas priekšgala.

Uzrocis tomēr joprojām nenoņēma kāju no gāzes pedāļa un, nikni ņurdēdams, lauzās uz priekšu.

—   Spied vēl, spied, — Puszābaks aizsmakušā balsī aizrautīgi sauca. — Piedod gāzi, Uzroci!

Uzrocis arī piedeva gāzi un kā ķīlis brāzās žurkām virsū atkal un atkal. Tās gan nikni atieza zobus, tomēr bija spiestas atkāpties.

Tikai tad, kad žurku kaujas ierindas bija pilnīgi izjauktas, Uzrocis galu galā apturēja automašīnu.

—   Šoreiz varbūt pietiks, — viņš piekusis nopūtās.

—   Sīs saņēma pamatīgu mācību, — Puszābaks smaidot sacīja. — Nu tās vairs neuzdrošināsies mūsu automašīnu ne apostīt.

Uzrocis par to gan nebija tik cieši pārliecināts.

—   Žurkas nav tie zvēri, kas pamestu pusratā to, ko apņēmušās izdarīt.

Pagaidām nelikās, ka žurkas gatavotos jaunam uzbrukumam; tās piesardzīgi turējās pa gabalu no automašīnas.

Laiks ritēja, un austrumos kļuva aizvien gaišāks. Rītausmā pilsdrupās atgriezās dažas žurku grupas, kas bija devušās pēc laupījuma uz apkārtnes ciematiem. Visu, ko pienācējas atstiepa, žurku bars īsā laika sprīdī notiesāja, un tad ceļā devās jaunas karadraudzes, lai turpinātu laupīšanu.

—   Pretīgi iedomāties, cik daudz cilvēku darba un pūļu tiek aizlaists vējā, lai šie laupītāji varētu baroties, — Uzrocis piezīmēja.

Un Puszābaks sadrūmis piebilda:

—   Ja tas tā turpināsies, mana bērnu dienu novada drīz bus bads. Senāk gan žurkas nebija tik alkatīgas.

Bija iestājies rīts, un žagata priedes zaros sveica austošo sauli ar gaviļpilniem ķērcieniem. Tad, pavicinājusi pāris reižu spārnus, it kā pārbaudīdama to spēku, tā pacēlās no ligzdas un, skaļā balsī nemitīgi kārkdama, aizlaidās uz mežu.

Uzroci^ bija tik ļoti piekusis pēc saspringtās nakts, ka tikai ar novēlošanos attapa paskatīties uz putnu.

—   Medaļa tai noteikti nebija pie krūtīm, — viņš nomurmināja. — Bet varbūt tā tika aiznesta knābī?

Puszābaks iespurdzās.

—   Mēģināsim visu noskaidrot, — viņš teica. — Satver savu medaļu lūpās un tad pastāsti man, kā aizritējušas tavas vientuļnieka mūža dienas.

—   Tu smejies par mani, vai? — Uzrocis, gandrīz aizvainojies, jautāja. — Kā es varu runāt, ja medaļa man traucē?

—   Arī es to gribu zināt, — Puszābaks smējās. — Jāšaubās gan, vai kas prātīgs var sanākt. Un nezin vai žagata spētu tik braši kārkt, ja tai knābī būtu medaļa.

—    Nu jā, tev taisnība, — Uzrocis tagad bija visu sapratis. — Šķiet, ka es tomēr esmu šausmīgi atsvešinājies no dzīves.

Bet, tikko viņš paguva pasacīt, ko gribēja, kad dzīves īstenība pati lika sevi manīt, pie tam visai satraucošā veidā — žurkas tuvojās no jauna.

—   Nu, nu, — Puszābaks bilda. — Vai ar neseno pirti vēl nepietika?

Taču viņa balss skanēja gaužām nedroši.

—   Es domāju, ka tās no nesen zaudētās kaujas kaut ko ir mācījušās,— Uzrocis teica.— Iespējams, ka tām padomā kāds labāks cīņas plāns.

Abi draugi saspringtā uzmanībā vēroja žurku pārvietošanos.

Pretžurku ierocis

Žurkas tuvojās automašīnai lēnām, bet neatlaidīgi. Acīm neganti zvīļojot, tās nervozi kustināja ūsas un ar nāsīm kampa gaisu.

Drīz vien Uzrocis un Puszābaks saprata, ka šoreiz žurkām ir padomā pavisam citāds uzbrukuma paņēmiens nekā iepriekšējā reizē. Acīmredzot neveiksme lika izdarīt nopietnus secinājumus. Žurku jaudīgākais triecienspēks, vislielāko indivīdu speciāla vienība, tagad bija sadalījusies divās daļās, kas novietojās abās pusēs automašīnai.

—   Šoreiz tās nāks virsū no sāniem, — Uzrocis, bezgala nomākts, secināja. — Tagad mums nav ne mazāko iespēju tām uzbrukt ar automašīnu.

—   Ja žurkas nāks virsū no abām pusēm, — Puszābaks žēlojās,— tad šis baismīgais bars mūs apraks dzīvus un auto kļūs mums, tā sakot, par šķirstu uz riteņiem.

Tā patiešām, likās, arī notiks.

Kā bez padoma Uzrocis satvēra stūresratu — viņa rokas drebēja acīm redzami. Ko nu? Ko lai dara? Puszābakam uz pieres izspiedās sīkas sviedru lāsītes. Nav nekādas izejas!

Bet žurkas izvērstā frontē no abām pusēm tuvojās automašīnai. Un tad no bara atkal atskanēja tas pats dīvainais knakšķis, ko Uzrocis un Puszābaks bija iegaumējuši iepriekšējā žurku uzklupša-

nas reize. Tūdaļ, jebkura acumirklī, vajadzēja sākties šausminošajam uzbrukumam . . .

Bet kas tad tas?

Žurkas nevis uzbruka furgonam, bet gan strauji pagrieza galvu uz to pusi, kur bija ieeja pilsdrupās. Vēl mirklis, un viss baigais jūklis drūzmēdamies virzījās uz turieni. Pārāk pēkšņi un negaidīti žurkas bija mainījušas uzbrukuma virzienu!

Uzrocis un Puszābaks abi reizē steigšus metās pie loga automašīnas pakaļgalā, lai redzētu, kas īsti ir licis žurkām atteikties no iepriekšējā nodoma. Un tūdaļ arī abi reizē iesaucās:

—   Ķērpjbārdis!

Beidzot viņš bija atgriezies. Bet kādā brīdī!

Puszābaks aizvēra acis, un Uzrocis nekavējoties darīja to pašu. Ne viens, ne otrs negribēja redzēt, kā ies bojā viņu draugs un biedrs.

Pēc mirkļa Puszābaks, aizvien vēl aizvērtām acīm, pusbalsī noteica:

—   Viņš bija lielisks ceļabiedrs.

Šobrīd Puszābaks bija gatavs piedot Ķērpjbārdim it visu, aizmirst jebkuru nesaprašanos, kas viņiem abiem dažreiz bija gadījušās. Pat Matildi, šo nelāgo odzi, viņš vairs nepieminēs ar ļaunu.

—   Laikam viss jau ir galā, — Uzrocis beidzot ierunājās. — Vai atvērsim acis?

—    Lai notiek! — Puszābaks piekrita. — Raudzīsimies atvērtām acīm liktenī, kas mūs sagaida.

Atvēruši acis, abi draugi tūdaļ pamanīja Ķērpjbārdi gluži mierīgi soļojam šurp.

—    Ir noticis brīnums! — Uzrocis iesaucās.

To patiešām bez pārspīlējuma varētu nosaukt par brīnumu — žurkas, kas tikko pavisam nikni uzbruka Ķērpjbārdim, tagad bailīgi lavījās prom. Pat visspēcīgākās un vislielākās, acīm liesmaini zvērojot, neuzdrīkstējās pieiet Ķērpjbārdim ne tuvumā. It kā viņu ieskautu kāds aizsargmūris, caur kuru neviena žurka nespēj izlauzties.

Bet Ķērpjbārdis soļoja ar tādu sejas izteiksmi, it kā neganto žurku viņam visapkārt nemaz nebūtu. Viņš vicināja rokā kaut ko līdzīgu puķu pušķim un klusu dungoja kādu dziesmu. Beidzot, nonācis līdz automašīnai un iekāpis iekša, Ķērpjbārdis mundri sacīja:

—   Labrīt!

Tagad, kad Ķērpjbārdis sveiks un vesels no jauna atradās automašīnā, Puszābakam atkal uznāca strīda gars.

—    Labdien, brīnumdari!—viņš kā mēdīdams atņēma sveicienu. — Sirsnīgs paldies par meža puķēm šajā skurbinošajā vasaras rītā. Nu mums visas bēdas izbēdātas — svaigi ziedi lai un tā tālāk. Kas gan tā būtu par dzīvi bez tikko plūktām puķēm un odzes Matildes!

Bet Ķērpjbārdis tikai noteica:

—   Tev ir pilnīga taisnība. Bez šīm puķēm, kā tu saki, mums patiešām tagad nebūtu nekāda dzīve. Jo šīs ir suņumēles, pirmšķirīga pretžurku brīnumzāle.

Pavicinājis draugiem gar degunu augu ar sārtiem ziediem un iegarenām lapām, viņš turpināja:

—   Jums jāzina, ka neviena žurka nevar izturēt savdabīgo suņumēļu smaku. Tāpēc es bez briesmām varēju caur žurku jūkli atkļūt pie jums. Starp citu, ir zināmi gadījumi, kad žurkas un peles lēkušas no kuģa ūdenī, juzdamas uz borta svaigas suņumēles.

—   Urā! — Puszābaks sajūsmā iesaucās.

Un nesenā gražīgā noskaņa izgaisa kā ar roku atņemta.

—   Es domāju, ka pienācis laiks ķerties pie lietas, — Uzrocis nolēma un iedarbināja motoru. — Nav nemaz viegli rāpties augšā priedē, it īpaši tādam kā man — uzrocī tērptam.

—   Bez šaubām, — Puszābaks piekrita. — Agrs rīts ir pats piemērotākais laiks žagatas ligzdas sagrābšanai. Dienas tveicē vairs lāgā negribēsies to darīt.

Uzrocis apstādināja furgonu zem priedes zaru vainaga. Ķērpjbārdis, izkāpis no automašīnas, vispirms, vicinādams suņumēļu slotiņu, aizgaiņāja žurkas pieklājīgā attālumā. Pēc tam arī Uzrocis un Puszābaks uzdrīkstējās viņam sekot.

—   Sākam! — Puszābaks mundri iesaucās. — Uz priekšu — un uz augšu!

Bez kavēšanās viņš žigli kāpa pa koka stumbru augšup, ar kailajiem kāju pirkstiem veiksmīgi salūkodams mizas grumbuļos vietas, kur atsperties.

—    Cik ātri viss var mainīties! — Uzrocis galvu vien nogrozīja. — Pavisam nesen Puszābaks domās sevi apbedīja, bet tagad kā jauns dievs iekaro augstienes.

—    Nu jākāpj tev, — Ķērpjbārdis pārtrauca Uzroča domu gājienu.

Bet Uzrocim pēkšņi uzmācās jaunas rūpes.

—    Redzi, es baidos atstāt automašīnu bez uzraudzības, — viņš sacīja. — Žurkas var ielavīties iekšā.

—    Hm, — Ķērpjbārdis norūca un iegrima domās.

—   Kur jūs paliekat? — no priedes galotnes atskanēja Puszābaka sauciens.

Tomēr Ķērpjbārdim padoms drīz vien bija rokā:

—    Atstāsim suņumēļu pušķi zemē pie automašīnas.

—    Tu domā, ka tas līdzēs?

—    Nu protams! — Ķērpjbārdis bija sajūsmā par savu plānu. — Sis augs pasargās automašīnu no žurkām labāk nekā jebkura slepena atslēga.

Uzrocis vēl šaubījās, un Ķērpjbārdis piebilda:

—    Latīņu valodā suņumēles sauc par Cynoglossum officinale. Šis nosaukums tā ietekmēja Uzroci, ka viņš bija ar mieru izkāpt,

lai rāptos kokā.

—    Lai notiek! — viņš teica.

Ķērpjbārdis nolika suņumēļu pušķi uz mašīnas motora pārsega un kopā ar Uzroci rāpās priedē pie Puszābaka.

.

Žagatas ligzdā

Puszābaks jau bija ticis līdz koka galotnei, bet Uzrocis un Ķērpjbārdis bija tikai apmēram līdz pusei, kad viņi pēkšņi izdzirda žagatu satraukti ķērcam.

—   Laižas atpakaļ! — Puszābaks tikpat satraukti iesaucās.

Viņš atradās augstāk nekā pārējie, tāpēc arī labāk pārredzēja

apkārtni un pirmais pamanīja žagatu, kura pilnā sparā lidoja no meža uz savu ligzdu.

—   Pasteidzies! — Ķērpjbārdis iekliedzās.

—   Uzsteidzies! — iekliedzās arī Uzrocis, kuram satraukumā juka valoda.

Puszābaks, protams, pats saprata, ka ligzdu vieglāk aizsargāt nekā ieņemt. Lūko nu ielauzties ligzdā, kad žagatas smailais knābis jebkuru mirkli var trāpīt pa galvvidu. Tāpēc Puszābaks visiem spēkiem pūlējās nokļūt ligzdā pirms žagatas ierašanās un ieņemt aizsardzības pozīcijas.

Taču arī žagatai, šķiet, bija skaidrs, kas notiek. Ik spārnu vēziens biedinoši ātri to nesa aizvien tuvāk ligzdai.

—   Kurš kuru? — Puszābaks sadusmots nobubināja un ne bez pūlēm rausās augšup no zara uz zaru.

Ceļgali viņam smeldza, plaukstas un kāju pirksti bija apķepuši ar sveķiem, un asie zari nemitīgi durstīja seju.

Bet Puszābaks par to nelikās ne zinis. Tagad žagatas lig zda jau bija tepat, gandrīz vai ar roku aizsniedzama. Nu tā. Vēl nedaudz piepūles, un Puszābaka neatlaidība vainagojās ar panā kūmiem — viņš atradās uz ligzdas malas. Pēc pāris sekundēm atlidoja arī žagata un, apdullinoši skaļi brēkādama, meta lokui apkārt ligzdai.

—   Braši! — Ķērpjbārdis kaut kur lejāk iesaucās.

—   Knaši! — Uzrocis kaut kur vēl zemāk atsaucās.

Diemžēl Puszābakam nebija vaļas reaģēt uz draugu mudina jumiem. Viņš itin labi saprata, ka žagata nelidinās ap ligzdu sav prieka pēc, tā nogaida izdevīgu brīdi, lai mestos viņam, bezkau nīgajam iebrucējam, virsū.

Puszābaks žigli pameta skatienu ligzdā, lai uzietu kādu node rīgu sprunguli vai kailu zaru, ko varētu izmantot kā ieroci pret žagatu. Un tavu brīnumu! Tas nudien bija likteņa pirksts vai kaul kas tamlīdzīgs: ligzdā gulēja gluži pieklājīga «kaķene»!

Satvēris atradumu, Puszābaks raudzījās pēc piemērotas mu nīcijas. Lieliski — priedes zari bija pilnum pilni ar jaunajierrj zaļajiem čiekuriem.

Izraudzījies nelielu čiekuru ar pamatīgu sveķu piedevu, Pus zābaks to norāva no zara. Tā, tā. Izmēģinājis gumijas izturību, viņš pārliecinājās, ka «kaķene» darbojas normāli. Tagad mierīgu prātu varēja gaidīt žagatas uzbrukumu.

Kaut kur zem viņa pūta un elsa Ķērpjbārdis un Uzrocis. Abi rāpās kokā vienlīdz gausi, jo vienu kavēja bārda, bet otru — uzrocis.

—   Kādi tev tur jaunumi? — Ķērpjbārdis pēc brīža uzsauca.

—    Vai medaļu atradi? — Uzrocis savukārt vaicāja.

Bet Puszābakam šobrīd nebija vaļas meklēt medaļu. Visa viņa uzmanība bija pievērsta žagatai, tā ka Ķērpjbārža un Uzroča jautājumi palika bez atbildes. Izstiepis kreiso roku ar «kaķeni», Puszābaks ar labo roku satvēra un pavilka gumijas cilpu, visu laiku uzmanīgi vērodams žagatu.

