Jeršovs Pjotrs

Zirdziņš-Kuprainītis

P. Jeršovs

ZIRDZIŅŠ-KUPRAINĪTIS

.

.

.

Par pasaku «Zirdziņš - kuprainītis» un par tās autoru

Pasakas «Zirdziņš-kuprainitis» autors — Pjotrs Pavlovičs Jeršovs dzimis 1815. gadā Sibirijā.

Bernibā viņš klausījās Sibīrijas zemnieku pasakas, daudzas no tām iegaumēja uz visu mūžu un pats tās labi prata atstāstīt.

Jeršovs ļoti iemīļoja tautas pasakas. Tajās tauta asprātīgi izsmēja savus valdniekus — caru, bajārus, tirgotājus, popus, nosodīja ļaunumu un nostājās par patiesību, taisnību, krietnumu.

Jeršovs mācījās Pēterburgas universitātē, kad pirmoreiz izlasīja brīnišķīgās Puškina pasakas. Toreiz tās tikko bija parādījušās atklātībā.

Un tūlīt viņš iecerēja uzrakstīt savu «Zirdziņu kuprainīti»— jautru pasaku par drošsirdīgo Ivanušku - zemnieka dēlu, par muļķa caru un par brīnuma zirdziņu kuprainīti. Savam «Zirdziņam-kuprainītim» Jeršovs daudz ko aizguvis no vecajām tautas pasakām.

Pasaka pirmoreiz iespiesta 1834. gadā. A. S. Puškins pasaku par «Zirdziņu-kuprainīti» izlasīja un par to izteicās ar lielu atzinību.

Beidzis universitāti, Jeršovs no Pēterburgas atgriezās Sibirijā, savā dzimtenē, un tur nodzīvoja visu mūžu.

Daudzus gadus viņš bija skolotājs Toboļskas pilsētas ģimnāzijā. Jeršovs kvēli mīlēja savu skarbo novadu, pētīja to un labi ari pazina.

Bez «Zirdziņa-kuprainīša» viņš uzrakstījis vēl dažus darbus, taču tie ir mazāk pazīstami. Bet «Zirdziņš-kuprainītis», kas atklātībā parādījies vairāk nekā priekš simt gadiem, joprojām paliek viena no krievu tautas mīļākajām pasakām.

PIRMĀ DAĻA

«Ritēt sāk pasakas kamolliņš.»

Pāri kalniem, pāri siliem,

Pāri jūras klajiem ziliem,

Ne diezkur — virs zemes šās

Mita večuks ciematā.

Zemniekam bij dēli triji:

Vecākais — tas gudrais bijis,

Vidējais — nu, šāds un tāds,

Jaunākajam — pavājš prāts.

Brāļi kviešus, pašu sētus,

Veda prom uz dižpilsētu:

Proti, dižpilsēta šā

Ciematam bij tuvumā.

Tur tie kviešus iztirgoja,

Nieka naudu saskaitļoja,

Un ar tukšiem rateļiem

Atkal mājā bija tie.

Drīz, ne drīz tas atgadījās —

Nelaime tiem virsū plijās:

Nezkas sāka druvā snāt

Kviešu vārpas purināt.

Zemnieki par tādu bēdu,

Mūžu dienu neredzētu,

Sāka spriest un dibināt,

Kā šim zaglim pietikt klāt.

Beidzot apjēdza, ka naktī

Vajag iet un stāties vaktī,

Labībiņu sargājot,

Ļauno zagli sagrābjot.

Lūk, kad krēsla zemi klāja,

Vecais brālis posties gāja,

Sekumus un cirvi tver,

Pirmais sardzē soli sper.

Naktī negaiss virsū nāca,

Sargam baisums sirdi māca,

Un no bailēm zemnieciņš

Ierausās, kur gubentiņš.

1 S n ā t — žigli iet, staigāt.

Paiet nakts, un pienāk diena;

Sargs nu ārā lien no siena,

Gluži slapjš pats aplejas

Un pie durvīm klauvē tas:

«Miegapūces, sust nu beidzietl

Brālim duris atvērt steidziet,

Līdz pat sīkai vīlei viss

Lietū esmu izmircis.»

Tiklīdz durvis vaļā veras,

Istabā sargs iekšā speras;

Brāļi tam nu taujāt steidz:

Ko viņš matījis2 — lai teic!

Sargs vispirms teic tēvareizi,

Palokās pa labi, kreisi,

Noklepojies bilst viņš tā:

«Nakti biju nomodā;

Un par postu man jo baigu

Pārdzīvoju suņa laiku:

Lija kā ar spaiņiem vien,

Es tik staigāju, nudien;

Ai, cik garlaicīgi bija! . . .

Taču druvu uzmanīju.»

Vecais tēvs to uzteic lēns:

«Tu, Danilo, ražens zēns!

Tu, lūk, labi, jāteic būtu,

Veici darbu visai grūtu,

Proti, lai bij smagi tev,

Kaunu nedarīji sev.»

Atkal krēsla zemi klāja;

Vidējs brālis posties gāja,

Sekumus un cirvi tver,

Otrais sardzē soli sper.

Dzestra nakts jau virsū nāca,

Matīt — manīt, sajust.

Saltas drebas puisi māca, —

Viņam zobi klabēt sāk,

Un viņš metas prom, cik māk, —

Tur, pie kaimiņienes sētas

Visu nakti sardzē dēd tas.

Baigi jutās puisēniņš!

Bet, lūk, rīts! Pie sliekšņa viņš:

«Ei jūs snaužas! Gulēt beidziet!

Brālim dūris atvērt steidziet!

Naktī bija drausmu sals,

Dzīvībai tepat vai gals.»

Tiklīdz durvis vaļā veras,

Istabā sargs iekšā speras,

Brāļi tam nu taujāt steidz:

Ko viņš matījis — lai teic!

Sargs vispirms teic tēvareizi,

Palokās pa labi, kreisi

Un caur zobiem atbild šā:

«Nakti biju nomodā,

Ai, kāds liktenis man drausmīgs

Naksniņā bij aukstums šausmīgs.

Līdz pat kaulam koda tas;

Lika skriet bez atelpas;

Gaužam nelādzīgi veicās . . .

Taču viss it labi beidzās.»

Arī šo tēvs uzteic lēns:

«Tu, Gavrilo, ražens zēns!»

Trešreiz krēsla zemi klāja,

Jāiet jaunākam no mājas;

Viņš pat ausi necilā,

Guļ uz krāsns un dzied vien tā,

Visā muļķa jaudā možā:

«Acis daiļās, acis spožās!»

Brāļi sāk šo kaunināt,

Prom uz lauku mudināt;

Bet cik ilgi klaigāt spēja,

Tikai balsi pazaudēja:

Sis ne kust, nu neparko.

Beidzot tēvs sāk gumdīt šo,

Saka viņam: «Dēliņ, pavej,

Tu, Vaņuša, sardzē paej!

Nopirkšu tev bildītes,

Pupas, zirņus došu es.»

Nu Ivans no krāsns ceļ kāju,

Mugurā velk malachaju3 ,

Maizi līdzi pagrābies,

Sardzē stāties tūdaļ ies.

Nakts jau klāt; spīd mēness vaigā;

Apkārt lauku Vaņa staigā,

Vērīgs visur vērdamies;

Tad, zem krūma sēzdamies,

Maizes riku ribās loka;

Zvaigznes skaitīt viņam sokas.

Pusnakts .. . Klau! vai zviedziens tas? . .

Sargs nu kājās uzraušas

Un zem rokas vērot manās, —

Redz viņš — kviešos ķēve ganās

Ķēve tādā baltumā

Tā kā sniegi saltumā,

Līdz pat zemei krēpes spožās,

Zelta cirtās sprogojošās.

«Ehe-hē! nu paskat kāds

Mūsu zaglēns!. .. Bet man prāts

Nav uz jokiem, to es teikšu,

Tūdaļ čuprā klupt tev steigšu,

Palūk nu, kāds ķirķis šis!»

Un, jau brīdi notvēris,

Klāt pie ķēves skriešus zogas,

s Malachajs — garš, plats apģērbs bez jostas.

Kuplo asti satver rokās,

Un tad mugurā viņš lec

Ačgārni, ka asti redz.

Jaunā ķēve brīnum staltā,

Nikni dzirkstot acīm baltām,

It kā pūķis galvu liec

Un kā bulta projām diedz.

Lokus met un trauc pa pļavām,

Slaidi stiepjas pāri gravām;

Aulekšiem pa kalniem vien,

Stāvus pāri mežiem skrien;

Nomest Vaņu grib ar varu

Vai ar viltu, strauju sparu,

Tomēr manīgs puisis tas —

Cieši astē noturas.

Beidzot ķēve gurda stāja.

«Nu, Ivan,» to uzrunāja,

«Ja reiz prati nosēdēt,

Vari tad man pavēlēt.

Mierīgu man vietu rodi,

Apkopšanu labu dodi,

Cik nu jēdzi. Taču to

Trīs rītiņus ievēro —

Mani palaid brīvā vaļā

Paklaiņoties pļavā- zaļā.

Trešais vakars kad nāks šur,

Divus zirgus dzemdēšu —

Tādus, kādi līdz šīm dienām

Nav vēl bijuši nevienam;

Vēl man zirdziņš maziņš dzims,

Sprīži trīs būs augums šim,

Sprīžu desmit ausis viņam,

Divu kupru muguriņa.

Tīk tev, abus projām dod,

Maziņo gan nepārdod

Ne par rubiniem, ne zeltu,

Ne par pili, cara celtu.

Te virs zemes un zem tās

Būs viņš draugs tev nedienās;

Ziemā tevi sildit pratīs,

Vasarā tev veldzi radīs;

Bada laikā pabaros,

Slāpēs medus dziru dos.

Bet es atkal pļavā zaļā

Spēkus mērot došos vaļā.»

«Labi,» nodomā Ivans,

Būdiņā, ko cēlis gans,

Balto ķēvi dzenot iekšā,

Durvīm maisu klājot priekšā,

Un, līdz tikko ausma svīst,

Atpakaļ uz mājām klīst,

Dziesmu skaļi iedziedoties:

«Grib uz Presņu puisis doties».

Lūk, uz lieveņa viņš kāpj,

Lūk, jau durvju riņķi grābj,

Klaudzina, cik rokām spēka,

Ka vai jumts jau iebrūk ēkai,

Un pār visu sētu bļauj,

It kā māja degtu jau.

Brāļi cisās pielec kājās,

Stostoties pie durvīm stājas;

«Kas tur sit, ka pakšķi skan?»

«Šeitan muļķītis — Ivans!»

Tiklīdz durvis vaļā veras,

Istabā šis iekšā speras;

So nu sunīt sāk tūlīt,

Kā drīkstējis nobaidīt!

Bet Ivans ar vīzēm kājās,

Tāpat garā malachajā

Kāpj uz krāsns, kur mūris silst,

Un no turienes viņš bilst, —

Brāļi lai tik mutes plāta, —

Bij tur tumsā lieta kāda:

«Visu nakti nomodā

Zvaigznes skaitīju, lūk, tā;

Mēness arī it kā bija, —

To es lāgā nemanīju.

Pēkšņi atnāk pekles velns,

Bārdains, ūsains, gluži melns;

Mūlis tāds kā kaķim, rādās,

Kā šīs bļodas — acis tādas!

Lūk, šis velns nu lobj, ko māk,

Vārpas kult ar asti sāk.

Nav man prāts uz jokiem, zināms,

Tūdaļ plecos klupu viņam.

Bet šis mani stiepj kā vējš,

Pauri man vai pušu plēš;

Taču es bez kādām bailēm,

Klau, šo turēju kā spailē.

Kāvās, rāvās viltnieks mans,

Tomēr beidzot lūdzās gan:

«Dzīvu atstāj, nezudini!

Cauru gadu tev, jel zini,

Solos dzīvot rāms un kluss,

Nemulsināt ticīgus.»

Vārdus apsvērt nevarēju,

Velniņam es noticēju.»

Te, lūk, puisim mēle klust,

Nožāvājies viņš jau dus.

Brāļi, kaut vai dusmās svila,

Smej par to nu balsī pillā,

Rokas sānos iespieduši,

Ko no muļķa dzirdējuši.

Arī tēvs vairs smieklus valdīt,

Līdz pat asarām smej saldi,

Lai gan smieties neklājas

Veciem vīriem, — grēks ir tas.

Ilgs vai neilgs laiciņš projām

Kopš tās nakts jau aizripoja, —

Tiešām, neesmu to vis

Ne no viena dzirdējis.

Nu, bet mums tur kādas raizes,

Gads vai divi gadi aizies, —

Ne pēc tiem mums pakaļ skriet…

Stāstu tālāk uzklausiet.

