Rauds Eno

Atkal šie naksitrallīši

Eno Rauds

ATKAL ŠlE NAKSITRALLĪŠI

.

Pirmā gramata

/

.

Slava

Naksitrallīši iegāja brīvdabas kafejnīcā un apsēdās pie apaļa galdiņa svītraina sauljuma paēnā.

— Manuprāt, pasūtīsim kūkas, — Puszābaks ieteicās.

— Un limonādi, — Uzrocis piemetināja.

Ķērpjbārdis neiebilda.

—  Saēdīsimies pilnu vēderu un sāksim baudīt brīvdienas, — Puszābaks turpināja. — Laidīsim prom uz siltajām jūrām un ļausimies tīkamai atpūtai.

Uzrocim un Ķērpjbārdim šāds priekšlikums likās visai prātīgs. Par atpūtu pie jūras viņi bija sprieduši arī agrāk, taču aizvien kāds neatliekams Uzdevums aizkavējis šo nodomu īstenot. Bet pašlaik, kad rokas brīvas, patiešām bija iestājies īstais laiks atpūtai.

—  Esmu ar mieru, — Ķērpjbārdis piekrita. — Vispirms būs jauks ceļojums ar automašīnu, un pēc tam — paklausīsimies jūras šalkoņā.

— Vareni, — Uzrocis piekrizdams pamāja ar galvu.

Naksitrallīši pēkšņi kļuva nepacietīgi. Kur kavējas viesmīle? Nejau

ar tukšu vēderu jāsāk vadīt brīvdienas. Vispirms pamatīgi jāiestiprinās, tad arī atpūtai gluži cita garša.

Viņi paraudzījās visapkārt, vai kaut kur nemanīs viesmīļus. Tie nebija manāmi, toties naksitrallīši ar izbrīnu secināja, ka gandrīz no visiem galdiņiem ziņkārīgi skatieni veras tieši uz viņiem.

—  Interesanti, kāpēc visi mūs tik cieši aplūko, — Uzrocis kļuva nemierīgs.

Puszābaks paraustīja plecus.

— Laikam pārskatījušies — notur mūs par citiem.

— Nezin par ko īsti? — Ķērpjbārdis nomurmināja.

Uz šo jautājumu nemaz nebija tik viegli atbildēt. Patiešām — ar ko gan viņus kāds spētu sajaukt?

Lai izvairītos no šīs apnīkstošās uzmanības, Uzrocis no sava uzroča azotes izņēma jaunāko laikrakstu un, plati atvēris, turēja to sejai priekšā.

— Palasi, vai nav jau publicēta atļauja lasīt brūklenes, — Ķērpjbārdis lūdza. — Man šķiet, ka šis laiks ir klāt.

Šajās dienās Ķērpjbārža bārdā jau bija redzamas sarkanas brūkleņogas, taču bez oficiālas atļaujas viņš tās neuzdrīkstējās plūkt.

Uzrocis pārlaida skatienu pār laikraksta lappusēm.

— Nē, par brūklenēm šeit nav ne vārda, — viņš sacīja.

Bet tūdaļ jau Uzrocis satraukumā nosarka līdz ausu galiem.

—  O! — viņš izdvesa, ļāva laikrakstam noslīdēt uz galda un aiz pārsteiguma ieplestām acīm cieši vērās uz saviem abiem draugiem.

— Nu? — Ķērpjbārdis, cerību iedvesmots, vaicāja. — Tātad tomēr uzgāji ziņu par brūklenēm?

— To ne, — Uzrocis bilda. — Bet šeit ir kaut kas daudz saistošāks. Paklausieties paši.

Un Uzrocis it svinīgā balsī lasīja:

„Mēs vēl labi atceramies pagājušās dienas, kad visa pilsēta bija šausmīgo žurku varā. Tās aprija mūsu ēdamo, iznīcināja mūsu mantību un biedēja mūsu bērnus. Mēs atradāmies uz iznīcības robežas. Bet tad ieradās naksitrallīši…"

—  Naksitrallīši! — Puszābaks iespiedzās. — Tie acīmredzot esam mēs!

— Tā šķiet, — Uzrocis pamāja ar galvu.

Un atsāka lasīt:

„Naksitrallīši bezbailīgi sāka cļņu pret žurkām. Ar apbrīnojamu prasmi viņi ieveda pilsētā milzīgu kaķu armiju, kura kā viesulis metās virsū žurkām un pieveica tās. Un tagad šis visšausmīgākais laiks mūsu mīļās dzimtās pilsētas vēsturē ir jau pagātnē."

—  Ļoti tēlains un lietišķs raksts, — Ķērpjbārdis atzina. — Tikai to gan aizmirsuši pieminēt, ka pilsētu reiz bija apsēduši arī kaķi.

— Tāpat piemirsts pasacīt, ka mums pie krūtīm ir medaļas par kaķu apkarošanu, — Puszābaks piebilda.

—  Nu jā, — Ķērpjbārdis atgādināja. — Sākumā mēs aizvilinājām kaķus prom no pilsētas. Mūsu vainas dēļ žurkas tajā varēja ieviesties pavisam brīvi. Tieši mēs bijām tie, kuri izdarīja šo liktenīgo kļūdu.

—  Paklau! — Puszābaks saērcināts iesaucās. — Nerunā muļķības, nekādu kļūdu nav. Tev gan būtu jāzina, ka viss ir savā starpā saistīts. Ja mēs kaķus no pilsētas nebūtu aizvākuši, nevienam no mums pie krūtīm nekarātos medaļa. Un, ja žurkas nebūtu atkūlušās uz šejieni, neviens laikraksts par mums nebilstu ne pušplēsta vārda!

Ķērpjbārdis neielaidās strīdā ar Puszābaku, un Uzrocis turpināja:

„Kas tad ir šie naksitrallīši, mūsu mīļās dzimtās pilsētas lieliskie glābēji? Viņus nav grūti pazīt, jo visi trīs ir pamaza auguma cilvēciņi un mazliet atgādina rūķīšus. Toties pēc izskata viņi ir itin atšķirīgi. Uzrocis aizvien ģērbies prāvā uzrocī. Ķērpjbārdim bārda ir no īsta dabiska ķērpja, un Puszābakam kājās apavi bez purngala, lai viņam būtu ērtāk kustināt kāju pirkstus. Viņu mītne ir neparasts sarkans autofurgons, kur atrodas viss, kas nepieciešams saimniecībā…"

It īpaši trīs draugus saviļņoja turpmākais teksts:

,,Dārgie mūsu pilsētas iedzīvotāji! Nepicmirsīsim, ka esam naksitralllšiem parādā pateicību. Neliegsim viņiem pelnīto ievērību it visur, kur vien viņus sastapsim, un parādīsim viņiem pienācīgu godu!"

— Tad, palūk, kur tas suns aprakts! — Ķērpjbārdis samulsis sacīja. — Tagad ir skaidrs, kāpēc visi šie kafejnīcas apmeklētāji mūs tik bezgalcieši aplūko!

Puszābaks, nekavējoties ieņēma cienīgāku stāju.

— Jā, jā, — uzvaroši apkārt lūkodamies, viņš sacīja. — Mēs izraisām pelnītu uzmanību. Mūs nepavisam neapskata tāpat vien, bet gan ar pienācīgu cieņu.

Taču ar to vēl nebija gana. Pēc brīža no blakusgaldiņa piecēlās paresna, draudzīgi noskaņota sieviete un, laipni smaidīdama, tuvojās naksitralllšiem.

—  No sirds jums pateicos, mani mazie glābēji! — viņa mīlīgā balsi sacīja. — Man jāpateicas jums par to, ka man pagrabā vēl ir saglabājies krietni daudz ievārījuma burciņu. Žurkas tikko kā bija tur iebrukušas, kad jūs ar kaķiem atsteidzāties un žurku valdīšanai darījāt galu.

Un, pirms draugi paguva kaut ko atbildēt, viņa izņēma no savas rokassomiņas trīs šokolādes konfektes un iebāza katram no viņiem pa konfektei mutē.

Naksitrallīši nesaprata, ko lai šādā situācijā dara. Pret konfektēm viņiem, protams, iebildumu nebija, bet, no otras puses, viņi taču nebija nekādi mazi bērni, kuriem var bāzt kārumus tieši mutē, turklāt tik daudzu cilvēku klātbūtnē.

Bet tūdaļ jau norisa kaut kas vēl kļūmīgāks. Sieviete negaidot satvēra Uzroci rokās un sajūsmināta ņēmās to murcīt.

— Ak tu mans maziņais! — viņa sacīja. — Tu esi tik mīksts un mīlīgs, ļauj lai Јs tevi apmīļoju un mazliet paauklēju!

Viņa kņudināja Uzrocim aiz auss un zem zoda, glaudīja gan pa spalvai, gan pret spalvu un visvisādi citādi ņurdzīja.

Uzrocis bija piesarcis kā biete un neganti svīda.

— Es lūdzu jūs, — viņš gaužām nelaimīgs gandrīz šņāca. — Es jūs ļoti lūdzu, pietiek, nu jau tiešām pietiek.

Bet sieviete nelikās ne dzirdam.

—  Ak tu mans maziņais, — viņa mīlīgā balsī dudināja un nemitējās gumzīt Uzroci. — Tu esi tik mīksts un jauks, ka klēpī vien tevi gribas turēt!

Ķērpjbārdis un Puszābaks sašutuši noskatījās un nekādi nevarēja izdomāt, kas būtu darāms, lai draugu glābtu.

Tikai pēc krietna brīža sieviete atkal apsēdināja Uzroci uz krēsla.

—   Kaut kas nedzirdēts, — Uzrocis satriekts nomurmināja un sameklēja azotē matu suku, lai kaut cik savestu kārtībā sagumzīto ārieni.

Tikmēr sieviete jau pievērsa uzmanību Puszābakam.

— Ak tad tas esi tu, manu mazo cālīt! — viņa sacīja, smaidīdama tāpat kā iepriekš, un, rokas izstiepusi, grasījās viņu ņemt klēpī.

Bet tad notika kaut kas pavisam negaidīts, kaut kas gluži satriecošs. Atskanēja izbaiļu kliedziens, un sieviete zibens ātrumā palaida vaļā Puszābaku. Smaids viņas sejā mirklī izzuda, un uz rokas dilba varēja skaidri saredzēt mazītiņu zobu mazītiņas pēdas.

Uzrocis un Ķērpjbārdis jutās pārsteigti. Sievietes uzbāzīgo izturēšanos viņi, protams, nosodīja, taču atbrīvoties ar kodieniem, viņuprāt, likās pārāk nepiedienīgi.

—  Puszābaki — Ķērpjbārdis bargi sacīja. — Tu iekodi dāmai! Kas tev īsti iešāvās prātā?

Puszābaks joprojām izturējās pilnīgi mierīgi.

—  Tikko man iešāvās iekšā viena šokolādes konfekte, — viņš atteica. — Bet tāpēc jau neļaušu sevi ņurdzīt.

— Tu izturies gluži kā suns, — Ķērpjbārdis saīdzis pagrozīja galvu.

— Tikai ne kā klēpja sunītis, — Puszābaks iespītējies atbildēja.

Par laimi, sieviete no izbīļa ātri atguvās un centās izlikties, ka nekas ļauns nav noticis.

—  Ak tu mazais šķelmi, — viņa noteica, padraudējusi Puszābakam ar pirkstu. — Es jau neko ļaunu negribēju… Citreiz nevajag būt tik sirdīgam.

Viņa no jauna lūkoja smaidīt, bet nekas lāgā nesanāca. Galu galā viņa tomēr atkāpās un devās pie sava galdiņa.

Starpgadījums beidzās bez nopietnām sekām, taču garastāvoklis naksitrallīšiem bija sabojāts. Puszābaks arī pats pamazītēm nāca pie atziņas, ka nebija rīkojies īsti cienīgi, bet šī novēlotā izpratne nevērta padarīto nebijušu.

Uzrocis drūmi nomurmināja:

— Varbūt ejam pavisam prom?

Pārējie tūdaļ piekrita. Patiešām — kālab vēl sēdēt šeit visu ļaužu uzmanības degpunktā, kad ik mirkli kāds atkal var pakampt jebkuru no viņiem klēpī.

Taču īstais'brīdis promiešanai bija palaists garām.

— Esiet sveicināti mūsu pieticīgajā brīvdabas kafejnīcā! Man ir liels prieks jūs apkalpot!

To sacīja viesmīlis, kas bija pienācis pie trim draugiem un krāva no paplātes uz galdiņa kūkas un dažādu šķirņu limonādes pudeles.

—   Atvainojiet, — Ķērpjbārdis ieteicās. Laikam noticis kāds misēklis — mēs vēl neko neesam pasūtījuši.

Oficiants pasmaidīja.

— Neraizējieties, — viņš atbildēja. — Uzņēmums maksā.

Un pamanījis, ka naksitrallīši viņu lāgā nesaprot, paskaidroja:

—  Jūs atbrīvojāt mūsu pilsētu no žurkām. Citādi šīs negantnieces būtu aprijušas visas kafejnīcas kūkas un nezin vai arī kāda saujiņa miltu būtu palikusi pāri, ar ko izcept jaunas kūkas! Tāpēc kafejnīca, izrādot pateicību, uzcienā jūs pārvelti.

Atbrīvojis paplāti un novēlējis labu apetīti, viesmīlis aizgāja.

— Nu gan sakrāva galdā veselu lērumu kūku, — Puszābaks apmierināts ieteicās un ņēmās kraut sev pilnu šķīvi. — Grandiozi!

—  Patiešām, — Uzrocis pašūpoja galvu. — Bīstos, ka ar tām mēs nudien netiksim galā.

Bet Ķērpjbārdis savukārt bilda:

— Ko nu kūkas, bet slavas nasta gan mani sāk nomākt.

Uzrocis piekrizdams pamāja ar galvu.

— Ari es nevarēju iedomāties, ka slavu tik grūti paciest, — viņš sacīja. — Visi ļaudis mūs apbrīno gluži kā tādus brīnumzvērus. Un tad vēl tā šausmīgā ucināšana…

—  No visa tā mūs var glābt pamatīgs atvaļinājums, — Puszābaks secināja.

Draugi ķērās pie ēšanas, lai ātrāk varētu tikt brīvdienās. Un, neraugoties uz slavas nastas nomācošo ietekmi, kūkas ēdot, garastāvoklis pamazām uzlabojās.

\

Autogrāfus sniedzot

— Mans mērs ir pilns, — Uzrocis pavēstīja.

— Arī man nenieka vairs nelien iekšā, — Ķērpjbārdis nopūzdamies teica.

—  Vēl vienai kūkai varu noēst ogas, tad gan vairāk nejaudāju, — Puszābaks piekrita.

—  Mēs jūs ļoti lūdzam, — Ķērpjbārdis uzrunāja viesmīli, kad tas kārtējo reizi tuvojās ar piekrautu paplāti. — Nenesiet, lūdzu, mums vairs neko. Kūkas, bez šaubām, ir bezgala garšīgas un limonāde lieliska, bet visam ir sava robeža.

Oficiants paraustīja plecus.

—   Es jūs pilnīgi saprotu, — viņš līdzjūtīgi sacīja. — Ne jau uz kafejnīcas rēķina es šoreiz nesu. Jums jāzina, ka arī mūsu apmeklētāji vēlas jūs uzcienāt. Tā, piemēram, dāma, kurai jūs iekodāt, pasūtīja uz sava rēķina divdesmit četras kūkas.

Ķērpjbārdis tikmēr bija pievērsis skatienu zvirbuļiem, kas, lēkādami starp galdiņiem un krēsliem, lūkoja sameklēt drupačas.

— Šīs kūkas jūs varētu atdot putniem, — viņš norādīja.

Taču oficiants noliedzoši pakratīja galvu.

— Tā neklājas darīt, — viņš norādīja. — Tas aizvainotu pasūtītāju. Ar to, kas pasūtīts tieši jums, jālūko pašiem tikt galā.

To teicis, oficiants sakrāva uzgaida kāro cienastu krietni vairāk nekā iepriekš un žigli aizsteidzās.

Naksitrallīši kā bez padoma raudzījās cits uz citu.

— Vēl daži kumosi, un, atvaļinājumu uzsākot, mūsu veselība būs vējā, — Uzrocis beidzot sacīja. — Man šķiet, ka laiks mukt prom.

— Patiešām, padoms īsti vietā, — Puszābaks piekrita.

Ķērpjbārdis uz brīdi iegrima pārdomās.

— Slava ir gluži kā paša ēna, kas neatkāpjas ne soli, — viņš beidzot sacīja. — No reiz iegūtas slavas nav viegli aizbēgt. Bet pamēģināt jau varam.

Tā nolēmuši, trīs draugi gaidīja izdevīgu brīdi, lai varētu ņemt kājas pār pleciem. Tikko oficiants bija devies pie kāda attālāka galdiņa un iedziļinājies rēķina sastādīšanā, naksitrallīši žigli noslīdēja no sēdekļa un izlavījās no kafejnīcas.

Uzroča furgons atradās automašīnu stāvvietā, un draugi, cik vien ātri spēja, skrēja turp.

— Ir gan pazemojoši, — Ķērpjbārdis aizelsies šķendējās. — Neesam neko ļaunu nodarījuši, bet nu jāmūk gluži kā nez kādiem ļaundariem!

— Turklāt no kā? — Puszābaks steidzās piemetināt. — No mūsu pašu slavas!

Drīz vien kļuva skaidrs, ka Ķērpjbārdis kafejnīcā ir sacījis patiesību: bēgšana pašiem no savas slavas nepavisam nav viegls uzdevums. Tikko viņi bija aizsnieguši auto stāvvietu, kad jau kāds jauneklis apņēmīgi nostājās viņiem ceļā.

— Lūdzu uz mirkli apstājieties, mani dārgie glābēji, — viņš, pieklājīgi paklanījies, sacīja. — Man ir kāds nopietns lūgums.

Draugi aizelsušies apstājās.

— Ļoti žēl, — Puszābaks diezgan asi atteica, — mums tikko sākušās brīvdienas, un ar nopietnām lietām vairs nenodarbojamies.

Jauneklis samulsa.

— Tad man, protams, jāatvainojas, — viņš sacīja un vēlreiz paklanījās. — Es patiešām nezināju, ka jums sākušās brīvdienas. Es tikai gribēju palūgt autogrāfu.

— Ak autogrāfu? — Ķērpjbārdis nomurmināja.

Naksitrallīši gan labprāt būtu pametuši jaunekli turpat stāvam un paglābušies autofurgonā, tomēr nolēma tik pieticīgu lūgumu neatraidīt.

— Lai notiek! — Uzrocis bija ar mieru.

Puszābaks jutās pat mazliet glaimots.

—  Tas tik nieks vien ir, to varam, — viņš sacīja gluži draudzīgā noskaņā.

Jauneklis pasniedza nāksitrallīšiem savu piezīmju grāmatiņu, un viņi ierakstīja\ajā savu vārdu.

—  Sirsnīgi pateicos, — jauneklis, laimē starodams, teica. — Un vēlreiz lūdzu piedodiet, ka iztraucēju jūs tieši brīvdienās.

Draugi turpināja ceļu, lai iesēstos automašīnā un galu galā varētu braukt atpūtā. Diemžēl drīz vien viņiem vajadzēja secināt, ka, izpildot jaunekļa lūgumu, viņi pamatīgi kļūdījušies. Jau pēc pāris soļiem viņus uzrunāja kāds vecāks vīrietis ar portfeli rokā. Izņēmis no tā tīru papīra lapu, viņš gluži satraukts sacīja:

— Man arī, lūdzu, autogrāfu!

— Mums diemžēl ļoti jāsteidzas, — Uzrocis murmināja un mēģināja pretimnācējam aizspraukties garām.

Ķērpjbārdis savukārt piebilda:

— Mēs steidzamies atpūtā, mums patiešām nav ne brītiņa vaļas.

Vīrietis ar portfeli rokā kļuva nikns.

— Ak vienam jūs dodat autogrāfu, bet otram atsakāt! — viņš ieķērcās. — Kāda nejēdzība tā šķirot cilvēkus! Esmu akurāt tāds pats pilsonis kā tas, kuram jūs iedevāt autogrāfu.

Naksitrallīši noprata, ka ar tik nesavaldīgu cilvēku nav vērts strīdēties, tāpēc,nebilduši ne vārda, parakstījās uz papīra lapas. Arī svešais vairs neteica neko. Pat paldies ne un, kaut ko bubinādams, devās prom.

—-Lūdzu autogrāfu!

— Man arī!

— Un man tāpat!

Draugi iztrūkušies paraudzījās visapkārt. Ap viņiem bija sastājies prāvs ļaužu pulciņš. Ikvienam rokā bija piezīmju grāmatiņa, kabatas kalendārs vai parasta balta papīra lapa. Visi vēlējās dabūt autogrāfu. Un naksitrallīšiem neatlika nekas cits kā turpināt parakstu izdāļāšanu.

Tas ilga krietnu brīdi. Naksitrallīši rakstīja un rakstīja bez atelpas un ātri: Ķērpjbārdis, Puszābaks, Uzrocis… Ķērpjbārdis, Uzrocis, Puszābaks… Puszābaks, Uzrocis, Ķērpjbārdis… Un tā tālāk un tā tālāk.

Tas bija grūts darbs, grūtāks, nekā varēja iedomāties. Un kas bija pats trakākais — ļaužu pulks ap viņiem nevis saruka, bet auga augumā. Vīrieši un sievietes, mazi bērni un drebelīgi vecīši nāca aizvien klāt un klāt. Drūzmējās un grūstījās cits ar citu. Visi viņi kāroja kļūt par autogrāfu īpašniekiem.

—   Un tāds lai būtu mūsu atvaļinājums, — Puszābaks paklusu nopūtās. — Jauki gan.

Puszābaks, Uzrocis, Ķērpjbārdis… Ķērpjbārdis, Puszābaks, Uzrocis… Tikai rakstīt un rakstīt. Gals šai rakstīšanai nebija paredzams.

— Man vairs nav spēka, — Ķērpjbārdis beidzot sacīja. — Es vienkārši vairāk nejaudāju.

—  Arī es nevaru, — Uzrocis piekrita. — Man pirksti jau pilnīgi sastinguši.

Puszābaks, paslējis galvu augšup, bezcerīgu skatienu pavērās apkārtējos cilvēkos.

— Varbūt metīsim mieru? — viņš sadrūmis vaicāja.

Bet autogrāfu mednieki par to negribēja ne dzirdēt.

—  Mēs lūdzam! — no ļaužu bara atskanēja saucieni. — Mēs esam gaidījuši veselu stundu! Mēs noteikti lūdzam!

Pa vidu atskanēja arī nepacietīgākas balsis:

—  Ko jūs īsti iedomājaties! Jos esat slaveni, un šis pienākums jums jāpilda!

— Jau atkal šī slava! — Puszābaks dusmīgi nomurmināja, pie tam tik klusu, ka neviens to nedzirdēja. — Patiesībā slavai vajadzētu.palīdzēt mums saglabāt veselību, bet šie ļaudis grib mūs stāvus kapā iedzīt.

Pārgurušie naksitrallīši joprojām izdāļāja savus autogrāfus.

Ķērpjbārdis, Puszābaks, Uzrocis… Uzrocis, Puszābaks, Ķērpjbārdis… Puszābaks, Ķērpjbārdis, Uzrocis… Ķērpjbārdis, Uzrocis, Puszābaks…

Bet tad pēkšņi notika kaut kas negaidīts.

— Palīgā, es ģībstu! — Puszābaks iekliedzās.

Viņš bezpalīdzīgi paplēta rokas, grīļodamies kādu mirkli noturējās uz kājām un tad nogāzās gar zemi.

Ļaužu gūzmu pāršalca izbaiļu murdoņa.

— Noģība gan! — kāds iesaucās.

Kāds cits gandrīz atzinīgi piebilda:

— Tikmēr rakstīja un rakstīja, līdz zaudēja samaņu!

— Cik nesaprātīgi tādi cilvēki var būt, — šķendējās kāda mammīte, kas tikko bija dabūjusi sev autogrāfu. — To vien zina kā prasīt un bāzties virsū. Par mazo vīriņu dzīvību un veselību nedomā neviens!

— Varbūt viņš pavisam atstiepis kājas? — sprieda vīrietis dzeltenām ūsām — acīmredzot sētnieks, jo kāpēc gan citādi viņam būtu bijusi rokā slota, ar kuru viņš tikko bija izlauzies cauri pūlim.

Sētnieka teiktais ātri vien gāja no mutes mutē, un ļaužu murdoņa kļuva vēl satrauktāka.

Puszābaks joprojām gulēja zemē, bet Uzrocis un Ķērpjbārdis, paši no izbīļa tuvu ģībonim, stāvēja līdzās.

Vispirms attapās Ķērpjbārdis.

—  Puszābaks jāienes automašīnā, — viņš sacīja. — Pēc tam, laiku nekavējot, jābrauc pie ārsta.

—  Varbūt piebrauksim mašīnu klāt? — arī Uzrocis sarosījās. — Tā būtu labāk, jo automašīnai ir riteņi, bet Puszābakam tādu nav.

It kā vēlēdamies pārliecināties, ka Puszābakam patiešām nav riteņu zem kājām, Ķērpjbārdis palūkojās uz tām. Ar izbrīnu viņš pamanīja, ka draugam kāju pirksti žigli jo žigli kustējās augšup lejup.

„Puszābaks nudien ir neparasts," Ķērpjbārdis nodomāja. „Es nemaz nebrīnītos, ka viņš, pat zārkā gulēdams, nemitētos kustināt kāju pirkstus."

Ilgāk Ķērpjbārdim nebija iespējams šo domu apcerēt, jo visu uzmanību vajadzēja pievērst pašreizējiem notikumiem.

— Piebrauc automašīnu! — viņš sacīja Uzrocim. — Es tikmēr sargāšu Puszābaku, lai ļaužu pūlis nejauši viņu nesamin.

Uzrocis vairs nelikās mierā un apņēmīgi lauza ceļu virzienā uz autofurgonu.Tomēr nokļūt līdzgalamērķim nemaz nebija viegli, jo ziņkārīgie aizvien niknāk no aizmugures spiedās virsū priekšējiem, tā ka viss ļaužu bars sablīvējās cieši jo cieši.

—  Lūdzu, paejiet sānis! — Uzrocis sauca un visiem spēkiem pūlējās tikt uz priekšu gar ļaužu kājām gluži kā mūžamežā.

Bet neviens no stāvētājiem nevarēja paspert ne soli sānis, jo katram cieši blakus jau kāds bija un nekur nemanīja pat ne mazākās spraudziņas. Par laimi, Uzrocim talkā nāca dzeltenūsainais sētnieks. Ar slotaskātu viņš atbrīvoja Uzrocim ceļu, un, kaut arī ar grūtībām, viņi divatā tomēr tuvojās autofurgonam.

Pēc kāda laika Uzrocis tomēr varēja apsēsties pie stūres un iedarbināt motoru. Sētnieka palīdzība vairs nebija nepieciešama, jo Uzrocis nemitīgi signalizēja un skaļi kaucošais furgons modināja daudz lielāku godbijību nekā ņurdošais sētnieks ar slotu. Pilnīgi nesaprotami, kā ļaudīm, pašķiroties uz abām pusēm šajā blīvajā drūzmā, izdevās tik ātri pavērt brīvu ceļu automašīnai, tā ka arī Uzrocim pēc neilga laika laimējās atgriezties nelaimes vietā.

— Vai jums nestuves ir? — kāds no pūļa ievaicājās.

Nestuves mazajiem vīriņiem nebija, toties viņiem bija īsta saliekamā gultiņa, ko Uzrocis patlaban vilka laukā no mašīnas.

—  Uzmanīgāk! — kāds skaļā balsi piekodināja. — Krītot viņš var dabūt satricinājumu! Tāpēc jārīkojas ļoti piesardzīgi!

Uzrocis un Ķērpjbārdis arī darbojās itin piesardzīgi, kad viņi kopējiem spēkiem Puszābaku uzlika uz saliekamās gultiņas.

Pēkšņi atskanēja kāda dzidra balss:

— Debestiņ! Tam nabadziņam taču kājas raustās vienos krampjos!

„Nu protams, viņi pamanījuši Puszābaka kāju pirkstus," Ķērpjbārdis

nodomāja. „Puszābakam tomēr vajadzēs nopirkt jaunu kurpju pāri, bet nogriezt atkal purngalus nedrīkstēs. Tad pirms krišanas nesamaņā kurpes varēs uzaut kājās, lai nebūtu redzama pirkstu kustināšana, jo tā patiešām ir nejauka būšana, ka pat bezsamaņā kāju pirksti kustas."

Šādu domu pārņemts, Ķērpjbārdis ķērās pie nesamā kājgaļa un aizsedza ar savu bārdu Puszābaka kāju pirkstus, lai ļaudis tiem nepievērstu uzmanību. Uzrocis satvēra rokturus galvgalī, un drīz vien visi trīs draugi atradās automašīnā.

Ziņa, ko dzidrā balss bija paudusi, gāja no mutes mutē — un necik ilgi ikviens zināja teikt:

— Kājas raustās vienos krampjos.

Arī tad vēl, kad Uzroča furgons sen bija aizbraucis, ļaužu bars joprojām stāvēja turpat un sprieda par Puszābaka ģīboni.

— Nabaga maziņais! — cits caur citu viņi atkārtoja. — Jau raustās krampjos.

.

Universālveikalā

Tikko Uzrocis bija paguvis aizbraukt no auto stāvvietas un uz labu laimi iegriezties pirmajā šķērsielā, Puszābaks pēkšņi savā guļasvietā piecēlās sēdus.

— Nu? — viņš jautri iesaucās. — Kā jums patika mana kara viltība?

Ķērpjbārdis par Puszābaka negaidīto samaņas atgūšanu jutās gaužām

pārsteigts.

— Kara viltība… — viņš sastostījās. — Tātad tava ģībšana tikai tāda kara viltība vien bija! Bet es un Uzrocis par tevi gaužām bažījāmies!

Puszābaks apmierināts iesmējās.

—  Ko man galu galā atlika darīt, viņš apmierināts skaidroja. — Es jutos noguris līdz nāvei, pat vēl vairāk, bet autogrāfu mednieku skaitam nebija gala.

—  No šīs bezprātīgās rakstīšanas vēl šobrīd jūtos noguris, — Uzrocis, sēdēdams pie stūres, sacīja. — Tikai es diemžēl nedrīkstu zaudēt samaņu, jo vadu automašīnu.

—   Pilnīgi pareizi, — Puszābaks piekrita. — Tev taču galu galā jāaizved mūs pie siltās jūras.

— Jācer, ka tur mēs atbrīvosimies no savas slavas nastas, — Uzrocis teica. — Tālāk par šo pilsētu mūsu slava droši vien nesniedzas, un pludmalē, jādomā, neviens mums autogrāfus nelūgs.

Un Puszābaks smaidīja itin svētlaimīgi.

—  Jau patlaban gara acīm redzu, kā es jūrmalā ierakšos smiltīs, — viņš smaidīdams sacīja. — Paķeršu līdzi pāris pudeļu limonādes un laiku pa laikam iekampšu pa malciņam vai — var gadīties — divus malkus. Es domāju, ka tas, bez šaubām, būs visai patīkami, pat ļoti.

Pēkšņi Uzrocis nobremzēja tik strauji, ka Puszābaks un Ķērpjbārdis tik tikko nenovēlās uz grīdas.

— Kas noticis? — Puszābaks iztrūcies vaicāja.

Uzrocis norādīja uz universālveikala skatlogu, kuram līdzās automašīna bija apstājusies.

— Man šķiet, ka vispirms mums šis tas jānopērk, — viņš sacīja.

—  Brīvdienās ne viena vien manta noderēs, ko būsim iegādājušies universālveikalā.

Gribot negribot Puszābakam un Ķērpjbārdim nācās piekrist Uzroča priekšlikumam. Bija skaidrāks par skaidru, ka daždažādie atpūtnieku piederumi var vērst atpūtu tikai patīkamāku un saturīgāku.

—  Man, piemēram, derētu balts kabatlakatiņš, ar ko varētu apsegt galvu, — Puszābaks ieteicās. — Citādi saule pludmalē manu galvvidu pārlieku sakarsēs.

—  Man noteikti vajadzētu kaut kādu ierīci, ar ko nobraucīt ogas no bārdas, — Ķērpjbārdis savukārt pavēstīja. — Kuru katru dienu tiks izsludināta atļauja lasīt brūklenes.

Tātad — nolemts! Naksitrallīši izkāpa no automašīnas un iegāja univcrsālveikalā.

— Debestiņ! — Uzrocis iesaucās. — Cik te daudz preču! Kā mēs šajā mantu lērumā mācēsim sameklēt mums nepieciešamo?

Līdz ar pircēju.straumi viņi virzījās uz priekšu, vienlaikus uzmanīgi raudzīdamies visapkārt.

— Sporta piederumi! — pēkšņi iespiedzās Puszābaks, kura skatienu tobrīd piesaistīja sporta preču nodaļas klāsts. — Nekādi nevaru saprast, kāpēc mēs līdz šim tik maz esam piekopuši sportu. Atvaļinājums taču ir vispiemērotākais laiks sportošanai, tāpēc es domāju, ka sporta piederumi mums jānopērk noteikti.

Ķērpjbārdi un Uzroci šis priekšlikums pārāk vis neiepriecināja.

— Man šķiet, ka ceļojuma piederumi būtu daudzkārt noderīgāki, — Ķērpjbārdis pauda savas domas. — Brīvdienās mums ļoti derētu kāds tūrisma pārgājiens, lai iepazītos ar vietējo dabu un kultūras vērtībām.

— Nedrīkstam piemirst arī peldpalagus, — Uzrocis piebilda.

— Iedomājieties tikai, cik patīkami būtu pludmalē ietīstīties peldpalagā.

Puszābaks jau grasījās kaut ko sacīt, lai plašāk izklāstītu savu viedokli par sporta nozīmi, bet līdzko pamanīja tuvumā rotaļlietu nodaļu, doma par sporta piederumiem viņam acumirklī pagaisa no prāta.

— Grandiozi! — viņš aizgrābts čukstēja. — Paskatieties, cik jaukas rotaļlietas!

— Kam mums tās vajadzīgas? — Uzrocis nomurmināja.

Taču Puszābaks neklausījās viņā, bet žigli spraucās garām pārējiem pircējiem uz iekāroto nodaļu. Un Ķērpjbārdim un Uzrocim neatlika nekas cits kā sapīkušiem sekot draugam, līdz beidzot viņi to panāca pie letes, kur atradās piepūšamie zvēriņi.

Acis Puszābakam aizgrābtībā staroja.

—  Skatieties, draugi! — viņš sacīja, norādīdams uz piepūšamajiem zvēriņiem. — Vai nav skaisti!

—  Nu un tad? — Ķērpjbārdis atturīgi bilda. — Tu taču no tiesas nedomā tos iegādāties?

—   Protams, ka domāju, — Puszābaks turpināja. — Piepošamie gumijas zvēriņi ir tieši tas, kas mums nepieciešams pludmalē. Mēs, zināms, varam gulšņāt, smiltīs ierakušies, un padzerties limonādi, taču bez šīm rotaļlietām tas viss drīz vien apniks un mēs brīvdienās garlaikosimies.

Uzrocis un Ķērpjbārdis iegrima domās. Varbūt Puszābakam ir taisnība. Vienmuļi zilgmojošās jūras malā šīs rotaļlietas, iespējams, patiešām sniegs kādu pārmaiņu, vēl jo vairāk tāpēc, ka piepūstas tās turas virs ūdens…

—   Nu labi — lai notiek, — Uzrocis izlēma un tūdaļ uzrunāja pārdevēju:

— Man, lūdzu, vienu krokodilu.

— Man lauvu, — Ķērpjbārdis viņam piebiedrojās.

— Un man vienu ziloni, — Puszābaks iepriecināts sacīja. — Tikai ar garāku snuķi, ja drīkstu lūgt.

Pārdevēja atzinīgi pamāja ar galvu.

—  Teicama izvēle, — viņa bilda. — Visi siltzemju zvēri un labi saderas kopā.

Tad, mirkli padomājusi, piebilda.

— Taisnību sakot, mums ir vēl viens labs komplekts, tikai šodien izlikts pārdošanā un palicis pāri pavisam maz. Tūdaļ parādīšu.

Izņēmusi no letes apakšas papīra kārbu, viņa atvēra to, sacīdama:

— Palūk, kur viņi — trīs nelieli vīriņi, kas atbrīvoja mušu pilsētu no žurkām.

Pārdevēja veicīgi piepūta citu pēc citas visas trīs rotaļlietas un novietoja uz letes gumijas Ķērpjbārdi, Puszābaku un Uzroci.

—  Cik mīļš! — Uzrocis iesaucās un satvēra piepūšamo Uzroci, lai aplūkotu to tuvāk.

— Tiesa, — pārdevēja piekrizdama pamāja ar galvu. Viņa gribēja vēl kaut ko piebilst, bet tad pēkšņi apklusa un gluži

izbrīnījusies uzlūkoja naksitrallīšus.

— Paklau! — viņa beidzot iesaucās. — Tie taču esat jūs!

— Jā tāda sakritība patiešām ir, Ķērpjbārdis atturīgi pasmaidīja. Acumirklī gluži tāpat sāka smaidīt arī pārdevēja.

—  Sirsnīgi jūs apsveicu, — viņa teica. — Un es uzsveru vēlreiz — jums ir īpaši labs noiets.

Naksitrallīši nolēma savukārt šo labo noietu vēl paātrināt, jo kā lai neiegādājas šādus gumijas vīriņus, ja tie veidoti pēc viņu ģīmja un līdzības.

— Man, lūdzu, vienu Uzroci, — sacīja Uzrocis.

— Man vienu Ķērpjbārdi, — sacīja Ķērpjbārdis.

—  Un man desmit Puszābakus, — sacīja Puszābaks. — Noderēs kā j dāvana paziņām.

— Jā, jā, — pārdevēja viņam piekrita. — Labāku dāvanu grūti iedomāties.

Pārdevēja iesaiņoja pirkumu, naksitrallīši samaksāja rēķinu un pieklājīgi atvadījās no laipnās meitenes.

—   Nu tā, Uzrocis ieteicās, — tagad jānopērk atpūtai nepieciešamie piederumi. Vispirms peldpalagi un tad viss pārējais.

Taču Puszābaks jau tikmēr devās pie rotaļlietu letes, kur tika pārdotas uzvelkamās mantiņas.

—  Met nu mieru, Puszābaki — Ķērpjbārdis stingri noteica.

-   Rotaļlietu šai reizei mums pietiek!

—   Bez šaubām, — Uzrocis piekrita. — Nevienu rotaļlietu vairs! Tagad kārta peldpalagiem.

Puszābaks apstājās un nopietnu sejas izteiksmi pavērās uz draugiem.

— Nepiemirstiet, ka man bija grūta bērnība, — viņš atgādināja.

—  Neviens nekad nav mani lutinājis ar rotaļlietām. Un patlaban, kad

beidzot ir iespējams sarūpēt kaut vienu uzvelkamo mantiņu, jūs to gribat man liegt?

Uzrocis un Ķērpjbārdis klusēja. Ko gan viņi varēja atbildēt? Viņam neatlika nekas cits kā samierināties un rāmi noraudzīties, kā Puszābaks pieiet pie letes.

— Ko jums, lūdzu? — pārdevēja uzrunāja Puszābaku.

Viņš pārlaida skatienu plauktos saliktajām rotaļlietām. Uzvelkamās automašīnas, autobusi, traktori, pīles, vistas, vardes… Neko sacīt — izvēle patiešām liela.

— Ko jūs man ieteiktu? — Puszābaks neziņā vaicāja.

Pārdevēja pavērās uzmanīgāk Puszābakā.

— Ak jums…

Brīdi padomājusi, viņa izlēma.

—   Vai zināt, — pārdevēja klusinātā balsī sacīja. — Man vēl atlicis viens eksemplārs Puszābaka uzvelkamās pelītes. To gan biju nodomājusi saglabāt kādai paziņai, bet jums es tomēr to atdotu. Nez kāpēc jūtu, ka šī pelīte tieši jums lieliski piestāv.

To teikusi, viņa izņēma no letes apakšas skārda pelīti, iedarbināja tās mehānismu un novietoja pelīti uz letes. Ar klusu tarkšķoņu uzvelkamā rotaļlietiņa sāka riņķot pa leti.

Puszābaks kā apburts raudzījās uz to. •

— Grandiozi! — viņi piebilda. — Kāds pārsteigums…

—  Nu redzat, — pārdevēja pasmaidīja. — Es tūdaļ nopratu, ka jums patiks.

Nespēdams apvaldīt sajūsmu, Puszābaks, plaukstas sizdams, negaidot ņēmās lēkāt kā negudrs.

—  Kāds pārsteigums! — viņš vienā laidā atkārtoja. — Kāds pārsteigums!

Arī Uzrocis un Ķērpjbārdis pienāca tuvāk, viņi bija spiesti atzīt, ka uzvelkamā rotaļu pelīte ir patīkama un dabiska.

Bet Puszābaks nemitējās lēkāt, viņš to darīja tik cītīgi un sajūsmināti, ka galu galā krekla apakšmala izspraucās no biksēm. Un tad…

Kaut kas novēlās uz grīdas. Tā bija Puszābaka rotaļu pelīte ar riteņiem. Tie bija visai nodiluši un nobružāti. Taču pelīte bija īsta.

Piepeši iestājās pilnīgs klusums. Puszābaks stāvēja kā sastindzis. Tad viņš noliecās un pacēla savu rotaļu pelīti.

— Manu mīļumiņ, — viņš čukstēja. — Kā gan es varēju tevi aizmirst. Un pielicis savu pelīti pie lūpām, noskūpstīja to. Uzvelkamā pelīte uz letes acumirklī tika aizmirsta.

.

Ierašanas viesnīcā

Kāre iepirkties naksitralllšiem bija zudusi. Uzvelkamā rotaļu pelīte netika nopirkta. Tāpat kā visi pārējie atpūtas piederumi.

—  Jūtas ir svarīgākas par lietām, — Ķērpjbārdis sacīja. — To nekad nedrīkstam aizmirst.

Viņi devās laukā no universālveikala un iekāpa autofurgonā.

—   Un tagad nospied gāzes pedāli līdz galam! — Puszābaks teica, paslepus noglāstīdams savu rotaļu pelīti azotē. — Mūs gaida saule, svaigs gaiss un ūdens!

Automašīna devās ceļā.

Bet trīs draugi vēl nebija paguvuši aizkļūt līdz nākamajam ielu krustojumam, kad uz braucamā ceļa pēkšņi saradās prāva ļaužu gūzma, tā ka Uzrocim gribot negribot vajadzēja nobremzēt.

—   Mūsu maziņie! — atskanēja saucieni. — Mūsu brašie glābēji! Mūsu mazie varonīgie mīluļi!

Nebija nekādu cerību, ka braucienu varētu turpināt.

Puszābaks pie loga pūlim pavicināja ar roku, un tūdaļ atskanēja vēl skaļāki suminājuma saucieni. Knikšķēja fotoaparātu slēdži. Kāds iebāza pa logu mašīnā lielu grozu ar āboliem. Kāds zēniņš uzzīmēja ar krītu uz motora pārsega smaidošas naksitrallīšu sejas.

Bet paši naksitrallīši nepavisam nesmaidīja.

—   Kā mēs šādos apstākļos izkļūsim no pilsētas? — Uzrocis norūpējies vaicāja. .

—  Tik drīz tas laikam nenotiks, — Ķērpjbārdis bilda. — Tēlaini izsakoties, mūs apjož mūsu slavas mūris.

— Tas tiesa, — Puszābaks piekrita. — Mēs esam slavas gustekņi.

Kad viņš no jauna pamāja ar roku, ļaudis atkal atbildēja ar gaviļu

saucieniem.

— Tu nevicini tik daudz ar roku, — Uzrocis aizrādīja Puszābakam. — Tas tikai vairo ļaužu jūsmu.

Taču Puszābaks drīz vien māja atkal.

— Met jel mieru! Ķērpjbārdis gluži saskaitās. Tev laikam patīk sēdēt kā gūsteknim slavas mūra ielenkumā.

Puszābaks neteica ne vārda un pārtrauca māt ar roku. Klusībā viņam bija jāatzīst, ka Ķērpjbārža vārdos slēpjas laba tiesa patiesības. Viņš, Puszābaks, taču sajuta tādu dīvainu, tīkamu kņudēšanu, ko izraisīja nekas cits kā slavas apziņa.

Ļaužu murdoņa joprojām vērpās visapkārt automašīnai, un kas zina, kā viss būtu beidzies, ja Uzrocis pēkšņi nebūtu pamanījis pie kādas lielas mājas, kurai līdzās viņi bija apstājušies, lielu izkārtni. Tajā bija rakstīts viens vienīgs vārds — viesnīca. Taču pietika ar šo vienīgo vārdu, lai pavērstu Uzroča domas citā virzienā.

—  Mīļie draugi, — viņš sacīja. — skaidrs, ka patlaban no pilsētas laukā netiekam. Bet kālab nevaram laiciņu uzturēties viesnīcā? Izīrēsim istabu un mierīgā garā atpūtīsimies. Un rīt no paša rīta, kad ielas vēl patukšas, mēs netraucēti varēsim aizbraukt.

— Spoža doma, — Puszābaks secināja.

— Kā tev šķiet, Ķērpjbārdi?

—  Es esmu dzirdējis runājam, ka viesnīcās ir lifti, — Ķērpjbārdis sastomījās. — Kas notiks, ja mana bārda iesprūdīs lifta durvīs?

Puszābaks iesmējās.

— Nejau uz mūžu lifta durvis paliks aizvērtas, — viņš teica. — Katru reizi, kad lifts apstājas, durvis pašas no sevis atveras.

Šie vārdi nomierināja Ķērpjbārdi, un lēmums bija pieņemts. Naksitrallīši izkāpa no automašīnas un pāri laukumiņam ēkas priekšā lauzās cauri gavilējošam pūlim, līdz nokļuva pie viesnīcas stiklotajām durvīm. Vēl pēc mirkļa viņi jau atradās varen plašajā vestibilā un ziņkārīgi raudzījās visapkārt.

Te mudžēt mudžēja no ļaudīm — vieni nāca, citi gāja prom, vieni skaidrojās ar administratoru, citi iegādājās pie periodikas kioska laikrakstus vai suvenīru tirgotavā dažādus darinājumus. Formas ģērbā tērpušies nesēji stūma ratiņus ar koferu kalniem no durvīm līdz liftam un atpakaļ.

Mazie ceļinieki apmierināti secināja, ka viņiem netiek pievērsta īpaša uzmanība. Par to nebija ko brīnīties — viesnīcā taču apmetās cilvēki no citām pilsētām un pat no gluži svešām zemēm, kuriem vēl nebija ne jausmas par triju draugu slavas apdvestajiem darbiem.

— Pavisam kārtīga viesnīca, — Puszābaks secināja. — Es jau jūtu, cik labi te varēšu atpūsties.

Viņa kāju pirksti nemierīgi kustējās — tiem viņš nedeva mieru pat atpūšoties.

— Nu tad palūgsim ierādīt istabu, — Uzrocis teica.

Ķērpjbārdis cītīgi māja ar galvu.

—Tur mēs vislabāk būsim pasargāti no slavas sekām, — viņš piebilda.

Naksitrallīši devās pie administratora. Pašlaik tur neviens no viesiem

negaidīja un administrators cītīgi pētīja kādu sarakstu. Viņa sejā atspoguļojās nopietnība un noslēgtība, un pagāja labs brīdis, iekams trīs draugi sadūšojās, lai ietērptu vārdos savu vēlēšanos.

— Mums, lūdzu, istabu, — Uzrocis beidzot teica.

Un Ķērpjbārdis savukārt piebilda:

—  Mēs vēlētos istabu ar balkonu.

Administrators pat galvu nepacēla un joprojām pētīja sarakstu.

— Vai jums istaba ir iepriekš pasūtīta? — viņš dzedri jautāja.

Naksitrallīši lāgā nesaprata viņa vaicājumu un pieklājīgi klusēja.

Administrators pētīja kā pētījis savus papīrus. Neviens vaibsts viņa sejā nepakustējās. (

— Varbūt jums ir komandējums? — viņš beidzot apjautājās.

Atkal neliels klusuma brīdis.

Negaidot ierunājās Puszābaks.

— Komandējuma mums nav, toties mums ir ļoti labs noiets.

—  Kas? — administrators nesaprata. — Par ko jūs tur runājat?

—  Jums derētu aiziet uz universālveikalu, ja jūs mums neticat, — Puszābaks vīzdegunīgi atcirta. — Gan tad redzēsiet, cik varens noiets mums ir.

Administrators pārsteigts paraudzījās uz naksitrallīšiem. Un acumirklī viņa sadrūmusī seja kļuva gaišāka.

— Klausieties! — viņš pēkšņi līksmi iesaucās. — Tie taču esat jūs!

— Zināms, ka mēs! — Puszābaks atrūca. — Kas gan cits!

— Nu kāpēc jūs uzreiz man to neteicāt, — administrators medussaldi smaidīja.

Viņam, kā jau vietējam iedzīvotājam, bija labi zināma naksitrallīši] slava, tādēļ viņa izturēšanās tūdaļ pilnīgi pārvērtās. Gtīgi pētīto sarakstu piemirsis, administrators žigli ķērās pie citu dokumentu šķirstīšanas.

— Varbūt jūs esat ar mieru apmesties divistabu luksusa numurā? — viņš pēc brīža ievaicājās. — Tur ir pietiekami plašas telpas un, protams, arī visas ērtības.

— Bet kā ar balkonu? — Ķērpjbārdis vēlējās uzzināt. — Vai balkons arī ir?

—  Diemžēl balkona tur nav, — administrators sacīja. — Toties ir tiešām lieliska vannasistaba.

— Nu vai zināt! — Puszābaks jutās sašutis. — Tātad pēc jūsu domām, Ķērpjbārdim jāguļ vannā? Viņš taču galu galā nav nekāds abinieks!

Puszābaka skarbie vārdi iedzina administratoru neziņā.

— Lūdzu, atvainojiet, — viņš satrūcies noteica. — Jūs mani pārpratāt. Luksusa numurā patiešām ir tikai divas gultas, taču viens nojums varbūt var pārnakšņot arī uz dīvāna.

—  Diemžēl nevar vis, — Ķērpjbārdis paskaidroja. — Man jāteic, ka parasti es guļu tikai laukā, svaigā gaisā.

Administrators iegrima domās.

— Tādā gadījumā ar jūsu izmitināšanu mums ir nopietnas grūtības, — viņš beidzot sacīja. — Es taču nevaru sūtīt jūs pārgulēt pagalmā!

— Kāpēc ne! — Ķērpjbārdis sarosījās. — Tas nav nekāds ļaunums.

Administrators acīm redzami atviegloti nopūtās.

—  Pagalms tiek uzturēts itin labā kārtībā un tur ir samērā klusi, — viņš žigli piemetināja. — Tur, starp citu, ir gluži pieklājīga suņu būda. To mēs piedāvājam viesiem, kur izmitināt suni, ja tas tiem ir līdzi. Un patlaban būda, par laimi, ir brīva. Ar luksusa numuru to, protams, salīdzināt nevar, bet varbūt kaut kā iztiksiet. Jūs taču esat neliela auguma. Vai vēlaties, ka būdā ieliek svaigu sienu vai arī dosit priekšroku spilvenam?

—  Pateicos, man nekā nevajag, — Ķērpjbārdis atvairījās. — Vislabprātāk es guļu tieši uz zemes.

— Arī labi, — administrators piekrita. — Ja jums tāds paradums, tad gulict vesels.

Viņš izrakstīja kvīti, iedeva naksitrallīšiem divistabu luksusa numura atslēgu un novēlēja viņiem labu atpūtu. Draugi samaksāja par naktsmītni un tad devās pie lifta, lai uzbrauktu līdz trīspadsmitajam stāvam — savam luksusa numuram.

Ķērpjbārdis norūpējies vēroja, kā lifta durvis pašas no sevis veras ciet un vaļā.

— Trīspadsmitais stāvs, — viņš murmināja. — Neba tas ko labu vēsta. Ja mana bārda iesprūst durvīs un lifts tieši tobrīd sabojājas, tad man, kā šķiet, nāksies gaužām neērtā stāvoklī gaidīt montieri.

Un — drošs paliek drošs — viņš pabāza bārdu aiz krekla.

Tieši tobrīd naksitrallīšiem gadījās negaidīts kavēklis. Pienāca kāds jauneklis, ģērbies apkalpotāju uniformā, un vīzdegunīgi paziņoja:

—   Nepilngadīgiem bez vecāku cilvēku pavadības stingri aizliegts braukt ar liftu.

—  Skat, kāda svarīga persona, — Puszābaks sabozās. — Pašam tikko četrpadsmit gadu, bet lasa mums morāli.

Jauneklim patiešām bija itin zēnisks izskats. Katrā ziņā viegli apsārtušie vaigi bārdas nazi vēl ne reizi nebija matījuši un nedaudzās ūsu pūciņas bija tik tikko manāmas.

—  Redzams, šis puišelis par mums nav neko dzirdējis, — Puszābaks turpināja. — Avīzes laikam nemaz nelasa. Gaidi nu no tāda pelnītu uzmanību vai atbilstošu goddevību.

Puszābaka šķendēšanās neko nelīdzēja, tā ka galu galā Ķērpjbārdim neatlika nekas cits kā vilkt laukā no krekla azotes bārdas galu.

Viņš nostājās jauneklim gluži līdzās un, augstu pacēlis savu bārdu, sacīja:

—  Atvainojiet, lūdzu, vai jūs kādam nepilngadīgajam esat redzējis šādu bārdu?

Un Puszābaks indīgi piebilda:

— Šoreiz, bez šaubām, tās nav nekādas piena pūkas.

Tagad jauneklis vairs neko neiebilda. Pēc Puszābaka vārdiem viņš nosarka kā biete un sakaunējies pagāja sāņus.

Naksitrallīši iekāpa liftā, kas tikko bija nonācis lejā. Neviens no viņiem vēl nekad ar liftu nebija braucis, un tāpēc, šķiet, labi saprotams, ka viņi mazliet nervozēja. Ķērpjbārdis ar abām rokām bija satvēris savu bārdu, Uzrocis teju teju viscaur nenosvīda, un Puszābaka kāju pirksti kustējās neredzēti ātri.

Kad lifts slīdēja augšup, Uzrocis centās pasmaidīt un, sviedru lāses no pieres slaucīdams, sacīja:

— Dikti labs karuselis, dikti labi tā braukt.

Par viņa satraukumu liecināja kaut vai tas, ka viņš jauca vārdus, liftu par karuseli nosaukdams.

Taču brauciens norisa bez sarežģījumiem, un trīspadsmitajā stāvā naksitrallīši no lifta izkāpa.

— Varens daikts, — Puszābaks slavēja.

Un pēkšņi draugi atkal jutās visai mundri.

—  Durvis kā jau durvis, — Ķērpjbārdis noteica. — Arī lifta durvīm nav nekādas vainas.

Sameklējuši savu luksusa numuru, viņi nozuda aiz durvīm.

.

Negaidīts ciemiņš

Divistabu luksusa telpas atbilda savam nosaukumam. Šeit patiešām bija divas istabas, kā arī visādi greznumi, kā, piemēram, karafe ar šķidrumu, kuru Puszābaks nekavējoties izdzēra.

—   Par odeni jau labāks ir, — viņš uzvaroši paziņoja, kaut gan patiesībā bija izdzēris tīru ūdeni vien.

Ķērpjbārdis, nostājies pie liela spoguļa zeltotā apmalē, ņēmās sukāt sabužināto bārdu, Uzrocis aplūkoja gleznas pie sienām.

Jau kopš bērnu dienām Uzrocim visvairāk patikušas gleznas par dzīvniekiem, un šobrīd viņš jutās patīkami pārsteigts, redzot prāvu gleznu, kurā attēloti trīs lāči rosāmies mežā.

— Trīs lāči! — viņš iesaucās. — Vai varat iedomāties! Veseli trīs lāči vienuviet!

— Kā jau luksusa numurā! — Puszābaks pauda savas domas. — Citos numuros gleznās noteikti ir mazāk lāču.

Ķērpjbārdis savukārt piebilda:

—  Mūsu mežos lāču paliek aizvien mazāk un mazāk. Ir ļoti labi, ka gleznās tie vēl palaikam sastopami.

—  Cik žēl, ka man savā laikā nelaimējās kļūt par mākslinieku, — Uzrocis nopūzdamies teica, un viņa balsī bija jaušamas neslēptas skumjas. — Cik jauki būtu gleznot lāčus vai citus zvēriņus.

— Bet tu taču arī tagad vari pamēģināt, — Ķērpjbārdis sacīja. — Kaut ko iemācīties nekad nav par vēlu.

—  Sākumā derētu zīmēt tādas dzīvās radības, kas vieglāk padodas, — Puszābaks papildināja Ķērpjbārža domu. — Piemēram, slieku. Un, kad tev izdodas uzzīmēt slieku, pamazām sāksi attēlot aizvien sarežģītākus dzīvniekus. Es personiski nenieka nebrīnītos, ja tev galu galā laimētos uzzīmēt pat ķenguru.

Uzrocis tikai atmeta ar roku.

—     Ak, ko jūs sakāt, — viņš bilda. — Mans skološanās laiks sen pagājis, nevajag mani tik daudz mierināt.

Uzrocis izmisis iešņukstējās.

Tad Puszābaks, pienācis viņam klāt, draudzīgi paplikšķināja pa plecu.

—  Nebēdājies, mīļais draugs, — Puszābaks to"mundri mierināja. — Mākslinieks tu neesi kļuvis, tas ir tiesa. Toties tu esi teicams dzejdaris. Ja vien gribēsi, tu vari dzejas valodā cildināt kā slieku, tā ķenguru.

—  Tev taisnība, — Uzrocis, tapis mazliet jautrāks, sacīja. — To es biju pilnīgi aizmirsis. Taču arī dzejošana man nekādu īpašu slavu nav sagādājusi.

—  Ak, beidz jel reiz gausties, mīļais Uzroci! — Ķērpjbārdis gandrīz nikni to pārtrauca. — It kā šīs slavas mums vēl trūktu — tā tur mūs kā spīlēs no visām pusēm. Vienīgā cerība, ka mazākais, šeit, luksusa numurā, mēs gūsim no tās mieru.

Taču līdz ar Ķērpjbārža pēdējiem vārdiem atskanēja telefona zvans. Tas notika tik negaidīti, ka naksitrallīši gaužām satrūkās. Neizpratnē viņi raudzījās cits uz citu.

—   Varens miers, nudien, — Puszābaks kurnēja. — Trinkšķina kā pulkstentiņš kazai pie kakla.

—  Necel klausuli — nav vērts, — Ķērpjbārdis sacīja. — Nekas labs te nav gaidāms.

—   …seši …septiņi …astoņi …deviņi, — Puszābaks skaitīja tālruņa signālus.

— Kas gan varētu mums zvanīt? — Uzrocis brīnījās.

Ķērpjbārdis paraustīja plecus.

—  …trīspadsmit …četrpadsmit …piecpadsmit, — Puszābaks skaitīja joprojām. Zvanītājs bija neatlaidīgs — klausuli vis nenolika.

— …astoņpadsmit …deviņpadsmit …divdesmit.

—   Varbūt gadījies nepareizs savienojums? — Uzrocis neslēpa cerības.

Ķērpjbārdis atkal paraustīja plecus.

—  …divdesmit četri …divdesmit pieci …divdesmit seši …divdesmit septiņi, — Puszābaks skaitīja.

Un tad pēkšņi naksitrallīšiem nervi neizturēja. Gandrīz visi reizē pastiepa roku, lai satvertu klausuli.

Puszābaks bija visžiglākais — viņš pacēla klausuli.

— Hallo!

—  Hallo-o-o! — glāsaina sievietes balss atskanēja pietiekami skaļi, tā ka ari Uzrocis un Ķērpjbārdis varēja to sadzirdēt. — Vai naksitrallīšu istaba?

Tātad nepareizs savienojums šoreiz tomēr nebija!

—  Nevis istaba, bet gan divistabu luksusnumurs, ar trim lāčiem, — Puszābaks nozīmīgi teica. — No kurienes jūs zvanāt?

—Es esmu tepat lejā viesnīcas vestibilā, — nepazīstamā paskaidroja. — Man nepieciešams noteikti un nekavējoties ar jums tikties.

— Kādā jautājumā? — Puszābaks centās nezaudēt oficiālu toni. .

— Ļoti svarīgā jautājumā, — atskanēja atbilde.

Puszābaks pievērsa bažīgu skatienu Uzrocim un Ķērpjbārdim, taču abi draugi arī nezināja padoma.

— Kas tā tāda varētu būt? — Ķērpjbārdis čukstēja.

Tūdaļ Puszābaks atkārtoja šo jautājumu — tikai ne vairs čukstus:

— Kas jūs tāda varētu būt?

Šādi vaicāt īsti pieklājīgi nebija, taču nepazīstamā, kā likās, aizvainota •nejutās.

—  Es nekavējoties došos pie jums, — viņa sacīja. — Gan tad jūs paši redzēsiet.

Klakt. Un klausulē atskanēja atvienojuma signāli.

— Hallo! — Puszābaks iesaucās.

Atvienojuma signāli bija dzirdami joprojām.

— Nolikusi klausuli, — Uzrocis paskaidroja.

— Un tūdaļ būs šeit, — Ķērpjbārdis piebilda.

Puszābaks tikai noteica:

— Gaidīsim.

Gaidīt nenācās pārāk ilgi, pēc īsa brīža pie durvīm jau atskanēja klauvējieni.

— Nāciet iekšā! — Puszābaks skaļā balsī aicināja.

Un nepazīstamā ienāca istabā.

Tā bija dāma vidējos gados, rūpīgi koptu ārieni un labi ģērbusies. Seja

viņai bija visai patīkama, taču būtu vēl patīkamāk, ja viņa savas lūpas nebūtu nokrāsojusi tik spilgti sarkanas. Ausīs dāmai liegi šķindēja zelta auskari, pirkstos — vairāki gredzeni ar mirdzošiem dārgakmeņiem, un delmu rotāja dažādas glīti darinātas aproces.

— Labdien, mani mazie draugi, — dāma, laipni smaidīdama, sacīja. — Es pamanīju pie viesnīcas jūsu automašīnu un tūdaļ, protams, nopratu, kur lai jūs meklēju.

Pēc Uzroča neveiklā mājiena viņa apsēdās atzveltnī un, uzmetusi skatienu trim lāčiem, mazliet skumji piemetināja:

— Ja gribat zināt patiesību, tad jāteic, ka esmu vientuļa.

—  O! — Uzrocis līdzjūtīgi iesaucās. — Arī es esmu bijis vientuļš, tāpēc ļoti labi zinu, kādas dvēseles mokas tas sagādā! Vai vēstules esat sev rakstījusi?

Dāma noliedzoši nogrozīja galvu.

—  To gan ne, — viņa teica. — Principā, protams, es neesmu pret rakstīšanu — taču tas vairāk piederas skolniekiem un žurnālistiem. Un burti galu galā tomēr ir tikai nedzīvas zīmes. Bet es ilgojos pēc dzīva vārda. Es vēlos sarunāties, mani mīlulīši, un, patiesību sakot, tāpēc arī ierados šeit.

— Ak atnācāt tāpat vien patērzēt? — Ķērpjbārdis brīnījās.

— Nejau tāpat vien, — dāma turpināja. — Godīgi sakot, es atnācu salūkot sev pastāvīgu sarunu biedru. Vairākus gadus man bija kāds suņuks, ļoti burvīgs radījums, taču nesen lielā vecumā beidzās viņa dzīves gaitas. Tālab jau ierados, lai paraudzītos, vai kāds nojums nevarētu man viņu aizstāt.

— Aizstāt suni?… — Ķērpjbārdis apmulsis nomurmināja.