Putns bez apstājas riņķoja ap ligzdu. Jo ilgāk tas laidelējās, jo uzmanīgāks kļuva Puszābaks. Bija skaidrs, ka žagata bezgala ilgi šādus lokus nemetīs. Bija skaidrs, ka ar katru loku tuvojas brīdis, kad tā nelūgto ciemiņu dzīs laukā no ligzdas.

Un pēkšņi šis brīdis bija klāt!

Negaidot žagata pacēlās pilnīgi stāvus gaisā virs ligzdas, lai pēc tam kā akmens uzkristu Puszābakam uz galvas. Bet tieši tādējādi žagata izdarīja nelabojamu kļūdu. Bērnībā Puszābaks bija ievingrinājis roku, šaujot ar «kaķeni» āboliem un bumbieriem koka lapotnē, — viņš bija radis mērķēt uz augšu. Tāpat arī tagad viņš notēmēja «kaķeni» tieši augšup, pavilka gumijas cilpu, cik jaudāja, un ļāva čiekuram aizlidot.

Pēc kāda mirkļa atskanēja viegls būkšķis.

Spalgi ķērcieni skaidri liecināja, ka čiekurs nav pagājis garām mērķim.

—   Neba čiekurs krīt tālu no celma, — Uzrocis teica, satraukumā neradis īsti piemērotu sakāmvārdu, lai paustu Puszābakam atzinību.

Uzrocis bija paguvis nokļūt līdz ligzdai un novietojās blakus Puszābakam. Tūdaļ Ķērpjbārdis pārcēla savu bārdu pār ligzdas malu un pēc tam ierāpās ligzdā arī pats.

—   Lielisks trāpījums, — Ķērpjbārdis uzlielīja biedru. — Mīļais Puszābak, tu patiešām esi varens snaiperis!

Žagata, šķiet, bija secinājusi to pašu un, žēlabaini kārkdama, attālinājās no pilsdrupām.

—   Puszābak, tu esi īsts retums, — Uzrocis sacīja un uzlūkoja draugu ar tādu skatienu, it kā redzētu to pirmo reizi mūžā. — Bet pasaki — kur tu šo «kaķeni» tik piepeši dabūji?

—   Ak «kaķeni», vai? — Puszābaks aplaimots nomurmināja. — Tepat pa rokai bija . . .

Tikai tagad Puszābaks varēja aplūkot «kaķeni» vērīgāk. Šķita, ka tā bija visai pamatīgs rīks. Skaidrs, ka ar šādu tādu līku paegļa sprunguli lidojošai žagatai trāpīt nav iespējams, lai arī cik nevainojamam snaiperim tas gadītos rokās. «Kaķene» nepavisam vairs nebija jauna, drīzāk gan otrādi. Pat ar nazi iegrebtie burti bija grūti salasāmi. Un tomēr …

—   Pag, draugi! — Puszābaks tik pēkšņi iesaucās, ka pārējie gandrīz satrūkās. — Tie taču ir mana vārda pirmie burti!

Uzrocis un Ķērpjbārdis pieliecās tuvāk.

—   Nu, skatieties! — Puszābaks satraukts turpināja. — Mani iniciāļi! P. Z.! Tos es kādreiz pats iegrebu! Esmu atradis savu «kaķeni»!

—   Tad jau šī ir tā pati žagata … — Uzrocis nogrozīja galvu.

—   Vai nu tā pati, vai kāda no tās pēcnācējām, — Puszābaks sacīja. — Tam nav nekādas nozīmes. Galvenais, ka tagad esmu atguvis gan «kaķeni», gan savu medaļu. Palūk, kāda sagadīšanās!

—   Bet medaļu tu vēl neesi atdabūjis, — Ķērpjbārdis aizrādīja. — Tā mums vēl jāmeklē, tēlaini izsakoties, kā četrlapu āboliņš.

—   Ak jā, tev taisnība, — Puszābaks satrūkās.

Mazliet palūkojies visapkārt, viņš pasmaidīja un teica:

—   Te viss ir juku jukām — kā jau žagatas ligzdā. Netieku gudrs, no kura gala jāsāk meklēt.

5ajā ziņā Puszābakam bija jāpiekrīt — ligzdā nebija lāgā kārtības. Tā bija veidota ļoti pavirši, juku jukām, šķībi un greizi.

—   «Kaķene» acīmredzot arī noderējusi par būvmateriālu, — Ķērpjbārdis secināja. — Bet medaļu žagata laikam rūpīgi noslēpusi.

—   Medaļa mums jāatrod, lai tas maksā ko maksādams, — Uzrocis apņēmīgi sprieda. — Pēc tik precīza un snaipera cienīga šāviena Puszābakam vairs neklājas staigāt pa pasauli bez medaļas.

Viņš tūdaļ sparīgi stājās pie darba — sāka rakņāties pa žagatas ligzdu. Pārējie sekoja viņa priekšzīmei.

Laiks ritēja, un ap pusdienlaiku žagatas ligzda bija rūpīgi izpētīta līdz pamatiem.

Diemžēl medaļu viņi neatrada.

Diena bija skaidra un klusa, saule pamatīgi karsēja. Naksitrallīši bija noguruši, nosvīduši, un garastāvoklis viņiem — pavisam nelāgs.

—   Žagata nozaudējusi medaļu, — Uzrocis izteica savas domas.

—   Viss var būt, — Ķērpjbārdis paraustīja plecus. — No šīs žagatas visu var sagaidīt.

Bet Puszābaks paziņoja:

—   Es gribu ēst un gulēt.

Un tūliņ arī pārējie juta neatvairāmu ēstgribu un nogurumu.

—    Rāpjamies lejā, — Uzrocis ierosināja. — Ledusskapī šis tas vēl ir krājumā, ko derētu likt uz zoba.

—   Un es šoreiz lūgšu atļauju, vai arī es nevarētu mazliet pasnaust automašīnā, — Ķērpjbārdis piebilda. — Brīvā dabā šeit gulēt nav patīkami — visapkārt pārāk daudz grauzēju.

Jauni satriecoši notikumi

—   Tātad ieturēsim vieglu maltīti — un žigli nomidzī, — Puszābaks aizkusis pasmaidīja. — Un tad laižam prom no šejienes. Savas bērnības vietas esmu apskatījis tiku tikām.

Par medaļu viņš vairs nebilda ne pušplēsta' vārda.

—   Sākam kāpt lejā! — Uzrocis sacīja. — Mēs esam darījuši visu, kas mūsu spēkos.

Pārlicis kāju pāri ligzdas malai, viņš pameta nejaušu skatienu uz zemi un iztrūcies apstājās.

—    Skatieties! — viņš čukstēja. — Skatieties, kas tur notiek!

Puszābaks un Ķērpjbārdis savukārt pārliecās ligzdas malai,

lai palūkotos lejup, un arī viņiem pārskrēja šermuļi pār kauliem.

—   Šausmīgi, — Ķērpjbārdis nomurmināja.

—    Kur tagad, pēc jūsu domām, mēs ēdīsim un gulēsim? — Puszābaka balss kļuva spiedzīga.

Aina, kas naksitrallīšiem pavērās, bija negaidīta un nomācoša. Žurkas vārda tiešā nozīmē bija aprakušas automašīnu kā lavīna. Tās skraidelēja pa jumtu. Tās ložņāja gar riteņiem. Tās tupēja pat uz motora pārsega — tur, kur Ķērpjbārdis bija nolicis suņumēles. Un visvairāk šausmināja tieši tas, ka žurkas par šīm zālēm nelikās ne zinis. Pretžurku augs uz tām vairs neiedarbojās!

—   Se tev nu bija Cynoglossum officinale, — Uzrocis bilda.

—   Pretžurku brīnumzāles nezin kāpēc ir cietušas neveiksmi, — Puszābaks vīzdegunīgi sacīja. — Un rezultātā trīs naksitrallīši plus indīgā čūska itin jauki aizvadīs laiku koka zaros.

Ķērpjbārdis apzinājās savu vainu un noskumis atbildēja:

—   Suņumēles ir saulē apvītušas. Uz žurkām iedarbojas vienīgi pilnīgi svaigu suņumēļu smaka, bet, medaļu meklējot, to biju galīgi aizmirsis.

—   Nu, ko tagad iesāksim? — Puszābaks aizsvilās. — Dzīvosim te, koka zaros, vai? Kopā ar šo lielisko odzi, kas, starp citu, ik mirkli var izlīst laukā no tavas kabatas!

Ķērpjbārdis, bez šaubām, par šo piezīmi justos bezgala apvainots, ja vien tieši tobrīd nebūtu noticis kaut kas tāds, kas acumirklī lika aizvainojumu piemirst. Puszābaks, kā parasti, satraukumā bija sācis visai sparīgi kustināt kāju pirkstus. Un, tā kā viņš stāvēja nevis uz līdzenas zemes, bet gan uz žagatas ligzdas čadarainās malas, viņš pēkšņi zaudēja līdzsvaru un krita . . .

—    Puszābak! — Ķērpjbārdis skaļi ierēcās.

—   Pagaidi! — Uzrocis ievaimanājās.

Bet Puszābaks nemaz vairs negaidīja. Sāpīgi uzgrūžoties priedes zariem, viņš neglābjami krita lejup. Kritiens ilga tikai dažas sekundes, un tik neilgā laika sprīdī, protams, nav iespējams nezin cik daudz paveikt. «Kaķeni» žigli aizbāzis aiz krekla, Puszābaks pāris reižu centās ieķerties kādā kaut cik resnākā zarā, bet, kad tas nelaimējās, viņš atpleta priekšpusē sava vamža stūrus un tos stingri saturēja. Viņš līdzinājās prāvam, tūļīgam putnam, kas vēl nav iemācījies lidot. Galvenais — samazinājās kritiena ātrums. Tāpēc, ar būkšķi novēlies zemē, viņš pat samaņu nezaudēja.

—   Tu vēl esi dzīvs? — Ķērpjbārdis augšā, kokā, norūpējies vaicāja.

Taču Puszābaks neatbildēja uz Ķērpjbārža visai nepiemēroto vaicājumu. Toties piesardzīgi kustināja gan rokas, gan kājas, kamēr pārliecinājās, ka visi kauliņi, par laimi, ir veseli.

—   Ej paslēpies automašīnā! — Uzrocis sauca.

Puszābaks joprojām gulēja, rokas, kājas izpletis, zemē uz

vēdera — tāpat, kā bija nokritis. Izdzirdis Uzroča padomu, viņš uzmanīgi pagrieza galvu, lai paskatītos uz furgonu, un domīgs samiedza acis.

Līdz automašīnas durtiņām bija tikai apmēram kāds metrs, bet tur diemžēl bija sablīvējies tik milzum daudz žurku, ka Puszābaks pašreizējā situācijā nejaudātu tās pat saskaitīt.

«Savādi, kāpēc žurkas vēl nav mani apēdušas,» Puszābaks neparasti vienaldzīgi nodomāja.

Un tad viņš pēkšņi sajuta skatienu. Sis caururbjošais skatiens stindzināja visu ķermeni, dedzināja to gluži kā liesmu metējs un lika bailēs drebēt no galvas līdz papēžiem.

Tikai pēc laba brīža Puszābaks pamanīja arī pašu žurku, kuras skatiens viņu stindzināja. Un tūdaļ viņš pazina šo grauzēju! Tā pati žurka! Tā pati, kas bija uzsākusi divcīņu ar savu ciltsmāsu un ar nāvējošo skatienu bez žēlastības nospiedusi to pie zemes.

«Beigas,» Puszābaks domāja. «Nu es esmu pagalam.»

Kādu brīdi viņa prātu aizņēma tikai šī doma. Vispār — viņam pēkšņi zuda spēja domāt.

Puszābaks labprāt gribēja aizvērt acis, taču no žurkas redzokļiem plūda tik neizskaidrojams ļauns spēks, ka tas nebija iespējams. Kā noburts viņš raudzījās uz savu mocītāju, vērojot, kā tā atiež zobus un saslej spalvas uz skausta.

«Tās ir beigas,» Puszābakam pa galvu šaudījas viena vienīga doma. «Nu tiešām man gals klāt.»

Negaidot viņš izdzirda pavisam tuvu viegli nočaukstam zāli. Kaut kas vēss un gludens aizlocījās viņam garām un virzījās tieši virsū žurkai.

Odze! Odze Matilde!

Neticami! Vai Matilde patiešām bija nošļūkusi no koka, lai dotos palīgā viņam — Puszābakam?!

Pārsteigts Puszābaks secināja, ka atkal atgūst spēju domāt ne tikai par savu galu, bet arī par ko citu.

«Kāds apbrīnojams rāpulis,» viņš prātoja.

Turpmākais norisa visai ātri.

Negantais spēks žurkas skatienā uzreiz bija pagaisis. Matilde metās virsū žurkai, kas spalgi iespiedzās.

«Atpakaļ kokā!» Puszābakam iešāvās prātā. «Man jāglābjas — jārāpjas kokā!»

Viņš pielēca kājās un pēc mirkļa jau traucās augšup pa priedes stumbru.

Bet ne visas bēdas bija beigušās. Matilde gan bija pacienājusi žurku ar indi, tomēr plēsoņa vēl turējās kājās. Pēc tam kad odze nozuda pilsdrupu mūra virzienā, žurka pamanīja Puszābaka bēgšanu, un tās sirdi no jauna pildīja mežonīgs naids. Arī par čūskas kodienu tā gribēja atriebties. Niknuma pārņemta, žurka rāpās kokā Puszābakam nopakaļ.

Puszābaks bija paguvis nokļūt līdz stumbra vidum, kad aizmugurē izdzirda ļaunu elšanu. Palūkojies lejup, viņš tūdaļ saprata, ka teju, teju viņa kailos kāju pirkstus satvers asinskārās žurkas žokļi!

Instinktīvi, neko nedomājot, Puszābaks paglābās stumbra otrā pusē. Un tur, pavisam negaidot, viņš ieraudzīja apaļu caurumu.

Dobums kokā!

Nav ne mazāko šaubu—jālien iekšā! Žigli koka dobumā — un bēdām gals!

Puszābakam uzvēdīja spirdzinošs vēsums. Viņam bija jātaustās ar rokām, jo pēc spilgtās saules gaismas acis nespēja tik ātri sarast ar tumsu koka dobumā.

Taču laika bija maz. Nupat arī žurka pabāza purnu dobuma apaļajā atverē. Tumsā tā nevarēja saskatīt Puszābaku, toties nāsis, ātri kustēdamās, ošņāja gaisu.

Tieši tobrīd Puszābaks nejauši sataustīja kādu metāla priekšmetu. Un — tavu brīnumu! — tam bija arī rokturis. Piemērots, ērts rokturis. Priekšmets atgādināja ķelli, mūrnieku darbarīku, taču Puszābakam šobrīd neatlika laika prātot, kādam nolūkam tas domāts. Sis rīks nekavējoties tiks likts lietā tikai vienā nolūkā.

Satvēris to ar abām rokām un pacēlis augstu virs galvas, Puszābaks no visa spēka blieza žurkai,

Kad žurka, dobji nopakšķēdama, nokrita zemē, Ķērpjbārdis teica Uzrocim:

—   Ar žurku viss kārtībā, nu mūsu Puszābaka dzīvībai briesmas nedraud.

—   Vai tev tā šķiet? — Uzrocis šaubījās. — Žurkai ir sīksta dzīvība, varbūt tā no jauna metīsies virsū Puszābakam?

—   Tas nenotiks, — Ķērpjbārdis noliedzoši purināja galvu.

—   Nepiemirsti, ka Matilde grauzēju sakoda. Inde noteikti iedarbosies.

Ķērpjbārdim bija taisnība. Žurka uz kājām gan nostājās, bet apdraudēt nevienu vairs nejaudāja. Žurkas redzokļi, kas vēl nesen bija raidījuši tik bīstami liesmainus skatienus, pēkšņi kļuva blāvi un truli. Tikko spēdama pakustēties, tā streipuļoja prom no priedes saknēm. Acīmredzot inde patiešām bija sākusi iedarboties.

Uzrocis un Ķērpjbārdis atviegloti nopūtās. Ar aizturētu elpu viņi taču bija sekojuši saviļņojošajiem Puszābaka piedzīvojumiem. Abi krita izmisumā, kad viņš, žurkas nāvējošā skatiena apburts, drebēja kā apšu lapa. Kad Matilde bija nemanot no Ķērpjbārža kabatas izbēgusi un pa priedes stumbru lejā noslīdējusi, lai dotos palīgā Puszābakam, Ķērpjbārdis bija izjutis gandrīz tēvišķīgu prieku par savu aizbilstamo . . . Patlaban visi satriecošie notikumi — mazākais, šajā reizē — bija aiz muguras.