Nu tad tā, lūk! Reiz Danilo

(Liekas, svētkos, iedzert mīlot),

Piesūcies tikpat kā lūks,

Ganu būdā iekšā brūk.

Ko viņš redz tur? — Brīnum divus

Zeltkrēpjainus zirgus divus

Un kā paiju maziņu

Triju sprīžu zirdziņu —

Desmit sprīžu ausis viņam,

Divu kupru muguriņa.

«Hm! Nu zināms man, jā gan,

Kālab guļ še muļķis mans!»

Tā Danilo sevī saka,

Un no brīna reibums plaka.

Nu Danilo mājup trauc

Un Gavrilam tūdaļ sauc:

«Palūk, kādus brīnum dīvus

Zeltkrēpjainus zirgus divus

Mūsu muļķis rāvis sev:

Ij ne jausmas nebij tev.»

Un Gavrilo un Danilo,

Cik vien jaudas, lielā svilā,

Pāri nātrēm taisni vien

Plikām kājām turpu skrien.

Reizes trijās paklupuši,

Abas acis sabelzuši,

Sānus braukot dažuviet,

Tie pie zirgiem būdā iet.

Krākt un zviegt sāk abi zirgi,

Acīs — rubins, spoži mirgi,

Zelta aste spīdin spīd,

Sīkām sprogām lejup krīt,

Dimantnagi izrotāti,

Dižām pērlēm kaldināti.

Sirdij prieks, tos vērojot!

Tādus jāt vien caram dot.

Brāļi viņos paver skatus,

Ka vai acs tiem akla satumst.

«Kur šāds ķēriens bijis šam?»

Vecākais bilst vidējam.

«Taču ļaudis senis teica —

Mantu rast tik muļķiem veicas,

Tu, kaut pieri mūrī triec,

Ij ne tad pie rubļa tiec.

Nu, brāl, nākamnedēļ jāsim

Pilsētā un tirgū stāsim;

Bajāriem tos pārdosim,

Naudu godam dalīsim.

Bet ar naudiņu, tik proties,

Vari dzert un palīksmoties,

Tikai gāz pa rublītim.

Bet šim lāga muļķītim

Pietrūks prāta, sajēgšanas,

Viņa zirdziņi kur ganās;

Meklēt šur un tur lai diedz,

Nu, draugs mīļais, roku sniedz!»

Brāļi, tūdaļ vienojušies,

Krustu pārmet apskāvušies

Un tad soli mājup liec,

Savā starpā spriež un triec

Ir par dzīrām, ir par tirgiem,

Brīnumpaijiņu un zirgiem.

Stundu stundā soļo laiks,

Diena dienā zūd kā tvaiks.

Svētdienu, jau paredzētu,

Brāļi jās uz dižpilsētu

Savu preci piedāvāt

Un vēl ļaudīm pajautāt,

Vācu kuģi vai nāk krastā,

Labus audeklus lai rastu,

Un vai nav jau Saltans klāt

Kristīgos še drebināt.

Tad nu brāļi lūgsnu skaita.

Tēvs tos svētī viņu gaitā,

Vaņas zirgus abi zog

Un tad klusām aizvico.

Vakars naktij pielien klatāk,

Naktsguļa jau Vaņam prātā;

Viņš pa ielu priecīgs iet,

Maizes donu ēzdams, dzied.

Lūk, tepat jau lauku sniedzis,

Abos sānos rokas žmiedzis

Un palēkšus it kā pans

Būdā sāņus iet Ivans.

Viss tāpat kā citām dienām,

Bet vairs zirga nav neviena;

Tikai kuprainītis vien

Tam gar kājām līksmi skrien,

Garās ausis cilājoti,

Sīkām kājām dancojoti.

Bet Ivans sāk kaukdams kaukt

Un, pret būdu slējies, bļaut:

«Ai jūs dūkanbēri zvīļie,

Zcltkrēpjainie zirgi mīļie!

Vai es neloloju jūs!

Kāds nu velns jūs zadzis būs?

Lai šim sunim miera nava!

Lai to aprij tumša grava!

Viņā pasaulē lai tas

Cauri tiltam izveļas!

Ai jūs dūkanbēri zvīļie,

Zcltkrēpjainie zirgi mīļie!»

Te, lūk, zirdziņš iezviedzas.

«Nesēro, Ivan,» teic tas.

«Bēda gauža, nestrīdēšos;

Tomēr bēdā līdzēt spēšu.

Neķengā man velnu te:

Brāļi ņēma zirgus tev.

Nu, ko vairs te gaust un vērot,

Tu, Ivanuška, beidz sērot.

Žiglāk kāp man mugurā,

Tikai turies ciešāk tā;

Lai es zirgs tāds neliels skatā,

Citus pārspēšu uz mala,

Kad tik sākšu riksī skriet,

Lai pat velns pie malas iet!»

Krīt tad ceļos kuprainitis —

Mugurā Ivans tūlītiņ;

Ausis riekšās tver un žņaudz,

Visā galvā gauži kauc.

Zirdziņš naigi nopurinās,

Pieceļas un nodrebinās,

Krēpes mētādams, sāk zviegt

Un kā bulta projām liek;

Tikai putekļi zem kājām,

Viesuļgrīstes apkārt klājas,

Vēl ne divi mirkļi nav -

Puisim zagļi rokā jau.

Brāļi, protiet, bailes mana,

Stomās, kasās, blenž Ivanā.

Bet Ivans kliedz saniknots:

«Tiesām, brāļi, zagt nav gods! ,

Ja Ivans tik gudrs nava,

Taču krietnāks sirdī savā:

Jūsu zirgus zadzis nav.».

Vecais šķobās, sacīt jaud:

«Mīļo brāl Vaņuša, paklau,

Nevel grēku mums uz kakla!

Bada dzīve, zini to,

Taču obroks4 jānodod.

Lai nu cik mēs kviešus sējam.

Tikko maizi iegūt spējam.

Kā lai nomas naudu gūst?

* Obroks — noma naudā vai produktos, kas dzimtbūšanas laikā zemnie-

kiem bija jānomaksā muižniekam.

Tiesas viri dīrā mūs.

Lūk, tad lielā bēdā tādā

Mēs ar brāli savā prāta

Viņnakt abi sākām spriest:

Kā šo bēdu projām griezt?

Ņēmām tādi, visvisādi,

Izlēmām mēs beidzot šādi:

Tavi zirgi jāpārdod,

Kaut vai tūkstoš rubļu dod,

Bet par paldies, teikt uz vietas,

Dāvāsim tev glītas lietas:

Cepuri ar zvārguļiem,

Zābakus ar papēžiem.

Arī tēvs mums gauži vārdzīgs,

Strādātājs vairs nava lādzīgs,

Vēl šis jābaro turklāt —

Pats jau vari padomāt!»

«Nu, ja tā, tad ko vairs vārdot,»

Teic Ivans, «un cila pārdot

Zirdziņus zeltkrēpjainos,

Bet jums gribu līdzi post.»

Brāļi saviebj ģīmi skābu,

Bet, ko darīt! mierā jābūt.

Debesis jau lēni tumst;

Gaisā jūtams dzestrainums;

Lūk, lai naktī nenoklīstu,

Apmetni tie meklē īstu,

Un zem koku lapotnes

Viņi steidzas zirgus vest;

Paņem savu ceļa grozu,

Drusku iemet, galvu grozot,

Un nu visi pļāpāt sāk,

Ko nu kurš vien zin un māk.

Lūk, Danilam pēkšņi radās —

Tālē gailē liesmas kādas,

Kreiso aci piemiedz tas

Un Gavrilā paveras;

Un, it viegli ieklepojies,

Māj, kur uguns iemirgojies;

Tad sev pauri pakašā.

«Eli, cik tumšs ir!» teic viņš tā.

«Mēness, kauc pa jokam, sāktu

Spīdēt še un laukā nāktu,

Būtu vieglāk. Bet šis tumst,

Sliktāk nu par medņiem mums …

Taču, pavei . . . nav tik kļūmi,

Šķiet, tur vijas gaiši dūmi. . .

Palūk, tur! .. . Tā ir! lūk, tur! . ..

Kauc nu uguntiņu kurt!

Brangi būtu! . . . Vaņa mīļo,

Aiztec nu, kur uguns zvīļo!

Jo, ir jāteic klaji tas, —

Mājā manas šķiltavas.»

Bet Danilo domā sevī:

«Tur lai nelabais rauj tevi!»

Bet Gavrilo klusu bilst:

«Kas lai zina, kas tur svilst!

Ja ir laupītāji kādi, —

Tad jau vakars viņam klāt ir!»

Muļķim viss tik sīkums mazs.

Zirdziņā viņš uzraušas,

Brangos sānus kājām bunkā,

Abām rokām miedz un dunkā,

Pilnā rīklē kliedz, ko spēj…

Zirgs lec augšā — prom kā vējš.

«Stāvi klātan, svēta vara!»

Sauc Gavrilo visā sparā,

Krusta zīmi pārmetot.

«Tīri velns nes projām to!»

Uguns gaišāk kvēlo miglā,

Kuprainītis auļo žiglāk.

Lūk, jau viņš pie uguns tek.

Klajums gaišs kā dienā deg;

Brīnumaini laistās stari,

Bet ne silst, ne dūmo arī.

Brīnu brīnās nu Ivans.

«Te,» viņš teic, «pats sātans gan!

Gaismas grāb vai abām riekšām,

Taču siltuma nav iekšā;

Rau, kur uguns — brīnumiņš!»

Viņam saka kumeliņš:

«Ir nu gan tev gudra galva!

Te, lūk, ugunsputna spalva,

Bet, ja gribi laimīgs būt,

Necenties par savu gūt.

Nerimtības daudzum daudzas

Tai pa pēdām līdzi traucas.»

«Ko nu mels! Tas nieki viss!»

Sevī norūc muļķītis.

Un viņš putna spalvu satver,

Lupatiņā vīstot patver,

Cepurē liek padziļāk

Un tad rosās atceļā.

Lūk, pie brāļiem atkal nācis,

Viņu jautāts, teikt jau sācis:

«Līdzko turpu aizjāju,

Celmu gruzdot manīju;

Nu tik ņēmos, ko vien māku,

Ka vai pārstiepties jau sāku;

Stundu pūtu, pūlējos,

Bet, pie velna, dziest šis nost!»

Brāļi nakti negulēja,

Par Ivanu gardi smēja.

Bet, zem ratiem līdis kluss,

Pats Ivans līdz ausmai dus.

Tad nu zirgus sajūgt trauca,

Prom uz dižpilsētu brauca.

Zirgu tirgū nostājās,

Zelta pils kur. pretī 1ās.

Paraža tur bij, lūk, sava:

Ļauts ne pirkt, ne pārdot nava,

Kamēr nāks no staltās pils

Pilsētsvecais vārdu bilst.

Lūk, jau pusdienlaiks ir klātu;

Kurpēs, cepurē ar ādu

Pilsētsvecais laukā jāj,

Sardzes simts tam līdzi snāj.

Bārdains saucējs ūsām garām

Blakus auļo visā sparā,

Zelta taurē taurēdams,

Tautai skaļi uzsaukdams:

«Viesi5 ! Bodes atvērt nāciet,

Pirkt un pārdot nu tik sāciet!

Bet pie bodēm uzraugiem

Apsēsties un vērot tiem,

Lai te nav nekādu ļezgu,

Nedz ar’ grautiņu, ne jezgu

Un lai tirgotāju cilts

Nesāk tautu krāpt un vilt!»

Bodes atvērt viesi trauca,

Pircējus tie iekšā sauca:

«Ei jūs kungi krietnajie,

Mūsu bodē piestājiet!

Mums nav tukšas pļāpāšanas,

Visvisādu preču gana!»

Pircēji nu iet pie šiem,

Preces pērk no tirgoņiem;

Šie tik naudu skaitīt zina,

Uzraudziņiem pamirkšķina.

Pa to laiku sardze jāj,

Zirgu tirgum pretī stāj:

Raugās — ļaužu kņada priekšā,

Ne tur ārā tikt, ne iekšā;

Ij tur kliedz, ij smejot spurdz,

Tā vien, klausies, urdzēt urdz.

Vecais brīnās, vēlas zināt,

Kas še tautu uzjautrina,

Un viņš pavēl pulkam to, —

Lai tam ceļu atbrīvo.

«Ei! jūs velni — basukāji!

Prom no ceļa, tarkšķētāji!»

Ūsaiņi tā klaigāt sāk,

“Viesi — šeit lietots ka sens apzīmējums svešiniekiem, tirgotajiem.

Pletnes cilā veicīgāk.

Un nu tauta kust un pašķīst,

Galvas atsedz, ceļu pašķir.

Acu priekšā zirgi vien;

Divi zirgi galvas slien,

Dūkanbēri abi moši,

Zelta krēpes vijas koši,

Sīkās sprogās sacirtotā

Laistās aste apzeltotā .. .