—Tieši tā, — dāmašķelmīgi un reizē mīlīgi iesmējās. — Šis jautājums man ļoti svarīgs.

Kādu brīdi istabā valdīja klusums.

—  Piedodiet, — Uzrocis uzrunāja viešņu, — kā gan suņuks noderēja jums par sarunu biedru, ja viņš vispār neprot runāt?

— Jūsu domas par sarunu, mans mīļais, ir ļoti vienpusīgas, — dāma no jauna pasmaidīja. — Sarunu biedram nav nepieciešams nemitīgi runāt. Svarīga ir arī māka uzklausīt, un to mans sunītis prata lieliski.

Atkal iestājās klusums, līdz dāma to pārtrauca.

—  Man ir priekšzīmīgi dzīves apstākļi, — viņa sacīja. — Turklāt es gādāju par pilnīgu apgādi.

Bridi ciešāk aplūkojusi naksitrallīšus, viņa paziņoja:

— Vislabāk man derētu bārdainis.

— Kā? — Ķērpjbārdis iztrūkās. — Vai jūs to teicāt par mani?

— Tieši tā, — dāma pamāja ar galvu. — Tāpēc ka piedevām esat ari ļoti dekoratīvs. Gluži kā vāze ar puķēm!

Pievērsusies Puszābakam un Uzrocim, viņa piebilda:

—   Jūs, lūdzu, tikai neapvainojieties par manu izvēli. Izvēloties bārdaini, es jūs abus nepavisam nevēlos aizvainot. Jums jāsaprot taču, ka visus trīs es nevaru ņemt pie sevis. Kvadratūras par maz.

— Atvainojiet! — Ķērpjbārdis iesaucās. — Neraugoties uz visu, es tomēr esmu…

— Saprotu, saprotu, — dāma neļāva Ķērpjbārdim izteikt visu, ko viņš gribēja. — Jūs esat naksitrallīši, vai ne? Un tāpēc jau es vēlos iegūt kādu nojums. Jo redziet — ir ļaudis, kas tur dzīvoklī suni vai kaķi, papagaili vai bruņurupuci, kādu grauzēju un jūrascūciņu. Bet patiesībai par godu jāteic, ka neesmu vēl dzirdējusi, ka kādam piederētu īsts naksitrallītis. Tātad turēt mājā šādu radījumu ir diezgan oriģināli, vai ne?

Ķērpjbārdis izmisīgi mēģināja rast kādu svarīgu iebildi, lai dāma liktu viņu mierā un atteiktos no sava nodoma. Taču viņš nevarēja ātrumā neko izdomāt, un viņa vietā viešņu uzrunāja Uzrocis.

— Vientulība parasti aizgaina miegu, — viņš ieteicās. — Man šķiet, ka ari jums gadās bezmiega naktis, ja jau esat vientuļa, kā tikko sacījāt.

—Tiesa gan, — dāma atzinās. — Miega trūkums man patiešām nereti dara raizes.

—  Nu redzat, — Uzrocis turpināja, — bet mūsu Ķērpjbārdis naktīs guļ tikai svaigā gaisā — ārā. Tā ka naktīs nav iespējams ar viņu sarunāties un bezmiega naktsstundas jums būs tikpat mokošas kā agrāk.

Puszābaks tūdaļ noprata, kurp Uzrocis virza šo sarunu, un viņš iespiegdamies piemetināja:

— Ķērpjbārdim pat šeit, luksusa numurā, nenāk miegs, un šonakt viņš gulēs pagalmā!

— Vai patiešām? — Dāma ieinteresēta paslēja augšup uzacis. — Dīvains paradums. Taču no tā ir iespējams atradināties.

Tikmēr arī Ķērpjbārdis bija paguvis attapties.

— Savus draugus es nepametīšu, — viņš apņēmīgi paziņoja. — Mēs visi trīs turamies kopā un dalāmies kā priekos, tā bēdās.

—  Ļoti jauki sacīts, — Uzrocis teica un notrausa aizkustinājuma asaras.

Arī Puszābaku saviļņoja Ķērpjbārža apņēmīgie vārdi.

—  Mūsu brašais Ķērpjbārdis patiešām ir uzticams draugs, — viņš teica un, vērsdamies pie viešņas, piemetināja: — Jums tomēr vajadzēs sev iegādāties atkal kādu sunīti. Vai varbūt to… jūraslauvu vai kā nu to sauc.

Dāma acīmredzami apvainojās.

—  Mani jūs, jaunais cilvēk, nemāciet, — viņa vīzdegunīgi atcirta. — Labāk kustiniet vien savus kāju pirkstus, nevis muti. Tas nekādā ziņā neattiecas uzjums, vienalga, vai es sarūpēju sevjūraslauvu vaijūrasčūsku.

—  Atvainojiet, lūdzu, — Uzrocis steidzās viešņu nomierināt. — Es esmu pārliecināts, ka Puszābaks, tā sacīdams, nedomāja neko ļaunu. Es, piemēram, zīmētu jūraslauvas ar lielāko prieku. Diemžēl man nebija lemts izmācīties par mākslinieku, tā ka gribot negribot šī vēlme joprojām ir tikai sapnis.

Uzroča nosvērtie vārdi ietekmēja dāmu.

—  Sapņi dara tikai labu, — viņa jau gluži laipni sacīja. — īpaši vientuļajiem tie ir gaužām nepieciešami.

Tad, piecēlusies no atzveltņa, viņa pie spoguļa sakārtoja sev matus un klusi teica:

— Nu es iešu. Uz redzēšanos, mani mīļie.

— Uz redzēšanos, — naksitrallīši visi reizē atbildēja.

Durvis atvērās un aizvērās. Dāma bija aizgājusi. Draugi klusēja. Pēkšņi atkal iezvanījās telefons, tikpat spalgi un negaidīti kā iepriekš.

Puszābaks satvēra klausuli.

— Vai naksitrallīšu istaba? — svešas sievietes balss jautāja.

— Šeit ir sapņu kambaris, — Puszābaks atteica.

Un nolika klausuli.

Noslēpumainā ēna

Ķērpjbārdis bija atgūlies zem ceriņu krūma viesnīcas pagalmā.

Bija iestājusies nakts, atnesdama līdzi mieru. Viesnīcas restorānā mūziķi bija beiguši spēlēt, un arī laukā uz ielas valdīja klusums — ne automašīnu rūkoņas, ne ļaužu balsis. Viesnīcas Jogos cita pēc citas nodzisa spuldzes. Arī trīspadsmitā stāva luksusa numurā sen vairs nemanīja degam gaismu. Bet augstu tumšajā debess tālē iemirdzējās zvaigznes.

Viss likās esam kārtībā, tomēr Ķērpjbārdis nevarēja iemigt — viņš grozījās no viena sāna uz otru. Viņš gan centās aizgainīt dažādās domas, kas spietoja galvā, gan lūkoja gulēt nekustēdamies — miegs nenāca. Vēl ļaunāk kļuva, kad pēc pusnakts debesīs pacēlās liels, dzeltens pilnmēness. Uzrocis pirms došanās pie miera bija iebraucis savu automašīnu turpat viesnīcas pagalmā, un, kad nu mēnesgaisma skāra auto lukturus, tie sāka nepatīkami vizuļot — gluži kā divas briesmīgi lielas ļaunas acis.

Ķērpjbārdis izjuta dīvainu nomāktību, bet nekādi neprata to izskaidrot. Rūpestiem patiesībā nebija nekāda pamata. Bija taču sākušās atpūtas dienas. Rīt no paša rīta viņi brauks prom no pilsētas un dosies uz siltām jūrām. Un, tēlaini izsakoties, viņi cer, ka tur nomazgās arī šo apgrūtinošo slavas oreolu, kas vēl šobrīd viņus tik nelāgi nomāc. Tā ka viss šķiet esam kārtībā. Bet miega kā nav, tā nav.

Ko darīt?

Ķērpjbārdim iešāvās prātā kāds sens iemigšanas paņēmiens, un viņš sāka klusībā skaitīt.

— Viens, divi, trīs, četri… — Ķērpjbārdis, cieši aizvēris acis, domās rindoja ciparus, — …divpadsmit, trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit…

Kas lai zina, varbūt šāda skaitīšana pamazām būtu atvilinājusi miegu, ja vien Ķērpjbārdis pēkšņi neatcerētos, ka Puszābaks viesnīcas luksusa numurā šādi skaitīja telefona signālus. Jā, jā, šī telefona saruna! Un šī dāma! Varbūt bezmiegs viņam pielipis no svešās dāmas? Viņa taču arī sūdzējās, ka nevar iemigt…

Acumirklī Ķērpjbārdis atkal jutās pilnīgi možs, viņš vairs nepūlējās virknēt skaitļus. Jā, jā, šī dāma! Vai varat iedomāties! Viņa taču gribēja to iegūt sev! Gribēja viņu turēt savā dzīvoklī! Suņa vietā! Varbūt tieši šī doma izraisīja viņā tik nomācošas izjūtas? Viņu, Ķērpjbārdi, uzlūkot gandrīz vai par kustoni?!

„Zināms," Ķērpjbārdis domāja, „būt par dzīvnieku patiesībā nav nekas pazemojošs. Pazemojoša ir vienīgi cilvēku izturēšanās pret kustonīšiem. Un tomēr…"

Pēkšņi Ķērpjbārdim iešāvās prātā, ka viesnīcas administrators bija ieteicis izmantot naktsguļai suņu būdu. Tai tepat kaut kur vajadzēja būt. Tagad, kad viņš iedomājās par to, ka arī viņam gribēja piešķirt suņa lomu, viņā negaidot pamodās īpaša interese par šo kustonīšu dzīvi. Ķērpjbārdis nolēma sameklēt suņu būdu.

Piecēlies sēdus, viņš paraudzījās visapkārt. Uzslējās kājās un pavērās vēlreiz pagalmā.

Ahā, tur jau tā mēnesgaismā vīdēja. Gluži kā mazs namiņš, tikai bez logiem, un durvju vietā bija apaļš caurums. Kā jau parasti suņu būdām.

Ķērpjbārdis lēnām piegāja pie būdas un sāka to ciešāk aplūkot.

Interesanti uzzināt, kā suņi jūtas šādā mītnē, viņš sprieda. Un, lai gūtu kaut cik skaidrāku priekšstatu par to, viņš ielīda būdā un atgūlās tur pa suņu modei.

„Tā nekas," Ķērpjbārdis, izbāzis laukā galvu, secināja.

Viņš lūkoja iedomāties, ka ir īsts suns. Kā gan tāds krancis varētu justies savā būdā? To Ķērpjbārdis lāgā nespēja iedomāties. Bet, tāpat kā iepriekš, viņš juta tādu kā nemieru sirdī. Vai tik nenotiks kaut kas ļauns? „I3et varbūt nomācošo izjūtu izraisa vienīgi mēnesgaisma," Ķērpjbārdis mēģināja sevi mierināt. Nevienam nav noslēpums, ka dažreiz mēnesgaisma ietekmē īpaši spēcīgi. Var jau būt, ka arī suņi šādās naktīs jūtas nomākti, tāpat kā viņš, Ķērpjbārdis, šobrīd, un tāpēc gaudo uz mēnesi?

Mēness tikmēr bija pavirzījies zemāk, un neskaidrās ēnas pagalmā pamazām vērtās garākas. „Ko gan izjūt suņi, redzot šādas ēnas," Ķērpjbārdis domāja. „Kas noris viņu sirdīs, kad viņi lūkojas uz mēnesi, kad tas aizslīd aiz jumtiem? Un piepeši…"

Piepeši Ķērpjbārdis satrūkās. Viņš bija tik ļoti iedziļinājies suņa izjūtu pasaulē, ka teju teju būtu sācis riet, tikai ar grūtībām viņam izdevās šo tieksmi apvaldīt.

Pagalmā bija uzradusies vēl kāda ēna. Pirmīt šīs ēnas te nebija. Un šī ēna… šī ēna bija cilvēks!

Lēnām un piesardzīgi noslēpumainā ēna virzījās tuvāk Uzroča automašīnai. Nu tā jau bija aizkļuvusi līdzās automašīnai. Apgāja tai apkārt. Palika stāvam. Pieliecās, lai ielūkotos pa logu. Ķērpjbārdim tagad šķita, ka viņš noteikti zina, ko sunim tādā brīdī vajadzētu just. Tas justu niknas dusmas pret šo noslēpumaino ēnu. Un, ne mirkli nešaubīdamies, būtu izlēcis no būdas un ar skubu meties virsū svešajai ēnai.

Bet Ķērpjbārdis nebija suns. Kaut arī viņu māca dusmas uz šo ēnu, kas ložņāja ap Uzroča automašīnu, tomēr viņš joprojām nepakustēdamies gulēja būdā. Viņš nolēma savaldīties un nogaidīt, kas notiks turpmāk.

Ēna_tagad rāmi stāvēja automašīnai līdzās. Nebija dzirdama neviena skaņa. Ena stāvēja klusu — kā jau ēna.

Kas gan tur īsti varēja būt? Vai atkal kāds autogrāfu mednieks? Laikam domā, ka naksitrallīši nakšņo mašīnā, un cer iegūt autogrāfu? Bija pārliecināts, ka naktī iegūs autogrāfu gaužām ērti — bez rindā stāvēšanas? Tikai kāpēc tad vajadzēja zagšus ielavīties pagalmā? Tas nepavisam nav nekāds kauns — palūgt autogrāfu. Gluži otrādi — tā iegūšana uzlūkojama par goda un lepnuma avotu. Bet šīs nakts ēna glūnēja tur pie automašīnas gluži kā zaglis.

Varbūt tas arī ir zaglis? Kas te garnadzim būtu ko iekārot? Uzroča auto? Diezin vai. Jebkuram zaglim jāsaprot, ka ar šo automašīnu viņš necik tālu netiks. Naksitrallīšu slavas dēļ Uzroča braucamrīku pazīst un zina visās malās.

Tobrīd. Ķērpjbārdis pamanīja, ka svešais tur rokā iepirkumu somu. Varbūt ēna vēlējās naksitrallīšiem parādīt īpašu godu un atnesusi somu ar cienastu? Varbūt soma, piemēram, pildīta ar kūkām?

Notvēris sevi pie šādām domām, Ķērpjbārdim gribot negribot bija

jāpasmaida — tātad no īsta suņa viņš tomēr krietni vien atšķīrās. Sunim šādā_ reizē droši vien kūkas ne prātā, drīzāk tam sakārotos kaulu.

Ena no jauna sakustējās un, viegli šūpodama rokā somu, lēnām attālinājās no automašīnas. Un prāvā iepirkumu soma tās rokās zvalstījās tik vieglītēm, ka Ķērpjbārdis noprata: tā ir tukša. Tur nav ne koku, ne kaulu, ne arī kā cita.

Drīz vien ēna apstājās pie ceriņu krūma, tur, kur Ķērpjbārdis nesen bija gulšņājis. Ar īstu nepatiku bija jādomā par to, cik viegli viņš būtu varējis gadīties šai ēnai tieši ceļā, un klusībā pateicās viesnīcas administratoram par ierādīto suņu būdu. Salīdzinājumā ar ceriņkrūmu šis patvērums likās daudz drošāks.

Noslēpumainā svešinieka rokā iedegās kabatas baterija. Gaismas kūlis taustīdamies kaut ko meklēja pie krūma.

— Neko tur neatradīs, — Ķērpjbārdis pasmaidīja. Bet pirms neilga laiciņa gan varēja… Nomierinājies viņš uz brīdi pat acis pievēra. Drīz šķita, ka atskan it kā zvaniņa šķinda. Tomēr nē — droši vien tikai likās. Kas gan būtu nācis uz šejieni ar zvaniņu? Neviens.

Kad Ķērpjbārdis no jauna atvēra acis, kabatas baterija bija nodzisusi. Debesmalājau vīdēja ausma. DrīzatausTs diena, Ķērpjbārdis nodomāja. Drīz atnāks Uzrocis un Puszābaks. Viņi visi trīs sēdīsies automašīnā. Pa tukšajām ielām brauks laukā no pilsētas. Un drīz vien nokļūs pie siltās jūras. Klausīsies nomierinošo un aijājošo viļņu šalkoņu. Ierušināsies pludmales smiltīs. Katram pāris pudeļu limonādes pa rokai. Laiku pa laikam varēs iedzert pa malciņam vai diviem. Tad būs tik jauki, noteikti ļoti jauki.

Ķērpjbārdis atkal iegrima miegā.

Un viņš skatīja brīnumjauku sapni.

Skanēja ilkss zvaniņš… bija jauka ziemas diena. Pāri sniega laukiem aizskanēja ilkss zvaniņa šķinda. Ai nē — tā tomēr bija vasara. Saule mirdzēja tik spoži… Māte aiznesusi šūpuli siena pļavā. Un Ķērpjbārdis vēl gluži mazs zēns, tik mazs, ka bārda sniedzas vēl tikai līdz krūtīm. Tad pienāca māte un, paņēmusi Ķērpjbārdi maigi rokā, ielika viņu šūpulī. Un šūpulis vieglītiņām līgojās. Aizvien uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Tas bija tik jauki. Patiešām ļoti jauki…

Ķērpjbārdis pazudis

Uzrocis piecēlās jau pirms saules lēkta. Bez kādas tūļāšanās uzslējās kājās un devās pie loga, lai palūkotos laukā. Lieliski. Uz ielām tikpat kā neviena cilvēka, ne automašīnas, tikai agrīns piena vedējs aizdūca garām un viesnīcas tuvumā ietvi slaucīja sētnieks.

Atvilcis loga priekškarus, Uzrocis devās pie gultas, kur atdusējās Puszābaks.

— Laiks doties ceļā, — viņš sacīja un pakratīja Puszābaku aiz pleca. — Mūs aicina jūra!

Puszābaks bez kavēšanās atvēra acis un izlēca no gultas.

—  Jūra aicina, jūra aicina! — viņš priecīgi atkārtoja. — Nu mūsu atvaļinājums sācies pa īstam. Vispirms neliels ceļojums automašīnā un pēc tam visi prieki, ko sniedz pludmale…

Bet tā kā jūra vēl bija krietnā gabalā, Puszābaks iesteidzās vannas istabā, lai atvaļinājuma sākumā izbaudītu priekus, ko sniedz vanna.

Puszābaks tur plunčājās labu laiku un atgriezās pie Uzroča vēl mundrāks un jautrāks nekā iepriekš.

—  Vai nav tiesa — vanna ir gluži kā maza jūra, — viņš apmierināts secināja. — Atsvaidzina gan garu, gan miesu.

Arī Uzrocis mīļuprāt būtu izpeldējies vannā vai, mazākais, pagājis zem dušas, taču nevēlējās pirms došanās ceļā saslapēt savu uzroci. Tāpēc viņš nomazgāja vienīgi rokas un seju.

Pēc tam abus nekas vairs nekavēja atstāt luksusa numura telpas. Aizslēguši durvis, viņi ar liftu nobrauca lejā vestibilā.

Tur pretēji vakardienas burzmai valdīja dziļš miers. Neviena rosmes

pārņemta cilvēka. Pilnīgs klusums. Tikai administrators snauduļoja aiz letes. Uzrocis un Puszābaks devās tieši pie viņa, lai atdotu sava numura atslēgas.

—  Ai?! — administrators, pamanījis naksitrallīšus, iesaucās. — Vai jūs gatavojaties mūs atstāt?

—  Tas tiesa, — Uzrocis sacīja. — Mums sākas brīvdienas, un mēs gribam tās aizvadīt piejūras.

— Vispirms neliels ceļojums ar automašīnu, pēc tam mazliet gribam papriecāties pludmales smiltīs, — Puszābaks piebilda.

Administrators ne bez nožēlas nopūtās.

— Nu jā, tas, bez šaubām, ir saprotams, — viņš teica. — Un tomēr man ļoti žēl, ka jūs tik ātri pametat mūsu viesnīcu.

— Neko darīt, — Uzrocis bilda.

— Es tomēr ceru, ka ar luksusa numura ērtībām esat apmierināti, — administrators vēlējās uzzināt.

—   Nu protams, — Uzrocis pasteidzās apliecināt. — Trīs lāči, piemēram, bija ļoti iespaidīgi.

—  Arī vannas istabai nekādas vainas, — Puszābaks piemetināja. — Vanna savā ziņā ir tikpat kā maza jūra. Tikai žēl, ka vannas istabā nav smilšu, tāpēc tur nav iespējams ērti pagulšņāt un ierušināties smiltīs.

To dzirdot, administrators pēkšņi sarosījās.

—  Kāpēc jūs man agrāk par to neteicāt! — viņš, gandrīz izmisis, iesaucās. — Smiltis es liktu atvest! To mēs būtu varējuši itin labi nokārtot!

Uzrocis samulsa.

— Ak, kāpēc tā… — viņš satrūcies nomurmināja. — Tas nepavisam nebūtu bijis vajadzīgs.

Arī Puszābaks lūkoja administratoru mierināt.

— Tā nav liela bēda, — viņš augstsirdīgi sacīja. — Šo nelielo laika sprīdi kaut kā iztikām arī bez smiltīm.

—  Kaut kā iztikāt… — administrators nomākts atkārtoja. — Nekad es sev nespēšu piedot, ka jums, uzturoties mūsu luksusnumurā, vajadzēja iztikt kaut kā. Bet es jūs ļoti lūdzu: kad jūs nākamo reizi apmetīsities pie mums, savas vēlēšanās dariet zināmas arī mums!

— Gan jau pasacīsim, — Uzrocis nobubināja.

— Noteikti pasakiet, — administrators piekodināja. — Vienalga, vai vajag smilšu vai kā cita.

Atvadījušies Uzrocis un Puszābaks devās laukā no viesnīcas. Bija jau itin gaišs. Arī pa ielām uz darbu traucās ne mazums ļaužu, tāpat netrūka automašīnu.

—   Mums jāpasteidzas, — Uzrocis atzina. — Citādi iestāsies sastrēgumstunda un mēs atkal iekulsimies ķezā.

Abi metās ap stūri un pa sētas eju iesteidzās pagalmā. Pēc brīža abi jau sēdēja automašīnā.

Uzrocis ieņēma savu vietu pie stūres un iedarbināja motoru.

—  Bet kur ir mūsu mīļais Ķērpjbārdis, — lūkodamies visapkārt, viņš vaicāja.

—  Gan jau kaut kur gulšņā zem savas kuplās bārdas, — Puszābaks nosprieda.

Uzrocis signalizēja krietnu brīdi.

Nekādas atbildes. No Ķērpjbārža ne vēsts.

No jauna ilgstošs signāls.

Atkal klusums — tāpat kā iepriekš.

—  Dīvaini gan, — Uzrocis noraizējies sacīja. — Parasti viņš rītos ir itin žirgts.

Uzrocis signalizēja vēl trešo reizi un, kad no Ķērpjbārža arī tad nebija ne miņas, izslēdza motoru.

— Jāiet meklēt, — viņš īsi noteica.

Un viņi meklēja. Meklēja pie ceriņu krūma. Meklēja suņu būdā. Izstaigāja visu pagalmu krustām šķērsām. Taču Ķērpjbārdi neatrada nekur.

— Varbūt viņš ir jau devies ceļā, — Puszābaks šaubīdamies minēja. — Sajuta jūras aicinājumu un prom bija. Reizēm šādam aicinājumam ir milzu spēks, tā ka nejau visi spēj tam pretoties.

— Nerunā blēņas! — Uzrocis noraidoši atmeta ar roku. — Iespējams, ka jūra viņu vilina, taču viņš nekādā ziņā nav uzlūkojams par naksitrallīti, kurš, ne vārda nebildis, pamestu savus draugus. Vai tu esi aizmirsis, ko viņš teica svešajai dāmai? Viņš sacīja, ka ne mūžam nepametīs mūs un dalīsies ar mums priekos un bēdās!

— Kolosāli, — Puszābaks vīzdegunīgi atcirta. Bet kur tad viņš pats šobrīd ir? Mēs esam norūpējušies par viņu, bet viņam tagad ne prātā nenāk dalīties ar mums bēdās!

Uzrocis iegrima domās.

Kur Ķērpjbārdis varēja pazust? Kas ar viņu bija noticis?

—  Es ceru, ka neviens viņam miegā nejauši nav uzkāpis virsū, — Puszābaks ieteicās. — Tas varētu bēdīgi beigties.

Uzrocis iztrūcies cieši pavērās Puszābakā.

— Bet ja nu patiešām nejauši… — balsij drebot, viņš sacīja. — Nudien tumsā netīšām kāds var uzkāpt… Tas ir iespējams.

—  Pats par sevi saprotams, — Puszābaks turpināja. — Un sekas — kaulu lūzums vai vēl kaut kas briesmīgāks. Jācer, ka viņš laikus tika nogādāts slimnīcā.

Uzrocis bija kļuvis gluži bāls.

— Kaulu lūzums, — viņš stostījās. — Un tieši brīvdienām sākoties… Tas būtu šausmīgi!

— Patīkami, protams, nav, — Puszābaks piekrita. — Ar ģipsī ieliktu kāju pludmales smiltīs īpaši uzjautrināties nav iespējams. Ģipsis paliek ģipsis, kā mēdz teikt. Kā tu domā?

Uzrocis neatbildēja. Viņš nedomāja gandrīz neko. Viņš gara acīm skatīja ainu, kā Ķērpjbārdis, ciešot mokas, guļ kaut kur slimnīcas palātā. Un visbēdīgākais, viņš ir gluži viens pilnīgi svešu ļaužu vidū. Tuvumā — neviena drauga, kas viņam justu līdzi un viņu mierinātu. Uzrocis zina, kas tā tāda — vientulība. Savā laikā viņš pamatīgi izjutis, ko nozīmē vientulība. Toties visi kauli viņam tad bija veseli. Bet Ķērpjbārdim…

Tālāk Uzrocis nespēja aizdomāties. Viņš sāka skaļi raudāt.

— Nu, nu? — Puszābaks izbrīnījās. — Kas tev notika?

Viņš redzēja, kā asaras iesūcas drauga uzrocī, un nodomāja, ka tas pilnīgi veltīgi bija vairījies viesnīcā no vannas, jo kažoks tik un tā tagad kļuva slapjš. Asaras vai ūdens vannā — galu galā nav nekāda lielā atšķirība…

— Ak nabaga Ķērpjbārdis! — Uzrocis žēlojās. — Kur gan viņš tagad mīt ar salauztām kājām?

— Tāpēc tev nevajag tik gauži raudāt, — Puszābaks lūkoja mierināt Uzroci. — To nemaz nevar zināt, vai tiešām lauztas abas kājas. Varbūt viena kāja ir pilnīgi vesela.

— Vai tev tā šķiet? — Uzrocis jautāja, un viņā uzausa cerība.

—  Un kāpēc ne, — Puszābaks turpināja. — Neko noteiktu taču nezinām. Var jau būt, ka ar kājām viss kārtībā, bet varbūt cietušas rokas.

Taču tā viņam nevajadzēja sacīt.

— Ak tu domā, ka ir savainotas rokas? — Uzrocis iesaucās, un asaras sāka plūst vēl sparīgāk. — Ak dieviņ, cik liktenis reizēm var būt'netaisns!

Vai Ķērpjbārdis ar savām rokām kaut reizi kādam būtu nodarījis ko ļaunu? Ai nē, ne uz to pusi. Gluži otrādi. Cik reižu viņš ir plucis gardās brūkleņogas no savas bārdas un laipni dalījies šajā ražā ar biedriem un draugiem. Ar savām rokām viņš vārījis lielisku briežķērpju tēju, aizsargājis mazos putnēnus no negantajiem kaķiem, ar vecākā brāļa rūpību pat lolojis indīgu čūsku, kurai juta līdzi. Bet kā nu liktenis viņam par visiem šiem labajiem darbiem atmaksā? Viņa rokas ir lauztas, un nekad ar tām viņš vairs nevarēs darīt labus darbus!

Uzrocis runāja tik aizkustinoši, ka galu galā iežēlināja arī Puszābaku.

—  Nu, — viņš nomurmināja un vairākkārt norija siekalas. — Iespējams, ka otra roka tomēr ir vesela. Neba es īsti zinu, kas viņam noticis.

—   Kā tu domā — kura roka viņam vēl ir vesela? — Uzrocis šņukstēdams vaicāja. — Kreisā vai labā?

—  Cerēsim, ka labā, — Puszābaks atteica un, raudādams tāpat kā Uzrocis, krita draugam ap kaklu.

Labu laiku abi nespēja izrunāt ne vārda. Apskāvušies tikai raudāja un raudāja. Neremdināmi. Un, tā kā Puszābaka asaras ritēja pa Uzroča muguru, viņa uzrocis arī mugurpusē viscaur kļuva slapjš.

.

Ceļā uz slimnīcu

Beidzot Uzrocim un Puszābakam asaras izsīka. Acis gan joprojām bija skumjas un pēc lielās raudāšanas sasārtušas. Un šādām skumju pārņemtām un apsārtušām acīm viņi skatījās viens uz otru.

— Mums jāsāk darboties, — Uzrocis sacīja.

—   Tev taisnība, — Puszābaks viņam piekrita. — Bezdarbība ir nāvējoša.

Viņi nolēma vispirms doties uz slimnīcu. Ja viņu vienīgais saprāta diktētais pieņēmums ir pareizs un Ķērpjbārdim kāds patiešām nakts tumsā uzkāpis virsū, tad viņam katrā ziņā jābūt slimnīcā. Tiklīdz viņi ar automašīnu izbrauca uz ielas līdzās viesnīcai, kļuva skaidrs, ka viņu nodoma īstenošana nav no vieglajām. Bija iestājusies sastrēgumstunda. Automašīnu skārda straumes plūda pa ielu gluži kā mutuļojoša upe, un sparīgu, rosīgu ļaužu drūzma bija it visur. Daudzi no viņiem jau bija pamanījuši Uzroča furgonu un steidzīgi tuvojās. Kur gadījies, kur ne — turpat līdzās bariņš puiku mēģināja ielūkoties pa logu mašīnā.

—  Tūdaļ atkal slavas dēļ būsim ielenkumā, — Puszābaks norūpējies bilda. — Vēl daži mirkļi — un no jauna mūs ielenks ļaužu masa.

— Šķiet, tev taisnība, — Uzrocis nopūtās.

Bet tieši tad kāds negaidīts notikums nāca naksitrallīšiem talkā.

Pēkšņi atskanēja skaudri sirēnas kaucieni. Ļaudis apstājās un ziņkāri vērās turp, no kurienes, aizvien pieņemdamās spēkā, tuvojās šīs skaņas. Apstājās arī automašīnas. Kustība ielā it kā sastinga uz vietas. Un tad parādījās ātrās palīdzības automašīna, kas traucās pilnā sparā.

— Tagad vai nekad! — Uzrocis iesaucās.

Tikko ātrās palīdzības mašīna bija aizjoņojusi garām viesnīcai, Uzrocis piedeva gāzi. Brašais furgons, gluži vai palēkdamies, sāka ripot un pēc pāris mirkļiem jau sekoja priekšējam braucamrīkam.

—  Mums jāmin tam cieši uz papēžiem, — Uzrocis sēca. — Lai tas maksā ko maksādams.

—   Pielūko, ka tu no aizmugures neiedrāzies tai mašīnā iekšā, — Puszābaks satraukts brīdināja.

Uzrocis klusēja. Visa viņa uzmanība bija veltīta automašīnas vadīšanai, kura trauca trakā ātrumā. Tikai neatpalikt! Un neuzdrāzties virsū ātrās palīdzības mašīnai! Visniecīgākā kļūme, vismazākais misēklis, mums braucot pašreizējā ātrumā, var izraisīt pamatīgu avāriju.

It visur gan gājēji, gan auto jau laikus un goddevīgi atbrīvoja ceļu kaucošajai ātrās palīdzības mašīnai. Un, tai sekojot, naksitrallīšu furgons itin ērti varēja mērot ceļu. Nevienam ne prātā nenāca, ka naksitrallīši tikai izmanto gadījumu un drāž pa ātrās palīdzības mašīnas atbrīvoto ceļu. Arī neviens kārtības sargs negatavojās vainot Uzroci braukšanas ātruma pārsniegšanā. Visi bija pārliecināti, ka furgonam un ātrās palīdzības mašīnai ir kārtojams kāds svarīgs kopējs uzdevums.

Beidzot ātrās palīdzības auto apstājās pie slimnīcas vārtiem, un tieši to Uzrocis un Puszābaks klusībā bija cerējuši. Uzrocis, protams, acumirklī apstādināja arī savu furgonu, un, kad cietušais tika uz nestuvēm nogādāts slimnīcā, viņiem bez kavēšanās sekoja arī abi naksitrallīši.

Pēkšņi Uzrocim iešāvās prātā, ka viņiem nekas nebija paņemts līdzi, ar ko iepriecināt Ķērpjbārdi.

— Kur tas der — iet pie slimnieka ar tukšām rokām, — viņš sūkstījās. Vajadzēja sarūpēt kādu gardumu. Vai augļus. Mazākais, nopirkt puķes.

Taču Puszābaks bija citādās domās.

—  Ncba Ķērpjbārdim dzimšanas diena, — viņš sacīja. — Padomā pats, Ķērpjbārdis varbūt pamatīgi ieģipsēts, bet mēs kā par apsmieklu sveicam viņu ar puķēm.

—   Nu labi, — Uzrocis padevās. — Lai paliek puķes. Bet kaut ko garšīgu tomēr derētu draugam aiznest.

Puszābaks joprojām nebija ar mieru.

—  Ķērpjbārdis allaž uzskatījis, ka jūtas ir nozīmīgākas nekā manta, — viņš gluži kā skaldīt noskaldīja. — Mazsvarīgs kārums nav nekas salīdzinājumā ar draudzības jūtām. Mūsu uzdevums — būt Ķērpjbārdim par dvēseles balstu, nevis barot viņu ar saldumiem.

Puszābaks runāja tik pārliecinoši, ka Uzrocis galu galā viņam piekrita. Lai tā būtu! Visupēc tas patiešām bija tiesa, ka nekāda marmelāde vai konfekšu kārba neatsver drauga sirdi.

Bet kā lai Ķērpjbārdi atrod? Slimnīca bija plaša. Nevar taču vienkārši soļot no palātas uz palātu. Naksitrallīši kā bez padoma vērās visapkārt un pēkšņi ieraudzīja baltā virsvalkā tērpušos vīru, kas abiem tuvojās gluži kā pēc pasūtījuma. Acenes melnos raga ietvaros un nelielā baltā cepurīte liecināja, ka tas ir ārsts.

— Atvainojiet, lūdzu, — Uzrocis, pagājies ārstam pretī, viņu uzrunāja. — Vai jūs varētu pasacīt, kurā palātā guļ Ķērpjbārdis.

— Ak ar bārdu… — ārsts apstājies un it kā pārdomādams nomurmināja. — Vai tas, kas noņemas ar dzīvniekiem?

— Tieši tas, Puszābaks steigšus apstiprināja. — Dzīvnieki ir viņa vislielākā vājība.

— Ticu, ticu, — ārsts sacīja, un viņa sejā pēkšņi iegūla rūpju izteiksme. — Diemžēl šāda vājība reizēm dārgi maksā.

— Bez šaubām, — Puszābaks piekrita. — Es, piemēram, saskarē ar dzīvniekiem esmu gaužām piesardzīgs. Reiz gluži muļķīgā veidā sadūros ar kādu žurku aci pret aci, un, ticiet man, tā man bija nopietna mācība.

Taču Uzrocim šobrīd nebija ne mazākās patikas ilgāk nodoties domām par dzīvniekiem.

— Sakiet, lūdzu, kā slimniekam klājas, — viņš visai uzstājīgi jautāja.

Un Puszābaks piemetināja:

— Mēs baiļojāmies, ka… ka viņam kāds uzkāpis virsū.

Ārsts, noņēmis acenes, notīrīja tās ar kabatas lakatiņu. Tad viņš sacīja:

— Jums patiešām ir iemesls baiļoties.

Abi naksitrallīši gluži kā pēc pavēles nobālēja.

— Kā tā?! — Uzrocis iekliedzās.

— Tas nav iespējams! — arī Puszābaks iekliedzās.

Ārsts novietoja brilles uz deguna.

— Diemžēl ir iespējams, — viņš atteica. — Es, protams, neapgalvoju, ka tas var notikt katru dienu, bet šoreiz patiešām viņam uzkāpa virsū.

— Mums jāredz mūsu draugs! — Uzrocis gaudās.

Un Puszābaks it kā atbalss atkārtoja:

— Mums nekavējoši jāredz mūsu draugs!

Ārsts, kā likās, pārdomāja.

— Kas jūs viņam esat? — viņš beidzot apjautājās.

—  Mēs esam viņa draugi, — Uzrocis atbildēja.

—  Mēs esam viņa vienīgie draugi, — Puszābaks precizēja. — Viņam nav citu tuvinieku.,

—  Palūk kā, — ārsts sacīja. — Nu, ja patiešām jūs esat viņa vienīgie draugi, tad es uzņemos atbildību un atvēlu jums viņu apciemot. Tikšanās ar jums varbūt slimniekam zināmā mērā dos spēku. Vai sapratāt?

Abi naksitrallīši pamāja ar galvu, tādējādi apliecinādami, ka ārsta nodomu saprot.

—   Tomēr ņemiet vērā — viņa veselības stāvoklis ir ļoti nopietns, — ārsts turpināja. — Kā jau viņa draugiem, man jums vaļsirdīgi jāteic, ka viņam lauztas visas ribas, turklāt ir arī vairāki iekšēji savainojumi. Tā kā pārāk ilgi viņu nedrīkst traucēt, visilgākais — piecas minūtes.

Naksitrallīši atkal pamāja ar galvu, un ārsts aicināja viņus sev līdzi. Gara gaiteņa galā viņi apstājās pie kādas palātas durvīm.

—  Klausieties! —• Puszābaks, pēkšņi satrūcies, čukstēja. — Kas tās par skaņām?

Pārāk sasprindzināt dzirdi nevajadzēja, lai saklausītu dīvainās skaņas, kas plūda no palātas. Vaidi un kunkstieni ik pēc brīža mijās ar neskaidriem vārdiem.

— Jūsu draugs nepārtraukti izdod dažādas skaņas, — ārsts paskaidroja.

—   Tāpēc mums viņš bija jāievieto atsevišķā palātā, lai netraucētu pārējos slimniekus.

To teicis, ārsts atvēra durvis un ielaida naksitrallīšus pie slimnieka.

— Jums ieradušies viesi! — viņš uzsauca un, vērsdamies pie abiem apmeklētājiem, piebilda: — Netraucēšu jūsu tikšanos, bet lieciet vērā

—   šajā reizē ne vairāk kā piecas minūtes. Turpmāk, kad viņam būs mazliet labāk, ciemošanās laiku pamazām varēs paildzināt.

Uzrocis un Puszābaks atsveicinājās no ārsta un piegāja tuvāk slimniekam. Nu protams, ka nav grūti iedomāties viņu izbrīnu, kad viņi ieraudzīja raugāmies pretī pilnīgi svešu vīru ar kuplu melnu bārdu. Sirdzēja tumšajās acīs vīdēja kā prieks, tā mulsums reizē.

Naksitrallīši stāvēja pie gultas kā zemē iemieti un neattapa, ko sacīt.

— Mans vārds ir Voldemārs, slimnieks beidzot pārtrauca klusumu un pastiepa apmeklētājiem roku. — Es patiešām priecājos ar jums iepazīties.

— Uzrocis, — pastiepto roku satverdams, teica Uzrocis. — Prieks ir abpusējs.

—  Gluži neizsakāms prieks, — Puszābaks bilda savukārt un arī paspieda slimniekam roku. — Mēs, tā sakot, baidījāmies, ka šeit atrodas mūsu draugs…

Uzrocis pamanīja Voldemāra acīs uzplaiksnāmies skumju izteiksmi un steigšus pārtrauca Puszābaku.

—   Mēs baidījāmies šeit sastapt nepazīstamu draugu, kas viscaur ieslēgts ģipsī, — viņš sacīja. — Bet tagad ar atvieglojumu redzam, ka jums, mazākais, rokas palikušas veselas.

—Arī kājas nav skartas, — Voldemārs teica un skumju izteiksme viņa acīs pagaisa. — Lauztas tikai ribas un arī iekšās šis tas nobīdījies sānis. Nav jau ko brīnīties: kad zilonis uzmin ar kāju, labi vēl, ka tā…

— Zilonis?! — Uzrocis un Puszābaks reizē iesaucās.

—  Nu zināms, ka zilonis, — Voldemārs turpināja. — Vai jūs to nezinājāt, vai? Es, tā sakot, esmu zooloģiskā dārza darbinieks, un zilonis nejauši uzkāpa man virsū.

— Ar dzīvniekiem dikti jāuzmanās, — Puszābaks kā lietpratējs sacīja.

-    Ar mani reiz notika tā, ka es pats nejauši uzminu — nejau nu zilonim, bet čūskai gan. Tik tikko paliku dzīvs.

— Nujā, — Voldemārs bilda. — Ar dzīvniekiem jāprot apieties.

— Jums, liekas, jācieš stipras sāpes, — Uzrocis līdzjūtīgi apvaicājās.

-    Mēs tikko gaitenī pie palātas durvīm dzirdējām, kā jūs vaidējāt.

—  Tas tiesa — es vaidu, — Voldemārs atzinās. — Bet drīzāk aiz ilgām, nevis sāpju dēļ. Es pārlieku ilgojos pēc sava mīluļa ziloņa, un tālab gribot negribot izlaužas arī vaidi.

—   Gaužām dīvaini, — Puszābaks nespēja izprast Voldemāra dvēseles noskaņojumu. — Zilonis uzkāpj jums virsū, bet, neraugoties uz to, jūs jūtat ilgas pēc viņa!

— Tā tas ir, — Voldemārs piekrita. — Es nemāku to izskaidrot, bet tā tas ir.

Voldemāra sejā atplaiksnījās neparasts gaišums, ko nespēja apslēpt pat viņa bārda, un acu skatiens kļuva pavisam sapņains. Uzrocis un Puszābaks tudaļ noprata, ka Voldemāra domas aizklīdušas pie ziloņa zooloģiskajā dārzā.

Viņi smalkjūtīgi klusēja.

Tobrīd atvērās palātas durvis un ienāca medicīnas māsa ar daudziem termometriem rokā.

— Labrīt, — viņa sacīja Voldemāram un mazliet pamāja ar galvu arī naksitrallīšiem. — Kā mēs šodien jūtamies?

— Paldies par vaicājumu, māsaĶirse, — Voldemārs sacīja. — Pārāk nesūdzos. Un, kā jūs redzat, man ieradušies pat ciemiņi.

—  Redzu, redzu, — medmāsa apliecināja un iedeva Voldemāram termometru, ko slimnieks tūdaļ ielika padusē. — Es tikai ceru, ka ciemiņi jūs pārāk nenogurdinās.

To teikusi, viņa mazliet sakārtoja Voldemāra gultas segu un aizgāja. Beidzamie medmāsas vārdi atgādināja Uzrocim un Puszābakam, ka viņiem laiks atvadīties. Piecas minūtes — neilgais ciemošanās brīdis — jau bija pagājušas.

— Kad jūs atkal atnāksiet? — Voldemārs vaicāja.

Uzrocis un Puszābaks saskatījās. Kad viņi atkal atnāks?

— Varbūt rīt, — Uzrocis sprieda.

— Jā gan, — Puszābaks piebalsoja. — Noteikti rīt.

—Jūs nevarat iedomāties, kādu prieku man sagādāja jūsu ierašanās, — Voldemārs smaidīdams atzinās.

Un, kad abi draugi bija aizvēruši palātas durvis, no turienes atkal atskanēja žēli vaidi.

—  Tas viss jau būtu pārlieku labi, — Puszābaks sacīja, — bet par Ķērpjbārdi mēs joprojām neko nezinām.

Mazliet apspriedušies, viņi nolēma sameklēt reģistratūru. Taču tur viņiem skaidri pateica, ka slimnieks ar šādu vārdu viņu ārstniecības iestādē neuzturas.

— Varbūt sava nelielā auguma dēļ viņš aiz pārskatīšanās būs nokļuvis bērnu slimnīcā, — reģistrators pieļāva varbūtību.

Bet Uzrocis un Puszābaks paskaidroja, ka viņu drauga garā bārda sniedzas gandrīz līdz zemei, tāpēc šāda iespēja pilnīgi atkrīt.

Reģistrators cita padoma nezināja.

—  Es pilnīgi saprotu jūsu rūpes, — viņš līdzjūtīgi teica. — Un, ja viņam patiešām kāds uzkāpis virsū, kā jūs baiļojaties, mēs viņu bez kavēšanās uzņemsim slimnīcā. Tikai vispirms, protams, viņš jāatrod.

— Nu dabiski, — Puszābaks piekrita.

Šeit, slimnīcā, viņiem vairs nebija ko darīt, tāpēc, pateikušies administratoram par iejūtību, abi draugi devās prom.

.

Uzroča Apkaklītis

Uzrocis un Puszābaks bija apstājušies pie ieejas slimnīcā uz kāpnēm.

— Uz kurieni nu? — apvaicājās Puszābaks gaužām bezcerīgā balsī.

—   Varbūt turp, uz kurieni mūs aizvedīs nākamā ātrās palīdzības mašīna.

Tā diemžēl bija, ka naksitrallīši paši izvēlēties ceļu nevarēja. Ielas joprojām bija ļaužu pārpilnas, tā ka agri vai vēlu ļaudis tomēr aizturētu .furgonu. Vienīgā jēdzīgā iespēja — drāzties kādai ātrās palīdzības automašīnai pa pēdām. Abi draugi bija pilnīgi atkarīgi no šādas automašīnas, un Ķērpjbārdi bija iespējams tagad sadzīt rokā tikai tur, kur labpatiktu braukt nākamai ātrās palīdzības mašīnai.

Ilgi gaidīt viņiem nenācās, kad jau bija dzirdama pazīstamā sirēnas kaukoņa un ātrās palīdzības mašīna, bremzēm čīkstot, apstājās pie slimnīcas kāpnēm. Mašīnas durvis atvērās, nestuves tika izceltas laukā, un slimnieks žigli ienests slimnīcā.

— Jāiedarbina motors, — Uzrocis skubināja. — Prombraukšana var notikt pārāk pēkšņi.

Drīz kļuva skaidri noprotams, ka Uzroča aprēķins atbilst patiesībai. Tikko Uzrocis un Puszābaks bija iekāpuši furgonā un iedarbinājuši motoru, ātrās palīdzības brigāde iznāca no slimnīcas un steigšus devās uz savu automašīnu. Pēc brīža tā tik strauji uzsāka gaitu, ka Uzrocis ar savu furgonu tikai ar lielām pūlēm tika līdzi.

No jauna sākās negantā joņošana. Un Uzrocis, kaut arī ar lielām grūtībām, atkal visiem spēkiem turējās savam ceļvedim cieši pa pēdām.

Atskanot varenai kaukoņai, abas mašīnas brāzās tikai uz priekšu, un visur bez kādas vilcināšanās tām lika pašķirts brīvs ceļš.

Bet pēc kāda laika naksitrallīši kļuva nemierīgi. Viņi jau bija izdrāzušies cauri gandrīz visai pilsētai un priekšā kļuva redzama pilsētas robeža.

— Uz kurieni tie drāž? — Puszābaks brīnījās. — Laukā no pilsētas, vai?

Tā tiešām bija. Tikuši garām plāksnītei ar pilsētas nosaukumu, viņi joņoja garām tīrumiem un pļavām. Ātrās palīdzības automašīna vēl palielināja ātrumu un, kaut gan Uzrocis darīja, ko varēja, furgons pamazām sāka atpalikt. Turklāt furgona motors bija pamatīgi pārkarsis, tāpēc Uzrocim gribot negribot pēc brīža nācās piestāt ceļa malā.

— Lai brauc tālāk viena pati, — Uzrocis nosprieda.

Un Puszābaks piebilda:

— Gudrākais piekāpjas.

Izkāpuši no automašīnas, viņi apsēdās grāvmalā, lai mazliet paelpotu svaigu gaisu un apspriestos.

— Varen jauki pēc ilgāka laika atkal pabūt dabā, — Uzrocis, pavēries visapkārt, secināja.

Puszābaks piekrizdams pamāja ar galvu.

—  Jā, jā, — viņš dziļdomīgi prātoja. — Lāgiem der pabūt pie dabas, jo tā necieš tukšumu.

Uzrocis gan īsti nesaprata, ko Puszābaks ar to gribēja sacīt, bet prāts negaidot pievērsās šai domai. Daba necieš tukšumu… Tiesa kas tiesa. Varbūt patiešām kaut kur radusies tukša vieta, kas Ķērpjbārdim jāaizpilda? Jo Ķērpjbārdis taču pats bija dabas daļa. Bez šaubām. Un vēl vairāk — patiesībai par godu jāatzīst, ka Ķērpjbārdis patiešām ir lielisks dabas meistardarbs. Ar savu vareno bārdu tukšumu aizpildīšanai viņš ir kā radīts. Tikai — kur šī vieta tomēr varētu būt? Un, no otras puses, arī furgonā viņa vieta ir tukša. Ja jau daba no tiesas necieš tukšumu, vai tad ;irī šeit kāds var viņu aizvietot?

Uzrocis tūdaļ žigli šo domu atvairīja. Ķērpjbārdi nespēj aizvietot neviens. Viņš ir draugs. Draudzība ir neaizvietojama. Ķērpjbārdim atkal jāieņem sava vieta draugu vidū, vienalga, kur viņš patlaban arī kādu aizvietotu…

— Ejam! — Uzrocis sacīja un apņēmīgi piecēlās.

—   Jau? — Puszābaks izbrīnījās. — Es tikko sāku baudīt dabas jaukumus.

Bet Uzrocis nebija atrunājams.

— Nekāda dabas baudīšana nedrīkst mūs atturēt, — viņš sacīja.

— Mums Ķērpjbārdis jāatrod.

Par atbildi Puszābaks tikai nopūtās un slējās augšā no grāvmalas. Drīz vien furgons rūkdams ripoja atpakaļ uz pilsētu.

Šoreiz Uzrocis brauca visai mērenā ātrumā. Tas bija prāta darbs, jo pēkšņi viņu bija pārmākusi izklaidība un, braucot ātri, itin drīz būtu varējusi notikt nelaime. Bet pat šobrīd, lai gan ātrums nebija liels, tik tikko nenotika kaut kas nelāgs.

Aiz kāda pagrieziena uz šosejas negaidot izskrēja mazs garspalvains šunelis. Viņš būtu varējis pārkļūt laikus pāri šosejai, bet, paskatījies uz furgonu, kas tuvojās, suņuks negaidot apstājās. Ziņkāri viņš vērās tieši acīs Uzrocim. Redzēdams šādu kustonīša izturēšanos, Uzrocis tik ļoti samulsa, ka tikai pēdējā mirklī attapās nobremzēt.

Mašīna apstājās.

—  Skat, kāds spalvu kamoliņš, — Puszābaks nobubināja. — Vai tam dzīvot apnicis, vai?

Taču spalvu kamoliņš nepavisam neatgādināja pašnāvnieku. Tas joprojām sirsnīgi vērās Uzrocim acīs un piedevām sāka luncināt asti.

—  Laikam grib būt tev apkakles vietā, — Puszābaks ironizēja.

—  Skaties— suņa kažoks un tavs uzrocis ir gluži kā no viena materiāla darināti. Piemērotāku apkakli nekur tu neatradīsi.

— Beidz savus muļķīgos jokus, — Uzrocis attrauca.

Tomēr klusībā viņam nācās atzīt, ka spalvu kamoliņš patiešām ļoti līdzīgs viņa uzrocim: abiem bija vienāds spalvojums, un abi — dzeltenbrūnā krāsā. Šī līdzība izraisīja neparastu kopības izjūtu. Un tomēr — tās dēļ taču nevar mūždien palikt šeit, uz lielceļa, un vērties viens otram* acīs.

Uzrocis piesardzīgi piedeva gāzi, ar līkumu aizbrauca garām sunim un turpināja ceļu.

Bet pēc pāris mirkļiem Puszābaks iesaucās:

— Nāk mums līdzi! Diebj ko māk!

Uzrocis, pametis skatienu auto spogulītī, arī redzēja, ka suņuks dzenas mašīnai nopakaļ. Visiem spēkiem tas ar mazajām kājelēm žigli skrēja furgonam līdzi, sārto mēlīti izkāris.

—  Ko viņš īsti no mums grib? — Uzrocis netika gudrs. Puszābaks bija iegrimis domās, un šoreiz pavisam nopietnās pārdomās.

—  Laikam izraudzījis tevi par savu saimnieku, — viņš beidzot nosprieda. — Droši vien apnikušas klaiņotāja gaitas.

Pašam nemanot, Uzrocis samazināja ātrumu.

—  Katram sunim nepieciešams saimnieks, — Puszābaks turpināja. — Un kad suns izvēlējies sev īsto saimnieku, tas saglabā uzticību šim cilvēkam līdz mūža galam un ir tam pats uzticamākais draugs.

Uzrocis atkal pameta skatienu spogulītī. Tagad, kad viņš brauca lēnāk, suņuks pamazām tuvojās automašīnai. Sasprindzinājis visus spēkus, dzīvnieciņš lūkoja piekļūt Uzrocim, lai piedāvātu viņam savu draudzību un uzticību. Vai viņam, Uzrocim, bija tiesības atteikties no šā piedāvājuma? Laikam taču nē. Jo pārāk labi viņš zināja, kas ir ilgas pēc uzticīgas draudzības. Un pārāk ilgi viņš bija dzīvi vadījis vienatnē, tāpēc iirī labāk nekā jebkurš cits izprata un mācēja novērtēt draudzību un pieķeršanos.

Uzrocis nospieda bremzes un furgons spēji apstājās.

— Nu? — Puszābaks uzmeta Uzrocim vaicājošu skatienu.

— Atver durvis, — Uzrocis sacīja.

Puszābaks atvēra auto durtiņas, un tur jau bija redzams aizelsies spalvu kamolītis. Uzrocis pasmaidīja.

—  Lec iekšā, Apkaklīti — viņš pavēlēja. — Ko tu vēl gaidi! Suņukam nebija jāsaka divas reizes. Ar pamatīgu lēcienu tas ieklupa furgonā.

—  Atsaucās gan uz jauno vārdu, — Puszābaks apmierināts noteica. Bet Apkaklītis tūdaļ brāzās pie Uzroča, mēģināja iekļūt klēpī un nolaizīt viņa seju.

—   Mierā, draugs! — Uzrocis piekodināja un laipni, toties stingri pastūma to sāņus. — Es nevaru vadīt stūri, ja tu sēdi man klēpī, ej un sasveicinies labāk ar Puszābaku.

Apkaklītis vairs neuzmācās Uzrocim, taču ar Puszābaku sasveicināties arī negāja. Nometies uz grīdas Uzrocim aiz muguras, tas nelikās gar Puszābaku ne zinis.

Puszābaks nejutās aizvainots.

—   Prātīgs suns, — viņš atzinīgi noteica. — Tāds, kas katram labinās klāt, patiesībā nav neko vērts. Sunim vajadzīgs tikai viens saimnieks, īsts suns neielaidīsies ar kuru katru.

Viņi iebrauca pilsētā. Tā kā šoreiz nebija ātrās palīdzības automašīnas, kas atbrīvotu ceļu, Uzrocis izvēlējās sānielas, kur nav tik lielas kustības. Taču likās, ka šāda piesardzība ir lieka. Dīvaini, bet tagad, šķiet, viņi vairs neizraisīja tik lielu ievērību. Ļaudis it kā nodarbināja gluži kas cits, un Uzroča furgons nezin kālab likās zaudējis savas pievilkšanas spējas.

— Uz kurieni mēs īsti stūrējam? — Puszābaks vaicāja.

—  Uz viesnīcu, protams, — Uzrocis atbildēja. — Mums ar steigu jātiek vannas istabā, jo Apkaklītis kārtīgi jānomazgā.

Suņuks patiešām bija pamatīgi jāsakopj. Viņa kažociņš bija vienos putekļos, pie pavēderes un ķepām karājās sakaltušas dubļu pikas.

Uzroča sirds gavilēt gavilēja. Tagad viņam bija suns! Suns, kurš pats bija izvēlējies viņu par saimnieku un kurš viņu tagad mīlēs un sargās. Vai viņš, Uzrocis, jelkad savā mūžā būtu varējis sapņot pat tādu laimi? Nekad. Bet nu 4ī laime ir klāt. Liktenis viņam par vientulībā aizvadītajiem gadiem bija bagātīgi atlīdzinājis. Vispirms dāvādams abus draugus un tagad piedevām arī suņuku.

Tikai jāpatur prātā, ka laimes izjūta nepadara mani augstprātīgu un es nepiemirstu tos, kas ir nelaimīgi.

Un, tikko tā izprātojis, Uzrocis atcerējās Ķērpjbārdi. Furgonā viņa vietā bija apmeties suns, bet kur šobrīd mīt Ķērpjbārdis pats?…

— Puszābak! — Uzrocis pēkšņi iesaucās. — Tagad es saprotu, kur Ķērpjbārdis aprakts!

Toties Puszābaks neko nesaprata.

— Aprakts? — viņš murmināja. — Ko tu runā?

Uzrocis noprata, ka satraukumā sajaucis vārdus.

— Es gribēju sacīt, ka tagad saprotu, kur tas suns ir aprakts, viņš it kā atvainodamies pasmaidīja;

Puszābaks atviegloti uzelpoja, bet tūdaļ arī neizpratnē pavērās uz Apkaklīti un piezīmēja, ka, pēc viņa domām, arī suņuks nav aprakts.

— Beidz nu ar saviem jokiem, — Uzrocis sacīja. — Vai tu atceries, ka dāmai, kas ieradās pie mums viesnīcā, bija nobeidzies sunītis?

— Zināms, ka atminos, — Puszābaks piekrizdams pamāja ar galvu. — Akurāt šā suņa vietā viņa bija izraudzījusi Ķērpjbārdi.

—  Nu tā, — Uzrocis turpināja, jau iepriekš izbaudīdams to, kā iedarbosies uz Puszābaku viņa turpmākā domu gaita. — Dāmai nobeidzās suns, un līdz ar to dabā, protams, radās tukša vieta, kur dāma gribēja novietot mūsu draugu. Bet, tā kā Ķērpjbārdis brīvprātīgi nevēlējās to darīt, dāma itin vienkārši naktī viņu nozaga. Un, tā kā viņa vieta mūsu furgonā savukārt palika tukša, to ieņēma Apkaklītis.

Puszābaks iesita ar plaukstu sev pa pieri.

—  Tu esi ģēnijs! — viņš iesaucās. — Nu zināms, ka dāma nozagusi Ķērpjbārdi! Jābrīnās tikai, kāpēc mēs no paša rīta to nevarējām uzminēt.

—  No rīta mums vēl nebija Apkaklītis, kas mūsu domas ievadītu pareizā virzienā, — Uzrocis atbildēja. — Mans suņuks atvēra mums acis.

Pēc kāda laika abi naksitrallīši laimīgi nokļuva līdz viesnīcai. Neviens negrasījās viņus aizturēt, kaut gan viesnīcas tuvumā drūzmējās prāvs ļaužu pūlis.

Pēc tam, kad Uzrocis bija novietojis furgonu viesnīcas pagalmā, Puszābaks ieteicās:

— Es nemaz nebrīnītos, ja Apkaklītis prastu arī pēdas dzīt.

Uzrocis saausījās.

— Tu domā, ka…

— Jā, jā, — Puszābaks turpināja. — Tas ir gudrs suns. Mūsu domas tad jau paguva uzvedināt Ķērpjbārdim pa pēdām. Es nemaz nebrīnītos, ka viņš arī mūs pašus aizved pie mūsu drauga.

— Lieliski! — Uzrocis sajūsmināts iesaucās. — Tūdaļ pamēģināsim!

—   Vispirms vajadzētu iedot Apkaklītim, lai tas paošņā kādu Ķērpjbārža mantu, — Puszābaks turpināja. — Ar ožas palīdzību viņš nāks mums talkā.

—  Spīdoša ideja! — Uzrocis, aizvien vairāk iededzies, iesaucās. Tūdaļ sameklēsim kaut ko, kas pieder Ķērpjbārdim un tad kļūsim par pēddziņiem. Ja Apkaklītis uzies Ķērpjbārža pēdas, tad puse bēdu izbēdāta.

Taču furgonā nebija nekā tāda, pēc kā varētu nosacīt Ķērpjbārža piederību. Bija tikai universālveikalā pirktais gumijas Ķērpjbārdis. Tas nebija pat izsaiņots, tātad Ķērpjbārdis tam nebija vēl pieskāries.

—   Derētu piepūst šo rotaļlietu un tomēr parādīt Apkaklītim, — Puszābaks ieteica. — Tad viņš iepazīs Ķērpjbārdi, mazākais, pēc izskata un nopratīs, kas tam jāmeklē.

Uzrocis neiebilda. Viņi piepūta gumijas Ķērpjbārdi un parādīja to Apkaklītim. Taču līdzēt tas neko nelīdzēja, jo pēdu dzīšanai

nepieciešamo saost nevarēja, — suņuks vienīgi iegaumēja Ķērpjbārža ārieni.

— Vai mūsu draugam, nabadziņam, patiešām nekas nepiederēja? — Uzrocis brīnījās.

— Tā sanāk, — Puszābaks sacīja. — Nākamajā dzimšanas dienā mēs viņam noteikti kaut ko uzdāvināsim.

Uzrocis pamāja ar galvu un tajā pašā mirklī nejauši pamanīja uzgrīdas kumšķīti bārdas ķērpja.

—  Oho! — viņš iesaucās. — Vīkšķītis no Ķērpjbārža bārdas! Nu ir rokā, kas mums nepieciešams!

—   Bez šaubām, — Puszābaks dedzīgi apgalvoja. — Ķērpjbārža ķērpju bārdai noteikti jāsmaržo pēc Ķērpjbārža.

Uzrocis, satvēris bārdas kumšķīti, sniedza to Apkaklītim, lai paošņā. Suņuks lāgā nesaprata, ko no viņa grib, un tiecās satvert ķērpju vīkšķīti zobos. Bet, kad Uzrocis parādīja, ka jāapošņā, dzīvnieciņam tūlīt viss kļuva skaidrs. Apkaklīša nāsis sakustējās, un tas aizrautīgi ņēmās ošņāt ķērpju kumšķīti. Puszābaks atvēra furgona durtiņas, un naksitrallīši līdz ;ir Apkaklīti izkāpa laukā un atradās viesnīcas pagalmā.

— Meklē nu, sunīt! — Uzrocis pavēlēja. — Meklē Ķērpjbārdi!

Apkaklītis, apkārt skraidīdams, tūdaļ sāka cītīgi ošņāt zemi. Drīz vien tas nonāca pie ceriņu krūma.

— Meklē, meklē! — Uzrocis aizvien vēl mudināja.

Zem ceriņu krūma Apkaklītis ošņāja īpaši centīgi un pēc tam, purniņu nepacēlis, tiešā ceļā devās uz suņu būdu. Uzrocis un Puszābaks, cerību spārnoti, tam sekoja.

Brīdi domīgi pastāvējis ārpusē, Apkaklītis ielīda būdā.

Puszābaks nopūtās.

—  Nu re, — viņš vīlies noteica, — man šķiet, ka īsts pēdudzinējs šis suns tomēr nav.

Un, kad pēc brītiņa Apkaklītis izlīda laukā un, acīs lūkodamies, it kā atvainodamies luncināja asti, Uzrocim gribot negribot bija jāpiekrīt Puszābakam.

— Tiešām šķiet, ka zināmā mērā esam viņu pārvērtējuši, — Uzrocis noskumis murmināja.

Ne Uzrocis, ne Puszābaks nevarēja nojaust, ka Ķērpjbārdis no suņu būdas ticis aiznests iepirkumu somā un tāpēc viņa pēdas uz zemes nav samanāmas.