—   Bet kur Puszābaks galu galā palicis? — Uzrocis brīnījās.

—  Te, koka zaros, viņa nav.

Uzroča un Ķērpjbārža skatiens nesniedza līdz Puszābaka piedzīvojumu beigu cēliena vietai, un par dobumu priedes stumbrā viņi nekā nezināja.

—    Puszabak! — Ķērpjbārdis iesaucas. — Kur tu esi pazudis? Nekādas atbildes.

—    Pus-zā-bak!

Abi draugi šoreiz sauca reizē, taču, tāpat kā iepriekš, atbildes nebija. Viņi klusēdami saskatījās un satraukti kāpa lejā.

Pēc neilga laika Uzrocis un Ķērpjbārdis saklausīja kādu mierīgi krācam. Pēc šīm skaņām drīz vien tika atrasts arī dobums kokā.

.

Mantu glabātava

Pēc tam, kad žurka bija novēlusies no koka, Puszābaks nekavējoties aizmiga. Un, kad viņš, pamatīgi izgulējies, sāka gainīt prom miegu, Uzrocis un Ķērpjbārdis bija paguvuši caur un cauri iepazīt visu, kas atradās koka dobumā. Sis iedobums atgādināja mazu, ērtu kambari, un katrā tā nostūrī glabājās prāvs skaits dažādu spīdošu priekšmetu. Nu tie visi, kaudzē sakrauti, bija aplūkojami gaismas strēlē plāna vidū, un Uzrocis un Ķērpjbārdis ieinteresēti tos pētīja.

—   Vai es esmu dzīvs? — Puszābaks, berzēdams acis, samiegojies ievaicājās.

—   Dzīvs, dzīvs, — Uzrocis, kurš patlaban no mantu kaudzes vilka laukā Puszābaka medaļu, uzsmaidīja draugam.

—   Un jūs? — Puszābaks nerimās. — Vai arī jūs esat dzīvi?

—   Pilnīgi, — Ķērpjbārdis nosēcās.

Taču Puszābaks vēl aizvien nebija īsti atmodies.

—   Bet, mīļie draugi, — viņš sacīja. — Tādā gadījumā atļaujiet vaicāt, kāpēc šeit ir tik tumšs?

—   Mēs atrodamies žagatas mantu glabātavā, — Uzrocis paskaidroja. — Un tajā parasti valda noslēpumaina krēsla.

—   Ak mēs esam mantu glabātavā? — Puszābaks galvu vien nogrozīja.

Piecēlies kājās, viņš ar izbrīnu aplūkoja metāla priekšmetu savā rokā. Pat guļot viņš nebija palaidis vaļā tā kātu. Un tikai

tagad viņš atmodās pilnīgi. Atmiņā atausa viss pārdzīvotais, un viņš iesaucās:

—   Ahā, tā pati ķelle, ar kuru es iezvēlu žurkai pa galvu!

—    Ne jau ķelle, bet tortes lāpstiņa, — Ķērpjbārdis, labsirdīgi smaidīdams, laboja drauga teikto. — Mēs nezinājām, ka tu ar šo daiktu patrieci žurku, mēs tikai redzējām, kā grauzējs novēlās zemē.

Puszābaks aplūkoja savu ieroci mazliet vērīgāk.

—   Nu protams, tā ir tortes lāpstiņa! — viņš iepriecināts sauca. — Man šķiet, ka neviens pirms manis ar šādu rīku nekad nav zvēlis žurkai pa galvu. 5ajā ziņā es, tā sakot, esmu ceļa cirtējs!

—   Bez šaubām, — Uzrocis piekrita. — Tu esi brašs puisis un medaļu visādā ziņā godam vari nēsāt.

To teicis, viņš piestiprināja atrasto medaļu Puszābakam pie krūtīm.

—   Vareni, — Puszābaks, svinīgi paklanījies, teica. — Turpmāk es nevienam vairs neļaušu to nozagt. Bet kur ir Matilde — mana dārgā dzīvības glābēja?

—   Matildes vairs nav, — Ķērpjbārdis smaidot sacīja.— Izglāba tev dzīvību un atgriezās atkal dabas klēpī.

—    žēl gan, — Puszābaks neliekuļoti sirsnīgi noteica. — Es gribētu to no jauna redzēt, lai kaut reizi palūkotos uz to ar mīlestību.

Atsaukt Matildi, protams, vairs nebija iespējams.

Tātad Puszābakam medaļa atkal vizēja pie krūtīm, un viss būtu labi, ja vien draugi varētu izkļūt no žurku gūsta. Bet nebija nekādu izredžu, jo automobilis joprojām atradās pilnīgi grauzēju varā. Atlika vienīgi pateikties liktenim par to, ka žurkas pagaidām, kā likās, negatavoja jaunu uzbrukuma plānu.

—   Es brīnos, kāpēc neviena žurka vairs nemēģina rāpties kokā, — Uzrocis piezīmēja.

—   Kas te ko brīnīties, — Puszābaks vīzdegunīgi atcirta. — Tā, kura lūkoja tikt augšā, kokā, dabūja ar tortes lāpstiņu pa galvu. Citas žurkas nevēlas iepazīt šo rīku un tāpēc nolēmušas gluži vienkārši ar aplenkšanu mūs nomērdēt badā.

—   Bet var jau būt, ka šī žurka bija izņēmums, — Ķērpjbārdis prātoja. — Varbūt tām ar žagatu ir slepena noruna, ka priede ir žagatas ziņā. Tāpēc šis putns tik netraucēti mājo koka galotnē.

Godīgi sakot, šai žagatai piemīt gaužām savāda nosliece. Parasti koku dobumos ligzdo pūces, bet mūsu žagata te pratusi paslēpt veselu kaudzi bagātību.

—   Ak jā! — Puszābaks nopūtās. — šīs bagātības arī ir uz mūsu kakla!

Uzrocis domīgs aplūkoja mantu kaudzi.

—   Ja mēs no šejienes kādreiz izkļūsim, — viņš sacīja,

—  mūsu pienākums atrastos priekšmetus atdot to īpašniekiem. Sī doma nesajūsmināja nevienu no viņiem, arī Uzroci ne. Un

Puszābaks gandrīz ar prieku piezīmēja:

—   Vispirms mēs vēl neesam dzīvi un veseli no šejienes izkļuvuši.

—   Par šīm mantām derētu sastādīt sarakstu, — Ķērpjbārdis pauda savas domas. — Tad būs skaidrs pārskats par atradumu, un vēlāk izprātosim, ko darīt.

Pārējie bija ar mieru. Saraksta sastādīšana palīdzēja aizgainīt rūpju domas un mazināt izsalkuma sajūtu, kā arī ātrāk aizvadīt laiku. Uzrocis izņēma no savas azotes piezīmju blociņu un lodīšu pildspalvu — kopš tām dienām, kad viņš sāka rakstīt pats sev vēstules, viņam aizvien līdzi bija pildspalva un papīrs. Naksitrallīši apsēdās līdzās mantu kaudzei.

—   Vispirms derētu ierakstīt tortes lāpstiņu, — Puszābaks sacīja.

Un darbs sākās:

Tortes lāpstiņas 1 gao.

Uzpirksteņi 7 gab.

Pogas, spiedp. 314 gab.

Pogas, parastās 204 gab.

—   Debestiņ, — Puszābaks nogrozīja galvu. — Kam šai tik daudz pogu ievajadzējies!

—   Žagatai pašai nenieka nevajag, — Ķērpjbārdis sacīja.

—   Nu mēs redzam, kur var novest tieksme krāt mantu. Uzrocis rakstīja atkal:

Sudraba karotes 23 gab.

Monokļi 1 gab.

Spoži konfekšu papīriņi 104 gab.

Senlaiku zelta nauda 45 gab.

Senlaiku sudraba nauda 82 gab.

Senlaiku sudraba kausi 1 gab.

—   Cik daudz senlaiku mantu! — Ķērpjbārdis secināja. — Laikam te vienuviet sakrājies vairāku žagatu paaudžu vākums.

—   Katrā ziņā, — Puszābaks piekrita. — Un senlaiku mantu īpašnieki, jādomā, vairs nav dzīvo vidū. Es nevaru iedomāties, kā Uzrocis visu šo kaudzi atdos īstajiem īpašniekiem.

—   Viegli tas, protams, nav, — Uzrocis piekrita.

Un Ķērpjbārdis piemetināja:

—   Bet muzejs, draugi? Vai nederētu visu šo krājumu atdot kādam muzejam?

—   Ak debestiņ! — Uzrocis iesaucās. — Tas taču mans sens sapnis — svinīgi savā vārdā kādam muzejam pasniegt ziedojumu!

—   Es arī neiebilstu, — Puszābaks sacīja. — Priekšmetus ar vēsturisku nozīmi, liekas, vajadzēs nošķirt no pārējiem. Pogas vai konfekšu papīriņus mēs taču muzejam nepiedāvāsim.

Bet Ķērpjbārdis bija citādās domās.

—   Muzejam tomēr vajag nodot visu, kas šeit ir, — viņš teica. — Un nevis Vēstures, bet gan Dabas muzejam. Vēstures muzejos jau vecu krāmu, cik uziet. Bet dabas muzejā šis būtu rets un ļoti vērtīgs eksponāts — kādas žagatu dzimtas salaupītās mantas.

Līdz ar to jautājums bija atrisināts, un Uzrocis turpināja saraksta sastādīšanu:

Rokaspu/ks teņi 3 gab.

Velosipēdu zvani ļ gab.

Nagu vīlītes 32 gab.

Atslēgas, patenta W2 gab.

Atslēgas, parastās 218 gab.

Medaljoni 1 gab.

— Cik jauks attēls ir tajā! — Uzrocis, atvēris medaljonu, ieteicās. — Kāda skaista, jauna sieviete!

Pievēris acis, viņš pēkšņā jūtu uzbrazmojumā dzejoja:

— Tu smaidi mums, tev zobi mirdz kā pērles, Un liegi sārtojas tev daiļie vaibsti vēlmēs!

Tagad arī Ķērpjbārdis un Puszābaks pieliecās, lai labāk aplūkotu attēlu medaljonā.

—   Hm. Jāatzīstas, ka šo cilvēku es laikam pazīstu, — domās iegrimis un pieri saraucis, Ķērpjbārdis atzinās.

Bet Puszābaks norādīja:

—   Tu paskaties, cik senlaicīgā tērpā viņa ģērbusies! Ja tu viņu patiešām pazītu, tev vajadzētu būt, mazākais, pārsimt gadu vecam!

Nu arī Ķērpjbārdis attapa, ka sievietes tērps iederas iepriekšējā gadsimtā, un to pašu varēja sacīt par matu veidojumu.

Uzrocis, aizcirtis ciet medaljonu, rakstīja atkal:

Laulību gredzeni 154 gab.

Termosu aizbāžņi 2 gab.

Naglas 106 gab.

Rokforas siers . . .

—   Rokforas siers! — Puszābaks līksmi iesaucās. — Tas mūs noteikti glābs no bada nāves.

Starp pārējām lietām tiešām bija iekļuvusi paciņa Rokforas siera, droši vien raibā un spožā iepakojuma dēļ.

—   Visu vienā reizē to apēst mēs nedrīkstam. — Uzrocis piekodināja. — Kas zina, cik ilgi vēl mums nāksies šeit uzturēties.

—   Un neliels gabaliņš katrā ziņā jāatstāj, ko nodot muzejam, — Ķērpjbārdis piebilda. — Citādi mūsu ziedojums nav pilnvērtīgs.

Viņš atlocīja ietinumu un nolauza no siera trīs vienāda lieluma gabaliņus. Puszābaks nosprieda, ka tie ir gaužām niecīgi, tomēr negantā bada sajūta tika aizgainīta. Arī saraksta sastādīšana pēc šādas pieticīgas maltītes veicās labāk, un, pirms iestājās vakars, Uzrocis savam pamatīgā apjoma rakstu darbam varēja pielikt punktu.

Trifele

Rūpestu mākti, naksitrallīši jau trīs diennaktis bija aizvadījuši žagatas mantu glabātavā. Draudēja bads. No Rokforas siera bija atlicis vienīgi mazs, mazītiņš kriksītis, ko paredzēja saglabāt muzejam. Par laimi, lāgiem pāri pilsdrupām aizšalca nelieli  lietus mākoņi, tā ka Puszābakam izdevās savākt sudraba kausā mazliet dzeramā ūdens.

—   Pie mūsu kājām guļ vesela bagātība, — Ķērpjbārdis sacīja. — Pat parastu ūdeni dzeram no lepna senlaiku biķera. Bet kāds labums mums no visa tā?

—   Nekāds, — Puszābaks nopūtās.

Un Uzrocis piebilda:

—   Mēs sēžam šeit gluži kā . . . — Viņš mēģināja atrast piemērotu salīdzinājumu. — Gluži kā kaķi uz salas.

—   Ak, labāk tos nepiemini, — Puszābaks tūdaļ žēlabaini

ierunājās. — Ak, šie mīļie kaķīši! Nezin kā viņiem tur, uz salas, tagad klājas?

—   Droši vien tāpat kā mums, — Uzrocis atteica. — Nabaga minčuki! Vai atceries, cik lieliski tie dzinās mums pakaļ? Kaķi salīdzinājumā ar žurkām ir neparasti patīkami dzīvnieki.

—   Nudien tas ir tiesa, — Ķērpjbārdis piekrita draugiem. — Arī man šķiet, ka šie kaķēni patiesībā ir itin mīlīgi radījumi. 148

Tagad es it nemaz nesaprotu, ka mēs varējām tik lielisku kaķu pulkā atstāt uz vientuļas salas.

Tā bija briesmonīga palaidņošanās, — Puszābaks atzina.

—  Varbūt mums vēl laimējas vērst visu par labu.

—   Tas mums noteikti jādara, — Uzrocis iesaucās. — Ja kādreiz radīsies iespēja izkļūt no šī gūsta, tad mūsu pienākums ir izglābt arī kaķus.

—   So apņemšanos apstiprināsim ar zvērestu! — Puszābaks sasparojies iesaucās. — Dosim cits citam solījumu, ka, gadījumā ja mēs izglābsimies, veltīsim visus spēkus un izdomu, lai atbrīvotu kaķus.

Pārējie pilnīgi piekrita šim priekšlikumam.

—   Varen laba doma, — Ķērpjbārdis sacīja. — Sāds solījums mazinās mūsu sirdsapziņas mokas, turklāt tas ir vienīgais, ko mēs patlaban varam darīt kaķu labā.

Naksitrallīši svinīgi sadevās rokās. Sejas vaibstos iegūla svētsvinīga izteiksme, un viņi centās gara acīm skatīt ainu par neapdzīvotā saliņā pamesto kaķu ciešanām. Un tad draugi deva solījumu. Viņi zvērēja, ka nekad nepametīs novārtā kaķus, ka turpmāk— ja vien paši atbrīvosies no žurku gūsta — aizvien izturēsies pret kaķiem laipni un uzmanīgi un ka viņi nerimsies, iekams visi kaķi tiks atvesti no salas atpakaļ.

Beidzot Puszābaks vēl piebilda:

—   Zvērestu derētu apliecināt ar parakstu, lai paliktu kāda rakstiska liecība. Es domāju: mēs varētu šeit, mantu glabātavas sienā, iegrebt savus iniciāļus.

—   Tas neder, — Ķērpjbārdis noliedzoši papurināja galvu.

—  Dzīvam kokam nedrīkst ne ar naža galiņu pieskarties.

Bet Uzrocis metās aizstāvēt Puszābaku.

—   Priedē jau tik un tā ir izveidojies dobums, — viņš sacīja.

—  tie pāris iniciāļi nenodarīs kokam neko ļaunu. Turklāt jāņem vērā vēl kaut kas. Ja mēs no šejienes vairs dzīvi neizkļūsim, šie iniciāļi noderēs mums par kapa uzrakstu. Varbūt kādreiz šo zelta naudas gabalu vidū tiks uzietas mūsu satrūdējušās atliekas un tad pēc iegrebtajiem burtiem būs nosakāmas mūsu personības.

jpulki

Sie bija drūmi vārdi, kas nekādi nevērta noskaņu gaišāku.