Vecis, lai cik straujš, tos redzot,

Ilgi brauka pauri veco:

«Brīnumaina pasaule,

Brinu brīnus redzam te!»

Sardzes pulks viss paklanījās,

Gudru runu nobrīnījās.

Pilsētsvecais tirdzniekiem

Teic ar vārdiem stingrākiem,

Ka nav vēlēts pirkt šos zirgus

Un lai neblenž, nekliedz tirgū;

Ka viņš prom uz galmu steigs,

It par visu caram teiks.

Sargiem devis rīkojumu,

Aizjāja ar ziņojumu.

Atjājis nu pilī steidz

Pilsētsvecais, tūdaļ teic,

Plaudeniski zemē plājies:

«Cara tētiņ, nelamājies!

Neliec mani nosodīt,

Vārdu sacīt liec tūlīt!»

Caram bilst nu labpatika:

«Labi, teic, bet skaidri tikai.»

«Teikšu, cik man prātiņš ļaus:

Pilsētsvecais esmu tavs;

Godam šādu amatiņu

Kopju sen jau …» — «Zinu, zinu!»

25

«Šorīt, sardzi paņēmis,

Zirgu tirgū aizjājis,

Ko es redzu? Burzma priekšā!

Ne tur ārā tikt, ne iekšā.

Ko nu darīt? … Es tūlīt

Liku ļaudis iztramdīt.

Tā nu notiek, nu es laižu!

Bet ko domā, tētiņ gaišo?

Zirgu tirgus priekšā vīd;

Divi zirgi rindā spīd,

Dūkanbēri strauji, moši,

Zelta krēpes vijas koši,

Sīkās sprogās sacirtotā

Laistās aste apzeltotā,

Dimantnagi izrotāti,

Dižām pērlēm kaldināti.»

Cars vairs nespēj paciesties.

«Vajag zirgos pavērties,»

Teic viņš: «Ne jau slikti būtu,

Ja mēs šādus bērus gūtu!

Hei, man ratus šur!» Lūk, tā —

Rati jau pie vārtiem stāv.

Nomazgājies, glīti posies,

Cars tūlīt jau ceļā dosies;

Caram pakaļ strēļi trauc.

Lūk, viņš tirgū iekšā brauc.

Visi ceļos nokrīt aši,

Caram «urā» uzkliedz braši,

Klanās cars, un mirklī viņš

Zemē lec kā puiškāniņš . . .

Acīm kārām zirgos veras,

Abpus viņus raudzīt speras,

Sauc ar vārdiem mīlīgiem,

Viegli sit pa skaustu tiem,

Plikšķina pa kaklu maigo,

Krēpes glauž, kas zeltā zaigo.

Un tad, gana raudzījies,

Viņš, pret ļaudīm pavēries,

Vaicā: «Ei jūs puiši labie!

Kam šie kumeliņi abi?

Kas ir saimnieks?» Te Ivans

Rokas sānos it kā pans —

Brāļus pastumj, priekšā stājot,

Uzpūties un vaļā klājot:

«Sitas pāris manējs, car,

Esmu viņam saimnieks ar’.»

«Pērku pāri brīnumaino!

Vari pārdot?» — «Nē, es mainu.»

«Ko lai pretī dodu es?»

«Naudas div-piec cepures.»

«Tas ir, desmit, cik es jaudu.»

Tūdaļ cars liek nosvērt naudu

Un vēl dod aiz laipnības

Piecu rubļu piedevas.

Augstsirdīgs bij tētiņš, raugiet!

Zirgus steidz uz staļļiem jaukiem

Desmit sirmu kalpu vest;

Visiem zelta uzšuves,

Visiem košas, platas jostas,

Pletnes safjanādām postas.

Bet pa ceļam, ak tu mūžs,

Zirgi šos no kājām grūž;

Sarauti top iemauktiņi,

Pie Ivana atskrien viņi.

Cars tik atpakaļ nu šauj,

«Nu, brāl,» viņš Ivanam bļauj,

«Valdīt šos nav mūsu varā:

Tālab tev, nu ko lai darām,

Pašam mūsu pilī būt

Un par mūsu kalpu kļūt,.

Zelta drānās pastaigāsies,

Tev kā nierei taukos klāsies,

Visus zirgu staļļus te

Uzraudzībā došu tev,

Cara vārds — tam tici droši!

Ko, ar mieru?» — «Ta’ tad koši!

Cara pilī nu man būt

Un par cara kalpu kļūt,

Zelta drānās pastaigāšos,

Kā pa taukiem ritināšos,

Zirgu staļļus visus šos

Uzraudzībā cars man dos;

Protiet, es no sakņu lauka

Cara vaivads kļūšu jaukais.

1 Vaivads — amata persona, karavadonis.

Brlnum labi! Lai ar’ top!

Car, tev solīt varu to.

Tikai liegts ar mani kauties,

Cik man tik, būs miegu ļauti,

Citad’ — kalps tavs projām šmauc!»

Un viņš rikšotājus sauc,

Cauri dižpilsētai kājo,

Pats ar dūrainīti mājot,

Un, lūk, muļķim uzdziedot,

Zirgi līksmi dejot prot;

Viņa zirdziņš-kuprainītis

Raujas kājas palocīti,

Kā no brīna ļaudis bļauj.

Abi brāļi tikām jau,

Cara naudu saņēmuši,

Savās jostās iešuvuši,

Stojaciņus7 met un met,

Līdz tos ceļi mājup ved.

Mājās naudu sadalīja,

Sievas reizē izraudzīja

Un tad sāka dzīvot vien,

Vaņu pieminot aizvien.

Bet nu mierā liksim viņus,

Priecēsim ar pasaciņu

Visus ļaudis ticīgos,

Kādos darbos veicīgos

Iet Ivans, pie cara dienot,

Kopjot staļļus katru dienu;

Kā viņš kļuva mājas spoks,

Kā tam miegā spalvu zog,

Kā ķer ugunsputnu karstu,

Kā reiz daiļaviņu tvarsta,

Kā pēc gredzentiņa brauc,

— degvīna mēriņš.

Kā par sūtni zilgmē trauc,

Kā viņš saules mītnē sūdzas,

Valim piedošanas lūdzas;

Kā, starp citu, ko viņš veic,

Glābt trīsdesmit kuģu steidz;

Kā no katliem dzīvs top laukā,

Kā viņš pārtop puisī jaukā.

Vārdu sakot: runa būs —

Kā Ivans par caru kļūst.

.

OTRĀ DAĻA

Pasaciņas kamols žigli rit.

Ne tik žigli padarāmais darbiņš.

Sākas stāsts nu pamazām

Par Ivana draišķībām,

Ij par dūkano, ij sirmo,

Sarķi gudrinieku pirmo.

Stirnas tālus ceļus veic:

Kalni mežiem apaugt steidz;

Zirgs rauj zelta pavadiņas,

Sauļup traukties patīk viņam;

Augošs mežs zem kājām vīd,

Pērkonnegaiss apkart spīd;

Klejo mākonis un šaudās,

Debešos dārd pērkongraudas.

Pasakai tas rotājums:

Pati tā vēl priekšā mums.

Kā tur jūrā, tālā malā,

Okeānā Bujansalā

Nolikts zārks, kur mežs ir kluss,

Jaunava tai zārkā dus;

Lakstīgala kokā svilpo,

Sirdīgs zvērs pa birzi cilpo.

Tas tik rotājums, lūk, tā —

Tagad klausies pasaka.

Nu tad redziet, zemnieciņi,

Ticīgajie mūsļautiņi,

Mūsu brašais drosminieks

Pilī iešmaucis, ka prieks!

Staļļu dienestniekos^ stāj ies,

It nemaz nav nobēdājies

Valdinieka pilī nu

Ne par brāļiem, tētiņu.

Jā, par brāļiem nav tam baiļu!

Daudz Ivanam drēbju daiļu,

Zabaku un cepuru,

Ka vai desmit bunduļu;

Ēd viņš gardi, guļ cik tīkas,

Vieglas, tiešām, dienas dīkas!

Lūk, pēc piecām nedēļām

Naktnieks8 acīm vērīgam . ..

«Naktnieks (спальник) - kalpotājs, kas pa nakti paliek cara guļamistabā

Te nu jāteic, naktnieks sirmais

Bij pirms Vaņas priekšnieks pirmais

Visiem staļļiem, zirdziņiem,

It ka pats no bajāriem;

Brīnums nav, ja acis bola

Uz Ivanu, atriebt sola,

Puisi izsvēpēt no pils,

Rauj kaut pašu uguns zils.

Tomēr viltu paglabādams,

Gadījumu labu slāpdams,

Šķitas blēdis tuvredzīgs,

Arī mēms un nedzirdīgs;

Pats viņš domā: «Gaidi brīdi,

Gan tev mērkšu, melnmutīti!»

Ta, pec piecām nedēļām

Naktnieks acīm vērīgām

Redz — Ivans ne zirgus lolo,

Ne tos kopj, nedz arī skolo;

Taču abi, kā šobrīd

Tikko notīrīti, spīd:

Spodrum spodri nomazgāti,

Čupri glīti sasukāti;

Krēpēs, pīnēs sapītās,

Spalva — viss kā zīds vien 1ās;

Steliņģos tiem svaigi kvieši,

It kā augtu teitan tieši,

Medus dzira kubulos

It kā tikko pildītos.

«Kādi ērmi šeitan būtu? —

Naktnieks domā sirdi grūtu: —

Vai tik ciemos ikvakar

Nenāk draišķis — mājas gars?

Es, vadzi! to pavaktēšu,

Bet, ja kas, tad arī spēšu

Dumus acīs droši pūst,

Kaut tik muļķi bedrē grūst.

Pačukstēšu cara domei:

Staļļa puisis ir gan tomēr

Basurmanis9 , zīlētājs,

Ļaundaris un pūšļotājs;

Viņš ar velnu draugos stājas,

Dicvanamā nesper kājas,

Katolisku krustu met,

Gavēņos pat gaļu ēd.»

Tā šis naktnieks krēslā pirmā,

Zirgu puišiem priekšnieks pirmāk,

Steliņģos nu paslēpjas

Un ar auzām apberas.

Lūk, jau pusnakts pienākusi.

Krūtis viņam iesmeldz klusi:

Pats ne dzīvs, ne miris tas

Noskatās, kur caurums mazs,

Gaida garu … Klau! te vējā

Durvis dobji nočirkstēja,

Zirgi tramdās — brīnums tīrs!

Ienāk pavecs zirgu vīrs.

Durvīm bultu aizšauj stingri,

Cepuri viņš noceļ vingri,

Saudzīgi uz loga liek,

Un no tās tad ņemta tiek

Lupatiņās tīta balva —

Ugunsputna dārgā spalva.

Gaišums tāds nu apkārt spīd,

Naktnieks ka vai augšpēd krīt,

Bailēs knosās kā bez jēgas,

Līdz no auzām laukā rēgo.

Bet to gars vis nenojauš!

* Basurmanis — svešzemnieks (sens apzīmējums).

Apcirkni viņš spalvu sprauž,

Sāk nu zirgus tīrīt, raugi,

Mazgā tos un uzpoš jauki,

Garās krēpes pīnēs pin,

Dziesmas dzied, kā dziju tin.

Tikmēr, slēpnī klusu stādams,

Tikai zobus klabinādams,

Naidnieks šķībi noraugās

Pusnakts viesa draišķībās.

Ir gan velns tas! Varbūt tīšām

Blēdis uzkopies šim brīžam:

Nav tam ragu, bārdas nav,

Ražens audzis puisis, rau!

Mati gludi, lentām jozies,

Izrakstītā kreklā posies,

Zābaciņi sarkani, —

Taisni Vaņa, rakaris.

Tavu brīnu! Blcnzējs skatās

Mājas garā acīm platām …

«Ē! tad, lūk, kā!» — beidzot šis.

Vecais viltnieks, sapratis.

«Cars rīt zinās, lieta kāda,

Ko tu slēp aiz muļķa prāta.

Pagaidi, kad rīts būs klāt,

Sākšu tevi drebināt!»

Bet Ivans, to nezinādams,

Ka to apdraud bēda tāda,

Krēpes pīnēs tikai pin,

Dziesmas dzied, kā dziju tin.

Zirgus posis, abos traukos

Medus dziru iekāš jauko

Un vēl kublos dāsni ber

Kviešu graudus — lai nu dzer!

Tad ņem spalvu, nožāvājas,

Lupatā to tin, kā klājas,

Cepuri zem auss viņš liek,

Zirgiem blakām tepat mieg.