Ķērpjbārdis gūstā

Ap dienas vidu Ķērpjbārdis atmodās no dziļā rīta miega. Atvēris acis, viņš mēģināja paraudzīties visapkārt, taču varēja saskatīt tikai šauru gaismas svītru virs sevis.

Ko tas varētu nozīmēt? Kur viņš bija nokļuvis? Ķērpjbārdis atcerējās, kas notika vakar vakarā un naktī — viņš taču bija aizmidzis suņu būdā, tātad turpat viņam vajadzēja arī atmosties. Bet…

Ķērpjbārdis izstiepa roku un tumsā lūkoja sataustīt, kur viņš nokļuvis. Necik ilgi, un viņš saprata, ka suņu būda gan tā nav. Te bija gluži… Satraukts viņš no jauna grābāja ar rokām… Nu zināms, tā taču bija iepirkumu soma! Un gaismas svītra augšmalā norādīja, ka rāvējslēdzējs nav aizvilkts. Kā gan viņš bija nokļuvis šajā prāvajā somā?

Pēkšņi viņam iešāvās prātā noslēpumainā ēna, kas naktī viesnīcas dārzā līkņāja ar lielo somu rokā, un viņa sirds nojauta kaut ko ļaunu. Žigli uzrausies sēdus, viņš paraudzījās laukā.

Ak tu debestiņ! Pirmajā izbīlī Ķērpjbārdis tūdaļ piemiedza acis, bet pēc brīža tās atkal atvēra. Kāda šausmīga situācija!

Ķērpjbārdis vārda tiešajā nozīmē karājās starp zemi un debesīm. Paglūnējis pāri somas malai, viņš tālu zem sevis ieraudzīja ielu, kur šurpu turpu tekalēja ļaudis. Ak vai, ja tagad būtu jākrīt no trešā stāva tur lejā… Iepirkumu soma bija pakārta slotas kāta galā, kas izbāzta laukā pa trešā stāva logu. Baismīgi!

— Vai tu esi pamodies, manu dārgumiņ? — pēkšņi no istabas atskanēja pazīstama balss.

Ķērpjbārdis klusēja. Viņš jutās satriekts. Tā bija svešās dāmas balss!

Tā pati, kura gribēja viņu, Ķērpjbārdi, paturēt sev! Tātad nekādu šaubu vairs. Dāma bija viņu nozagusi, kad viņš bija cieši aizmidzis…

— Labrīt, mans maziņais!

Un tūdaļ slotas kāts ar visu iepirkumu somu pa vaļējo logu tika iecelts istabā. Soma šūpojās un kaut kur, šķiet, klusi šķindēja zvaniņš un Ķērpjbārdim atausa atmiņā viņnakts sapnis. Ilkss zvaniņa tinkšķi… Nu protams — tās bija dāmas rokassprādzes, kuru liegie trinkšķi sapnī pārtapa par ilkss zvaniņa skaņām. Un līganais šūpulis… Tā droši vien bijusi iepirkumu soma, kas sapnī pārtapa par šūpuli.

— Kā tu gulēji, mans mīļais? — dāma vaicāja, it kā Ķērpjbārža domas uzminējusi. — Ko tu sapnī redzēji?

—  Es redzēju sevi bērnībā, — Ķērpjbārdis atņurdēja. — Māte mani aijāja šūpulī.

— Cik nozīmīgs sapnis! — dāma līksmi iesaucās. — Šeit pie manis tu arī uzsāksi jaunu dzīvi, tā sakot, no paša sākuma, šeit tu atkal jutīsies gluži kā bērnībā, mans mazais. Un, ja gribu būt līdz galam godīga, tad sacīšu arī, ka esmu apsvērusi iespēju tevi adoptēt. Tad es būtu tava māte, kas tevi lolotu un sargātu.

—  Neņemiet ļaunā, — Ķērpjbārdis iztrūkās ne pa jokam. — Man šķiet, ka esmu vecāks nekā jūs.

Dāma pasmaidīja.

—  Var jau būt, — viņa sacīja. — Bet viņnakts sapnis pierāda, ka adoptēšana tomēr ir iespējama. Es ļoti ticu sapņiem, un neliela starpība ir nieks salīdzinājumā ar šo sapni.

Ķērpjbārdis rūgti nožēloja, ka bija izstāstījis dāmai savu sapni, un saīdzis piebilda:

— Tagad jūs solāties, ka mani mātišķi lolosiet un sargāsiet, bet pirms lam pakarinājāt mani laukā aiz loga gluži kā tādu karogu, lai plivinās vējā.

— Nu paklau! — dāma iesaucās. — Nedari man pāri, mans mazais! es taču zināju, ka tu mēdz gulēt laukā svaigā gaisā. Kur gan citur, pēc lavām domām, man vajadzēja tevi likt?

Un, pirms Ķērpjbārdis paguva kaut ko atbildēt, viņa turpināja:

— Es domāju, ka esmu rīkojusies ļoti smalkjūtīgi, šādi pakarot somu, lai tu varētu elpot svaigu gaisu. Šajā ziņā tev nevajadzētu man neko pārmest — tieši otrādi. Reizēm, kad ledusskapis sabojājas, es tāpat mēdzu izkārt svaigo gaļu. Un varu tev apliecināt, ka gaļa aiz loga iepirkumu somā saglabājas daudz labāk nekā istabā vai virtuvē. Tikai no saules, protams, tā jāsargā.

„Skat kā," Ķērpjbārdis nomākts domāja. „Nu jau mani salīdzina ar svaigu gaļu. It kā man nebūtu domu un jūtu, it kā es būtu gaļas gabals."

Bet dāmai viņš atbildēja:

— Ja jau tā, tad protams…

Pamazām Ķērpjbārdis attapa, ka viņam labāk šīs ļaunās spēles gadījumā rādīt laipnu seju. Kāpēc dāmu velti saērcināt? Lai jau viņa domā, ka viņš, Ķērpjbārdis, ir samierinājies ar dzīvi gūstā. Ja izdosies dāmas uzmanību pamazām iemidzināt, drīzāk pavērsies iespēja aizbēgt. Ka jābēg, par to Ķērpjbārdis nešaubījās ne mirkli. Neiespējami bija pieļaut domu, ka viņam šeit — par izpriecas objektu dāmai — vajadzētu palikt uz mūžīgiem laikiem.

—   Es ceru, ka tu pa īstam izproti savu stāvokli, — dāma teica. — Manas mājas, sākot ar šodienu, ir arī tavas mājas. Es, zināms, saprotu, ka tev vispirms vajadzēs mazliet aprast ar visu, lai justos te mājīgi, tomēr ceru, ka tas pārāk neicilgs.

Ķērpjbārdis klusēja. Un tad dāma viņu aicināja iebaudīt brokastu kafiju.

Ēdamistabā galds rīta maltītei jau bija klāts. Kafijas kanna dvašoja zem adītā sildītāja. Vārītās olas — zem tamborētiem sildītājiem] Smalkmaizītes, rupjmaize un baltmaize. Desa, šķiņķis un siers. Arī sviests, protams. Piens un saldais krējums. Biezpiens un pilns šķīvis ar rīvētiem burkāniem.

Dāma apsēdināja Ķērpjbārdi sev blakus un pasēja viņam zem zoda salveti, kuru greznoja glīti izšūts zaķēns.

—  Šī salvete ir cjomāta tev kā neliels pārsteigums, — viņa sirsnīgi' sacīja. — Pati to izšuvu. Vai zaķīši tev tiešām patīk?

— Patīk gan, — Ķērpjbārdis atteica un nikni nošņirkstināja zobus,

Taču tūdaļ viņam vajadzēja šņirkstināšanu beigt un plati atvērt muti, jo tai tuvojās karote ar kumosu olas. Dāma bija nolēmusi Ķērpjbārdi pabarot un necieta nekādu pretimrunāšanu.

—  Gan jau turpmāk tu iemācīsies ēst pats, — nākamo olas kumosu Ķērpjbārdim mutē bāzdama, viņa noteica. — Sākumā, pats par sevi saprotams, es drusku tev palīdzēšu.

Šādi ēdot, brokastis ieilga. Ķērpjbārdis klusībā niknojās bez gala, tā ka tikai ar grūtībām varēja norīt ēdamo. Cik pazemojoši. Ar viņu apietas gluži kā ar zīdaini! Viņš tomēr savaldījās un norija pazemojumu līdz ar mutē iestūķēto ēdienu. Un, kad brokastošana bija beigusies, viņam laimējās noņurdēt caur zobiem pat pāris pateicības vārdu.

—    Ņem nu par labu, dārgumiņ! — dāma pieglaimīgi atbildēja. — Turpmāk, kad labāk iepazīšu tavu gaumi, gatavosim tikai tādus ēdienus, kas tev visvairāk garšo.

„Man negaršo nekas, ko man tik aizvainojošā veidā bāž mutē," Ķērpjbārdis nodomāja. Bet izgudrēm viņš dāmai to neteica.

Turpmākie notikumi norisa it kā paši no sevis. Tikko viņi bija piecēlušies no brokastu galda, atskanēja durvju zvans.

—  Ak, tu tā esi! — atvērusi durvis, dāma iesaucās. — Cik jauki un negaidīti!

—  Kā tad tā? — atnācēja brīnījās. — Pati man zvanīji jau agri no rīta un aicināji nākt ciemos, lai aplūkotu tavu mazo cilvēciņu.

—  Ak jā, — dāma it kā atvainodamās pasmaidīja. — Tagad man tik daudz jānodarbojas ar mazo, ka galva griežas riņķī.

Ciemiņu ieveda viesistabā. Tā bija dāmas draudzene.

—  Bet kur ir pats dienas varonis? — viņa ievaicājās, nolikdama līdzpaņemto tortes kārbu uz dīvāna galdiņa.

Ķērpjbārdim vajadzēja pieiet tuvāk viešņai, lai viņa varētu to aplūkot. I'aisni izslējics, viņš nostājās istabas vidū.

—  Ak tu debestiņ, cik mīļš radījums! — draudzene sajūsmināta iesaucās. — Dzīva būtne tik tiešām ir ko vērts! Apsveicu tevi! Apsveicu no visas sirds!

Ķērpjbārdis gan lāgā nesaprata, vai apsveica viņu vai dāmu, taču drošības labad dziļi paklanījās.

— Un cik pieklājīgi viņš izturas! — draudzene atkal iesaucās. — Tādu patiešām prieks turēt mājās, tāds saimniecei kaunu nedarīs!

—  Es, protams, centīšos, cik manos spēkos, viņu audzināt, — dāma atturīgi paskaidroja. — Pirmie panākumi, kā redzat, nav pārāk bēdīgi.

Pie durvīm atkal kāds zvanīja. Dāma atvainojās un izsteidzās priekšnamā.

—  Ak tās esat jūs! — pēc brīža viņa līksmi iesaucās. — Nudien negaidīju… Tas ir, es jūs jau gaidīju!

— Rādi šurp mazo! — atskanēja mundras balsis.

Šoreiz bija ieradušās divas draudzenes, katrai rokā pa tortes kārbai.

—  Ak tu dehestiņ, cik mīļš! — istabā ienākot, abas reizē iesaucās, tā ka Ķērpjbārdim neviļus radās doma, vai tik abas nav dvīņu māsas.

Šoreiz viņš paklanījās pa divi lāgi.

—  Bravo! — cicmītes visas reizē skaļi iesaucās un plaukšķināja ar rokām.

Dāma ņēmās klāt galdu. Te pēkšņi — atkal zvans pie durvīm…

Atkal jaunas viešņas. Visas tās bija dāmas draudzenes, kas vēlējās apskatīt Ķērpjbārdi. Visas bija atnesušas pa kārumam. Un visas bija vienādi sajūsminātas par Ķērpjbārdi.

Bet naksitrallīša sirdī izmisums auga augumā. Cik ilgi šīs šausmas turpināsies? Cik ilgi vilksies šis baismīgais un reizē smieklīgais gūsts? Vai patiešām viņam šeit jāpaliek uz visiem laikiem un jāsamierinās ar jauno dzīvi, kā dāma bija sacījusi? Nē un vēlreiz nē! Šāda dzīve ir neizturama. Bet patlaban atliek vienīgi nezaudēt pacietību. Izturību un vēlreiz izturību. Līdz beidzot… Līdz beidzot pavērsies iespēja aizbēgt.

Galu galā viesistabā sanāca ļaužu ka biezs, tā ka visi tik tikko varēja sasēsties ap galdu. Ritēja tik dedzīgas sarunas, ka drīz vien Ķērpjbārdim neviens vairs nepievērsa uzmanību.

„Kālab šai dāmai ievajadzējies manis, ja viņai ir tāds lērums draudzeņu," Ķērpjbārdis pie sevis nodomāja.

Viņš uzrāpās uz palodzes un skumji vērās laukā. Tur viņš sēdēja līdz vakaram. Un, kad beidzot ciemiņi bija prom, tad bija laiks atkal līst iepirkumu somā.

Visgarākais cilvēks pasaulē

Tā kā Apkaklītim, lai kā viņš centās, neizdevās uziet Ķērpjbārža pēdas, Uzrocis un Puszābaks nolēma atgriezties viesnīcā — varbūt viņiem laimēsies un pajumte būs nodrošināta. Bet, tikko abi iznāca uz ielas, viņi ieraudzīja laukumā pie viesnīcas lielu ļaužu baru. Visa šī gaidu apmātā masa satraukti murdēja un acīm redzami nemitīgi auga augumā.

— Nu gan esam iekūlusies ķezā, — Puszābaks nomurmināja. — Tik lielu uzmanību es patiešam netiku gaidījis.

— Galvenais — nezaudēt mieru, — Uzrocis pieteica, kad viņi lauzās cauri cilvēku jūklim, lai iekļūtu viesnīcā. — Izliksimies, ka šāda goddevība mums ir gaužām parasta.

Naksitrallīši virzījās uzpriekšu,suņuks visu laiku abiem nopakaļ, taču sirds abiem draugiem pukstēja aizvien straujāk.

Pie ieejas viesnīcā stāvēja krietns pulks žurnālistu, ikvienam fotoaparāts vai filmēšanas kamera rokās.

— Šiem vīriem laikam derētu uzsmaidīt, — Puszābaks pauda savas domas. — Citādi izskatīsimies pārlieku augstprātīgi. *

Uzrocim šķita, ka jāsaglabā dabiska izturēšanās.

— Vispirmām kārtām dabiskums, — viņš sacīja. — Tieši dabiskums uz ļaužu masām atstāj vislabāko iespaidu.

—  Lai notiek, — Puszābaks bija ar mieru. — Raudzīsim izturēties dabiski. Vai tu tautai nepateiksi dažus vārdus sveicienam? Botu nepieklājīgi nebilst ne vārda un nesasveicināties.

— Nu jā, — Uzrocis piekrita. — Pieklājības pēc patiešām vajadzētu kaut ko sacīt.

Un klusībā viņš tūdaļ mēģināja izdomāt apsveikuma runu. ■,'.

—   Pēc tavas runas, bez šaubām, atskanēs ovācijas, — Puszābaks sprieda. — Tad laikam nāksies nedaudz paklanīties.

—  Visādā ziņā, — Uzrocis pamāja ar galvu. — Tikai paklanīsimies atturīgi un dabiski.

Izkļuvuši cauri ļaužu drūzmai, viņi nostājās uz kāpnēm pie ieejas viesnīcā. Nu tūliņ… Vēl pāris pakāpienu augstāk un…

Uzrocis apņēmīgi pagriezās ar seju pret ļaudīm.

Bet ko tas'nozīmē? Neviens viņiem nepievērsa nekādu uzmanību! Nenoknikšķēja neviens fotoaparāts. Nedūca neviena filmēšanas kamera. Neviens pat neparaudzījās uz naksitrallīšiem!

—  Šķiet, ka apsveikuma runa šoreiz izpaliks, — Uzrocis samulsis ieteicās.

Turpretī Puszābaks pikti nošņāca:

— Šie ļaudis paši nezina, ko grib.

—  Nu kas par to, — Uzrocis paplikšķināja Puszābakam pa plecu. — Netaisi tik skābu seju, izturēsimies dabiski. Galu galā mēs ierodamies šeit nevis saņemt suminājumus, bet gan noīrēt viesnīcā istabu.

To teicis, Uzrocis atvēra lielās stikla durvis, un viņi iegāja viesnīcas vestibilā. Puszābaks, ne vārda nebildis, sekoja draugam.

Aiz letes sēdēja viņu paziņa administrators.

—  Oho! — pamanījis naksitrallīšus, viņš iesaucās. — Tātad tomēr atgriezāties! Es jūs pilnīgi saprotu, jo šāds gadījums kā patlaban droši vien nekad neatkārtosies!

Naksitrallīšus pārņēma galīga neizpratne.

—   Par kādu gadījumu jūs runājat? — Uzrocis, šaubu pārņemts, jautāja.

Nu bija izbrīnījies administrators.

—  Jūs tātad nekā nezināt?! — viņš pašūpoja galvu. — Neticami! Šobrīd visa pilsēta dzīvo šā notikuma gaidās!

Un, kad Uzrocis un Puszābaks tāpat kā iepriekš neizpratnē raudzījās uz administratoru, viņš svinīgi paziņoja:

—  Mūsu pilsētā ir ieradies pasaules visgarākais cilvēks! Ik mirkli ļ'.aidām viņu ierodamies šeit, viesnīcā!

— Tad palūk kā, — Puszābaks klusi noteica. — Tātad viņu šie ļaudis gaida tur laukā.

— Nu protams, — administrators smaidīdams teica. — Kuru gan citu!

Uzrocis un Puszābaks nemēģināja atgādināt, ka nesen arī viņiem ļaužu masas veltīja visai lielu uzmanību, tikai apvaicājās, vai ir iespējams viesnīcā vēlreiz noīrēt istabu.

—  Luksusa numuru jums vairs nevarēšu piešķirt, — administrators ar nožēlu teica. — Jūs taču saprotat? Turapmetīsies pasaules visgarākais cilvēks. Es ieteiktu jums mazāku istabu tieši līdzās luksusa numuram. Tādējādi jums paveras labas izredzes sastapt pasaules pašu garāko cilvēku un, kā jau kaimiņiem, varbūt laimējas pat iegūt autogrāfu.

— Mums ir vienalga, — Puszābaks nomurmināja. — Galvenais — lai būtu pajumte.

Jautājums par naktsmājām nu bija atrisināts, un administrators pasniedza naksitrallīšiem atslēgu. Pēkšņi viņa pētošais skatiens atdūrās pret Apkaklīti un viņa tuvredzīgās acis samiedzās.

—   Mīļo debestiņ! — administrators satrūkās. — Ar jūsu biedru laikam notikušas kādas pārmaiņas? Kāpēc viņš nometies četrrāpus?

Uzrocis mazliet samulsa, bet tad aši paskaidroja, ka šoreiz kopā ar viņiem ir nevis Ķērpjbārdis, bet suņuks, kurš izlēmis viņiem piebiedroties.

—  Saprotu, — administrators, pamājis ar galvu, atskārta. — Lai sunītis varētu justies ērti, būdā likšu izklāt svaigu sienu.

— Jūs esat bezgala laipns, — Uzrocis ielīksmots teica.

— Bet atļaujiet painteresēties, kur gan palicis jūsu draugs bārdainis? — administrators, pēkšņi norūpējies, vaicāja.

— Viņš ir pazudis, — Uzrocis atbildēja.

— Pareizāk sakot — nolaupīts, — Puszābaks precizēja.

Abi naksitrallīši, viens otru pārtraukdami, ņēmās stāstīt administratoram gan par Ķērpjbārža pazušanu, gan par aizdomām uz svešo dāmu.

—  Diemžēl mēs nezinām ne viņas adresi, ne arī viņas vārdu, — Uzrocis teica sarunas beigās. — Mēs, protams, draugu meklēsim it visur, taču tas var pārāk ieilgt.

—  Tiesa, — administrators piekrita. — Tomēr cerēsim, ka ļums paveiksies. Tik savdabīgu figūru kā Ķērpjbārdis bezgala ilgi nav iespējams noslēpt.

Puszābaks nespēja atturēties un administratoram mazliet ironiski atbildēja:

—Kāda gan īpaša savdabība piemīt mūsu Ķērpjbārdim, — viņšsacīja. — Tagad pasaules garākais cilvēks ir vienīgais, kuru ļaudis pamana.

Administrators neizprata Puszābaka sarūgtinājumu.

— Gan pamanīs ari Ķērpjbārdi, — viņš pārliecinoši teica. — Gan viņš kādreiz vēl uzpeldēs.

Naksitrallīšiem šobrīd nācās samierināties vienīgi ar šo cerību. Kopā ar Apkaklīti viņi devās uz liftu, uzbrauca līdz trīspadsmitajam stāvam un drīz vien blakus luksusa numuram uzgāja savas istabas durvis.

—  Oho! — Uzrocis iesaucās, kad viņi iegāja iekšā. — Atkal trīs lāči! Tātad vienkāršākos numuros nav mazāk lāču.

Patiešām pie sienas bija redzama tieši tāda pati aina ar lāčiem kā luksusa numurā, un tas tūdaļ radīja mājīgu noskaņu. Arī Apkaklītis, liekas, jutās itin mājīgi un līksmi rēja.

— Laikam rej, redzot trīs lāčus, — Puszābaks bilda. — Pēdas nemāk dzīt, bet mākslu saprot.

Uzrocis par atbildi kaut ko neskaidru nomurmināja. Māksla viņa izpratnē bija kaut kas pārāk nopietns, lai par to jokotu.

—  Vispirms jāķeras pie mazgāšanās, — pēc brīža viņš sacīja. — Ja mēs Apkaklīti ar skubu nebāžam vannā, tad istaba drīz vien pārvērtīsies par blusu būceni.

— Tas ir tiesa, — Puszābaks piekrita. — Un diez vai blusas gribēs iemitināties lāču kažokā, drīzāk tās salēks pie mums gultā.

Uzrocis devās uz vannas istabu un atvēra ūdens krānus. Drīz vien vannā bija satecējis tik daudz siltā ūdens, ka varēja ķerties pie mazgāšanas.

— Apkaklīti — Uzrocis sauca. — Vannā, vannā!

Suņuks paklausīja bez kavēšanās un labprāt ļāva sevi iecelt vannā. Arī tad, kad Uzrocis uzlēja tam veselu pudeli šampūna, tas izturējās pavisam mierīgi. i

Pēc brītiņa Apkaklīti klāja baltas putas un Uzrocis ar abām rokām ņēmās to rūpīgi kasīt.

Bet tad pēkšņi atskanēja Puszābaka sauciens:

— Laikam kaimiņš ieradies! Paklau, kā gaitenī klaigā!

Uzrocis ieklausījās. Patiešām — gaitenī bija dzirdama balsu murdoņa un nerimtīga kāju dipoņa. Negaidot troksnis pieauga, jo Puszābaks, pavēris durvis spraugā, bija sācis glūnēt laukā.

— Nāk! — viņš iesaucās. — Kolosāli! Nu ir gan makāns!

To izdzirdis, Uzrocis pameta Apkaklīti un aizsteidzās pie Puszābaka.

—  Mīļo debestiņ, — viņš nomurmināja. — Salīdzinājumā ar mums šis cilvēks ir īsts milzis.

Viegli sakumpis, lai neatsistu galvu pret griestiem, tuvojās visgarākais cilvēks pasaulē. Viņa seja bija nopietna un norūpējusies. Viņam vajadzēja krietni nopūlēties, lai tiktu uz priekšu, jo ap viņu nepārtraukti drūzmējās ļaudis. Vieni vēlējās tikai viņu apskatīt, otri diedelēja autogrāfu, trešiem noteikti vajadzēja viņu aptaustīt. Un tieši netālu no luksusa numura durvīm cilvēkam gribot negribot bija jāapstājas — nebija ne mazāko cerību paspert kaut soli.

Naksitrallīšiem šāda situācija bija labi zināma, un viņi gribot negribot sāka just līdzi visgarākajam cilvēkam pasaulē.

—  Slavas žņaugi, — Puszābaks nomurmināja. — Mēs zinām, ko tas nozīmē.

Garais cilvēks tagad stāvēja uz vietas un bezpalīdzīgi vēcināja savas garās rokas. Viņš gribēja ļaudīm kaut ko sacīt, taču neveiksmīgi, jo troksnī, kas valdīja visapkārt, neviens.viņa vārdus nedzirdēja.

Bet tad pēkšņi uzradās Apkaklītis!

Viscaur ar šampūna putām pārklātais suņuks, izšmaucis garām Uzroča un Puszābaka kājām, vaukšķēdams izskrēja gaitenī. Viņš noskurinājās, un putu lēkšķes lidoja uz visām pusēm — uz ļaužu drānām un pat sejas. Tas viss notika tik negaidīti, ka viņi, izbīlī kliegdami un seju ar rokām aizsegdami, atkāpās, cenzdamies paslēpties cits citam aiz muguras.

Garākais cilvēks pasaulē izmantoja šo mirkli, lai paglābtos. Pāris varenos lēcienos viņš nokļuva līdz luksusa numura durvīm. Slēdzene noklikšķēja. Vienā mirklī, paguvis vēl pateicīgi uzsmaidīt naksitrallīšiem, garais cilvēks nozuda savā istabā un aizslēdza durvis no iekšpuses.

— Apkaklīti — Uzrocis sauca. — Tūliņ atpakaļ!

Un suņuks acumirklī paklausīja, it kā saprazdams, ka savu pienākumu izpildījis. Beidzis mazgāt Apkaklīti, Uzrocis tam pavēlēja iet istabas kaktā apžāvēties.

Pārliecinājušies, ka garākais cilvēks pasaulē nevienu pa durvīm iekšā nelaidīs, ļaudis cits pēc cita izklīda un pamazām troksnis gaitenī apklush.

— Beidzot šim nelaimīgajam būs miers, — Uzrocis sacīja.

—  Šausmīgi iedomāties, kā daba viņu sodījusi, piešķirdama tik garu augumu, — Puszābaks prātoja. — Nekad agrāk to netiku domājis, bet nu gan saprotu, ka auguma ziņā mums nudien laimējies.

—   Jā, jā, — Uzrocis domīgi piekrita. — Mums patiešām jābūt pateicīgiem liktenim.

Tikko viņš to pateica, pie durvīm kāds klusu pieklauvēja. Puszābaks devās atvērt durvis.

— Vai atļausiet ienākt?

—  Oho! — Puszābaks pārsteigts iesaucās. Tur stāvēja visgarākais cilvēks pasaulē! Nu arī Uzrocis pagājās pretī ciemiņam.

—  Nāciet, lūdzu, iekšā, — viņš sacīja. — Esiet bez rūpēm — suņuks droši vien jau paguvis pilnīgi apžāvēties.

Garākais cilvēks pasaulē dziļi noliecās, lai iekļūtu pa durvīm istabā.

— Esmu jums un jūsu sunītim bezgala pateicīgs, — viņš svinīgi teica.

— Jūs izglābāt mani no lielām nepatikšanām. Un, sniegdams roku Uzrocim, piebilda:

— Draugi sauc mani par Antenu.

—  Un mani par Uzroci, — naksitrallītis teica un pakratīja jaunajam paziņam roku tik spēcīgi, cik vien spēja.

Arī Puszābaks pastiepa roku.

—  Draugi mani sauc par Puszābaku, — otrs naksitrallītis pavēstīja. Atkal rokasspiediens, un pēc tam visgarākais cilvēks pasaulē atslīga

atzveltnes krēslā, uz kuru Uzrocis tam norādīja.

—   Kāda svētlaime! — pavēries visapkārt, ciemiņš sacīja.— Kāds miers šeit valda! Jāatzīstas, ka es ierados pie jums tāpēc, lai mazliet rastu patvērumu no slavas. Manā luksusa numurā bez mitas zvana telefons, tā ka gluži neiespējami tur uzturēties.

— Zināma lieta, — Uzrocis piekrita.

— Un zvana galvenokārt dāmas? — Puszābaks vaicāja.

—  Galvenokārt dāmas, — garākais cilvēks pasaulē apliecināja.

— Taču zvana arī vīrieši un pat mazi bērni. Visi kaut ko vēlas: gan tikties ar mani, gan sarakstīties, gan fotografēties kopā ar mani. Vienkārši šausmīgi, ticiet man!

— Slava patiešām ir ļoti apgrūtinoša, — Uzrocis secināja.

—  Ļoti apgrūtinoša, — ciemiņš teica. — Arī pašcieņu saglabāt nav viegli. Reizēm nākas mukt no šiem ļaudīm pa sētas durvīm gluži kā sunim.

—  Mēs jūs saprotam, — Puszābaks atteica. — Arī mums slavas sekas un ļaužu uzmākšanās ir labi zināma.

Viņš izstāstīja mazliet plašāk, kā nesen nācies pārciest visādas nepatikšanas slavas dēļ.

-    Šobrīd tas viss, par laimi, jau pagājis, Puszābaks nobeidza. Pēc tam, kad pilsētā ieradāties jūs, mūs vairs neievēro.

Garākais cilvēks pasaulē skumji pasmaidīja.

-     Tad no manis, mazākais, tik daudz ir bijis labuma, viņš sacīja. Pēkšņi iezvanījās telefons.

Uzrocis pacēla klausuli.

-    Atvainojiet, klausulē atskanēja sievietes balss. Vai pasaulē garākais cilvēks nejauši nav iegājis pie jums?

.

Sanbernārs Benno

Uzrocis palūkojās uz klubkrēslu, kur tikko sēdēja viņu ciemiņš. Bet viņa tur vairs nebija. Viņš bija izgājis klusi kā ēna.

Nākamajā dienā tūdaļ pēc brokastīm dāma ar Ķērpjbārdi vspēlēja bumbu. Aizripinājusi prom gumijas bumbiņu, dāma Ķērpjbārdim uzsauca: — Apport! Ķērpjbārdim vajadzēja tūdaļ bumbu atnest dāmai atpakaļ. Vēl nesen dāma šādi bija rotaļājusies ar savu sunīti, sacīdama „apport", kas suņu dresūrā nozīmē, ka aizmestais priekšmets sunim jāatnes atpakaļ.

Sākumā spēle ar bumbu Ķērpjbārdim patika, jo tā bija zināma pārmaiņa. Viņš jau gatavojās kurnēt, taču tobrīd negaidot atskanēja durvju zvans un dāma aizsteidzās priekšnamā.

-   Oho, medmāsa Ķirse, — pēc brīža atskanēja viņas līksmā balss. Kāds negaidīts pārsteigums!

-    Kāpēc negaidīts? — viešņa brīnījās. — Vakar taču jūs zvanījāt man un aicinājāt apskatīt savu jauno mīluli!

-    Ak jā, tiesa gan! dāma pasmaidīja. Protams, protams. Bet vai zināt manam mīlulim jāvelta tik daudz rūpju un uzmanības, ka viss cits iziet no prāta.

-    Es jūs pilnīgi saprotu, medmāsa Ķirse mīlīgi sacīja. — Kad es sev sarūpēju Benno, tad sākumā man klājās tāpat.

Viešņai ienākot istabā, Ķērpjbārdis ieraudzīja, ka viņai līdzās soļo varena auguma suns ar gudru skatienu — sanbernārs. Tas bija Benno.

-    Guli! — medmāsa Ķirse pavēlēja sunim.

Taču Benno neklausīja. Viņš bija pamanījis Ķērpjbārdi. Cienīgiem soļiem viņš devās tieši pie naksitrallīša un apostīja viņam degunu.

Ķērpjbārdis pasmaidīja. Suns viņam pēkšņi šķita ļoti tuvs radījums. Viņš draudzīgi paglaudīja Benno galvu un klusi sacīja:

-Guli!

Šoreiz Benno paklausīja bez kavēšanās un nogūlās Ķērpjbārdim pio. kājām.

Bet medmāsai Ķirsei šāda paklausība nepatika.

— Fu! Stāvi! — viņa pavēlēja un namamātei paskaidroja. — Mācīts1 suns drīkst klausīt tikai viena cilvēka pavēlēm.

Gluži kā pret savu gribu Benno uzslējās kājās, pie tam it kā atvainodamies paskatījās uz Ķērpjbārdi.

— Nu tā, — medmāsa Ķirse jau laipnāk piebilda: — Nu tagad — guli!

Benno izpildīja pavēli.

Namamāte to visu uzmanīgi vēroja. Piepeši viņai radās neatvairāma vēlēšanās parādīt medmāsai Ķirsei, ka viņas īpašums itin nemaz neatpaliek no suņa. Piegājusi tuvāk Ķērpjbārdim, viņa nokomandēja:

— Ķērpjbārdi — guli!

Ķērpjbārdis stāvēja kā sālsstabs.

— Guli! — dāma atkārtoja.

Taču Ķērpjbārdis stāvēja kā stāvējis. Iekšēji viņu smacēja negants niknums. „Guli!" — tā viņam tika pavēlēts. Prāts diktēja mesties pie zemes. Prāts lika klausīt uz vārda un tādējādi iemidzināt dāmas uzmanību, lai viņa neko nenojaustu par bēgšanas nodomu. Bēgt vajadzēja — par to nebija nekādu šaubu. Bet pret prāta diktātu sacēlās jūtas. Tā bija pašcieņas izjūta, kas pretojās saprātam. Nelīdzēja nekas — pašcieņa bija stiprāka par saprātu.

— Es negulšos, — viņš atbildēja.

Uz dāmas vaigiem parādījās sarkani plankumi.

— Tev jāgulstas zemē, — viņa atkārtoja. — Tā ir mana pavēle.

— Bet es negulšos, — Ķērpjbārdis vēlreiz apgalvoja.

Dāma pacēla roku. Viņa bija stipri satraukta, un daudz netrūka, ka Ķērpjbārdi būtu ķērusi pļauka. Beidzamajā mirklī viņa tomēr paguva savaldīties un, izvilinājusi sejā samocītu smaidu, vērsās pie medmāsas Ķirses:

—  Vai redzat — mans maziņais reizēm prot arī tiepties, man vēl krietni jānoņemas ar viņa audzināšanu.

—   O jā, — medmāsa Ķirse piekrita. — Audzināšana ir ļoti nepieciešama. Jūs nevarat iedomāties, cik daudz pūļu man bija jāziedo, kamēr mans Benno kļuva kārtīgi audzināts suns.

Ķērpjbārdis apsēdās blakus sunim un ņēmās viņu ieskāt.

— Paskatieties, — medmāsa Ķirse teica dāmai. — Cik abi labi sader

kopā. Lāgiem esmu domājusi, vai nevajadzētu sarūpēt kaut vai bērnu, kas derētu Benno par biedru. Bet no otras puses, — ja piedzimtu zēns,ļ tas paaudzies darītu Benno pāri.

Dāma palika atbildi parādā. Viņa devās uz virtuvi vārīt kafiju. Atgriezusies viņa apsēdās blakus viešņai pie kafijas galdiņa, un abas nodevās sarunām par audzināšanas un citiem jautājumiem.

Ķērpjbārdis pieliecās Benno pie auss.

—  Kaut tu zinātu, cik šausmīgi nelaimīgs es esmu, — viņš klusītēm] čukstēja.

Un Benno līdzjūtīgi pavērās viņā ar savām gudrajām acīm. Šķita, ka suns saprot, cik neapskaužamā stāvoklī Ķērpjbārdis nokļuvis. Tas ļoti aizkustināja Ķērpjbārdi, un viņš, šad tad paieskādams jauno draugu,] stāstīja tam par savu skumjo likteni.

Tiesa gan — ārēji viņa dzīves apstākļi nebija pārāk peļami. Dāma rūpējās par viņu īpaši uzmanīgi, viņš tika labi ēdināts un varēja brīvi rīkoties visā dzīvoklī, vienīgi telefonu aizskart bija stingri aizliegts. Tāpat par svaiga gaisa trūkumu nevarēja sūdzēties, jo naktīs dāma iecēla viņu iepirkumu somā un izkāra laukā aiz loga, kur rēns vējiņš viņu tīkami spirdzināja. Un tomēr… Tomēr dzīve šeit viņam bija nepanesama. Viņš jutās atrauts no dabas, un pārdzīvoja mokošas ilgas pēc tās balsīm un smaržām. Turklāt viņam trūka abu draugu, bez kuriem viņš savu dzīvi vispār nespēja iedomāties…

Pēkšņi Ķērpjbārdis ieklausījās dāmas sarunā ar viešņu.

—  Vai zināt — es vakar redzēju tos… nu Uzroci un Puszābaku, — ieteicās medmāsa Ķirse.

Ķērpjbārdim sirds iepukstējās straujāk. Tātad abi draugi vēl aizvien ir kaut kur tuvumā. Tātad viņu, Ķērpjbārdi, Uzrocis un Puszābaks nav pametuši un aizmirsuši. Protams, viņš klusībā to arī bija cerējis, taču pilnīgi pārliecināties par to bija vēl patīkamāk.

Dāma pameta uz Ķērpjbārdi modru skatienu, bet viņš izlikās, ka nedzird nenieka, un joprojām cītīgi ieskāja Benno.

—  Es biju pārliecināta, ka viņi ir jau aizbraukuši, — dāma klusākā balsī atbildēja. — Vai vēlaties vēl kafiju?

—  Tikai pustasīti, lūdzu, — medmāsa Ķirse atbildēja. — Un vai jūs zināt, kur es tos sastapu? Manā darba vietā, slimnīcā.

Slimnīcā?

Ķērpjbārdis tik tikko skaļi neiekliedzās, taču pēdējā mirklī paguva piekļautseju Benno spalvainajam augumam. Kāpēc gan draugi nokļuvuši slimnīcā? Kas viņiem noticis?

—  Vai kas nopietns atgadījies? — arī dāma painteresējās. — Kad es šos redzēju viesnīcā, šie likās esam itin žirgti.

—  Tādi viņi ir arī patlaban, — medmāsa Ķirse paskaidroja.

—   Slimnīcā viņi bija ieradušies apciemot savu paziņu. Tas ir kāds zooloģiskā dārza darbinieks, kuram uzkāpis zilonis.

— Zilonis? — dāma brīnījās.

—  Jā, jā, — medmāsa Ķirse piekrītoši māja ar galvu. — Arī kaut kas tāds dzīvē var notikt.

Dāmas turpināja sarunu. Ne Uzrocis, ne Puszābaks un zooloģiskā dārza darbinieks vairs netika pieminēti, tagad tika pārspriesti daždažādi notikumi.

Ķērpjbārdis vērpa tālāk savu domu pavedienu.

Tātad Uzrocis un Puszābaks ir tepat kaut kur tuvumā. Droši vien meklē viņu — Ķērpjbārdi. Taču tāpēc jau viņam pašam nav jātur rokas klēpī un jāgaida, kamēr draugi nokļūs viņam uz pēdām. Vai tiešām viņš pats nespētu sagudrot kaut ko tādu, kas pavērtu ceļu uz ilgoto brīvību?

Un pēkšņi… Pēkšņi Ķērpjbārdim iešāvās prātā negaidīta doma. Un tā lika acumirklī aizmirst visu pārējo! '

Te taču ir Benno, sanbernārs Benno! Vai tad tieši šīs sugas suņi nav tie, kas aizvien ir palīdzējuši un glābuši nelaimē nokļuvušos?… Pat visnegantākajās sniega vētrās sanbernāri dodas bīstamos kalnos, lai sameklētu nomaldījušos un bojā ejai nolemtos cilvēkus un atgrieztu viņus dzīvē. Labāku glābējsuņu par sanbernāriem vispār nav, Ķērpjbārdis domāja, un viens no tiem patlaban guļ viņam līdzās. Un, ja Benno tāpat kā citi sanbernāri ir nākuši pasaulē, lai glābtu cilvēkus, kāpēc gan viens no tiem pārmaiņus nevarētu glābt arī kādu naksitrallīti?

Ķērpjbārdis pievirzījās aizvien tuvāk sunim, un, it kā lasīdams Ķērpjbārža domas, Benno nogūlās uz viena sāna, tā ka Ķērpjbārdis varēja tam palīst gluži zem vēdera. Lieliski! Pavisam lieliski! Suņa biezajā garspalvainajā kažokā viņš varēja patverties brīnum labi!

Tieši tobrīd abas dāmas bija beigušas tērzēt.

— Man diemžēl jāiet, — medmāsa Ķirse, uztrūkusies no galda, bilda.

— Pēcpusdienā man jābūt atkal slimnīcā.

Namamāte piecēlās, lai izvadītu viešņu uz darbu.

— Patīkami bija parunāties, — viņa secināja, — pēc ilgāka laika.

Medmāsa Ķirse uzmeta paviršu skatienu savam sunim.

— Ejam, Benno!

Ķērpjbārdis gluži vai sastinga aiz sasprindzinājuma, kad viņš ar rokām ieķērās Benno kažokā un cieši piekļāvās sunim. Viņam laimējās kāju pirkstus pabāzt aiz Benno kaklasiksnas, tā ka arī kājām bija kur atsperties.

Benno piecēlās kājās. Tas viņam padevās mazliet gausāk nekā parasti, taču medmāsa Ķirse nepamanīja neko aizdomīgu. Benno rāmā gaitā devās uz gaiteni, un Ķērpjbārdis, saņēmis visus savus spēkus, noturējās viņa pavēderē.

Namamāte jau atvēra durvis un sniedza medmāsai Ķirsei roku.

— Visu labu, — viņa sacīja.

— Jums tāpat, — viešņa atbildēja, satverdama namamātes roku. — Bet kur palicis jūsu mazais audzēknis? Vai viņš nevēlas no manis atvadīties? )

Dāma pameta neizpratnes pilnu skatienu visapkārt.

—  Laikam paslēpies kaut kur kaktā, — viņa smaidot sacīja, it kā atvainodamās. — Droši vien sakaunējies par savu stūrgalvību un muļķīgo izturēšanos.

— Nu lai jau, — arī medmāsa Ķirse pasmaidīja. — Ja jau kāds spēj izjust kaunu, tad ar viņu nav vēl tik ļauni.

Ķērpjbārdis atviegloti uzelpoja. Bet medmāsa Ķirse paplikšķināja Benno muguru un visai līksmi, it kā pārākuma apziņā piebilda:

— Tev, Benno, nav iemesla kaunēties, tāpēc glīti atvadies no namamātes.

Benno labi saprata teikto, jo atvadīšanās māku tas bija apguvis kucēna vecumā. Viņš lieliski zināja, kas tagad jādara — jāapsēžas uz pakaļkājām un, ar labējo priekšķepu pamājot, draudzīgi jāierejas.

Tieši tā Benno arī rīkojās. Taču sekas bija negaidītas. Dāma nevis atzinīgi pamāja sunim ar galvu, bet satraukusies iesaucās:

— Ķērpjbārdi!

Nu arī medmāsa Ķirse ieraudzīja naksitrallīti. Gaužām nožēlojamā stāvoklī: nabaga vīrelis karājās ar galvu uz leju pie Benno platajām krūtīm..

—  Kauns, Ķērpjbārdi! — namamāte sacīja, un viņas balsī varēja spklausīt visdziļāko nomāktību.

Ķērpjbārdis saprata, ka bēgšanas mēģinājums nav izdevies. Apbēdināts viņš noslīdēja uz grīdas un nomurmināja:

— Es tikai gribēju uz brīdi izkļūt laukā, lai pastaigātos.

Viņš nemaz necerēja, ka dāma viņam ticēs, tomēr stūrgalvīgi atkārtoja:

—  Es gribēju uz brīdi izkļūt laukā, lai pastaigātos. Dāma klusēja.

Medmāsai Ķirsei sametās neomulīgi, un viņa ar Benno steigšus devās prom.

.

Apkaklītis tiek pārbarots

Iepriekšējās dienas darbi Uzroci un Puszābaku bija tik dikti nogurdinājuši, ka viņi pamodās tikai tad, kad pilsētas vecā rātsnama pulkstenis norībināja divpadsmit reizes. Toties pēc pamatīgās izgulēšanās abi jutās itin moži.

— Jārīkojas! — Puszābaks iesaucās.

— Jārīkojas! — Uzrocis gluži kā atbalss atkārtoja.

Itin drīz viņi jau atradās viesnīcas bufetē un aši vien apmierināja lielo izsalkumu.

— Tagad pie darba — jāsameklē Ķērpjbārdis! — Uzrocis paziņoja.

Taču Puszābaks nozīmīgi paslēja augšup pirkstu.

—   Dārgais draugs, nepiemirsti, ka pagalmā tevi gaida kāds dzīvs radījums. Un, ja es akurāt nejauši nemaldos, tad šis radījums nav neviens cits kā mazais mīļais suņuks, kurš arī vēlas kaut ko likt uz zoba.

—   Nu protams, — Uzrocis samulsis nomurmināja. — Kā gan cs varēju viņu aizmirst! Droši vien topu vecs un atmiņa klibo.

Puszābaks iespurdzās.

—   Nemels niekus, — viņš sacīja. — Tavā uzrocī nemana neviena sirma mata. Tu itin vienkārši neesi paguvis ielāgot pienākumus, kādi rodas, turot suņus.

— Tu tā domā? — Uzrocis kā šaubīdamies vaicāja.

—  Nu kā tad! — Puszābaks steidzās apstiprināt teikto. — Tas, kurš reiz sācis nodarboties ar suni, vairs nepieder tikai sev vien. Tad viņš tādā pašā mērā vai vēl vairāk pieder savam sunim.

Uzrocis šo faktu uzņēma klusēdams un, mazliet norūpējies, lika aiz auss. Tātad viņš nepieder vairs pilnīgi pats sev? Kāpēc pēkšņi tā? Viņu

*

pārņēma mazliet nomācoša izjūta, bet tūdaļ prātā iešāvās pagājušais vakars, un nomāktība izgaisa. Viņš bija novedis Apkaklīti lejā viesnīcas pagalmā, lai atstātu to suņu būdā. Un atvadoties suņuks ar tik noraizējušos un reizē mīļu skatienu bija uzlūkojis viņu, Uzroci, un tik žēli un reizē sirsnīgi un paļāvīgi smilkstējis, ka saviļņoja viņu līdz sirds dziļumiem. Šī pati saviļņojošā tuvības izjūta pārņēma Uzroci arī šobrīd un aizgainīja acumirklīgo nomāktību. Nekas vairs viņu nekavēja rūpēties par savu mīļo Apkaklīti.

Uzrocis apņēmīgi tuvojās bufetei.

—  Lūdzu, dodiet vienu kilogramu šķiņķa un vienu kilogramu aukstās gaļas, — viņš pasūtīja bufetniecei.

—   Tik daudz, — viņa smaidīdama teica, — vienam tik mazam cilvēciņam?

—  Tas nav domāts man, — Uzrocis noburkšķēja. — Es pērku savam sunim.

Ar šo paskaidrojumu bufetniece, likās, apmierinājās un ķērās pie šķiņķa svēršanas. Puszābaks nekavējoties nostājās Uzrocim blakus.

— Gribu tevi pa īstam brīdināt, mīļo Uzroci, — Puszābaks, kratīdams ar pirkstu, piekodināja. — Tas ir ļoti labi, ka tu par Apkaklīti gribi rūpēties, bet kārtīga rūpēšanās nenozīmē pārbarošanu. Ar šķiņķi un galertu tu suņuku no paša sākuma tik dikti izlutināsi, ka pēcāk no viņa nebūs nekādas jēgas.

— Nu zināms, — Uzrocis izklaidīgi nomurmināja.

Un, pirms viņš paguva kaut ko vēl piemetināt, bufetniece, šķiņķi svērdama, iejautājās:

— Vai mazliet vairāk var būt?

Uzrocis piekrizdams dedzīgi pamāja ar galvu.

— Jā, jā, lūdzu, — viņš teica. — Lai būtu mazliet vairāk.

' Nu Puszābaks attapa, ka šobrīd griezties pie Uzroča ar garām runām I >ar suņu pārbarošanu nav vērts. Mīlestība uz suņuku Uzroča sirdī pēkšņi bija iekvēlojusies ar tādu spēku, ka saprātam tā nepakļāvās.

„Lai notiek," Puszābaks nodomāja. „Lai jau lutina savu Apkaklīti, ja lik dikti grib. Sunītim, zināms, tāda lutināšana par labu nenāks, taču I Jzrocis pats laikam jūtas laimīgs, un to es liekas, pat īsti nespēju izprast. Iespējams, ka Uzrocis, lolojot Apkaklīti, arī pats top garīgi bagātāks."

Bufetniece tikmēr bija ietinusi šķiņķi papīrā un sāka svērt auksto Kiiļu.

—  Labs teļa galerts, — viņa pie tam skaidroja. Un pilnīgi svaigs, tikko šodien atveda. Arī man, starp citu, ir suns, turklāt foksterjers. Kādas sugas ir jūsējais, ja drīkstu vaicāt?

Pie kādas sugas varētu piederēt Apkaklītis? Uzrocis to nezināja un palika atbildi parādā. Bet Puszābaks pasteidzās atbildēt viņa vietā:

— Tas ir naksterjers, ļoti reti sastopama suga.

— Ak naksterjers, — bufetniece atzinīgi pamāja ar galvu. — Tad teļa galerts tam lieliski noderēs — viegli sagremojams.

— Tad nosveriet mazliet vairāk, — Uzrocis žigli piemetināja.

Un bufetniece piekrizdama pamāja vēlreiz.

— Ļoti pareizi, viņa teica. — Vai svērt veselus divus kilogramus?

— Lūdzu, sveriet, — Uzrocis atbildēja, pat nemanījis, kā Puszābaks sašutumā izdveš nopūtu.

Drīz arī galerts tika ietīts papīrā, un Uzrocis paņēma prāvās šķiņķa un galerta nastas katru savā azotē. Viņš steidzīgi devās pie sava mīļā Apkaklīša, un viņa solis, lai arī jāstiepj smags nesamais, bija kļuvis tik plats, ka Puszābaks gaitenī tik tikko varēja tikt viņam līdzi.

Gaidot liftu, parasti tik līdzsvarotais Uzrocis, kļuva pārsteidzoši nepacietīgs.

—  Neiespējami, — viņš nikni pukojās. — Neiespējama viesnīca. Nekādas kārtības. Lifts velkas kā gliemezis.

—  Nu neniknojies tik dikti, Puszābaks mēģināja Uzroci nomieļ rināt. — Minūte šurp vai turp. Tāpēc jau Apkaklītis badā nenomirs.

— Ak nenomirs? — Uzrocis vīzdegunīgi atcirta. — Gan tu pats tūliņ redzēsi!

Necik ilgi, un lifts bija klāt. Uzrocis un Puszābaks nobrauca lejā un pēc brīža viesnīcas pagalmā viņi varēja pārliecināties, ka bada nāve Apkaklītim nebija ne tuvu. Suņuks izskrēja laukā no būdas un milzīgā priekā metās nācējiem pretī.

— Ai Apkaklīt, manu mīļo Apkaklīt! — Uzrocis iesaucās.

Un suņuks vaukšķēja aiz prieka. Mīļuprāt tas mestos Uzrocirrupie krūtīm, bet tā kā viņš bija augumā tik neliels, suņuks pārlēca viņam pāri. It kā garāmejot un drīzāk aiz pieklājības Apkaklītis piegrūda purniņu ari Puszābakam, bet tūdaļ atgriezās pie Uzroča un apļoja ap viņu kā negudrs,

Šī riņķī griešanās neturpinājās ilgi. Pēkšņi suņuks apstājās un viņa nāsis sāka žigli kustēties.

— Saodis ēdamo, Puszābaks pamanīja.

Uzrocis pasmaidīja. Viņš izņēma šķiņķi un galertu no ietinamā papīra un novietoja nesumu Apkaklītim priekšā.

— Pagaršo nu!

Suņuks nelika sevi divreiz lūgt un tūdaļ kampa ar zobiem galertā.

— Ēd tik, ēd! — Uzrocis smaidot mudināja. — Tā ir teļa gaļa, pavisam svaiga manta!

— Un viegli sagremojama, — Puszābaks piebilda.

Apkaklītis ēda, pat nemudināts būtu ēdis. Galerta kaudzīte viņa priekšā plaka pārsteidzoši ātri.

— Viņam garšo, — Uzrocis svētlaimīgi secināja.

Teļa gaļas galerts drīz vien bija apēsts.

— Šausmīgi, — Puszābaks sacīja. — Pilnīgi nesaprotami, kā tik mazā šunelī var ietilpt tik daudz aukstās gaļas.

Uzrocis šo piezīmi laida gar ausīm.

— Žēl gan, ka mēs nepalūdzām, lai bufetniece sagriež šķiņķi mazākos gabalos, — viņš teica. — Tik mazs sunītis netiks galā ar tādu prāvu ņuku.

Puszābaks itin labi attapa, kur Uzrocis ar šiem vārdiem mērķē. Acīmredzot viņš domāja par Puszābaka mazo kabatas nazīti, ar ko varētu sagriezt šķiņķi nelielos gabalos.

— Nu, lai notiek, — kārtējo reizi nopūzdamies, viņš sacīja.

Izdvesis vēl vienu nopūtu, izņēma kabatas nazi un ķērās pie šķiņķa

graizīšanas. Un katru reizi, kad viņam izdevās atdalīt kādu kumosu no prāvā gabala, Apkaklītis gluži kā izsalcis to satvēra zobos un žigli norija.

— Nabaga lopiņš, — Uzrocis ieteicās. — Laikam ilgu laiku bijis badā.

—  Var jau būt, — Puszābaks piekrita. Bet es, piemēram, šādu sulīgu šķiņķi ēstu, arī nebūdams izbadējies. Godīgi atzīstos, ka man arī siekalas saskrien mutē.

—  Esi nu prātīgs! — Uzrocis satraucās. — Tu taču negribi apēst dzīvnieciņam domāto ēdienu! Cita lieta, ka viņam kaut kas paliks pāri…

Apkaklītim nekas nepalika pāri. Viņš notiesāja visu līdz pēdējai kripatiņai, turklāt raudzījās Uzrocim acīs ar tādu skatienu, it kā vēl nebūtu pietiekami paēdis.

— Varbūt atnesīsim no bufetes vēl kaut ko? — Uzrocis lika priekšā.

Bet nu Puszābaka pacietības mērs bija pilns.

— Tava mīlestība pret suņiem ir gluži akla, — viņš nikni atcirta.

Ja suns pats nemāk ieturēt mēru, tad tev, kā jau viņa saimniekam,

vajadzētu būt kaut cik gudrākam. Atgādinu tev, ka dzīvnieku pārbarošana ir tikpat nejēdzīga kā viņu badināšana, un es esmu pārliecināts, ka lielais dzīvnieku pazinējs Ķērpjbārdis sacītu tieši to pašu.

Šoreiz Puszābaka pamācošie vārdi sasniedza Uzroča apziņu.

— Vai tu no tiesas tā domā? — viņš norūpējies vaicāja.

— Protams, Puszābaks apstiprināja. — Un es nemaz nebrīnītos, ka no šīsdienas sāksies nevaldāma aptaukošanās.

— Ko nu lai dara? — Uzrocis vaicāja, un viņa balss ietrīcējās. — Ko darīt, lai Apkaklītis neaptaukotos?

—  Te var noderēt tikai viens vienīgs līdzeklis, — Puszābaks pavēstīja. — Un šis līdzeklis ir pastaiga.

— Pastaiga? — Uzrocis brīnījās. — Vai parasta pastaiga?

— Tieši tā pati, — Puszābaks turpināja. — Kā jau suņa saimniekam tev taču jāzina, ka kustonītis katru dienu, mazākais, divas stundas jāved laukā. Bet, tā kā mums ir pārbarots suņuks, tad, man šķiet, kopā ar viņu jāstaigā cauru dienu.

— Vai tu domā, ka tas līdzēs? — Uzrocī pamodās jauns cerību stariņš.

—  Noteikti, — Puszābaks piekrita. — Mums tikai jānopērk Apkaklītim kaklasiksniņa, jāatrod parks vai apstādījumi, kur mūs neviens netraucēs.

Uzrocis atviegloti uzelpoja.

— Tad ķeramies pie darba! — viņš iesaucās. — Nekavēsim laiku!

Un viņi devās ceļā.

Ķērpjbārža meklēšanu uz kādu laiku neizbēgami vajadzēja pārtraukt. Taču neko darīt — bija jārūpējas par Apkaklīti! Viņi mierināja sevi ar domu, ka Ķērpjbārdis arī pats viņu rīcību noteikti būtu atzinis par pareizu. Ķērpjbārdis taču bija izcils dabas draugs. Viņš nekādā ziņā1 nebūtu pieļāvis domu, ka draugi kārtīgam sunim ļaus aptaukoties.

.

Ķērpjbārža pastaiga

Dāma, apsēdusies atzveltnes krēslā, lika Ķērpjbārdim stāvēt savā priekšā taisni kā svecei.

— Tātad, mans mazais, — uzlūkodama Ķērpjbārdi ar caururbjošu skatienu, viņa strikti noteica. — Tu sacīji, ka vēlies doties nelielā pastaigā.

— To es patiešām vēlos, — Ķērpjbārdis pamāja ar galvu. — Man kājas sāk dikti sāpēt, ja tās laiku pa laikam nevar skart zemi.

— Labi, — dāma teica. — Pieņemsim, es tev ticu. Bet paskaidro man, lūdzu, kāpēc šajā nolūkā tev vajadzēja slēpties zem suņa vēdera? Kāpēc itin vienkārši nepastāstīji par savu vēlēšanos man?

—  Baidījos, ka jūs mani nepārprotat, — Ķērpjbārdis nomurmināja. — Tagad vairākums cilvēku kļuvuši īsti mājās tupētāji un pastaigā dodas vienīgi galējas nepieciešamības reizē.

Dāma daudznozīmīgi pavīpsnāja.

—  Par laimi, par mani to nevar sacīt, — viņa bilda. — Es zinu, ka aizvien jābūt formā.

Un tūdaļ noteica:

— Esmu nolēmusi: iešu laukā kopā ar tevi, mans maziņais!

Ķērpjbārdis, joprojām stāvēdams, klusēja. Bet domas drudžaini darbojās. Viņi ies pastaigā… Vai viņam beidzot laimēsies aizmukt? Katrā ziņā aizbēgt nepavisam nav tik viegli. Dāma pati sacīja, ka viņa cenšas būt formā. Un no tādas jau nekur tālu neaizskriesi…

— Vai tu nemaz nepriecājies, — dāma pārtrauca Ķērpjbārža domu gājienu.

— Nu protams, ka priecājos, — Ķērpjbārdis nomurmināja. — Tēlaini izsakoties, es gluži vai peldu prieka jūras viļņos!

—  Šeit tuvumā ir lielisks parks, — dāma turpināja. — Nedaudzdzīvas dabas pilsētas akmeņu vidū. Tu varēsi paklausīties putnu dziesmās, pasmaržot puķes un ar kāju pēdām pieskarties zemei.

„Un varbūt varēšu tur arī iemukt krūmos, " Ķērpjbārdis savukārt domās papildināja dāmas teikto. „Varbūt mācēšu tik labi paslēpties, ka neizdosies mani atrast…"

Diemžēl Ķērpjbārdža lieliskajiem plāniem pēc brīža bija lemts bezcerīgi sabrukt. Piecēlusies un atvērusi skapja durvis, dāma sacīja:

— Par laimi, dažas manam sunītim domātās siksnas vēl glīti saglabājušās. Te ir gan garā, gan kakla siksna. Es ceru, ka tu neapvainosies, ka tās tev uzlaikošu. Manuprāt tās tev būs īsti laikā.

Ķērpjbārdis kļuva gluži mēms. Viņu vedīs siksnā! Turēs akurāt kā suni!

Tur jau viņa tuvojās — ar siksnu rokā.

—  Tūdaļ pamēģināsim, maziņais, — viņa teica. — Palūkosim, vai tā der arī tev.

Samulsumā Ķērpjbārdis nevarēja ne vārda izdabūt pār lūpām, nevarēja pakustināt ne roku, ne kāju. Šausmās viņš aizvēra acis. Un tad sajuta, kā viņam aplika ap kaklu siksnu un ar sprādzi aizdarīja.

— Nu? — dāma vaicāja. — Kā tu jūties? Vai nav pārāk cieši savilkta?

Ķērpjbārdis norija siekalas.

— Spiež rīkli, — viņš tikko spēja izdvest.

Taču dāma Ķērpjbārža vārdiem lāgā nepievērsa uzmanību.

—   Pamazām pieradīsi, — dāma atteica, garāko pavadu pie kakla siksnas piestiprinādama. — Pie visa jāpierod.

Ķērpjbārdis atvēra acis un paraudzījās uz dāmu žēlabainu skatienu.

—   Vai zināt, — viņš lūdzoši ierunājās. — Mazuļiem arī reizēm pastaigās lieto pavadu, vai ne? To apliek bērnam ap krūtīm, un tā palīdz mazulim noturēties kājās. Vai arī man nevarētu sarūpēt šādu pavadu? Vai nebūtu tomēr drusku solīdāk?

Bet dāmai Ķērpjbārža priekšlikums nepatika.

—  Tu taču neesi bērns, — viņa apņēmīgi teica. — Turklāt līdzsvaru tu nemēdz zaudēt, vai ne? Padomā tik — ja tāds bārdainis kā tu izietu ļaužu pulkā ar beblšu drošības jostu ap vidu, tas liktos pārāk komiski.

Ķērpjbārdis saprata, ka viņa pūliņi pierunāt dāmu ir veltīgi. Kā redzams, viņa pieder pie tiem ļaudīm, kas raduši rīkoties pēc sava prāta un savu lēmumu tik viegli nemaina.

—   Pats par sevi saprotams, ka arī uzpurnis tev jānēsā, — dāma piekodināja.

—  Kā? — Ķērpjbārdis iekliedzās. — Kāpēc arī to?

— Tā paredzēts noteikumos, — dāma glāstošā balsī atteica.

Ķērpjbārdis gribēja apņēmīgi protestēt, taču dāma ar strauju kustību uzbāza viņam galvā uzpurni tik cieši, ka viņš vairs nespēja izdvest ne vārda. Gribot negribot nācās samierināties ar notikušo un ļaut sevi vest laukā.

Drīz jau viņi atradās uz ielas un soļoja uz turieni, kur pēc dāmas vārdiem, atradās parks.

—   Es ceru, ka tu pratīsi kārtīgi nākt pavadā, — dāma ieteicās. — Galvenais, lai tu neskrietu uz priekšu un nesavilktu pārāk stingri siksnu.

Bet dāma pati soļoja samērā ātri, un Ķērpjbārdim bija ko turēt, lai tipinot turētos viņai blakus.

Kad viņi bija kādu brīdi gājuši, Ķērpjbārdis negaidot pamanīja, ka viņš vairs nemodina tik lielu interesi. Aplūkot jau viņu aplūkoja, taču pavisam savādāk nekā senāk. Ļaudis, kas viņiem nāca pretī, tikai smaidīja vien. Neviens neapstājās, lai lūgtu viņam autogrāfu vai arī lai izteiktu savu cieņu.

„Acīmredzot mans slavas spožums jau izdzisis," Ķērpjbārdis nodo māja. „Iss bija šis laiks…"

Ķērpjbārdis, protams, nezināja slavas izzušanas īsto iemeslu. Viņš nezināja, ka pilsētā ir ieradies garākais cilvēks pasaulē, kurš šobrīd bija vispārējas uzmanības degpunktā un saistīja visu ļaužu prātus. Tāpēc Ķērpjbārdis domāja, ka uzpurnis un siksnas pavada ir īstais iemesls ļaužu vienaldzībai.

Kļūt slavenam — nav tikai paša ziņā, Ķērpjbārdis joprojām prātoja. Taču par slavu daudz svarīgāka ir cieņa, un saglabāt cieņu pret sevi — tas jau ir paša ziņā. Jāciena indivīds, nevis viņa slava. Jāciena un jāsaglabā cieņa arī tad, kad slava zudusi. Cieņa jāsaglabā pat suņa saites pavadā. Viegli, protams, tas nav. Jādomā, ka arī sunim tas nav viegli izturams. Acīmredzot ne katrs to spēj, īpaši tas, kuram uzmaukts arī uzpurnis.