—   Lai notiek! — Ķērpjbārdis padevās. — Lai mūsu iniciāļi šajā koka dobumā stāv cits citam līdzās gluži tāpat, kā mēs dzīvi esam stāvējuši plecu pie pleca.

Puszābaks sadabūja savu kabatas nazīti, nostājās pie sien. un sāka darboties. Apmēram pēc pusstundas varēja izlasīt lieli un skaidrus burtus: PZ.

Ķērpjbārdim bija nepieciešams krietni ilgāks laiks, jo, pirn kārt, viņš nemācēja tik lietpratīgi apieties ar nazīti kā Puszābak un, otrkārt, viņam nācās krietni papūlēties, lai iegrebtu apaļīg B burtu. Galu galā arī viņš paveica visu, kā nākas: abi burti Ķ bija padevušies vienādā lielumā.

Pēdējais pie darba ķērās Uzrocis, un beidzot arī viņa iniciā DU bija iegrebti līdzās Puszābaka un Ķērpjbārža burtiem.

—   DU? — Puszābaks brīnījās. — Ko tas nozīmē? Dabīgais Uzrocis, vai?

Uzrocis skumji pasmaidīja.

—   Tas nozīmē — Dārgais Uzrocis! — viņš paskaidroja. — Kac es vēl sūtīju sev vēstules, tad ikviena vēstule sākās tieši ar šiem vārdiem.

Iniciāļu grebšana kokā draugus bija gaužām nogurdinājusi^ Viņus patlaban pārāk novārdzinātu jebkura darbošanās, jo badošanās un pēdējo dienu uztraukumi lika sevi manīt. Uzrocim stipri! reiba galva, Ķērpjbārdim vairs lāgā neklausīja rokas un kājas, bet Puszābaks žēlojās, ka jūtas pavisam vārgs, tā ka pat kāju pirkstus vairs nekustināja.

Viņi atlaidās guļus, taču pārgurums neļāva aizmigt. Pamazām draugus pārmāca bīstama vienaldzība — lai nāk kas nākdams. Viņi gulēja kā sastinguši. Laiku pa laikam acu priekšā atplaiksnījās kāda aina no bērnības. Gluži kā no tāluma ausis saklausīja pārējo elpas vilcienus. Un tas bija viss.

Pēc tam viņi vairs neapjauta, cik ilgs laiks tādā pusneatmaņā bija aizvadīts — vai dažas stundas, dienas vai nedēļas. Pēkšņi visi trīs reizē pacēla galvu.

Viņu uzmanību saistīja spārnu švīkoņa un nagu skrapstoņa. Un tad, viegli nopakšķot, kaut kas nokrita uz mantu glabātavas grīdas.

Žagata bija atgādājusi papildinājumu!

Tai ne prātā nenāca, ka sastaps šeit trīs draugus, un tā pamanīja viņus tikai tad, kad savu guvumu jau bija izlaidusi no knābja. Nu gan žagata sāka neganti ķērkt, bet ko tas vairs līdzēja! Ķērpjbārdis, ar grūtībām piecēlies, pieliecās, lai tuvāk aplūkotu zagles ieguvumu.

—   Trifele! — viņš pārsteigts iesaucās.

Šie vārdi kā uz burvja mājienu lika slieties kājās arī Uzrocim un Puszābakam.

—   Vai patiešām trifele? — Puszābaks pārvaicāja, taču vairāk neko nejaudāja pasacīt, jo nācās bez mitas rīt siekalas.

—    Sadalīsim to trīs daļās, — Uzrocis īsi noteica.

Trīcošām rokām, priecīgi satraukts, Ķērpjbārdis izņēma konfekti no spožā papīriņa un ar Puszābaka kabatas nazīti sagrieza to trīs līdzīgās daļās. Un tad katrs apēda pa kumosam.

—   Trifele nudien uzlabo garastāvokli, — Uzrocis nomurmināja.

—   Jā, jā, — Ķērpjbārdis piekrita. — Un dod arī spēku.

Patiešām, saldais kumoss iedarbojās brīnum labi. Naksitrallīši

manīja, kā ēdot locekļos atgriežas spēki, un, kad maltīte bija beigusies, viņi jutās kā no jauna piedzimuši.

—   Paldies žagatai! — Puszābaks, aplaizot lūpas, iesmējās. — Rūpējas par mums it kā par saviem pašas mazuļiem!

Bet žagata par šiem pateicības vārdiem nekļuva nenieka laipnāka. Tā ķērca un kārkāja vēl labu brīdi, iekams, dusmu sagrābta, aizlaidās.

—   Ko tagad darīsim? — Ķērpjbārdis vaicāja.

—   Kur bēda pie rokas, tur palīgā dodies, — Uzrocis spriedelēja, piemērotāku sakāmvārdu nerazdams.

No jauna viņos bija modusies griba darboties, viņi dedzīgi vēlējās kaut ko pasākt.

—   Pārmaiņas pēc es mazliet palūkošos, ko dara žurkas, — Puszābaks teica. — Kaut kas taču jāpaveic, lai dzīvi vērstu interesantāku.

Viņš piegāja pie atveres un izbāza laukā galvu. Un tūdaļ viņa kāju pirksti sāka nepieredzētā ātrumā kustēties.

—   Nāciet un skatieties! — viņš sauca. — Nāciet un sakiet, ko tas varētu nozīmēt!

Uzroci un Ķērpjbārdi nevajadzēja atkārtoti lūgt. Pēc mirkļa arī viņi jau stāvēja līdzās Puszābakam un sēca aiz brīnumiem.

Aina, kas pavērās naksitrallīšu acīm, bija reizē negaidīta, iespaidīga un mīklaina. Žurkas, kas pirms tam pa pilsdrupām slaistījās apkārt, drūzmējās bez noteikta mērķa vai kaut kā citādi kavēja laiku, tagad bija sastājušās ierindā gluži kā pirmklasīgs karaspēks. Taisnās rindās tās stāvēja cita aiz citas, daļa pēc daļas, veidojot milzīgu un draudošu armiju.

—   Šķiet, ka arī pats virspavēlnieks ieradies, — Puszābaks sacīja.

Patiešām — gar ierindā nostādītajām kolonnām staigāja žurka gandrīz vai sivēna lielumā, pret kuru visas pārējās, šķiet, izturējās ar vislielāko goddevību. Draugiem šķita, ka virspavēlnieks saviem pulkiem izdala pavēles.

—   Vai tik šī milzīgā masa nedomā mums uzbrukt? — Uzrocis bažījās. — Tur ir ne mazāk kā desmit tūkstošu žurku!

Taču Ķērpjbārdis nezaudēja mieru.

—   Mūsu dēļ tās nemūžam nesāktu kārtoties tik svinīgā ierindā, — viņš noteica. — Mēs varbūt tām jau sen esam izgājuši no prāta. Drīzāk gan tās gatavojas kādam lielākam karagājienam.

Un nākamās stundas pierādīja, ka Ķērpjbārdim taisnība.

Vēl nebija paguvis satumst vakars, kad pirmās žurkas atstāja pilsdrupas. Tas bija priekšpulks, apmēram divsimt žurku, kas ik uz soļa vērīgi okšķerēja apkārtni, lai atklātu iespējamās briesmas. Drīz tām sekoja ģenerālštābs ar sivēna apjoma virspavēlnieku priekšgalā, kura pēdās rikšoja prāvs pulks nozīmīgāko padomdevēju. Starp avangardu un ģenerālštābu nemitīgi skraidelēja vairākas mazākas, toties visai žiglas žurkas. Tās bija kurjeri, kas rūpējās par ziņu un rīkojumu nodošanu.

Aiz ģenerālštāba izkustējās arī visa atlikusī armija: karaspēka daļas cita aiz citas devās prom.

—   Baismīga aina, — Puszābaks čukstēja.

—   Baismīga un grandioza, — Uzrocis sacīja.

—    Bet padomājiet, mīļie draugi, — Ķērpjbārdis piebilda, — mums tagad paveras iespēja glābties.

Arī šoreiz viņa pareģojums piepildījās: pēc pāris stundām pilsdrupās vairs nebija nevienas žurkas. Draugi smaidot saska

tījās. Viņi taču bija glābti — pilnīgi negaidot un bez jebkādām pūlēm!

— Mūs izglāba trifele, — Puszābaks zīmīgi sacīja, — jo tā mums piešķīra spēku piecelties un palūkoties laukā. Citādi mēs joprojām gulētu un neredzētu žurku aiziešanu — un būtu palikuši šeit uz mūžu.

Uzrocis un Ķērpjbārdis bija spiesti atzīt, ka Puszābakam tiešām taisnība — šajā reizē viņu dzīvība nudien bija karājusies mata galā.

.

Atkal brīvi

Pret rītu naksitrallīši bija paguvuši pārvietot no koka dobuma visu mantību automašīnā. Tiesa, žagata, skaļi gauzdamās, viņus bez mitas bija rājusi, visu laiku tomēr turēdamās «kaķenes» šāviena attālumā. Tagad, pavisam aizkususi, tā meta lokus augstu debesīs un lāgā vairs nejaudāja ne paķērkt.

Arī draugi, protams, jutās pavisam novārdzināti, jo nogādāt žagatas mantu krājumu lejā no koka nebija nekāds vieglais darbs. Taču, par spīti visam, atpūta viņiem nebija ne prātā. Ja reiz bija atgūta brīvība, tad ne jau tāpēc, lai tūdaļ liktos uz auss. Turklāt nebija zināms, kad žurkas atgriezīsies no sava karagājiena, tāpēc vajadzēja cik iespējams žigli atstāt pilsdrupas.

Uzrocis pārlūkoja riepas un motoru. Atvieglots viņš secināja, ka furgonam žurkas paguvušas iešvīkāt tikai dažas sīkas skrambas, tā ka draugi mierīgu prātu varēja sēsties automašīnā.

—    Uz kurieni stūrēsim? — Puszābaks ierunājās. — Man šķiet, mums derētu itin jauka un spirdzinoša atpūta kaut kur siltākas jūras malā.

—   Bet kā ar kaķiem? — Uzrocis atgādināja.

Un Ķērpjbārdis piebilda:

—   Vai tikai tu neesi aizmirsis mūsu solījumu?

Puszabaks cieši ieskatījās gan Uzrocim, gan Ķērpjbārdim acīs.

—    Jā, jā, — viņš beidzot teica. — Tā vien šķiet, ka šo pagāna kaķu dēļ uz kārtīgu atpūtu mums nav ko cerēt.

Automašīna izkustējās no vietas, un drīz jau pilsdrupas bija aiz muguras. Tagad draugiem nesenās bailes bija zudušas bez pēdām.

—    Brīvība, — Ķērpjbārdis aizkustināts sacīja. — Tikai tagad es saprotu, kāda īsti šim vārdam ir nozīme.

—    Bet vai jūs arī jūtat, kā brīvība smaržo? — Puszābaks pasmaidījis sacīja, šoreiz kustinādams nevis kāju pirkstus, bet nāsis. — Nekas cits nesmaržo tik saldi kā brīvība.

Uzrocis un Ķērpjbārdis, tāpat kā viņš, saoda kādu īpašu patīkamu smaržu, kas pēc žurku gūstā aizvadītajām badošanās dienām iedarbojās jo sevišķi neatvairāmi. Un, kad Uzrocis nolaida zemāk autodurtiņu stiklu, skurbinošā smarža piepildīja visu furgonu. Draugiem gribot negribot saskrēja siekalas mutē.

—    Hm, — Ķērpjbārdis norūca. — Man šķiet, ka smarža nāk no ciema.

—    Mēs varētu braukt cauri ciemam, — Puszābaks neslēpa savas domas. — Tik jauki smaržojošā ciemā droši vien atradīsies arī kaut kas, ko vērts apskatīt.

Uzrocis uzgāja vajadzīgo taku un brauca ciema virzienā.

Necik ilgi, un viņi sasniedza pirmās mājas. Suņi riedami meās pretī furgonam, bet, tikko Ķērpjbārdis, izliecies pa logu, tiem samirkšķināja ar aci, rejas drīz vien noklusa. Saldā smarža šeit >ija jūtama īpaši stipri, un draugus pārmāca tvīksmīgs nespēks.

—   Skatieties, — Ķērpjbārdis negaidot ierunājās un norādīja iz lapseņu saimi, kas turpat netālu vērpās uz vietas gaisā. — Vai ikai lapsenes nav salidojušas šurp, cerēdamas uz saldo kārumu?

—  Protams, — Puszābaks piekrita. — Lapsenes šausmīgi tīko iēc salda.

Uzrocis vadīja mašīnu tieši uz turieni, kur riņķoja lapseņu piets, un nokļuva pie mājas, no kuras plūda vilinošā smarža.

—  Kāda dīvaina sagadīšanās! — Ķērpjbārdis pārsteigts isaucās. — Seit dzīvo tā pati saimniece, kas Matildei dāvāja aldo krējumu!

Puszābaks sarosījās.

—   Tādā gadījumā varam droši iet iekšā, — viņš apņēmīgi sacīja. — Ne no šā, ne no tā brāzties garām paziņu namam ir gaužām nepieklājīgi.

—    Labi, apstāsimies šeit, — Uzrocis piekrita un nobremzēja.

—  Mēs varam, piemēram, lūgt padzerties.

—    Vai arī to, kas tik jauki smaržo, — Puszābaks piebilda.

—  Kaut vai tikai nogaršot.

Draugi iegāja pagalmā un nokļuva īstā smaržu valstībā.

Uz nama lieveņa pretī iznāca jaunā saimniece, acīmredzot viņa bija pamanījusi nācējus jau virtuvē pie loga. Viņa bija apsējusi priekšautu. Turklāt ar ievārījuma traipiem. Tagad draugi beidzot saprata, kas šeit tik kārdinoši smaržo. Skaidrs kā diena — zemeņu ievārījums! Jaunā saimniece patlaban gatavoja ievārījumu.

—    Labrīt, un pulka ogu! — Ķērpjbārdis sacīja.— Iegadījās braukt šeit garām, un mēs nolēmām uz brītiņu iegriezties.

—   Tas tiesa, — Puszābaks piebilda. — Mēs atradām jūs, tā sakot, pēc smaržas.

—   Mans vārds ir Uzrocis, — sacīja Uzrocis un neveikli paklanījās.

—    Palūk, cik lieliski, — jaunā saimniece smaidot teica. — Tātad šoreiz jūs visi trīs esat ieradušies mani apciemot.

—   Trijatā gan, — Puszābaks apliecināja. — Labāk bariņā!

Jaunā saimniece aicināja ciemiņus iekšā un ieveda virtuvē, kur

katlos tīkami burzguļoja zemenes ar cukuru.

—    Varbūt vēlaties nogaršot ievārījumu? — viņa laipni ievaicājās.

Puszābaks cītīgi pamāja ar galvu.

—    Kaut vai pieklājības pēc tādu piedāvājumu nevar noraidīt, — viņš paziņoja. — Es labprāt nobaudītu kādu bļodiņu, ļaunākajā gadījumā pat divas.

Naksitrallīši apsēdās blakus pie galda, un jaunā saimniece katram nolika trauciņu ar tikko pasmelto zemeņu ievārījumu. Viņa pati rosījās pie plīts, nosmēla putas.

—   Kā klājas tavam slimajam draugam? — viņa ievaicājās Ķērpjbārdim.

—   Jau atveseļojies, — Ķērpjbārdis nomurmināja un tūdaļ žigli iebāza mutē pilnu karoti ar cienastu.

Par slimo draugu patlaban daudz klāstīt viņam nebija nekādās patikas.

—    šogad, kā šķiet, ogas labi padevušās, — Puszābaks, kā jau sabiedrisks cilvēks, ieteicās. — Jauka, sausa vasara, lāgiem nolīst arī lietus.

Jaunā saimniece, pamanījusi, ka Puszābaka trauciņš jau iztukšots, piepildīja to no jauna.

—   Bet ko tad tu? — viņa izbrīnījusies uzrunāja Uzroci. — Kāpēc tu ēd tik maz? Vai ievārījums tev nemaz negaršo?

Uzrocis samulsis saguma pār savu bļodiņu, kurai tas patiešām bija tik tikko pieskāries.

—   Gluži otrādi. Tas ir lielisks ievārījums. Lūdzu, piedodiet, es uz mirkli iegrimu domās un tālab piemirsu, ka jāēd.