Tikko ausma iemirdzējās,

Mūsu naidnieks sakustējās;

Saklausīdams, ka Ivans

Krākšus krāc kā pats Ruslans,

Klusā solī, nemanītā

Viņš Ivanam tuvāk līda,

Cepurē tad nagus grūž,

Spalvu ciet — pats projām pūš.

Tikko cars no miega raušas,

Mūsu naidnieks iekšā laužas,

Pieri grīdai piedauzot,

Caram saldi dziedāt prot:

«Būdams vainīgs sirdī savā,

Car, es stājos priekšā tavā,

Neliec mani nosodīt,

Vārdu teikt man liec tūlīt.»

«Runā, bet ne vārda lieka,»

Nožāvājas cars aiz miega,

«Bet, ja sāksi melus paust,

Likšu tevi pīckām šaust.»

Naktnieks, krietni sadūšojies,

Saka caram: «Apžēlojies!

Lūk, lai Kristus klātan mums,

Patiesīgs mans ziņojums.

Mūsu Vaņa, katrs zina.

Slēpj no tevis, nobēdzina

Ne jau zeltu, sidrabu, —

Ugunsputna spalviņu . . .»

«Ugunsputna? … Ak tu bandits!

Būdams pats tik ļoti mantīgs . . .

Nu, vadzi, tu bendesmaiss!

Secen neies sitamais! . ..»

«Ne jau tikai to viņš zina!»

Naktnieks klusu piemetina,

Kupri metis. — «Jā, nudien!

Lai nu būtu spalva vien;

Bet ij ugunsputnu pašu

Varot atnest soli ašu,

Ja tev būtu vēlēt prieks,

Teica tā šis lielībnieks.»

Ar šiem vārdiem vecais āzis,

Liektin saliecies kā kāsis,

Cara gultai tuvāk slīd,

Spalvu sniedz — un zemē krīt.

Raugās cars- nu brīnīdamies,

Glauda bārdu pasmiedamies,

Iekož spalvas galiņā.

Tad, to licis šķirstiņā,

Brēkt viņš sāk (lūk, strauja daba!)

Un, lai teikto saprot labāk,

Žigli gaisā dūri met:

«Hei! lai muļķi šurp man ved!»

Un nu izsūtāmie kalpi10

Skrien pēc Vaņas vienā alpi".

Bet tad kaktā kopā jūk

Un uz grīdas zemē brūk.

Cars nu smejas, priecīgs kļuvis,

Ka vai vēdergraizes guvis.

Kalpi, vērojot pa tam,

Kas tīk caram — tētiņam,

Savā starpā samirkšķinās,

Zemē otrlāg noritinās.

Cars nu līksmā iedabā

Cepures šiem iedāvā.

Steidz tad atkal visi barā

Vaņu aicināt pie cara.

Bet nu šajā reizē tiem

Paveicās bez nedarbiem.

Lūk, pie staļļa atbrāzuši,

Durvis vaļā atrāvuši,

Nu ar kājām veicīgāk

Muļķim sānus bukņīt sāk.

Pusstundu ap viņu raujas,

Sis no miega neuzšaujas.

Beidzot kāds ar slotu sper —

Nu šis plakstus vaļā ver.

«Kas šie tādi kalpu aušas?»

Teic Ivans un kājās raušas.

10 Izsūtāmie kalpi — (посыльные дворяпа) — galma kalpotāji dažādu uzdevumu izpildīšanai.

" h I p i — uz rāvienu.

«Sākšu jums ar pletni klāt,

Pēc lai Vaņu modināt

Nav jums prātā, kā, lūk, tagad.»

Galma ļaudis viņam saka:

«Cars ir pavēlējis, raug,

Tevi mums pie viņa saukt.»

«Cars? … Nu labi! Sakārtošos

Un tūlīt pie viņa došos,»

Ziņotājiem Vaņa teic.

Un tad svārkus apvilkt steidz,

Jostu apjož vēj, kā klājas,

Nomazgājas, sasukājas,

Pletni kar pie sāna viņš —

Aizpeld tā kā pīlēniņš.

Lūk, Ivans pie cara ienāk,

Paklanās un mundrāk slienas,

Nokremšļo un vaicā tad:

«Modināji kālabad?»

Kreiso aci dusmīgs miedzis,

Cars, nu plecu augstāk sliecis,

Viņam uzkliedz: «Klusu, tu!

Atbildi par nedarbu:

Kādas likumības vārdā

Noslēpi mums jaunā kārtā

Sava cara mantību —

Ugunsputna spalviņu?

Kas es tāds — vai cars, vai bajārs?

Aktu tatars, nāc nu klajā!»

Te Ivans ar roku māj,

Caram saka: «Mierā stāj!

Cepuri vai tev es nesis,

Kur šīs ziņas guvis esi?

Kas tu tāds — vai pravietis?

Nu, bāz cietumā — un viss,

Liec tūlīt vai mani kokot,

Spalvas nav — un gana jokot! . . .»

«Teic tūlīt! jeb likšu kaut! .. .»

«Es tev skaidri saku jau:

Spalvas nav! Ak tavu prātu,

Kur man iegūt mantu šādu?»

Te nu cars no gultas lec,

Šķirstiņu viņš vaļā sedz:

«Ko? Tu, pārdrošniek, vēl liedzies?

Nieki vien, vairs neizliecies!

Kas tad tā? Ko?» Nu nav joks,

Trīc Ivans kā apses koks,

Nokrīt cepure aiz bailēm.

«Nu, ko, draudziņ, esi spailē?»

Saka cars. «Nu, turies man! . ..»

«Ai, jel žēlo, vainīgs gan!

Piedod vainu, vārdu došu,

It nekad vairs nemelošu.»

Vaņa, svārkā ietinies,

Lūk, jau garšļauk nostiepies.

«Šoreiz nu, lai tā tas būtu,

Piedošu tev vainu grūtu,»

Tā Ivanam atbild cars.

«Es, dievs žēlīgs, dusmās karsts!

Dažkārt sirdīgs čupru lieku

Līdz ar galvu cirpt kā nieku.

Tad, lūk, redzi, esmu kāds!

Bet, nu lieks te katrs vārds,

Dzirdēju, ka vai šo brīdi

Pašā cara kambarītī,

Ja tev pavēlētu es,

Varot ugunsputnu nest.

Ko vairs stīvējies, tik proties,

Ugunsputnu iegūt dodies.»

Puisis pielec it kā dzelts.

«Nav tā sacīts, tas ir melsts!»

Kliedz un apslaucīties iesāk.

«Neliedzos, par spalvu — tiesa,

Bet par putnu, jāteic tas,

Tikai tukšas tārmasas12 .»

Cars sāk dikti kratīt bardu:

«Ko? Man tērgot lieku vārdu?»

Klaigā viņš. «Vadzi, ja drīz,

Teiksim — nedēļās jau trīs,

Ugunsputna nebūs mājā,

Kambarī, pie mūsu kājām,

Zvēru es pie bārdiņas —

Tevi kauc zem jūriņas

Duršu tad uz mieta asa.

Ārā, kalps!» Šis projām lasās

Raudādams un teciņus

Turp, kur sienā zirdziņš dus.

12 Tārmasas — pļāpas.

Kuprainītis, viņu jaušot,

Sāk tepat jau diet un aušot;

Bet, kad mana asaras,

Pats vai raudāt sāka tas.

«Kam Ivanuška nav priecīgs?

Galviņu kam zemu liecis?»

Zirdziņš jautā lēkādams,

Pinoties pa kājām tam.

«Visu teic, kas tev aiz ādas,

Lai nav slēpšanās nekādas.

Līdzēt gribu labtiprāt.

Jeb vai mīļam vārgums klāt?

Jeb vai negantnieks to sitis?»

Zirdziņam ap kaklu kritis,

Glaudot, skūpstot teic Ivans:

«Ai, ir bēda, zirdziņ mans!

Ugunsputns ir caram miņā,

Atnest lika istabiņā.

Kuprainīt, kā to man spēt?»

Zirdziņš steidzas atbildēt:

«Bēda gauža, nestrīdēšos;

Bet es postā līdzēt spēšu.

Tālab bēda šurpu steidz,

Ka tu neklausi, ko teic:

Atceries, kad šurpu nācām,

Ugunsspalvu mežā vācām;

Tev es toreiz teicu jau:

Neņem, Vaņa, — bēda raus!

Nerimtības daudzum daudzas

Tai pa pēdām līdzi traucas,

Lūk, nu tagadiņ tev jaust,

Taisnību vai pratu paust.

Bet, kā draugam pateikt varam,

Tas tik darbiņš, darbs vēl darāms;

Darbs vēl priekšā sagaidāms.

Nu pie cara dodies rāms,

Viņam saki balsī klajā:

«Car, man divas siles vajag

Pilnas kviešu graudiņiem,

Svešu zemju vīniņiem.

Liec, lai kavēts nav ne brīdis:

Rīt, kad ausma tikko svīdīs,

Tālā ceļā jāpošas.» »

Lūk, pie cara atnāk tas,

Viņam saka balsī klajā:

«Car, man divas siles vajag

Pilnas kviešu graudiņiem,

Svešu zemju vīniņiem.

Liec, lai kavēts nav ne brīdis:

Rit, kad ausma tikko svīdis,

Tālu ceļu uzsāksim.»

Cars nu pavēl tam un šim,

Visiem galma vīriem naigāk

Vaņas teikto savākt laikā,

Šo kā brašu puisi sveic,

«Lai tev veicas!» arī teic.

Otras dienas agrumiņā

Zirdziņš Vaņu pamodina:

«Saimniek! Hei! Būs gana krākt

Laiks ir klāt jau darbu sākt!»

Lūk, Ivanuška nu knosās,

Ceļu ceļus mērot rosās,

Paņem siles, kviesīšus,

Svešu zemju vīniņus;

Silti ģērbies, lai nav dzestri,

Zirdziņā tad uzlec jestri,

Rokā maizes riecientiņš —

Un uz austrumiem jāj viņš

Ugunsputnu pārnest mājā.

Augu nedēļu tie jāja.

Beidzot, dienā astotā

Biezi meži priekšā stāv.

Nu teic Vaņam zirdziņš īsi:

«Tu šeit klaju ieraudzīsi;

Kalns tai klajumiņā tvirts,

Tīrā sudrabā tas mirdz;

Ugunsputni, lūk, še laižas

Līdz pat saules lēktam gaišam,

Udentiņu strautā dzer;

Te mums vajadzēs tos ķert.»

Kad šo runu zirdziņš beidza,

Klajumiņā izskriet steidza.

Kāda pļava! Zaļums košs

It kā smaragds zalgojošs;

Vēsmiņa pār pļavu līgo,

Dzirkstis tā vien mirdz un spīgo;

Zaļā maura puķes zied,

Neteicami daiļas šķiet.

Pašā pļavas vidū slējies,

Kā no mākoņšķautnēm lējies,

Kalns jo augstu augstu stāv,

Tīrā sudrabā tas blāv.

Saule vasarīgām krāsām

Rotā to ar blāzmu lāsārn,

Ielokos ka zelts vien tek,

Galotnē kā svece deg.

Zirdziņš jāj pa kalna malu,

Uzjāj pašu kalna galu,

Vienu otru versti jāj,

Teic, kad beidzot mierā stāj:

«Nakts jau drīz, Ivan, var sākties,

Tad būs jāiet sargos staties.

Lej nu silē vīniņus,

Klāt vēl pieber kviesīšus.

Bet, lai tevi neredzētu,

Tad zem otras meties sēdu,

Visu klusām pavēro,

Nožāvājies, saku to!

Ugunsputni, klau, še laižas

Līdz pat saules lēktam gaišam,

Kviešu graudus knābāt nāks,

Savā mēlē klaigāt sāks.

To, kas tev būs tuvāk stājies,

Raugi notvert, netūļājies!

Bet, ja paspēj putnu sniegt,

Cik vien jaudas, sāc tik kliegt;

Tūdaļ es pie tevis speršos.»

«Bet kur es no uguns tveršos?»

Vaņa vaicā zirdziņam,

Svārkus zemē paklādams.

«Vajadzēs man dūrainišu:

Šķiet, šis blēdis karsēs tīšu.»

Te nu zirdziņš zūd kā gaiss,

Bet Ivans zem siles gaist,

Palien tur it kā uz dusu

Un ka nosists guļ it klusu.

Lūk, jau pusnakts pienāk drīz.

Pāri kalnam gaisma līst —

It kā dienvids mirdzinātu:

Ugunsputni ir jau klātu;

Kliegt nu sāk un paskraidīt,

Kviešu dziru nobaudīt.

Mūsu Vaņa putnos raugās,

Pieplacis pie siles spraugas,

Pats ar sevi runājot

Un ar roku pamājot:

«Tfu tu, kāda speltes vara!

Lūk, cik daudz šo draņķu barā!

Pieci desmiti vai šķiet.

Kaut vai visus saņemt ciet,

Tad gan guvums bagāts būtu!