Lai nu būtu kā būdams, Ķērpjbārdis nolēma likteņa pārbaudi izturēt bez gaušanās.

Pēkšņi Ķērpjbārža domu pavediens pārtrūka.

Daba! īsta dzīva daba!

Viņi bija sasniegusi parku.

Tūdaļ dāmai nācās Ķērpjbārdi pamācīt, jo, ieraudzījis parku, viņš ātrā gaitā rāvās uz priekšu, tā ka pavada pilnīgi nostiepās.

—  Pacieties vēl mazliet, — dāma bargi noteica. — Vai tu esi jau aizmirsis, ko es tev sacīju, kā jāuzvedas, ja tevi tur aiz pavadas?

Ķērpjbārdis mazliet palēnināja soļus, bet tūdaļ viņi ari iesoļoja parkā un devās uz priekšu pa taku, kas līkloču aizvijās gar kokiem un krūmiem.

—  Vai nav skaists parks! — dāma jūsmoja. — Lieliska vieta, kur var mierīgi atvilkt elpu.

Tagad viņi soļoja pavisam gausi un reizēm dāma apstājās, lai Ķērpjbārdis varētu pasmaržot puķes ceļa malā.

—  Šeit galvenokārt ierodas suņu īpašnieki ar saviem četrkājainiem draugiem, — dāma paskaidroja. — Ir grūti atrast suņiem piemērotāku vietu. Kad mana Zuzīte vēl bija dzīva, tad ieradāmies šeit pat pa divi lāgi dienā.

Viņa turpināja stāstījumu par parku un savu Zuzīti un daudz ko citu. Bet Ķērpjbārdis klausījās tikai ar vienu ausi. Slepus pabāzis rokas zem bārdas, viņš drudžaini lūkoja sataustīt kaklasiksnas sprādzi.

Kaut tikai laimētos attaisīt sprādzi… Celiņa vienā malā puķu dobes, otrā — cieši saauguši krūmi. Ja tagad laimētos attaisīt sprādzi, viņš skrietu iekšā tieši krūmājā. Un, lai arī dāma teicās esam labā formā, šie krūmi viņu aizkavētu un notvert bēgli viņai neizdotos…

Taču sprādzi sataustīt neizdevās. Tikai gluda siksna. Vai nu nejauši, vai tīšām, bet dāma bija aplikusi viņam siksnu ap kaklu tā, ka sprādze atradās tieši pakausī. Jāmēģina siksnu pavirzīt — par katru cenu jālūko dabūt rokā sprādze…

— Ko tu tur knosies?

Dāmas balsī bija jaušama saasināta modrība.

Ķērpjbārdis satrūkās un žigli izvilka rokas no bārdas.

—  Knosīties nav vērts! — dāma zobgalīgi sacīja. — Sprādze ir pie I pakauša.

Ķērpjbārdim kļuva skaidrs, ka dāma tīšām bija aizdarījusi sprādzi I viņam uz skausta. Un ne jau tāpēc, lai tā neberztu kaklu. Drīzāk gan I tāpēc, lai viņš to neatraisītu vaļā… N

Viņi turpināja pastaigu, un Ķērpjbārdis saprata, ka šoreiz prātīgāk ļ būtu no bēgšanas nodoma atteikties.

Pēc brīža viņiem tuvojās pretimnācējs — kāds gados vecāks plikgalļ

vis, kuram līdzās paklausīgi soļoja milzīgi liels suns ar saprātīgu un rcizč padromu skatienu.

—Tas ir dogs, — dāma atzinīgi teica. — Viens no lielākajiem suņiem pasaulē.

Pienācis tuvāk, vīrietis apstājās, un dogs sekoja viņa priekšzīmei. Viņš pētoši aplūkoja Ķērpjbārdi, un tieši tāpat rīkojās arī dogs.

—  Atvainojiet, — vīrietis uzrunāja dāmu. — Vai jūsējais arī ir tīrasiņu sugas eksemplārs?

Tas, protams, tika vaicāts par Ķērpjbārdi.

Dogs piegrūda savu plato purnu cieši Ķērpjbārža sejai un gaužām nepiedienīgi viņu apošņāja.

„Ne jau velti mēdz teikt, ka suns kļūst līdzīgs savam saimniekam," Ķērpjbārdis sapiktojies nodomāja. Abi pienācēji ir neiedomājami uzbāzīgi…

Taču dāma nepavisam nelikās saīgusi, viņai patika, ka plikgalvis viņai , šādi vaicā.

— Mans maziņais ir savas sugas īsts tīrasiņu pārstāvis, — viņa laipni paskaidroja.

— Vai varat pasacīt, kur tādus dabū, — vīrietis taujāja. — Vai jums gadījumā nav pārdodami šādi kucēniņi?

— Šis diemžēl ir vienīgais eksemplārs.

—  Ak šitā, — vīrietis noteica, un seja viņam izstiepās garāka. — Es jau nodomāju, ka šitādu izdosies dabūt arī man.

—  Tas diemžēl nav iespējams, — dāma, vēlreiz pasmaidīdama, teica. — Šādu jūs nekur nedabūsiet. Bet jums taču pieder varens jauks dogs.

— Nujā, — vīrietis norūca un devās tālāk.

Tāpat norūca arī dogs un sekoja viņam.

—  Vai tu redzēji? — dāma uzvaroši pavēstīja Ķērpjbārdim. — Viņam pieder lielisks dogs, un tomēr tevis dēļ viņš mani apskauž.

Viņi turpināja pastaigu un bija iegājuši tālu parkā. Un, jo tālāk viņi gāja, jo aizvien vairāk it visur bija manāmi daždažādi suņi.

— Skaties, — dāma norādīja uz sniegbaltu sunīti, kas tobrīd aiztipināja garām. — Tas ir franču bolonka, viens no retāk sastopamajiem četrkāju radījumiem. To var uzlūkot gluži kā saimnieka ēnu, bez saimnieka tas nespēj vispār dzīvot.

Ķērpjbārdim šķita, ka dāmas balsī var saklausīt īpašu maigumu.

— Starp citu, mana Zuzīte arī bija šīs sugas kucīte, — viņa pavēstīja.

Kādu brīdi viņi soļoja klusēdami, tad dāma atsāka iepazīstināt Ķērpjbārdi ar to suņu sugas piederību, kuri pagadījās ceļā.

—  Ņūfaundlendietis, — viņa sacīja, norādīdama uz ogļumelno suni ar biezu apspalvojumu. — Šie suņi prot labi peldēt un, starp citu, lieliski prot glābt slīkstošos.

—  Mhm, — Ķērpjbārdis pamāja ar galvu.

—  Un tas ir īru seters, — dāma teica par rūsganu medību suni ar garām nokarenām ausīm. — Bet tas tur mazliet tālāk ir pūdelis, ļoti jautrs suns. Un tas…

Negaidot dāmas balss aizlūza.

Ķērpjbārdis pavērās uz apmulsušo dāmu.

— Ejam! — viņa satraukti čukstēja. — Ejam žigli mājās!

.

Pakaļdzīšanās

Dāma pagriezās pretējā virzienā un sāka skriet, Ķērpjbārdi aiz siksnas līdzi raudama.

Ķērpjbārdis nekā nesaprata. Kas dāmai noticis? Kas gan viņai lika krist tik ārkārtīgā panikā?

„Nugan ir numurs," viņš domāja. „Iznāk, ka viņa pati neprot iet, turot suni aiz siksnas. Kāpēc viņa tā skrien un tik dikti savelk siksnu?"

Bet dāma tikai skrēja un skrēja.

Un pēkšņi Ķērpjbārdis izdzirda pazīstamo balsi:

— Ķērpj-bār-di!

Un vēl vienu, tikpat labi pazīstamu balsi:

— Ķērpj-bār-di! Pa-gai-di!

Ķērpjbārdis aiz satraukuma nodrebēja visā augumā. Uzrocis un Puszābaks! Beidzot tomēr! Uzrocis un Puszābaks! Puszābaks un Uzrocis!

Ķērpjbārdis mēģināja pagriezt galvu, lai paraudzītos turp, no kurienes atskanēja draugu saucieni, un, kaut gan dāma dusmās viņu nemitīgi rāva uz priekšu, galu galā viņam tas tomēr izdevās.

Nu kā tad — tur jau viņi bija. Varēja skaidri saredzēt, kā Uzrocis un Puszābaks, cītīgi skriedami, tuvojās. Viņiem līdzi rikšoja kāds suņuks. Kur gan viņi tādu rāvuši? Bet ko nu par suni runāt — tam šobrīd nav īpašas nozīmes. Ak, mīļie draugi, pasteidzieties taču!

Uzrocis un Puszābaks steidzās. Turot saitē piesieto sunīti, kas cītīgi vaukšķēja, viņi skrēja, ko kājas nes, un nāca aizvien tuvāk. Taču arī dāma velti nekavēja laiku. Viņa patiešām bija labā formā, jo nemanīja ne mazākās noguruma pazīmes, viņa nemitējās skriet un bez žēlastības rāva līdzi Ķērpjbārdi.

— Pa-gai-di! — atkal atskanēja Puszābaka sauciens.

Un arī Uzroča balss:

— Pa-gai-di!

Labs padoms, bet kā lai gaida, ja ar siksnu esi pievažots dāmai pie rokas un ja viņa pat nedomā apstāties.

Ķērpjbārdis tomēr saprata, ka arī viņam kaut kas jāizdomā. Viņš pārāk labi aptvēra, ka šobrīd iespēja atgūt brīvību viņam tuvāk nekā jebkad agrāk šā drūmā gūsta laikā, un, ņemot to visu vērā, viņš nevar palikt tikai skatītāja lomā. Kaut kas jādara. Bet kas?

Brīdi padomājis, Ķērpjbārdis kaut ko nolēma — viņš metās garšļaukus. Dāmai nu nācās viņu vilkt pa zemi, un tas sagādāja grūtības. Temps tūdaļ krietni palēninājās.

Arī Ķērpjbārdim šāda šļūkšana nepavisam nebija patīkama. Viņš abām rokām cieši satvēra siksnu, lai tā pārāk neaizžņaugtu kaklu un viņu nenobeigtu. Nāves briesmas tādējādi bija novērstas, toties viss augums tika pamatīgi atdauzīts un elkoņi drīz vien neganti smeldza. Bet Ķērpjbārdis par sāpēm nelikās zinis. Galvenais — iegūt laiku. Galvenais — lai Uzrocis un Puszābaks kaut dažus soļus piekļūtu viņam tuvāk.

Dāma apstājās un paskatījās atpakaļ.

— Ķērpjbārdi! — viņa dusmās iesaucās. — Celies augšā!

Bet Ķērpjbārdis nelikās ne zinis. Gulēdams uz mutes zemē, viņš klausījās, cik satraukti rēja Uzroča un Puszābaka sunītis. Viņš dzirdēja, ka kustonīša vaukšķēšana pamazām top skaļāka, un viņa sirds gavilēja. Viņi nāk! Viņi tuvojas! Draugi izglābs viņu — Ķērpjbārdi!

— Piecelies! — dāma atkal uzsauca.

Šoreiz viņas balsī bija jaušami draudi, taču Ķērpjbārdi tas nepavisam neietekmēja.

Viņš tikai paslēja augšup galvu un palūkojās atpakaļ. Apmēram simt metru, ne vairāk… Tikai kādi simt metri viņu šķīra no brīvības! Puszābaks bija nedaudz apsteidzis Uzroci. Droši vien Uzrocis sava biezā uzroča dēļ, kas kavēja skriešanu, būtu atpalicis vēl vairāk, ja vien viņam pie rokas pavadā nebūtu tik sparīgs suns. Tas traucās uz priekšu un rāva Uzroci līdzi. Lielisks suns! Tieši tā jādara: jāskrien ātrāk un siksna stingri jāpavelk. Tieši tā sunim pa īstam jāskrien, ja tas grib palīdzēt saimniekam ātrāk tikt uz priekšu…

Arī dāma paskatījās uz vajātājiem un tūdaļ noprata, ka vismazākā vilcināšanās var dārgi maksāt. Viņa nojauta arī to, ka Ķērpjbārdis no laba prāta kājās necelsies. Un pēkšņi dāma pieliecās un apņēmīgi pacēla viņu klēpī.

Lai kā Ķērpjbārdis spārdījās un locījās, nekas nelīdzēja. Dāma turēja viņu, cieši piespiedusi pie krūtīm, tā ka viņam gandrīz aptrūka elpas, un atsāka skriet.

Bet drīz vien Ķērpjbārdis iepriecināts pamanīja, ka sākotnējais spraigums ir zudis. Dāma strauji dvašoja. Kaut arī Ķērpjbārdis nebija diezin cik smags, tomēr nešana nogurdināja.

Ak, kaut nu Uzrocis un Puszābaks viņus panāktu!

Ķērpjbārdis pats sava glābiņa labā vairs neko prātīgu nespēja izdarīt. Tā kā dāmas rokas viņu cieši turēja, jelkāda pretošanās bija veltīga. Ar lielām grūtībām viņam pamazām izdevās paslieties mazliet augšup, tā ka pāri dāmas plecam viņš varēja redzēt, kas notiek aiz muguras.

Ak brīvība, tu dārgais, jaukais vārds! Pa to laiku Puszābaks un Uzrocis bija tikuši vēl tuvāk. Cerība izglābties ik mirkli pieauga. Tagad Ķērpjbārdis gluži skaidri saskatīja draugu sejas, kurās atspoguļojās liela apņēmība. Un tālab Ķērpjbārža cerības auga augumā.

Viņi bija nokļuvuši līdz parka malai. Priekšā murdēja ielas troksnis.

„Ja ne ātrāk, tad, mazākais, uz ielas Uzrocis un Puszābaks notvers dāmu," Ķērpjbārdis domās apsvēra.

Iemeslu šādam apsvērumam netrūka, jo šķita, ka dāmai spēka rezerves izsīkušas. Jau vairākkārt viņa tikko nepaklupa, solis bija tapis nedrošs un grīļīgs.

-     Pagāna naksitrallīši! — dāma, aiz noguruma elsdama pūzdama, gānījās. — Laupītāji nelabie!

Viņa izskrēja uz ielas.

— Ķērpjbārdi! — Puszābaka balsī atskanēja uzvaras prieks. — Tūdaļ būsim klāt!

Bija skaidri redzams, ka Puszābaks un Uzrocis teju teju būs pie mērķa. Tikai pārdesmit soļu vēl, ne vairāk.

Pēkšņi notika kaut kas negaidīts.

Tuvojās taksometrs. Brīvs taksometrs!

To pamanījusi, dāma it kā atguva sākotnējo sparu. Ar kreiso roku iespiedusi Ķērpjbārdi cieši padusē, viņa ar labo roku enerģiski māja autovadītājam. Taksometrs apstājās. Un Ķērpjbārdis nepaguva ne atjēgties, kad jau atradās blakus dāmai aizmugures sēdeklī.

— Kurp mēs braucam? — stūresvīrs gribēja zināt.

Dāma nosauca adresi.

Bet autovadītājs vēl nebija paguvis padot gāzi, kad pēkšņi kāds sāka mežonīgi dauzīt pie taksometra durtiņām. Puszābaks! Pēc brīža caur stiklu bija redzama arī Uzroča satrauktā seja.

— Vai ņemsim šos arī? — taksists vaicājoši paskatījās uz dāmu.

—  Nē, nē, — viņa sacīja. — Tie nav mūsējie. Mums nav nekādas daļas gar viņiem. Laikam klaidoņi, jau parkā viņi vajāja manu maziņo.

— Skaidrs, — taksists pamāja ar galvu.

Un taksometrs uzsāka gaitu.

Ķērpjbārdis bija izmisumā. Vai patiešām viss ir zaudēts? Vai patiešām vairs nav ne mazāko cerību? Uzrocis un Puszābaks taču bija tepat līdzās. Vienīgi automašīnas durvju stikls viņus šķīra…

Pēkšņi Ķērpjbārdis pamanīja, ka auto loga stikls viņam blakus bija nolaists zemāk. Tātad tepat viņam līdzās logs bija vaļā! Un negaidot prātā iešāvās doma. Viņš zagšus noplūca no savas bārdas brukleņogu un, dāmai nemanot, ļāva tai izkrist pa vaļējo logu laukā.

Uzrocis un Puszābaks, kas, pagalam sašutuši, vēroja, kā aizbrauc taksometrs, abi reizē pamanīja, ka kaut kas tika izmests pa automašīnas logu.

Kas svieda? Vai Ķērpjbārdis? Un ko īsti? Katrā ziņā kaut ko tik niecīgu, ka pa gabalu neko nevarēja saskatīt.

Uzrocis un Puszābaks, cītīgi pētīdami asfaltu, žigli devās tālāk. Arī Apkaklītis, šķiet, nojauta, ka kaut kas ir jāmeklē, un centīgi ošņāja gaisu.

Te pēkšņi Puszābaks iesaucās:

—  Brūklene!

Viņš pieliecās, paņēma ogu un parādīja to Uzrocim.

—  Tiesa gan, — Uzrocis domīgi nomurmināja. — Brūklene kas brūklene.

— Pie tam pilnīgi nogatavojusies, — Puszābaks piemetināja.

Abi draugi saskatījās.

Brīdi valdīja klusums, tad Uzrocis pavaicāja Puszābakam:

— Vai tu bērnībā kādreiz esi lasījis pasakas?

Puszābaks dedzīgi pamāja ar galvu.

— Nu protams, — viņš paziņoja. — Kaudzēm vien.

—   Tad tev jāsaprot, ko nozīmē šāda ogu bārstīšana, — Uzrocis turpināja. — Pasakās tie, kurus nolaupa, bieži vien kaut ko nomet zemē, lai draugiem palīdzētu sadzīt pēdas. Parasti tādās reizēs noder zirņi vai maizes drupačas, vai, piemēram, ogas.

—  Un parasti putni šos zirņus, maizes drupačas un ogas apēd, — Puszābaks norūpējies piebilda.

—  Pilnīgi pareizi, — Uzrocis piekrita. — Tā notiek pasakās, un tā var atgadīties arī dzīvē. Tāpēc mums jāsteidzas. Mums jātiek Ķērpjbārdim uz pēdām, iekams putni nav pamanījuši ogas.

— Tu tātad no tiesas domā, ka Ķērpjbārdis ar brūklenēm mums rāda ceļu? — Puszābaks it kā šaubīdamies vaicāja.

Uzrocis par to nešaubījās.

— Ķērpjbārža prāta spējas nevajag novērtēt par zemu, — viņš sacīja.

Turklāt brūklenes tam gluži pie rokas.

Nedrīkstēja velti tērēt laiku, un Uzrocis un Puszābaks devās tālāk. Virzienu, kādā nozuda taksometrs, viņi bija iegaumējuši, un visu laiku uzmanīgi vēroja ceļu, lai tikai neatstātu nepamanītu kādu ogu. Brūklenes šobrīd abiem bija ne tikai ceļa zīmes, bet arī sveiciens no mīļa drauga,

Pēc kāda laika Puszābaks ieteicās:

—  Dod dieviņ, kaut dāma neaizvestu mūsu Ķērpjbārdi uz pilsētas viņu malu. Man papēži jau šķiļ dzirkstis.

Arī Uzrocis jutās šausmīgi noguris — vēl vairāk nekā Puszābaks, jo, kā jau automašīnas īpašnieks, viņš bija atradinājies iet kājām.

Nav brīnums, ka nogurums gāza gar zemi. Cauru dienu viņi abi bija klimtuši pa pilsētu. Vispirms staigājuši pa veikaliem, lai izvēlētos Apkaklītim piemērota garuma siksnu. Un, kad beidzot tā bija nopirkta, viņiem nācās vēl noiet prāvu ceļa gabalu līdz parkam. Arī tur viņi bija staigājuši diezgan ilgi, iekams negaidot sastapa Ķērpjbārdi, tāpat ne mazumu spēka paņēma pakaļdzīšanās, kas tomēr bija beigusies tik neveiksmīgi. Pamatīga izkustēšanās Apkaklītim nāca par labu, taču Uzroča un Puszābaka spēki bija izsmelti.

Lai arī pārguruši, abi draugi tomēr braši turpināja ceļu. Tagad, kad viņi bija Ķērpjbārdi redzējuši gluži tuvu un viņam, nelaimīgajam, caur automašīnas loga stiklu tieši acīs ieskatījušies, tik vienkārši atmest ar roku pēdu dzīšanai vairs nevarēja.

— Brūklene! — Puszābaks iesaucās. — Atkal brūklene! >

Viņi bija nonākuši līdz ielu krustojumam, un Puszābaka atrastā oga norādīja īsto ceļu, kādā virzienā doties, vienlaikus viezdama viņu sirdī no jauna dedzīgu gribu darboties.

Nākamo brūkleni atrada Uzrocis. Pēc tam uziet ogu atkal laimējās Puszābakam. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņi tikuši uz īstajām pēdām. It kā pats no sevis pamazām gaisa nogurums — smags kā svins, un vi nu solis no jauna kļuva raitāks.

— Stop! — Puszābaks pēkšņi sacīja.

Vesela sauja brūkleņu! Vesela sauja vienuviet! Ko tas varētu nozīmēt? Kādēļ Ķērpjbārdis pēkšņi kļuvis tik izšķērdīgs?

—   Viens, divi, trīs, — Puszābaks skaitīja atrastās ogas.— Septiņi, astoņi, deviņi… vienpadsmit, divpadsmit. Pavisam divpadsmit brūkleņu.

Vaicājošiem skatieniem Uzrocis un Puszābaks vērās viens otrā.

— Acīmredzot Ķērpjbārdim vairs ogu nevajag, — Uzrocis sprieda.

— Tātad mērķis sasniegts, — Puszābaks teica.

—  Laikam tik daudz ogu vienuviet viņš atstājis tāpēc, lai mēs nejauši nepaejam šai vietai garām, — Uzrocis savukārt bilda.

Piepeši viņš pamanīja vēl veselu virkni brūkleņogu. Tās norādīja virzienu uz augsta nama parādes durvīm ielas malā.

—  Skaidrs, — Puszābaks sacīja. — Mūsu mīļotais Ķērpjbārdis tātad mitinās šeit.

—  Brīvības aleja, — Uzrocis izlasīja uz plāksnītes mājas galā. — Numurs deviņi.

Puszābaks galvu vien nošūpoja.

— Brīvības aleja! Akurāt kā izsmiekls — Brīvības alejā jādzīvo gūstā!

Izsmiekls kas izsmiekls, bet Ķērpjbārža atrašanās vieta nu bija zināma. Atgāzuši galvu, viņi ļāva skatienam slīdēt pāri logiem. Tieši tobrīd atvērās logs trešajā stāvā. No turienes tika izbāzta laukā iepirkumu soma, kas zvajstījās slotas kāta galā.

— Ērmots paradums izkārt pa logu ārā somu, — Puszābaks sprieda.

Tieši tobrīd viņiem pie kājām nokrita brūkleņoga.Tā tika izmesta no iepirkumu somas!

Ne Uzrocis, ne Puszābaks, protams, nevarēja nojaust, ka Ķērpjbārdis, tikko ticis augšā dzīvoklī, sūdzējās par nogurumu un tēloja samiegojušos. Un, kad viņš sāka arī neganti krākt, dāmai neatlikas nekas cits, kā savu mīluli iebāzt iepirkumu somā un, kā parasti, izbāzt slotas kāta galā pa logu laukā, lai karājas, uz ko Ķērpjbārdis klusībā jau bija cerējis. Uzrocis un Puszābaks nenojauta pat to, ka viņu draugs tūdaļ arī aizmiga, tikko bija nometis zemē brūkleņogu.Taču katla tam visam ir nozīme patlaban! Šobrīd galvenais bija Ķērpjbārdi izdabūt laukā no somas, vienalga kā.

Vienalga kā… Bet kā? Tik augstu pasniegties un nocelt somu lejā nespētu pat visgarākais cilvēks pasaulē…

— Derētu ar kādu apspriesties, — Puszābaks pauda savas domas.

Bet ar ko?

Tad abi atcerējās Voldemāru. Viņš bija vienīgais cilvēks šajā pilsētā, kuram viņi uzdrošinājās uzticēt savas bēdas. Turklāt abi bija solījušies viņu atkal apciemot. Varbūt viņš jau gaida. Droši vien gaida, jo viņam, nebija ne radu, ne draugu. Vienīgie iespējamie ciemiņi varētu būt tikai viņi — naksitrallīši.

.

Zagšanu plānojot

Nonākuši pie slimnīcas, Uzrocis un Puszābaks piesēja Apkaklīti pie laternas staba. Tas gan nebija nepieciešams, jo suņuks, zināms, viņus būtu gaidījis arī nepiesiets. Taču Uzrocis nevēlējās, ka garāmgājēji uzlūkotu Apkaklīti par klaiņojošu suni, un tādēļ uzskatīja šo soli par vajadzīgu.

—  Es ceru, ka Voldemārs šodien jutīsies mazliet labāk, — Uzrocis sacīja.

—  Es arī ceru, — Puszābaks piekrita. — Taču jāņem vērā, ka slimnieki, kuri atlabst, ir visnegantākie. Tie grib atveseļoties milzīgi ātri un kļūst nemierīgi.

Naksitrallīši devās iekšā slimnīcā, pagāja garām garderobei un soļoja pa gaiteni uz turieni, kur atradās Voldemāra palāta.

Pusceļā viņiem pretī nāca medmāsa Ķirse ar šļircēm un dažādām ampulām rokās. Iepriekšējā apmeklējuma reizē viņa Uzrocim un Puszābakam gandrīz nepievērsa uzmanību, bet šoreiz viņas seja atplauka platā smaidā.

—   Labdien, mani maziņie, — viņa apstāja un sveicināja. — Vai dosities apciemot tēvoci Voldemāru?

Naksitrallīši arī apstājās un pieklājīgi paklanījās.

— Tā bijām nolēmuši, — Puszābaks teica.

Bet Uzrocis vaicāja:

— Vai varat pasacīt, kā viņš jūtas?

—  Par viņu ir ļoti grūti kaut ko noteiktu pasacīt, — medmāsa laipni paskaidroja. — Viņš nemitīgi vaid. Bet, no otras puses, viņam ir ārkārtīgi laba ēstgriba un temperatūra ari ir normāla, un šīs pazīmes rāda, ka viņš I atveseļosies.

-      Vai kādas nemiera pazīmes arī ir manāmas? — Puszābaks I ziņkārīgi apvaicājās.

-    Ojā, medmāsa Ķirse sacīja. Viņš izturas ārkārtīgi nemierīgi.

-    Laba zīme, — Puszābaks konstatēja.

Bet medmāsa Ķirse turpināja:

-    Taisnību sakot, viņš ir tik nemierīgs, ka apgrūtina mūs līdz apnikumam. Viņa dēļ pietrūkst laika citu slimnieku aprūpēšanai. Šodien,  piemēram, viņš signalizēja, lai izsauktu mani, mazākais, jau desmit reižu. Un tikai tāpēc vai varat iedomāties! lai prašņātu, vai neesat ieradušies jūs.

-    Mēs? — Uzrocis aizkustināts pārvaicāja.

-    Nu, protams, medmāsa Ķirse pasmaidīja. Slimnieks sacīja, ka viņam nav neviena, kas viņu apciemo, kā tikai jūs.

Viņa it kā gatavojās doties tālāk, bet tad apdomājusies jautāja:

-    Jūs taču esat naksitrallīši, vai ne?

-    Esam gan, Uzrocis un Puszābaks vienā balsī apliecināja.

-    Tātad esmu pareizi uzminējusi, medmāsa Ķirse bija apmierināta ar atbildi. Starp citu, esmu laikrakstā šo to pārjums lasījusi. Bet atļaujiet vaicāt kur palicis jūsu trešais biedrs?

Uzrocis un Puszābaks, protams, nevarēja pat nojaust, ka jautājums ļ nepavisam nebija neliekuļots. Un kā gan viņi būtu varējuši noprast, ka medmāsa Ķirse itin labi zināja par Ķērpjbārža likteni.

-    Viņu nozaga, Puszābaks paskaidroja.

-    Nozaga! medmāsa Ķirse iesaucās. Debess brīnumi!

Viņas izbrīns bija pilnīgi neliekuļots. Dāma nebija medmāsai Ķirsei  stāstījusi par to, kā viņai laimējās dabūt Ķērpjbārdi savā ziņā. Tāpēc  medmāsas ziņkāre aizvien pieauga.

-    Kā tas viss notika? — viņa jautāja.

-    Mūsu draugu itin vienkārši nozaga, — Uzrocis paskaidroja. — Kā tas notika, to mēs diemžēl nezinām.

-    Vai varat iedomāties, Puszābaks piemetināja, zagle ir kāda dāma. Mums laimējās uzzināt pat viņas adresi: Brīvības alejā, numurs j deviņi. Šajā namā šī dāma tur gūstā mūsu nabaga Ķērpjbārdi.

-    Ar varu? — medmāsa Ķirse brīnījās.

-    Nu protams, Uzrocis apliecināja. No brīva prāta Ķērpjbārdis tur neatrastos ne mirkli. Tik daudz mēs viņu tomēr pazīstam.

-     Vienīgi… Puszābaks nozīmīgi ieklepojās. Vienīgi tas… ka viņam, cerams, vairs nebūs ilgi gūstā jānīkst.

Aiz ziņkāres medmāsai Ķirsei seja iekvēlojās.

-    Vai patiešām?

-     Mēs atbrīvosim viņu, Uzrocis pavēstīja.

Un Puszābaks piebilda:

-    Tieši par to mēs gribam apspriesties ar Voldemāru.

-    Oho, medmāsa Ķirse sacīja. Interesanti, nudien interesanti. Es ceru, ka tēvocis Voldemārs pratīs sniegt jums labu padomu.

Un tūdaļ viņai radās liela steiga.

-     Nu gan man jāiet, viņa it kā atvainodamās pasmaidīja. Mani gaida.

Un viņa žigli devās prom, kaut gan patiesībā neviens viņu negaidīja. Viņa steigšus metās pie tālruņa un uzgrieza dāmas numuru.

-    Es mazliet jūs patraucēšu, viņa iesāka, tikko dāma bija pacēlusi klausuli. Vai jūs arī zināt, kādas briesmu lietas pilsētā visi mēļo? Jus esot savu mazo radījumu, tā sakot, nozagusi! Un turot pie sevis ar varu! Gluži neticami, ko gan ļaudis neizdomā, vai ne?

-      Patiešām, klausulē atskanēja dāmas balss. Kas tādas muļķības stāsta?

Un, kad medmāsa Ķirse dāmai bija jo sīki pastāstījusi par savu sarunu ar Uzroci un Puszābaku, viņa visai žultaini sacīja:

-     Es ceru, medmāsa Ķirse, ka šiem izdomājumiem jūs taču neticat. Savu mazo es atradu gluži pamestu suņu būdā, kur viņš, nelaimīgais, gulēja uz pussatrūdējušiem salmiem. Vai tā bija zagšana, ka es no turienes viņu pārnesu mājās, lai dotu pajumti! Vai tā ir kāda vardarbība, ka es viņu gluži kā māte lutinu, ēdinu un apsedzu!

-    Neuztraucieties velti! medmāsa Ķirse centās nomierināt dāmu. Tukšām valodām nav vērts veltīt tik daudz uzmanības. Bet nu jūs, mazākais, zināsiet, kā viņu nosargāt, jo Puszābakam un Uzrocim, šķiet, patiešām ir padomā viņu nolaupīt. Ja man laimēsies uzzināt vēl kaut ko, es noteikti atkal jums piezvanīšu.

-    Pateicos jums, dāma sacīja. Es būšu mājās visu vakaru.

Šīs nozīmīgās telefona sarunas laikā Uzrocis un Puszābaks bija nonākuši līdz Voldemāra palātas durvīm. Tur bija dzirdami pazīstamie vaidi, kas tūdaļ apklusa, tikko naksitrallīši paguva pieklauvēt.

— Nāciet iekšā! — Voldemārs nodārdināja.

Un, tikko abi draugi ienāca palātā, piebilda:

— Nu beidzot taču esat klāt! Es gaidu jūs jau no paša rīta.

Uzrocis pasniedza Voldemāram puķu pušķi, bet Puszābaks nolika uz naktsgaldiņa prāvu šokolādes konfekšu kārbu. Šoreiz abi itin vienprātīgi bija nolēmuši, ka slimniekam jāaiznes kaut kas ciemakukulim.

Un šo lēmumu nožēlot nenācās, jo Voldemārs acīmredzot kļuva līksms un, atvēris šokolādes kārbu, sniedza to apmeklētājiem.

— Ēdiet droši, — viņš teica. — Nekautrējieties!

Un viņi nekautrējās. Uzrocis paņēma vienu konfekti, un Puszābaks septiņas konfektes.

— Kā jums ar veselību? — Uzrocis jautāja.

Voldemārs saīdzis plāja vaļā.

— Veselība ir kārtībā. Tikai šie labprāt turētu mani slimnīcā kaut vai līdz mūža galam. Naktī skatīju sapnī savu ziloni. Gatavās mokas būt prom un neredzēt savu zilonīti. Ilgas, kā saka. Miesas likstas salīdzinājumā ar ilgām ir tīrie nieki. Jūs laikam to nevarat saprast.

— Kāpēc ne! — Puszābaks iesaucās.

Un Uzrocis piebilda:

— Arī mēs esam varmācīgi šķirti no sava vislabākā drauga.

— Vai patiešām? — Voldemārs nogrozīja galvu. — Arī jūs?

Uzrocis un Puszābaks sāka stāstīt. Viņi izstāstīja visu: par dāmas

ierašanos viesnīcā un Ķērpjbārža pazušanu, par negaidīto tikšanos parkā un to, kā viņiem laimējies atrast dāmas dzīves vietu.

— Un tur viņš tagad šūpojas gaisā, — Puszābaks nobeigumā sacīja. — Iepirkumu somā iebāzts un pa trešā stāva logu laukā izkārts.

Voldemārs dziļi ieinteresēts un norūpējies uzklausīja naksitrallīšu stāstījumu.

— Nu protams, šīs sievietes… — viņš nopūtās. — Visu mūžu esmu turējies pa gabalu no viņām un, kā.redzams, tas bijis prāta darbs. Nekas labs no viņām nav gaidāms. Tā tas ir bijis, un tā tas ir joprojām.

Klusām pavērās palātas durvis, un ienāca medmāsa Ķirse. Viņa bija dzirdējusi Voldemāra pēdējos vārdus.

—  Nu jūs gan darāt pāri maigajam dzimumam, — viņa sacīja, padraudēdama Voldemāram ar pirkstu. — Kas rūpētos par vīriešiem, ja

nebūtu sieviešu? Un kas jūs te, slimnīcā, aprūpē? Vai ne es — maiga dzimuma pārstāve?

Aiz pieklājības Voldemārs neko neiebilda, bet no viņa sejas bija skaidri noprotams, ka viņš par medmāsas Ķirses rūpēšanos pārāk augstās domās vis nav.

Uzrocis un Puszābaks ievēroja, ka medmāsai palātā nekas īpašs šobrīd nebija darāms. Turklāt Voldemārs arī nebija to izsaucis — slimnieka rokas visu laiku zvana pogai nebija ne tuvumā.

— Vai varu jums palīdzēt? — viņa jautāja, nezinādama ko iesākt, bet tūdaļ, pamanījusi Uzroča dāvāto ziedu pušķi, iesaucās: — Nu zināms, tādi ir šie vīrieši! Ko jūs bez mums, sievietēm, darītu? Puķes taču jāliek traukā ar ūdeni!

— Ak jā, tiesa gan, — Uzrocis it kā atvainodamies nomurmināja un pavērās visapkārt, lai salūkotu vāzi.

Bet medmāsa Ķirse paņēma vāzi, ielēja tajā ūdeni no krāna un ievietoja ziedus. Tad, sakārtojusi Voldemāram pagalvī spilvenu, aiziedama pieteica:

— Ja nepieciešams, zvaniet!

Kad durvis, viņai aizejot, bija aizvērušās, Voldemārs nopurpināja: ļ

— Cik tāda pārmērīga gādība ir apnicīga. Lāgiem man šķiet, ka viņa rotaļājas ar mani gluži kā ar dzīvu lelli.

— Es nebrīnītos, ja Ķērpjbārdi ķēris apmēram tāds pats liktenis, — ļ Uzrocis secināja.

—  Jā, jā, — Voldemārs piekrita. — Jūsu Ķērpjbārdim ir milzīga bārda, vai ne? Tādi dāmām visvairāk patīk. Kā jau zooloģiskā dārza darbinieks, varu jums apgalvot: jo spalvaināks zvērs, jo dāmas lielākā sajūsmā. Tur aizvien var redzēt, ka viņas apbrīno tieši visspalvainākos zvēriņus. Turklāt ar tādu sejas izteiksmi, sak, cik jauki būtu tos paņemt klēpī un pamurcīt… Bet to es varu droši sacīt, mani draugi, dzīvnieks nav rotaļlieta.

— Pareizi, — Puszābaks piekrita. — Mūsu Ķērpjbārdis, protams, nav nekāds dzīvnieks, tomēr…

Voldemārs viņu pārtrauca:

— Tomēr dzīva radība viņš ir, vai ne? Tāpēc par rotaļlietu pārvērst viņu nedrīkst. Ikviena dzīva radība ir jāciena, tāpat kā pati dzīvība.

To teicis, Voldemārs iegrima domās. Pierē iegūla dziļa rieva. Uzrocim un Puszābakam nebija ne jausmas, par ko viņš varētu domāti taču

viņam bija tik saspringta sejas izteiksme, ka abi naksitrallīši šobrīd neuzdrīkstējās viņu traucēt ar jautājumiem. Galu galā Voldemāra seja atplauka.

— Jūsu Ķērpjbārdi mēs nocelsim lejā ar snuķi, — viņš nolēma.

— Ar snuķi! — Uzrocis iesaucās.

— Kādu snuķi? — Puszābaks jautāja.

— Ar ziloņa snuķi, protams, — Voldemārs skaidroja. — Ar ko gan

citu!

—  Ak tu debestiņ! — pēkšņi atskanēja pie durvīm. Visi trīs reizē pavērās uz turieni. Medmāsa Ķirse bija ienākusi palātā lik klusu, ka neviens to nebija pamanījis.

—  Ak tu debestiņ! — viņa atkārtoja. Cik drosmīgs un atjautīgs plāns! Vai jūs patiešām cerat, ka zilonim laimēsies izglābt Ķērpjbārdi?

Voldemārs klusēja. Viņš blenza uz medmāsu ar gaužām aizdomīgu skatienu.

—  Ņemiet, lūdzu, konfekti, — viņš beidzot teica. Medmāsa Ķirse paņēma piedāvāto šokolādes konfekti.

— Ņemiet vēl vienu, — Voldemārs sacīja.

Viņš saprata, ka ar medmāsu Ķirsi jāmēģina labi sadzīvot. Tagad, kad viņa bija nākusi uz pēdām Ķērpjbārža atbrīvošanas plānam, nekādi nedrīkstēja atļauties viņu sadusmot. Citādi viņu nodomi varētu izjukt.

—   Pateicos, — medmāsa Ķirse sacīja un iebāza mutē arī otru šokolādes konfekti. Jūs šodien esat ļoti draudzīgi noskaņots.

—   Es ceru, ka jūs izturēsieties pret mani tāpat, — Voldemārs ntbi Īdēja.

—  Nu, protams, — medmāsa Ķirse smaidīdama piekrita. Jau kuro reizi sakārtojusi Voldemāram spilvenu, viņa devās prom

likpat klusiem soļiem kā bija ienākusi.

Tikko viņa bija ārā no palātas, Voldemārs žigli uzslējās sēdus un izkāpa no gultas. Pāris reižu pasoļojis šurpu turpu, viņš drīz vien apstājās un apmierināts pavēstīja:

—  Mēs atbrīvosim Ķērpjbārdi jau šonakt pat. Lai gan ribas bijušas lauztas, šim uzdevumam man spēka pietiks.

Voldemārs ķeras pie darba

— Vai tu kādreiz dzīvu lāci esi redzējis? — Uzrocis jautāja Puszābaj kam.

Pēc apciemojuma pie Voldemāra viņi bija atgriezušies viesnīcā un, laiku kavēdami, aplūkoja gleznu ar trim lāčiem.

— Es pat dzīvu ziloni neesmu redzējis, — Puszābaks sacīja. — Bet šovakar acīmredzot šāda iespēja pavērsies.

— Arī es to ceru no visas sirds, — Uzrocis viņam piebalsoja. — Tomēr lielāks prieks man būtu sastapt dzīvu Ķērpjbārdi.

— Piekrītu, — Puszābaks pamāja ar galvu. — Jauki būtu pēc tik ilga laika paspiest roku dzīvam Ķērpjbārdim.

Tā sarunādamies, viņi pat nemanīja, kā pagāja laiks un laukā sāka krēslot. Un tieši tobrīd viņi izdzirda rātsnama pulksteni sitam desmito stundu!

— Desmit rībieni, — Uzrocis sacīja.

— Laiks rīkoties, — Puszābaks teica.

Viņi piecēlās, un Apkaklītis, kas mierīgi bija gulējis Uzrocim pie kājām, arī slējās augšā. Visi ar liftu nobrauca lejā, un abi draugi devās pie viesnīcas administratora, lai nokārtotu rēķinu.

— Jūs gribat braukt prom, — tātad bārdainis jau atradies? — administrators ieinteresēts vaicāja.

—    Tieši tā, — Puszābaks apliecināja. — Pēc pāris stundām viņš būs * pilnīgi brīvs.

—  Apsveicu, apsveicu, — administrators sacīja. — Cik noprotu,!

jautājums par bārdaini vēl nav pilnīgi atrisināts. Varbūt vajadzētu jūsu istabiņu drošības labad vēl pāris dienu rezervēt? Varbūt atgriezīsieties? Uzrocis noraidoši pagrozīja galvu.

—  Ķērpjbārža atbrīvošanas plāns ir sīki jo sīki pārdomāts, — viņš apliecināja.

Un Puszābaks piebilda:

— Mēs aiz sevis sadedzinām visus tiltus. Un tā jau ir puse uzvaras, vai ne?

Administrators, kā šķita, aizvien vēl šaubījās.

— Plāns ir plāns, bet īstenība ir gluži kas cits, — viņš domīgi bilda.

— Plāns var būt spīdošs un tomēr īstenībā kaut kāds nieks visu izjauc.

—  Mūsu plānā ir paredzēti arī visādi sīki negadījumi, — Puszābaks smaidīdams teica. — Piemēram, tāds sīkums kā tukša iepirkumu soma, kas paliks zem dāmas loga, kad Ķērpjbārdis būs no turienes izcelts. Bet mūsu trumpja dūzis tomēr ir zilonis.

— Zilonis? — administrators samulsa.

— Jā, jā, — Puszābaks atkal pasmaidīja. — Mēs patiešām liksim lietā dzīvu ziloni. Un zilonis mūs nepievils.

Šāds paskaidrojums, šķiet, administratoru apmierināja.

— Nūjā, tad protams, — viņš saprotoši piekrita. — Ja talkā nāks dzīvs zilonis, jūsu pasākums nudien izdosies.

Naksitrallīši, samaksājuši rēķinu, devās uz automašīnu.

— Nu visi tilti sadedzināti, — Uzrocis, sēzdamies pie stūres, teica.

—  Tagad tikai nospied gāzes pedāli līdz galam un stūrē taisni uz priekšu! — Puszābaks sacīja.

Uzrocis padeva gāzi un furgons uzsāka gaitu. Vispirms naksitrallīši devās uz Brīvības aleju, lai pārliecinātos, vai iepirkumu soma arī tagad izkārta laukā pa dāmas dzīvokļa logu. Tas bija noteikti jāredz: ja soma nebūtu, tad, kā bija ieminējies administrators, to varētu uzlūkot par izšķirošu „sīkumu", kas izgāztu visu pasākumu.

— Mūsu slava tagad izgaisusi, — pēc brītiņa Uzrocis ieminējās.

-    Visgarākais cilvēks pasaulē to paveica vienā mirklī.

Patiešām — Uzroča furgonam netika veltīta pārāk liela uzmanība. Dažs labs gan nolūkojās automašīnai pakaļ, taču ar to arī interese beidzās. Katrā ziņā par ļaužu pulcēšanos ap viņu furgonu, kā šķita, nebūtu jābaidās, un Uzrocis netraucēti varēja braukt arī pa ielām, kur norisa visdzīvākā satiksme.

— Musu slava bija mānīga, — Puszābaks domīgi sacīja. — Uz bridi tā uzliesmoja, lai atkal pagaistu.

— Ar slavu tā mēdz būt bieži, — Uzrocis prātoja.

Jo drīz viņi nokļuva Brīvības alejā.

— Karājas! — Puszābaks iesaucās. — Viss ir kārtībā!

Iepirkumu soma bija izkārta parastajā vietā.

— Ej nu sazini, vai ziloņa snuķis tik augstu var aizsniegt? — Uzrocis norūpējies vaicāja.

Bet Puszābaks ciešā pārliecībā atbildēja:

—  Ja zilonis pasliesies uz pakaļkājām, viņš ar snuķi varēs aizsniegt jebkuru vietu visā dzīvoklī.

Uzrocis gan nejutās pilnīgi drošs par to, ka Voldemāra zilonis prot nostāties uz pakaļkājām, taču ar Puszābaka atbildi zināmā mērā bija apmierināts. Ko nu daudz spriedelēt. Voldemārs bija apsolījis izglābt Ķērpjbārdi, un viņš, šķiet, ir cilvēks, kurš pilda doto vārdu. Tagad galvej nais — ar steigu atpakaļ pie Voldemāra. Gan viņš pratīsies, kas jādara,! jo sava ziloņa snuķa garumu zina gluži labi…

Naksitrallīši brauca uz slimnīcu. Paredzamo notikumu gaidās sejas izteiksme abiem draugiem bija nopietna un saspringta. Pat Apkaklītis laikam noprata, ka notiks kaut kas neparasts. Ausis vērīgi saslējis, tas, nāsīm drebot, cītīgi ošņāja gaisu, kaut gan šeit, automašīnā, izņemot vieglu benzīna dvaku, neko citu saost nevarēja.

Tālumā jau bija redzama slimnīca. Sasprindzinājums auga ik mirkli. Uzrocis samazināja ātrumu, lai motors nerūktu pārāk stipri. Šobrīd pats svarīgākais — nemodināt pārlieku uzmanību.

Par laimi, Voldemāra palāta atradās slimnīcas viņā malā, turklāt pie loga auga nedaudz koku un krūmu. Uzrocis pabrauca garām galvenajai ieejai un, apmetis pusloku apkārt slimnīcas ēkai, apstājās tieši iepretī Voldemāra palātas logiem.

Automotors apklusa. Liekas, arī slimnīcā visur valdīja klusums. Vai-1 rumā logos, tāpat kā Voldemāra istabā, gaisma nespīdēja.

— Varbūt Voldemārs aizmidzis, — Puszābaks bilda.

Uzrocis paraustīja plecus.

— Tad būtu dzirdama krākšana, — viņš sacīja.

—  B.et, ja viņš vēl nomodā, tad būtu dzirdami vaidi, — Puszābaks! iebilda. — Vienatnē viņš nemitīgi vaid.

—   Acīmredzot Voldemārs pagaidām tikai snauduļo, — Uzrocis nolēma.

Abi draugi uzmanīgi ieklausījās. Pilnīgs klusums. Ne vaidi, ne krākšana.

—   Kaut kas jādara, — Puszābaks beidzot ieteicās. — Mēs taču nevaram gaidīt līdz ritam.

Viņam, protams, bija taisnība. Bet kas īsti jādara?

—  Mums jāpaziņo, ka esam šeit, — Uzrocis teica.

Un pēkšņi Puszābakam radās laba doma. Paņēmis savu „kaķeni" un izkāpis no furgona, viņa sameklēja mazītiņu akmentiņu un nomērķēja uz Voldemāra logu.

Pēc brīža logs atvērās un tajā parādījās Voldemāra sārtā seja.

— Ko jūs tā rībināt! — viņš čukstēja. — Sacelsiet visu slimnīcu kājās!

—  Atvainojiet, — Puszābaks arī čukstus atbildēja. — Mēs domājām, ka esat aizsnaudies.

—  Ak aizsnaudies! — Voldemārs mēdījās. — Kā gan es spētu snaust tik svarīgā momentā! Es nesnaužu, es lauzu galvu, gudroju, kā lai saved kārtībā…

To teicis, viņš aizgāja no loga, bet pēc brīža parādījās no jauna.

—  Vai jums nav pie rokas kaut kas, ko es varētu ielikt gultā savā vietā? — viņš jautāja. — Medmāsa Ķirse nedrīkst pamanīt, ka esmu aizgājis.

Uzrocis un Puszābaks tūdaļ saprata, ko īsti Voldemārs grib savest kārtībā. Iekāpuši mašīnā, viņi paraudzījās visapkārt. Ko noderīgu lai sameklē? Kaut kas tik liels, kas derētu Voldemāra vietā, viņiem diemžēl nebija.

Bet tad Puszābaks atcerējās piepūšamās gumijas rotaļlietas, ko viņi bija nopirkuši universālveikalā.

—  Man ir desmit piepūšamie Puszābaki, — viņš čukstus pavēstīja Voldemāram. — Viena miesīga Ķērpjbārža labā esmu ar mieru ziedot kaut vai deviņus gumijas Puszābakus.

Voldemārs apmierināts pamāja ar galvu, un Uzrocis un Puszābaks tūdaļ ķērās pie darba — rotaļlietas cita pēc citas tika piepūstas un iemestas pa logu Voldemāra palātā. Drīz bija skaidrs, ka nepieciešami visi deviņi gumijas Puszābaki. Beidzot slimnieka gulta bija piepildīta un, kā varēja noprast, likās, tur rāmi dus Voldemārs, pārvilcis segu pāri galvai.

Pienāca izšķirošais acumirklis. Vai Voldemārs, kuram ir lauztas ribas un savainotas iekšas, spēs izlīst pa logu laukā? Kaut arī palāta bija pirmajā stāvā — uzdevums nebija viegls, ja ņem vērā Voldemāra veselības stāvokli.

Vispirms uz palodzes kļuva redzama viena kāja, tad otra, un pēc mirkļa turpat jau sēdēja arī pats Voldemārs, tērpies svītrainajā slimnīcas pidžamā.

— Nu, kā jūtaties? — Puszābaks pusbalsī vaicāja.

—  Sevišķi labi nav, — Voldemārs atzinās. — No šejienes laikam būs jālec lejā, bet lēkšanas nozarē nekad neesmu bijis īpaši spēcīgs.

—  Varbūt labāk no palodzes nošļūkt? — tad Puszābaks ierosināja. — Tad satricinājums būs krietni mazāks.

Taču Voldemārs atraidīja šo priekšlikumu.

— Tieši šļūkšanā esmu vislielākais nejēga, — viņš noskumis atzinās.

Klusums. Nomācošs klusums.

Voldemārs joprojām sēdēja uz palodzes, un naksitrallīši jau kļuva nepacietīgi.

— Kas nu būs? — Puszābaks iejautājās.

— Man jākoncentrējas, — Voldemārs atzinās vēl skumjākā balsi nekā iepriekš.

Bet tūdaļ viņa sejas izteiksme atdzīvojās.

— Soļi! — viņš sacīja. — Pa koridoru kāds nāk!

Un viņš lēca. Atskanēja dobjš būkšķis, kam sekoja apslāpēts vaids. Voldemārs gulēja garšļaukus zemē.

—  Klusu, klusu! — Uzrocis piekodināja Apkaklītim, kas sāka draudoši rūkt.

Tajā mirklī palātā iedegās gaisma. Tur, protams, bija atnākusi medmāsa Ķirse. Par laimi, neko aizdomīgu viņa nemanīja. Laikam nodomāja, ka Voldemārs aizmidzis un guļ zem segas, tāpēc, nodzēsusi gaismu, viņa uz pirkstgaliem devās laukā no palātas.

— Izkļuvu sveikā, — Voldemārs čukstēja. — Šobrīd izkļuvu sveikā. Bet, kad viņa ieradīsies nākamreiz, tad droši vien nopratīs manu viltību.

— Vai jūs stipri sasitāties? — Puszābaks norūpējies jautāja.

— Nē, bet izbijos gan, — Voldemārs atzinās.

Viņš ielīda automašīnā un papliķēja Apkaklīti, kas tūdaļ pārtrauca savu ne visai skaļo rūkšanu.

— Gudrs suns, — Voldemārs labpatikā pasmaidīja. — Labu,cilvēku pazīst vienā rāvienā.

Viņš paskaidroja Uzrocim, pa kurām ielām jābrauc uz zooloģisko dārzu, un automašīna devās ceļā.

Pārāk tālu nebija jābrauc, taču pagāja krietns laika sprīdis, iekams viņi turp nokļuva, jo grūtības sagādāja Voldemāra pamatīgais svars pārāk ātri braukt nevarēja. Beidzot viņi sasniedza mērķi un apstājās pie zooloģiskā dārza lielajiem vārtiem, kur patlaban dežurēja naktssargs.

Voldemārs izkāpa no automašīnas.

— Oho! — naktssargs, viņu ieraudzījis, iesaucās. — Vai tu jau atkal esi ierindā?

—  Uz laiciņu jā, — Voldemārs sacīja. — Stāsti nu, kā jūtas mans zilonis?

— Ilgojas pēc tevis, — naktssargs teica. — Zēl lopiņa. Gandrīz nemaz vairs neēd, labi vēl, ka lāgiem ierauj snuķī pa ūdens malkam.

Voldemārs, rupju pārņemts, nopūtās.

— Man jāved tas pa pilsētu pastaigā, — viņš sacīja. — Cerēsim, ka neliels gājiens pa ielām palīdzēs atgūt apetīti.

Bet nu naktssargs kļuva domīgs.

— Kā tā? — viņš nomurmināja. — Pastaigā pa pilsētu? Nē, nē, to es nevaru pieļaut. Mans uzdevums ir sargāt, lai neviens dzīvnieks netiktu laukā pa vārtiem. Dienā vari darīt ar savu ziloni, ko gribi, bet naktī tas tomēr jāsargā man.

Taču Voldemārs par naktssarga vārdiem daudz nebēdāja.

— Mīļais draugs, — viņš sacīja. — Tavs pienākums ir ne tikai sargāt zooloģiskā dārza iemītniekus, bet par viņiem arī atbildēt. Un, ja tu tagad neļausi vest ziloni pastaigā un tas joprojām badosies un tāpēc dabūs galu, tad vainīgs būsi vienīgi tu…

Voldemārs vēl labu brīdi centās pārliecināt naktssargu, līdz beidzot viņš tomēr padevās.

— Nu ņem arī savu ziloni, — viņš teica, atmezdams ar roku. — Tikai liec vērā, ka ārpus zooloģiskā dārza par ziloni atbildi tikai tu.

Kad naktssargs atvēra vārtus, Voldemārs teciņiem vien steidzās uz ziloņa būri.

Uzrocis un Puszābaks, vērodami viņu, smaidīja, un Uzrocis sacīja Puszābakam:

— Grūti noticēt, ka šim cilvēkam ir lauztas visas ribas.

—  Ribas gan ir lauztas, — Puszābaks atteica, — bet viņa dvēseles spēks ir nesalaužams. ' ,

Vakariņās pankūkas

Ķērpjbārdi pamodināja no pēcpusdienas snaudas pankūku smarža, kas plūda no virtuves un kņudināja nāsis. Tātad dāma cep pankūkas… Dīvaini — bet šī doma pārāk neiesildīja Ķērpjbārža sirdi. Viņš, protams, kāroja pankūku, kāroja neprātīgi, tomēr šodien šī smarža īpaši viņu neietekmēja. Viņam vispār nebija apetītes, viņš vispār neko negribēja.

Negaidot Ķērpjbārdis atcerējās, ka bija izplūcis no bārdas visas brūklenes, un viņam uzmācās rūpju pilnas domas. Vai jau bija brīv plūkt brūklenes? Vai tikai viņš nebija rīkojies nelikumīgi? Šī doma vairs nedeva mieru un mocīja viņu aizvien negantāk. Un, kad istabā beidzot atskanēja trauku šķinda uzgaida, Ķērpjbārdis nolēma pavēstīt dāmai, ka viņš pamodies.

—  Atvainojiet! — viņš aiz vaļējā loga sauca dāmai istabā. — Varbūt jūs būtu tik laipna un paskatītos laikrakstā, vai ir izsludināta atļauja lasīt brūklenes?

Pārtraukusi galda klāšanu, dāma pienāca pie loga un iecēla Ķērpjbārdi ar iepirkumu somu istabā.

— Tūliņ papētīsim, — viņa draudzīgi pavēstīja.

Paņēmusi laikrakstu, viņa žigli pārlaida skatienu pēdējai lappusei un pēc brīža sacīja:

— Atļauja ir publicēta. Brūklenes atļauts lasīt, sākot ar šodienu.

Sākot ar šodienu! Ķērpjbārdim kā akmens novēlās no sirds. Sākot ar šodienu! Viss lieliski saskan.

—  Vai tu, mans maziņais, posies brūklenēs? — dāma vaicāja.

—  Nejau gluži tā, — Ķērpjbārdis, rausdamies laukā no iepirkumu somas, atbildēja. — Es tāpat vien…

— Varbūt tu vēlies ēst pankūkas ar brūkleņu ievārījumu?

— Paldies, negribu.

— Un zemeņu ievārījums? Man ir brīnišķīgs zemeņu ievārījums.

Ķērpjbārdis noraidoši pagrozīja galvu.

— Aveņu ievārījumu?

Atkal noraidoša galvas kustība.

—  Neko darīt, dāma sacīja un turpināja galda klāšanu.— Ēdīsim pankūkas ar cukuru, bet ar ievārījumu mielosimies, kad uzvārīšu mannas putru.

Ķērpjbārdis klusēja. Ziņa par to, ka publicēta atļauja lasīt brūklenes, mazliet uzlaboja viņa omu, tomēr apetīte kā neradās, tā neradās. Kaut arī vēders bija tukšs, viņš to pat nemanīja. Pēkšņi viņa dvēseli bija sagrābusi dīvaina tukšuma izjūta. Bija zudusi interese par apkārtni, viņu bija pārmācis galīgs trulums.

„Kāpēc šī vienaldzība bija radusies?" Ķērpjbārdis klusībā apsvēra. „Vai tāpēc, ka glābiņš bija tik tuvu un tomēr neizdevās izkļūt brīvībā? Vai gūsts pamazām jau paralizē viņu? Tas būtu šausmīgi! Kāda nozīme dzīvot, ja pagalam neveicas. Nē, nē! Jāmēģina saņemties, jāpasargā sevi no vienaldzības muklāja! Uzrocis un Puszābaks tagad zina, kur atrodas viņu draugs. Gan viņi izdomās, kā palīdzēt viņam izkļūt no gūsta. Nedrīkst zaudēt cerības. Jāsaglabā gribasspēks. Un pats svarīgākais — ar pazemojošu gūstu nemūžam nav brīv samierināties. Bet ieslīgt vienaldzībā — tas nozīmē pamazām samierināties un padoties. Bez žēlastības jāpieteic vienaldzībai karš!"

Un Ķērpjbārdis apņēmīgi sacīja:

— Es tomēr gribu zemeņu ievārījumu.

Nost ar vienaldzību! Galvenais — kaut kas ir jāgrib.

— Nu redzi, nu, — dāma teica. — Un es jau domāju, ka tu esi saslimis.

—  Saslimis? — Ķērpjbārdis iesmējās. — Es vēl nekad neesmu slimojis.

— Vai patiešām? — dāma brīnījās. — Bet es jau iztēlojos, kā es tevi kopšu, kad būsi saslimis, kā tevi guldināšu un par tevi rūpēšos.

Viņa atnesa no virtuves palielu trauku ar pankūkām, nolika uz galda zemeņu ievārījumu, salēja krūzēs pienu.

— Lūdzu pie galda.

Viņi apsēdās. Dāma apsēja Ķērpjbārdim salveti, uzlika viņam uz šķīvja kārdinošu pankūku, sagrieza to mazos gabaliņos un apzieda ar ievārījumu. Tad, uzdūrusi uz dakšiņas gabaliņu pankūkas, iebāza to Ķērpjbārdim mutē. Kaut ko īgni norūcis, viņš tomēr sāka ēst.

— Jauki, — dāma uzslavēja Ķērpjbārdi. — Tas ir tik mīļi, ka tu, mans mazais, ēd.

Ķērpjbārdis manīja, ka pēc viņa pēcpusdienas cēliena snaudas iepirkumu somā dāma tapusi itin laipna. Kā tas izskaidrojams? Ķērpjbārdis nespēja rast nevienu saprātīgu iemeslu, jo viņš neko nezināja par dāmas un medmāsas Ķirses telefona sarunu. Viņš nezināja, ka, viņam guļot, medmāsa piezvanījusi dāmai un pateikusi kaut ko tādu, kas licis dāmai nopietni padomāt. Tieši pēc šīs sarunas dāma izturējās pret Ķērpjbārdi ar īpašu uzmanību un laipnību. Taču pēc šīs sarunas dāmas sirdī zagās arī ne mazums šaubu, kuras viņa domās visu laiku atvairīja, bet no kurām tomēr nelaimējās pilnīgi tikt vaļā.

—   Mans mazais draugs, — dāma ieteicās, kad bija iebāzusi Ķērpjbārdim mutē kārtējo kumosu pankūkas. — Paskaidro man, lūdzu, kaut ko, bet pilnīgi godīgi. Vai tev dažreiz nešķiet, it kā tu būtu nolaupīts?

Ķērpjbārdis noburkšķēja kaut ko nesaprotamu.

Dīvains jautājums, nudien. Iedomājieties tikai. Viņu aizmigušu iebāž iepirkumu somā, un tagad vēl jautā, vai tā viņam nešķiet nolaupīšana?

—  Vai tev dažkārt neliekas, it kā es ar varu turētu tevi šeit? dāma turpināja. Saki bez aplinkiem, nekautrējies.

Ej nu tiec tagad gudrs. Viņu, tēlaini izsakoties, tur aiz septiņām atslēgām. Viņu uzmana ik uzsola, pastaigā viņu ved piesietu saitē kā suni. Un tagad pēkšņi tāds vaicājums! Sak, vai viņam galu galā nešķiet, it kā šeit kāds aizturētu viņu ar varu!

Ķērpjbārdis lāgā nesaprata, ko dāma īsti domā, uzstādīdama tik dīvainus jautājumus, tāpēc izvairījās no tiešas atbildes.

— Kā jūs pati raksturotu manu stāvokli? — viņš vaicāja.

Dāma iebāza Ķērpjbārdim mutē kārtējo pankūkas kumosu.

—  Es to raksturotu kā dzīvi labklājībā, — viņa smaidot sacīja. Vai šīs pankūkas, piemēram, tavuprāt nav labas?

— Ir gan, — Ķērpjbārdis apliecināja.

— Nu redzi, nu, — dāma triumfējoši noteica.

Iezvanījās telefons.

Dāma piecēlās, piegāja pie tālruņa un satvēra klausuli.

— Hallo!

— Man atkal daži jaunumi, ko pavēstīt, — klausulē atskanēja medmāsas Ķirses možā balss. — Es ceru, ka tie varētu jūs ieinteresēt.

— Ak tā, — dāma teica. — Es klausos.

Viņa centās izturēties cik iespējams vienaldzīgi, lai Ķērpjbārdis neko nenojaustu.

— Jūsu maziņo gatavojas ar snuķi nocelt no loga, — medmāsa Ķirse sacīja. — Vai sapratāt?

Dāma nesaprata, un medmāsai Ķirsei vajadzēja paskaidrot sīkāk. Viņa stāstīja visu, ko bija noklausījusies Voldemāra palātā, un piebilda:

— Nolaupīšanu viņi, kā šķiet, ir jau izplānojuši, bet nav skaidrs, kad viņi sāks rīkoties. Voldemāram vēl vairākas nedēļas mierīgi jāguļ gultā, tomēr es nebrīnītos, ka viņš vienā jaukā dienā pazustu no palātas. No tāda lauvas visu var sagaidīt.