—   Tām gan bija jābūt varen saldām domām, ka tu nevis ēdi gardumu, bet nodevies pārdomām, — Puszābaks ķiķinājās.

—   Par ko tad tu domāji, maziņais? — jaunā saimniece, nelikdamās ne zinis par Puszābaka piezīmi, vaicāja Uzrocim.

—   Es domāju, ka esmu jūs kaut kur redzējis, — Uzrocis, vēl vairāk apmulsis, sacīja. — Bet kur un kad? To es nekādi nespēju atsaukt atmiņā.

Jaunā saimniece kā šaubīdamās nogrozīja galvu.

—   Es tevi gan redzu pirmoreiz mūžā, — viņa, cieši pārliecināta, sacīja. — Šķiet, ka arī tu mani redzi pirmo reizi.

—    Varbūt jūsu fotogrāfija bijusi nodrukāta kādā laikrakstā vai žurnālā? — Uzrocis prašņāja. — Tiesa, periodiskos izdevumus es vis pārāk regulāri nelasu, taču nav izslēgta iespēja, ka tieši tur esmu jūs redzējis.

—   Nē, nē, — jaunā saimniece iesmējās. — Nekas tamlīdzīgs nevar būt. Mana fotogrāfija nekur nav drukāta, arī televīzijā neesmu uzstājusies. Tu noteikti esi sajaucis mani ar kādu citu.

Tomēr Uzrocis joprojām palika pie saviem ieskatiem.

—   Man šķiet, ka ir neiespējami jūs sajaukt ar kādu citu, — viņš apgalvoja. — Ja jūs atļautu, es vēl mazliet sasprindzināšu atmiņu.

Tajā mirklī' Ķērpjbārdis skaļā balsī iesaucās:

—    Nemaz nepūlies! Bilde taču ir medaljona.

—    Patiešām! — Uzrocis atteica. — Medaljonā! Nudien medaljonā!

Pielēcis kājās, viņš izskrēja laukā, lai atnestu no automašīnas žagatas mantu glabātavā atrasto medaljonu.

Jaunā saimniece uzmanīgāk palūkojās uz Ķērpjbārdi.

—    Par kādu medaljonu jūs runājat? — kļuvusi nopietna, viņa jautāja.

—    Lūdzu vienu mirkli pacietības, — Ķērpjbārdis šķelmīgu sejas izteiksmi sacīja. — Tūliņ viss noskaidrosies.

Jaunā saimniece vēl nebija paguvusi Puszābakam trešo reizi ieliet trauciņā ievārījumu, kad Uzrocis jau atgriezās. Viņš svarīgi šūpoja ķēdītē piesieto medaljonu un uzvaroši jautāja:

—    Vai varat pasacīt, kā fotogrāfija šeit ievietota?

Brīdi valdīja klusums.

Tad jaunā saimniece saviļņota nočukstēja:

—    Sis medaljons ir mūsu ģimenes dārglieta, un tajā ir manas vecmāmiņas fotogrāfija. Nēsāju to gandrīz vienmēr kaklā pakārtu, līdz tas kādā nelaimīgā dienā noslēpumaini pazuda.

—    Un šodien, laimīgā dienā, jūs šo dārgo piemiņu atkal atgūstat, — Uzrocis sacīja, pasniegdams medaljonu jaunajai saimniecei. — Starp citu, jūs esat ļoti līdzīga savai vecmāmiņai.

Tobrīd Puszābaks beidza ēst trešo ievārījuma porciju un apmierināts paziņoja:

—    Kad Uzrocis ieraudzīja vecmāmiņas fotogrāfiju, viņš tūdaļ sarīmēja itin labu dzejoli.

—    Oho! — jaunā saimniece iesaucās. — So dzejoli es katrā ziņā gribētu dzirdēt!

Visu skatieni pievērsās Uzrocim, kas pagalam samulsa. Saņēmies viņš tomēr, mazliet stomīdamies, norunāja:

— Tu smaidi mums, tev zobi mirdz kā pērles, Un liegi sārtojas tev daiļie vaibsti vēlmēs!

Jaunā saimniece patiešām pasmaidīja, un viegli pietvīka.

— Es pateicos tev, — viņa sacīja. — Pateicos savā un savas

mazās meitiņas vārdā, kura patlaban guļ šūpulī, bet kura reiz nēsās šo medaljonu.

— Dzejolis ir veltīts jums, — Uzrocis teica.

Nu jaunā saimniece paņēma Uzroci klēpī un apskāva viņu tik cieši, ka arī viņš pietvīka, turklāt krietni vien košāk nekā jaunā saimniece.

.

Kontroles punktā

Furgons vai lidot lidoja pa līkumaino ceļu, un naksitrallīšiem bija brīnumlabs garastāvoklis. Bija pagājušas vairākas dienas, kopš viņi atradās brīvībā un tagad apņēmības pilni steidzās izpildīt savu solījumu. Turklāt ledusskapis bija piekrauts ar ievārījuma burkām, kuras jaunā saimniece kā pateicību bija viņiem dāvinājusi.

Tālumā jau bija redzami pilsētas torņi. Jā, tā bija tā pati pilsēta, kur trīs draugi kļuva pazīstami — pirmo reizi sastapās pie saldējuma kioska un nolēma turpmāk vairs nešķirties.

Pēkšņi Uzrocis pieliecās tuvāk vējstiklam un, acis samiedzis, uzmanīgi vērās laukā; pēc tam viņš samazināja ātrumu.

— No kurienes šeit, ceļā malā, uzradusies šitā būdiņa? — viņš vaicāja. — Kad iepriekšējā reizē šeit braucām garām, nekas tamlīdzīgs nebija manāms.

Ķērpjbārdis un Puszābaks par Uzroča vārdiem tikpat kā nepakustināja ausi. Visur taču tiek būvēts, tātad jebkurā vietā var uzrasties būdiņa vai kāds lielāks nams. Kas tur ko brīnīties? Taču, piebraukuši tuvāk, draugi ieraudzīja, ka ceļu šķērso barjera un plakāts, uz kura lieliem, uzkrītošiem burtiem rakstīts:

KONTROLES PUNKTS APSTASANĀS OBLIGĀTA

—   Tādu kontroles punktu es nudien redzu pirmo reizi mūžā, — Uzrocis brīnījās.— Interesanti, ko gan šeit kontrolē?

—   Galvenais, kaut tikai ne ievārījumu, — Puszābaks bažījās.

Ilgāk prātot neatlika laika, taču drīz vien viss kļuva skaidrs.

Kad furgons apstājās pie barjeras, no kontroles punkta cits aiz cita izsoļoja trīs vīrieši. Pirmajam no viņiem, kurš bija ģērbies uzvalkā ar zeltītām pogām, galvu sedza cepure ar nagu, otrs nēsāja pavalkātu un samērā notraipītu kombinezonu, trešajam bija mugurā balts halāts.

Pirmais nācējs, acīmredzot kontroles punkta priekšnieks, apstājās pie automašīnas un pētoši vērās Uzrocī.

—   Sveicināti, — viņš sacīja, paceldams roku pie cepures.

—  Vai jums ir pretžurku līdzekļi?

—   Kas, kas? — Uzrocis iepleta acis. — Kas tie par pretžurku līdzekļiem?

Kontroles punkta priekšnieks pārmetoši nogrozīja galvu.

—   Vai no Mēness esat nokritis, vai? — viņš kurnēja. — Vai jūs nezināt, ka vakar pilsētā iebrukušas žurkas? Ir izsludināts pretžurku trauksmes stāvoklis, un tāpēc visās automašīnās jābūt žurku apkarošanas līdzekļiem.

—   Pirmo reizi to dzirdu, — Uzrocis skaidroja.

Šie vārdi nepavisam nevērta kontroles punkta priekšnieku piekāpīgāku, drīzāk otrādi. Ar roku norādījis, lai draugi izkāpj no furgona, viņš turpināja.

—   Ja vēlamies cīņā pret žurkām gūt panākumus, — viņš sacīja, — mēs nedrīkstam par zemu novērtēt pretžurku līdzekļus. Par laimi, man rezervē vēl daži žurku slazdi, no tiem divus es izsniegšu jums pret parakstu. Vienu jūs novietojiet zem motora pārsega, bet otru bagāžniekā—tā ir paredzēts instrukcijā.

Viņš sparīgi nosēcās, tad, pievērsies vīrietim baltajā uzsvārcī, īgni piebilda:

—   Es itin nemaz nebrīnītos, ja šiem zeļļiem arī aizsargpotēšana nebūtu izdarīta.

Cilvēks baltajā uzsvārcī pienāca tuvāk.

—   Es esmu medicīnas darbinieks, — viņš stādījās priekšā,

—   un mans uzdevums — rūpēties, lai visi dabūtu pretpotes. Šāda žurku invāzija draud ar visādām slimībām, no kurām vieglāk izsargāties nekā tās izārstēt.

—   Apnikusi tēma, — Puszābaks vīzdegunīgi atcirta. — Zinām šos stiķus. Bērnībā mani durstīja, cik uziet, bet tagad esmu kļuvis gudrāks un potēt sev visādus draņķus neļaušu. Nedomājiet, ka es baidos no pašas injekcijas. Gluži otrādi — tas ir principa jautājums. Esmu pārliecināts, ka pret slimībām lieliski palīdz, piemēram, briežu ķērpja tēja.

—   Atļaujiet iebilst, — medicīnas darbinieks pacilāts sacīja. — Man nenāk ne prātā noniecināt dabisko zāļu nozīmi. Taču šajā reizē mūs apdraud ieceļojušu žurku bari! Nedrīkst aizmirst, ka tās, piemēram, viduslaikos izplatīja mēri! Ne jau velti tolaik ļaudis dēvēja mēri par melno nāvi. Briežu ķērpja tēja pret mēri var līdzēt tāpat kā kama[1] vai skābo kāpostu zupa.

Puszābaks indīgi smīnēja.

—   Jūs esat mediķis, bet runājat tādas blēņas, — viņš dzēlīgi sacīja. — Mūsdienās ar mēri nevienu nevar iebaidīt.

Kontroles punkta priekšnieks, klausīdamies šajā disputā par medicīnas jautājumiem, kļuva nepacietīgs.

—   Diezgan pļāpāts, — viņš stingri noteica un uzlūkoja trīs draugus ar nosodošu skatienu. — Ja jūs nepakļausieties rīkojumam par potēšanu, tad grieziet mašīnu apkārt un brauciet manis pēc kaut vai uz kapsētu. Bet bez potes caur kontroles punktu tālāk netiks laists pat puika sprīža lielumā.

Izvēles nebija, un Ķērpjbārdis samierinoši papliķēja Puszābakam pa plecu.

—   Lai taču injicē vien, ja tas ir tik nepieciešams, — viņš sacīja. — Tāpēc mirt nemirsim.

—   Palūk, tā ir vīra valoda, — kontroles punkta priekšnieks pamāja ar galvu. — Redzams, ka bārda visu izprot pareizi.

Viņš devās uz sargmājiņu, un pārējie viņam sekoja.

Sargmājiņas iekārta bija visai vienkārša. Parasts galds, daži krēsli un grāmatplaukts, kurā grāmatu vietā sakrauti žurku slazdi. Kontroles punkta priekšnieks paņēma no turienes divus slazdus, pasniedza tos Uzrocim, pieprasot ar parakstu apliecināt, ka pretžurku līdzekļi saņemti. Tikmēr medicīnas darbinieks gatavojās injicēšanai. Jādomā, ka savu specialitāti viņš pārzināja lieliski, jo nepagāja ne piecas minūtes, kad trīs draugi pretpotes jau bija saņēmuši, kā nākas.

—   Nu tā, — medicīnas darbinieks teica. — Tagad es jums izrakstīšu apliecību, ka esat potēti, lai nākamajā kontroles punktā jūs vairs netiktu aizturēti.

Puszābaks un Ķērpjbārdis, gaidīdami apliecību, aplūkoja pie sienas piekārto plakātu, kurā visai naturāli bija attēlota liela, pelēkbrūna žurka. Bet Uzrocis piegāja pie loga un sāka izklaidīgi skatīties laukā.

Kontroles punkta priekšnieks bija kļuvis mazliet laipnāks.

—   Vispārējais stāvoklis ir ļoti nopietns, — viņš norūpējies stāstīja. — Žurku neizmērojamā bezkaunība un lielais vaislīgums ļoti apgrūtina cīņu pret tām. Tomēr vistrakākais ir tas, ka pilsētā patlaban nav kaķu, jau pirms žurku iebrukuma tie pilnīgi pazuda no mūsu ielām. Ja padomā, patiesi drūma aina. Galu galā kaķi taču cīņā pret žurkām ir mūsu vistuvākie palīgi. Šobrīd esam nonākuši pat tiktāl, ka par kaķi maksā tikpat, cik par labu jājamzirgu.

—    Vai tas tiesa? — Puszābaks saausījās.

—   Tiesa gan, — kontroles punkta priekšnieks apstiprināja. — Gluži neticami, vai ne?

Viņš gribēja turpināt, bet negaidot pie loga atskanēja sašutuma pilna balss.

—    Iedomājieties tikai! — Uzrocis aiz īgnuma drebošā balsī iekliedzās. — Sis tips kombinezonā ielīdis mūsu automašīnā!

Nekavējoties viņš metās pie durvīm, lai trauktos laukā, bet kontroles punkta priekšnieks nostājās ceļā.

—    Nomierinieties, — viņš teica. — Tiek izdarīta neliela kratīšana.

—    Ar kādām tiesībām? — Uzrocis sadusmots jautāja.

—   Mums ir dots rīkojums, ka visi automobiļi jāpārbauda, — kontroles punkta priekšnieks paskaidroja un, paņēmis no galda dokumentu mapi, sāka to šķirstīt. — Vienu mirkli, es tūdaļ jums nolasīšu.

Brīdi pārlapojis papīru žūksni, viņš uzgāja meklēto lappusi un nolasīja:

—   «Pretžurku cīņas kontroles punktos rūpīgi jāpārmeklē visi satiksmes līdzekļi, jāpadara nekaitīgas tajos atrastās žurkas un jāizskauž jebkurš priekšmets, kas līdzinās žurkai . . .»

—   Saprotu, — Uzrocis pārtrauca kontroles punkta priekšnieku. — Lai notiek, kam jānotiek.

Viņš smagi nopūtās un no jauna vērās laukā pa logu. Kādu brīdi valdīja klusums, līdz iekšā ienāca cilvēks kombinezonā.

—   Nu? — kontroles punkta priekšnieks jautāja. — Vai atradi arī kaut ko?

Tas, kurš bija izdarījis kratīšanu automašīnā, pavīpsnāja.

—   Pirmkārt, mašīna ir pilna ar zelta un sudraba naudas gabaliem, — viņš skaidroja. — Gauži aizdomīgi.

—   Par naudas gabaliem mums instrukcijā nav nekas teikts, — kontroles punkta priekšnieks nomurkšķēja. — Un kas ir otrkārt?

—   Otrkārt, es atradu, palūk, šo.

Pagājis pāris soļu uz priekšu, viņš nolika uz galda Puszābaka rotaļu pelīti.

—    Lieliski, — priekšnieks apmierināti sēca. — Galu galā tomēr esam notvēruši vienu žurku arī satiksmes līdzeklī.

—   Bet klausieties! — Ķērpjbārdis apmulsis iesaucās. — Tā nemaz nav žurka, tā ir pavisam parasta rotaļlieta! Palūkojieties uzmanīgāk, tai taču apakšā ritentiņi!

—    Man gluži labi noder arī žurkas ar ritentiņiem, — priekšnieks nelikās mierā un sēca joprojām. — Instrukcijās nekur nav teikts, ka žurkām nedrīkst būt ritentiņu.

Uzrocis nenovērsa acu no priekšnieka, un viņa skatienā bija jaušams dziļš nicinājums.

—   Kāds pedantiskums! — viņš sacīja. — Ja jūs reiz esat tādi burta kalpi, tad ņemiet vērā, ka šī rotaļlieta nepavisam nav žurka. Tā ir maza, nekaitīga pelīte!

—   Mhm, — priekšnieks sarauca uzacis. — Ak nekaitīga! Bet ja nu tā ir uzvelkama? Kā lai es to zinu?

—   Pilnīgi pareizi! — cilvēks kombinezonā piebalsoja.