Varen skaisti, tiešām, jūtu!

Visiem sārtas kājiņas;

Bet šis astes — jāsmejas!

Šķiet, gan tādu vistām nava.

Bet, cik gaismas, palūk, pļavā,

It kā kurtos tēva krāsns!»

Un tad, beidzis runas šās,

Mūsu Vaņa vai nosvīdis,

Krekšķinot no slēpņa līdis,

Dziras silei klāt jau lien —

Caps! aiz astes sagrābts viens.

«Nu, mans draudziņ — kupraimt

Nekavējies vairs ne brīdi!

Manas rokas putnu žmiedz.»

Vaņa — muļķītis tā kliedz.

Tūdaļ zirdziņš atskrien aši.

«Ai mans saimniek, braši, braši!»

Kuprainltis viņam teic.

«Nu šo maisā patvert steidz!

Tikai galu aizsien čaklāk;

Pašu maisu uzkar kaklā,

Atceļā mums jālaiž jau.»

«Nē, man putnus tramdīt ļauj!»

Saka Vaņa. «Paklau, brāli,

Pārkliegušies tie kā cāļi!»

Tad viņš savu maisu tver,

Krustām šķērsām putnus per.

Mirdzot gaišām liesmu pūsmām,

Trūkstas visa putnu drūzma,

Uguns aplī savijas,

Padebešos aizlaižas.

Bet Vaņuša, viņus rādams

Un ar dūrainīšiem mādams,

Nopakaļis kliedz un brēc

Kā ar sārmu noplaucēts.

Putni pazūd tālā gaisā,

Uzņemt ceļu draugi taisās,

Dārgo mantu plecā zveļ,

Un tad mājup virzās ceļš.

Lūk, tic dižpilsētā stājās.

«Nu, vai ugunsputns ir mājās?»

Vaicā cars Ivanam tā,

Pavērdamies naktniekā.

Domāt, šim garš laiks ir bijis, —

Abas rokas sakodījis.

«Saprotams, ka mājās tas,»

Vaņa sacīt pasteidzas.

«Kur t’ šis?» — «Pacieties mazlietiņ,

Pavēli vispirms klāt cieti

Istabiņas logu šo,

Proti, lai še tumšums top.»

Te nu ļaudis naski gaja,

Lodziņu tie cieti klāja.

Vaņa maisu galdā liek:

«Nu, nāc laukā, palaidniek!»

Te nu pēkšņi tāda gaisma,

Ka viss galms vai tīri baismā.

Cars tik kliedz, cik atļauj spēks:

«Ak tu tētīt, ugunsgrēks!

Dzēsējus šurp ātrāk sauciet!

Liesmu laistīt! Laistīt trauciet!»

«Ugunsgrēks, vadzi, tas nav,

Ugunsputna gaisma, rau,»

Ķērējs plīsdams smej par viņu.

«Lūk, cik dižu rotaļiņu,

Valdniek, ešu atvedis!»

Vaņam atteic valdnieks šis:

«Draugs — Vaņuša, mīļais, dzirdi!

Ielīksmoji manu sirdi,

Un par priekiem, ko sirds jūt, —

Tev par kāpšļinieku13 kļūt!»

To nu redzot, lapsa sirmā —

Zirgu puišu priekšnieks pirmāk,

Klusu sevī noteic vien:

«Pienapuika tu, nudien!

Neba allaž tev, patiesi,

Bezkaunīgi izcelliesi.

Mīļo draudziņ, kā līdz šim

Gan tev bedri paraksim!»

Reiz pēc trijām septiņdienām

Rimti novakarē vienā

Galma kalpi pulciņiem

Sēdēja pie pavāriem,

Krūkām medu iedzerdami,

Kāpšļi nieks (етремяной) — kalps, kas kopj jājamo zirgu.

Par Ruslanu lasīdami

«Vei!» no kalpiem saka viens.

«Sābris lāgs man viņudien

Deva brīnumgrāmaliņu!

Neteiksim vis biezu viņu,

Pasakas tik piecas lai,’

Bet tās pasakas — ai, ai!

Nevar beigt vien nobrīnīties,

Ka gan var štā iemanīties!»

Te nu visi balsī bļauj:

«Draugs mums esi, dzirdēt ļauj!»

«Nu, jūs kādu gribat? Raugi,

Piecas pasakas; lūk, draugi:

Teikts p a r bebri pirmajā,

Bet p a r c a r u — otrajā;

Trešā . .. nenāk miņā, zēni …

A! Par austrumbajēreni;

Ceturtā, lūk, Bobils — kņazs;

Piektā . .. piektā … piemirstas!

Piektā tā mums savkārt pauda …

Tā, lūk, vien pa galvu šaudās …»

«Nu, lai paliek!» — «Uzgaidiet!…»

«Vai^ par skaistuli, tā šķiet?»

«Tiešam! Piektā, tagad jaušu,

Ir p a r d a i ļ a v i ņ u gaužu.

Nu, jums kuru lai no šām,

Draugi, šodien pastāstām?»

«Daiļaviņu!» ļaudis sauca.

«Jau par cariem zinām daudzas,

Labak tad par daiļavām!

Ari jautrāk top no tām.»

Kalps tad, svinīgs sēdies, sāka,

Vārdus stiepdams, savā mākā:

«Tālās, svešās malās tur,

Puiši, okeanis čuru.

Pa šo jūru-okeani

Braukā tikai basurmaņi;

Bet no zemes ticīgās

Tur uz draņķa jūras šās

Bijis nav vēl muižnieciņis

Un nekad ne zemnieciņis;

Viesi to gan stāstīt prot, —

Jaunava tur dzīvojot;

Neba prastu ļaužu esot,

Mēness meitas godu nesot,

Saulīte, lūk, brālis tai.

Paradums šai jaunavai

Kažociņā sārtā braukāt,

Zelta laivā, puiši, jaukā.

Ir tai irklis sidrabots,

Pati laivu vadīt prot;

Dziesmiņas tā padziedoti,

Savu kokli trinkšķinoti…»

Naktnieks te no lāvas trauc,

Pilniem rikšiem projām šmauc

Taisni vien uz cara pili

Un pie cara kā sasvilis;

Pieri grīdai piedauzot,

Caram saldi dziedāt prot:

«Būdams vainīgs sirdī savā,

Car, es stājos priekšā tavā,

Neliec mani nosodīt,

Vārdu teikt man liec tūlīt!»

«Runā, tikai melns uz balta,

Lai nemaz nav melu saltu!»

Cars no gultas uzkliedz šam.

Mēle raisās viltniekam:

«Šodien visi kukņā bijām,

Tev par godu iebaudījām;

Sāka tad viens kalpiņš mazs

Stāstīt jaukas pasakas;

Minēta bij pasaciņā

Gauži skaista daiļmeitiņa.

Lūk, tad Vaņa kāpšļinieks

Ķīlā tavu bārdu liek,

Teicās zinām putnēniņu —

Tā viņš sauca daiļaviņu —

Un turklāt, — ko slēpšu es?

Dižojās to šurpu vest.»

Naktnieks atkal dauza grīdu.

«Hei, saukt tūdaļ šurp to gnīdu!»

Cars uz izsūtāmiem kliedz.

Naktnieks te aiz krāsns jau diedz

Tikmēr izsūtāmie barā

Metas Vaņu saukt pie cara;

Rod šo cieši guļam jau,

Tāpat kreklā līdzi rauj.

Cars tā sāka runu: «Klausi,

Skan par tevi baumas ausī.

Stāsta, ka tu nesenīt

Dižojies mums samedīt

Kādu citu putnēniņu,

Proti, jāteic, daiļaviņu …»

«Ko tu, ko tu, valdiniek!»

Saka cara kāpšļinieks.

«Varbūt atmiegos, man rādās,

Tādi joki rodas prātā.

Mānies vien, vai tev to liedz,

Taču mani mierā liec.»

Cars sāk pikti kratīt bārdu:

«Ko man tērgot lieku vārdu?»

Klaigā viņš, «vadzi, ja drīz,

Teiksim — nedēļās jau trīs,

Daiļaviņas nebūs mājā,

Kambarī, pie mūsu kājām,

Zvēru es pie bārdiņas —

Tevi kauc zem jūriņas

Duršu tad uz mieta asa.

Ārā, kalps!» Šis projām lasās

Raudādams un teciņus

Turp, kur sienā zirdziņš dus.

«Kam Ivanuška nav priecīgs?

Galviņu kam zemu liecis?»

Zirdziņš steidz tam pajautāt.

«Jeb vai mīļam vārgums klāt?

Jeb vai negantnieks to sitis?»

Zirdziņam ap kaklu kritis,

Glaudot, skūpstot bilst Ivans:

«Ai, ir bēda, zirdziņ mans!

Daiļaviņa caram miņā,

Atvest lika istabiņā.

Ko man darīt, kuprainīt?»

Zirdziņš viņam teic tūlīt:

«Bēda gauža, nestrīdēšos;

Bet es postā līdzēt spēšu.

Tālab bēda šurpu steidz,

Ka tu neklausi, ko teic.

Bet, kā draugam sacīt varam,

Tas tik darbiņš, darbs vēl darāms;

Darbs vēl priekšā sagaidāms!

Nu pie cara dodies rāms,

Saki viņam: «Atvedīšu.

Dod man divus platdvielīšus,

Telti, zeltā izšūtu,

Pusdienām vēl cienastu —

Svešu zemju virumiņus —

Un vēl veldzei saldumiņus.» »

Lūk, Ivans pie cara nāk,

Šādus vārdus runāt sāk:

«Cara meitu atvedīšu,

Dod tik divus platdvielīšus,

Telti, zeltā izšūtu,

Pusdienām vēl cienastu —

Svešu zemju virumiņus —

Un vēl veldzei saldumiņus.»

«Lūk, šī runa patīk man,»

Cara balss no gultas skan;

Un viņš pavēl kalpiem naigāk

Vaiļas teikto savākt laikā,

Šo kā brašu puisi sveic,

«Lai tev veicas!» ari teic.

Otra dienā, agrumiņā,

Zirdziņš Vaņu pamodina:

«Saimniek! Hei! Būs gana krākt!

Laiks ir klāt jau darbu sākt!»

Lūk, Ivanuška nu knosās,

Ceļu ceļus mērot rosās,

Telti ņem un platdvieļus,

Pusdienām vēl cienastus —

Svešu zemju virumiņus —

Un vēl veldzei saldumiņus;

Ceļa maisā visu liek,

Tas ar auklu aizsiets tiek,

Silti ģērbies, lai nav dzestri,

Zirdziņā tad uzlec jestri;

Rokā Vaņam riecientipš -

Un uz austrumiem jāj viņš

Daiļaviņu pārvest mājā.

Augu nedēļu tie jāja.

Beidzot, dienā astotā,

Biezi meži priekšā stāv.

Nu Ivanam zirdziņš saka:

«Lūk, ved jūras krastā taka.

Cauru gadu jūrā mīt

Daiļā, ko mums sagūstīt;

Divi reizes visā gadā

Augu dienu viņa vada

Zemes malā, ciemos nāk.

Gan jau rīt būs redzamāk.»

Kad Ivanam stāstīt beidza,

Zirdziņš klāt pie jūras steidza,

Kurā balts un vientulīgs

Viens pats vilnis apkārt klīst.

Vaņa nokāpj nu, kur taka,

Zirdziņš viņam atkal saka:

«Pasteidzies un telti sliec,

Dvieļus klāj un cieņu liec —

Svešu zemju virumiņus —

Un vēl veldzei saldumiņus.

Pats aiz telts tu nogulies,

Modri vēro, uzmanies.

Palūk, laiva tur jau spīgo . . .

Cara meita šurpu līgo.

Lai tik teltī iekšā nāk,

Lai tik pamieloties sāk;

Lūk, kad dzirdi kokli maigu,

Zini klāt jau savu laiku:

Tūdaļ teltī vajag skriet,

Cara meitu grābt vien ciet,

Kā ar maiglēm turi stingri,

Mani talkā sauc jo vingri.

Tikko tevi dzirdēšu,

Atauļošu tūdaļ šur;

Un tad projām … Tu nu proties

Vērīgs viņā nolūkoties;

Bet, ja aizgulēsies tu,

Tad būs daudz tev nelaimju.»

Te nu zirdziņš zūd kā miglā,

Bet aiz telts Ivans lien žiglāk

Un sāk plaisu urbīt nu.

Lai var vērot daiļavu.

Klāt jau dienasvidus gaišais;

Daiļaviņa krastā laižas

Un ar kokli teltī nāk,

Un nu pamieloties sāk.

«Hm! Tad, lūk, šo daiļaviņu!

Ko gan teikās pauž par viņu,»

Prāto cara kāpšļinieks,

«Cara meita, tīri prieks,

Esot skaista, gluži dīva!