—  Ak, vai patiešām? — dāma sacīja.— Vai viņš no tiesas ir tik spēcīgs?

—  Ļoti spēcīgs, — medmāsa Ķirse apliecināja. Divus metrus garš. j Ar piķa melnu bārdu. Kā laupītājam. Turklāt viņš ir gaužām labsirdīgs.

— Labsirdīgs? — dāma brīnījās. — Ar tādu ārieni?

—  Tieši tā, — medmāsa Ķirse apgalvoja. — Nejau velti viņš tik dikti I jūt līdzi Ķērpjbārdim, ka grib to pats atsvabināt.

Šī piebilde dāmai ne sevišķi patika.

—  Nu labi, — viņa vēsi noteica. — Es tātad gaidīšu nākamos jaunu-1 mus.

Nolikusi klausuli, viņa atkal apsēdās pie galda un uzlika kā sev, tā ] Ķērpjbārdim uz šķīvja kārtējo pankūku. Tad, paskatījusies uz Ķērpjbārdi ļ ar caururbjošu skatienu, negaidot paziņoja:

— Naktī tu tomēr gulēsi istabā.

Ķērpjbārdis nobāla.

— Kāpēc tā? — viņš jautāja aizlauztā balsī.

— Tu esi tik bāls, — dāma atbildēja. — Esmu ļoti nobažījusies par ļ tavu veselību.

— Bet es vēl nekad neesmu gulējis istabā, — Ķērpjbārdis mēģināja ] iebilst. — Nekad savā mūžā.

— Tu neesi arī nekad mūžā bijis slims, — dāma atgādināja. — Un 1 tāpēc jo vairāk man jābūt nomodā par tavu veselību.

Ķērpjbārdis vairs nevarēja nprīt ne kumosa.

Kāda nelaime! Tieši tagad, kad viņam bija izdevies norādīt Uzrocim un Puszābakam, kur viņš atrodas, viņu ietupina un tur gūstā starp četrām sienām pat nakti! Kas notiks tad, kad Uzrocis un Puszābaks sadomās viņu atbrīvot, bet iepirkumu somas aiz loga vairs nebūs?

—  Es redzu, ka tev trūkst ēstgribas, mans mazais, — dāma sacīja. — Nav nekāds brīnums, ka slimība jau ir ieperinājusies tevī. Nē, nē, nekādā gadījumā tu nedrīksti gulēt laukā — vējā.

Ķērpjbārdis nebilda ne vārda. Viņu nodarbināja paša domas. Arī dāma, šķiet, kaut ko pārdomāja. Nekāda saruna vairs nesanāca, tomēr viņi vēl labu brīdi joprojām sēdēja pie galda.

Beidzot, kad sāka krēslot, dāma nokopa galdu un uzklāja Ķērpjbārdim guļvietu uz dīvāna. Ķērpjbārdis jutās pagalam pārsteigts, kad dāma tukšo iepirkumu somu slotas galā tomēr izbāza laukā pa logu.

— Kāpēc? — viņš iesaucās. — Kāpēc jūs tā darāt?

— Tāpat vien, — dāma sacīja. — Vienkārši aiz ieraduma.

Uzsegusi Ķērpjbārdim segu, viņa devās uz virtuvi mazgāt traukus.

Vēlāk, ienākusi atpakaļ, viņa apsēdās atzveltnī istabas stūrī. Domās iegrimusi, viņa sēdēja tur labu laiku. Un vēroja, kā Ķērpjbārdis savā guļvietā nemierīgi grozījās.

-Guli nu, — viņa klusi sacīja. — Guli nu beidzot, mans nabaga maziņais!

Taču Ķērpjbārdis nemitējās svaidīties no vieniem sāniem uz otriem.

— Mans nabaga maziņais, — dāma atkārtoja.

Atskanēja telefona zvans, un dāma pacēla klausuli.

—  Viņš ir pazudis! — klausulē atskanēja satrauktā medmāsas Ķirses balss. — Jā gan, Voldemārs ir pazudis. Viņš aizbēdzis pa logu. Esmu pārliecināta, ka jums drīzumā būs ciemiņi.

— Ak vai, — dāma izdvesa.

— Tā ka esiet modra.

— Es pateicos jums, — dāma teica un nolika klausuli.

Šķiršanās

Pilsēta grima tumsā. Ielas bija gandrīz tukšas. Pavisam reti varēja pamanīt automašīnas ugunis vai kādu vēlīnu gājēju, kas steidzās uz mājām.

Furgons iegriezās Brīvības alejā.

— Tūliņ būsim klāt, Puszābaks čukstēja.

Uzrocis brauca lēnā gaitā, lai Voldemārs ar ziloni viņiem aizmugurē neatpaliktu.

—  Brauc taču kaut mazlietiņ ātrāk, — Puszābaks lūdza. — Mani nervi neiztur šādu vilkšanos.

Bet Uzrocis, pametis skatienu automašīnas sānu spogulītī, kur bija redzams zilonis, pakratīja galvu.

— Pacietību, — viņš sacīja. — Kas ilgāk paciešas, tas labāk norūdās.

Puszābaks saprata, ka Uzrocis ir stipri satraukts. Citādi viņš nebūtu

tā sajaucis sakāmvārdu. Nav jau ko brīnīties. Arī Puszābaks uztraucās ne pa jokam. Šāds uzbudinājums bija pilnīgi saprotams, jo viņi ik mirkli aizvien vairāk tuvojās draugam Ķērpjbārdim.

—   Divdesmit viens… deviņpadsmit… septiņpadsmit…— Puszābaks skaitīja namu numurus.

Vai nu tagad vai nekad vairs! Drauga Ķērpjbārža liktenis bija likts svaru kausā. Pareizāk sakot, nevis svaru kausā, bet gan iepirkumu somā.

Un tūdaļ viņi arī pamanīja liktenīgo somu.

— Te ir māja numurs deviņi, — Puszābaks sacīja.

Viņi bija pie mērķa. Uzrocis piebrauca ietves malā un izslēdza motoru.

— Paskatīsimies, ko zilonis ir spējīgs izdarīt, — viņš noteica.

Tagad viss bija atkarīgs tikai no ziloņa. Viņi paši vairs nevarēja neko

līdzēt, visu vajadzēja izšķirt ziloņa snuķim.

Pēc brīža pienāca arī zilonis, un Voldemārs apturēja viņu tieši zem pakārtās somas.

— Vai šī te ir īstā? — Voldemārs norādīja uz iepirkumu somu.

— Tā pati gan, — Uzrocis sacīja.

Voldemārs pagrozījās un nosēdās ērtāk uz ziloņa muguras.

— Vai Ķērpjbārdis ir tajā iekšā? — viņš jautāja.

— Tieši tā, — Puszābaks apliecināja. — Droši vien viņš guļ.

— Hm, — Voldemārs norūca un iegrima domās.

Pagāja labs laika sprīdis, kamēr viņš domāja, bet zilonis tikmēr šūpoja snuķi šurpu turpu.

— Vai nesāksim rīkoties? — beidzot Voldemārs ierunājās.

— Derētu gan, — Uzrocis piekrita.

Un Puszābaks piebilda:

— Ko mēs vēl gaidām?

— Pareizi, — Voldemārs teica. — Nav nekādas jēgas gaidīt.

Viņš pieliecās zilonim pie auss un kaut ko pačukstēja.

Uzrocis un Puszābaks jutās visai satraukti. Vai tikai Voldemārs zilonim pratīs ieskaidrot, ka šis iepirkumu grozs jānoceļ zemē? Galu galā viņš taču bija parasts zooloģiskā dārza darbinieks, nevis cirka mākslinieks. Turklāt arī zilonis bija parasts zooloģiskā dārza iemītnieks, kura pienākums ļaut skatītājiem sevi apbrīnot, nevis cirka zilonis, kas pieprot visādus mākslinieciskus trikus.

Tomēr Uzroča un Puszābaka šaubas izrādījās veltas. Ziloņa snuķis jau slējās augšup. Acīmredzot Voldemārs un zilonis garīgi bija tik cieši vienoti, ka dzīvnieks viņu pilnīgi saprata.

Snuķa gals jau pieskārās somai un tūdaļ arī satvēra to.

— Kaut tikai viņš nepalaistu somu vaļā! — Uzrocis norūpējies teica.

Par laimi, šīm rūpēm nebija pamata. Zilonis ar snuķi noņēma iepirkumu somu no slotas kāta tik prasmīgi, ka Uzrocis un Puszābaks aiz brīnumiem noelsās vien.

— Vai tu redzēji?! — Puszābaks iesaucās.

Uzrocis piekrītoši pamāja ar galvu.

—  īstens meistardarbs, — viņš sacīja.

Arī Voldemārs jutās apmierināts ar ziloņa veikumu un atzinīgi papliķēja viņam pa skaustu.

Aiz rokturiem satvertā iepirkumu soma ziloņa snuķī lēnām tuvojās zemei. Šķiet, zilonis sapratis, ka ar somu jāapietas uzmanīgi, un piesardzīgi nolika to uz ietves.

— Gatavs! — Puszābaks sajūsmā iesaucās.

Un tūdaļ abi naksitrallīši metās pie iepirkumu somas.

— Vai viņš ir somā, vai nav? — Voldemārs, sēdēdams ziloņa mugurā, jautāja.

— Nu ka somā! — Uzrocis svētlaimīgi smaidīja. — Turklāt guļ!

Uzrocis un Puszābaks vērās guļošajā draugā, un viņu sirdis pildīja

bezgalīgs maigums. Te nu viņš bija — viņu mīļotais Ķērpjbārdis! Beidzot! Pēc ilgām mocībām atkal visi kopā! Draugs beidzot atguvis brīvību!

Pēkšņi Ķērpjbārdis atvēra acis un neizpratnē raudzījās uz Puszābaku un Uzroci.

— Kas noticis? — viņš samulsis vaicāja. — Kūres esmu?

— Tu esi brīvībā, — Uzrocis smaidīdams teica.

Un Puszābaks savukārt smaidīdams piebilda:

— Mēs nocēlām tevi ar snuķi lejā.

Ķērpjbārdis uzslējās somā sēdus.

-Neiespējami, — viņš murmināja. — Pilnīgi neiespējami.

—  Viņš vēl ir pavisam samiegojies, — Puszābaks pamirkšķināja Uzrocim ar aci. — Viņš vēl neko nesaprot.

Bet Ķērpjbārdis paskaidroja:

— Patiešām man kaut kas nav saprotams, — viņš teica. — Man šķiet, ka esmu nomodā, taču es nespēju tam ticēt. Vai tie esat jūs, mani draugi?

— Nu zināms, ka mēs! — Puszābaks iesaucās.

—  Un zilonim mugurā sēž Voldemārs,— Uzrocis piebilda. — Tieši viņam tu esi pateicību parādā par brīvības atgūšanu.

Ķērpjbārdis izkāpa no iepirkumu somas un dziļi paklanījās Voldemāram.

— Esmu jums bezgala pateicīgs, — viņš pieklājīgi sacīja. — Pateicos no visas sirds.

Tad it kā šaubīdamies pavērās visapkārt un nopūtās:

—  Es tomēr šaubos, vai tikai tas viss nav jauks sapnis. Šoreiz es taču aizmigu nevis iepirkumu somā, bet gan uz dīvāna, tāpēc neviens mani nevarēja šādā veidā atbrīvot.

—  Esi taču prātīgs, — Puszābaks gandrīz vai sadusmojās. — Sēdies automašīnā un braucam prom. Par tavu iespējamo sapni pēcāk varēsim spriest, cik patīk.

Ķērpjbārdis paklausīja, bet paguva paspert tikai pāris soļu, kad tepat tuvumā atskanēja satraukta sievietes balss.

—  Ak mans maziņais, atļauj kaut atvadīties no tevis, — viņa saviļņota sacīja. — Atļauj, pirms šķiramies, tevi vēlreiz apmīļot.

Naksitrallīši gluži satriekti apstājās kā zemē iemieti.

Apkaklītis furgonā iztrūcies sāka riet, un Voldemārs, ziloņa mugurā sēdēdams, izbrīnījies kaut ko norūca.

— Jūs! — Ķērpjbārdis, kurš tūdaļ pazina dāmas balsi, iesaucās. — Jūs esat šeit!

Nu jau visi ieraudzīja arī dāmu pašu. Viņa bija stāvējusi aiz telefona būdiņas, kur, gaidīdama Uzroci, Puszābaku un Voldemāru, bija slēpusies labu laiku.

—   Vispirms gribu izgaisināt tavas šaubas, — dāma sirsnīgi teica, vērsdamās pie Ķērpjbārža. — Tu patlaban neredzi sapni — viss noris īstenībā. Tu patiešām aizmigi uz mana dīvāna, bet pēc tam es ieliku tevi atkal iepirkumu somā.

— Kāpēc jūs tā darījāt? — Ķērpjbārdis brīnījās.

—   Es nejauši uzzināju, ka draugi gatavojas tevi atbrīvot, — dāma stāstīja. — Es sīki visu pārdomāju. Un galu galā sapratu, ka tev jāturas kopā ar saviem draugiem un man nav tiesību tevi aizturēt ar varu. Tādēļ ieliku tevi iepirkumu somā, lai tavi draugi varētu tevi izglābt.

Iestājās klusums.

— Sākumā nolēmu slepus noskatīties, kā tu aizej, — dāma sacīja. — Taču nespēju novaldīties, iegribējās tevi vēlreiz apmīļot.

Paņēmusi Ķērpjbārdi rokās, viņa to sirsnīgi apskāva. Acīs viņai sariesās asaras.

—  Uz redzēšanos, mans mazais! — viņa teica. — Es vēlu tev tikai labu.

Atkal klusums. Un tikmēr ikviens vērpa savu domu pavedienu.

Kad dāma beidzot nolika Ķērpjbārdi atkal zemē, viņa pievērsās zilonim.

— Kāds varens dzīvnieks, — dāma atzinīgi to novērtēja. — Vai tas ir tīras sugas?

Šis jautājums, protams, tika uzdots Voldemāram.

— Tas ir īsts Āfrikas zilonis, — Voldemārs paskaidroja.

— Oho! — dāma iesaucās. — Kaut jūs zinātu, kā man dzīvnieki patīk.

Voldemārs nokremšļojās. Klusībā viņam bija jāatzīstas, ka dāma

nepavisam nav tik briesmīga, kā viņš līdz šim bija domājis. Gluži otrādi.

—  Zooloģiskā dārzā ir vēl citi interesanti dzīvnieki, Voldemārs sacīja dāmai. Par tiem es jums varētu kādreiz šo to pastāstīt…

Dāma pasmaidīja un noslaucīja asaras.

— Pateicos jums, — viņa teica. — Jūtos ļoti aizkustināta un katrā ziņā pieņemu jūsu augstsirdīgo priekšlikumu. Es labprāt iepazītos ar jums. Jūs patiešām esat reti labsirdīgs cilvēks, kā pārjums stāsta.

Voldemārs nosarka ne pa jokam, taču tumsā tas pārējiem palika noslēpts.

—  Arī man šī negaidītā iepazīšanās ir patīkama, — viņš pusbalsī nobubināja.

Pienāca šķiršanās brīdis. Dāma vēlreiz apskāva Ķērpjbārdi.

—  Laimīgu ceļu, — viņa novēlēja un pēc kārtas noglaudīja galvu visiem naksitrallīšiem.

—   Laimīgu ceļu, — arī Voldemārs, ziloņa mugurā sēdēdams, novēlēja. — Varbūt atrakstiet man kādreiz, ja gadās brīvāks brīdis.

— Bez šaubām, — Uzrocis apsolīja. — Es sen vairs nevienam neesmu rakstījis, pat sev ne.

Naksitrallīši sakāpa automašīnā.

Uzrocis iedarbināja motoru un izjusti deklamēja:

Mums dzīslās līksmi asins strāvo Mūs gaida tur, kur jūra šalc.

Pēc ilgāka laika Uzrocis atkal jutās spējīgs sacerēt vārsmas, un Pus' zābaks atzina, ka tā ir laba zīme.

Otrā grāmata

.

Šaušalīgs notikums mežā

Uzroča nelielais autofurgons ar pilnu sparu brauca pa šoseju aizvien tālāk. Naksitrallīši devās uz jūru. Viņi ilgojās pēc atpūtas. Draugi kārot kāroja pēc jūras viļņu rāmās šalkoņas un kārtīgas atspirgšanas veselīgajā pludmales gaisā.

—  Ak jūra, mana jūra, — Puszābaks mēģināja atsaukt atmiņā kādreiz dzirdēto melodiju.

Bet viņam nācās uzsākto dziesmu tūdaļ pārtraukt, jo Apkaklītis, Uzroča suņuks, paslējis purnu, ņēmās žēlabaini kaukt līdzi.

Spīdēja saule. Lai gan tuvojās rudens, laiks pieturējās gluži kā vasaras vidu. Droši vien arī ūdens jūrā ir silts…

Abpus lielceļa stiepās mežs. Pa šo ceļu viņi vēl nekad nebija braukuši, tāpēc Uzrocis apturēja mašīnu, lai papētītu karti.

—  Lielceļš met prāvu līkumu, — pēc brīža viņš paziņoja. — Ja dotos cauri mežam, ceļš būtu krietni īsāks, bet…

—   Cauri mežam?! — Uzroci pārtraukdams, Ķērpjbārdis iesaucās.— Man ļoti patiktu braukt cauri mežam!

— Arī es neiebilstu, — Uzrocis piekrita. — Tikai diemžēl meža takas kartē nav atzīmētas. Iebraukuši mežā, mēs nokļūsim gluži kā maisā un mums nāksies taustīties kā pusakliem.

Puszābaks metās Ķērpjbārdim talkā.

—   īsākais ceļš katrā ziņā ir daudz taisnāks nekā garākais, viņš dedzīgi apgalvoja. Un neba vienmēr pēc kartes jādzīvo!,

Uzrocis joprojām šaubījās.

—  Par meža takām nekad iepriekš nevar zināt, kurp tās aizved, — viņš apgalvoja.

Šī piezīme tomēr nespēja satricināt Puszābaka pārliecību.

—   Visi ceļi ved uz jūru! — viņš pacēla balsi. — Vai šo seno sakāmvārdu tu neesi dzirdējis?

Uzrocis palika atbildi parādā un no jauna uzmanīgi pētīja karti.

—  Meža viņā malā pa labi ir jūra, — viņš beidzot pavēstīja. — Bet pa kreisi ir liels purvs. Vai tāda sakāmvārda, ka visi ceļi ved purvā, nav?

— Tāda nav, — Puszābaks aši noteica.

Uzrocis pasmaidīja un salocīja karti.

— Nu ko tad citu. Braucam tik cauri mežam, ja jūs abi tā gribat.

—  Pie viena mēs varētu nogriezties sānis un piebraukt pie purva, — Ķērpjbārdis ierosināja. Varbūt laimējas atrast lācenes! Mitrās vietās tās labi aug, īpaši purvainē. Bērnībā, kad es biežāk gāju vannā, tad arī man bārdā laiku pa laikam auga lācenes. Un to es varu droši apgalvot, ka tās ir visgardākās ogas pasaulē!

—  Kolosāli! — Puszābaks norija siekalas. — Nu protams, ka mēs varam iet lācenēs.

Taču Uzrocis šo priekšlikumu cieši noraidīja.

— Purvā mašīna var iegrimt akacī, — viņš sacīja. — Mums jābrauc taisnā ceļā uz jūru, jo mūsu mērķis ir jūra, nevis lācenes.

Šoreiz viņa balss skanēja tik apņēmīgi, ka Ķērpjbārdis un Puszābaks par lācenēm vairs nebilda ne vārda.

Uzrocis piedeva gāzi. Automašīna, vēl brīdi braukusi pa lielceļu, nogriezās mežā.

Ķērpjbārdis pavēra automašīnas logu.

— Kāds te gaiss! — viņš aizgrābts sacīja. — Kā smaržo mežs!

Klusībā Ķērpjbārdim bija jāatzīstas, ka viņaprāt mežs varēja aizvietot

jilru. Viņa dēļ ceļš uz jūru pa mežu varēja turpināties, vienalga, cik ilgi!

Furgons, klusi dūkdams, virzījās aizvien dziļāk mežā. Ak mežs… mežs… Kāds skaistums un kāds miers visapkārt! Vērdamies pa logu, naksitrallīši pat nemanīja, kā aizrit laiks. Jau tuvojās vakars. Un pēkšņi Uzrocis pamanīja strautiņu, kas tecēja netālu no takas, un nobremzēja.

— Mums jāpapildina ūdens krājumi, — viņš teica.

Tas bija tiesa. Viņi bija izbraukuši no pilsētas bez ūdens rezervēm.

Prāvā slaucene, kurā viņi glabāja ūdeni, stāvēja furgona kaktā gandrīz lukša.

Uzrocis piecēlās no autovadītāja sēdekļa, sameklēja spaini un izkāpa laukā. Ķērpjbārdis un Puszābaks viņam sekoja, lai tikmēr svaigā gaisā ērtāk izstaipītu locekļus. Bet ko darīja Apkaklītis?

Kas viņam bija noticis? Viņš palika stāvam atvērtajās auto durtiņā un ņēmās žēli smilkstēt.

—   Padomā tik, — Ķērpjbārdis ieteicās. — Suņuks dreb pie visām miesām.

—   Dreb? — Uzrocis norūpējies pārjautāja. — Vai tik tam nebūs piemeties karsonis?

Puszābaks pataustīja Apkaklītim degunu.

—  Degungals ir auksts, — viņš sacīja. — Nāsis gan kustas šausmīgi strauji. |L

Tagad arī pārējie pamanīja, ka Apkaklītis kā aizsvilies velk gaisu nāsīs. It kā sajuzdams svešu smaku.

—  Kaut kas nav labi, — Ķērpjbārdis bilda. Uzrocis pastiepa roku un mierinādams paglāstīja suņuka drebošo muguru.

—  Neraizējies, mīļumiņ, — viņš maigi sacīja. — Atnesīšu ūdeni, un pēc tam tūliņ brauksim tālāk. ļ|

Apkaklīša smilksti mazliet tā kā pierima, un Uzrocis ar spaini rokā žigliem soļiem devās uz strautu. Un tad tas notika.

Suns! It kā no zemes izniris, Uzroča priekšā nostājās milzīgs suns. Dzelteni pelēks. Asti nolaidis. Ausis modri saslējis. Acīm ļauni gailējot.

—  Akurāt kā vilks, — Puszābaks nobālējis čukstēja. Bet Ķērpjbārdis paskaidroja:

—  Tas arī ir vilks! Tātad tāpēc… Tātad tāpēc Apkaklītis tā iztrūkās… Suņuks bija sajutis tuvumā vilku. Ak, kāpēc viņi laikus to neaptvēra?

—  Kuču, kuču! — Uzrocis uzsauca vilkam.

Vairāk nekā viņš nepaguva uzsaukt. Viss turpmākais norisa pārāk ātri.

Pēkšņi viņš atradās garšļauku zemē. Spainis šķindēdams aizripoja. Vilks ar ilkņiem satvēra Uzroci aiz uzroča. Uzmeta viņu gluži kā maisu sev uz muguras. Un pazuda. Pazuda starp krūmiem pie strauta.

Puszābaks, gluži pelēks vaigā, bija izvilcis no kabatas „kaķeni", taču nu vairs nebija kam mērķēt. Ķērpjbārdis stāvēja nepakustēdamies, it kā

pārvērties par sālsstabu, ar tukšu skatienu vērdamies turp, kur pirms mirkļa atradās vilks un Uzrocis.

— Apkaklīti Puszābaks pēkšņi iesaucās.

Suņuks bija izlēcis no automašīnas. Vai vilks jau atradās tik tālu, ka Apkaklītis nevarēja to saost un viņam nebija vairs baiļu?

Galvu pieliecis, Apkaklītis cītīgi ošņāja zemi visapkārt. No turienes, kur Uzrocis bija sācis iet uz strautu, Apkaklītis pa viņa pēdām tecēja uz priekšu.

Puszābaks un Ķērpjbārdis saspringti vēroja suņuku.

Un pēkšņi Apkaklītis iesmilkstējās. Iesmilkstējās it kā satrūcies un tūdaļ arī apstājās.

— Uzroča pēdas tālāk vairs neved, — Puszābaks teica.

— Tālāk ved vilka pēdas, — Ķērpjbārdis sacīja.

Apkaklītis iesmilkstējās vēlreiz, tomēr atpakaļ nenāca.

— Viņš šaubās, — Puszābaks teica.

Ķērpjbārdis piekrizdams pamāja ar galvu.

— Suņuks cīnās pats ar sevi, — viņš piemetināja. — Tagad pienācis izšķirošais brīdis, kādas jūtas ņems virsroku: mīlestība pret Uzroci vai bailes no vilka.

Apkaklītis sāka klusu ņurdēt. Spalvas uz skausta saslējās.

— Sakopo drosmi, — Puszābaks sprieda.

Un tūdaļ jau Apkaklītis atsāka darboties. Kaut arī pagausi, tomēr viņš gāja vilkam pa pēdām.

— Bet ko darām mēs? — Ķērpjbārdis vaicāja.

Arī viņiem bija jāizlemj, gluži tāpat kā Apkaklītim. Un — tas pats kas suņukam. Jo arī viņi abi bijās vilka. Un kā vēl! Bet no otras puses — vai gan Uzrocis nebija viņu mīļotais draugs?

— Ejam! Puszābaks nosprieda.

Viņi bija izšķīrušies, kā rīkoties. Draugi devās turp, kur aizgāja Apkaklītis. Sirds gan drebēja, bet viņi gāja.

Pie strauta Apkaklītis neizpratnē apstājās.

— Pēdas ir pazudušas, Ķērpjbārdis sacīja.

—   Laikam vilks pārpeldējis strautu, — Puszābaks pieļāva šādu ļ varbūtību.

Šķiet, arī Apkaklītis bija nospriedis to pašu. Mirkli svārstījies, viņš ielēca ūdenī un, kājelēm žigli kuļoties, aizkļuva otrā krastā. Diemžēl ari tur viņš vilka pēdas neatrada un pēc kāda laika atgriezās pie Puszābaka un Ķērpjbārža.

Pēdas bija zudušas.

— Beigas, — Puszābaks trīcošā balsī noteica.— Kā tu domā, Ķērpjbārdi? Vai ir vēl kāda cerība?

Ķērpjbārdis vēl nespēja neko domāt. Acu priekša aizvien rēgojās vilks. Un viņa baltie ilkņi. Asie, ļoti asie baltie ilkņi. Viņš taču redzēja, kā vilks ar ilkņiem ieurbās Uzroča uzrocī…

Vai ir vēl kāda cerība? Nē, labāk par to nedomāt.

.

Ugunskurs naktī

Saule laidās uz rietu, un vienu tās malu jau aizsedza koku galotni Ķērpjbārdis un Puszābaks sēdēja plecu pie pleca zem milzu egles.

—  Jau krēslo, tuvojas vakars, — Puszābaks ieminējās. — Ko m darīsim?

—  Viss labi jāpārdomā, — Ķērpjbārdis atteica. No sākotnējā satricinājuma viņš bija kaut cik atžirdzis. Pamazām atgriezās spēja sakopot domas un viņam atausa atmiņā v

ko mūžā bija dzirdējis par vilkiem.

—  Ak mīļais Uzroci! — Puszābaks nopūtās. — Kādās gan mocībl tu šobrīd atrodies?

— Tagad vilkiem midzenī ir arī pēcnācēji, — Ķērpjbārdis atcerēja

-    Droši vien vilks aiznesis Uzroci uz savu midzeni, ja jau tas viņi uzsēdināja sev mugurā. ^

— Jādomā, ka midzenis tuvumā neatrodas, — Puszābaks apsvēru

—   Sakāmvārds māca, ka vilks savas migas pievārtē nemēdz nevieni' saplosīt.

Ķērpjbārdis klusēja. Viņš domāja.

Pēc brīža saule jau bija norietējusi. Sabiezēja krēsla.

Un pēkšņi:

— Uu-hīī!

Puszābaks kā dzelts pielēca kājās.

—Vai dzirdēji? — viņš čukstēja. — Vilks gaudo!

Un atkal:

— Uu-hū!

Šī dobjā drūmā balss atskanēja tepat netālu. Vai patiešām vilks?

Pēc brītiņa, kad abiem draugiem gandrīz turpat gar degunu aizzibēja garām klusa ēna, Ķērpjbārdis teica:

— Upis gatavojas nakts medībām.

Puszābakam sametās kauns. Atkal Ķērpjbārdim līdzās apsēdies, viņš nomurmināja:

— Nervi…

Tagad arī viņš attapa, ka Apkaklītis nepievērš šai ūjināšanai nekādu uzmanību, un nomierinājās. Ja tuvumā gadītos vilks, tad Apkaklītis izturētos pavisam citādi.

Ķērpjbārdis no jauna bija iegrimis domās.

— Tā bija ūpja balss, — viņš ierunājās. — Bet arī vilkiem ir paradums ap saules rietu kaukt. Tāpat kā rītos, kad saule aust. Tēviņi dara turpat pie midzeņa. Kauc vecais vilks, un kauc arī vilcēni. Upis man par to atgādināja.

—   Bet paklau! — Puszābaks pacilāts iesaucās. — Tad taču pēc kaucieniem var noteikt, kur šis midzenis atrodas?

—  Tā man šķiet, — Ķērpjbārdis pamāja ar galvu. — Tādā bezvēja laikā kā patlaban kaukšanu var sadzirdēt kilometriem tālu. Kaut arī ir gudri zvēri, tomēr kaukdami tie, protams, uzrāda savu atrašanās vietu. Kaukšana laikam ir tāda iekšēja dziņa.

Abi sēdēja un klusēja. Taču tagad šādai sēdēšanai, mazākais, bija savs mērķis. Viņi klausījās. Un gaidīja, ka vilki iegaudosies. Taču jo tuvāk nāca nakts, jo viņu domas vērtās drūmākas.

Ak nabaga Uzrocis! Vai tu jūti, ka draugi tevi piemin tavās bēdās? Bet vai tu vispār kaut ko vēl spēj just?

Drīz iestājās nakts tumsa.

— Vilki šoreiz nekauca, — Puszābaks secināja.

Un Ķērpjbārdis piebilda:

— Tagad mums atliek tikai gaidīt rītausmu, kad šie plēsoņas gaudos atkal.

Pa to starpu viņi nolēma mazliet pagulēt. Nekāda lielā cerība nebija, ka pēc lielajām bēdām un uztraukumiem nāks miegs, tomēr aizmigt jāmēģina. Vajadzēja krāt spēkus, jo kas zina, kādi pārbaudījumi tos gaida jau vistuvākajā laikā.

Ķērpjbārdis, taustīdamies tumsā, lūkoja sadabūt žagarus.

—  Jāiekur ugunskurs, — viņš teica. — Liesmas vislabāk aizsargā pret vilkiem.

— Varbūt šoreiz nāc pārgulēt furgonā, — Puszābaks lika priekšā. — Uzroča gulta ir tavā ziņā. Kopā ir drošāk, kā mēdz sacīt.

Taču Ķērpjbārdim gulēšana āra gaisā bija principa jautājums.

—  Ar tevi kopā būs Apkaklītis, — viņš strupi pateica, un ar to viss bija izlemts.

Puszābaks paaicināja Apkaklīti un abi iekāpa automašīnā. Bet Ķērpjbārdis, aizdedzinājis ugunskuru, nolikās turpat blakus uz guļu.

— Uu-hū!

Tas, protams, atkal bija ūpis, kas, medījumu meklēdams, kreisēja pa mežu. Drīz vien putns acīmredzot aizlaidās kaut kur tālāk, jo pēc brīža viņa ūjināšana nebija vairs sadzirdama un apmetnē iestājās klusums.

Mierīgā nakts un klusums mežā iedarbojās uz Ķērpjbārdi kā balzams. Par Uzroča likteni viņš raizējās joprojām, taču šīs bēdas vairs nebija tik izmisuma pilnas un asas. Bažas it kā bija mazinājušās un satraukums pamazām rimis. Ķērpjbārdis pagriezās uz vēdera, lai pasargātu bārdu no uguns dzirkstelēm, un pat nemanīja, kā acis aizvērās, un pēc mirkļa vienmērīgā ritmā atskanēja viņa paklusie krācieni.

Bet Puszābaks pa to laiku bezmiegā valstījās pa gultu. Viņš nespēja aizdzīt bailes un nomāktību. Viņu smacēja it kā gaisa trūkums. Sirds kūleņoja no pārdzīvotā satricinājuma. Viņš vairs nevēlējās pat kāju pirkstus kustināt, un tā jau bija visai ļauna zīme.

Tikai ap pusnakti Puszābaks iegrima vieglā nemierīgā snaudā, bet arī tā necik ilgi nebija vēlēta.

Apkaklītis! Apkaklītis bija ielavījies blakus Puszābakam zem segas! Viņš žēlabaini smilkstēja un vairākkārt ar mēli aizskāra Puszābaka seju.

—   Nu, nu, — pamodies viņš nobubināja. — Kas tās tev par manierēm?

Apkaklītis nemitējās smilkstēt un, it kā aizstāvību meklēdams, spiedās Puszābakam klāt. Un pēkšņi it kā zibens viņam iešāvās prātā doma: vilks! Tuvumā jābūt vilkam! Iepriekšējā reizē Apkaklītis bija smilkstējis tieši tāpat. Vilks bija atgriezies. Viņš bija atnācis pēc nākamā upura. Un tam bija jābūt nevienam citam kā nabaga Ķērpjbārdim, kas, tik muļķīgi iespītējies, arī šajā tik bezgala bīstamajā naktī nolēma gulēt zem klajas debess!

Ilgi negudrodams, Puszābaks atgrūda segu un steidzās pie loga.

Nakts. Ugunskurs aizvien vēl dega, un ap to pletās samērā plats gaismas aplis, kura viena mala aizsniedza arī strautu.

Paldies dievam — Ķērpjbārdis ir dzīvs un vesels! Nekustīgi gulēja — laikam dziļā miegā — turpat pie ugunskura.

Un tad Puszābaks ieraudzīja vilku. Turpat strauta līkumā, kur ūdens mirguļoja ugunskura gaismā, pēkšņi atskanēja tāda kā plunčošanās. Un tūdaļ no strauta spokaini gluži kā četrkāju ūdensgars izkāpa vilks.

Puszābaks gribēja kliegt, gribēja brīdināt Ķērpjbārdi par briesmām. Taču nespēja. Šķita, ka neredzama roka bez žēlastības aizžņaudz viņam rīkli. Bailes, nesaprātīgas bailes bija padarījušas savu darbu, un no Puszābaka mutes atskanēja vienīgi tikko saklausāma bezpalīdzīga sēkšana.

Vilks sīkiem rikšiem tuvojās ugunskuram. Pēc pāris mirkļiem viņš apstājās dažu soļu attālumā no uguns. Nu jā! Vai Ķērpjbārdis pats nebija teicis, ka ugunskurs ir vislabākais sargātājs pret vilkiem? Vilks baidījās no uguns un neuzdrošinājās pieiet tuvāk. Kas tagad notiks?

Tas, kas notika turpmāk, viesa Puszābaka sirdī apjukumu un izbrīnu. Vilks tūlīt nostājās paplatā stājā. Mirkli šādi stāvējis, viņš pēkšņi no visa spēka noskurinājās. Udenslāses no slapjā kažoka aizlidinājās uz visām pusēm. Arī ugunskuram tika bagātīgi. Tas nočūkstēja, un liesmas nedaudz noplaka. Bet vilks no jauna devās atpakaļ uz strautu. No jauna samitrināja kažoku. No jauna tuvojās ugunskuram un noskurinājās…

Šoreiz ūdens šalts bija vēl pamatīgāka un liesmas saplaka vēl manāmāk nekā iepriekšējā reizē. Tagad Puszābaks saprata — vilks grib nodzēst ugunskuru!

Kaut kas žigli jādara! Bet kas?

Puszābaks izbijās: ja vilks vēlreiz ugunskuram uzšļakstīs ūdens lāses, uguns var noslāpt un nespēs vairs Ķērpjbārdi aizsargāt. Un tad… Tad plēsoņa pavilks Ķērpjbārdi nostāk un aiznesīs viņu prom tāpat kā nesen Uzroci…

Ķērpjbārdis nekavējoties jābrīdina! Bet kā lai to izdara?

Puszābaks no jauna mēģināja kliegt. Veltas pūles. Šķiet — rīkle vēl ciešāk aizžņaugta nekā iepriekš šoreiz neatskanēja pat niecīgākā skaņa. Bet ja viņš sadūšotos un steigtos pie Ķērpjbārža? Nu nē. Vilks bija paguvis izkāpt no strauta jau trešo reizi. Un tuvojās…

„Kālab es savulaik nevīžoju iemācīties automašīnas vadīšanu?" Puszābaks izmisis domāja.

Kas nekaitētu, ja tagad varētu iedarbināt motoru un taisnā ceļā drāzties draugam palīgā. Diemžēl par auto vadīšanu viņam nebija ne mazākā nojausma. Viņš prata likt lietā vienīgi autosignālu, un tas bija viss.

Nu kā tad! Signalizēt! To viņš taču prata!

Viens divi — Puszābaks bija pie stūres. Nospieda signāla pogu. Atskanēja rēcošs troksnis, kas nakts klusumā atbalsojās negaidīti skaudri. Vilks satrūcies apstājās.

Arī Ķērpjbārdis satrūcies pamodās. Izslējies sēdus, viņš palūkojās visapkārt. Nākamajā mirklī viņam kļuva skaidrs, kas te notiek.

Ķērpjbārdis pielēca kājās. Paķēra no ugunskura degošu sprunguli. Pavicināja to virs galvas un meta, kur stāvēja vilks. Un tad vilka vairs apmetnē nebija.

.

Neparasts jājiens

Kad vilks bija uzsviedis Uzroci sev uz muguras, naksitrallītis vēl lāgā nesaprata, kādas briesmas viņam draud. Tā kā līdz šim ar vilkiem viņam nebija nācies saskarties, šo dzīvnieku viņš uzlūkoja par lielu suni. Un, tā kā suņi parasti izturējās pret viņu itin draudzīgi, viņš no sava jājamzirga pārāk nebaidījās. Viņš vientiesīgi domāja, ka lielais suns grib tikai parotaļāties un tāpat pa jokam viņu pavizināt sev uz skausta.

— Kuču, kuču! — Uzrocis visu laiku atkārtoja, papliķēdams zvēram kaklu.

Vilks skrēja uz strautu. Uzrocim šķita, ka tūdaļ sekos varens lēciens pāri strautam, un viņš ar abām rokām ieķērās sava jājamzirga skausta spalvās. Taču lielais suns nelēca. Vilks uzmanīgi iekāpa ūdeni un brida pa strautu uz priekšu.

Uzrocis pamazām kļuva aizvien nemierīgāks, un iemesla tam netrūka — Ķērpjbārdis un Puszābaks palika aizvien tālāk aizmugurē, bet pelēcis apņēmīgi steidzās pa strautu uz priekšu, par došanos atpakaļ pat nedomājot.

„Šis suns tomēr ar trakuma kaiti neslimo," Uzrocis mēģināja sevi mierināt. „SIims kustonis ūdenī vis nekāptu."

Taču šāds mierinājums bija gaužām vājš.

Labu brīdi rikšojis pa strautu, vilks beidzot izkāpa krastā un turpināja ceļu pa mežu.

„Tas vairs nav ciešams," Uzrocis secināja. «Pārmaiņas pēc mazliet

pajādelēt esmu ar mieru, bet nu man pietiek. Katrā ziņa nelāgi, ka zirgs ved jātnieku, kur tam ienāk prātā."

Uzrocis secināja, ka patlaban viņam nebūtu grūti rast ceļu atpakaļ — jāiet tikai gar strautu, tad nomaldīties nav iespējams. Bet, ja lielais suns ievedīs viņu vēl dziļāk mežā, tad laikam jāteic draugiem ardievas uz laiku laikiem un atlikušās mūža dienas jāaizvada nožēlojamā vientulībā.

„Nē un vēlreiz nē," Uzrocis nolēma. „Es neļaušu sevi aizvest prom! Vientulību esmu izbaudījis gana. Pietiek savrupības!"

Palaidis vaļā vilka skaustu, Uzrocis kā brūns kamolītis novēlās meža sūnās.

Diemžēl bēgšanas mēģinājums bija neveiksmīgs. Pēc mirkļa vilks nostājās līdzās Uzrocim, uzlika ķepu un izbrīnījies vērās viņam acīs. Tad, satvēris Uzroci ilkņos, vilks sadusmots purināja viņu krietnu brīdi, tā ka naksitrallītim iekšās viss sagriezās. Pēc tam Uzrocis atkal tika uztupināts plēsoņas mugurā.

Par šādu izturēšanos Uzrocis, protams, jutās gaužām nomākts. Taču neko darīt jājiens turpinājās. Un Uzrocis saprata, ka par bēgšanu nav ko sapņot. Labu brīdi viņš vairs neprātoja neko, it kā visas domas būtu izkratītas laukā no galvas. Taču, pamazām atžirdzis, viņš sāka atkal šo to apsvērt.

„Laikam lielais suns grib aizstiept mani uz savām mājām," Uzrocis prātoja. „Bet vai tad meža dziļumā vispār ir cilvēku mītnes? Manuprāt nav. Bet varbūt tomēr? Atbilde, kā mēdz teikt, jāmeklē vējā…" ,

Vilks pielika soli. Drīz vien viņš tecēja tik ātri, ka Uzrocim vējš gar ausīm nošalca. Un tomēr ne uz vienu Uzroča jautājumu arī vējš atbildi nedeva.

Negaidot vilks apstājās. Ieklausījās. Vairākkārt ievilka nāsīs gaisu. Ko tas nozīmēja? Arī Uzrocis saasināja uzmanību un paglūnēja pāri vilka skaustam, taču neko sevišķu nemanīja.

Kāpēc plēsoņa pēkšņi bija kļuvis tik uzmanīgs? Vilks devās tālāk visai piesardzīgi. Viņš izvairījās pat no nedaudz klajākām vietām un virzījās krūmu aizsegā, neaizskardams ne zariņa, lai nerastos ne mazākā čaboņa. Plēsoņa it kā līšus līda pa mežu uz priekšu, un Uzrocim šķita, ka viņš sajūt, kā dzīvnieka muskuļi aiz modrības saspringst.

Un tad atskanēja balsis. Tās bija vīriešu balsis! Cilvēku balsis!

„Nu tagad viss ir skaidrs," Uzrocis atviegloti nodomāja. „Tie noteikti

ir mednieki vai meža cirtēji vai kaut kas tamlīdzīgs, un suns, protams, pieder viņiem. Tūdaļ es būšu pie cilvēkiem un mans jājiens beigsies!"

Tuvojoties vietai, kur atskanēja balsis, vilks pagausināja soļus un kļuva vēl uzmanīgāks.

„Ahā," Uzrocis pasmaidīja. „Suns saprot, ka rīkojies nelāgi, un tagad baidās rādīties sava saimnieka acīs. Moka sirdsapziņa. Lai moka vien! Jo vai kārtīgam sunim tas ir prāta darbs sakampt gaišā dienas laikā godīgu naksitrallīti zobos, uzmest to sev mugurā un stiept prom uz biezokni!"

Beidzot vilks bija pielavījas cilvēkiem gluži tuvu, tā kā Uzrocis varēja sadzirdēt atsevišķus vārdus un teikumus.

—   Vilku dzīves veids ir izpētīts visai pamatīgi, — viņš izdzirda padobju vīrieša balsi. Tomēr aizvien ir iespējams par tiem uzzināt kaut ko jaunu un interesantu.

—   Bez šaubām, — sacīja otra — gaišāka balss. — Es ļoti vēlos ielūkoties dziļāk vilku pasaulē. Un, ja mums vēl laimējas atklāt kaut ko pavisam jaunu, tad varu teikt, ka neesmu velti dzīvojis.

Tagad vilku no cilvēkiem slēpa tikai parets lazdas krūms un caur lazdas zariem Uzrocis varēja runātājus itin labi aplūkot.

Dobjākā balsī runāja jauneklis, kam galvā bija raiba žokejcepure un kājās — stulmu zabaki. Kaklā karājās tālskatis. Otrs turpretī bija padzīvojis vīrietis, kura kailais galvvidus laistījās saules staros un kura sejai neparastu izskatu piešķīra milzīgas tumšas brilles ar izliektiem stikliem. Abiem bija mugursomas. Uzrocis ieinteresēts klausījās abu sarunā, un drīz vien viņš noprata, ka šie ļaudis ir novadpētnieki, kuri ieradušies vākt datus par vilkiem. Jāšaubās tikai, vai šajā mežā patiešām mīt vilki?

— Mani, personiski, saista vilcēni,— plikgalvis stāstīja. — Pašlaik viņi sasnieguši īpaši interesantu stadiju, jo gatavojas patstāvīgai dzīvei.

— Tas tiesa, — bārdainis pamāja ar galvu. — Un, lai sagatavotu savus pēcnācējus patstāvīgai dzīvei, vecais vilks māca šiem uzglūnēt medījumam. Kaut nu mums reiz izdotos paraudzīties šādā mācību stundā!

—  Tad mēs patiešām būtu īsti laimes bērni, — plikgalvis domīgi noteica. — Tomēr nedrīkstam aizmirst, ka vilks ir īsts viltības iemiesojums. Viņš prot daudz labāk pamanīt cilvēku nekā cilvēks viņu. Es, starp citu, nenieka nebrīnītos, ja uzzinātu, ka arī pašlaik kāds pelēcis tepat aiz krūmiem noklausās mūsu sarunā.

Bārdainis gardi pasmējās.

Un tieši tobrīd Uzrocis attapa: nu protams — mežā ir vilki, mazākais, viens ir noteikti un tieši tas, kura mugurā viņš, Uzrocis, tik braši jāj jau labu laiku! Neviens suns nemācētu tik nedzirdami lodāt. Neviens suns nemācētu tā vairīties no cilvēkiem. Neviens suns nebūtu pret viņu, naksitrallīti, tā izturējies. Bet, vai manu dieniņ, ko vilks galu galā no viņa grib?

Tagad šo jautājumu pamatīgāk apsvērt, protams, nav īstais laiks. Jo glābiņš tepat ar roku aizsniedzams. Viņpus krūma. Tur stāv cilvēki. Viņi noteikti palīdzēs, ja tikai laimēsies padot ziņu, lai nāk palīgā. Jārīkojas bez kavēšanās, jo kas zina, cik ilgi vilkam padomā tik mierīgi stāvēt.

Uzrocis vairs neuzdrošinājās velties nost no vilka muguras, jo iepriekšējā reizē šis mēģinājums bija beidzies gaužām bēdīgi. Neganto purināšanu Uzrocis tagad nevēlējās pat atcerēties. Bet ko lai dara? Kā lai padod cilvēkiem ziņu parsevi tā, lai vilks arviņu tūdaļ nedrāztu prom?

Uzrocis pavērsās augšup. Zari. Lazdu krūma zari. Kāds piemērota resnuma zars tieši viņam virs galvas. Vairs nav ko gari gudrot!

Žigli paslējis abas rokas virs galvas, viņš satvēra zaru un, šūpodamies šurpu turpu, palika tur karājoties.

— Ļaudis! — viņš iekliedzās visā rīklē. — Ļaudis! Palīgā!

Un tagad uz priekšu! Augšup! Pa lazdas zaru, cik vien var augstu!

Bet šim nodomam bija lemts palikt vienīgi sapņa stadijā. Uzrocis nepaguva pacelties ne pāris collu augstāk, kad tika rupji norauts zemē.

— Ļautiņi! — viņš vēlreiz iekliedzās.

Taču pēc mirkļa šie ļaudis jau bija palikuši tālu aizmugurē. Sagrābis zobos Uzroci, kurš bezpalīdzīgi ķepurojās, vilks traucās tālāk pa savu ceju.

—  Vai tu dzirdēji? — plikgalvis jautāja, izbrīnā raudzīdamies acīs bārdainim.

— Šķiet, ka dzirdēju, — bārdainis piekrizdams māja ar galvu.

Apmetuši loku ap lazdas krūmu, neko aizdomīgu viņi nepamanīja.

Virziens ir skaidrs

Tikko vilks bija aizdrāzies no apmetnes, Puszābaks sadūšojies izkāpa no automašīnas un joza tieši pie Ķērpjbārža. Drauga drosmīgā rīcība bija aizgainījusi bailes gandrīz pavisam, un Puszābaks varēja runāt pilnīgi svabadi.

— Lieliski! — viņš atzinīgi uzsauca. — Taisni leģendāri, kā tu tam mežainim liki ņemt kājas pār pleciem!

—  Kā jau tev sacīju — par visu vairāk vilki baidās no uguns, — Ķērpjbārdis smaidot atteica.

— Pareizi esi spriedis! — Puszābaks gluži staroja. — Uguns nudien ir varens elements!

Viņš apsēdās turpat pie ugunskura, jo nejuta vēlēšanos" atgriezties automašīnā, uguns viņam pēkšņi bija dikti iepatikusies. Ķērpjbārdis iemeta liesmās vēl žagarus un apsēdās līdzās Puszābakam. Miegs nenāca ne vienam, ne otram. Vilkam šoreiz nelaimējās nodarīt viņiem kaut ko ļaunu, tikai miegu gan šis aizdzina.

— Arī Uzrocim tagad varen noderētu pamatīgs pretvilku ugunskurs, — Puszābaks ņēmās prātot. — Tikai sērkociņu gan laikam viņam kabatā nav. Turklāt Uzrocis ir pārāk civilizēts naksitrallītis, lai mācētu iegūt uguni, berzējot divus kociņus.

— Tev taisnība, — Ķērpjbārdis nopūzdamies piekrita. — Gadiem ilgi viņam nācies dzīvot tikai automašīnā, un sekas neizpaliek.

—  Nu jā, — Puszābaks piebilda, — civilizejies. Tāpēc Uzrocim būs grūti piemēroties dzīvei vilku barā.

Sarunas pavediens atkal vērpās ap Uzroci. Ak mīļais Uzroci! Ak dārgais draugs! Ja tu patiešām vēl esi dzīvs, būdams vilku gūstā, vai tu spēsi arī turpmāk pastāvēt šo plēsoņu vidū? Vai tev, kas esi pieradis pie ērtībām, pietiks spēka izturēt viņu skarbo dzīvesveidu? Vai spēsi paciest šo dzīvnieku rupjību?

—  Ncpicmirsīsim, ka Uzrocis ir dzejnieks, — Ķērpjbārdis sacīja. Un tieši dzejdara dvēseli vardarbība spēj ievainot visgaužāk. Dzejnieka dvēsele ir ļoti jūtīga.

— Tāpat kā mākslinieka dvēsele, — Puszābaks precizēja. — Jaunībā Uzrocis gribēja mācīties par mākslinieku. Viņš taču sapņoja, ka gleznos dzīvniekus, vai ne? Viņš gribēja iemūžināt tos uz audekla. Šausmīgi, kā nu dzīvnieki viņam atmaksā par šo cildeno nodomu.

Ķērpjbārdis, to dzirdot, sarauca uzacis.

—  Dzīvniekus vainot nevajag. Tas nozīmē, ka vainojam pašu dabu. Dzīvnieki nekad nerīkojas netaisnīgi, viņi gluži vienkārši dara tā, kā iedaba liek.

—  Nu jā, — Puszābaks nomurmināja. — Patiesībā es vainoju tikai vienu vilku.

Bet Ķērpjbārdis sacīja:

— Arī to nevaram nosodīt. Vilks nav cilvēks un neprot izšķirt, kas ir un kas nav labi.

Sirds dziļumos Puszābaks gan īsti nepiekrita Ķērpjbārdim, taču iebilst neko neiebilda. Viņš pārāk skaidri zināja, kā draugs izturas pret dzīvniekiem. Labi vēl, ka viņš negrasās vilku pārvērst par mājlopu.

Ķērpjbārža nākamie vārdi Puszābakam bija krietni vairāk pa prātam.

—  Vilkam neko pārmest nevaram, — Ķērpjbārdis sacīja. — Bet es nesaku, ka mums jāpamet Uzrocis plēsoņas varā. Patiesa izpratne un dzīves īstenība nav viens un tas pats. Vilku, kā jau meža dzīvnieku, es itin labi saprotu, taču Uzroča dēļ es tomēr neatteikšos no cīņas pret vilku.

— Jauki, — Puszābaks pamāja ar galvu. — Godīgi atzīšos, es gan vilku dabu neizprotu, toties jo vairāk esmu ar mieru pret tiem cīnīties.

Kādai šai cīņai īsti jābūt, to nevarēja iedomāties ne viens, ne otrs naksitrallītis. Pie ugunskura sēžot, karot nav grūti — jāpaņem tikai nodegulis un jāmet vilkam virsū. Bet nevar taču ugunskuru vadāt sev līdzi. Un, ja redzeslokā parādās vilks, uguni iedegt vairs nepagūsi, tad jāizgudro cits gājiens.

Abi draugi sēdēja klusēdami. Un vērās ugunī, domādami katrs savu domu.

— Aust jau gaisma, — Puszābaks beidzot ierunājās.

Nakts tumsa kopš laba brīža pamazām dila. Šur tur ievīterojās pa putnam. Tuvojās rīts.

—   Aust jauna diena, — Ķērpjbārdis sacīja. — Kaut mēs varētu nojaust, ko tā mums nesīs!

Parādījās saule.

Un tūdaļ kaut kur tālumā atskanēja žēlabaina gaudošana. Tā nebij. pūces balss. Tas bija kaut kas cits.

— Vilki! — Ķērpjbārdis klusu noteica.

Tajā pašā mirklī Puszābaks pielēca kājās. Ar pāris zibenīgiem lēcieniem viņš bija pie tuvākā koka un aizgūtnēm rāpās augšup.

— Uz kurieni? — Ķērpjbārdis iesaucās.

Puszābaks neatbildēja — viņš bija pārāk aizņemts. Tālumā gaudošana atkārtojās.

Ķērpjbārdis sasprindzināja dzirdi. Nu protams — tic bija vilki. Droši vien vilcēni. Tieši tie mēdz tik smilkstoši gaudot. Tātad tur atradās vilka midzenis! Aptuvenais virziens nu bija zināms. Bet kā jārīkojas, la nenomaldītos? Neba cauru dienu vilcēni gaudos — sak, nāciet tik uz šejieni. Mežā ātri vien var noklīst sāņus, — īpaši ja piemetas vadātājs.

Ķērpjbārdis nepaguva apsvērt domu līdz galam, kad izdzirda Puszābaku augšā kokā saucam:

— Viss skaidrs! Tur, no kurienes atskan gaudošana, aug milzu egle!

Un tikai tagad Ķērpjbārdis saprata, kāpēc Puszābaks kāpa kokā

Nepavisam ne aiz bailēm no vilkiem, kā varēja domāt. Viņš bija devied turp tāpēc, lai sameklētu kādu īpašu zīmi, pēc kuras varētu orientēties; un nu šī zīme ir atrasta — milzum liela egle. Ak, kaut dieviņš dotu, ka šl zīme un vilcēnu gaudošana patiešām līdzētu piekļūt kaut cik tuvāļ Uzrocim!

Kad Puszābaks bija norāpies no koka galotnes zemē, vilcēni iegaudojās vēl divas trīs reizes, ne vairāk.

—   Tu izturējies lieliski, — Ķērpjbārdis atzinīgi sacīja. — Ti parūpējies, lai mēs skaidri zinātu, kādā virzienā iet.

Piecēlies viņš atnesa spainī ūdeni no strauta un nodzēsa ugunskuru.

Puszābaks, atvēris auto durtiņas, uzsauca:

— Apkaklīt, nāc nu laukā! Ejam meklēt Uzroci.

Suņuks līksmi izlēca no furgona un gatavojās tūdaļ doties ceļā, taču Puszābakam pēkšņi iešāvās prātā kāda doma. Viņa skatiens pievērsās pustukšajai piena kannai, kas viņiem noderēja par ūdens trauku.

— Ēdamo, dzeramo mēs taču līdzi neņemsim? — Puszābaks vaicājoši uzlūkoja Ķērpjbārdi.

— Protams, ne, — Ķērpjbārdis atbildēja. — Mežs baros un veldzēs slāpes, tas ir gluži kā milzīga barības krātuve. Slāpes dzesēsim ar avota un strauta ūdehi, badu remdēsim ar bagātīgajiem meža augļiem. Bet, kad draudēs bezizeja, tad kaut ko derīgu sameklēsim manā bārdā.

Ķērpjbārdim par lielu pārsteigumu, Puszābaks izstiepa no furgona piena kannu un izlēja to tukšu. Tad, iekāpis atkal automašīnā, Puszābaks mazliet parakņājās Uzroča darbarīku kastē un drīz vien iznāca laukā ar pamatīgu metāla urbi rokā.

— Es atcerējos kādu senu medību stāstu, — Puszābaks ierunājās. — To man gadījās dzirdēt bērnībā. Reiz mednieks, ietērpies senlaiku bruņutērpā, devies uz mežu. Vilku bara ielenkts, viņš apšāvis pāris duču pelēču. Plēsoņas medniekam nikni brukuši virsū, bet viņu ilkņi atdūrušies pret bruņām.

— Nu un tad? — Ķērpjbārdis vaicāja, nepavisam nebūdams sajūsmā par Puszābaka stāstījumu. — Bet kāda mums no tā mācība?

Puszābaks tikmēr jau darbojās ar urbi.

—  Es spriežu, ka no šīs piena kannas sanāk varens bruņutērps, — Puszābaks skaidroja. — Kannai tikai jāizurbj divi caurumi, kur izbāzt kājas, un divi caurumi sānos rokām. Šādā bruņutērpā es būšu pilnīgi pasargāts, īpaši, ja uzlikšu arī vāku.

Apmulsušais Ķērpjbārdis nezināja, ko atbildēt. Žigli beidzis urbšanu, Puszābaks ielīda piena kannā. Rokas un kājas viņš izbāza ārā pa izurbtajiem caurumiem un arī galva rēgojās laukā, turklāt kannas pati šaurākā, augšējā daļa balstījās tieši uz pleciem.

— Tu izskaties pēc bruņurupuča, Ķērpjbārdis smējās.

Puszābaks pamāja ar galvu.

— Tas tiesa, — viņš sacīja. — Turklāt es varu, gluži kā bruņurupucis, savus locekļus, arī galvu, ik mirkli ievilkt bruņās. Lai tad vilks mēģina man piekļūt!

Ilgāk apbrīnot bruņutērpu patlaban neatlika laika. Virziens, kurp jāiet, bija zināms, un Uzrocis noteikti gaidīja abu draugu palīdzību. Tikai automašīnu, protams, nevarēja pamest uz ceļa. Tāpēc pirms došanās tālāk viņi iestūma furgonu krūmos un apsedza to ar zariem.

.

Uzroča ciešanas

Uzroci ilkņos satvēris, vilks nokļuva līdz savam midzenim, kur tam, priecīgi smilkstēdami, skrēja pretī četri vilcēni, Un, tikko vilks bija nosviedis Uzroci zemē līdzās saviem pēctečiem, izcēlās negants jandāliņš. Tīksmi ņurdēdami, vilcēni metās virsn Uzrocim. Cits citu pārspēdami, viņi vēla Uzroci pa visu midzeni, sirdīgi plūkādami viņa vamzi, tā ka uzroča kušķi lidoja uz visām pusēm. Lāgiem vilcēni pierima un ļāva naksitrallītim nostāties uz kājām. Bet drīz vien ar vēl dedzīgāku skubu viņš tika nogrūsts zemē, un mežonīgā rotaļa turpinājās.

Ja Uzrocim nebūtu uzroča, tad acīmredzot viņš itin drīz būtu aizvēris acis uz mūžu. Par laimi, biezais uzrocis viņam noderēja par labu aizsegu, tā ka vilcēnu zobi pārāk sāpīgi viņu neskāra. Tomēr šāda rīcība bija ļoti bīstama. Nerimtīgā grūstīšanās uzdzina Uzrocim nelabu dūšu, zuda spēki un viņam šķita, ka teju teju zudīs samaņa.

Vecais vilks visu laiku ar īpašu interesi vēroja šo traci. Bet tad pēkšņi piegāja pie vilcēniem, un apņēmīgi tos aizgainīja prom no Uzroča. Kāds atvieglojums! Uzrocis apsēdās un ar pateicīgu skatienu pavērās vecajā vilkā. Taču sēdēt nenācās diezin cik ilgi. Vilks atkal nostājās viņam blakus un ar purnu pastūma viņu nostāk no migas. Uzrocis samulsa. Vai vilks patiešām liek manīt, ka viņš var laisties prom? Vai patiešām šis mežainis tik viegli dāvā viņam brīvību? Vilks no jauna viņu pagrūda, it kā būdams nemierā, ka Uzrocis vilcinās un neklausa. Uzrocis sāka iet, sākumā bez steigas, it kā šaubīdamies, bet tad — aizvien ātrāk un ātrāk.

„Nu tā," viņš nodomāja. „Šķiet, manas ciešanas ir galā. Kaut nu pietiktu spēka un es šeit, mežā, nesabruktu. Galvenais — jāatrod strauts, tur mazliet atvēsināšos pie ūdens un tad gar strautu uz priekšu."

Tā domādams, Uzrocis, pašam nemanot, bija sācis skriet teciņiem vien. Draugi taču gaida! Ir norūpējušies!

Liktenis tomēr nebija tik pārsteidzoši labvēlīgs, kā Uzrocis savā vientiesībā to cerēja. Tikko nokļuvis nelielā meža norā, viņš sadomāja palūkoties atpakaļ. Un tūdaļ kļuva skaidrs nekāda glābiņa! Gluži pretēji…

Aina, kas Uzrocim pavērās aiz muguras, ne tuvu nebija nomierinoša. Plēsoņas viņam bija sekojuši — kā vecais vilks, tā vilcēni. Viņi tuvojās glūnīgiem soļiem, it kā pēdas dzīdami. Viņi turpināja mežonīgo rotaļu. Varbūt tā vairs nebija tikai spēle? Uzrocim iešāvās prātā novadpētnieku saruna, ko viņam gadījās dzirdēt viņpus lazdu krūma. Vīri bija sacījuši, ka vecais vilks mācot pēctečiem uzbrukt medījumam. Varbūt arī šoreiz plēsoņām kaut kas tāds padomā? Vai patlaban negatavojas šāda neparasta norise, ko novadpētnieki tik ļoti kāroja redzēt?

Nākamie mirkļi lika noprast, ka šāds pieņēmums ir pareizs. Vilcēni, izveidojuši pusloku, vecā vilka vadībā tuvojās. Negaidot viens no vilcēniem žigli izskrēja priekšā un aizšķērsoja bēglim ccļu. Kaut arī nāves bailēs, Uzrocis tomēr pamanīja, ka zvēri kustas visgudrēm žigli un bez mazākā troksnīša. To patiešām derētu redzēt novadpētniekiem! Bet tagad Uzrocis bija vienīgais, kas pieredzēja šo savdabīgo mācību stundu, turklāt viņa loma nepavisam nebija apskaužama: viņš bija upuris, viņš taču bija tas, kuram vilki gatavojās uzbrukt!

Uzrocis vairs neloloja ne mazāko cerību.

„Nu ir gals klāt," viņš domās nosprieda. „Mans dzīvības pavediens pārtrūks vilku zobos. Taču nāvi es sagaidīšu ar cieņu."

Bet kā to izdarīt?

„Esmu dzejdaris," Uzrocis turpināja savu domu gaitu. „Vispareizāk laikam būs, ja es šķiršos no šīspasaules vārsmojot. Kas gan par to, ka manas pēdējās dzejas rindas sadzirdēs vienīgi koki. Taču pēc mūžīgas slavas es neilgojos. Es dzejošu, arī nāvē ejot, un tas jau nozīmē mirt ar cieņu."