—    Ak debestiņ! — Ķērpjbārdis visiem spēkiem centās saturēt sevi grožos. — Katrs bērns saprot, ka šī mantiņa nav uzvelkama, — tā, ja to velk aiz aukliņas, kustas uz ritentiņiem. Un kāda tam visam galu galā ir nozīme!

Priekšnieks apmierināts smaidīja.

—   Nu, redzat nu! Arī pats jūs apliecināt, ka tam nav nekādas nozīmes. Tā ka . . .

Viņš daudznozīmīgi apklusa, paņēma rotaļu pelīti rokā un sāka to salīdzināt ar plakātā attēloto žurku. Pēc brīža viņš paziņoja spriedumu:

—    Ja šī ir pele, kā jūs apgalvojat, tad tā, bez šaubām, ir ārkārtīgi līdzīga žurkai. Un visi žurkām līdzīgie, kā instrukcijā norādīts, no satiksmes līdzekļiem jāizskauž.

Līdz šim Puszābaks, klausoties pārējo sarunā, bija klusējis. Bet nu viņš pēkšņi aizsvilās. Un kā vēl aizsvilās! Nākamajā mirklī viņš metās klāt priekšniekam, izstiepa roku un kliedza:

—    Atdodiet peli!

Priekšnieks pārsteigts iepleta acis. Sāda izturēšanās patiešām viņu mulsināja.

—    Nu! — Puszābaks uzkliedza vēlreiz. — Vai ilgi man jāgaida?

Bet, kad priekšnieks joprojām stāvēja kā sālsstabs, acis izbrīnā izvalbījis, Puszābaks vairākkārt uzsita ar dūri sev pa krūtīm, saukdams:

—   Ak jūs aitasgalva! Vai neredzat, ka es esmu zelta ordeņa kavalieris! Vai jūs patiešām domājat, ka varat tik vienkārši nolaupīt manu rotaļlietu!

Priekšnieks tikai tagad pamanīja, ka šiem ceļavīriem pie krūtīm ir medaļas.

—   Es jau neko, — viņš samierinoši noburkšķēja. — Es tikai izpildu pavēles.

Pasniedzis rotaļu pelīti Puszābakam, viņš piebilda:

—   Protams, var šo gadījumu iztulkot arī tā, ka pele tiešā nozīmē nav uzlūkojama par žurku . . .

Puszābaks vairs nebilda ne vārda. Pagriezies uz papēža, viņš izņēma no medicīnas darbinieka rokām apliecību par izdarīto potēšanu un izsoļoja pa durvīm. Abi pārējie draugi sekoja viņa piemēram.

—   Laimīgu ceļu! — kontroles punkta priekšnieks sacīja, pielicis roku pie cepures.

.

Pilsēta

Gandrīz pie pilsētas robežas naksitrallīši pamanīja mazu zenu, kas, ceļmalā nostājies, māja ar roku.

—    Nudien vareni, — Puszābaks sašuta. — Pilsēta tik tuvu, bet puika nevīžo noiet kājām kaut nelielu ceļa gabalu. Es bērnībā gan neuzdrīkstējos tā apgrūtināt autobraucējus.

Uzrocis tomēr apturēja furgonu.

—   Uz kurieni tu gribi braukt? — viņš vaicāja zēnam.

—   Uz skolu, — zēns nomurmināja. — Es mācos pēcpusdienas maiņā.

—    Lec iekšā, — Uzrocis sacīja, un Ķērpjbārdis atvēra durtiņas.

Kad zēns bija ietrausies automašīnā, draugi ar izbrīnu pamanīja, ka viņam uz muguras bija piekabināts prāvs zupas katls.

—   Senāk uz skolu lielākoties gāja ar portfeļiem vai mugursomām, — Puszābaks pavīpsnādams ieteicās. — Un automobiļi arī nebija katram bērnam pa rokai.

—Tas tiesa, — zēns piekrita. — Tā senāk bija. Bet tagad . . . pilsētā nav, kur kāju spert.

—   Nu, nu, — Puszābaks smējās. — Kas tad noticis? Ūdensplūdi, vai?

—   Pilsētu pārpludinājušas žurkas, — zēns nopietni atteica.

—   Vakar tās mūsu skolā sagrauza lupatu lēveros astoņdesmit septiņas mugursomas.

Tikai tagad draugi saprata, kas noticis. Ne jau ērtības labad zēns bija lūdzis viņus par šķūtniekiem, bet gan tālab, ka viņam ir bailes no žurkām. Un zupas katlā atrodas viņa skolas grāmatas un burtnīcas, jo ar skārdu žurku zobi netiek galā.

—   Tad nu gan stāvoklis ir gaužām bēdīgs, — Ķērpjbārdis sadrūma. — Vai mācības skolā turpinās?

—   Pašlaik jā, — zēns pamāja ar galvu. — Drīz gan laikam būsim brīvi. Vakar vakarā izmēģināja kaķa smaku, un tagad viss ir atkarīgs no tā, kāda būs iedarbība.

—    Izmēģināja kaķa smaku? — Uzrocis brīnījās. — Kā lai to saprot?

—    Kāda večiņa ieradās skolā ar savu kaķi, — zēns stāstīja.

—   Viņa iegāja katrā klasē, kaķa smaku vajadzēja sajust visā skolā. Un tagad ir cerības, ka žurkas, to saodušas, pametīs skolu.

—    Vai tas bija balts kaķis? — Ķērpjbārdis, kļuvis domīgs, jautāja.

—   Balts gan, — zēns atbildēja. — Tas patlaban ir vienīgais kaķis visā pilsētā. Ar to večiņai esot jāiet it visur, un viņa ar kaķa smaku labi nopelnot.

—   Kā šo kaķi sauc? — Puszābakam pēkšņi pamodās ziņkāre.

—   Andželo vai Ahmeds, vai arī kaut kas tamlīdzīgs, — zēns lūkoja atminēt. — Sākumā katrā ziņā bija A burts.

—    Varbūt Alberts? — Ķērpjbārdis vaicāja.

—   Pareizi, — zēns teica. — Tieši tā — Alberts.

Necik ilgi, un viņi iebrauca pilsētā. Tagad naksitrallīši paši savām acīm varēja redzēt, ka žurkas te ir kļuvušas par pilntiesīgām saimniecēm. Pa vienai, divām vai bariņos tās slaistījās ielās, gulšņāja uz lievenēm un klaiņoja pa parkiem. Tās nobarojušās un pašpārliecinātas ne no kā nebaidījās.

Cilvēku ielās tikpat kā nebija. Arī tie nedaudzie, kas bija sadūšojušies iziet no mājām, aiz bailēm galvu plecos ierāvuši un krāsns kruķi, cirvi vai gluži vienkārši nūju žurku atvairīšanai rokā satvēruši, ar skubu steidzās prom. Lai gan bija vasara, visiem gājējiem kājas ieautas stulmeņos; īpaši iecienīti, cik noprotams, bija izturīgie zvejnieku zābaki, kas sniedzās virs ceļgaliem. Dažs labs jaunietis, ar mokām noturot līdzsvaru un nemitīgi baidoties, ka nenoveļas zemē, klunkuroja uz koka kājām — ķekatām.

Draugi ielāgoja, ka nevienam nebija rokassomas, mapes, portfeļa vai kofera. To vietā ļaudis nēsāja līdzi daždažādus aiztaisāmus skārda traukus, piemēram, piena kannas un bundžas. Skārds, kā redzams, kļuvis par modes lietu: dažās vietās pat mājas bija apdarinātas ar skārdu.

Kādā no pilsētas ielām draugi apdzina bruņumašīnu.

—   Vai redzat! — Uzrocis iesaucās. — Pat karaspēks ticis izsaukts!

Taču zēns noliedzoši pakratīja galvu.

—   Tas ir autoveikals, — viņš paskaidroja. — Parastie veikali žurku dēļ ir slēgti, preces tagad pārdod vienīgi tērauda konteineros un no bruņumašīnām, jo tur žurkas nevar iekļūt.

—   Cik šausmīgs tādas milzu ordas iebrukums! — Puszābaks izdvesa nopūtu. — Viena žurka — tas vēl nav nekas sevišķs, bet, ja to ir tāds milzums, šie grauzēji pārņem savā varā veselu pilsētu un spļauj uz visu.

Tobrīd viņi piebrauca pie skolas,un Uzrocis aizvadīja mašīnu līdz pat kāpnēm, lai zēnam nevajadzētu šķērsot pagalmu, kur mudžēja no žurkām.

Bet arī uz kāpnēm zvilnēja ne mazums šo negantnieču, un zēns itin priecīgs iesaucās:

—   Redzams: kaķa smaka neko daudz nav līdzējusi, droši vien skolu drīzumā slēgs.

Viņš pateicās par vedumu, izlēca laukā no automašīnas un pēc brīža, ieejot skolā, pagaisa draugu skatienam.

Naksitrallīši turpināja ceļu cauri pilsētai. Viņi pabrauca garām saldējuma kioskam, kur pašreizējos grūtajos laikos saldējumu, protams, nepārdeva, kā arī pastam. Kad Uzrocis pamanīja uz pastkastītes tupam žurku, kurai bija īpaši viltīga izteiksme, viņš apmierināts nodomāja: cik labi, ka pastkastītes kopš laika gala tikušas gatavotas no skārda. Tagad tās nav jāapliek ar skārdu: žurkas tā kā tā nejaudā tikt klāt un sagrauzt vēstules. Bet tad Uzrocim atausa atmiņā, ka viņam vairs no tā ne silts, ne auksts. Tie laiki bija pagājuši, kad viņš rakstīja pats sev vēstules, ak, cik jaukas,vēstules . . .

Uzrocis ļāvās pārdomām. Izklaidīgi vadīdams mašīnu, viņš atcerējās savu jaunību un vientulību, kad nereti skumju uzplūdā, krūmmalā sēdot, pieraudāja savu uzroci gluži slapju.

Par šādu atmiņu pavediena šķetināšanu naksitrallīšiem tik tikko nenācās dārgi samaksāt.

—   Kucēns! — Ķērpjbārdis, kas sēdēja Uzrocim blakus, pēkšņi iesaucās. — Uz ceļa kucēns!

Tajā pašā mirklī suņuku pamanīja arī Uzrocis. Bēgot no kādas pinkainas žurkas, nelaimīgais klibkājītis bija meties tieši ceļā automašīnai. Bremzes nočīkstēja, taču Uzrocis it labi zināja, ka ar bremzēšanu vien nepietiek. Kucēns atradās tikai dažu soļu attālumā no mašīnas — atstatums bija par mazu. Un Uzrocis apņēmīgi pagrieza stūri — lai nāk kas nākdams!

Auto krasi šāvās pa kreisi, tā ka riteņi labajā pusē uz brīdi paslējās gaisā un nošvīkstēja pārbiedētajam suņukam virs galvas. Puszābaks novēlās no sēdekļa un tik sāpīgi sadauzīja visus kāju pirkstus, ka labu brīdi viņam pagaisa jebkāda patika tos kustināt.

Automašīna apstājās. Ielas malā atradās prāvs akmens reklāmu stabs, un Uzrocis pieturēja tam cieši līdzās. Tikai daži centimetri šķīra automašīnas priekšgalu no reklāmu staba.

—    Uh! — Uzrocis uzelpoja. — Es nemaz nebrīnītos, ja mūsu furgons būtu saspiests kā harmonikas.

—   šausmīgi iedomāties, kā tad mums šeit, automašīnā, klātos, — Ķērpjbārdis piebilda.

Naksitrallīši izkāpa laukā, lai mazliet izlocītu kājas un kaut cik attaptos no pārciestā izbīļa.

Viss bija laimīgi beidzies. Ja neņem vērā Puszābaka kāju pirkstus, kas nedaudz sāpēja, citu savainojumu nebija; arī furgonam nemanīja nekādu skrambu. Brīdī, kad automašīna apstājās, atskanēja divi neizprotami knakšķi — bet tie bija kontroles punkta izsniegtie žurku slazdi, kas, mašīnai strauji bremzējot, aizkrita. Kucēns ar veselu ādu bija izsprucis no žurkas nagiem un patlaban jau teciņiem metās prom ielas viņā galā — acīmredzot žurkai tā pēdas bija zudušas.

—    Nepieciešams kaķis, — Puszābaks negaidot ierunājās.

—   Ko tu saki? — Uzrocis un Ķērpjbārdis reizē paraudzījās uz Puszābaku.

—   Nu, kaķis, — Puszābaks atkārtoja. — Precīzāk izsakoties, nepieciešami kaķi vairumā. Nāciet un skatieties paši!

Tikai tagad Uzrocis un Ķērpjbārdis saprata, ka Puszābaks bija sācis lasīt sludinājumus uz reklāmu staba. Ieinteresēti arī viņi pienāca tuvāk.

Afišu par lugu izrādēm, koncertiem vai deju vakariem pilnīgi trūka, viss reklāmu stabs no augšas līdz apakšai bija aplīmēts ar nelieliem papīriņiem, uz kuriem bija uzrakstīts:

NEPIECIEŠAMS KAĶIS.

STEIDZĪGI NEPIECIEŠAMS KAĶIS.

PĒRKU LABU KAĶI VAI LIELĀ VAIRUMĀ SVAIGU ŽURKU INDI.

STEIDZĪGI PIEŅEMU KAĶI PILNĀ UZTURĀ.

MAINU IZLABOTU «SINGERA» ŠUJMAŠĪNU PRET DŪŠĪGU, PLĒSĪGU KAĶI.

Un tā tālāk, un tā tālāk.

Nebija nekādas vajadzības turpināt pārējo sludinājumu lasīšanu, jo visiem saturs bija vienāds.

Pēkšņi Ķērpjbārža sejā iegūla gaužām nopietna izteiksme. Uzlūkodams savus biedrus, viņš klusā, visai satrauktā balsī sacīja:

—   Tagad es saprotu, kāpēc žurkas tik negaidīti pameta pilsdrupas.

—   Kā tad tā? — Puszābaks izbrīnījies vaicāja. — Vai tu uzgāji arī tādu sludinājumu, kur paskaidroti žurku izturēšanās iemesli?

Ķērpjbārdis piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Par to vēsta visi šie sludinājumi, visi līdz pēdējam, — viņš atteica. — Par to runāja arī kontroles punkta priekšnieks, pat

mazais skolnieks. Taču mēs neuztvērām pašu nozīmīgāko patiesības graudu. Kaķi! Šajā pilsētā nav kaķu, mēs tos aizvilinājām prom. Un žurkas, nojautušas kaķu prombūtni, ar steigu ieradās šeit.

Uzrocis un Puszābaks klusēdami pārdomāja dzirdēto. Labu brīdi viņi neteica ne vārda, bet tad sakāpa automašīnā.

.

Līdzsvars dabā

Izbraukuši no pilsētas un bez īpašām grūtībām tikuši garām nākamajam kontroles punktam, naksitrallīši pēc pāris stundām sasniedza mežu. Lai nokļūtu pie ezera, nācās nogriezties no šosejas — turpmāk vajadzēja braukt pa šaurāku sānceļu. Apkārtne bija pazīstama, apmaldīties nevarēja.

Laukumā, kur viņi kādreiz bija apmetušies, Uzrocis uz neilgu laiku apstādināja automašīnu. Pēc tam brauciens turpinājās un viņi devās aizvien dziļāk mežā pa šauru, līkumainu taku, līdz beidzot apstājās ezera malā.

Ķērpjbārdis, kurš šeit, pie ezera, ieradās pirmoreiz, aizrautīgi vēroja apkārtni, bet Uzrocis un Puszābaks tūdaļ pievērsa uzmanību saliņai, pa kuru šurp un turp šaudījās kaķi. Tikko izkāpis no automašīnas, Puszābaks sāka kalt plānus kaķu atgriešanai pilsētā, Uzrocis turpretī, vērdamies uz salu, iemantoja lirisku noskaņojumu.

Vispār, izkļuvis no žurku gūsta, Uzrocis bija tapis tāds kā mīkstsirdīgāks un sirsnīgāks, tāpēc arī nebija nekāds brīnums, ka, pēkšņi sapņaini nopūties, viņš nodeklamēja:

— Ai, sala, tu manu ilgu sapņojums, Virs tevis gaiši zilgmo debesjums! Tev apkārt ezerviļņi draiskuļo, Un tavos kokos lapas tik liegi šalko!