Sī ne skaista, bet gan stīva,

Arī bāla, tieva lai,

Viduklis trīs sprīžu tai;

Kājeli, raug, kājelīti!

Tfu tu! it kā zvirbulītim!

Kas vien grib, lai iemīl to,

Neņemšu es neparko.»

Te nu daiļā sāka spēlēt,

Uzdziedot tik saldā mēlē,

Ka Ivans pats nenojauž, —

Jau, uz dūres spiedies, snauž,

Dziesma aijā maigi klusā —

Un viņš iegrimst saldā dusā.

Rietums klusu gailēt beidz.

Pēkšņi zirdziņš zviegdams steidz

Un, ar kāju grūdis Vaņu,

Kliedz ar balsi niknu, skaņu:

«Guli, dārgais, guli vien,

Kamēr bēda klāt jau lien.

Ne nu mani durs uz mieta!»

Vaņa raudot most uz vietas,

Un caur raudām gaužām tas

Piedošanas izlūdzas.

«Piedod Vaņam vainu tīšu,

Turpmāk vairs es nesnaudīšu.»

«Nu, lai arī piedod dievs!»

Uzsauc zirdziņš aprimies,

Šķiet, vēl visu labot spēsim,

Tik, vadzi, ja negulēsi;

Rīta stundā agri stās

Se, pie telts zeltmirdzošās,

Daiļaviņa brīnum smalkā

Iedzert saldu medus malku.

Ja tu atkal sāksi krākt,

Tad vairs galvu nepaglābt.»

Te nu zirdziņš projām plāja.

Bet Vaņuša lasīt gāja

Lauztu kuģu nagliņas,

Akmens šķembas šķautnainas,

Ar ko sevi durstīt sāktu,

Ja to snaudiens atkal māktu.

Otrā dienā, agri vien,

Telts kur zelta jumu slien,

Piebrauc jaukā daiļaviņa,

Krastā laivu atstāj viņa

Un ar kokli teltī nāk,

Un nu pamieloties sāk . . .

Pēc, lūk, cara meita spēlē,

Uzdziedot tik saldā mēlē,

Ka Ivans jau atkal jūt, —

Miegs grib savā varā gūt.

«Nē, tu, nejaucene, klausies!»

Saka Vaņa, augšup rausies.

«Tev vairs projām neaizkāpt,

Otrreiz mani nepiekrāpt.»

Un Ivans skrien teltī iekšā,

Garo bizi satver riekšā . . .

«Ai mans draudziņ — kuprainīt!

Talkā steidzies šurp tūlīt!»

Mirklī zirdziņš atskrien aši.

«Ai mans saimniek, braši, braši!

Nu mums posties žiglāk der,

Viņu tikai ciešāk tver!»

Tie, lūk, atjāj dižpilsētā.

Cars pie daiļās izskrien sētā

Un aiz maigām rociņām

Pilī ieved lēniņām,

Un zem aizkariņa balta

Sēdina pie ozolgalda,

Maigi veras actiņās,

Saka saldas runas šās:

«Brīnumdaiļā ļaudavīte,

Kļūsti mana carienīte!

Tikko tevi skatīju,

Stipru kaisli matīju.

Tavas acis brīnumspodrās

Liks man naktī palikt modram,

Arī gaišās dieniņās —

Ai! kā mani mocīs tās.

Bilsti vārdu piemīlīgo!

Kāzām liku visu rīkot;

Bet rit rīta, mīļumiņ,

Salaulāsimies tūliņ,

Dzīvot sāksim padziedoti.»

Daiļava, par to nu, proti,

Neteikdama it neko,

Vaigu vērš no cara prom.

It nemaz cars nepiktojas.

Mīlā karstāk iekvēlojas,

Viņas priekšā ceļos krīt,

Rociņas steidz paglaudīt

Un jau atkal čukst bez prāta:

«Mīļvārdiņu teic nu kādu!

Vai tev pāri darīju?

Ka es mīlu, sirdies tu?»

«Ai, man sūra dzīves taka!»

Cara meita viņam saka.

«Ja par savu vēlies saukt,

Uzmeklē trīs dienās jau

Jūrā gredzentiņu manu.»

«Hei! Pie manis vest Ivanu!»

Cars kā svilis ļaudīm kliedz,

Pats vai viņam pakaļ diedz.

Lūk, Ivans pie cara nācis,

Cars tad, viņā vērties sācis,

Saka: «Nu, tad tā, Ivan!

Tu uz jūru jāsi man;

Tur, vadzi, tai jūrā viņā

Paslēpts gredzens daiļaviņai;

Ja to atnesīsi drīz,

Tevi stāvus apzeltīs.»

«Vēl no pirmā ceļojuma

Kājas ļimst aiz noguruma;

Atkal jau uz jūru man!»

Caram atsaka Ivans.

«Ko vēl, blēdi, tuntuļoties,

Redzi, gribu apsievoties!»

Tētiņš nikni uzkliedz tam,

Vēl ar kāju piecirzdams.

«Tu man pretī neķivējics,

Ceļā dodies, nekavējies!»

Un Ivans iet projām jau.

«Ei, pa ceļam, puisi, klau,»

Cara meita teic Ivanam,

«Smaragdpili ietec manā,

Labasdienas nodod lai

Un tur pateic māmuļai:

Viņas meita vēlas zināt,

Kam no manis pabēdzina

Dienas trīs un naktis trīs

Gaišo vaigu debesīs?

Un kam brālītis mans daiļais

Tinies tumsā drūmi baiļā,

Kam no tāles miglainas

Nesūta man staru tas?

Nepiemirsti!» — «Atminēšu,

Ja vien miņā turēt spēšu;

Taču jāzina ir tas,

Kas tev brālis, māte — kas,

Rados lai mums nejūk prāti.»

«Saule — brālis, mēness — māte,»

Cara meita sac.it steidz.

«Pielūko, trīs dienās veic!»

Līgavainis pateikt protas.

Un Ivans nu projām dodas,

Iet uz šķūni teciņus,

Kurā viņa zirdziņš dus.

«Kam Ivanuška nav priecīgs?

Galviņu kam zemu liecis?»

Zirdziņš pavaicā tūlīt.

«Palīdzi man, kuprainīt!

Cars, lūk, kāro apņemt sievu,

Zin’, šo cara meitu tievo,

Mani trieca kur okeāns,»

Kuprainītim teic Ivans.

«Triju dienu laiku teica,

Tad nu palūko, lai veicam

Velna gredzenu tam rast!

Un pa ceļam labdienas

Nodot pilī, nezkur tālā,

Liek šī cara meita bālā

Saulei, mēnesim; turklāt

Vēl par šo to pajautāt.. .»

Zirdziņš tā: «Teikt draugam varam,

Tas tik darbiņš, darbs vēl darāms;

Darbs vēl, brālīt, sagaidāms!

Tagadiņ nu guli rāms;

Bet no rīta, agrumiņā,

Dosimies uz tālēm viņām.»

Otrā dienā, laiciņus,

Paņēmis trīs sīpolus,

Siltāk ģērbies, lai nav dzestri,

Zirdziņā lec Vaņa jestri,

Ceļā dodas gaitu ašu . . .

Draugi, ļaujiet atvilkt dvašu!

.

TREŠĀ DAĻA

«Makariņš lidz šim bij dārziņus kopt,

Bet tagadiņ Makars par vaivadu top!»

Ta-ra-ra-li, ta-ra-ra!

Zirgi prom no pagalma,

Zemnieki tiem pakaļ skrēja

Un tos ciešāk valgā sēja.

Krauklis sēdies ozolā,

Taurē pūš viņš varenā;

Taurītē kad paskandina,

Ticīgos viņš iepriecina:

«Dzirdiet, goda ļaudis, nu!

Reiz bij vīrs ar sieviņu;

Tikko vīrs uz jokiem metas,

Teicamais ar sievai vedas,

Un nu jandāls vaļā iet,

Ka vai ļaudīm ausis ciet!»

Pasaciņai tā, lūk, rota,

Pasaka tiks vēlāk dota:

Kā pie mūsu vārtiem iet,

Dziesmelīti muša dzied:

«Dosiet ko par tādu ziņu? —

Māte milno vedekliņu:

To uz mieta tupina,

Piesiedama aukliņā,

Rociņas pie kājām saista,

Labo kāju noaun skaistai

Saules rietā neblandies!

Brašiem puišiem nerādies!»

Tā bij rota pasaciņai,

Lūk, nu pati sākas viņa.

Tātad mūsu Vaņa jāj,

Gredzens jūrā jāatklāj.

Kuprainītis drāž kā auka,

Un, kad pirmais vakars laukā,

Atpūties ne mirkļa nav,

Tūkstoš jūdžu nojozts jau.

Okeanam tuvāk jājot,

Zirdziņš Vaņu uzrunāja:

«Nu, Vaņuša, palūk, drīz,

Jau pēc mirkļiem divi trīs,

Izjāsim mēs laukā zaļā,

Tieši tur, kur jūra skaļā;

Jūrai pāri šķērsām zvilst

Dīva-dzīva valis-zivs;

Desmit gadu cieš jau mokas,

Bet vēl apjaust ncpasokas,

Piedošanu kā var gūt;

Sāks viņš tevi gauži lūgt:

Lai tu saules pilī lūgtu

Piedot viņa vainu rūgtu;

Solies labprāt pakalpot,

Bet tik nepiemirsti to!»

Lūk, jau priekšā klaju mana,

Tur pie jūras — okeānā;

Jūrai pāri šķērsām zvilst

Dīva-dzīva valis-zivs.

Viņa sāni savanditi,

Sētas mieti ribās dzīti,

Astes galā sili šalc,

Mugurvidū ciemats stalts;

Ar uz lūpas zemnieciņi,

Dej starp acīm puisēniņi,

Bet starp ūsām birztiņā

Sēņo jautras meitiņas.

Trauc pa vali zirdziņš auļiem,

Pakaviņi klaudz pa kauliem.

Dīva-dzīva valis-zivs

Garāmbraucējiem tā bilst,

Plato muti pavēroti,

Sūri, grūti nostenoti:

«Gludu ceļu vēlu es!

Kurp jūs un no kurienes?»

«Cara meitas sūtņi labi,

Mēs no dižpilsētas abi,»

Kuprainītis valim teic,

«Austrumceļš mums jāpaveic,

Saules mājokļi kur zviļie.»

«Vai tad nevar, sābri mīļie,

Saulītei, lūk, pataujāt:

Vai man ilgi še vēl stāt,

Un par kādu vainu tiešu

Bēdas, mokas tagad ciešu?»

«Labi, labi, vali-zivs!»

Mūsu Vaņa viņam bilst.

«Esi tēvs man žēlsirdīgais!

Rau, kā mokos — nevarīgais!

Desmit gadu guļu jau . ..

Būšu palīgs ari tavs! . . .»

Vaņam valis lūgšus lūdz,

Rūgti pūš un bēdas sūdz.

«Labi, labi, vali-zivs!»

Mūsu Vaņa viņam bilst.

Te nu zirdziņš soli slaidā

Krastā lēca, projām laidās,

Tikai smiltis virpuļiem

Grīstēs apkārt vijās tiem.

Tālu vai ne tālu jāja,

Zemu vai ne zemu plāja

Un vai redzēja tur ko,

Nezinu par to neko.

Pasaciņa žigli šķinas,

Gausumiņā darbiņš pinas.

Tikai, draugi, zinu gan,

Ka turp jājis zirdziņš mans,

Kur (kā ļaudis to man teica)

Debess jums pie zemes beidzas,

Zemnieces kur linus vērpj,

Ratiņus aiz debess slēpj.

Te nu sākas debess taka,

Vaņa zemei sveikas saka

Un ka kņazs jāj tālāk vien,

Cepuri uz auss viņš slien.

«Tad ta brīnums! nu tik raugi!

Mūsu caristē kaut jauki,»

Zirdziņam Vaņuša sauc,

Kad pa debesszilgmi trauc,

«Bet, kad debesi mēs redzam,

Zolei neder zeme vecā.

Kas gan zeme! .. . Dubļos tā,

Netīrība, melnumā;

Bet še zeme zila, skaista,

IJn cik daudz te gaismas laistās! …

Paraugies tik, kuprainīt,

Rau, tur austrumpusē spīd

It kā blāzma neredzēta …

Šķiet, tur debess dižpilsēta …

Liekas, brangā augstumā!»

Zirdziņam teic Vaņa tā.

«Pils šī pieder meičai glītai,

Mūsu carei izraudzītai,»

Zirdziņš Vaņam atteikt jauž,

«Saulīte še nakti snauž,

Bet ap pusdienlaiku dienā

Atpūsties te mēness ienāk.»