Viņš sakoncentrēja domas. Izslēja augumu. Tad svinīgā balsī j deklamēja:

Man vilki apkārt skraidelē un apģērbu man pluinī. Man, nabagam, nu gals ir klāt un nāves miegā jāaizmieg.

Tālāk Uzrocis netika. Visi četri vilcēni kā viesulis drāzās virsū un i nogāza viņu zemē. Tie vēla un ripināja Uzroci gluži kā neprātīgi. Vairāk i reižu vilcēnu ilkņi bija sajūtami pat caur uzroci. Vai patiešām pienākusi  beidzamā stundiņa?

Nē. Vēl ne.

Atkal tas bija vecais vilks, kurš pienāca klāt un aizgainīja vilcēnus  prom no Uzroča. Un atkal tas ar purnu grūstīja Uzroci — šoreiz atpakaļ —  virzienā uz midzeni.

Ko tas viss galu galā nozīmē?

Pēkšņi Uzrocis apjēdza, kas par lietu. Vilku jaunuļi ar viņa palīdzību  tiek apmācīti, kā aplenkt un saplosīt medījumu, un tas ilgs tikmēr, kamēr  viņš nebūs izlaidis garu. Viņš, Uzrocis, ir uzskates līdzeklis, ko var  pienācīgi izmantot tikai tad, kad viņš kustas. Un tāpēc viņš šobrīd vēl nav  saplosīts!

Vecais vilks no jauna ar purnu pagrūda Uzroci, un viņam nācās teciņiem vien skriet atpakaļ uz midzeni.

Uzroča sirds gavilēja. Viņš ir dzīvs! Ja paveiksies, tad ir izredzes  palikt dzīvam vēl kādu laiku. Varbūt pat līdz vakaram. Un, ja būs  vēlēšanās, pa šo laika sprīdi varēs sadzejot ne vienu vien vārsmu.

Bet drīz viss atkārtojās no jauna. Tikko Uzrocis bija ticis līdz vilku  midzenim, viņu pastūma atkal pretējā virzienā un atkal vilcēni lavījās  viņam pa pēdām. Arī šoreiz mazie plēsoņas viņu ielenca, un viņš galu  galā tika pamatīgi samurdzīts. Tomēr šoreiz Uzrocim bija vieglāk visu  pārciest nekā iepriekš. Viņš taču vēl dzīvoja un cerēja palikt dzīvs arī turpmāk! Šī cerība deva spēku, un Uzrocis vīrišķīgi izturēja vilcēnu uzbrukumu.

Necik ilgi un vecais vilks nolēma pārtraukt mācību stundu. Pametis Uzroci vilcēnu ziņā, viņš devās prom mežā. To redzēdams, Uzrocis sākumā jutās nobažījies, jo vecais vilks aizvien iejaucās un īstajā brīdī aizgainīja vilcēnus. Bet drīz vien kļuva skaidrs, ka pārlieku lielām bažām tomēr nav pamata. Vilcēni vēl brīdi valstīja Uzroci šurpu turpu, tad apnikuši meta mieru.

Uzrocis nu varētu bēgt, bet no visa pārdzīvotā viņš jutās tik novārdzināts, ka līdzīgas domas tam nenāca ne prātā. Viņš noslīga zemē līdzās vilku midzenim, un viņu pārņēma dīvains sastingums.

Pēc kāda laika migā atgriezās vecais vilks ar nokostu jēriņu zobos, un vilcēni, cits citu grūstīdami, ņurdēdami, metās virsū ēsmai. Tā bija nikna ķīvēšanās, un tikai tad, kad izsalkums bija remdināts, mazie plēsoņas kļuva rāmāki.

Pienāca vakars. Iestājās nakts. Vecais vilks atkal pameta midzeni. Uzrocis visu laiku gulēja turpat, kur bija pakritis, un, šķiet, pat mazliet bija aizsnaudies. Tomēr, saulei lecot, viņš pēkšņi atguvās un bija pilnīgi pamodies. Viņš izdzirda neparastas skaņas. Gaudoja vilcēni. Purnus pret debesīm paslējuši, viņi visi skumji un žēlabaini kauca.

To dzirdot, Uzrocim tūdaļ ap sirdi sametās gaužām bēdīgi, tā ka acīs sariesās pat asaras.

„Ak es nelaimīgais!" viņš domās sūrojās. „Nekad neesmu varējis paciest vientulību. Bet vai tagad ir labāk, ja biedros ir mežonīgie vilku mazuļi? Nepavisam ne! Salīdzinājumā ar šo sabiedrību vientulība man šķiet īsta paradīze! Gaudot līdzi es taču nespēju!"

Un tomēr — daudz netrūka, ka arī viņš gaudotu kā bezprātīgs. Asaras plūda bez mitas. Viņš šņukstēja nenorimis. Un jutās pārāk nelaimīgs, varbūt vēl vairāk nelaimīgs kā jebkad iepriekš savā mūžā.

No nakts gājiena atgriezās vecais vilks. Vilcēni metās tam pretī, bet šoreiz vilks tiem neko nebija pārnesis. Vilcēniem pašiem bija jāiemācās medīt, un vecais vilks tūdaļ ķērās pie darba lika Uzrocim slieties kājās.

,Jācer tomēr, ka vilks mācību stundas pārāk nesasteigs," Uzrocis domāja, kad viņš pēc vilka norādījuma sāka attālināties no midzeņa. «Atkārtošana ir gudrības māte. Pirms ķeras pie īstas saplosīšanas, vispirms pamatīgi jāatkārto iepriekšējā viela."

Uzrocis devās uz priekšu, un vilcēni viņam visgudrēm sekoja.

Bruņutērpa pārbaude

Puszābaks un Ķērpjbārdis aši soļoja pa mežu. Gandrīz visa diena bija aizvadīta ceļā, bet abi nejutās pārāk noguruši. Pat izsalkumu un slāpes viņi nejuta. Naksitrallīši tikai gāja un gāja. Rūpes par Uzroča likteni  viņiem lika doties aizvien tālāk.

Ieturēt pareizo virzienu tik biezā mežā nepavisam nebija viegli. Taču viņiem palīdzēja dižā egle. Puszābaks, iztrausies laukā no piena kannas,  jau vairāk reižu bija uzkāpis kokā, lai paraudzītos, kur redzama dižegle.  Jo tieši no turienes bija atskanējusi vilcēnu gaudošana, un līdz turienei  vajadzēja aizkļūt. Sānis novirzīties nedrīkstēja.

Viņi gāja un gāja.

—  Vai tev nav grūti soļot tādā skārda bruņutērpā? — Ķērpjbārdis  ierunājās.

Puszābaks atmeta ar roku.

—  Plecos tā kā mazliet spiež, — viņš sacīja. — Nav vēl lāgā ienēsājies.  Gan jau pamazām pāries.

—  Nu protams, — Ķērpjbārdis piekrita. — Pie jauna tērpa jāpierod  lēnām.

Bet pēc kāda laika Puszābaks ieteicās no jauna:

— Nu jau spiež diktāk.

Viņš izlīda no piena kannas un izstaipījās.

—   Es vēlreiz uzkāpšu kokā, — Puszābaks nolēma. — Jālūko, vai neesam zaudējuši pareizo virzienu. Turklāt rāpšanās kokā ir patīkama pārmaiņa salīdzinājumā ar bruņutērpu nēsāšanu.

Ķērpjbārdis neiebilda. Netālu auga gluži piemērots koks. Puszābaks palēcās un, uzrausies uz apakšējā zara, žigli vien rāpās augšup.

Ķērpjbārdis, sajutis, cik kājas nogurušas, apsēdās zem koka atpūsties. Arī Apkaklītis, likās, gribēja atvilkt elpu. Suņuks pienāca pie Ķērpjbārža, notupās zemē un ielika galvu Ķērpjbārdim klēpī.

—  Mīļais draugs, — glaudīdams Apkaklīti, Ķērpjbārdis izbrīnījies teica.— Tu taču atkal drebi!

Tas tiesa — suņuks viegli drebēja. Kas bija noticis? Vai patiešām pēkšņi… Ķērpjbārdis nepaguva apsvērt domu līdz galam, kad pēkšņi no koka galotnes atskanēja Puszābaka balss:

— Viss pagalam! Dižegle pazudusi!

Ķērpjbārdis iztrūcies pielēca kājās.

—  Tas nav iespējams, — viņš atsaucās tik aizlauztā balsī, ka Puszābaks viņu pat nesadzirdēja.

Ķērpjbārdis sajuta, ka viņš sāk drebēt gluži tāpat kā Apkaklītis. Vai tik suņukam nav piemetusies kāda lipīga slimība?

— Egle ir pazudusi! — Puszābaks, kāpdams lejā, atkārtoja.

Nokļuvis uz zemes, viņš tūdaļ žigli ierausās piena kannā, teikdams:

— Pie visa jāpierod. Tagad nespiež gandrīz nemaz.

Bet Ķērpjbārža domas nodarbināja tikai dižegle.

— Kā tik milzīgs koks var pazust, — viņš apmulsis murmināja.

—   Varbūt tas pēkšņi ir nozāģēts, — Puszābaks pieļāva pat šādu varbūtību.

Tas šķita vienīgais pareizais izskaidrojums. Bet kas turpmāk varētu noderēt par orientieri?

— Vai tu skatījies uz visām pusēm? — Ķērpjbārdis gribēja zināt.

— Uz visām gan, — Puszābaks apgalvoja.

Brīdi valdīja mokošs klusums. Tikai Apkaklītis paklusām smilkstēja.

—  Es skatījos uz visām debespusēm, — Puszābaks sacīja. — Tur, augšā, apkārtne labi redzama. Šis ir ļoti liels koks, un es uzrāpos gandrīz līdz galotnei. Dižegles nekur nav.

No jauna iestājās klusums. Pēkšņi Puszābaks un Ķērpjbārdis pamanīja, ka Apkaklītis aizrautīgi ošņā zemi visapkārt. Gan šurpu, gan turpu mezdams apļus, tas skraidīja pa nelielo meža noru, purnu pie zemes piedurdams.

— It kā kaut ko meklētu, — Puszābaks ieteicās.

— Liekas — ir jau atradis, — Ķērpjbārdis noteica.

Apkaklītis patiešām turēja kaut ko zobos — kaut ko brūnganu. Pa gabalu nevarēja saprast, kas tas īsti bija.

— Nāc šurp, Apkaklīti — Puszābaks uzsauca.

Suņuks paklausīgi pienāca klāt naksitrallīšiem un, piesardzīgi novietojis atradumu zemē, pats gluži norūpējies vērās tiem acīs.

— Ak tu žēlīgais tētīt! — Puszābaks iekliedzās.

— Tas taču… tas taču ir… — Ķērpjbārdis stostījās. — Tas taču, tēlaini izsakoties, ir gluži vai gabaliņš no mūsu dārgā drauga!

Bija noticis kaut kas ievērības cienīgs — Apkaklītis bija atradis šķipsnu no Uzroča uzroča!

— Ak nabaga draugs! — Puszābaks gaudās. — Vai tas ir viss, kas no tevis atlicis?

— Nevajag vienmēr domāt visļaunāko, — Ķērpjbārdis sprieda.

Iebāzis spalvu šķipsnu kabatā, viņš piebilda:

— Varbūt noderēs, kad būs jāpiešuj Uzroča tērpam atpakaļ.

Apkaklītis joprojām jutās satraukts. Atrastā šķipsna, šķiet, iesvēln

sunim jaunu sparu un tas neatlaidīgi ņēmās ošņāt zemi. Bet reizč acīmredzot baiļojās un neganti drebēja.

— Dīvaini, — Puszābaks, domās iegrimis, prātoja. — Dižegles nav, bet mēs tomēr esam gājuši pareizā virzienā.

Pēkšņi Ķērpjbārža sejā atplauka plats smaids.

— Paklau, draugs, — viņš sacīja. — Šis koks, kurā tu biji uzrāpies, ari ir egle. Varen liela egle, ja nemaldos.

Abi reizē paraudzījās uz koka galotni. Tā pacēlās krietni augstāk pār apkārtējiem kokiem. Nu protams! Tā pati egle! Mīkla bija atminēta. Noslēpumaini pazudusī egle bija atradusies.

Atrasta bija arī šķipsna no Uzroča uzroča. Un kaut kur tuvumā bija atskanējusi vilku gaudošana. Arī Apkaklītis izskatījās satraukts.; Tādējādi, protams, nebija grūti izskaidrot, ko tas viss nozīmēja.

— Mēs esam atnākuši īstajā vietā, — Ķērpjbārdis paziņoja.

Abi saprata, ka ir pienācis izšķirošais brīdis.

— Es eju, — Puszābaks sacīja.

— Uz kurieni? — Ķērpjbārdis jautāja.

—  Gan Apkaklītis uzvedīs mani uz pareizām pēdām, Puszābaks atteica. — Bet tu gaidi šepat, tev taču nav bruņutērpa, kas aizsargātu no vilku zobiem.

Ķērpjbārdim bija grūti izšķirties — sirdsbalss pavēlēja iet līdzi Puszābakam, bet saprāts ieteica pretējo. Galu galā saprāts uzvarēja. Nu protams, viņi rīkojas pareizi, ja abi reizē pa kaklu, pa galvu nebrāžas nezināmās briesmās. Turklāt lai Puszābaks vispirms visu izlūko. Skārda bruņutērps viņu pasargās. Un, ja gadītos neveiksme, viss nebūs zaudēts, jo tad nāks talkā viņš, Ķērpjbārdis. Bet patlabam viņš nolēma patverties zem dižegles zariem, lai no turienes sekotu Puszābaka gaitām.

— Apkaklīti — Puszābaks sacīja. — Meklē Uzroci!

Suņuks, uzgājis uzroča spalvu šķipsnu, bija visai satraukts, tagad, padzirdīs minam sava saimnieka vārdu, jutās kā spārnos. Abi devās tālāk: Apkaklītis, ošņādams zemi, pa priekšu, Puszābaks — dažus soļus nopakaļ. Apkaklīša nāsis nerimtīgi kampa gaisu, bet Puszābaks, skatieniem ieurbdamies ik krūmājā, cītīgi raudzījās visapkārt.

— Meklē Uzroci, Apkaklīti — Puszābaks no jauna mudināja suņuku.

Abi bija vienlīdz satraukti un saspringti. Tikai nepiemirst piesardzību! Abi saprata, ka nedrīkst pieļaut, ka viņus kāds negaidīti pārsteigtu.

— Lēnāk, Apkaklīti — Puszābaks laiku pa laikam piekodināja. Nesteidzies!

Patiesībā Apkaklītis nesteidzās. Kaut gan, saodis tik pazīstamās Uzroča pēdas, viņš tiecās neatvairāmi uz priekšu, taču viņš saoda arī citas pēdas, un to iespaids bija gluži pretējs. Tā bija vilku smaka, uzbudinoša un asa. Tas lika suņukam palēnināt soli un turēties Puszābaka tuvumā. I'āpēc Apkaklītim visu laiku spalvas uz skausta bija saslējušās stāvus.

Viņi nokļuva nelielā meža klajumā. Puszābaks labprāt būtu virzījies uz priekšu puslokā — gar malu koku aizsegā, bet Apkaklītis drāza tieši pāri laukumiņam, un Puszābaks nesauca to atpakaļ. Suņuks taču tecēja pa Uzroča pēdām. Un šīs pēdas nedrīkstēja zaudēt, to Puszābaks saprata itin labi, un tāpēc arī viņš sekoja Apkaklītim.

Pēkšņi suņuks iesmilkstējās. Ne jau aiz šausmām. Tās bija citas izjūtas. Un nākamajā mirklī viņš metās uz priekšu, pamezdams Puszābaku un nelikdamies zinis par vilku pēdām — suņuks gluži kā bez prāta drāzās pāri ķlajumiņam.

— Atpakaļ, Apkaklīti — Puszābaks iztrūcies iesaucās.

Un tūdaļ klajumiņā atbalsojās:

— Atpakaļ, Puszābaki

Kā ar knipi pa pieri dabūjis, Puszābaks apstājās. Ko tas nozīmē? ViņS taču bija saucis suni, bija saucis Apkaklīti. Bet atbalss minēja viņa paši vārdu. Tātad īsta atbalss tā nebija. Bet kas tad tur skanēja?

— Atpakaļ, Puszābaki — atskanēja no jauna.

Un Puszābaks vai salēcās aiz prieka. Šī balss — tā taču tik šausmīgi pazīstama… Šo balsi nevarēja sajaukt ar citām…

Tajā brīdī laukumiņā parādījās arī pazīstams stāvs, tik šausmīgi pazīstams stāvs, ka to nepavisam nevarēja sajaukt ar citiem…

Uzrocis! Visīstākais Uzrocis! Paplūkāts gan, bet dzīvs!

Patiešām viņš, Uzrocis, teciņiem metās Puszābakam pretī. Apkaklītis lēkāja gluži kā bez prāta atkalredzēšanās priekā, un nemitīgi centās pārlaist ar mēli Uzroča sejai.

— Bēdz! — Uzrocis sauca Puszābakam. — Vilki tūliņ būs klāt!

Puszābaks apstājās. Nejau tāpēc viņš bija šeit ieradies, lai briesmu

brīdī laistos lapās. Turklāt nebija vairs laika bēgt — tepat tuvumā jau ložņāja vilcēni.

Uzrocis pienāca pie Puszābaka līdzās un apstājās.

— Ko tu gaidi? — viņš aizelsies teica. — Vilki var uzbrukt kuru katru mirkli!

— Bet kā tad tu? — Puszābaks vaicāja.

— Es no šejienes prom netieku, — Uzrocis teica.

Pāris vārdos viņš žigli pastāstīja Puszābakam par plēsoņu mācībstundām un par to, kāda loma viņam paredzēta šajās dīvainajās nodarbībās.

—  Es palikšu pie tevis, — Puszābaks teica. — Skārda bruņutērps mani aizsargās.

Vilcēni tuvojās. Viņi bija izvietojušies puslokā.

— Tūdaļ mēs nespēsim vairs aizbēgt, — Uzrocis skaidroja. Viņš labi zināja, ko vilcēni gatavojas darīt. Viņi atkārtoja mācību vielu. Kā jau Uzrocis bija paredzējis, mazie plēsoņas atkārtoja nesen iemācīto, tāpēc patlaban nebija grūti uzminēt viņu nodomu. Drīz vajadzēja notikt uzbrukumam. Kā Uzrocis, tā Puszābaks bija tam sagatavojušies. Uzrocis taču bija mācību līdzeklis, kuru vilkiem vajadzēja taupīt, un Puszābaks saļ vukārt paļāvās uz bruņutērpu. Bet Apkaklītis?

— Apkaklīt, skrien prom! — Uzrocis sacīja. — Žigli!

Suņuks apjuka. Tikko viņš bija atradis iemīļoto saimnieku, un tas jau

dzen viņu prom. Kā tad tā! Ari viņš vēlas palikt pie Uzroča, kaut ar! tuvumā ir draudīgie vilki. Tāpēc suņuks dedzīgi kļāvās klāt Uzrocim un it kā lūgdamies kulstīja asti.

Uzroci aizkustināja Apkaklīša izturēšanas, taču nekas nebija līdzams. Suņukam vajadzēja nekavējoties pazust. Jebkuru brīdi tas varēja nokļūt vilku nagos.

—  Pazudi! — Uzrocis, cik iespējams nikni, uzbrēca un pacēla no zemes sprunguli. — Tūliņ uz pēdām!

Ar to pietika. Tagad Apkaklītis paklausīja. Pavēries Uzrocī ar izbrīnītu un bezgala skumju skatienu, tas pagriezās un gāja.

Bija pats pēdējais laiks. No krūmāja izlīda vecais vilks un sūtīja vilcēnus uzbrukumā.

— Nu iet atkal vaļā, — Uzrocis nopūtās.

Puszābaks žigli pietupās, tā ka piena kanna atdūrās pret zemi. Tādējādi tika pasargātas kājas. Tad viņš ievilka iekšā rokas. Tad — galvu. Visbeidzot uzrāva vāku. Cieši virsū. Un nu jau arī vilcēni bija klāt! Nākamajā mirklī piena kanna tika nogrūsta zemē.

Puszābaks tik tikko bija paguvis savilkties čokurā, kad vilcēnu ilkņi atdūrās pret piena kannu. Mazie plēsoņas bāza purnu gan kāju, gan roku caurumos, taču velti.

Puszābaks nebija aizsniedzams.

Pirmo ugunspārbaudi skārda bruņutērps bija izturējis. Bet negaidot piena kanna sāka ripot.

—  Pagāna vilcēni! — Puszābaks murmināja. — Vai viņi mani grib aizvizināt uz elli, vai?!

Par atbildi atskanēja mazo pelēču ņurdoņa. Piena kanna vēlās aizvien ātrāk un ātrāk pāri akmeņiem un celmiem, bez gala un malas. Puszābakam sametās slikti. Skārda graboņā aizkrita ausis. Tā patiešām bija baiga velšanās.

Pēc brīža Puszābaks jau bija kā bez sajēgas. Viņš pat nespēja vairs sakopot domas un ieslīga nemaņā.

Novadpētnieku atklājums

Uzrocis vēl paguva saskatīt, kā vilcēni Puszābaku ar visu piena kannu aizripināja no meža klajumiņa, iekams vecais vilks viņu satvēra zobos un stiepa atpakaļ uz midzeni. Arī vilcēni drīz vien no jauna sapulcējās visapkārt un bija gatavi atsākt tvarstīšanas vingrinājumus.

Uzrocis drudžaini prātoja par tikko pieredzēto. Puszābaks! Puszābaks bija atkļuvis līdz šejienei! Bet kur ir Ķērpjbārdis? Nav zināms. Kas draugiem padomā? Nav zināms. Vispār viņš zināja ļoti maz. Ar Puszābaku viņš bija paguvis pārmīt tikai dažus vārdus vilku dēļ vairāk nejaudāja. Kas tagad notiks? Nav ne jausmas. No jauna jāsastopas ar Puszābaku, Uzrocis nosprieda. Cik iespējams drīzāk. Ko vecais vilks īsti gaida, ka nedod zīmi atsākt mācības?

Bez vecā vilka norādes Uzrocis neuzdrīkstējās attālināties no midzeņa. Reiz viņš to bija mēģinājis, bet dabūja tik pamatīgas sukas, ka ne atgūties.

Gandrīz lūgdamies Uzrocis vērās uz veco vilku. Nu ko tas vēl gaida? Būtu jel devis mājienu! Taču pelēcis vairs nepievērsa Uzrocim nekādu uzmanību un stundu neturpināja.

Vai nu negaidītā tikšanās ar Puszābaku vai arī kas cits bija par iemeslu tam, ka vilks kļuva nemierīgs. Viņš grozīja galvu uz visām pusēm. Ošņāja gaisu. Ausījās. Un tad žigli devās uz midzeni.

Uzrocim strauji iepukstējās sirds. Viņš neko nesaprata. Var jau būt ka vecais vilks saodis kādu meža zvēriņu, ko varētu nomedīt, bet varbūt tepat tuvumā ir Puszābaks. Vai Ķērpjbārdis. Vai Apkaklītis. Vai pat visi trīs…

Vecā vilka nemiers bija piemeties arī vilcēniem. Viņi vairs negāja prom no midzeņa, bet apgūlusies cieši piespiedās cits citam. Vai tos māca bailes? No kā tiem būtu jābaidās? Uz šiem jautājumiem Uzrocis nespēja atbildēt.

Vai tomēr patlaban nebija pienācis īstais brīdis bēgt? It kā pavisam nejauši viņš paspēra pāris soļu sānis. Bet tūdaļ visi mazie pelēči bija klāt un, draudīgi rūkdami, lika Uzrocim mudīgi griezties atpakaļ.

Domas par bēgšanu bija jāatmet. Turklāt — uz kurieni lai ietu? Puszābakam un Ķērpjbārdim šobrīd ir iespējams viņu vieglāk atrast nekā viņam šos abus. Puszābaks zināja, kur viņš atrodas, bet viņš, Uzrocis, itin viegli var paskriet garām saviem glābējiem. Jāpaliek šepat, jo bēgšana tagad tikai visu sarežģītu.

Bet tomēr — ko lai dara? Uzrocis joprojām saspringti domāja. Vai tikai nogaidīt? Vai arī labāk dot par sevi kādu ziņu? Uzrocim šķita, ka šī doma nav peļama. Ja jau viņu meklē, tad jebkura dzīvības zīme var noderēt. Pēkšņi viņam iešāvās prātā vilcēnu ikrītējā gaudošana. Vai viņam izdotos to atdarināt? Jāmēģina, jo labāka padoma viņš nezināja. Ja viņš vienkārši sauktu pēc palīdzības, tad droši vien vecais vilks tūdaļ grieztos atpakaļ. Un nezin ko tādā gadījumā darītu vilcēni. Bet gaudot — tas būtu pavisam kaut kas cits.

Uzrocis ievilka dziļi elpu. Un tad…

Žēlabainas gaudas pāršķēla klusumu. Vēl un vēl… Vilcēni satrūkās. Pacēla purnus uz debesīm. Uzroča gaudošana bija tik dabiska, ka tā iedvesmoja arī vilcēnus. Pēc brīža jau gaudoja visi korī — skumji, ilgu pārņemti. Savukārt vilcēnu gaudas iedvesmoja Uzroci — iesmeldzās] sirds, un arī viņš paslēja degunu gaisā. Tas bija tik neparasti. Šobrīd viņi, meža dzīvnieki un Uzrocis, jutās gluži kā vienas ģimenes locekļi. Aizmirsuši visu pasauli, viņi gaudoja un gaudoja, neko vairs nedzirdēdami un neredzēdami visapkārt.

Rietēja saule. Bet mazie pelēči un Uzrocis vēl gaudoja.

Viņš jau bija piemirsis, ka dara to tāpēc, lai viņu sadzirdētu draugi. Tagad viņš kauca, ilgu pārņemts pēc kaut kā tāla, neaizsniedzama un pašam neizprotama. Domu vairs nebija. Viņš vienīgi kauca un kaukdams aizmirsa savu ļauno likteni.

— Pie velna! Tas tik ir atklājums!

Šie vārdi, kuri atskanēja tepat līdzās, acumirklī lika pārtrūkt koncertam un vilcēni cits par citu žiglāk nozuda krūmos. Viņi bija uzieti — midzenim tuvojās divi cilvēki!

Uzrocis ncbēgā, tikai vērās pienācējos mazliet aizmiglotu skatienu. Divi vīrieši… Divi it kā pazīstami stāvi… Jā, viņš tos pazina — tie bija novadpētnieki! Bārdainis un plikgalvis. Tikko apklusušās skaņas bija viņus atvedušas līdz midzenim.

—  Tas taču ir vilku audžubērns! — plikgalvis, pienācis pie Uzroča, sacīja. — Ar vilku mātes pienu izaudzis bērnelis!

Bārdainis dziļdomīgi pamāja ar galvu.

—  Nu jā, — viņš teica. — Bērns laikam mežā apmaldījies, un vilki viņu atraduši un izglābuši viņam dzīvību. Vilku māte zīdījusi kuslo bērniņu, un izaudzējusi kopā ar saviem vilcēniem.

Novadpētnieki bija sajūsmā. Visvisādus kublus un vērpjamos ratiņus viņi bija vākuši atliku likām. Bet tagad… Turpretī tagad viņiem bija gadījies kaut kas ārkārtējs. Vilku audzēknis… Tas taču bija kaut kas īpaši neparasts — dzīvs radījums! Par vilku audžubērnu varētu sagatavot rakstu pat avīzei. Un viņi, novadpētnieki, varētu kļūt par īsteniem zinātniekiem.

— Tu palūko, cik viņam varens apspalvojums, — plikgalvis norādīja uz Uzroča tērpu. — Vēl viena lieliska divdesmitā gadsimta mīkla.

Bārdainis pasmaidīja.

—  Nekas mīklains šoreiz nav, — viņš sacīja. — Par viņu ir parūpējusies daba. Taču apbrīnu pelna tas, kā šāda dzīva radība spēj pielāgoties apstākļiem. Mūsu pabargajā klimatā šāds kažoks meža iemītniekam ir īsti piemērots.

Viņš pastiepa roku pretī Uzrocim, lai iepazītos ar viņu tuvāk, taču plikgalvis viņu brīdināja, iesaukdamies:

— Uzmanību! Vilku audzēknim droši vien piemīt vilku paradumi!

—  Iespējams, — bārdainis piekrita un atrāva roku. — Bet, iekams kaut ko droši apgalvojam, mums pamatīgāk viņš jāizpēta.

Uzroci viss dzirdētais tik ļoti samulsināja, ka viņš, labu brīdi nespēja pateikt ne vārda. Bet, izdzirdis, ka viņš, Uzrocis, tikšot pamatīgi pētīts, acumirklī atguvās.

— Atvainojiet, bet katrai robežai ir sava lieta, — viņš skaļi ieteicās, aiz uztraukuma sajaukdams sakāmvārdu.

—  Oho! — plikgalvis iesaucās. — Tātad cilvēku valodu vēl neesat galīgi piemirsis!

—  Jēga viņa teiktajam ir neskaidra, — bārdainis secināja. — Bet vārdus izrunā skaidri, pat akcenta nav.

Uzrocis vel kaut ko vēlējās piebilst, bet viņu nelaida pie vārda.

—  Valodas apjausma viņam katrā ziņā ir, — plikgalvis teica. — Ja gribam viņu iemācīt runāt kā nākas, tad steiga nav vēlama.

—  Protams, ka ne, — bārdainis piekrita. — Bet iemācīt viņu kārtīgi runāt noteikti vajag. Valoda ir lielisks tills, kas varētu mūs tuvināt. Eksemplāru, kurš prot runāt, ir nesalīdzināmi vieglāk pētīt nekā tādu, kas klusē vai ļaunākajā gadījumā prot tikai gaudot.

—   Neesmu nedz audzēknis, nedz arī eksemplārs, — Uzrocim laimējās atkal bilst kādu vārdu. — Man pieder pat personiskā automašīna!

Plikgalvim seja atplauka aiz sajūsmas!

—   Pilnīgi loģiski veidoti teikumi! — viņš iesaucās. — Ārkārtīgi apdāvināts bērns! Ja tā veiksies arī turpmāk, jau pēc pāris mēnešiem varēsim ar viņu brīvi apmainīties domām!

Bet bārdainis neloloja tādas cerības.

—  Domas tad domas, — viņš saraucis uzacis, atbildēja. — Taču ko līdz domas, ja trūkst jēgas. Diemžēl nekādi nevaru saprast, par kādu automašīnu viņš runā.

— Iespējams, ka mazais radījums piemin savu kādreizējo spēļu auto, — plikgalvis pieļāva šādu varbūtību. — Var jau būt, ka viņa garīgās saites ar cilvēku pasauli vēl nav pilnīgi pārtrūkušas.

— Arī draugi man ir, — Uzrocis vēlreiz mēģināja ieviest skaidrību par sevi. — Puszābaks un Ķērpjbārdis…

Un plikgalvis sajūsmināts steidzīgi piemetināja:

— Oho! Puszābaks un Ķērpjbārdis! Nu ko es teicu — viņš, protams, runā par savām rotaļlietām! Acīmredzot sastapšanās ar cilvēkiem viņam atsaukusi tās atmiņā. Maniem mazbērniem tāpat ir Puszābaks un Ķērpjbārdis, un, manuprāt, lieliskākas rotaļlietas pat grūti izdomāt. Tie ir divi mazi piepūšami gumijas vīriņi. Bija arī trešais, bet viņa vārdu esmu piemirsis.

— Uzrocis, — Uzrocis sacīja.

— Pareizi, — plikgalvis sacīja. — Tieši tā — Uzrocis.

Tagad Uzrocis saprata, ka šiem novadpētniekiem kaut ko ieskaidrot nav iespējams. Tie katrā ziņā gribēja, lai viņš, Uzrocis, ir bērns, kas izaudzis, barodamies ar vilkumātes pienu. Visu pārējo viņi laida gar ausīm, un nelīdzēja nekādi paskaidrojumi. Viņi bija ieinteresēti atklāt kaut ko īpaši saistošu, un patlaban, pēc viņu domām, šāds atklājums bija noticis. Viņiem vajadzēja vilku audzēkni. Tāpēc abiem novadpētniekiem Uzrocis bija vienīgi vilcēnu audžubrālis, kuram viedīgā daba piešķīrusi pat spalvainu kažoku.

—   Kā tagad rīkoties? — plikgalvis vaicāja. — Vai raudzīsim viņu nogādāt pilsētā un sameklēt īstos vecākus?

Taču bārdainim bija padomā kaut kas cits.

— Visai krasa vides maiņa viņam nāktu par ļaunu, — viņš prātoja. — Atgriešanās ļaudīs lai noris pamazām, rāmi un pārdomāti.

Mazliet apspriedušies, novadpētnieki vispirms nolēma Uzroci aizvest uz viņu telti un tur pāris dienās pieradināt pie cilvēkiem.

—  Mums nav kur steigties, — bārdainis piebilda. — Šādu eksemplāru derētu pētīt kaut vai gadiem.

— Kaut vai gadiem! — Uzrocis iekliedzās.

Izdzirdis šo izmisušo kliedzienu, bārdainis nekavējoties secināja:

— Valodas prasme šim radījumam tomēr vēl visai primitīva, viņš tikai atkārto dzirdētos vārdus — gluži kā papagailis.

—  Gan iemācīsies, — plikgalvis atteica. — Bāžam tikai viņu mugursomā.

Abi vīrieši piesardzīgi tuvojās Uzrocim, gatavi ik brīdi atvairīt viņa uzbrukumu. Taču Uzrocis jutās tik ļoti satriekts, ka nekādu īpašu pretošanos neizrādīja.

„Kaut vai gadiem!" viņš satriekts atkārtoja. Un tāds nu bija viņa ilgotais glābiņš!

.

Puszabaks iekūlies ķezā

Puszābaks pamazām nāca pie samaņas, taču sākumā viss likās tik neskaidrs, ka īsti kaut ko apjēgt nebija iespējams. Sāpēja kauli. Apkārt biezēja krēsla. Un klusums. Kur viņš bija nokļuvis?

Uzmācās bailes. Viņš mēģināja pieslieties sēdus, bet pamatīgi sasita galvu. Skārdaini nodunēja kā galvā, tā ārpus galvas. Ko tas nozīmē? Un pēkšņi viņš atcerējās visu. Uzroci… Vilkus… Neprātīgo kratīšanos ripojošā piena kannā… Nu kā tad — piena kannā tāpat kā iepriekš viņš arī atdusējās, tikai šobrīd tā neripoja, bet tikai dunēja.

Tad dunoņa beidzās, vispirms ārpus galvas un pēc tam arī galvā. Puszābaks uzmanīgi ieklausījās. Atkal klusums. Piesardzīgi pastūmis nost kannas vāku, viņš izlīda no bruņutērpa laukā. Visapkārt pilnīgs klusums. Netālu aiz kokiem bija redzams pazīstamais meža laukumiņš, kur viņš bija ticies ar Uzroci. Arī tur nekas īpašs nebija ieraugāms.

Kā rīkoties turpmāk? Gribot negribot Puszābaka skatiens pievērsās dižeglei. Tur, augšā, melnēja it kā vārnas ligzda. Puszābaks zināja, ka patiesībā tas bija Ķērpjbārdis. Kā būtu, ja arī viņš, Puszābaks, atgrieztos atpakaļ pie dižegles, lai mazliet apspriestos ar Ķērpjbārdi? Kārdinājums bija varens, bet Puszābakam tomēr pietika spēka no tā atteikties. Laiku tērēt nedrīkstēja, jo drīz iestāsies tumsa. Saule jau bija norietējusi. Pienāks nakts. Un tad atrast Uzroci vairs nav nekādu cerību.

Tādējādi uz ātru roku visu apsvēris, Puszābaks atkal ielīda skārda bruņutērpā un devās ceļā. Viņa drosme bija manāmi noplakusi. Bet iet vajadzēja. Viņš cerēja, ka Ķērpjbārdis viņu no redzesloka nav pazaudējis, un šī cerība zināmā mērā noderēja par atbalstu. Ja draugs kaut vai ar skatienu pavada, iešana tomēr šķiet maķenīt tīkamāka.

Drīz vien Puszābaks nokļuva meža klajumiņā. No šejienes bija jāsāk meklējumi, jo uz šejieni Apkaklītis viņu bija atvedis un šeit viņš bija sastapies ar Uzroci. Bet kas pa šo laiku bija noticis ar Apkaklīti? No suņuka ne miņas, gribot negribot jātiek galā bez ceļa rādītāja.

Krūmāju, no kura pirmīt bija izsteidzies Uzrocis, Puszābaks atcerējās itin labi. Uz turieni viņš arī soļoja. Pārgājis pāri laukumiņam, viņš ienira biezokni un gāja uz priekšu, tikai uz priekšu. Kļuva neomulīgi, īpaši, kad krūmu puduru aizsegā Ķērpjbārža skatiens viņu vairs nesniedza. Taču Puszābaks, saņēmis, cik vien spēja, drosmi, devās tālāk.

Kur slēpjas vilki? Kas notiks, ja tie negaidot parādīsies? Labāk par to nemaz nedomāt. Visas cerības nācās likt uz skārda bruņutērpu. Varens apģērbs. Te, brikšņos, šāds tērps noder arī tāpēc, ka tas pasargā no pārlieku spēcīgiem dzelkšņu dzēlieniem.

Pēkšņi Puszābaks apstājās. Soļi!

Viņš uzmanīgi ieklausījās un drīz vien noprata, ka meža taku min četras kājas. Tās soļoja visai sparīgi, un Puszābaks nosprieda — tā mežā var iet tikai cilvēks. Kājas bija četras. Tātad tur nāca divi cilvēki.

Vai lūgt viņiem palīdzību? Bet cilvēki taču bija tik dažādi. Ir labi un ir arī ļauni ļaudis. Un ļauns cilvēks, kā stāsta, izturoties pret citiem cilvēkiem kā vilks. Ko darīt? Grūti bija izlemt. Ar īstiem vilkiem viņam jau gadījies sastapties…

Un tad viens no nācējiem sacīja otram:

—  Mums jādabū jēla gaļa. Kas uzaudzis pie vilkiem, tas tik lēti neko citu neēdīs.

Šiem vārdiem attiecībā uz Puszābaku bija izšķiroša nozīme. Jēla gaļa! Kādas šausmas! Kas īsti tie bija pārcilvēkiem? Esot uzaudzis pie vilkiem! Nepatikā Puszābaku sāka kratīt auksti drebuļi. Un vēl pirms brīža viņš šos ļaudis bija gribējis aicināt palīgā. Cik nc'čdzīga doma!

— Žēl gan, ka nepaķērām līdzi bisi, — otra vīrieša balss atbildēja.

— Gan kaut ko izdomāsim, — pirmais atbildēja.

„Nu protams," Puszābaks nodomāja. „Uzaudzis pie vilkiem. Tādi, skat vien, ar saviem desmit nagiem saplosīs nelaimīgo zvēriņu kā nieku, lai izsūktu nevainīgās asinis!"

Puszābaks, protams, nevarēja nojaust, ka svešinieki runāja par to, kā paēdināt Uzroci. Kā viņš varēja zināt, ka Uzrocis, nabadziņš, ir iebāzts mugursomā, kuru nesa viens no gājējiem. Kā viņš varēja noprast, ka šie ļaudis uzlūko Uzroci par vilku audžubērnu! Tā nu sagadījās, ka Puszābaks dzirdēto sarunu izprata pēc sava prāta. Kā sastindzis viņš ilgi stāvēja krūmos, kamēr abi gājēji attālinājās. Tikai tad, kad vairs nedzirdēja ne sarunu, ne soļu, Puszābaks sadūšojās iet tālāk.

Turpinādams ceļu, Puszābaks iepriecināts un pārsteigts konstatēja, ka viņš tik šausmīgu baiļu kā iepriekš no vilkiem vairs nejuta. Vilki, kā zināms, ir šaušalīgi zvēri un ēd jēlu gaļu, taču viņi neizturas pretdabiski, toties par divkāju vilkiem tas ne vienmēr sakāms.

Tā kā bailes bija mazinājušās, Puszābaks vērīgāk palūkojās visapkārt. Un īstajā brīdī, jo citādi viņš būtu pagājis garām izmētātajiem kauliem, ko nule pamanīja.

Puszābaks apstājās.

Visur kauli. Nevērīgi izmētāti dzīvnieku kauli. Un nomīdīta zāle. Un šur tur spalvu kumšķi…

Pēkšņi viņš atskārta, ka ir nokļuvis pie vilku midzeņa. Ciešāk ielūkojoties, pat guļvietas varēja sazīmēt. Tātad šeit dzīvo vilki — visa šī negantnieku saime. Gluži neticami, ka viņam tik viegli izdevās atrast vilku dzīvesvietu. Pilnīgi uz labu laimi izvēlētais virziens bijis pareizs. Lāgiem patiešām laimējas. Bet kur vilki slēpjas pašlaik? Un kur bija pazudis Uzrocis? Vai tikai… Vai tikai šie kauli šeit visapkārt… Nu nē! Kālab tūdaļ jāiedomājas tieši visļaunākais!

Var jau būt, ka vilki, nojautuši briesmas, midzeni pametuši un Uzroci aizrāvuši līdzi? Varbūt viņi bēguši no cilvēkiem, no tiem pašiem asinskārajiem divkājiem, kuri tikko šeit pagāja garām? Iespējams, ka tā bija. Bet ko viņš, Puszābaks, lai tagad dara? Vai iet pa mežu, lai sameklētu vilkus un Uzroci? Nu nē, šī rīcība likās gaužām bezcerīga. Labāk nogaidīt tepat midzeņa tuvumā un uzmanīt, kas notiks. Puszābaks bija pilnīgi pārliecināts, ka ir kaut kam jāatgadās. Visu laiku taču sekoja notikums pēc notikuma. Viņš vispār vairs nespēja iedomāties dzīvi bez negaidītiem notikumiem.

Un atgadījās, ka nākamais notikums nelika uz sevi ilgi gaidīt. Vai pareizāk — Puszābaks pat nepaguva noskaņoties uz gaidīšanu. Tā bija it kā nojauta — nojauta par briesmām, kas tuvojas. Žigli viņš ievilka skārda bruņutērpā rokas un kājas. Bet ar acīm vēl cītīgi lūkojās visapkārt, lai skaidrāk noprastu, no kuras puses draud briesmas.

Pēkšņi viņš saklausīja vieglu čaukstoņu…

Kas tas bija? Vai vēja dvesma? Varbūt šī čaukstoņa bija tikai viņa iztēles rezultāts? Puszābaks netika gudrs, ko lai īsti domā, bet viss viņa augums it kā sastinga.

Tikko sadzirdamā čaukstoņa atkārtojās. Un tad Puszābaks saprata — I kāds tuvojas midzenim tik klusu kā meža zvērs, uzglūnēdams laupījumam.

Meža zvērs tas arī bija. Vilks. Nule kā kļuva redzams.

Bet kurš būs laupījums? Acīmredzot neviens cits kā viņš — Pusi zābaks.

Viņš labprāt tūdaļ paslēptu arī galvu kannā, bet vēl atturējās to darīt. Viņš jutās pārsteigts. Viņam šķita, ka šo vilku viņš vēl nebija redzējis.

Vispār vilkus citu no cita nav viegli atšķirt, vismaz pirmajā mirklī ne. , Viņi ir tik līdzīgi, ka liekas gandrīz pilnīgi vienādi. Un tomēr Puszābaks ne mirkli nešaubījās, ka patlaban viņa tuvumā ir pavisam cits vilks, nekā tas, kurš aiznesa Uzroci.

Šis vilks bija lielāks. Un bargāka izskata. Katrā ziņā bīstamāks. Ciešāk pavēries vilkam acīs, Puszābaks tūdaļ to saprata — tajās gailēja itin nikna guns. Acīmredzot tas bija vilku tēvs. Viņš laikam bija klejojis kaut kur patālāk un tagad, atgriezies atpakaļ midzenī, neatrada ne vilkumāti, ne vilcēnus. To vietā bija uzradies kāds skārda cilvēciņš. Un Puszābakam bija jāatzīst, ka vilkam katrā ziņā bija tiesības uz karstām pēdām viņu, Puszābaku, ienīst kā iebrucēju. Turklāt vilku tēvs varēja nodomāt, ka tieši viņš, Puszābaks, padzinis no midzeņa vilkumāti un vilcēnus. Patiešām dabisks secinājums. Vilku tēvs varēja pieļaut arī tādu iespēju, ka viņš, Puszābaks, ir nekaunīgs un negodīgs ienaidnieks, kas pats vēlas pārnākt uz dzīvi vilku midzenī.

Pelēcis bija apstājies. Viņš gan atradās pārdesmit soļu nostāk, taču Puszābaks saprata, ka pārvarēt šo attālumu vilkam bija tīrais nieks. Tikai trīs četri zibensātri lēcieni. Šo pārdesmit soļu pārvarēšanai vilkam vajag tikai dažu sekunžu. Un, ņemot to vērā, Puszābaks nolēma paslēpt savā bruņutērpā arī galvu. Viņš savilkās čokurā, sasprindzinājies tāpat kā iepriekš, un aizcirta piena kannas vāku. Šķita, ka viņu savilkuši dīvaini krampji, pat kāju pirksti bija gluži stingi.

Vilks tuvojās.

Viņš nāca, bet nevis brāzās, kā Puszābaks bija gaidījis. Gluži otrādi. Vilks tuvojās piesardzīgiem soļiem, un pagāja labs brīdis, iekams viņš sasniedza piena kannu un nostājās tai līdzās. Puszābakam šķita, ka viņš saklausa pat vilka elpu.

Pacēlis ķepu, vilks apgāza piena kannu guļus.

Puszābaks šausmās domāja, ka atkal tiks mežonīgi velts pa akmeņiem un celmiem, līdz viņam zudīs samaņa. Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotika. Vilks bija atkāpies tikai mazliet nostāk. Lai nogaidītu izdevīgu brīdi. To Puszābakam pasacīja instinkts. Vilks gaidīja. Bet ko?

Lai gaida, ja grib. Puszābaks nolēma piecelties stāvus. Taču tūdaļ attapa, ka tas nav iespējams. Traucēja skārda bruņutērps. Lai nostātos uz kājām, vispirms no kannas bija jāizlien. Varbūt vilks to tikai gribēja?

Puszābaks bija nokļuvis sprukās. Cik ilgi šādos apstākļos viņš spēs izturēt? Vienu diennakti? Vai divas? Izsalkums un slāpes viņu pieveiks — par to nav šaubu. Ja vilkam pietiks pacietības, tad šajā dīvainā divkaujā uzvarētājs noteikti būs viņš. Skārda bruņutērps izspēlējis ar viņu ļaunprātīgu joku.

Nejaudādams šo domu turpināt, Puszābaks aizvēra acis. Viņu pārņēma dziļš izmisums.

.

Ķērpjbārdis darbojas

Agrs rīts.

Ķērpjbārdis izdzirda gaudojam vilku. Visu nakti viņš bija aizvadīji dižeglē, kur sēdēja, ar muguru atbalstījies pret stumbru un bārdas galu aptinis ap resnāku zaru, lai aizsnaudies nenoveltos zemē. Tagad viņš atsvabināja bārdu no zara.

Kas noticis ar Uzroci un Puszābaku? Abu draugu sastapšanās brīdi viņš bija redzējis, kā arī to, ka Puszābaks pēc tam nozuda biezoknī. Kas notika pēc tam? Pa šo laiku bija pagājusi visa garā nakts, bet no Uzroča un Puszābaka ne vēsts.

Gauži norūpējies, Ķērpjbārdis rausās no koka zemē. Nekāds dižmeistars rāpšanās sportā viņš nebija, tomēr apmēram pēc pusstundas viņa kājas skāra zemi. Mazliet atvilcis elpu, Ķērpjbārdis apēda dažas brūklenes, lai remdinātu izsalkumu. Tās viņš noplūca nevis no savas bārdas, bet meža mētrās. Dzīvē viņš bija ielāgojis, ka ogas, kas gatavojas paša bārdā, nevar vieglprātīgi izniekot. Varbūt būs jāpieredz reize, kad māmuļa zeme liegsies pabarot. Tad bārda noderēs, jo tieši tur rodams spēks, lai uzturētu kaut niecīgāko dzirksti.

Vilki bija beiguši gaudot, taču Ķērpjbārdis pēc atmiņas veikli virzījās turp, kur vajadzēja būt plēsoņas midzenim. Kā iepriekšējā vakarā, tā šajā rītā gaudu skaņas plūda tieši no vienas un tās pašas vietas, un Ķērpjbārdis sāka soļot šajā virzienā. Viņš, protams, itin labi saprata, ka patlaban ir

nopietnās briesmās. Un ir gaužām neaizsargāts pret vilkiem. Uzrocim, mazākais, bija uzrocis, kas kaut cik glāba no asajiem vilku ilkņiem. Un Puszābakam bija skārda bruņutērps. Bet kas bija viņam — Ķērpjbārdim?

Lai nāk kas nākdams, viņš nodomāja. Ja jau tā ir jābūt, ka vilkiem, lai izdzīvotu, vajadzīga mana dzīvība, tad tas notiek pēc dabas likumiem. Ja mani saplosa, tad no manis, mazākais, vilcēniem tiks kāds labums. Es palīdzēšu tiem apgūt māku medīt. Tēlaini sakot, ar savu nāvi es nolīdzināšu ceļu, pa kuru vilcēni apņēmīgi varēs soļot tālāk — pretī austošai saulei…

Patlaban tomēr tas bija viņš, kas soļoja pretī austošai saulei. Pārgājis pāri laukumiņam, viņš steidzās iekšā brikšņos, kur lecošās saules stari izlauzās cauri biezoknim un izgaismoja visas pazares.

Pēkšņi Ķērpjbārdis zem kāda krūma pamanīja jostu, kuras misiņa sprādze ievizējās saulstaros. Viņš apstājās un pacēla atradumu. Vamža vai pusmēteļa josta. Pēc tās garuma varēja secināt, ka tā piederējusi cilvēkam. Un tas bija jostu pazaudējis. Bet kāds cilvēks? Pārāk ilgi šī josta šeit nebija mētājusies — satrupējuma nemanīja.

Ķērpjbārdis šobrīd atradās turpat, kur iepriekšējā dienā bija gājuši novadpētnieki. Arī Puszābaks bija šeit gājis, vakara nokrēslī jostu nepamanīdams. Ķērpjbārdis par novadpētniekiem nezināja neko, no dižegles viņš tos nebija redzējis, tāpēc jutās gaužām apmulsis. Cilvēks! Tādā biezoknī, turklāt vilku midzeņa tuvumā! Patiešām — kas tas varētu būt par cilvēku?

Lai Ķērpjbārdis domāja ko domādams, gudroja ko gudrodams, pie skaidrības viņš netika. Droši vien šim cilvēkam ir bijusi sava iešana un darbošanās, kas uz viņu, Ķērpjbārdi, nemaz neattiecas. Lai šis cilvēks būtu kas būdams, patlaban viņu mežā sameklēt tiešām būtu pavisam bezcerīgi.

Bet josta? Mazliet padomājis, Ķērpjbārdis nosprieda, ka to iespējams gluži labi izmantot. Izbāzis labās rokas pirkstus cauri sprādzei, viņš aptina jostu ap roku līdz pat elkonim. Lieliski! Janu vilks grasītos atplest žokļus, roka ar sprādzi — ko gan citu! — droši jāgrūž šim rīklē. Gan ādas josta paglābs no ilkņiem. Un sprādze tiks likta lietā. Tēlaini sakot, metāla sprādze ir tikpat kā mākslīgs ilknis. Katrā ziņā vilkam tāpēc derētu turēties pa gabalu, jo — pielūko vien — salauzīs vēl savus ilkņus.

Ķērpjbārdis devās tālāk. Tagad, kad viņš vairs nejutās tik neaizsargāts kā pirms brīža, arī domas viņam rosījās brīvāk. Lai nāk kaut nāve, ja dabas likumi to prasa! Bet bez cīņas viņš nepadosies. Nost ar mazdūšību! Dabā aizvien noritējusi nepārtraukta cīņa, cīņa uz dzīvību un nāvi. Vājākā nāv ļauj izdzīvot stiprākajam. Un, kaut arī uzvar spēcīgākais, vājākais cīnā līdz galam.

Pēkšņi krūmos atkal kaut kas ievizējās. Kāds metāla priekšmets! Saulesstari atspoguļojās no tā tik spilgti, ka Ķērpjbārdis apžilba un sākumā vispār nesaprata, kas noticis. Viņš piemiedza acis un pacēla virs tām plaukstu. Un tūdaļ arī kļuva skaidrs — piena kanna! Piena kanna, šis Puszābaka lieliskais bruņutērps, uz sāniem pagāzts, gulēja šeit — mežā!

Ķērpjbārdis žigliem soļiem traucās turp.

— Puszābak! — viņš skaļi sauca. — Vai tu tur esi iekšā?

Viņam atbildēja Puszābaka pazīstamā, bet dīvaini dobjā balss:

— Iekšā gan! Ak mīļais draugs, esmu galīgā ķezā!

Puszābaka vārdu jēgu Ķērpjbārdis īsti nesaprata. Kas tad galu galā bija noticis? Kāpēc Puszābaks necēlās augšā un viņu, Ķērpjbārdi, līksm neapsveica?

Tikai tad, kad viņš bija gluži tuvu piena kannai, viss kļuva skaidrs.

Vilki! Divi vecie un četri jaunie. Visa vilku ģimene bija sapulcējusies vienuviet un ielenkusi Puszābaku! Bet kur Uzrocis?

Ķērpjbārdis apstājās un aplūkoja vilkus visus pēc kārtas. Tie rāmi gulēja un vērās uz Ķērpjbārdi itin vienaldzīgi. Pat nepakustējās. Acīs nemanīja ne mazākās naida dzirksts. Plēsoņas vērās uz Ķērpjbārdi tā, it kā viņš būtu kaut kāds augs, nevis iebrucējs.

Šī doma sasmīdināja Ķērpjbārdi. Augs! Vai patiešām vilki viņu varētu uzlūkot par augu? Bet tūdaļ arī viņš noprata: vilki bija atzinuši viņu par savējo. Viņš nebija tiem svešinieks, jo izturējās pret viņiem ar izpratni. Un vilki to nojauta. Viņā nebija nekā tāda, kas varētu izraisīt vilkos naidīgu attieksmi. Ķērpjbārdis taču smaržoja pēc meža, un vilki to saoda. Varbūt arī viņa garā bārda vilkiem likās kā mājīgs sūnām klāts cinis? Droši vien vilki viņu noturēja par mazliet neparastu sūnainu cini!

Tā prātodams, Ķērpjbārdis nostājās līdzās piena kannai.

— Kā tu jūties? — viņš vaicāja Puszābakam.

Taču Puszābaks nevis pavēstīja par savu pašsajūtu, bet izbrīnījies

savukārt iztaujāja Ķērpjbārdi:

— Vai vilki tev negrasās uzbrukt?

— Laikam ne, — Ķērpjbārdis sacīja. — Kur ir Uzrocis?

Puszābakam bija jāapliecina, ka par Uzroci viņš neko nezina.

—  Kad es atkļuvu uz šejieni, midzenī neviena nebija, — viņš stāstīja. — Bet tad ieradās vilku tēvs un nogāza mani gar zemi, tā ka no šejienes vairs prom netieku. Tikko es mēģināju mazliet pacelt kannas vāku, vilks acumirklī pieleca klāt. Vēlāk ieradās vilku māte ar vilcēniem, bet Uzroča viņu barā nebija.

—  Nabaga Uzrocis, — Ķērpjbārdis smagi nopūtās. — Vai patiešām viņa ciešanas ir beigušās?

Arī Puszābaks nopūtās, un no piena kannas atskanēja gluži kā vēja pūsma.

—  Uzroča meklēšanu mums tomēr jāturpina, — Ķērpjbārdis turpināja. — Ja viņš, par nelaimi, dzīvo vidū vairs nav atrodams, tad mūsu pienākums viņa mirstīgās atliekas guldīts zemes klēpī mūžīgā mierā.

— No manis tev palīga nebūs, — Puszābaks teica. — Vilki mani prom nelaidīs, šīpiena kanna taps par manu skārda šķirstu. Cik muļķīgi, ka pats , no brīva prāta un pie pilnas veselības esmu ielīdis šajā šķirstā!

Ķērpjbārdis iegrima domās. Patiešām briesmīgi. Bet ko vilki darītu, ja viņš mēģinātu aizdabūt prom šo piena kannu? Ar visu Puszābaku, protams… Viņam, Ķērpjbārdim, acīmredzot vairāk atļauts nekā dažam labam citam…

Pārāk pašpārliecinātam tomēr nederētu kļūt! Ķērpjbārdis atcerējās, ka pavisam nesen vilks arī viņu gribēja nolaupīt, vai gan kāda cita iemesla pēc plēsoņa mēģināja ar ūdeni apdzēst ugunskuru. Plēsoņu izturēšanās acīmredzot var būt dažāda.

Ja tā, tad jāpasteidzas! Bet kā lai rīkojas ar piena kannu? Puszābaks, : protams, nav nekāds milzenis, taču savs gravitācijas spēks tam tomēr ir.

Bet siksna? Kāpēc liktenis viņam dāvājis šo siksnu?

To visu pārdomājis, Ķērpjbārdis vairs nekavējās. Žigli atritinājis ap rokas dilbu aptīto siksnu, viņš apsēja vienu tās galu piena kannai ap osu. Tad mēģināja vilkt. Pa zaru kritalām klāto zemi piena kanna slīdēja neaizķerdamas, gluži kā ragutiņas pa sniegu.

— Kas ir? — Puszābaks iztrūcies apvaicājās.

— Mieru! — Ķērpjbārdis sacīja. — Vēlāk paskaidrošu!

Tagad viss bija atkarīgs no vilkiem.

Ķērpjbārdis, vilkdams siksnā piena kannu, devās prom. Un tavu brīnumu — vilki viņam to atļāva! Tātad Ķērpjbārdim bija atvēlēts kaut kas vairāk nekā dažam labam citam. Vilki gulēja kā gulējuši, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. Laikam jau viņi pat negatavojās Ķērpjbārdi aizturēt. Vilki raudzījās uz Ķērpjbārdi pavisam vienaldzīgi. Varbūt bija pat apmierināti. Iespējams, ka viņi bija mierā arī ar to, ka šādi galu galā liek vaļā no skārda priekšmeta?

.

Starp zemi un debesīm

Ķērpjbārdis bija uzgājis šauru teku, un nu, raudams līdzi piena kannu, steidzās uz priekšu. Viņš jau bija paguvis aizkļūt no vilka midzeņa labu gabalu, jo piena kannu pavilkt nebija grūti.

Atkal liktenis bija labvēlīgs pret Ķērpjbārdi un Puszābaku, un Ķērpjbārdis prātoja, ka nekad nedrīkst zaudēt ticību savai laimes zvaigznei. Arī par Uzroci nav vērts domāt visļaunāko, mazākais, tikmēr ne, iekams viņi nav uzgājuši Uzroča uzroci.

— Uz kurieni mēs stūrējam? — atskanēja Puszābaka balss.

—  Nav ne jausmas, — Ķērpjbārdis atzinās. — Kurp taka vedīs, turp laidīsim arī mēs.

Šobrīd patiešām bija pilnīgi vienalga, kurp doties. Galvenais, lai žigli tiktu tālāk no vilku midzeņa. Kad briesmas vairs nedraudēs, gan būs laika diezgan kalt plānus un pamatīgāk apspriest, kā rīkoties.

Pēc brīža Puszābaks ieteicās:

—  Man šķiet, ka pienācis jau laiks līst laukā no šī nešpetnā skārda šķirsta.

Ķērpjbārdis apstājās. Nudien, tiešas briesmas, liekas, vairs nedraud. Vilku nekur vairs nemanīja.

—  Nu tad nāc laukā, — Ķērpjbārdis piekrita. — Cik ilgi lai es tevi velku!

Pagāja brīdis, un kannas augšgalā parādījās Puszābaka galva. Pēc tam viss augums. Un drīz viņš atbrīvojās pavisam no sava daudzkārt cildinātā un tikpat daudziem lāstiem apkrautā skārda bruņutērpa.

—  Mani nabaga kauli! — Puszābaks vaidēja. — Esmu palicis gluži stīvs, pat kāju pirksti lāgā nekustas.

Viņš tik tikko spēja nostāvēt uz kājām. Atrašanās skārda tērpā bija viņu patiešām briesmīgi nomocījusi.

— Kāju pirkstu kustināšana vien neko nelīdzēs, — Ķērpjbārdis domāja. — Tev pašam vajag pamatīgi izkustēties, lai labāk riņķotu asinis.

Puszābaks centās rīkoties, kā Ķērpjbārdis ieteica, taču viņa kustības bija neticami tūļīgas. Laikam viņš būtu vēl ilgi vārgi mīņājies uz vietas, ja pēkšņi viņu nebūtu sagrābusi mežonīga dusmu lēkme. Puszābaks dusmojās uz piena kannu, uz šo nolādēto skārda šķirstu, kas viņu bija pārvērtis par tik nožēlojamu radījumu! Aiz niknuma viņš apveltīja to ar pamatīgu kājas spērienu.

Tajā pašā mirklī Puszābakam izlauzās neprātīgs rēciens. Viņa kailie kāju pirksti, šķita, teju teju izšķils dzirkstis, un mežonīgas sāpes izskrēja cauri visam augumam. Viņš ņēmās lēkāt kā neprātīgs, tad nometās zemē un vēlās šurpu turpu, pēdīgi atkal nostājās uz kājām un lēkšiem devās uz priekšu. Un viss šis satriecošais dancis norisa sirdi plosošas skaļas brēkšanas pavadījumā.

Kad sāpes beidzot mazliet aprima, aprima arī Puszābaks, un izmisīgie kliedzieni pārtapa klusā vaidēšanā.

— Gudri darīts! — Ķērpjbārdis apmierināts uzslavēja draugu. — Šis kājas spēriens bija lielisks. Tagad tev asinis labi riņķo pa dzīslām, un tu varēsi atkal kustēties.

Puszābaks neteica ne vārda. Piegājis pie piena kannas, viņš pacēla to abām rokām virs galvas un atvēzējies ar lielu sparu iemeta takas malā krūmos.

— Man pietiek, — viņš purpināja. — Lai kaut peles tur taisa migu, ja grib.

Ķērpjbārdim piena kannas nebija žēl, tik un tā caurumu dēļ ūdeni tajā vairs nevarēja liet. Toties no siksnas šķirties viņš negribēja. Tā bija laba siksna, turklāt atrasta manta. Ar tās īpašnieku iespējams kādreiz brīnumainā kārtā tikties. Tāpēc Ķērpjbārdis devās krūmos un atsēja siksnu no kannas osas.

— Kur tu esi dabūjis šo jostu? — Puszābaks vaicāja.

— Atradu mežā, — Ķērpjbārdis teica. — Netālu no vilku midzeņa.

Puszābaks kļuva uzmanīgs.

— Es, liekas, kaut ko nojaušu, — viņš domīgs piebilda.

Viņš izstāstīja Ķērpjbārdim par divām dīvainām cilvēkveidīgām būtnēm, kuras tas iepriekšējā vakarā nejauši bija redzējis.

—  Cik varu spriest no viņu sarunas, viņi uzauguši starp vilkiem, — Puszābaks teica. — Un viņi katrā ziņā kāroja ēst jēlu gaļu.

— Jēlu gaļu? — Ķērpjbārdis šausmās atkārtoja.

Šajā mirklī notika kaut kas tāds, kas tūdaļ lika aizmirst kā cilvēkveidīgās būtnes, tā arī jēlo gaļu.

Puszābaks gluži nejauši bija pametis skatienu atpakaļ.

— Vilki! — viņš iesaucās.

Arī Ķērpjbārdis atskatījās.

Patiešām vilki. Acīmredzot tie turpināja tā saukto mācību stundu. Mazliet atvilkuši elpu, tie ar jaunu sparu gribēja izmēģināt spēku, gūstot jaunus upurus.