—   Varen jauks dzejolis, — Puszābaks, žultaini smaidot, sacīja. — Es tikai nesaprotu, kā var šalkot koku lapas, ja kokiem uz salas ir kaili zari.

—   Tas tiesa, lapu nav! — Uzrocis, ciešāk ieskatījies, iesaucās. — Dzejolis jālabo. Kas vēl šalko tāpat kā koku lapas?

—    Lai nu paliek lapu šalkoņa, — Puszābaks teica. — Jāuzzina, kāpēc kokiem nav lapu. Ja es nemaldos, līdz rudenim vēl tālu.

—   Varbūt kaķi aiz bada tās nograuzuši? — Uzrocis izteica savas domas.

Puszābaks atkal pavīpsnāja.

—   Tad noteikti drīz līs, — viņš apgalvoja. — Arī suņi reizēm ķeras pie zaļbarības, bet tikai pirms lietus.

Kamēr Uzrocis un Puszābaks lauzīja galvu, cik dīvaini kokiem lapas pazudušas, Ķērpjbārdis pieliecās līdz ūdenim un izmakšķerēja nolūzušu zaru, ko vējš bija atdzinis no salas. Kad viņš bija aplūkojis guvumu uzmanīgāk, viņa sejā iegūla rūpju izteiksme.

—    Nu es saprotu, — viņš teica. — Lapas … Nu protams!

Ķērpjbārdis norūpējies apklusa, Uzrocis un Puszābaks ieinteresēti gaidīja, kā viņu draugs izskaidros notikušo.

—   Skatieties uz šo te! — Ķērpjbārdis sniedza pārējiem no ūdens izvilkto zaru. — Tas ir aplipis ar kāpuriem. Un tieši šie kāpuri notiesājuši visas koku lapas. Tas ir vienīgi pareizais skaidrojums. Ir izjaukts līdzsvars dabā.

—   Ko tu saki? — Puszābaks nesaprata. — Kāds līdzsvars?

—    Dabā viss ir savstarpēji saistīts, — Ķērpjbārdis turpināja. — Kad saliņā uzradās kaķi, sekas bija tādas, ka aizbēga putni. Putni aizbēga, un viņu vietā koku lapotnēs ieperinājās kāpuri, jo nebija vairs putnu, kas tos iznīcinātu. Bet pilsētā plosās žurkas, jo tur nav kaķu, kuri tās turētu grožos.

Labu brīdi valdīja klusums. Tad ierunājās Uzrocis:

—   Solījumu mēs izpildīsim un kaķus atbrīvosim. Tad salā atgriezīsies putni un apēdīs kāpurus. Gan manu sapņu sala atkal zaļot sāks.

—   Tev ir taisnība, — Ķērpjbārdis piekrita. — Tomēr, manuprāt, tas vēl nav viss. Mums jānogādā kaķi arī atpakaļ pilsētā, lai tie darītu galu žurku šausmu darbiem. Sī doma man atausa prātā tad, kad lasīju ziņojumus uz reklāmu staba.

—    Paklau, draugs, — Puszābaks, tapis nemierīgs, ieteicās.

—  Vai tu jau esi aizmirsis, kā šie kaķi pilsētā mocīja večiņu? Tagad viss var sākties no jauna.

Ķērpjbārdis noliedzoši pakratīja galvu.

—    Agrāk bēda bija tā, ka večiņa kaķus pārāk lutināja. Kaķi pierada pie brīvām maltītēm un savu dabas doto uzdevumu nepildīja. Nu jau večiņa dabūjusi mācību, un kaķi pa šo laiku pārvērtušies — iemācījušies paši gādāt par sevi.

—    Pārvērtušies tie ir noteikti, — Puszābaks, nīgri saviebies, teica. — Es varu saderēt, ka pa šo laiku tie kļuvuši pavisam mežonīgi, tā ka mēs tos nemaz vairs nepazīsim.

Un, it kā apstiprinot Puszābaka teikto, no salas atplūda savādas skaņas, kuras patiešām bija tikpat kā neiespējami uzlūkot par ņaudēšanu. Šajās šaušalīgajās skaņās, šķiet, bija apvienojušās bērna raudas ar tīģera dusmu rēcieniem, grūti ir iedomāties baismīgāku un mežonīgāku troksni.

Ķērpjbārdis par šo kņadu nelikās ne zinis.

—   Jo kaķi kļuvuši mežonīgāki, jo labāk, — viņš teica. — Pilsētā tādi patlaban vislabāk noder. Žurkas tur tapušas tik nekaunīgas, ka līdzsvars atgūstams vienīgi ar tik satrakotiem kaķiem kā šie.

—    Nu, stājamies pie darba, — Uzrocis enerģiski ierosināja.

—  Vai vajadzēs atkal ezera ūdeni pārvērst garaiņos?

Taču Puszābaks bija izdomājis citu pasākumu.

—   Paskatieties uz šo koku, — viņš ar roku norādīja uz daļēji nokaltušu bērzu, kas atradās turpat krastmalā. — Vai no tā nevaram sarūpēt gluži piemērotu tiltu, pa kuru kaķi atsoļotu līdz sauszemei?

Ķērpjbārdis domās aplēsa, vai bērzs ir pietiekami garš, lai sniegtos līdz salai.

—   Tēlaini izsakoties, šis bērzs patiešām var kļūt par peldošu tiltu, — viņš sprieda.

Pēc brīža Uzrocis jau vicināja cirvi sev virs galvas gluži kā indiānis tomahauku.

—    Cērtam, cērtam! — viņš mundri sauca. — Kas cērt, tas atrod!

Ķērpjbārdis un Puszābaks saprata, ka Uzrocis pēc ilgāka pārtraukuma atkal jūtas stipri satraukts, citādi viņš nebūtu sakāmvārdu tā sajaucis. Līksms saviļņojums pārņēma visus trīs draugus.

Drīz vien ezera krastā atbalsojās spalgi cirvja cirtieni. Kad Uzrocis piekusa, pie darba stājās Ķērpjbārdis. Puszābaks pie ciršanas netika — bērzs jau sāka lēnām slīgt uz leju.

—   Grūdiet! — viņš iekliedzās. — Bīdiet galotni tālāk ezerā!

Uzrocis un Ķērpjbārdis visiem spēkiem grūda stumbru, lai

garā, slaidā bērza kritienam piešķirtu nepieciešamo virzienu, un tad atskanēja blīkšķis.

Trr-rah!

—   Darbaprieks ir tomēr visīstākais prieks. — Puszābaks apmierināts berzēja rokas.

Bet tūdaļ naksitrallīši pamanīja, ka bērza zari nesniedzās līdz saliņai. Arī tad, kad viņi kopējiem spēkiem bija iestūmuši no krasta ūdenī stumbra galu, koka galotni no salas atdalīja vesela ūdens strēle.

—   Palūk, kā, — Uzrocis satriekts nopūtās. — Pārāk īss ir mūsu tilts!

Puszābaks atbalstīja kāju pret bērza celmu, viņa kāju pirksti nervozi sakustējās.

—    Atstājam, mazākais, šeit robainu celmu, — viņš ieminējās. — Kurš tam uzsēdīsies, tas stāvus uzlēks gaisā.

—   Jā, jā, — Ķērpjbārdis nomurmināja. — L°t' iespējams!

Bija skaidri noprotams, ka viņš pat nedzirdēja, ko pārējie saka.

Viņa domas klīda kaut kur citur. Un gluži negaidot viņš sāka izģērbties.

—    Vai tu peldēt iesi, vai? — Uzrocis brīnījās.

—   Mhm, — Ķērpjbārdis pamāja ar galvu. — Labu laiku nav lijis lietus, mana bārda sen nav aplaistīta, vajadzēs to mazliet pamērcēt. Tik sausā bārdā nevar augt ne oga, ne puķe.

Viņš iebrida ezerā. Ūdens jau sniedzās tam līdz gurniem, līdz krūtīm un drīz vien līdz kaklam. Tad viņš satvēra abām rokām bērza stumbru aiz resgaļa un, atspēries no ezera gultnes, abām kājām kā neprātīgs kūla ūdeni. Tikai tagad Uzrocis un Puszābaks saprata, kas Ķērpjbārdim ir padomā.

—   Viņš grib piestumt bērza galotni tuvāk salai, — Uzrocis secināja.

Tā arī bija. Ķērpjbārdis pērās pa ūdeni tik enerģiski, ka bērzs patiešām tuvojās salai. Lēnām gan, taču aizvien vairāk. Un beidzot . . .

Tad tas notika.

—   Sākas! — Puszābaks čukstēja.

Koka galotne bija aizsniegusi salu, un tuvākie kaķi jau lēca uz šo dabisko tiltu, kas tos izglābtu.

Pa stumbru tie ātri vien bija sasnieguši vietu, kur atradās Ķērpjbārdis, un milzum daudz kaķu vēl tikai grasījās doties uz krastu.

Ķērpjbārdis metās peldus, un bija arī pats pēdējais laiks. Pēc brīža uz bērza stumbra sabruka kaķu, ka biezs. Bet no aizmugures tiem brāzās virsū aizvien vairāk un vairāk, tā ka priekšējiem kaķiem gribot negribot vajadzēja lēkt ūdenī. Tos gluži vienkārši stumšus iestūma ezerā, tā ka noplunkšķēja vien.

To visu Ķērpjbārdis bija paredzējis, tikai vienu apstākli viņš nebija ņēmis vērā. Viņš nezināja, ka šie dzīvnieki prot tik labi peldēt. Viņš bija pārliecināts, ka tikai briesmu brīdī tie spēj turēties virs ūdens, bet tad šausmās un izbrīnā redzēja, ka tas nav tiesa. Vispirms viņam garām aizpeldēja kāds dzeltensvītrains un tūliņ aiz tā ogļumelns kaķis.

—    Sarauj, Ķērpjbārdi, sarauj! — Puszābaks kliedza.

Taču Ķērpjbārdis jau pūlējās visiem spēkiem. Galvenā bēda — bārda, kas, piesūkusies ar ūdeni, bija kļuvusi smaga un traucēja peldēšanu. Tādējādi vairāki kaķi paguva aizsteigties viņam garām.

Uzrocis un Puszābaks savāca Ķērpjbārža drānas un drošības labad iekāpa automašīnā.

Stāvoklis vērtās ik brīdi traģiskāks.

Pirmie kaķi jau bija izkļuvuši krastā, bet Ķērpjbārdis joprojām cīnījās ar ezera viļņiem un savu bārdu. Galu galā viņš atkal juta zem kājām cietu zemi — un viņam no lūpām izlauzās tik parastais, toties mīļais vārds:

—   Zeme!

Ceļu kakiem!

Visi kaķi, kas bija sasnieguši krastmalu, tūliņ sāka neganti skurināties, un tieši tāpēc Ķērpjbārdis izglābās. Skurinoties tie nepievērsa uzmanību apkārtnei, un Ķērpjbārdim laimējās izsprukt ar veselu ādu.

—   Uzslavas cienīgs darbs, — Puszābaks uzlielīja Ķērpjbārdi, kad tas laimīgā kārtā iebēga automašīnā. — Tikko kaķi bija ievilināti ūdenī, viss sāka iet no rokas.

—   Puse solījuma jau izpildīta, — Uzrocis, sniegdams Ķērpjbārdim dvieli, sacīja. — Krietna daļa kaķu bara atrodas krastā.

Ķērpjbārdis, notrinies dvielī, nekavējoties saģērbās. Vienlaikus draugi satraukumā ņēmās vērot, kā glābšanas operācija noritēs turpmāk.

Cits pēc cita kaķi pārpeldēja attālumu no bērza resgaļa līdz krastmalai, un ikviens, sataustījis zemi zem kājām, vispirmām kārtām domāja par to, lai cik iespējams ātrāk noskurinātu kažokā palikušās ūdens lāses. Taču pēdējie kaķi, kuriem aizmugurē neviens vairs negrūdās virsū, izbijušies turējās pie bērza stumbra.

—   Nu, nu, — Puszābaks, tapis nemierīgs, sacīja. — Ko šie tur gaida?

—   Baidās no ūdens — lūk, kas, — Ķērpjbārdis paskaidroja. — Ej nu sazini, vai šie maz sekos pārējiem.

—   Skat, kā . . . — Puszābaks piktojas. — Mēs ar mokām to» glābjam, bet šiem labpatīk baidīties no ūdens!

To teicis, Puszābaks sāka rīkoties. Izņēmis no azotes «kaķeni», viņš uzmanīgi izlavījās laukā. Automašīna bija apstājusies pie akmens šķembu kaudzes, visapkārt «munīcijas», cik uziet. Drlz vien Puszābakam kabatas bija pilnas akmentiņiem, un tūdaļ pirmais «šāviņš» nošvīkstēja gaisā.

Buļ!

Buj-buļ-buļ . . .

Puszābaks sāka apšaudi. Prasmīgi nomērķētie akmentiņi krita līdzās bērza stumbram ūdenī — tieši tur, kur pēdējie no kaķu bara nogaidoši gāzelējās zaru jūklī.

Buļ-buļ-buļ . . .

Ūdens šļakstījās, aizmugurējie kaķi, spalgi ņaudēdami, grūstīja priekšējos.

Buļ-buļ-buļ-buļ-buļ!

Pirmais kaķis beidzot ielēca ūdenī, tam sekoja otrais, trešais, ceturtais … Un tad uz bērza stumbra vairs nemanīja neviena kaķa — visi atradās ūdenī un peldot tuvojās krastam. Droši vien tie bija sapratuši, ka nav vērts sevi tik ilgstoši ļaut apšļākt ar ūdeni, labāk jau mesties uz galvas ezerā — un mokām gals.

Puszābaks ielavījās atpakaļ automašīnā.

—   Viss kārtībā! — viņš pasmaidījis sacīja. — Gluži slapja mugura palika.

—   Vareni, — Uzrocis atzinīgi pamāja ar galvu. — Patiešām vareni! Bet kā mēs tik daudz kaķu aizgādāsim uz pilsētu?

Uz šo jautājumu, kā mēdz teikt, atbildi sniedza pati dzīve. Kaķi, kuri pirmie bija izkļuvuši krastā, kaut cik noskurinājušies, sāka pievērst uzmanību apkārtnei. Tikko Uzrocis bija iedarbinājis motoru, kaķi draudošā izskatā tuvojās automašīnai. Acīmredzot dzīvnieki atcerējas šo furgonu, un tas izraisīja viņos nepatīkamas atmiņas.

—   Cik es noprotu, — Puszābaks iepriecināts sacīja, — šoreiz mana rotaļu pelīte nav nepieciešama. Kaķi tā kā tā skries mums nopakaļ, un mēs tos aizvilināsim uz pilsētu. Pretējā gadījumā varat mani saukt nevis par Puszābaku, bet gan par Kurpnieku.

—   Pamēģināsim, — Uzrocis īsi noteica.

Un automašīna sakustējās.

Sākumā samērā lēnā gaitā, bet tad, pamazām palielinādams ātrumu, furgons attālinājās no ezera. Puszābaks un Ķērpjbārdis piesteidzās pie loga mašīnas pakaļgalā, kur varēja labāk novērot kaķus.

—   Cilpo mums nopakaļ! — Ķērpjbārdis iesaucās. — Puszābakam taisnība!

Aizritēja vēl daži brīži, un visi kaķi jau atradās krastā. Tie, kuri pēdējie izrāpās no ūdens, nejaudāja ne lāgā nopurināt slapjumu — ņaudēdami tie metās līdzi pārējiem, un drīz vien viss bars cieši sekoja furgonam.

Beidzamā aina, kas naksitrallīšiem palika prātā, bija prāvais putnu bars debesīs. Tie līksmi čivināja un lidoja tieši pretējā virzienā, nekā joza kaķi.

—   Dodas uz salu, — Uzrocis smaidot sacīja. — Nu kāpuriem ir vakars, un koki uz salas drīz no jauna šalks.

Puszābaks tomēr piekodināja:

—   Nesāc tikai atkal dzejot! Piedod labāk gāzi, lai mums pašiem nebūtu vakars!

Sis padoms nāca īstā brīdī, jo kaķi bija piekļuvuši furgonam bīstami tuvu. Uzrocis apņēmīgi palielināja ātrumu.

—   Tēlaini izsakoties, bēgam it kā no kavalērijas uzbrukuma, — Ķērpjbārdis sprieda.