Piejāj klāt; pie vārtiem stāv,

Kristaljums uz stabiem blāv;

Tīrā zeltā cirsti stabi,

Čūsku vijās vīti labi;

Galotnēs trīs zvaigznes spīd,

Pilij apkārt dārzi vīd;

Koku zaros sidrabainos,

Zelta būros brīnumainos

Paradizes putni spurdz,

Dziesmas tiem kā strauti urdz.

Bet, šķiet, pils ar kambariņiem —

Pilsēta ar ciematiņiem.

Bet virs dižas zvaigžņu pils —

Krievu ļaužu krusts tur zvilst.

Zirdziņš, lūk, jau sētā stājas;

Vaņa nolec, staipa kājas,

Daiļā mēness pilī steidz

Un tur šādu runu teic:

«Vesels, Mēness Mēnesovič!

Es, — Ivanuška Petrovičs,

Nāku te no tālienes

Labdienas tev šurpu nest.»

«Sveiks, Ivanuška Petrovič,»

Saka Mēness Mēnesovičs,

«Tu man visu vēstīt sāc,

Kālab šurp no zemes nāc

Gaišā valstī ceļu grūtu;

Kādu ļaužu pats tu būtu,

Kā tu tiki šaipusē, —

Teic man visu, nenoslēp.»

«Nāku es no zemes gala,

Kristīgajo ļaužu malas,»

Apsēžoties teic Ivans,

«Cara meita lūdza, man

Pāri jūrai ceļu rodot,

Gaišā pilī sveikas nodot

Un vēl štā, klau, piebilst lai!

«Pateic manai māmuļai:

Viņas meitai nava ziņas, —

Kam no manis pabēdzina

Naktis trīs un dienas trīs

Savu vaigu debesīs,

Un kam brālītis mans daiļais

Tinies tumsā drūmi baiļā,

Kam no tāles miglainas

Nesūta man staru tas?»

Liekas, tā? Ir meistariena

Daiļi runāt viņa viena;

Nevar visu pilnība

Atminēt, ko teica tā.»

«Cara meita, kas ir viņa?»

«Tā, vadzi, ir daiļaviņa.»

«Daiļaviņa? .. . Tad jau gan

Viņas zadzējs būsi man?»

Novaid Mēness Mēnesovičs.

Bet Ivanuška Petrovičs

Saka: «Protams, es, ko liegt!

Rau, es cara kāpšļinieks;

Nu, cars lika, lai es jāju,

Meiču viņam atgādāju

Pili trijās nedēļās;

Bet, ja ne, tad solījās

Durt uz mieta, ņemt uz grauda.»

Sāk aiz prieka mēness raudāt,

Nu Ivanu cieši kļaut,

Skūpstot, glaudot mīļi skaut.

«Ai Ivanuška Petrovič!»

Bilda Mēness Mēnesovičs.

«Tu man tādu ziņu nes,

Kā lai paldies saku es!

Ai, kā sirds mums sasāpēja,

Kad mēs mīļo pazaudējām! . . .

Tālab katrs sapratīs;

Naktis trīs un dienas trīs

Tumša padebesī gāju,

Skumtin skumi vairs nepārstāju,

Trijās dienas neguļot,

Ij ne drusku neēdot,

Tālab arī dēls mans daiļais

Tinas tumsā drūmi baiļa,

Karsto staru apdzēsdams,

Zemes ļaudīm aptumsdams:

Rau, par māsiņu sirds ēdas,

Par to daiļaviņu bēdas.

Teic, vai savārgusi nav?

Vai nav skumja, slima jau?»

«Visādi, šķiet, daiļaviņa,

Tikai, domāt, izžūst viņa:

Tieva tā kā sērkoks īsts,

Viduklī, šķiet, sprīži trīs;

Lūk, kad sievas kārtā stāsies,

Tad varbūtiņ brangums krāsies:

Cars, klau, šo grib bildināt.»

Mēness sauc: «Lūk, slīmests kāds!

Septiņdesmitos vēl prātā

Precēt jaunaviņu šādam!

Bet nu tam gan nenotikt

Notupēs kā precnieks tik!

Rau, ko kraķis iecerējis:

Vēlas pļaut, kur nava sējis!

Ko nu, gaužām kārīgs tas!»

Vaņa atsāk valodas:

«Vēl man jāteic, lūgums būtu,

Tas — par vaļa sodu grūtu . . ..

Ir, lūk, jūra; vientulīgs

Valis-zivs tai jūrā nīkst:

Sāni viņam savandīti,

Sētas mieti ribās dzīti. ..

Nabags gauži lūdza man,

Lai tev pavaicāju gan:

Kad reiz beigsies viņa mokas?

Vainu izpirkt kā lai sokas?

Kālab viņš tai jūrā zvilst?»

Gaišais mēness Vaņam bilst:

«Tālab viņam moka tāda,

Ka viņš reiz bez dieva prāta

Jūras klajos norijis

Kuģus trijās desmitis.

Ja tos valis laidīs dzīvus,

Dievs no soda viņu brīvos,

Mirkli ļaus, lai vātis dzīst,

Ilgu mūžu apveltīs.»

Tad Ivans nu augšā slijās

Un no mēness atvadījās,

Cieši viņu apskaudams,

Trīskārt vaigu skūpstīdams.

«Nu, Ivanuška Petrovič,»

Bilda Mēness Mēncsovičs,

«Es ar savu dēliņu

Tev par visu tencinu.

Aiznes meitai svētībiņu,

Tā lai uzmundrina viņu,

Un vēl mīļai pieteic tā:

— Māte būs tev tuvumā;

Diezgan raudu, diezgan bēdu,

Drīz no skumjām vairs ne pēdu

Un ne bārdains vārgulis,

Bet gan puisis skaistulis

Tev pie altara būs blaku.

Dievs ar tevi! Sveikas saku!»

Palocījies, kā nu prot,

Kuprainītī uzlecot,

Vaņa svilpj kā bajārs brašais,

Mājup dodas riksi knašā.

Otrā dienā ceļš Ivanam

Atkal jau pie okeānā.

Trauc pa vali zirdziņš auļiem,

Pakaviņi klaudz pa kauliem.

Dīva-dzīva valis-zivs

Ta, lūk, nopūzdamies bilst:

«Mīļie, kā ar sodu manu?

Vai man iegūt piedošanu?»

«Vali, paciet vēl nedaudz!»

Zirdziņš viņam pretī sauc.

Lūk, viņš ciemā ieauļoja,

Zemnieciņus saziņoja,

Melnās krēpes skurinot,

Tādus vārdus runāt prot:

«Ei jūs, zemes iemītnieki,

Klausiet, pareizticībnieki!

Ja no jums kāds nevēlas

Ūdensvalstī galu rast,

Tad lai mirklī projām kašā,

Notiks brīns šai mirkli pašā:

Jūra stipri mutuļos,

Valis-zivs sāks spuras post…»

Tad nu ļaudis visvisādi,

Pareizticīgie šādšādi,

Sāka bļaut: «Būs tagad posts!»

Un uz mājām sāka jozt.

Visi ratus sakārtoja,

Savu mantu salūkoja,

Visu krāva vezumos

Un no vaļa metās nost.

Rīts ar pusdienlaiku tikās,

Bet vairs ciemā nepalikās

Ne pat sīka dvēsele,

It ka Mamajs bijis te.

Tad uz asti zirdziņš sviežas,

Tuvumā pie spurām spiežas

Un, cik spēdams, kliedz: «Vadzi,

DIva-dzīva vali-zivs!

Tālab tev ir moka tāda,

Ka 1 n reiz bez dieva prāta

Jūras klajos aprijis

Kupus trijās desmitis;

Ja tos palaidīsi dzīvus,

Dievs no soda tevi brīvos,

Mirklī ļaus, lai vātis dzīst,

Ilgu mūžu apveltīs.»

Zirdziņš, beidzis runu drošo,

Iemauktiņu dzelžus kožot,

Sasprindzas — un, palūk, vien,

Viņš jau tālu krastā skrien.

Dīva-valis sapukstējās,

It kā pakalns sakustējās,

Sāka jūru bangās griezt

Un no rīkles kuģus sviest

Citu pakaļ citam alpiem

Līdz ar airētājiem staltiem.

Te nu jezga sacēlās,

Jūras cars pat pamodās:

Vara dižgabaliem šāva,

Skaļi taurēja un bļāva;

Baltās buras uzvijās,

Karogs mastā plandījās,

Pops ar stiepieniem, kā klājas,

Lūgsnas dziedāja uz klāja,

Airētāji līksmi jau

Brašu dziesmu sāka raut:

«Kā pa jūriņu, pa jūru,

Plašo tāli sāļi sūru,

Vai līdz zemes malai skrien

Kuģīši pa viļņiem vien . . .»

Jūras viļņi putas kaisa,

Kuģi prom no acīm gaisa.

Dīva-dzīva valis-zivs

Skaļā balsī draugiem bilst,

Plato muti vaļa verot,

Un ar asti viļņus perot:

«Draugi, kā jums pakalpot?

Ko par labo darbu dot?

Vajag gliemežnīcas košas?

Zivtiņas jums zeltvizošas?

Gribat dižas pērles gūt?

Iedot jums man nebūs grūt.»

«Nē, zivs-vali, balvu šādu

Nevajag mums it nekādu,»

Viņam atsaka Ivans,

«Gredzenu gan dabū man —

Lūk, tas daiļaviņas rota,

Tas, ko celsim cares godā.»

«Labi, labi! Draugam dot

Kaut vai kreklu pēdējo!

Vēl līdz rietam gūšu viņu,

D a i ļ av i ņ a s gredzen t i ņ u,»

Valis Vaņam teic tūlīt

Un kā akmens dzelmē krīt.

Lūk, ar asti velē valis,

Stipra balsī sauc viņš skaļi,

Šurp lai storu tauta nāk,

Un tad tādu runu sāk:

«Sameklējiet līdz šim rietam,

Kurā dzelme, kurā vietā

Daiļās gredzens atrodas.

Kam to veicas jūrā rast,

Tam es algu krietnu dodu:

Domes muižinieka godu.

Ja mans gudrais rīkojums

Netiks veikts . . . nu, tad es jums!»

Stores tūdaļ palocījās,

Rātni projām aizmanījās.

Un pēc paris stundām jau

Divas baltas stores, rau,

Atpeld lēni, piesardzīgi,

Valim saka pazemīgi:

«Dižais car! jel nedusmo!

Liekas, visu jūru šo

Iz1odājām, izrakņājām,

Bet ne pēdas neatklājam.

Tikai ķīsim vienīgam

Rīkojums tavs paveicams:

Viņš pa visām jūrām staigā,

Kur tas gredzens, zinās laikam;

Bet par spīti tagad šis

Ta kā akā iekritis.»

«Acumirklī rokā meklēt,

Sūtīt šurp, kaut būtu peklē!»

Valis kliedza saniknots,

Garas ūsas drebinot.

Tad nu stores galvu lieca,

Prom uz zemstes tiesu diedza,

Tur šīs sacīja — tūlīt

Vaļa teikto uzrakstīt,

Sūtņus lai nu sūtīt prastu,

Kisi žigli rokā rastu.

Plaudis dzird, ko viņam teic,

Rīkojumu rakstīt steidz;

Sams (še padomnieks viņš saucas)

Parakstīt šo rakstu traucas;

Melnais vēzis, gudrinieks,

Zīmogus vēl virsū liek.

Diviem delfiniem tad teica,

Kāds ir uzdevums tiem veicams:

Cara vārdā tūdaļ vien

Visas jūras jāapskrien

Un tas ķīsis — ķildu sprauslis,

Blandoņa un lielais kauslis —

Jāatrod, lai kur tas peld,

Un pie cara jāatvelk.

Delfini nu galvas lieca,

Ķīsi meklēt viņi diedza.

Augu stundu jūras jauc,

Augu stundu upēs trauc;

Ezeriņos visos gāja,

Šaurumiņus izstaigāja,

Bet nekur šā ķīša nav,

Devās viņi mājup jau,

Bēdās sākdami vai raudāt…

Delfini te pēkšņi jauda

Viņupus, kur dīķis rnazs,

Klaigas nepieredzētas.

Delfini uz dīķi iras;

Līdz pat dibenam tie nira —

Redz: zem meldriem kust un bļauj,

Ķīsis karūsiņu kauj.

«Mierā! kaut jūs velni rautu!

Sacēluši kņadu skaudru

It kā lepni cīkstoņi!»

Uzkliedz viņiem delfini.

«Nu, bet jums te kāda daļa?»

Ķīsis drošs sauc balsī skaļā,

«Jokot netīk man nemaz,

Noduršu jūs, asakas!»

«Ak tu, mūžīgs ķildu sprausli,

Blandoņa un lielais kausli!

Ļauj tev tikai kauties, kliegt.