Puszābaks traucās tikai uz priekšu. Likās — kauli vairs nesāpēja itin nemaz.

Kurp viņš drāžas, Ķērpjbārdis domāja. Vai patiešām viņš cerēja aizbēgt no vilkiem? Velta cerība. Bet Puszābakam asinis jau ritēja tik strauji, ka viņš nevarēja rimties. Tās lika viņam traukties uz priekšu.

Ķērpjbārdis nevēlējās atpalikt. Jāturas kopā, viņš nolēma. Kā dzīvē, tā nāvē! Ar šādu apņemšanos viņš steidzās Puszābakam nopakaļ.

Aiz muguras jau bija saklausāmi vieglie vilku soļi. Gluži kā rotaļādamies viņi tuvojās bēgļiem.

Ķērpjbārdim žiglajā skrējienā aptrūka elpas. Kas Puszābakam īsti lēcies! Kāpēc viņš tā jož pa taku taisni uz priekšu! Vai viņš patiešām nesaprot, ka jebkuru mirkli var krist vilku nagos! Patlaban vienīgā iespēja — meklēt glābiņu kādā kokā…

Bet tikko Ķērpjbārdim iešāvās prātā šī doma, nolika kaut kas pilnīgi nesaprotams. Hoplā! Vienā mirklī — varbūt pat īsākā laika sprīdī — Puszābaks atradās kokā. It kā neredzamas atsperes sviests. Vai patiešām viņam, Ķērpjbārdim, iespējams ar domas spēku vien paust šādu pavēli?

Varbūt tas ir tikai acumāns?

Joprojām skriedams, Ķērpjbārdis ar rokām izberzēja acis, tad vēlreiz paskatījās turp, kur bija redzējis Puszābaku paceļamies augšup.

Nē, acumāns tas nebija.

Puszābaks karājās jauna bērza zaros tieši līdzās takai. Vārda tiešajā nozīmē — karājās. Ar galvu uz leju.

Nu jau Ķērpjbārdis sajuta pakausi vilka karsto elpu. Viņš gribēja pagriezties, lai paskatītos atpakaļ, bet nevarēja. Viņa kāja bija kaut kur aizķērusies. Varbūt aiz koka saknes… Ķērpjbārdis pakrita. Ar seju pret zemi. Viņš sajuta vilka priekšķepu sev uz skausta. Vai jau sāks plosīt?

Ķērpjbārdis aizvēra acis. Bet nākamajā mirklī kāds varens nezināms spēks izrāva viņu no vilka ķetnām. Viņš lidoja augšup. Un, kad viņš atvēra acis, viņš .redzēja, ka šūpojas gluži tuvu Puszābakam otra slaida bērza zarā.

Pagāja labs bridis, iekams Ķērpjbārdis kaut cik bija attapies. Kas bija noticis? Kas tas bija par spēku, kas viņu bija uztriecis kokā, kur viņš patlaban neizprotamā veidā — ar galvu uz leju un kājām gaisā — kuļājās?

Ķērpjbārdis saspringti domāja. Varbūtība, ka pastāv pārdabiski spēki, nebija pieņemama. Ar gribasspēku vien arī nevarēja izskaidrot notikušo. Ja sakopo gribasspēku, var uzlēkt cik necik augstāk nekā parasti, bet nevis uzlidot kokā un palikt karājamies. Katrā ziņā zemes pievilkšanas spēks ir varenāks par gribasspēku, — par to nav ne mazāko šaubu. Tāpēc jāvērš domas uz ikdienišķām lietām — slazdiem un lamatām.

Un tūdaļ Ķērpjbārdim viss kļuva skaidrs: tie bija slazdi zaķiem! Viņš un Puszābaks bija iekrituši zaķu lamatās abi viens pēc otra!

Tieši zaķu lamatas tā uzstāda — jaunu bērziņu noliec uz leju un savieno to ar cilpu, kas novietota uz zemes. Kad zaķis sapinas cilpā, bērzs savelk cilpu ciet un paceļ laupījumu gaisā. Samērā vienkāršs princips. Jau sirmsenos laikos mednieki meža takās uzstādījuši šādas lamatas. Bet nu tajās iekļuvuši viņi abi. Pa kaklu, pa galvu steigdamies, ne viens, ne otrs no viņiem nepamanīja auklu mezglojumu. Tā tomēr bija viņu laime. Tas bija glābiņš no vilkiem.

— Kā tu jūties? — atskanēja Puszābaka balss no blakus bērza. — Vai asinis tev riņķo normāli?

— Asinis nupat pārāk saplūdušas galvā, — Ķērpjbārdis nopūtās.

— Mēs esam nokļuvuši grūtā situācijā, mīļais draugs.

Puszābaks neiebilda.

— Šeit laikam drīz vien pienāks gals mūsu dzīves ceļam, — viņš sacīja.

— Starp zemi un debesīm.

Virs viņiem laidelējās vārnas. Vesels bars bija sapulcējies Puszābaka un Ķērpjbārža tuvumā. Liekas, ka cerēja uz laupījumu.

— Akurāt kā maitu lijas, — Ķērpjbārdis murmināja.

Bet lejā ap bērziem nemierīgi rosījās vilki. Un glūnēja augšup. Viņu mācību stunda bija iztraucēta, un tas šiem plēsoņām nemaz nepatika. Šķita, ka viņi apspriežas un kaut ko gudro.

Kas gan viņiem prātā?

Ne Ķērpjbārdis, ne Puszābaks nespēja to nojaust. Un itin drīz turpmākais viņiem bija vienaldzīgs. Lai nāk kas nākdams. Galva abiem netīkami dūca. Domāt vairs lāgā nevarēja. Bija palikusi tikai viena vienīga atziņa: tātad šeit, starp debesīm un zemi, pienāks gals…

.

Sirsnīgā tikšanās

Kad novadpētnieki no vilku midzeņa devās uz savu telti, abu sirdis aizvien vairāk un vairāk pildīja pacilāts noskaņojums. Rau, kā noderēja šī dzimtā meža un vilku pētniecība! Vilku audzēknis! Spalvām apaudzis cilvēkbērns! Tas tik bija atklājums, tas tik bija atradums!

Tagad viņi šo bērneli atdāvinās cilvēku sabiedrībai. Taču pārlieku steigties nedrīkstēja. Ko sacītu bērna vecāki, ieraudzīdami savu acuraugu šāda spalvu kamoliņa izskatā! Vispirms viņš jāiemāca runāt, varbūt arī jāierāda, kā ēst ar nazi un dakšiņu. Un tas viss jādara visgudrām, bez steigas. No vilku paradumiem jāatradinās pamazām. Nevar taču, piemēram, viņu tūdaļ ēdināt nezin ar ko, ja viņš līdz šim ir ēdis tikai… Nu ko viņš ēdis? Protams, jēlu gaļu.

Bārdainais novadpētnieks šo domu izpauda vārdos:

—   Mums jādabū jēla gaļa. Kas uzaudzis kopā ar vilkiem, tas tik vienkārši citu ēdamo nebaudīs.

Plikgalvis piekrizdams pamāja ar galvu. Tikai, kur viņi šeit, mežā, lai uzbur jēlu gaļu? Bez bises sadabūt šādu barību plikgalvim šķita pilnīgi neiespējami.

— Diemžēl neesam paņēmuši līdzi bises, — viņš teica.

Taču bārdainis domāja, ka visādā ziņā bise nemaz nav tik nepieciešama.

—  Gan mēs kaut ko izdomāsim, — viņš norūpējies sacīja un pēc brītiņa piemetināja: — Es, starp citu, paķēru līdzi pāris slazdu zaķiem.

Tas plikgalvi ieinteresēja, un viņš neslēpa vēlēšanos tūdaļ tos aplūkot. Bet bārdainis lika draugam nedaudz paciesties un mierīgi soļoja tālāk. Tikai tad, kad viņus no telts šķīra ap pusstundu ilgs ceļš, bārdainis apstājās un raisīja vaļā savu mugursomu.

—   Šos te slazdus es reiz uzgāju savās novadpētnieka gaitās, rakņādamies kādas pamestas lauku mājas bēniņos, — viņš paskaidroja. — Tagad tādus vairs neprot darināt. Tagad iztiek ar fabrikās gatavotajiem dzelžiem.

Plikgalvis aizrautīgi sekoja, kā bārdainis uzstāda slazdus: kā viņš noliec divus jaunus bērziņus, lai tos sasaistītu ar slazdiem, un kā viņš mezglu auklas rūpīgi izvieto uz taciņas. Pat Uzrocis Plikgalvja mugursomā dzīvoja šai nodarbībai līdzi. Redzēt viņš neko neredzēja, toties pēc abu novadpētnieku sarunas pilnā mērā saprata, kas notiek.

Kādas šausmas! Šie novadpētnieki nežēlo nekādu pūļu, lai viņam, nelaimīgajam, šķūrētu iekšā jēlu gaļu. Viņiem nemaz nerūp, vai viņš, Uzrocis, to vēlas vai ne. Viņi grib, lai viņš, Uzrocis, gluži kā traks ēstu jēlu gaļu, — un ar to viss izlemts. Abi no sirds vēlas, lai Uzrocis katrā ziņā atbilstu vilku audzēkņa mērauklai. Viņi nespēja ne domās pieļaut, ka Uzrocim arī pašam varētu būt kāda vēlēšanās! Uzrocis iztrūcies prātoja, vai šo novadpētnieku sabiedrībā viņš patiešām pamazām nepārvērtīsies par tādu kā brīnumzvēru, kurš tik tikko prot runāt un ar patiku notiesā jēlus gaļas gabalus. Ja viss tā turpināsies, tad ej nu sazini, kas galu galā notiks. Ja novadpētnieku griba pēkšņi ņems pārsvaru par viņējo, tad viņa dziesma būs nodziedāta.

Uzrocim sametās baisi. Viņš centās atvairīt domas, kas tapa aizvien drūmākas, tomēr velti. Savu iztēli viņš nespēja iegrožot. Viņš redzēja sevi, kā jau vilku audžubērnu, skraidām četrrāpus pa mežu, un dzenam pēdas zaķim. Nonācis galīgā izmisumā, Uzrocis no visa spēka ņēmās spārdīties pa mugursomu.

— Nu, nu, — plikgalvis purpināja. — Kā viņš spārdās! Ļauj vēl otram kāpt sev uz galvas, kā mēdz teikt, pašam tad nav kur sprukt.

— Viņu vajadzētu sasiet, — bārdainis ieteica.

Pēc plikgalvja domām, tas bija prātīgs padoms un viņš tvēra pēc savas jostas, lai sasietu Uzrocim kājas un rokas. Bet jostas nebija.

— Esmu pazaudējis savu siksnu, — plikgalvis sūkstījās.

Siksnas, protams, bija žēl, taču doties atpakaļ negribējās. Lai jau paliek — sāk krēslot, tāpēc tik un tā nav nekādu cerību to atrast. Novadpētnieka darbs reizēm prasa arī upurus. Plikgalvis varēja iztikt arī bez siksnas, jo Uzrocis mugursomā bija pārtraucis spirināties.

Viņš saprata, ka ar spirināšanos vien nekur tālu netiks. Labāk izturēties mierīgi un nogaidīt, kas notiks. Nedrīkst zaudēt savaldību! Neraugoties uz visu, kas noticis, viņš taču aizvien vēl bija viņš pats. Ne par mata tiesu viņš nav kļuvis vilkiem līdzīgs, kaut arī novadpētnieki to tik dikti vēlas. Un lai viņi domā par Uzroci, ko vien grib, viņš tomēr zina, kas viņš patiesībā ir.

Es esmu Uzrocis, un to es droši zinu, un Uzrocis es palikšu aizvien…

Pašam nemanot, viņš atkal bija sācis dzejot. Šī nodarbība viņu nomierināja pilnīgi. Dzejošana vairoja dzvēseles spēkus, un šobrīd tas bija visvairāk nepieciešams.

Novadpētnieki turpināja ceļu, un, kad viņi beidzot sasniedza apmetni, apkārtne jau tinās tumsā. Taču tepat bija ugunskura vieta, pa rokai arī kaudzīte sauso žagaru, un drīz vien telts priekšā gaiši liesmoja omulīgs ugunskurs. Plikgalvis vārīja tēju, bet bārdainis iznesa no telts kukuli maizes un siera rituli. Drīz vien abi sāka iestiprināties.

—  Ko mēs piedāvāsim savam aizbilstamajam? — plikgalvis neziņā vaicāja. — Jēlas gaļas mums taču vēl nav.

—  Varbūt viņš pats sev kaut ko sameklēs, — bārdainis pauda savas domas. — Uzrakņās, piemēram, kādu kurmi!

Plikgalvis atraisīja mugursomu un, satvēris aiz skausta Uzroci, izcēla to laukā.

— Kā klājas, mazais? — viņš vaicāja. — Vai kurmi noķert varēsi?

Uzrocis klusēja. Šāds jautājums viņam šķita pārāk pazemojošs, lai uz

to vispār atbildētu.

—  Varbūt noķersi kādu peli? — plikgalvis, joprojām drošinādams Uzroci, vaicāja. — Vai vilki tev nemācīja tvarstīt peles?

Uzrocis neatbildēja.

Vilkiem viņš pats bija noderējis par peli. Vilki paši ar viņu gāja, tā sakot, rotaļā „vilks un pele". Bet kā lai to ieskaidro novadpētniekiem?

Uzrocim reiba galva. Pēc kvernēšanas smacīgajā mugursomā acīmredzot iedarbojās svaigais gaiss. Bet varbūt galva reiba aiz bada? Gūstā pie vilkiem viņš netika baudījis ne kumosa. Izsalkums nežēlīgi durstīja, un viņš nekādi nespēja novērst skatienu no maizes kukuļa un siera rituļa. Kumoss maizes un gabaliņš siera patiešām ļoti noderētu. Kad lielais izsalkums būtu norimis, varbūt rastos arī īstie vārdi, tādi, ko beigu beigās novadpētnieki uzklausītu.

Ak debestiņ, cik viņš ir izsalcis, izsalcis kā vilks… Tieši tā viņš tiem pasacīs!

— Esmu… izsalcis… izsalcis, — Uzrocis stostījās. — Izsalcis vilks!

Kā aizvien satraukumā, Uzrocim sametās valoda. Izsalcis vilks! To

viņš pateica gluži nejauši, taču plikgalvis tūdaļ pieķērās šiem vārdiem.

—  Tu neesi nekāds vilks, — viņš itin draudzīgi pasmaidīja. — Tev tikai tā šķiet.

Un bārdainis piebilda:

—  Pie vilkiem tu gan esi uzaudzis, taču vilks tu nepavisam neesi.

Uzrocis gluži vai kunkstēja aiz izmisuma. Kālab tieši šobrīd viņa

mēlei vajadzēja atkal samežģīties…

Uzrocim uzmācās šausminoša vientulības izjūta, šepat bija cilvēki, bet viņš, vienalga, tomēr jutās bezgala vientuļš, varbūt pat vientuļāks nekā jebkad iepriekš. Viņu nesaprata, un tieši tas likās visšausmīgākais, tieši tas vērta vientulības izjūtu jo nomācošāku.

Pa to laiku nemitīgi auga izsalkums.

—   Es lūdzu… — Uzrocis teica aizlauztā balsī, skumji vērdamies novadpētniekiem acīs.

Viņš gribēja lūgt gabaliņu maizes. Taču sakāmo nepabeidza.

— Apkaklīti

Šo vārdu Uzrocis kliegtin izkliedza meža klusumā. Viņa balsī izpaudās neaprakstāms prieks, sejā atspoguļojās vēl neredzēta sajūsma. Apkaklītis! Ugunskura apgaismotajā laukumiņā no tumsas bija iznācis Apkaklītis. Mazais, uzticīgais, krietnais Apkaklītis!

Atkalredzēšanās prieks bija abpusējs. Pārsteidzoši lieliem lēcieniem Apkaklītis brāzās pie Uzroča un ņēmās laizīt viņa roku un seju.

Aiz laimes smilkstēdams, suņuks nemitīgi vēcināja asti un ar priekšējām ķepiņām tvarstīja Uzroci aiz pleciem. Slābans aiz bada, Uz rocis nogāzās gar zemi, taču Apkaklīša maiguma lekme ari tad vel negribēja rimties.

Ar īpašu uzmanību abi novadpētnieki sekoja šai sastapšanās scēnai.

— Apkaklīt, ak manu mīļo Apkaklīti — Uzrocis aizkustināts ik pēc brīža atkārtoja.

— Viņš sauc suni par apkaklīti, — bārdainis smaidīdams sacīja. — .Mazajam, šķiet, ir pat lnimora izjūta.

—  Gluži neticami, cik ļoti viņi viens otram patīk, — plikgalvis brīnījās.

Bārdainis iegrima domās.

—  Mēs nedrīkstam aizmirst, ka suns cēlies no vilka, — viņš beidzot pavēstīja. — Un, tā kā mūsu mazais cilvēks ir vilku audzēknis, tos abus acīmredzot vieno un tuvina kaut kas kopīgs.

— Jā, jā, — plikgalvis piekrizdams māja ar galvu. — Kaut kas kopīgs tiem patiešām ir. Pat apspalvojums norāda uz zināmu radniecību.

—  Apspalvojums patiešām ir līdzīgs, — bārdainis piekrita. — Es domāju, ka mūsu interesēs ir izmantot šo suni. Suns ar vilku audzēkni daudz vieglāk atrod kopēju valodu nekā mēs.

—Tas tiesa, — plikgalvispiekrita. — Sunsvarētu noderēt parstarpnieku mums un vilku audzēknim.

Bārdainis nolauza gabaliņu no maizes klaipa.

— Suk, suk! — viņš aicināja un plikgalvim piebilda. — Visīsākais ceļš uz suņa sirdi iet caur vēderu.

Apkaklītis saslēja ausis un vērās bārdainī.

Suņuks bija tikpat izsalcis kā Uzrocis, varbūt pat mazliet vairāk. Visu cauru nakti un nākamo dienu viņš bija klaiņojis pa lielo, svešo mežu. Pēc Uzroča pavēles aizbēdzis no vilkiem, suņuks, virzienu neizvēlēdamies, bija traucies aizvien tālāk un tālāk, līdz galu galā bezcerīgi nomaldījies bezgalplašajā biezoknī. Naksitrallīšu pēdas arī vairs nelaimējās uziet. Viņš maldījās pa mežu tikmēr, kamēr, par laimi, pamanīja ugunskura blāzmu, kas viņu aizveda pie mīļotā saimnieka. Un pa visu šo laiku dzīvnieks, nabadziņš, nebija ēdis ne kripatas.

Bārdainis pameta Apkaklītim maizes ņuku. Suņuks veikli to satvēra tieši gaisā.

—  Lieliski! — plikgalvis uzlielīja, un savukārt nolauzis no maizes kukuļa kumosa tiesu, pameta to gaisā.

Oho! Šoreiz tas bija Uzrocis, kas satvēra maizes ņuku. Un tūdaļ ar pamatīgu apetīti ņēmās to ēst.

—  Viss iet uz labo pusi, — bārdainis nopriecājās. — Jau ēd maizi! Varbūt drīz vien jēla gaļa tam pavisam izies no prāta.

—  Pēc pāris nedēļām, iespējams, varēsim viņam piedāvāt dārzeņus 1 un augļus, — plikgalvis piebilda. — Tie labi noderēs, lai atradinātos no mežonīgām tieksmēm.

Novadpētnieki pabaroja ar maizi kā Uzroci, tā suņuku, paēda arī paši, | līdz beidzot visiem izsalkums bija remdināts.

—  Laiks iet mums uz dusu, — bārdainis sacīja. — Rīts gudrāks par vakaru.

Plikgalvis pamāja ar galvu.

— Vai audzēkni ņemsim līdzi teltī?

Bārdainis brīdi šaubījās.

—  Lai guļ tepat pie ugunskura, — viņš beidzot sacīja. — Citādi, saulei lecot, sāks teltī gaudot un pamodinās arī mūs pašā rīta agrumā.

Šāda piesardzība bija pamatota, jo to, kā Uzrocis prot gaudot, novadpētnieki zināja lieliski. Vajadzēja, protams, parūpēties arī par to, | lai atradenis pa nakti neaizbēgtu. Tāpēc viņi no jauna ielika Uzroci mugursomā un cieši to aizdarīja.

— Suns viņu uzraudzīs, — plikgalvis sacīja.

Viņam bija taisnība. Apkaklītis piegāja pie mugursomas un nogūlās tai līdzās.

Liesmas ugunskurā pamazām noplaka.

.

|Atpakaļ uz zemes

Sacēlās neliels vējš, un koku zarotne viegli šūpojās.

— Grūti mums klājas, — Ķērpjbārdis sacīja.

— Varbūt dziesma palīdzēs tikt pāri grūtībām, — Puszābaks rosināja un tūdaļ lūkoja dziedāt kādu melodiju: — Ai-jā, ai-jā šūpolēs…

Bet Ķērpjbārdis nebija noskaņots uz dziedāšanu.

— Tēlaini izsakoties, mūsu dziesma ir tikpat kā nodziedāta, — viņš nopūzdamies atteica.

—  Ja jau runājam par tēlainību, tad jāteic, ka aina tiešām paveras bēdīga, — Puszābaks piekrita. — Ja varētu, tad ar skubu derētu pagriezt visu otrādi, lai mums nebūtu jākarājas ar galvu uz leju.

Ķērpjbārdis nereaģēja uz drauga prātošanu, un Puszābaks pēc brīža turpināja:

— Tāpat man nepatīk šajā ainā redzēt vilkus.

Nu arī Ķērpjbārdis ņēmās vērīgāk aplūkot vilkus. Ko viņi gaida? Kas šiem plēsoņām ir padomā? Šķita, ka viņi vēl neatzīst sevi par zaudētājiem. Viņi nebija ar mieru tik vienkārši atteikties no laupījuma, kas vēl nesen bija tikpat kā rokā. Acīmredzot vilki nespēja samierināties ar to, ka brīnumainā veidā laupījums tiem deguna priekšā paceļas gaisā un rāmā garā paliek karājamies kokā.

Bet kas īsti plēsoņām padomā?

Pamazām viss kļuva skaidrs.

Vilkumāte ar diviem vilcēniem nostājās zem bērza, kurā karājās Ķērpjbārdis, turpretī vilku tēvs ar pārējiem vilcēniem ņēma uz grauda Puszābaku. Un tad sākās…

Vilkumāte atspērās un, pavērusi rīkli, palēcās gaisā tik tikko nesatverdama ar ilkņiem Ķērpjbārža bārdu.

— Nudien kā lidot uzlidoja! — Ķērpjbārdis iztrūcies nobubināja.

—  Tu saritini bārdu augšup, — Puszābaks pamācīja draugu. — Ja vilks iekārsies tev bārdā, zars nolieksies lejā, un tev gals klāt.

Ķērpjbārdis darīja, kā Puszābaks bija ieteicis — viņš aptina bārdas galu ap kaklu.

—   Pie vienas reizes bārda tev der arī par šalli, — Puszābaks smaidīdams piemetināja. — Vairs nebūs jābaidās, ka apsaldēsi vējā kaklu.

Vilkumātes priekšzīmei nu sekoja vilcēni, bet, par laimi, viņu lēcieni bija krietni zemāki nekā mātei. Tad no jauna lēca vilcene. Piķis un zēvele! Ķērpjbārdis klusībā nopriecājās, ka bija uzklausījis Puszābaka padomu, citādi plēsoņa būtu viņu aiz bārdas norāvusi zemē.

—  Laikam šī atkal ir kāda mācību stunda, — Ķērpjbārdis izbīli drebošā balsī teica. — Vecie māca vilcēniem palēkties.

— Drīzāk tā līdzinās sporta sacensībai, — Puszābaks prātoja. — Par godalgu, protams, noderam mēs.

Bet tūdaļ Puszābaks mitējās melst niekus, jo nu vilki sarosījās arī zem viņa bērza. Vilku tēvs, it kā vedinādams vilcēnus saasināt uzmanību, ieņurdējās. Pats pieplaka zemei. Un tad sekoja lēciens.

Puszābakam sejā iesitās vilka karstā elpa. Cik tur trūka — droši vien vilks ar mēli būtu pārlaidis pār viņa galvvidu, ja vien tam tāda vēlēšanās būtu radusies.

—  Bīstama spēle! Puszābaks satrūkās. Lieta kļūst velnišķīgi nopietna!

Pa to starpu lēca vilcēni, bet tie Puszābaku īpaši neapdraudēja. Pienāca reize atkal lēkt vilku tēvam.

—   Mēģini sevi vairāk iešūpot, — Ķērpjbārdis pamācīja. — Jo kustīgāks mērķis, jo grūtāk to satvert.

Puszābaks lūkoja sparīgi vēzēties ar rokām. Sen bērnībā apgūtā māka ciema šūpolēs tagad lieti noderēja. Nu jau viņš šūpojās itin strauji.

Vilku tēvs uzšāvās gaisā. Cik vien varēja noprast — niknuma pārpilns, sakopojis visu plēsoņas spēku.

Puszābaks iekliedzās neprātīgās bailēs. Vilka purns nozibēja viņam tieši gar acīm. Likās — tūliņ, tajā pašā acumirklī, vilka ilkņi cirtīsies viņam rīklē. Taču svārsts darbojās nevainojami — Puszābaks aizslīdēja prom no uzbrucēja.

Atskanēja pamatīgs būkšķis.

—  Izglābos! Puszābaks gavilēja.

— Diezin vai uz ilgu laiku, — Ķērpjbārdis atteica.

Tieši tobrīd briesmas no jauna draudēja arī viņam. Vilkumāte ar abiem vilcēniem, atguvusi elpu, cītīgi vērās uz Ķērpjbārdi un gatavojās lēcienam.

Ko viņa vēl gaida? Būtu jau lēkusi!

Bet vilkumāte nelēca. Stāvēja. Ķērpjbārdis pēkšņi vairs nesaistīja viņas uzmanību.

Arī vilku tēvs it kā sastinga.

— Saož kaut ko, — Puszābaks sacīja.

Vilcēni, nopratuši, ka nav kaut kas īsti kārtībā, kļuva uzmanīgi.

—   Laikam kaut kas patiešām noticis, — Ķērpjbārdis pacilāts konstatēja.

Bet kas īsti? Vai plēsoņas satrūkušās no kaut kā ļauna vai laba?

Un tad vilki metās prom. Vecie pa priekšu, jaunie nopakaļ. Tikai pāris mirkļu, un no viņiem vairs nebija ne vēsts.

Pēkšņi Puszābaks ieteicās:

— Dzirdu it kā balsis.

Abi ieklausījās. Nudien balsis. Sarunas… Lūstošu zaru brīkšķi… Atkal sarunas… Soļi… Parādījās cilvēki. Nu kļuva skaidrs, no kā vilki tik ātri aizbēguši!

Cilvēki atradās samērā patālu, taču Puszābaks tos jau bija pamanījis. Un tūdaļ uzjundīja ļaunas aizdomas.

—  Varbūt tie ir tie paši, kas pieminēja jēlo gaļu? — viņš iztrūcies čukstēja.

Puszābaks, piepeši sastapies ar novadpētniekiem, nebija tos lāgā aplūkojis. Toreiz divi neskaidri tēli uz mirkli pavīdēja aiz kokiem. Bet viņu sarunu Puszābaks bija dzirdējis. Ai, cik skaidri dzirdējis! Abu novadpētnieku balsis viņš atcerējās pavisam labi. Un, jo dzirdamāka, abiem tuvojoties, vērtās saruna, jo vairāk Puszābaks pārliecinājās, ka nācēji patiešām bija viņa vecie paziņas.

— Slazdiem šepat kaut kur jābūt, — dobjākā balss ieminējās.

— Vēl dažus soļus tālāk, ja nemaldos, — smalkākā balss atbildēja.

Nav šaubu! Tie ir viņi!

Novadpētnieki bija pamodušies reizē ar saules lēktu un nevis tāpēc, ka Uzrocis būtu gaudojis, bet paši no sevis. Lai gan gulējuši viņi bija visai maz, tomēr jutās moži un darbotiesgribas pārpilni. Viņi labprāt tūdaļ būtu sākuši nodarbības ar Uzroci. Mugursoma rāmi stāvēja turpat pie apdzisušā ugunskura, un viņi nolēma, ka jāļauj Uzrocim kārtīgi izgulēties. Atgriešanās cilvēku sabiedrībā viņu, nabaga radījumu, droši vien pamatīgi satraukusi, tāpēc lai viņš tagad paguļ, kamēr vien nāk miegs. Pa to laiku derētu pārlūkot slazdus. Un tā nu abi devās ceļā. Suni nekur nemanīja, taču novadpētnieki bija pārliecināti, ka ap brokastlaiku tas pārradīsies. Abiem bija lielisks garastāvoklis. Un ja vēl arī slazdos ; kaut kas atrodams! Viņi paātrināja soļus, lai gan koki ar slazdiem jau bija pavisam tuvu.

—  Pavei! — Pēkšņi plikgalvis iesaucās. — Pie abiem bērziem kaut kas karājas!

— Labi trāpīts, — bārdainis nopriecājās.

Bet pēdbrīža novadpētnieki samulsa.

— Zaķi tie nekādā ziņā nav, — plikgalvis nomurmināja un ņēmās tīrīt brilles. Kā tev šķiet?

Bārdainis pārlaida acīm tāpat ar roku, jo briļļu viņam nebija.

— Kāds laikam ar mums izspēlējis ļaunu joku, — viņš pateica savas ] domas. — Zaķu lamatās iebāzis kaut kādas lelles.

— Bet tās kustas, — plikgalvis neslēpa šaubas.

—  Tādā gadījumā tās ir uzvelkamās lelles, — bārdainis cieši aizstāvēja savu viedokli. — Iespējams, ka darbojas ar baterijām.

Novadpētnieki bija sasnieguši bērzus. Plikgalvis pamanīja savu siksnu, ko Ķērpjbārdis nesen aiz izbīļa nejauši bija izlaidis no rokām, pacēla to un ievēra pusmēteļa cilpiņās.

— Tā, nu ir kārtībā, — viņš apmierināts sacīja. — Tikai šeit es to vis nepazaudēju.

Pēkšņi no bērza atskanēja Ķērpjbārža balss:

— Jūsu siksnu es atradu mežā vilku midzeņa tuvumā.

Novadpētnieki jutās pārsteigti. Tā taču bija nepārprotama cilvēku valoda!

—  Palīdziet beidzot nokļūt zemē! Puszābaks saīdzis sacīja. Ko jūs vēl gaidāt?

— Šie prot runāt! — plikgalvis čukstēja. — Tās nepavisam nav lelles, bet gan…

Viņš nepabeidza sakāmo.

— Nu? — bārdainis uzstāja. — Kas, pēc tavām domām, tie galu galā ir?

Plikgalvis klusēja. Ko viņš būtu varējis atbildēt.

—   Acīmredzot tiem iemontēta magnetofona lente, — bārdainis stūrgalvīgi palika pie sava, kaut gan pats vairs īsti neticēja, ka šoreiz viņi sastapušies ar lellēm.

—  Asinis sastājušās galvā! Puszābaks žēlojās. — Vai tad jūs nesaprotat? Mēs zaudēsim samaņu!

— Acīmredzot tiem salietas iekšā pat mākslīgās asinis, — plikgalvis zobgalīgi piemetināja. — Kā nekā ir taču divdesmitais gadsimts!

Bārdainis nereaģēja uz šo zobgalīgo dzēlienu.

— Palīdzēsim tiem, — viņš īsi atrūca.

Noliecis bērza galotnīti, bārdainis uzmanīgi atbrīvoja Puszābaku no cilpas, un tāpat plikgalvis rīkojās ar Ķērpjbārdi. Pēc brīža abi naksitrallīši stāvēja uz zemes.

— Esi sveicināta, māmuļa Zeme! — Puszābaks svinīgi teica. — Cik labi sajust atkal zem kāju pirkstiem tavu tīkamo virsmu!

Pēc tam viņš sagrīļojās, novēcināja rokas un nokrita visā garumā pie novadpētnieku kājām.

— Pat nekustas vairs, — plikgalvis samulsis noteica.

— Un tomēr tie ir uzgriežamie! — bārdainis uzvaroši iesaucās.

— Vienam jau atspere pušu!

—  Viņš zaudēja samaņu, — Ķērpjbārdis paskaidroja. — Viņam nācies šausmīgi daudz pārdzīvot. Kaut tikai jūs zinātu…

Līdz galam nepateicis, Ķērpjbārdis sabruka bezsamaņā blakus Puszābakam.

— Lūdzami! — Bārdainis kā bez padoma vērās plikgalvim acīs.

—  Kur mēs ņemsim atslēgu, lai tos no jauna uzkurbulētu?

.

Puszābaks dodas prom

Kad Puszābaks un Ķērpjbārdis beidzot nāca pie samaņas, viņi gulēja viens otram līdzās novadpētnieku telts priekšā. Novadpētnieki gatavoja brokastis. Katlā uz ugunskura vārījās ūdens tējai.

—  Pavei, jau kustas! — plikgalvis, norādīdams uz naksitrallīšiem, iesaucās.

—   Acīmredzot tie tomēr darbojas ar baterijām, — bārdainis vienaldzīgi pieļāva šo varbūtību. — Iespējams arī, ka ar saules baterijām.

Un, pamanījis plikgalvja vaicājošo skatienu, papildus piemetināja:

—  Viņi labu laiku gulēja saulē, tādējādi iztukšotās baterijas atkal uzlādējās un viņu mehānisms var darboties no jauna. Vai tu tam netici?

Plikgalvis klusēja. Viņš skatījās uz Puszābaku un Ķērpjbārdi ar pieaugošu interesi. Gluži kā tādi rūķīši.Tikai mazliet lielāki. Bērnībā viņš tos noteikti būtu uzlūkojis par rūķīšiem. Vienam pat ir bārda. Vai tikai viņi nav kaut kas līdzīgs tiem… Tādi kā divdesmitā gadsimta rūķīši vai kā lai to pasaka… Ja šo domu risina tālāk, tad ir taču redzams, ka arī vilku audzēkni pilnīgi nevar pielīdzināt cilvēkbērna apmēriem. Varbūt arī atradenis ir no tiem, nu kā lai to pasaka…

Plikgalvim pārskrēja saltas trīsas pār muguru. Laikam no jauna esmu bērna prātā, viņš iztrūcies nodomāja, un mēģināja žigli atvairīt bērnu dienu atmiņas par rūķīšiem. Kādas muļķības? Un tāds vēl grib kļūt par novadpētnieku…

— Kur es atrodos? — negaidot atskanēja Puszābaka balss.

Viņš bija pilnīgi atžirdzis un, ziņkāres tirdīts, slēja augšup galvu.

— Nu vai redzi! — Bārdainis uzmeta plikgalvim uzvarošu skatienu.

—   Šim atsāk darboties arī lente. Bet vilku audzēknis joprojām guļ mugursomā kā maiss.

Nepievērsdams Puszābakam vairs uzmanību, bārdainis devās pie zālītē noliktās mugursomas un pietupies viegli papliķēja pa to.

— Laiks mosties, — viņš mīlīgi sacīja. — Tējūdens jau vārās. Jārāpjas no somas laukā un jātop par cilvēku.

Pilnīgs klusums. Ne niecīgākās skaņas. Ne niecīgākās kustības mugursomā, skaties, cik ilgi gribi.

— Varbūt šim kaut kas lēcies, — plikgalvim uzmācās bažas. — Vai tikai pēdīgi nav nosmacis?

Arī bārdainis noraizējies piesteidzās un ātri ņēmās raisīt vaļā mugursomas auklas. Vēl daži saspringti mirkļi un tad… tad…

— Pilns ar zāli!

— Kas tur ir? — plikgalvis īsti nesaprata.

Bārdainis piecēlās.

— Prom ir! — viņš sacīja. — Mugursoma piebāzta pilna ar zāli.

Abi stāvēja gaužām satriekti. Gluži kā bērēs.

— Viss pagalam, — plikgalvis nopūtās. — Tā ir mūsu vaina. Kālab atstājām viņu šeit bez uzraudzības!

Pilnīgs apjukums. Pilnīga neizpratne.

— Es gribētu zināt, ko mēs galu galā tagad apmācīsim! — bārdainis šķendējās. — Varbūt tos tur, vai?

Viņš norādīja ar īkšķi uz abiem naksitrallīšiem.

Plikgalvis sarosījās.

— Tos patiešām derētu papētīt mazliet nopietnāk, — viņš atzina.

— Tādus katru dienu neizdodas sastapt.

Taču bārdainis atmeta ar roku — nav vērts.

—  Kas tie par niekiem! — viņš atrūca. — Galu galā mēs esam novadpētnieki, nevis kaut kādi leļļu teātra režisori. Mums ir noteikts mērķis, kas jāsasniedz.

— Nu jā, — plikgalvis, mazliet vīlies, piekrita. — Tikai šoreiz mūsu mērķis no mugursomas ir pazudis.

—  Viņš jādabū rokā vēlreiz, — bārdainis bija nelokāms. — Mums viņš jāsameklē. Varbūt aizbēdzis atpakaļ uz vilku midzeni un meklē glābiņu pie saviem audžuvecākiem? Viņš taču ir vilku audzēknis. Droši vien gribēja arī turpmāk dzīvot pēc vilku paražām, jo nejaudāja ciešāk sarast ar mums. Turklāt viņš kāroja pēc jēlas gaļas.

Ķērpjbārdis uzslējās sēdus, nu arī viņam bija atgriezusies miesās dzīvība.

—  Vai tu dzirdēji? — viņš čukstus vaicāja Puszābakam. — „Vilku midzenis… Vilku audzēknis…" Vai tikai tas, par ko viņi runā, nav mūsu mīļais Uzrocis? Šie cilvēki gluži vienkārši bija sagrābuši mūsu Uzroci, tāpēc viņu pie vilku migas neatradām!

— Bez šaubām, — Puszābaks izklaidīgi pamāja ar galvu. — Uzrocis? Nu jā, protams, Uzrocis…

Viņam bija ataususi kāda ļoti būtiska doma, un, pirms to ietērpt vārdos, vajadzēja vēl mazliet atģisties.

Ķērpjbārdis pielēca kājās un piegāja pie novadpētniekiem.

— Atvainojiet, — viņš sacīja un pieklājīgi palocījās. — Vai varat pāris vārdos aprakstīt, kāds izskatās tā saucamais vilku audzēknis?

Bārdainis nelikās Ķērpjbārdi ne redzam. Ķērpjbārdis un Puszābaks izraisīja satraukumu, jo viņš neprata, kā nākas, sev izskaidrot mazo radījumu esamību. Tie krita viņam uz nerviem, un tāpēc viņš par tiem negribēja ne dzirdēt.

Plikgalvis izturējās draudzīgāk.

—  Vilku audzēknis viscaur klāts ar spalvām, — viņš Ķērpjbārdim paskaidroja. — Un ir ar tevi apmēram vienā augumā. Es pat sacītu, ka jums ir kaut kas kopīgs.

— Kaut kas kopīgs! — Ķērpjbārdis iesaucās. — Nu pareizi! Tas taču ir Uzrocis, par kuru jūs visu laiku runājat!

— Uzrocis? — plikgalvis brīnījās.

Nu arī bārdainis nespēja palikt vienaldzīgs, uzjautrināts viņš sāka smiet.

—  Uzrocis! — viņš ķiķināja. — Varen tēlaini sacīts! Ja tā padomā, tad vilku audzēknis nudien atgādina prāvu un mīkstu uzroci!

Bārdainis ņēmās smiet vēl labu brīdi. Bet tad, apņēmīgi pievērsies plikgalvim, noteica:

—  Ejam! Pirms šo dzīvo uzroci nebūsim atkal atgādājuši šurpu, apmetnē, nevarēšu norīt ne kumosa ēdamā.

Ķērpjbārdis nepaguva bilst ne vārda. Novadpētnieki platiem soļiem devās prom.

Klusums. Ķērpjbārdis neizpratnē pavērās Puszābakam acīs.

Vēl brīdi valdīja klusums, tad Puszābaks negaidot vairs neslēpa savas domas:

— Beidzot kļuvis skaidrs, par ko noturēts mūsu dārgais draugs! Vilku audzēknis! Ak tu mīļo debestiņ!

Tā arī bija viņa svarīgākā doma, kas jau labu laiku nedeva mieru.

Ķērpjbārdis apjucis nedabūja ne vārda pār lūpām, bet Puszābaks vēl piebilda:

— Tagad es saprotu, kāpēc Uzrocis tik līksmu prātu izvēlējās nevis mūs, bet vilku midzeni!

—  Ak līksmu prātu! — Ķērpjbārdim aiz īgnuma atbrīvojās balss saites. — Kāpēc tu tā runā par savu draugu? Vilks ar varu viņu aizrāva līdzi, mēs paši redzējām!

Puszābaks visai zīmīgi pavīpsnāja.

—  Kā nu to ņem, — viņš teica. — Jādomā, ka vilks atpazina savu kādreizējo audzēkni. Un Uzrocis pārāk pretī arī neturējās, laikam jau domāja par jēlas gaļas ēšanu. -

Ķērpjbārdis pagalam sašuta. Kā Puszābaks tomēr varēja melst tādus niekus! Plēsoņu audzēknis. Tikko novadpētnieki atļāvās mēļot dažus nepārdomātus vārdus, Puszābaku vairs nevar ne pazīt. Kā gan tik nejēdzīga doma varēja ieperināties viņam galvā? Neticami! Un galu galā… Kāda tam nozīme, ja Uzrocis kādreiz bērnībā patiešām būtu dzīvojis vilku barā? Kas gan par to! Uzrocis paliek Uzrocis. Viņi taču to pazīst caur un cauri, noteikti pazīst labāk nekā šie novadpētnieki vai kāds cits.

Un Ķērpjbārdis sacīja:

— Ja arī Uzrocis būtu uzaudzis pie vilkiem, tad viņa raksturam tas nav nācis par ļaunu.

— Līdz šim mums nav nekas ko viņam pārmest, — Puszābaks piekrita un pamāja ar galvu. — Bet līdzko viņš pabijis kopā ar pelēci, viņā jau ierunājušās vilku asinis.

— Liecies mierā, — Ķērpjbārdis nopūtās. — Tik ilgi tu karājies kokā ar kājām gaisā, kamēr prāts sagriezies pavisam ačgārni.

Puszābakam seja apmācās aizvien vairāk.

— Katrā ziņā Uzrocim es vairs nevaru uzticēties, — viņš paziņoja. — Nekad nevar zināt, kad viņā atkal uzliesmos apslāpētās plēsoņas kaislības.

— Turpini vien, — Ķērpjbārdis teica. — Kas tev vēl ir sakāms?

Puszābakam šis tas bija padomā:

—  Muļķis es biju, ka ļāvu Uzrocim sevi ievilināt mežā. Bet nu mans mērs ir pilns. Es itin labi varu iztikt bez Uzroča sabiedrības. Mani gaida jūra. Ir laiks iet uz turieni.

Ķērpjbārdis jutās gaužām satriekts. Kāda Uzrocim tiek nodarīta pārestība! Vai tad Uzrocis bija viņus ievilinājis mežā? Nav tiesa. Viņi, Puszābaks un Ķērpjbārdis, bija tie, kas gribēja braukt caur mežu, Uzrocis deva priekšroku šosejai. Varbūt Uzrocis vainojams kādā citā ļaunā nodarījumā? Nepavisam ne. Bet Puszābaks…

— Es eju, — Puszābaks pavēstīja. — Man ir divas kājas, un es iešu. Uzroča jocīgā mašīna man nav vajadzīga.

— Tu esi jucis, — Ķērpjbārdis noteica.

— Es eju, — Puszābaks atkārtoja. — Vai tu nāksi līdzi?

— Nē, — Ķērpjbārdis atteica.

Kā lai viņš pamet Uzroci likteņa ziņā? Vai Uzrocis spētu tā rīkoties? Nemūžam! Bet Puszābaks…

— Visu labu, — Puszābaks teica.

— Prātiņ, nāc mājās! — Ķērpjbārdis bilda.

Taču Puszābaks jau devās prom. Tik vienkārši — sadomāja un gāja. Kas viņam bija noticis? Ko tas viss nozīmē? Kā ļauns sapnis…

— Puszābak! — Ķērpjbārdis iekliedzās.

Puszābaks neatbildēja.

— Puszābak! — Ķērpjbārdis iekliedzās vēlreiz. — Nāc atpakaļ!

Viss klusu — tāpat kā iepriekš.

Ķērpjbārdis piegāja pie ugunskura un lūkoja to apdzēst. Dīvainie novadpētnieki liesmas nebija apslāpējuši. Ķērpjbārdis nomīņāja ar kājām ugunskura ogles, nemitīgi vērdamies uz turieni, kur skatienam bija pagaisis Puszābaks. Uguns jau sen bija noslāpēta, bet Ķērpjbārdis aizvien vēl stampāja zemi ugunskura vietā. Viņš nespēja ar prātu aptvert, ka Puszābaks tik vienkārši varēja aiziet. Taču galu galā bija tam jānotic. Smagi nopūzdamies, viņš aizsoļoja prom pa mežu.

Kas notika ar Uzroci?

Patiešām — kas pa to laiku bija noticis ar Uzroci? Pēc tam, kad novadpētnieki bija iebāzuši viņu atkal mugursomā, viņš sākumā lūkoja iemigt. Uzrocis jutās pagalam nomocīts, un pamatīga atpūta bija ļoti nepieciešama, taču miegs nenāca. Uzrocis nevarēja brīvi pakustēties. Smacēja gaisa trūkums. Un domas nemitīgi rosījās.

Tātad atkal mugursomā… Novadpētnieku gūsteknis — tāpat kā iepriekš.

Vai patiešām no mugursomas nevar izkļūt?

No telts atskanēja plikgalvja un bārdaiņa krākšana, tātad no turienes patlaban briesmas nedraudēja. Pavērās iespēja rīkoties. Bet kā?

— Apkaklīti — Uzrocis iesaucās apslāpētā balsī.

Par atbildi suņuks iesmilkstējās, taču palīdzēt savam saimniekam nespēja. Atraisīt mezglos sasietās mugursomas auklas — tas, protams, nebija suņukam pa spēkam. Viņš bija tikai pavisam parasts kustonītis. Pašreiz viņš vienīgi varēja tupēt līdzās savam saimniekam un sargāt to.

Uzrocis mēģināja taustīties pa mugursomu. Tā bija pagatavota no izturīga brezenta. Tagad labi noderētu nazis, jo tik izturīgu audumu kailām rokām nevar pārplēst. Bet ne nazis, ne kāds cits ass priekšmets Uzrocim nebija. Ko lai iesāk? Brezentam pat ar zobiem caurumu nav iespējams izskrubināt, to nespēj pat tāds vilku audzēknis, kas zobus norūdījis, graužot daždažādus kaulus. Vai, maisā tupot, var kaut kur aizbēgt? Bet varbūt tomēr?

Jāizmēģina viss iespējamais, Uzrocis nolēma un nometās četrrāpus. Aiziet!

Re, re, viņam laimējās pāris soļu pavirzīties uz priekšu. Bet itin drīz viņš saprata, ka tādā veidā tālu netiks. Labi, ja līdz rītausmai aizkulsies tālāk mežā brikšņos un tur arī visam gals. Tur neviens viņu vairs nesameklēs. Lai cik skaļi viņš sauktu palīgā, neviens viņu nesadzirdētu. Un tur, mežā, viņš arī paliktu.

Pēkšņi Uzrocis sajuta, ka nemanot viņam kļuvis siltāk. Ahā — tas bija ugunskurs! Uz labu laimi virzīdamies tālāk, viņš bija nokļuvis pie ugunskura. Jāuzmanās. Citādi — tā vien pielūko — nosvils ar visu mugursomu…

Tieši tobrīd Uzrocim prātā iešāvās negaidīta doma. Kā būtu, ja tieši uguni ņemtu talkā? Ja lūkotu ar kvēlojošu ogļu palīdzību izdedzināt mugursomā caurumu? Tas bija bīstami, taču neko labāku viņš nevarēja izprātot.

Uzrocis pievirzījās ugunskuram vēl tuvāk, nu metās karsti ne pa jokam. Bet cita ceļa nebija, svelme jāiztur. Vēl pāris soļu…

Kas tā par smaku? Zināms — ož pēc deguma. Ahā, man sokas. Ka tik pēkšņi uguns neuzliesmo pārāk strauji! Un ar visu somu nesadegu arī pats.

Uzroci sagrāba klepus lēkme. Vai dieniņ — dūmi! Tie nelāgi spiedās plaušās, koda acīs. Viņš labi zināja, ka dūmos var nosmakt. Kļuva aizvien karstāk. Izturēt! Tikai izturēt!

Un tad — plēnējošās ogles savu darbu bija paveikušas! Mugursomai bija radies caurums — ar gruzdošām malām. Uzrocis juta, ka elpot kļuvis vieglāk. Caurums ar katru mirkli vērtās lielāks, bet izlīst pa to laukā vēl nevarēja.

Kas tās par skaņām? Nu protams, ka Apkaklītis! Suņuks smilkstēdams ņēmās lēkāt ap ugunskuru. Viņš jutās satraukts. Viņš bija gaužām norūpējies par savu saimnieku.

— Nebaidies, Apkaklīti — Uzrocis, cīnīdamies ar klepus lēkmēm, lūkoja viņu mierināt. — Tūliņ viss būs labi!

Drīz caurums mugursomā bija pietiekami liels, un Uzrocim laimējās izkļūt laukā.

Brīvs! Dzīvs un vesels, un brīvs!

Aiz prieka viņš gribēja vai kliegt, taču baidījās uzmodināt novadpētniekus. Turklāt tūdaļ kļuva skaidrs, ka gavilēt bija par agru — viņa uzrocis vairākās vietās bija aizdedzies.

Vajadzētu dabūt ūdeni! Bet ūdens nebija.

Tavu nelaimi! It kā Uzroča uzrocim būtu par maz nācies ciest no vilku zobiem! Viņa kažociņš jau bija tik daudz plūkāts un plēsts, un tagad to vēl nosvilinās uguns.

Šausmīgi! Uz brīdi prātā iešāvās doma, ka vajadzētu uzroci novilkt, taču tūdaļ it kā noslēpumaina balss tam iečukstēja ausī — meties pie zemes!

Pareizi! Acumirklī Uzrocis bija gar zemi un vēlās šurpu turpu. It kā pēc burvju mājiena liesmas apdzisa. Viņa uzrocis bija glābts. Pat ugunsbriesmās Uzrocim bija laimējies palikt nelokāmam. Palikt īstam Uzrocim, kas no sava uzroča nešķiras pat visgrūtākajos apstākļos.

Viņš gulēja gluži bezspēcīgs. Apkaklītis, vēcinādams asti, pienāca klāt un rūpīgi nolaizīja saimnieka nokvēpušo seju.

Kāda svētlaime… Cik jauki būtu mazliet atvilkt elpu, kaut uz brīdi aizvērt acis un spirdzināties miegā… Pasnaust tepat uz kailas zemes… Gluži kā Ķērpjbārdim… Taču tik daudz spēka vēl Uzrocim bija, lai aizgainītu šo bīstamo vēlmi. No telts vajadzēja tikt prom, cik vien iespējams ātrāk — par to nebija nekādu šaubu.

Uzrocis sakopoja visu gribasspēku un piecēlās kājās. Pavērās uz mugursomu.

Gandrīz puse mugursomas bija sadegusi. Nu jā… Uzlūkojot šo apdegušo un tukšo mugursomu, novadpētniekiem tūdaļ būs skaidrs, ka viņu gūsteknis ir aizbēdzis!

Mazliet padomājis, Uzrocis sāka plūkt zāli. Atvilcis mugursomu sākotnējā vietā, viņš to piebāza ar zāli un nolika ar apdegušo pusi uz leju. Lieliski! Kad novadpētnieki no rīta iznāks no telts, viņi neko aizdomīgu nepamanīs. Nodomās, ka vilku audzēknim ir varen labs miegs. Un viņš tikmēr noteikti iegūs mazliet laika.

Nu tā — Uzrocis bija paveicis visu, kas patlaban bija viņa spēkos.

— Ejam, Apkaklīti

Uzrocis devās prom. Apkaklītis līksmu prātu viņam sekoja, turklāt cītīgi vērdamies, lai steigā no jauna ncuzdurtos vilku midzenim. Ar šiem plēsoņām viņš vairs nemaz nevēlējās sastapties.

Soļošana pa mežu uz labu laimi, zināms, nesagādāja nekādu prieku. Uz priekšu bija jātenterē, gandrīz vai ar roku taustoties un klūpot ik uz soļa, turklāt visu laiku bija jāuzmanās, lai zari sāpīgi neieskrambā seju. Toties nebija vairs rūpju par to, ka no aizmugures varētu uzklupt vilki.

Viņu vietā Uzrocim pa pēdām tecēja Apkaklītis, uzticīgais draugs. Un, ja suņuks nejūtas satraukts, arī viņa saimniekam nav iemesla baiļoties. Kāds prieks, ka viņš bija sastapis Apkaklīti! Kāda laime, ka viņam biedros bija tik uzticams un brašs suņuks!

Apmēram pēc pāris stundām ceļa Uzrocis izdzirda netālu ūdens urdzēšanu. Nu protams — tas bija strauts! Un pēkšņi viņš attapa, ka jau labu laiku viņu moka slāpes. Viņš pielika soli.

Ak strautiņ, plūsti čalodams un manas slāpes veldzēdams!

Šīs dzejas rindas Uzrocim nejauši iekrita prātā. Viņš steidzās tālāk un drīz vien nonāca pie strauta. Uzrocis nogūlās zemē un dzēra. Cik atspirdzinošs, svaigs ūdens! Arī Apkaklītis ar acīmredzamu tīksmi laka ūdeni.

Strautiņš noderēja ne tikai slāpju dzesēšanai. Vairs nevajadzēja maldīties pa mežu uz labu laimi. Tagad Uzrocis zināja, kādā virzienā iet. Pie šī strauta taču sākās viņa maldu ceļi, un tagad tam bija jārāda arī atpakaļceļš. Viņš dosies pie savas automašīnas. Strauts palīdzēs, lai viņš nenomaldītos.

No jauna sasparojies, Uzrocis turpināja ceļu. Viņš saprata, ka nevar atļauties pārāk ilgi atvilkt elpu. Tikko pasēdētu mazliet ilgāk, nogurums tūdaļ gūtu virsroku. Tāpēc jāiet tālāk. Viens — divi, viens — divi… Tikai uz priekšu, gar strautu tikai uz priekšu!

Nakts sāka atkāpties. Debesmala vērtās aizvien gaišāka. Šur tur kokos iečivinājās putni. Un tad Uzrocis pamanīja pazīstamo vietu, kur strauts meta līkumu. Nu protams — te bija sācies viņa jājiens ar vilku!

Kaut gan Uzrocis jutās bezgala noguris, viņš tomēr metās skriet. Pēkšņi visa apkārtne likās tik pazīstama. Jā — beidzot tomēr!

Taka… Tā pati meža taka, pa kuru viņi ar automašīnu bija atbraukuši. Kaut kur tepat, tieši tepat vajadzēja būt viņa furgonam…

Uzrocis joprojām skrēja teciņiem vien un te pret kaut ko paklupa, sāpīgi sasizdams kāju. Kas tas bija? Padomā tikai — urbis! Pamests ceļa malā. Diezin kam šeit, mežā, bija ievajadzējies urbja?

Bet kur pazudusi automašīna?

Uzrocis apstājās un paraudzījās visapkārt.

Ugunskura vieta. Netālu no tā zaru bnda. Bet iepriekš šādas būdas , šeit nebija! Pa šo laiku kāds to uzslējis. Nūjā — šāda mājokļa uzcelšanai droši vien bija nepieciešams arī urbis. Laikam celtnieki tajā nakšņojuši. Un no rīta… droši vien devušies prom ar visu automašīnu!

Uzroci sagrāba izmisums. Auto! Viņam šis braucamrīks bija ne tikai automašīna, bet arī mājas! Un tāpat par mājām tas bija kļuvis vēl Pus* zābakam un Ķērpjbārdim. Kas zina, vai abi draugi vairs gribēs palikt kopā ar viņu, Uzroci, ja autofurgons, tas ir, kopējās mājas, ir pazudis?

Par laimi, Uzroča izmisumu mazināja bezgalīgs nogurums. Šā vai tā — I pašlaik viņš bija pārāk lielā miega badā, lai pamatīgāk apsvērtu radušos situāciju. Varbūt būda noderēs viņam par pajumti, lai kaut mazliet pievērtu acis. Gan jau vēlāk varēs atkal palauzīt galvu.

Grīļodamies viņš piegāja klāt būdai. Kur ir durvis? Varbūt ieejas nemaz nav? Ahā, tomēr ir. Tepat starp zariem rēgojas kaut kas līdzīgs rokturim. Uzrocis atvēra durvis. Iekāpa iekšā. Tumsa. Vajadzēja taustīties ar rokām. Tā… tā… Gulta. Viņam visai piemērota garuma guļvieta. Un mīksta. Kā gan nebija žēl tik labu gultu pamest šeit meža būdā?

Pēc brīža Uzrocis jau bija apgūlies.

Apkaklītis ielīda blakus savam saimniekam, bet viņš to vairs nejuta. Viņš krāca tik vareni kā nekad savā mūžā.

Prieks un bēdas

Uzrocis pamazām modās no miega. Naktī pieredzētais uzausa atmiņā. Nemanot prātā atausa tā pati būda, kurā viņš gulēja. Tā pati būda, kurā atradās arī patlaban. Un, gluži satrūcies, viņš atģidās.

Viņam taču vairs nebija automašīnas! Viņš bija gluži viens un bez pajumtes! Viņam vairs nepiederēja nekas, izņemot uzroci, un arī tas bija izplūkāts un izplatīja nepatīkamu sviluma dvaku. Kālab liktenis viņu tik bargi bija sodījis?

Piesardzīgi Uzrocis vēra vaļā acis. Visapkārt krēsla. Tomēr viņa skatienu piesaistīja ledusskapis. Ko tas nozīmē? Ledusskapis mežā! Kā tas bija nonācis šajā būdā?

Pēkšņi Uzrocim itin kā tirpas pārskrēja pār kauliem. Vai patiešām? Vai tas varētu būt? Viņš pietrūkās kājās. Piesteidzās pie skapja. Nu protams, te bija arī kumode, tai bija te jābūt. Uzrocis atrāva atvilktni, un tajā bija vēstules. Paša rakstītās vēstules, ko viņš bija sūtījis sev!

Tagad viss bija skaidrs: šī nebija nekāda būda! Tā bija automašīna, viņa furgons, tikai ar zariem aizklāts, un ledusskapis arī bija viņa piederums. Un kumode… Un gulta… Viņš bija gulējis pats savā gultā!

Kāds prieks! Līdz šim vēl neizjusts, pacilājošs prieks! Tas pildīja ne tikai sirdi, bet visu augumu līdz pat kāju un roku pirkstu galiem.

Uzrocis atvēra ledusskapja durvis. Ļoti jauki — desas līkums un daži biezpiena sieriņi. Kāda veiksme dažkārt var uzsmaidīt!

Apēdis kopā ar Apkaklīti desu un pāris sieriņu saldajā ēdienā, Uzrocis izkāpa no automašīnas.

Bija pusdienlaiks. Saule stāvēja debess vidū, un rudenīgais mežs iczaigojās līksmās krāsās.

Droši vien saulstari silda arī jūru, Uzrocis domāja. Diemžēl viņam nebija ne jausmas, kad varēs reiz nokļūt pie jūras. Kur patlaban ir Puszābaks un Ķērpjbārdis? Vai gaidīt viņus šeit vai iedarbināt automašīnu un doties mežā, lai uzmeklētu draugus?

Gaidīt tepat, protams, bija vieglāk. Vieglāk un ērtāk. Taču sirds dziļumos Uzrocis jau zināja pavisam noteikti, ka galu galā tik un tā nolems sameklēt abus draugus. Griba darboties auga augumā un meklēšana — tā bija darbošanās. Pašlaik viņš jutās pārāk norūpējies par draugu likteni, lai spētu mierīgi gaidīt.

Turklāt, kad viņu, Uzroci, aiznesa vilks, vai Ķērpjbārdis un Puszābaks, rokas klēpī salikuši, nogaidīja? Nepavisam ne — gluži otrādi! Abi devās viņu meklēt. Un atrada. Un droši vien viņi visi trīs tagad omulīgi gulšņātu pludmales smiltīs, ja vien nebūtu iejaukušies novadpētnieki. Puszābaks un Ķērpjbārdis nekādā ziņā nebija atstājuši viņu likteņa varā. Puszābaks pat savu dzīvību bija licis uz spēles, lai viņu, Uzroci, atpestītu no vilku gūsta. Ak mīļais, labais Puszābaks! Ak mīļais, labais Ķērpjbārdis! Ak mīļie, labie draugi, kur gan jūs esat?!

Aizmetis prom zarus, Uzrocis steigšus sēdās pie automašīnas stūres.

— Braucam, Apkaklīti

Suņuks it kā piekrizdams pakulstīja asti, un Uzrocis iedarbināja motoru.

Automašīna pamazām sāka kustēties. Uzrocim nācās krietni savaldīties, lai nenospiestu pārāk stipri gāzes pedāli. Tikai bez steigas! Jābrauc pamazām, ar gudru ziņu! Braucot ātri, būtu grūti aplūkot apkārtni un itin viegli varētu aizsteigties garām Puszābakam un Ķērpjbārdim.

Ik pēc brīža apturējis automašīnu, Uzrocis spalgi signalizēja un ilgi klausījās. Klusums. Aizvien tikai klusums. Bet Uzrocis neizmisa. Auto signāli, jādomā, aizskan tālāk nekā cilvēka balss. Pilnīgi iespējams, ka draugi viņa signalizēšanu sadzird, vienīgi viņš nevar saklausīt atbildes saucienu. Jābūt pacietīgam. Un galvenais bez steigas!

Brauciens turpinājās.

Dod dieviņ, kaut tikai novadpētnieki nesadzirdētu un nenāktu šurp!

Bet kas šie galu galā ir par novadpētniekiem, ja viņu, Uzroci, varēja uzlūkot par vilku audzēkni? Ir gan varena iztēle šiem vīriem! Vai tiešām tā padara cilvēku tik aklu, ka viņš redz vienīgi to, ko tieši vēlas saskatīt? Varbūt dzīvē tā arī ir. Taču viņš, Uzrocis, kurš tik alkaini vēlas sastapt Ķērpjbārdi un Puszābaku, aizvien vēl redz savā priekšā aizlokāmies tikai vientuļu meža taku. Ja iztēlei piemīt brīnumdares spēks, tad, piemēram, aiz nākamā ceļa līkuma vajadzētu parādīties kaut vienam no viņa draugiem. Un, lai arī viņš zinātu, ka šī aina ir tikai viņa iztēlē, tas tomēr sagādātu ne mazums prieka.

Tobrīd automašīna ielīgoja ceļa pagriezienā. Uzrocis vēl vairāk palēnināja gaitu, jo šādas vietas allaž ir bīstamas — nekad nevar zināt, kas aiz pagrieziena būs. Nu tā. Ceļa līkums laimīgi garām.

Un tad nočīkstēja bremzes.

Uzrocis nobālēja. Rokas krampjaini žņaudza stūri. Viņš bija pagalam pārsteigts par savas iztēles spējām.

Cik dabiska aina!

Apmēram desmit soļu attālumā ceļa vidū stāvēja Ķērpjbārdis. Gluži kā dzīvs. Kā īstais Ķērpjbārdis, nudien!

Uzrocis kā sastindzis sēdēja kur sēdējis un ne mirkli nenovērsa skatienu no Ķērpjbārža tēla. Patiešām viņš! Kā varēja paredzēt, ka viņa iztēlei ir tik milzīgs spēks! Šis tik tiešām uzlūkojams par pārdabisku notikumu!