—   Gluži pareizi, — Puszābaks piekrita. — Pilsētā tagad par kaķi maksājot tikpat, cik par jājamzirgu.

Turpretī Uzrocis, sēdēdams pie stūres, nobubināja:

—   Gan cenas kaķiem sāks kristies, tikko iebrauksim pilsētā.

Trauksmainais brauciens turpinājās, un Uzrocim vajadzēja

cītīgi darboties, lai noturētu kaķus pietiekamā attālumā no automašīnas. Tikai tad, kad viņi nokļuva uz šosejas, Uzrocis varēja brīvāk uzelpot — vairs nebija jābaidās no straujiem pagriezieniem, kā arī ceļmalas garajā zālē apslēptajiem celmiem vai akmeņiem.

—   Dzīve uz salas padarījusi kaķus krietni vien ņiprākus, — Puszābaks secināja.

Tā patiešām bija — lai gan Uzrocis brauca ātri, attālums no kaķu priekšpulka līdz automašīnai necik nemazinājās. Tikai

nelielu ceļa posmu pirms kontroles punkta pie pilsētas robežas Uzrocim kaut cik laimējās atrauties no kaķiem. Un tūdaļ kļuva skaidrs, cik tas ir nepieciešami. Draugiem ceļā gadījās šķērslis, ko viņi nebija ņēmuši vērā, — pie kontroles punkta lielceļu šķērsoja barjera.

—   Ja mēs tagad apstāsimies, — Puszābaks sprieda, — tad noteikti nokļūsim kaķu nagos.

Uzrocis signalizēja labu brīdi. Kontrolieri gan iznāca laukā no sargmājiņas, taču barjeru pacelt pat negatavojās.

—   Stulbeņi! — Puszābaks nikni norūca.

Izbāzis galvu pa logu, viņš pilnā kaklā sauca:

—    Brīvu ceļu! Brīvu ceļu kaķiem!

Nekā! Gluži otrādi — pie kontroles punkta māja ar rokām, lai automašīnu apturētu.

—   Viņi nedzird, — Ķērpjbārdis sacīja. — Un neko nesaprot.

—   Kurlie! — Puszābaks saskaities sēca. — Kurlie stulbeņi!

Uzrocis piebremzēja, lai mašīna neuzdrāztos barjerai.

Ko lai dara? Pārdomāt vairs neatlika laika.

Pēkšņi Puszābaks pielēca kājās un metās pie plaukta virtuves nodalījumā. Dažos mirkļos pārējo saimniecības piederumu vidū viņš atrada palielu piltuvi, ar kuras palīdzību Uzrocis reizēm pildīja pudelēs sulu. Pēc tam atkal žigli apsēdās pie loga un, piltuvi pie lūpām pielicis, sauca kā ruporā:

—   Brīvu ceļu kaķiem!

Kontroles punkta ļaudis tuvojās barjerai.

—   Ahā! — Ķērpjbārdis sacīja. — Nu tie beidzot sadzirdēja!

Barjera nekavējoties tika pacelta, un furgons rūkdams aizdrāzās garām postenim.

—   Lieliski, — Puszābaks apmierināts sēca.

Piltuve viņam tā bija iepatikusies, ka viņš to vairs neizlaida no rokām. Tikko viņš pamanīja kādu uz lielceļa, tūdaļ pacēla piltuvi pie mutes un auroja:

—   Brīvu ceļu kaķiem!

Jo draugi vairāk tuvojās pilsētai, jo dzīvāka bija kustība. Galvenām kārtām acīs dūrās bēgļi, kuri bailēs no žurkām muk.i laukā no pilsētas. Gan ģimenes, gan veselas grupas izmocīto ļaužu soļoja pa šoseju, nesdami rokā vai pār plecu ikdienā nepif ciešamās mantas, kas steigā bija sapaunotas. Daudziem bēgļiem līdzi bija mazi bērni, daudzi skubā bija paķēruši pavisam nevajadzīgus krāmus, un tagad ne mazums pūliņu tiem sagādāja stāvlampas, sienassegas un puķupodi.

Katru reizi, kad automašīna traucās garām bēgļiem, piltuvē atskanēja Puszābaka spēcīgais sauciens:

—   Brīvu ceļu kaķiem!

Bija patīkami redzēt, kā, to dzirdot, sejas ļaudīm noskaidrojās un atmirdzēja priekā. Gan lielie, gan mazie gājēji līksmi māja ar roku mašīnā sēdošajiem un kaķu lavīnai, un vairums bēgļu nolēma tūdaļ doties atpakaļ uz pilsētu.

—   Cik vareni justies kā atbrīvotājiem! — Ķērpjbārdis svētlaimīgi nopūtās.

Kaķu bari atkal tiem mina gluži vai uz papēžiem, kaut gan aizkavēšanās pie kontroles punkta nebija tik ilga, lai kaķi panāktu furgonu. Taču draugiem tas rūpju vairs nesagādāja, jo teju, teju viņi iejoņos pilsētā.

—   Brīvu ceļu kaķiem! — Puszābaks sauca beidzamo reizi.

Uzrocis nobremzēja, un auto apstājās.

Un tad . . .

Sirdīgi ņaudēdami, kaķu bari brāzās uz priekšu gar abām pusēm mašīnai. Par braucējiem tie nelikās vairs ne zinis — tie bija pamanījuši žurkas, savas mūžsenās ienaidnieces! Un acumirklī šausminošie kaķu kaujas brēcieni juku jukām saplūda ar žurku gaudām, kas pēc neilga laika vērtās plašumā un atskanēja jau visā pilsētā.

.

Muzejā

Nākamajā dienā pilsētu nevarēja nemaz pazīt — pa nakti viss bija pārvērties. Veikali atkal bija vaļā, un pat tirgū valdīja rosība, reklāmu stabus klāja raibu raibie plakāti, kas vēstīja par teātra izrādēm, koncertiem, sarīkojumiem, pie saldējuma kioskiem rindās stāvēja ļaudis. Daudzos namos norisa ģenerāltīrīšana, lai atbrīvotos no žurku pēdām tā, ka ne smakas nepaliktu, — mazgāja logus, berza grīdas, vēdināja apģērbus un gultas segas.

Ielās bija daudz ļaužu — citi steidzās uz darbu vai iepirkties, citi tāpat vien pastaigājās, priecādamies, ka atbrīvojušies no žurkām. Skārda trauku vietā viņi atkal nēsāja portfeļus un rokassomas, bet skolēni — mugursomas. Kādu zēnu ar kanniņu rokā, kurš tika raidīts uz veikalu pēc piena, pārējie bērni pat izsmēja. Visur valdīja prieks par atbrīvošanos no grauzējiem.

—   Savu pienākumu esam izpildījuši, — Uzrocis, apturējis mašīnu pie ieejas Dabas muzejā, sacīja. — Un, ja mēs atdosim žagatas krājumus muzejam, varam braukt pelnītā atpūtā pie jūras vai vienalga, kur.

—   Vareni, — Puszābaks nosēcās.

Jau agri no rīta naksitrallīši bija sadabūjuši tirgū tukšu kartupeļu maisu un visu žagatas vākumu, ko viņi bija atraduši koka dobumā, sabēruši tajā, lai nekas neietu zudumā. Tagad Ķērpjbārdis uzvēla maisu pār plecu, un viņi devās uz muzeju.

Atskanot durvju zvanam, iznāca padzīvojis vīrietis ar acenēm un sirmu ķīļbārdiņu, viņā nebija grūti sazīmēt muzeja vadītāju.

Ne visai draudzīgi pavēries uz trim draugiem un kartupeļu maisu, vīrietis nogrozīja galvu un, pabīdījis acenes uz pieres, noprasīja:

—    Nu?

—    Gribam nodot muzejam dāvanu — nelielu atradumu, — Uzrocis iesāka, bet tūdaļ bija spiests apklust, jo vadītājs vīzdegunīgi atcirta:

—    Zinu, zinu! Sis kartupeļu maiss jums pilns ar žurku izbāzņiem, vai ne? Un jūs, nav šaubu, gribat apgalvot, ka tie ir vislielākie žurku izbāzņi pasaulē?

—    Ne gluži tā . . . — Uzrocis satrūcies iebilda.

Tomēr šoreiz vadītājs par Uzroča atturīgo piezīmi nelikās ne zinis.

—    Nezin kāpēc man šodien kopš paša rīta to vien piedāvā kā žurku izbāzņus, — vadītājs turpināja.—Jauki gan. Un visi <ā viens apgalvo, ka tieši viņu atnestie izbāzņi esot neredzēti arangi eksemplāri. Nu, atvainojiet mani, es taču nevaru visu muzeju piepildīt vienīgi ar žurku izbāzņiem!

—    Atļaujiet iebilst! — Puszābaks pēkšņi iejaucās sarunā. — Ja uzlūkojat mūs par kaut kādiem žurku izbāzņu spekulantiem, ūs katrā ziņā ļoti maldāties!

Arī Ķērpjbārdis piebilda:

—   Mēs gribam nodot jums kādas žagatas cilts savāktās manas.

Vadītāja sejā atplaiksnījās bezgalīgs pārsteigums.

—   Mēs, protams, zinām, ka žagatas vākums neiederas tieši )abas muzejā, — arī Uzrocis nu tika pie vārda. — Bet kaut kādu nteresi tas tomēr varētu izraisīt dabas cienītājos.

—   Kādreiz bērnībā es biju aizgājis uz Veselības aizsardzības luzeju,— Puszābaks piebilda. — Tur bija izlikts milzīgi daudz isādu lietu, kas operāciju laikā uzietas cilvēkiem vēderā. Tur bija isvisādi krāmi, goda vārds, sākot ar sīknaudu un beidzot ar irurga šķērēm. Tāpat noderētu eksponēt žagatas vākumu Dabas īuzejā.

Vadītājs pēkšņi gluži pārvērtās.

—   Ak jūs, mani mīļie draugi! — viņš dudināja. — Ja tik jūs zinātu … Ja tik jus zinātu, cik vērtīgs man ir tāds materials! Jus apberat, kā saka, mani ar zeltu!

—   Tieši tā, — Puszābaks piekrita. — Mums šeit ir vesela kaudze senlaiku zelta monētu.

Vadītājs aicināja naksitrallīšus ienākt muzejā un aizveda viņus uz savu kabinetu gara gaiteņa galā.

—    Sēdieties, lūdzu! — Viņš norādīja uz ērtiem atzveltņiem. — Atpūtiniet taču kājas.

Bet Ķērpjbārdis vispirmām kārtām izbēra maisa saturu uz lielā rakstāmgalda un sacīja:

—    Seit trūkst tikai viena trifeļkonfekte un vēl kāds medaljons, ko mēs atdevām tā īpašniecei. Taču drošības labad mēs varam jums atstāt viņas adresi.

Aplūkojot mantu kaudzi uz rakstāmgalda, vadītājs aiz lieliem priekiem sāka lēkāt kā mazs zēns.

—   Ak, mani mīļie!—viņš iesaucās. — Tagad es jūtos tā, it kā doktora grāds man jau būtu rokā!

Pamanījis, ka trīs draugi viņu lāgā nesaprot, viņš skaidroja:

—    Es, protams, visas šīs mantas novietošu muzejā. Taču tām ir vēl kāda īpaša nozīme, turklāt tieši man. Vai pareizāk — zinātnei par putniem. Es, piemēram, esmu ornitologs, mani mazie draugi, un rakstu doktora disertāciju! Un vai zināt, kāda tēma? «Par dažiem neparastiem žagatu paradumiem». Tagad jūs droši vien sapratīsiet, kāda nozīme jūsu ziedojumam manā dzīvē?

Naksitrallīši goddevīgi pamāja ar galvu.

—   Tātad, — muzeja vadītājs smaidot sacīja, — lūdzu jūs noteikti ierasties, kad aizstāvēšu doktora disertāciju, un piedalīties pēc tam rīkotajās godībās. Tagad ilgi vairs nebūs jāgaida.

—    Vareni! — Puszābaks priecājās. — Un Uzrocis šādā reizē varētu sacīt dažus svinībām piemērotus vārdus. Viņam dažreiz tas varen labi izdodas.

Draugi jau gatavojās doties prom, kad muzeja vadītājs pēkšņi kaut ko atcerējās.

—    Ak jā, piedodiet, — viņš sacīja. — Es nezinu, kā jūs sauc. Savā doktora disertācijas priekšvārdā es katrā ziņā gribu izteikt jums pateicību.

Izņēmis no galda atvilktnes viesu grāmatu, viņš to sniedza trim draugiem.

— Varbūt ierakstiet savus vārdus šeit. Kādu piemērotu domugraudu ar parakstu. Vai esat ar mieru?

Ķērpjbārdis, paņēmis viesu grāmatu, iegrima domās. Pēc brīža akurātiem, drukātiem burtiem tur parādījās ieraksts:

DABĀ JĀVALDA LĪDZSVARAM!

ĶĒRPJBĀRDIS PUSZĀBAKS UZROCIS

.

Saturs

Pirmā gramata Otra grāmata

Sastapšanās pie saldējuma Puszābaks atceras bērnību . 91

kioska…………………………….. 5 Odze Matilde………………………. 96

Uzroča automašīna … 10 Puszābaks kļūst nemierīgs 101

Satiksmes sastrēgums . . 15 Matilde dzer saldo krējumu 106

Kaķi………………………………….. 20 2agata — zagle . . . .

Brauciens ar peli … 26 Pilsdrupās………………………… 116

Vakars mežā…………………. 31 Baismīgā nakts …. 122

Noslēpumainās acis … 37 Pretžurku ierocis …. 126

Negaidīta vēstule. … 41 Žagatas ligzdā…………………… 131

Kaķu sardzes postenis . . 46 Jauni satriecoši notikumi . 136

Lamatas………………………. 51 Mantu glabātava …. 143

Putna ligzda………………….. 56 Trifele……………………………… 148

Puszābaks sapņo par Atkal brīvi………………………… 155

«kaķeni»…………………… 62 Kontroles punktā …. 162

Varoņdarbs…………………… 68 Pilsētā…………………………….. 168

Notikumi meža klajumā . . 74 Līdzsvars dabā …. 175

Uzrocis sāk dzejot … 79 Ceļu kaķiem!…………………….. 181

Apbalvojums…………………….. 85 Muzejā…………………………….. 187

Э н о Р а у д МУФТА, ПОЛБОТИНКА И МОХОВАЯ БОРОДА Повесть-сказка

Рига «Спридигис» 1990 На латышском языке Перевод с эстонского Т. Вилсоне Художник Э. Вальтер

M6 № 5381 Jaunākā skolas vecuma bērniem Eno Rauds NAKSITR ALLĪSI

Redaktore Gunta Leja Mākslinieciskais redaktors Andris Lamsters Tehniskā redaktore Iveta Kļaviņa Korektore Guna Dobkēviča

Nodota salikšanai 21.12.88. Parakstīta iespiešanai 05.10.89. Formāts 70X90/16. Ofseta papīrs № 1. 2urnālu cirstā garnitūra. Ofsetspiedums. 14,04 uzsk. iespiedi.; 56,74 uzsk. krāsu nov.; 11,21 izdevn. I. Metiens 50 000 eks. Pašūt. № 2012. Cena 1 rbl. 90 kap. Izdevniecība «Sprīdītis», 226047 Rīgā, Aldaru ielā 2/4. Izdevn. № 64/33075/B-1066. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambī 3.

[1] kama — miltos samalti dažādu labību graudi un pākšaugi.

Content

Rauds Eno Naksitrallīši

Pirmā grāmata

Sastapšanās pie saldējuma kioska

Uzroča automašīna

Satiksmes sastrēgums

Kaķi

Brauciens ar peli

Vakars meža

Noslēpumainas acis

Negaidīta vēstule

Kaķu sardzes postenis

Lamatas

Putna Ligzda

Puszābaks sapņo par «kaķeni»

Varoņdarbs

Notikumi meža klajumā

Uzrocis sāk dzejot

Apbalvojums

Otrā grāmata

Puszābaks atceras bērnību

Odze Matilde

Puszābaks kļūst nemierīgs

Matilde dzer saldo krējumu

Žagata — zagle

Pilsdrupas

Baismīga nakts

Žagatas ligzdā

Jauni satriecoši notikumi

Mantu glabātava

Trifele

Atkal brīvi

Kontroles punktā

Pilsēta

Līdzsvars dabā

Muzejā

Saturs