Ķērpjbārdis ielīksmots smaidīja, taču smaidā jautās arī skumjas. Uzrocis, pilnīgi attapies no pirmā izbīļa, savukārt reizē priecīgi un skumji uzsmaidīja parādībai. Viņš jutās priecīgs tāpēc, ka bija ieraudzījis draugu. Bet skumjas uzmācās tāpēc, ka jebkuru mirkli šī iztēles aina varēja izbalēt.

Varbūt laimētos sakopot savas spējas tā, ka Ķērpjbārža tēls neizgaistu viņa, Uzroča, skatienam? Vai ar gribasspēku nevarētu pārvērst parādību īstenībā? Ja Ķērpjbārdis tagad nāktu… Nāktu un iekāptu automašīnā… Sarunātos ar viņu… Ja vien viņš, Uzrocis, to ļoti ļoti vēlētos, vai tas nebūtu iespējams?

Un, tikko Uzrocim uzausa šī doma, Ķērpjbārdis jau soļoja pie viņa.

Uzroča sirdi pildīja gaviles. Gribasspēks bija iedarbojies! Ak mīļais Ķērpjbārdi, ak dārgais draugs!

Ķērpjbārdis bija atnācis līdz automašīnai. Viņš pacēla roku. Un durtiņas atvērās.

Auto durtiņas atvērās! Uzrocis samulsa ne pa jokam. Kā tā — vai māņu tēls varētu atvērt durvis? Laikam ne. Tas būtu ieradies caur aizvērtām durvīm. Bet nu tās bija līdz galam vaļā un Ķērpjbārdis iekāpa automašīnā.

—  Beidzot tomēr! — viņš sacīja. — Biju jau zaudējis gandrīz visas cerības.

Uzrocis klusēja. Nu viņš saprata, ka viņa priekšā stāv nevis māņu tēls, bet īstais Ķērpjbārdis ar miesu un asinīm. Un pilnīgi par to pārliecinājās, kad cieši jo cieši apskāva draugu.

— Nabaga Uzrocis, — Ķērpjbārdis, vērīgi aplūkojis Uzroča sadriskāto kažociņu, noteica. — Tu esi daudz izcietis.

—  Ko nu vairs bēdāties, — Uzrocis atturīgi noteica. — Kur Puszābaks?

Ķērpjbārdis izvairījās no atbildes.

— Varbūt brauksim prom, — viņš klusu atbildēja.

Taču Uzroci sagrāba satraukums.

— Vai jūs abi nebijāt kopā? — viņš vaicāja. — Vai ar viņu kas noticis?

—  Sākumā bijām kopā, — Ķērpjbārdis nomurmināja. — Bet pēc tam…

Viņš nespēja Uzrocim izstāstīt patiesību. Viņš nespēja gluži atklāti pasacīt, ka Puszābaks pēkšņi sadomājis: Uzrocis ir vilku audzēknis — un nolēmis viņus pamest. Nabaga Uzrocim tas būtu bijis pārāk liels trieciens.

— Bet pēc tam? — Uzrocis uzbudināts pārvaicāja.

— Pēc tam mēs izšķīrāmies.

Ķērpjbārža balsī bija jaušami neīsti toņi, Uzrocis kļuva uzmanīgs. Viņa satraukums nemazinājās, bet drīzāk auga augumā.

— Kāpēc jūs šķīrāties?

— Tāpēc, ka…

Ķērpjbārdis sastostījās.

— Es tevi lūdzu!.— Uzrocis iesaucās. — Neslēp no manis neko! Mana sirds nojauš ļaunu, un neziņa var padarīt vai traku.

—  Kad šķīrāmies, Puszābaks bija dzīvs un vesels, — Ķērpjbārdis centās Uzroci nomierināt.

— Tad kāpēc jūs katrs gājāt savu ceļu? — Uzrocis nerimās.

Nu Ķērpjbārdis bija sprukās.

—  Brauksim, — nezinādams, ko iesākt, viņš sacīja. — Tas ir sarežģīts stāsts, ko es pats arī īsti neizprotu.

Uzrocis piedeva gāzi, taču sirds viņam joprojām bija smaga. Kā varēja notikt, ka Ķērpjbārdis bija šķīries no Puszābaka, pat īsti nesaprazdams kāpēc? Te kaut kas nav kārtībā.

Pēc brīža Uzrocis jo skaļi iedarbināja autotauri.

—  Laikam nav nozīmes signalizēt, — Ķērpjbārdis sacīja. — Es domāju, ka Puszābaka tuvumā nav.

—  Bet kur tad viņš ir? — Uzrocis nomāktā balsī jautāja. — Uz kurieni viņš devās? Kas ir noticis? Es taču redzu, ka tu visu slēp no manis!

Ķērpjbārdis nopūtās. Galu galā viņš saprata, ka nedrīkst spīdzināt Uzroci. Neziņa patiešām grūtāk paciešama nekā visbēdīgākā patiesība.

Viņš pateica:

— Puszābaks aizgāja uz jūru viens pats. Viņš mūs pameta.

— Kā tā?! — Uzrocis iekliedzās.

Acumirklī viņš bija zaudējis pašsavaldīšanos. Apjukumā stūre izslīdēja no rokām. Gāzes pedālis tika nospiests līdz galam.

— Ko tu sacīji?! — viņš vēlreiz iekliedzās.

Un tad notika kaut kas šausmīgs.

Kā satrakots dzīvnieks furgons pilnā sparā nobrauca no ceļa. Motors rēca. Krūmi brikšķēja. Viss drebēja un šķindēja.

Un pēkšņi — stop! Cieši iesprūdusi starp diviem kokiem, automašīna apstājās.

— Lūdzu, piedod! — Uzrocis klusu sacīja.

Dīvaini, bet izbīlis palīdzēja atgūt dvēseles līdzsvaru.

— Lūdzu, piedod! — Uzrocis atkārtoja. — Bet tas, ko tu pateici…

Ķērpjbārdis viņu pārtrauca:

— Paskaidrot nevajag. Es saprotu.

— Jāieslēdz atpakaļgaita, — Uzrocis nolēma.

Par laimi, motors nebija bojāts. Uzrocis padeva atpakaļgaitu. Bei velta cerība — furgons pat nedomāja kustēties. Tikai riteņi griezās uz vietas, — un viss. Tad Uzrocis mēģināja braukt uz priekšu. Atkal nekā. Bija skaidrs, ka mašīna pati no vietas izkustēt nevarēs.

— Es iešu pastumt, — Ķērpjbārdis ierosināja.

Uzrocis, pavisam norūpējies, piekrita:

— Laikam tavs padoms vietā, — viņš pamāja ar galvu.

Tikko Ķērpjbārdis pavērās uz durvīm, viņš pēkšņi attapa: priekšējās durtiņas atvērt nebija iespējams — priekšā koku stumbri. Automašīna bija iestrēgusi tieši tajā vietā, kur durvis.

Ak jā, bija taču vēl viena izeja! Ķērpjbārdis steigšus metās pie pakaļējām durvīm. Tvēra pēc roktura. Bet arī šīs durvis nevērās vaļā — dari ko gribi. Acīmredzot automašīnai drāžoties nost no ceļa, satricinājumā bojāta atslēga. Ķērpjbārdis metās durvīs ar plecu. Grūda, cik spēka. Bet atkal nekā.

— Palūko kādu no logiem nolaist zemāk, — Uzrocis deva padomu.

Ķērpjbārdis mēģināja velti. Furgona sienas bija tādā stāvoklī, ka

attiecīgie kloķi vispār nedarbojās.

— Jāizsit priekšējais stikls, — Ķērpjbārdis ierosināja.

Uzrocis noraidoši pagrozīja galvu.

— Tas nav iespējams, — viņš teica. — Visi logi ir no neplīstoša stikla. Par laimi, man ir pamatīgs metāla urbis, ar to izurbsimies cauri automašīnas sienām.

Parakņājies rīku kastē, viņš pēc brīža satraukts pavēstīja:

— Nav! Pazudis!

Bet Ķērpjbārdim kaut kas iešāvās prātā.

—  Ar šo urbi taču Puszābaks gatavoja no piena kannas sev skārda bruņutērpu, — viņš paskaidroja. — Lai aizsargātos no vilkiem…

— Tātad urbja mums mašīnā nav, — Uzrocis, drūmu domu mākts, teica. — Turklāt mums nav ne lāsītes ūdens.

Tagad abiem kļuva skaidrs, cik situācija ir nopietna. Neatlika nekas cits kā gaidīt un cerēt, vai kāds nejaušs ceļinieks viņus drīzumā neuzies. Laiku pa laikam signalizēt ar autotauri — tas bija viss, ko viņi patlaban savā labā varēja darīt.

Abi draugi saskatījās. Kāda nelaime! Kāda briesmīga nelaime!

Nāve klauvē pie loga

—  Man rīkle pilnīgi deg, — Uzrocis sūkstījās. — Bet nav ne lāsītes ūdens.

Un Ķērpjbārdis sacīja:

— Man bārda aiz ūdens trūkuma jau kļuvusi tik trausla, ka teju teju sabirzīs.

Turklāt šī pažuvusī bārda, badu remdinot, bija labi noderējusi — atlikušas vēl tikai četras brūklenes. Ķērpjbārdis noplūca divas no tām un sniedza Uzrocim.

— Atlikušās divas ogas pataupīsim, — viņš teica. — Katram tiks pa vienai.

Abi bija atgūlušies Uzroča gultā. Laiks ritēja. Pašsajūta nemitīgi pasliktinājās. Viņi jutās gaužām vārgi. Apgrūtināja pat sarunas, tomēr šad tad tika bilsts pa vārdam.

—  Tēlaini runājot — drīz laikam nāve klauvēs pie loga, — Ķērpjbārdis nopūzdamies sacīja.

— Tas tiesa, — Uzrocis piekrita. — Sākumā aiz pieklājības klauvēs pie loga, pēcāk, atļaujas neprasot, nāks iekšā. Šo sievu ar izkapti furgona sienas neaizturēs, viņa kaut vai neplīstošajam stiklam izies cauri.

Labu laiku draugi klusēja. Atlika vienīgi gulšņāt un gaidīt liktenīgo brīdi, kad tos apskaus nāve. Visi mēģinājumi izkļūt no furgona bija nesekmīgi.

Neviens darbarīks, kas atradās mašīnā, nederēja, lai atlauztu durvis, un neplīstošie stikli nebija sadauzāmi pat ar cirvi. Uzrocis signalizēja ne reizi vien, taču autotaures palīgā saucieni, skaidri redzams, dzirdīgas ausis neaizsniedza.

— Kas zina, kur mus apbedīs? — Uzrocis risināja sarunas pavedienu.

— Es gribētu, lai mans kaps būtu mežā, — Ķērpjbārdis sacīja. — Vēl es gribētu, lai uz mana kapa augtu briežu ķērpis. Tā ir visskaistākā piemiņas zīme, ko es varu sev izvēlēties.

— Vai tiešām? — Uzrocis izbrīnījies vaicāja.

—   Tas paustu mūžīgo riņķojumu, kas nemitīgi noris dabā, — Ķērpjbārdis skaidroja. — Padomā — bārda satrūd un, palikdama par zemi, baro jaunu dīgstošu briežu ķērpi. Un tad varbūt ieradīsies kāds, kas no tā izvārīs briežu ķērpju tēju un tiks izārstēts no klepus.

—  Mani varētu apbedīt ar visu automašīnu, — Uzrocis domāja. — Pat šķirstu nevajadzēs. Uz kapa varētu būt šāds uzraksts: „Šeit mūžīgā vientulībā atdusas Uzrocis."

Pieminot vientulību, Uzrocim sametās tik bēdīgi ap sirdi, ka acu kaktiņos sariesās divas lielas asaras.

Ķērpjbārdis satrūcies draugam uzsauca:

— Neļauj asarām vaļu! Šķidrums jātaupa!

Uzrocis nogaidījis, lai asaras norit pār vaigiem, mēģināja ar mēles galu tās satvert.

— Sagaidīt nāvi vientulībā — tas tiešām ir šausmīgi, — viņš teica.

— Bet varbūt mūs vispār neatradīs, — Ķērpjbārdis bilda. — Tad arī apbedīt neapbedls. Gulēsim šeit mūžīgo miegu divatā, un nebūs nekādas vientulības.

Uzrocis saprata, ka Ķērpjbārdis viņa drūmās domas grib vērst jokā, taču prāts šobrīd viņam nepavisam nenesās uz jokiem. Aizvainojies viņš uzslējās sēdus.

Apkaklītis, piegājis pie saimnieka, pieglauda viņam galvu.

—  Nabaga suņuk, — Uzrocis, paijādams Apkaklīti, sacīja. — Tu saistīji savu likteni ar manējo, redzi nu, kas tagad noticis. Manas vainas dēļ arī tev draud nāve.

Uzrocis sajuta, kā pēkšņi iesmeldzās sirds. Apkaklītis bija viņam uzticējies, bija cerējis uz viņa atbalstu. Bet viņš… Viņš taču ir arī atbildīgs par suņuka dzīvību!

Nepaguvis apsvērt šo domu līdz galam, viņš sajuta locekļos ieplūstam it kā jaunu spēku. Padoties nāvei no brīva prāta nav vērts! Piecēlies no guļvietas, viņš aizklumburoja pie stūres.

— Pī-pī-pī… pīī-pīī-pīī… pī-pī-pī!

Uzrocis padeva briesmu signālu: pa trīs lāgi īsos, trīs garos, tad atkal īsos pūtienus.

Un vēlreiz:

— Pī-pī-pī… pīī-pīī-pīī… pī-pī-pīi

Tāpat kā iepriekšējās reizēs automašīnas signāli palika bez atbildes, un drīz vien Uzroci no jauna pievārēja depresija. Vai patiešām nav nekādas cerības uz glābiņu? Vai patiešām jāšķiras no šīspasaules pašā dzīves ziedonī un spēju briedumā?

Nemanot domas pievērsās pagātnei, un gara acīm viņš skatīja mazo Uzrocīti sēžam nosirmojušā uzrocī tērptas vecmāmiņas klēpī. Ak jā… Tieši tāds viņš izskatījās kādā senā fotogrāfijā!! Jau sen viņš nebija pārlapojis savu fotoalbumu, un tagad juta neizsakāmu vēlmi tajā ielūkoties. Atgriezies pie guļvietas un pacēlis matrača malu, viņš izņēma zem tā pabāzto albumu ar lieliem puķoticm vākiem.

— Vai gribi, Apkaklīt, apskatīt manas fotogrāfijas?

Suņuks, saimnieka laipnības aizkustināts, paluncināja asti.

Uzrocis apsēdās pie galda, un Apkaklītis iemetās tam klēpī.

— Nu tad skaties, — albumu atvēris, Uzrocis sacīja. — Te ir redzama visa ģimene. Tā ir mana māte, tas ir mans tētis, tālāk — vecāmāte un vecaistēvs, un vēl viena vecāmāte un viens vecaistēvs. Visi tērpušies svinīgos uzročos. Un šis mazmazītiņais mazulis mātei uz rokām esmu es. Šī ģimenes bilde ir fotografēta drīz pēc manas piedzimšanas.

Apkaklītis apmierināts ierējās.

—  Šeit es izskatos itin jauks, vai ne? — Uzrocis teica. — Uz galvas man vēl nav pat lāga matu un uzrocis, kas man mugurā, ir nevis spalvains, bet darināts no mīksta flaneļa.

Ķērpjbārdis iekāsējās.

—  Vai es arī drīkstētu apskatīt tavas bērnības dienu fotogrāfijas, — galvu snaikstīdams, viņš ieinteresēts vaicāja.

— Ja vēlies — lūdzu, — Uzrocis atteica, pie tam viņa balsī bija skaidri jaušams nesenais aizvainojums. — Aizliedzis taču neesmu. Bet uzmākties arī negribu. Tikai tev nevajadzētu apgrūtināt sevi vienīgi pieklājības pēc.

— Nu kam tu tā, — Ķērpjbārdis draudzīgā noskaņā nobubināja. — Tavas bildes mani ļoti interesē.

Viņš piecēlās, piegāja pie galda un pāri Uzroča plecam vērīgi ielūkojās fotogrāfijās.

Uzrocis tikmēr bija atšķīris nākamo lappusi.

—  Šeit es sēžu bērnu ratiņos, — uz kārtējo fotogrāfiju norādīdams, viņš paskaidroja. — Tas, kurš stumj ratiņus, ir mans vectēvs. Viņš esot bieži mani vedis pastaigā, jo viņam bija vairāk brīva laika nekā pārējiem ģimenes locekļiem. Un tādās reizēs viņš aizvien man skandināja vārsmas.

—  Tad skat, no kurienes tev talants uz dzejošanu! — Ķērpjbārdis iesaucās. — Ja jau tik agrā bērnībā iespējams ieklausīties dzejdarbos, tad, tēlaini izsakoties, pantmērs tev asinīs iegājis!

—  Var jau būt, — Uzrocis neiebilda. — Līdz šim neesmu par to domājis.

Labu brīdi viņi aplūkoja fotogrāfijas klusēdami.

—  Šeit pats vectētiņš redzams jaunībā, — Uzrocis, lapodams tālāk, skaidroja. — Tā ir vecmāmiņas un vectētiņa kāzu bilde. Vectēvs sēž, bet vecmāmiņa stāv, maigi uzlikusi roku vectētiņam uzpleča.

— Cik jauka fotogrāfija! — Ķērpjbārdis aizkustināts sacīja. — Un cik sniegbalts uzrocis ir tavai vecmāmiņai mugurā!

— Tas taču ir kāzu tērps. — Uzrocis smaidīdams paskaidroja. — Darināts no leduslāča ādas.

Uzrocis pāršķīra nākamo lappusi.

— Šeit esmu jau nedaudz paaudzies. Abi ar tēvu makšķerējam… Bet te — Ziemassvētki. Visa saime laimīgā noskaņā pie eglītes.

— Cik jauka ģimene! — Ķērpjbārdis klusu noteica.

Tad, gandrīz iekliegdamies, piebilda:

— Ak mīļo Uzroci! Kāpēc tu tikai tagad devi iespēju ieskatīties šajā albumā? Kāpēc tu to nekad neesi rādījis Puszābakam?

Paslējis galvu, Uzrocis neizpratnē paskatījās uz Ķērpjbārdi.

— Puszābakam? — viņš atkārtoja jautājumu. — Nav tā sanācis. Bet kāpēc šīs fotogrāfijas tevi tā satrauc? Tajās taču nav nekā sevišķa?

— Ak, tev tā šķiet?

Ķērpjbārdis nervozi soļoja šurpu turpu pa furgonu. Un, pēkšņi apstājies, grūšus izgrūda:

— Ja Puszābaks būtu redzējis šo albumu, tad nekad nebūtu uzlūkojis tevi par vilku audzēkni!

—  Par vilku audzēkni? — Uzrocis brīnījās. — Tā mani nosauca novadpētnieki. Nejau Puszābaks…

Ķērpjbārdis grūši nopūtās un, apsēdies uz gultas malas, sacīja:

— Viņš arī…

Albums Uzroča rokās iedrebējās un blīkšķēdams nokrita zemē.

— Es negribēju tev to sacīt, — Ķērpjbārdis sadrūmis turpināja.

—  Bet tagad, kad esmu redzējis fotogrāfijas par tavu ģimeni, šie vārdi izspruka nemanot. Jā, arī Puszābaks… Viņš bija dzirdējis, ko spriedelēja novadpētnieki. Pēc tam arī pats ieņēmis galvā šo domu, ka tu esi uzaudzis pie vilkiem, ka ar tevi…

Ķērpjbārdis apklusa. Vai tikai viņš nav gājis pārāk tālu?

—  Ka ar mani? — Uzrocis klusu pārjautāja. Ka būt kopā ar mani ir bīstami? Vai tā?

— Apmēram tā, — Ķērpjbārdis nopūtās vēl smagāk nekā iepriekš.

— Skatoties nāvei acīs, es tev neko neslēpšu. Apmēram tā viņš apgalvoja.

— Tad tāpēc viņš aizgāja?

— Tāpēc gan.

Valdīja nomācošs klusums. Pat Apkaklītis noprata, ka nav kaut kas kārtībā, un it kā mierinādams ar mēli pieskārās Uzroča sejai. Bet Uzrocis sajuta, ka no jauna zūd spēki. Viņš vairs nespēja uzņemties atbildību ne par Apkaklīti, ne par kādu citu, jo jutās pārāk satriekts. Albums palika guļam uz grīdas. Uzrocis aizklumburoja līdz gultai un paslēpa galvu spilvenā.

Arī Ķērpjbārdis sajuta, ka kājas un rokas kļūst aizvien slābākas. Joprojām viņam sagādāja mokas izsalkums un slāpes, un tagad piedevām nāca klāt arī dvēseles mokas. Vai viņš bija rīkojies pareizi, izpauzdams Uzrocim patiesību? Varbūt vajadzēja klusēt? Bet šādos apstākļos — gaidot nāves stundu, patiesība, pašam negribot, bija izsprukusi pār lūpām. Vai patiešām, veroties nāvei acīs, patiesība ir jāslēpj?

Ķērpjbārdim bija grūti rast atbildi. Bet lai nu kā — viņš bija pateicis, kas īsti Puszābakam noticis, un labot neko vairs nevarēja. Ķērpjbārdis atgūlās Uzrocim līdzās, kurš nemitīgi šņukstēja. Ķērpjbārdim, to dzirdot, sāpīgi sažņaudzās sirds. Viņš noplūca pēdējās brūklenes, kas auga viņa bārdā, un sniedza tās Uzrocim.

— Lūdzu, ņem!

Nekā cita, ko piedāvāt savam nelaimīgajam draugam, viņam nebija. Tās bija pēdējās ogas.

—  Pateicos, — joprojām šņukstēdams, teica Uzrocis, bāzdams mutē brūklenes.

Te pēkšņi:

— Tuk-tuk-tuk!

Uzrocim raudiens pārtrūka. Un atkal: Tuk-tuk-tuk!

Tātad sieva ar izkapti ir klāt, Ķērpjbārdis nodomāja. Klauvē pie loga. Tūdaļ nāks iekšā…

Viņš aizvēra acis un saspringti gaidīja.

.

Puszābaka maldu celi

Kad Puszābaks, pie novadpētnieku telts atvadījies no Ķērpjbārža, devās prom, viņš bija cieši apņēmies sākt jaunu — patstāvīgu dzīvi.

Galu galā es tomēr esmu personība, viņš domāja. Kāpēc man nemitīgi jāvelkas kādam citam astē? Itin labi tikšu galā arī vienatnē, pie tam krietni labāk nekā kopā ar tā saucamajiem naksitrallīšiem.

— Puszābak! — ausīs ieskanējās Ķērpjbārža satrauktais sauciens. Bčt Puszābaks, sirdi nocietinājis, soļus nepalēninādams, gāja tālāk.

Ja Ķērpjbārdis ir cieši nolēmis savu turpmāko dzīvi aizvadīt ar šo vilku audzēkni, tad esi tik laipns un dari tā, bet viņš, Puszābaks, nejauksies pa vidu. Ķērpjbārdim palaikam piemīt dīvainas noslieces un pieķeršanās. Odžu un vilku audzēkņu sabiedrībā viņš jūtas pavisam labi. Toties viņš, Puszābaks, nekādā ziņā nevēlas līdz mūža galam uzturēties šādā sabiedrībā. Viņš izvēlēsies citu — patstāvīgu ceļu…

— Puszābak! — Ķērpjbārdis aicināja vēlreiz.

Bet Puszābaks neatsaucās. Viņš bija izlēmis. Jāteic paldies novadpētniekiem, ka viņam tagad atvērušās acis un Uzrocim viņš redz cauri. Tik tiešām — īsts vilku audzēknis. Novadpētnieki tomēr ir gudri ļaudis. Šobrīd, apsverot visu, viņam šķiet dīvaini, ka tūlīt nav sazīmējis Uzroča īsto izcelsmi. Kas zina, no kādas ādas varētu būt šūts viņa uzrocis?

Nē un vēlreiz nē, Puszābaks turpināja savu domu gaitu. Viņam, Puszābakam, Uzrocis nav vajadzīgs. Ne Uzrocis, ne Ķērpjbārdis. Arī viens viņš tiks galā. Neba viņš ir Uzrocis, kurš vientulībā lies asaras. Ej

nu sazini, kur šim tās bailes no vientulības piemetušās? Droši vien no… agrākās dzīves pie vilkiem. Jādomā, ka viņam, tā sakot, bara instinkts bijis asinīs — kas gan cits. Un, ja tādas izjūtas nemitīgi slepus šausta, tad, protams, dzīvot savrup negribas…

Līdz šim Puszābaks bija gājis uz labu laimi. Tagad viņš brīdi apstājās, lai noskaidrotu, kurā virzienā jāiet. Kur īsti atrodas jūra? Jādomā — kaut kur priekšā. Uz turieni tātad arī jādodas. Nopirks pāris pudeļu dzirkstošas limonādes, ierušināsies smiltīs un laiku pa laikam iedzers malku vai ļaunākajā gadījumā divus malkus limonādes. Lieliski. Limonāde šņāc, jūra šalc. Visīstākā atpūta. Šādi pavaļoties viņš jau sen izpelnījies. Saule, gaiss, smiltis, ūdens un limonāde! Ko tu, sirds, vēl vairāk vari kārot!

Puszābaks turpināja ceļu.

Aizvien vairāk uzmācās izsalkums. Piejūras, zināms, varētu ķert arī zivis. Ceptu zivi, bez šaubām, tagad būtu ļoti patīkami notiesāt. Nu jā, līdz jūrai acīmredzot vēl mazliet jāpasoļo, un šeit taču zivis nekožas. Šeit jāiztiek ar meža dāvanām.

Tā nospriedis, Puszābaks pievērsa skatienu zemei, lai meklētu kaut ko no šīm dāvanām, un tajā pašā acumirklī šausmās iekliedzās. Odze! Turpat gar viņa kājām aizlocījās indīgā čūska. Daudz netrūka, ka viņš būtu uzkāpis tai virsū. Vēl tikai solis, un tad… Tad viņa basie kāju pirksti noteikti dabūtu iepazīties ar čūskas indes zobiem! Un kas notiktu ar viņu pēc tam? Čūskas sadzelts, gluži viens mežā… Šausmīgi!

Mazliet jāatvelk elpa, Puszābaks nodomāja. Pārdzīvotais izbīlis padarīja kājas gurdenas un lika sirdij pukstēt straujāk. Palūkojies visapkārt, viņš pamanīja tuvumā līdzenu celmu, ko ieskāva kuplas spilvas. Ļoti jauki. Uz celma varēs atpūsties un atgūt spēkus, lai pārdomātu par turpmāko.

Bet pienācis tuvāk, Puszābaks tik tikko neiekliedzās no jauna. Atkal odze! Saritinājusies uz celma, tā sildījās saulītē. Puszābakam saltas tirpas pārskrēja pār muguru. Kālab tieši viņam ar viņa kailajiem kāju pirkstiem nepārtraukti nācās sadurties ar odzēm? Tām drīzāk derētu sameklēt Ķērpjbārdi, kam tā patīk draudzēties ar šiem rāpuļiem. Nezin, ko viņš patlaban dara? Vai jau sastapis Uzroci? Bet kas viņam, Puszābakam, gar to daļas: patlaban savu rūpju diezgan.

Atpūsties Puszābaks vairs negribēja. Kur te iespējams atvilkt elpu, ja uz katra soļa pa odzei. Bet paēst gan derētu.

Puszābaks devās tālāk un pēkšņi pamanīja, ka zeme zem kājām it kā šūpojas. Laikam izsalkums mani pavisam novārdzinājis, viņš nosprieda. Acīmredzot reibst galva. Pēdējais laiks likt kaut ko uz zoba…

Pēkšņi it kā uz pasūtījumu viņš pamanīja pārgatavojušās ogas. Līdz šim tik kārdinošas ogas viņš nekad nebija redzējis. Apmēram tādas pašas kā kazenes, tikai šīs ir dzeltenas. Kāda laime, ka putni tās nebija iloēduši. Pieliecies viņš vienu noplūca un iebāza mutē. Tā izkusa uz mēles kā medus. Urā! Badarēgs ir aizgainīts!

Puszābaks ēda aizgūtnēm. Vareni! Viņš gluži vai peldēja svētlaimē. Ik oga, ko viņš apēda, uzlaboja garastāvokli. Cik lieliskas ogas! Cik gardas un sulīgas! Kāds prieks! Cik žēl, ka te nav Ķērpjbārža un Uzroča! Ja nu es salasītu arī viņiem?

Bet viņš taču draugus — Ķērpjbārdi un Uzroci — bija pametis! Kā tas bija iespējams? Neticami — kā viņš varēja tik nešpetni rīkoties! Kļūt par tādu tiepšu!

Izsalkums beidzot bija remdināts. Ko darīt turpmāk? Mazliet padomājis, Puszābaks saritināja no dadža lapas prāvu tūtiņu un ielasīja tajā ogas. Nelieli krājumi var noderēt vienmēr.

Ak tad Uzrocis esot mitis pie vilkiem! Un kas par to? Vienalga, kur viņš uzaudzis, galvenais, ka viņš ir Uzrocis. Un Uzrocis paliek Uzrocis, par to šaubu nav. Starp citu — arī viņš, Puszābaks, bērnībā nav bijis nekāds eņģeļu audzēknis. Gluži otrādi. Kaķene aizvien pie rokas, un tik šaudīties ko māk. Un, ja tā padomā — patiesībai par godu jāteic, ka Uzrocis, šis vilku audzēknis, savā ziņā ir krietni vien sirsnīgāks zellis nekā viņš pats.

Pēkšņi Puszābakam lēmums bija gatavs — cik iespējams ātrāk jāatrod Uzrocis un Ķērpjbārdis.

Vilku audzēknis?! Vai par tādiem niekiem būtu jāuztraucas? Nepavisam ne! Viņi visi trīs taču ir naksitrallīši, un katram no viņiem piemīt nelielas īpatnības un savdabība.

Tūtiņu viņš pielasīja pilnu līdz malām. Ar šīm neparastajām ogām noteikti jāpacienā arī Uzrocis un Ķērpjbārdis. Jāpielūko tikai, lai aiz izklaidības viņš neapēd visas pats!

Bet dīvaini — zeme tāpat kā pirmīt it kā sašūpojās. Izsalkums taču remdināts. Kāpēc viņam vēl aizvien reibst galva? Savādi gan…

Un pēkšņi Puszābaks saprata — zeme patiešām līgojas. Ik uz soļa, ko viņš spēra, zeme viegli sašūpojās. Viņš bija nokļuvis purvā!

Nu skaidrs — kāju pirkstus jau apņēma purva rāva. Purvs kas purvs. Un odzes! Kur gan citur tās lai mitinātos, ja ne purvā? Un brīnumgardās ogas… Vai tās nebija lācenes, ko pieminēja Ķērpjbārdis, kad viņi, pirms iegriezās mežā, ņēmās pētīt karti? Bez šaubām, tās bija lācenes. Pēc Ķērpjbārža vārdiem, lācenes galvenokārt aug purvos…

Puszābakam atausa atmiņā vēl kaut kas. Uzrocis bija teicis, ka vienā pusē mežam ir jīīra, bet otrā — purvs. Tātad… Tas tik bija atklājums! Puszābaks saprata, ka viņš visu laiku gājis pretējā virzienā — nevis uz jūru, bet uz purvu. Labi gan, ka laikus atjēdzies, citādi… Ej nu sazini, kas būtu varējis notikt, ja viņš pagūtu ieiet dziļāk purvā. Kā jau katrā kārtīgā purvā, arī šeit ir akači, neizmērojami dziļi akači, kas ar neatvairāmu spēku aprij savus upurus.

Puszābaks apņēmīgi pagriezās un devās atpakaļ. Drīz viņš sajuta cietu zemi — tā vairs nešūpojās. Bet varbūt tomēr? Kas tā par sajūtu? Puszābakam tagad patiešām sareiba galva — aiz noguruma un bezmiega. Soļi kļuva aizvien nedrošāki, viņš streipuļoja. Acis pašas vērās ciet.

„Kas ir saldāks par medu?" Puszābakam iešāvās prātā sena mīkla. Bet miegs mācās virsū tik dikti, ka pateikt atbildi viņš vairs nejaudāja.

Noslīdzis zemē, Puszābaks atslēja galvu pret tuvāko cini. Viņš nemanīja, ka no šā ciņa izlīda laukā pagara odze ar raibu muguru un iztrūkusies aizmuka. Svētlaimīgi uzelpojis, Puszābaks acumirklī ieslīga ciešā miegā…

Kad Puszābaks beidzot atmodās, viņš labu brīdi mēģināja saprast, vai ir rīts vai vakars. Bet, tā kā saule pamazām cēlās aizvien augstāk virs koku galotnēm, Puszābaks galu galā saprata, ka visa diena vēl priekšā. Acīmredzot viņš vienā laidā nogulējis gandrīz veselu diennakti. Vai pat divas diennaktis? Tieci nu gudrs — laika izjūta galīgi sagājusi grīstē. Apēdis dažas lācenes no dadžu lapas turziņas, viņš mazliet bija remdinājis izsalkumu. Tagad — ceļā!

Miegā Puszābaks bija pārvērties it kā gluži citā naksitrallītī. Kājās viņš sajuta jaunu spēka pieplūdumu, galva bija skaidra un garastāvoklis možs. Kur tagad ir Ķērpjbārdis? Kur Uzrocis? Ilgi vairs viņi nenoslēpsies. Viņš tos sameklēs, pie tam itin ātri. Tad visi trīs no jauna būs kopā!

Puszābaks gāja un gāja. Saule spīdēja, putni čivināja, un Puszābaks vai dega nepacietībā redzēt abus draugus. Bet pamazām viņš nāca pie atziņas, ka šajā lielajā mežā viņus tomēr nav tik viegli atrast. Vai viņi vispār vēl ir mežā? Varbūt jau gulšņā pie jūras smiltiņās un viņu, Puszābaku, pat nepiemin? Nu diez vai tomēr tā ir… Viņš pasteidzināja soli. Uz priekšu, uz priekšu! Lāgiem viņš apstājās un sauca draugus vārdā. Nekā. Šalkoja tikai mežs.

Pienāca pusdienlaiks, tad pēcpusdiena, pēc tam gaisā bija sajūtams vēsums, kas vēstīja par vakara tuvošanos. Bet Puszābaks joprojām gāja un gāja pa mežu, nespēdams iedomāties, kurā virzienā draugus vajadzētu meklēt.

Un pēkšņi viņš apstājās.

— Pī-pī-pī… pīī-pīī-pīī… pī-pī-pī!

Vai viņam jau zvana ausis? Nē, ausīm nekas nekaiš. Varbūt viņš pārklausījies? Tas taču briesmu signāls… Pie tam skaņas ir tik pazīstamas!

— Pī-pī-pī… pīī-pīī-pīī… pī-pī-pī!

Jā, šaubu nav. Uzroča automašīna. Tādas skaņas bija viņa autotaurei! Tagad Puszābaks kaut cik noprata, uz kurieni jāiet. Dadžu lapas turziņu pie krūtīm piespiedis, viņš metās skriet uz turieni, kur atskanēja briesmu signāls. Zari sitās sejā. Viņš tam nepievērsa uzmanību. No straujās skriešanas sānos iemetās dūrējs. Arī par to Puszābaks nelikās zinis. Viņš skrēja.

Kas bija noticis, ka draugi signalizēja par briesmām? Vai atkal vilki? Varbūt novadpētnieki? Vai kaut kas vēl briesmīgāks? Negaidītu pārsteigumu mežā netrūkst. Aizelsies Puszābaks kampa gaisu. Uz priekšu!

Jācer, ka viņi tikmēr neaizbrauks prom. No tā laikam nav jābaidās. Tiem, kas meklē palīdzību, taču jāsaprot, ka viņi tiks atrasti drīzāk, ja automašīna stāvēs uz vietas. Briesmu signāli vairs neatskanēja. Toties viņš tagad, šķiet, skrēja pareizā virzienā…

Puszābaks nokļuva līdz meža takai. Nu tā. Cik var spriest, furgonam jābūt kaut kur uz šīs takas. Bet uz kuru pusi jāpagriežas? Grūti izlemt.

Un tad pēkšņi Puszābakam saļodzījās kājas — viņa skatiens bija aizmaldījies sānis no ceļa. Uzroča automašīna! Gluži bezspēcīga — iesprūdusi. Starp diviem kokiem!

Puszābaks steidzās pie automašīnas. Satvēra pakaļējo durvju rokturi. Durvis vaļā nevērās. Viņš klauvēja pie loga. Klusums. Viņš klauvēja vēlreiz. Atkal klusums. Viņš pieliecās tuvāk logam un ieskatījās furgonā. Un tad līksmi ierējās Apkaklītis.

Izglābšanas

It kā pa miegam Ķērpjbārdis un Uzrocis saklausīja Apkaklīša riešanu.

—    Liecies taču mierā! — Ķērpjbārdis nomurmināja. — Neļauj, pagāns, mierīgi nomirt.

Bet suņuks nemitējās — pie tam itin līksmi — riet, it kā nāve tam būtu vislabākais draugs.

Klauvēja atkal. Pie tam visai uzstājīgi.

Uzrocis pavēra plakstiņus. Paglūnēja uz logu. Neticēja savām acīm.

— Puszābak!

Nākamajā mirklī Uzrocis pielēca kājās, to pašu darīja arī Ķērpjbārdis. Nav nekādu šaubu — tur patiešām stāvēja Puszābaks! Aiz loga viņos vērās drauga mīļā seja, kurā šobrīd mijās prieks ar rūpēm. Ak dārgais, brašais, mūžam uzticīgais draugs! īstā brīdī tu esi atkļuvis pie mums!

Diemžēl Uzrocis un Ķērpjbārdis ar draugu aiz neplīstošā stikla varēja tikai saredzēties. Rokasspiedienam bija jāizpaliek, nemaz nerunājot par apskāvieniem. Puszābaks savukārt nevarēja iekļūt furgonā ne pa logiem, ne durvīm, iekļūt tur un izkļūt no turienes bija neiespējami.

Ko darīt?

Uzrocis nosēdās pie stūres.

—   Grūd! — viņš uzsauca Puszābakam. — Grūd, cik spēka! Es ieslēgšu atpakaļgājienu!

Puszābaks, protams, nebija nekāds spēka mitriķis, bet reizēm pietiek

pavisam nedaudz, lai paveiktos. Kalnos, piemēram, atliek tikai skaļāk iesaukties, lai nobruktu sniega lavīna, bet Puszābaka spēki, lai arī augums viņam ne visai padevies, katrā ziņā ir pārāki par balsi.

Motors jau rūca. Puszābaks, protams, acumirklī saprata, ko no viņa gaida. Nolicis ogu turziņu zemē, viņš steidzās uz mašīnas priekšgalu. Tad atspiedās ar plecu pret to. Nu, aiziet…

Motors rūca kā negudrs. Bet automašīna — ne no vietas. Koku žņaugi bija jaudīgāki nekā Puszābaka un motora spēki kopā. Pakaļējie riteņi griezās uz vietas, saceldami vienīgi pamatīgu putekļu mākoni.

—  Laikam jau nekas nesanāks, — Uzrocis nopūtās un izslēdza motoru.

Puszābaks tomēr neizmisa. Mazliet paraudzījies visapkārt, viņš tepat tuvumā atrada pāris piemērotu akmeņu, pastūma tos zem pakaļējiem riteņiem un uzsauca Uzrocim:

— Padod gāzi!

Viņi mēģināja no jauna. Puszābaks stūma no visa spēka, un Uzrocis centās izvilināt no motora visu, ko vien spēja.

— Spied, cik var! — Uzrocis sauca.

Ķērpjbārdis savukārt mudināja:

— Spied, draudziņ, spied!

Mežonīgā motora dūkoņa liedza Puszābakam saklausīt kaut vārdu, taču viņš noģida, ka jāstumj. No visa spēka. Cik vien jaudas. Uz pieres izspiedās sviedru lāses. Kailie kāju pirksti ieurbās stāvu zemē. Pat kauli knakšķēja aiz necilvēcīgās piepūles. Un tomēr — automašīnu viņš nevarēja izkustināt. Koku stumbri, cieši saspieduši furgonu, nepadevās.

— Nekas nesanāk, — Uzrocis teica un izslēdza motoru.

Bet tad Ķērpjbārdis pēkšņi ieminējās:

— Kur urbis? Neaizmirsti metāla urbi! Puszābaks varētu to atnest!

Uzrocis ar plaukstu noplikšķināja sev pa pieri.

— Dabiski! Viņš taču var brīvi rīkoties…

Plats smaids rotāja Uzroča seju, kad viņš Puszābakam uzsauca:

— Atnes urbi! Tas ir tur, nu… tur, kur tu to aizmirsi!

Puszābaks, to izdzirdis, uz brīdi iegrima domās. Ak jā! Viņš atcerējās gan. Kad skārda bruņutērps bija pagatavots, viņš jutās tik pārlieku sajūsmināts par savu meistardarbu, ka par urbi vairs nelikās ne zinis. Nepieļaujama nolaidība, protams, turpretī patlaban šī nolaidība nāca par labu.

— Saprotu! — Puszābaks atsaucās. — Tiks izdarīts!

Viņš aizgāja. Par skriešanu viņa gaitu dēvēt nevarētu, tomēr viņš steidzās tik ātri, cik vien atlikušais spēka mazumiņš ļāva. Un drīz Puszābaks pagaisa Uzroča un Ķērpjbārža skatieniem.

— Atkal mums jāgaida, — Ķērpjbārdis nopūtās.

Puszābaka ierašanās abus bija padarījusi mazliet možākus, bet nu dedzinošais izsalkums un paralizējošais nespēks lika sevi manīt.

— Šobrīd, mazākais, gaidām nevis nāvi, bet mūsu mīļo draugu Puszābaku, — Uzrocis atgādināja.

Kad Puszābaks atkal parādījās, Uzrocis atviegloti uzelpoja. Un nejau tikai tāpēc, ka bija radusies droša cerība izglābties no nāves. Galvenais — Puszābaks taču nebija viņus pametis. Viņiem nenācās draugā vilties. Un kas par to, ka Puszābaks viņu, Uzroci, bija uzlūkojis par bīstamu tipu — par vilku audzēkni. Viņš mīļuprāt Puszābakam to piedod. Puszābaks tomēr bija atgriezies, un tas bija galvenais.

—  Ja nekā nav ko darīt, tad gaidīšana var traku padarīt, — Ķērpjbārdis atsāka sarunu. — Bezdarbībā laiks velkas šausmīgi lēni.

—  Tev taisnība, — Uzrocis viņam piekrita. — Bet ko mēs varētu iesākt?

Viņš pārlaida skatienu furgona iekšienei. Brīdī, kad auto sadūrās ar kokiem, te šis tas tika sajaukts. Vai ieviest kārtību? Nu nē, nav kur steigties. Turklāt vēl nevar zināt, kas ar mašīnu notiks. Bet.. Jā, bet viņš pats? Neņemiet ļaunā — viņš, tā sakot, izskatās pēc skrandaiņa. Viņa uzrocis ir saplosīts ne pa jokam un vairākās vietās mugurpusē apsvilis. Tādā uzrocī neviens kārtīgs autovadītājs nesēžas pie stūres — tā būtu tikpat kā satiksmes noteikumu pārkāpšana. Un ar tik noskrandušu uzroci neviens kārtīgs naksitrallītis neuzturas savu mīļoto draugu sabiedrībā.

Pēc brīža kā Uzrocis, tā Ķērpjbārdis bija sadabūjuši pa prāvai šujamadatai. Abi cītīgi ķērās pie darba — Uzrocis laboja priekšpusi un Ķērpjbārdis mugurpusi. Un, jo labāk vedās darbs, jo vairāk attālinājās rūpju domas un nepacietība.

Necik ilgi, un Uzroča izskats jau bija gluži ciešams. Tikai uz paša vēdera uzroci vēl bija paprāvs caurums, pa kuru vīdēja maigā āda.

—  Nu gan ir briesmas, — Uzrocis kurnēja. — Tagad, kad mans mundieris atkal derīgs, šis caurums vēl netīkamāk duras acīs. Goda vārds, it kā naba tīšām būtu atstāta neapsegta.

Ķērpjbārdis tikai rāmi pasmaidīja.

—  Nekas, — viņš sacīja, izņemdams no kabatas spalvu kumšķi, ko Apkaklītis bija atradis vilku midzeņa tuvumā. — Tūdaļ uzliksim ielāpu.

Šoreiz tomēr ielāps netika piešūts.

Kas tas par brīkšķi!

Uzrocis un Ķērpjbārdis pieklusuši klausījās. Brīkšķis atkārtojās, un abi draugi pa kaklu pa galvu metās pie furgona pakaļējām durtiņām.

Puszābaks! Jau atpakaļ! Uzroča tērpa lāpīšana patiešām lieliski bija līdzējusi īsināt laiku!

Nu jā, šie brīkšķi cēlās no tā, ka Puszābaks, iebāzis metāla urbi automašīnas pakaļējo durvju slēdzī, rūpīgi urba. Un pēkšņi — durvis atvērās.

Glābiņš! Brīvība!

— Urā! — Ķērpjbārdis, izlēcis no automašīnas, iesaucās, un Uzrocis nekavējoši viņam sekoja.

Bet Apkaklītis apsteidza abus un pirmais apsveica Puszābaku.

Aiz laimes piesarcis un mazliet it kā sakaunējies, Puszābaks nolika urbi pie malas un pacēla no zemes ogu turziņu.

— Lūdzu, ņemiet, — sniegdams Uzrocim un Ķērpjbārdim ogas, viņš sacīja. — Ēdiet veseli! Tās laikam ir lācenes, ja es nemaldos.

Draugi ar skubu ķērās tām klāt. Cik saldas un sulīgas! Dzesē slāpes un izsalkumu reizē! Lai svētītas šīs lācenes!

— Tās gan nav augušas bārdā, Puszābaks smaidīdams teica, — bet vai tāpēc būtu zemē metamas.

Kad dadžlapas turziņa bija iztukšota, Ķērpjbārdis sacīja:

—  Dzīvot ir vērts kaut vai tādēļ, ka ir šādas ogas. Šķiet, ka man vajadzēs savu bārdu mākslīgi apūdeņot, tad varbūt arī tur ieviesīsies lāceņogas.

— Ļoti laba doma, — Uzrocis piekrita, ar delnas virspusi slaucīdams ar sulu notrieptās lūpas. — Kā tu, Puszābak, šīs ogas uzbūri?

Puszābaks negaidot samulsa. Viņš apjauta — kaut kas būtisks vēl nav noskaidrots. Ak šīs nejēdzīgās domas par Uzroci… Kāpēc viņam vispār bija jānosoda Uzrocis un jādodas prom no draugiem? Tagad bija jāizskaidrojas. Bet neērti taču…

—  Ak lācenes, vai… — Puszābaks centās saglabāt mundru balss noskaņu. — Nu tā — purvā atradu, kur citur. Mitrās vietās mēdz augt galvenokārt lācenes. Vai nav tiesa, Ķērpjbārdi?

Ķērpjbārdis klusēja. Tagad arī viņš jutās neērti. Tātad Puszābaks bija nokļuvis purvā. Nav ko brīnīties — apmaldījies. Un maldīties ir cilvēcīgi, kā mēdz teikt. Bet vai viņš tikai tāpēc griezās atpakaļ, ka netika purvam pāri? Vai patiešām tikai tāpēc?

— Ogas es salasīju tieši jums, — Puszābaks klusu sacīja. — Pirms tam pamielojos arī pats.

Uzrocis jutās neērti. Gluži kā abu pārējo naksitrallīšu domas uzminējis, viņš atcerējās, ko Ķērpjbārdis viņam bija stāstījis par Puszābaka izturēšanos. Taču šobrīd viņš bija atkal šeit, turklāt izglābis viņiem abiem dzīvību. Vecas lietas nav ko pieminēt!

— No lāceņogu labajām īpašībām man visvairāk patīk viņu garša, — Uzrocis, lai vispār kaut ko sacītu, bilda.

—  Jā, jā, — Puszābaks steidzās piekrist. — Garšai nudien nav nekādas vainas, tas tiesa.

Ķērpjbārdis klusēja joprojām. Nezin vai viņu saruna aprobežosies tikai ar lāceņu tēmu vien, viņš pie sevis prātoja.

—   Pēc manām domām, lācenes mežā varētu augt vēl vairāk, — Puszābaks turpināja. — Un ne jau tikai tāpēc, ka tās ir patīkama pārmaiņa ēdienkartē. Jaukā dzeltenā krāsa vienmuļajai purva ainavai piešķir krāšņumu. Un šādā aspektā…

—  Šādā aspektā — tu laikam uzlūkoji Uzroci par vilku audzēkni! — Ķērpjbārdis uzreiz pārtrauca Puszābaka mēļošanu.

Tagad tas bija pasacīts.

—  Tev taisnība, — Puszābaks nomurmināja un pievērsās Uzrocim. — Vai tā ir patiesība? Novadpētnieki jau pieļāva varbūtību, ka tu esot uzaudzis pie vilkiem.

Uzrocim vaigi metās sarkani.

Un tad nevis Uzrocis, bet Ķērpjbārdis viņam atbildēja:

— Šī varbūtība ar fotodokumentiem pilnā mērā atspēkota.

— Ak tā, — Puszābaks sacīja un izbrīnā paslēja augšup uzacis. — Žēl gan

Šoreiz Ķērpjbārdis palika atbildi parādā.

Jūras šalkoņa

Uzrocis un Ķērpjbārdis devās pie strauta padzerties un atceļā saplūca vairākas riekšavas riekstu. Lāceņogas izsalkumu bija nedaudz mazinājušas, tomēr arī gardie riekstu kodoli labi noderēja, jo pēc negribētā gavēņa vajadzēja sakrāt spēkus.

Kaut gan viņiem laimējās izglābties no nāves, garastāvoklis nepavisam nebija možs. Pēc Ķērpjbārža pārmetuma, Puszābaks kļuva bēdīgs un mazrunīgs. Draugu savstarpējās attiecībās ieviesās dīvains saspringums, ko neviens no viņiem neprata izkliedēt. Omu nevarēja uzlabot atskārsme, ka automašīna it kā neglābjami saaugusi ar kokiem. Jau vairākkārt viņi kopīgiem spēkiem bija mēģinājuši savu braucamrīku izkustināt, bet rezultātu nekādu.

—  Ja auto nevaram atbrīvot, tad laikam nāksies apmesties mežā uz dzīvi, — Ķērpjbārdis sacīja.

Klusībā viņš domāja, ka tā nemaz nav tik nevēlama iespēja. Viņi šeit dzīvotu vienkārši un dabiski, visādā ziņā saskaņā ar dabas likumiem. Autofurgons viņiem būtu gluži kā neliela mājiņa. Turklāt patlaban dzīvei mežā ir vispiemērotākais laiks: nogatavojas rieksti, ogu un sēņu papilnam. Bet pavasarī jau varētu iedēstīt daždažādus sakņaugus.

Taču Uzrocis ne dzirdēt negribēja par šādu iespēju.

—  Labāk tomēr brauksim, — viņš sacīja. — Kustība ir virzīšanās uz priekšu. Turklāt ziemā mums mežā būs auksti.

—   Malku, protams, vajadzētu sarūpēt jau laikus, — Ķērpjbārdis mēģināja aizstāvēt savu viedokli. — Mežā kurināmā netrūkst.

Ar šiem vārdiem viņš uzvedināja Uzroci uz kādu domu.

—   Nu zināms! — Uzrocis, acīm iemirdzoties, norādīja uz kokiem, kuru gūstā atradās viņa autofurgons. — Paskatieties tikai, kā šie koki ilgojas pēc zāģa! So tievāko un pakaltušo katrā ziņā nogāzīsim kā nieku.

Cik vienkāršs atrisinājums — nozāģēt vienu no kokiem. Pavisam dīvaini, ka vajadzēja paiet tik ilgam laikam, iekams viņiem atausa šī doma.

Tagad bez kavēšanās jāķeras pie darba. Viens divi — Uzrocis iekāpa automašīnā un pēc brīža atgriezās ar garo zāģi. Un darbs gāja no rokas.

Vispirms zāģēja Uzrocis un Ķērpjbārdis, tad Uzrocis un Puszābaks, pēc tam Puszābaks un Ķērpjbārdis un tad atkal Ķērpjbārdis un Uzrocis. Un, kad Puszābaks gatavojās otrreiz nomainīt Uzroci, pēkšņi atklājās, ka vairs nav jāzāģē: pasausais koks brakšķēdams sliecās uz sāniem, līdz nogāzās zemē. Tikai ieslīps celms norādīja, kas šeit bija audzis.

Ķērpjbārdis, ar skatienu nomērījis stumbru, nomurmināja:

— Te būtu kurināmais visai ziemai.

Taču viņš jau bija sapratis, ka palikt mežā diemžēl neizdosies.

Priekšējām durtiņām tagad varēja brīvi piekļūt, un Uzrocis norūpējies pakustināja rokturi. Vai vērsies vaļā?

Durtiņas atvērās.

—   Furgonu, protams, vajadzēs remontēt, — Uzrocis noteica un apsēdās pie stūres. — Bet līdz jūrai varbūt mēs aizvizināsimies, — cik tā vairs tālu.

Ķērpjbārdis sekoja Uzrocim un arī iekāpa mašīnā.

—  Laikam tomēr brauksim? — viņš ievaicājās un juta, ka ceļojuma drudzis pamazām pārņem arī viņu.

— Dabiski, — Uzrocis sacīja.

Pat Apkaklītis, šķiet, noprata, ka no jauna sākas kopējs ceļš, un, līksmi satraukts, lēkšus ieklupa automašīnā.

—  Ko tu vēl gaidi? — Uzrocis izbrīnījies pavērās uz Puszābaku, kurš kā sastindzis stāvēja dažus soļus nostāk. Pat seja likās nekustīga, tā ka no tās nekas nebija nolasāms, zods — iecirtīgi sašķobīts. Viņš stāvēja nepakustēdamies un ar izdzisušu skatienu vērās uz automašīnu.

— Paklau, — Ķērpjbārdis viņam uzsauca. — Mūs aicina jūra, kāp vien iok^ā!

Puszābaks klusēja un stāvēja tāpat kā iepriekš.

Ko tas varētu nozīmēt? Puszābaks taču allaž drudžaini tiecās nokļūt piejūras. Aizvien bija klāstījis, kā viņš ierušināsies smiltīs un tā tālāk. Bet tagad… Kas viņam pēkšņi noticis? Gluži kā aizmidzis…

— Vai tev ir nelabi? — Uzrocis apvaicājās.

Puszābaks pamāja ar galvu.

— Man dvēsele sāp, — viņš sacīja.

— Dvēsele? — Ķērpjbārdis brīnījās.

Puszābaks turpināja:

—  Es neesmu jūsu draudzības cienīgs, to es beidzot esmu sapratis. Tas bija šausmīgs solis, ka es nodomāju jūs pamest. Brauciet vien, draugi. Lai vientulība būtu man par sodu!

Uzrocis un Ķērpjbārdis jutās saviļņoti.

— Tik briesmīga nozieguma nav, ko drīkstētu sodīt ar vientulību, — Uzrocis teica. — To varu droši apgalvot, jo es zinu, kas ir vienfulība.

— Tu izglābi mums dzīvību, Puszābak! — Ķērpjbārdis piebalsoja, un viņa vārdos bija jaušams dziļš aizkustinājums. — Un nejau tādēļ, lai mūs tagad tik cietsirdīgi pamestu?

Puszābakam raustījās seja. Viņš lūkoja aizturēt asaras.

— Diemžēl es neiederos jūsu pulkā, — viņš tikko dzirdami nomurmināja. — Man ir smaga sirds, nepieminiet mani ar ļaunu…

—   Puszābak! — Uzrocis iesaucas. — Nerunā muļķības! īstais vainīgais esmu es!

— Tu? — Puszābaks pacēla galvu.

— Nu, protams, ka es, — Uzrocis turpināja. — Pilnīgi dabiski, ka tu mani uzlūkoji par vilku audzēkni. Palūkojies, cik spalvains es esmu, spalvains un neglīts.

— Nu, nu, — Ķērpjbārdis nobubināja. — Vai es un Puszābaks esam kādi skaistuļi, vai?

Sanāca aplam muļķīgi — abi draugi, viens otru pārspēdami, tagad vainoja sevi.

Puszābaks nedroši tuvojās autodurtiņām.

—  Mīļais Uzroci, — viņš sacīja. — Manuprāt, tu varētu būt audzis vienalga kur. Tu esi cēls un augstsirdīgs naksitrallītis, un tāpēc man jo grūtāk skatīties tev acīs:

— Kāp iekšā! — Uzrocis aizlauztā balsī teica. — Es tevi ļoti lūdzu.

Galu galā Puszābaks arī iekāpa automašīnā.

Uzrocis iedarbināja motoru un vadīja braucamo atpakaļgaitā uz meža takas.

Naksitrallīši klusēja. Katrs domāja savu domu. Autofurgons, ticis uz ceļa, pamazām paātrināja gaitu un devās uz priekšu. Motors, kā redzams, darbojās normāli.

— Ja viss ies gludi, varbūt pievakarē nokļūsim piejūras, — Uzrocis pavēstīja.

—  Pa ceļam derētu iegriezties kāda veikalā, — Ķērpjbārdis ierosināja. — Apkaklītis droši vien dikti izsalcis, viņš, nabadziņš, taču ogas nav ēdis.

— Nujā, — Puszābaks piemetināja. — Turpat veikalā nopirksim arī limonādi.

Šādi sarunādamies, naksitrallīši tomēr apjauta, ka spriegums viņu vidū vēl nav izzudis. Vārdi likās tādi kā nedabiski, izrunāti aizsmakušā balsī. Vai patiešām tā būs arī turpmāk? Bija aizritējušas pāris stundas vai nedaudz mazāk, kad Uzrocis pēkšņi saasināja uzmanību.

— Cilvēki uz ceļa! — viņš sacīja un tūdaļ samazināja ātrumu.

Ķērpjbārdis un Puszābaks savukārt ciešāk palūkojās caur priekšējo stiklu. Divi cilvēki, nudien. Divi ar ceļojuma piederumiem apkrāvušies vīri.

— Bet paklau! — Puszābaks iesaucās. Tie taču ir novadpētnieki!

Tiesa kas tiesa — bārdainis un plikgalvis. Sasaiņojuši savu mantību, viņi acīmredzot gatavojās atstāt mežu.

Uzrocis nospieda bremzes pedāli, lai apspriestos ar draugiem par radušos situāciju. Novadpētnieki, pamanījuši autofurgonu, māja ar roku.

— Grib, lai viņus uzņemam, — Ķērpjbārdis pieļāva šādu varbūtību.

Uzrocis sarauca uzacis. Sevišķa prieka ar šiem ļaudīm tēvzemi dalīt viņam nebija, tomēr uz priekšu bija jābrauc. No jauna viņš piedeva gāzi. Nu tā…

Automašīna nonāca līdzās novadpētniekiem. Vai apstāties? Nē! Uzrocis ar īkšķi tikai norādīja uz aizmuguri, tādējādi likdams saprast, ka šeit nav vietas. Pie tam tobrīd viņš cieši pavērās caur vējtvera stiklu novadpētniekiem acīs. Nu protams — pazina gan! Kā pārvērtās viņu sejas, skatoties uz Uzroci! Skaidri noprotams, ka tā saucamo vilku audzēkni ieraudzīt pie auto stūres viņi nepavisam nebija cerējuši. Bezgala muļķīgā izbrīnā sastingušās sejas likās tik smieklīgas, ka Uzrocis sāka skaļi spurgt.

—   Nu laikam par vilku audzēkni viņi tevi vairs neuzskatīs, — Ķērpjbārdis sacīja.

Arī viņš nevarēja valdīt smieklus. Tie pielipa pārējiem. Drīz smējās pat Puszābaks. Un pēkšņi visi trīs juta, ka nesenais spriegums pagaisis pilnīgi.

Novadpētnieki palika stāvam, kur stāvējuši. Brauciens turpinājās.

Drīz vien mežs kļuva skrajāks un skrajāks. Beidzot tomēr! Precīzi pateikt, kur tieši beidzās mežs un kur sākās klajš lauks, nevarēja. Bet galu galā viņi klajumu sasniedza. Tālumā bija redzama šoseja.

Uzrocis apstādināja automašīnu, lai, pirms nonāktu pie ļaudīm, mazliet sakārtotos. Tikko apklusa motora rūkoņa, Ķērpjbārdis negaidot teica:

— Klausieties!

Viņi sasprindzināja dzirdi. Uzrocis atvēra pat autodurtiņas, lai varētu labāk sadzirdēt.

Dīvainas tālas šalkas…

Un Ķērpjbārdis aiz aizkustinājuma drebošā balsi sacīja:

— Tā šalc jūra.

Neviens vairs nebilda ne vārda. Gandrīz svinīgi viņi — visi trīs kopā — klausījās noslēpumainajā jūras balsī.

.

Saturs

Pirmā grāmata

Slava 4

Autogrāfus sniedzot 10

Universālveikalā 17

Ierašanās viesnīcā 23

Negaidīts ciemiņš 30

Noslēpumaina ēna 36

Ķērpjbārdis pazudis 41

Ceļā uz slimnīcu 46

Uzroča Apkaklītis 54

Ķērpjbārdis gūstā 62

Visgarākais cilvēks pasaulē 68

Sanbernārs Benno 75

Apkaklītis tiek pārbarots 82

Ķērpjbārža pastaiga 87

Pakaļdzīšanās 94

Zagšanu plānojot 101

Voldemārs ķeras pie darba 108

Vakariņās pankūkas 115

Šķiršanās 121

Otrā grāmata

Šaušalīgs notikums mežā 128

Ugunskurs naktī 134

Neparasts jājiens 139

Virziens ir skaidrs 144

Uzroča ciešanas 150

Bruņu tērpa pārbaude 154

Novadpētnieku atlājums 161

Puszābaks iekūlies ķezā 167

Ķērpjbārdis darbojas 172

Slarp zemi un debesīm 178

Sirsnīgā tikšanās 184

Atpakaļ uz zemes 191

Puszābaks dodas prom 196

Kas notika ar Uzroci? 202

Prieks un bēdas 207

Nāve klauvē pie loga 214

Puszābaka maldu ceļi 220

Izglābšanās 226

Jūras šalkoņa 232

Jaunākā skolas vecuma bērniem

Eno Rauds ATKAL ŠIE NAKSITRALLĪŠI

Redaktore G. Leja. Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters Tehniskā redaktore I. Kļaviņa Korektore I. Vilciņa

Formāts 70x90/16. Ofseticsniedums. Izdevniecība ..Sprīdītis", 226800 Rīgā, Aldaru ielā 2/4. Reģistrācijas apliecība

Content

Rauds Eno Atkal šie naksitrallīši

Pirmā gramata

Slava

Autogrāfus sniedzot

Universālveikalā

Ierašanas viesnīcā

Negaidīts ciemiņš

Noslēpumainā ēna

Ķērpjbārdis pazudis

Ceļā uz slimnīcu

Uzroča Apkaklītis

Ķērpjbārdis gūstā

Visgarākais cilvēks pasaulē

Sanbernārs Benno

Apkaklītis tiek pārbarots

Ķērpjbārža pastaiga

Pakaļdzīšanās

Zagšanu plānojot

Vakariņās pankūkas

Šķiršanās

Otrā grāmata

Šaušalīgs notikums mežā

Ugunskurs naktī

Neparasts jājiens

Virziens ir skaidrs

Uzroča ciešanas

Bruņutērpa pārbaude

Novadpētnieku atklājums

Puszabaks iekūlies ķezā

Ķērpjbārdis darbojas

Starp zemi un debesīm

Sirsnīgā tikšanās

|Atpakaļ uz zemes

Puszābaks dodas prom

Prieks un bēdas

Nāve klauvē pie loga

Puszābaka maldu celi

Izglābšanas

Jūras šalkoņa

Saturs