Ļauj tev, pagāns, apkārt miegt,

Mājās — nē, šim nenosēdēt! . . .

Nu, ar tevi ko te dēdēt,

Lūk, tev cara rīkojums,

Tūdaļ jānāk līdzi mums.»

Delfini tad nedarbnieku

Tver aiz spurām tā kā nieku

Un nu ceļu mājup trauc.

Ķīsis raujas tik un kauc:

«Brālīši, jel pažēlojiet!

Pakauties vēl atbrīvojiet!

Karūsa nolāpītā

Vakar mani pēla tā

Lamām nelāgām un ļaunām,

Lika sabiedrības kaunā . . .»

Vēl jo ilgi ķīsis brēc,

Beidzot norimst, tikai sēc;

Delfini šo nedarbnieku

Stiepj aiz spurām tā kā nieku,

Vārdu karus neuzsāk,

Līdz pie jūras cara nāk.

«Šurp kam pārāk ilgi posies?

Piķamice, kur tu knosies?»

Valis dusmās nikni kliedz.

Ķīsis rāmi ceļus liec,

Nozieguma atzīdamies,

Piedošanas izlūgdamies.

«Nu, lai dievs tev labvēlīgs!»

Saka Valis valdonīgs.

«Bet par to, lai nav vairs ķildas,

Pavēle tev jāizpilda.»

«Kalpot prieks man bezgalīgs!»

Ceļos tupot, ķīsis pīkst.

«Tev par visām jūrām ziņas,

Tad jau droši daiļaviņas

Gredzens zināms?» — «Ka nu ne

Varam mirkli sameklēt.»

«Nu tad naski projām dodies

Un jo žigli atrast proties!»

Cara priekšā paliecies,

Aiziet ķīsis saliecies.

Viņš ar kalpiem paķildojas,

Tad ar raudu palakstojas

Un vēl sešām reņģītēm

Snīpjus satriec klusītēm.

Paveicis šo darbu moži,

Atvara viņš metas droši,

Un tur dzelmes dibenā

Šķirstiņu viņš uzrakņā —

Pudiņu ap simtu tādam.

«O, nav joka lieta šāda!»

Un no visam jūrām sāk

Siļķes saukt, lai šurpu nāk.

Siļķes brangi sasparojas,

Šķirstu pacelt izgudrojās,

Tikai sadzirdam vien to —

U-u-ū! un o-o-o!

Bet lai kliedza, cik vien spēja,

Tikai iekšas pārstīvēja,

Bet sasodīts šķirsts, lūk, šis

Ij ne sprīdi nekust vis.

«īstas siļķes jūs, tā rādās!

Pletni jums, ne šņabi tādam!»

Ķīsis iekliedzas no sirds

Un tad stores meklēt nirst.

Te nu stores šurpu steidza

Un bez klaigām darbu veica:

Cēla smiltīs grimušo

Daiļās sārto šķirstu šo.

«Brālīši, to projām raujiet,

Tagad jus pie cara šaujiet,

Pats es gribu dzelmē iet,

Jāatpūšas mazuliet.

It kā miegs man virsū mācas,

Acis ver jau, jānokrācas …»

Mājup ceļu stores trauc,

Ķīsis-slaists uz dīķi šmauc

(Prom no kura nebēdnieku

Sūtņi aizveda kā nieku),

Šķiet, līdz galam izplūkties, —

To es nezinu, paties.

Bet nu viņu mierā liksim,

Atpakaļ pie Vaņas tiksim.

Klusa jūra-okeans.

Smilšu klaidā sēž Ivans,

Gaida vali malā nākam,

Bēdās klusu dudinādams;

Kuprainītis uzticīgs,

Smiltis klupis, snaudā slīgst.

Sveras laiks pret vakarpusi;

Lūk, jau saule nogājusi;

Blāzma izplešas un vīd

Un ar klusu liesmu spīd.

Bet kur valis, kas lai jaustu?

«Kauc tu, zagli, sprandu lauztu!

Rau, kāds jūras nelabais!»

Zūdās Vaņa skumīgais.

«Solījās līdz saules rietam

Gredzenu man atnest vietā,

Bet vēl atradis nav šis

Sasodītais balmutis!

Nu jau nakts pār zemi klājas,

Un …» Te jūra sabangājas;

Valis-zivs virs jūras milst,

Un Ivanuškam viņš bilst:

«Es par tavu labdarību

Solījumu pildīt gribu.»

Teicot to, viņš šķirstu ceļ

Un pret smiltīm smagi zveļ,

Ka vai nodreb smilšu klaji.

«Nu tev esmu atmaksājis.

Ja es būšu vajadzīgs,

Mani atkal pasaukt drīkst;

Labo ziņu, ko man nesi,

Neaizmirst man … Sveiks nu esi!»

Valis runāt norima,

Vilnī šļakstot, nogrima.

Zirdziņš slej no snaudas galvu,

Kājās cēlies, saglauž spalvu,

Tad pret Vaņu veras tas,

Četras reizes palecas.

«Palūk, Valis-Valičs! Braši!

Parāds nomaksāts it aši!

Vali-zivs, tev paldies nu!»

Zirdziņš kliedz ar sajūsmu.

«Ko nu, saimniek, nu gan jozies,

Ceļu celiņa tik posies;

Trešā diena projām slīd:

Nolikts laiks ir klāt jau rit!

Vecais, rau, varbūt bez maņas.»

Kuprainītim»atbild Vaņa:

«Prieciņ priecīgs celtu gan,

Nav kur spēku aizgūt man!

Šķirsts jo smags, nekust no vietas,

Piecsimt velnu iekšā, šķietas,

Licis valis, pagāns šis.

Esmu trīskārt cilājis;

Briesmīgs smagums iraid tādam!

Kuprainītis nerunādams

Lādīti ar kāju ceļ,

lt kā akmentiņu veļ

Un uz skausta uzmet knaši.

«Nu, Vaņuša, sēdies aši!

Ievero, laiks paiet rīt,

Atceļš tāls vēl priekšā vīd.»

Ausa diena paredzētā.

Jau Ivans ir dižpilsetā.

Cars tam klāt no kāpnēm trauc

«Kur man gredzens?» skaļi sauc.

Kāpj Ivans no kupraimša,

Atbilde kā lielmanīšam:

«Te tev šķirstiņš, saņem to!

Bet liec vīrus saziņot:

Šķirsts, kaut liekas mazs pārlieku,

Velnu nospiedīs ka slieku.»

Tūdaļ strēļiem pamāj cars,

Lai tie šķirstu aiznest var

Prom uz goda istabiņu,

Pats iet raudzīt daijaviņu.

«Sirsniņ, atrasts gredzentiņš,»

Saldā mēlē bilda viņš,

«Un nu teiksim vārdu šādu —

Nav vairs šķēršļu it nekādu;

Rīt no rīta, spulgacīt,

Gredzentiņus varam mīt.

Bet vai nevēlies, mans draudziņ,

Gredzentiņu savu raudzīt?

Tas nu manā istabā.»

Daiļaviņa atbild tā:

«Zinu, zinu! Bet vēl nava

Laiks, lai kļūtu sieva tava.»

«Kālab, manu spulgacīt?

Sirds pēc tevis nebeidz tvīkt;

Man, jel piedod drosmi tādu,

Sievas gribas gaužu prātu.

Ja nu tu … tad beigšos nost

Rīt no rīta sirdēstos.

2ēlo, care — māmuliņa!»

Viņam atbild jaunaviņa:

«Taču sirms tu, raugi pats;

Man tik piecpadsmitais gads:

Kā gan laulāties tu vari?

Sāks vēl smieties citi cari,

Mazmeitu, teiks, vectēvs prec!»

Cars nu kliedz un dusmās dedz:

«Lai tik smieties viņi rauga —

Iedzīšu kā peles spraugā:

Viņu valstis sagraušu,

Viņu dzimtas izkaušu!»

«Kaut vai nesāks paņirgāties,

Nevaram mēs salaulāties, —

Ziemā puķes neuzzied:

Skaista es, bet tu, kā šķiet? …

Ar ko padižosies blakām?»

Jaunaviņa viņam saka.

«Kaut es vecs, bet brašu brašais!»

Valdnieks atteic carei pašai.

«Kad tik drusciņ posties likšos,

Tad ikkatram iepatikšos

Kā viens varens drosminieks.

Bet no tā — kas pašiem tiek?

Kad tik apprecēties varam.»

Jaunaviņa atbild caram:

«Kas tiek pašiem? Zini tu,

Ka nekad es neiešu

Ne pie veca, sirmgalvaiņa,

Ne pie šāda bezzobaiņa!»

Cars sev pauri pakašņā,

Pieri raucot, teic viņš tā:

«Ko t’ man darit, care cēlā?

Sirds man gauži sievu vēlas;

Kā par postu tiepies tu:

Neiešu un neiešu!»

«Neiešu pie sirmgalvainā,»

Saka dai|ā, brīnumainā.

«Topi atkal brašs un jauns,

Tad par līgaviņu sauc.»

«Paklau, care — māmuliņa,

Pārdzimt nav vis mūsu ziņā;

Brīnumus vien dieviņš veic.»

Daiļaviņa viņam teic:

«Pašaizliedzīgs ja tu būsi,

Jauns un sprigans atkal kļūsi.

Klau: kad gaisma svīdīs rīt,

Saimes ļaudīm liec tūlīt

Tavā pagalmā, tai plašā,

Trijus katlus uzlikt ašāk

Un zem katliem malku sliet.

Pirmā katlā vajag liet

Ūdentiņu atdzesētu,

Otrā katlā — uzkarsētu,

Pēdējā — liet pieniņu,

Pakurt karstu guntiņu.

Vīra kārtā vēlies stāties

Un par skaistu darināties,

Tad bez ģērba, bez nekā,

Izpeldies tai pieniņā;

Pēc kāp ūdenī, kas sildīts,

Bet vispēc, kur dzestrais pildīts,

Un tev teikšu, tētiņ mans,

Būsi bāliņš daudzināms.

Cars nu nebilst vārdu lieku,

Tūdaļ pasauc kāpšļinieku.

«Ko, uz jūru atkal man?»

Caram noprasa Ivans.

«Pūt nu stabulē, kungs dārgais!

Tā jau kļuvu gluži vargais.

Nejāšu, nu neparko!»

«Nē, Ivanuška, ne to.

Rīt es teikšu uzlikt ašāk

Lielus katlus sētā plašā,

Apakš katliem malku kraut.

Pirmā, domāt, vajag šaut

Ūdentiņu atdzesētu,

Otrā — gluži uzkarsētu,

Pēdējā — liet pieniņu,

Pakurt karstu guntiņu.

Tev gan vajag papūlēties,

Pārbaudei nu izpeldēties

Sājos lielos katliņos

Pieniņā un ūdeņos.»

«Rau, no kuras puses vēji!»

Runāt Vaņa iesāk spēji.

«Plaucē tikai sivēnus,

Tītarus un cālēnus;

Taču es ne sivēniņš,

Nedz ar tītars, cālēniņš.

Lūk, tai aukstā — tur nu gan

Labpatiktos peldēt man.

Bet, kad malkai liesmot liksi,

Neparko tur neievilksi.

Viltu vērpt, car, gana būs,

Tāpat krāpt un muļķot mūs!»

Cars no dusmām krata bārdu:

«Ko? man tērgot lieku vārdu?»

Klaigā viņš. «Tu piesargies!

Ja līdz ausmai tev, paties,

Sacītais vēl nepasokas,

Likšu izciest bargas mokas,

Pavēlēšu spīdzināt,

Drupačiņās plucināt.

Prom no acīm, ļaunā sērga!»

Vaņa, raudot slapjš kā mērkā,

Klimst uz šķūni teciņus,

Kurā viņa zirdziņš dus.

«Kam Ivanuška nav priecīgs?

Galviņu kam zemu liecis?»

Zirdziņš viņam jautāt sāks.

«Vai jau atkal vecais āksts

Jaunas dēkas vaļā rāvis?»

Zirdziņu ap kaklu skāvis,

Glaudot, skūpstot Vaņa kauc:

«Ai mans zirdziņ, bēda žņaudz!

Cars vairs nebeidz mani tirdīt;

Tagad vajag man, jel dzirdi,

Izpeldēties katliņos

Pieniņā un ūdeņos:

Vienā, kur tas ūdens sildīts,

Otrā — kas ar dzestru pildīts,

Verdošs piens — ir trešajā.»

Zirdziņš viņam atteic tā:

«Tas, lūk, darbs kas darbs, nu raugi!

Lai līdz galam esam draugi!

Kā lai neteic savukārt:

Kālab spalvu bij mums skart;

Viņas dēļ, šis ļaundarīgās,

Rodas tev tik daudzas ligas . . -

Nu, bet neraudi, jel beidz!

Bēda kaut kā jāuzveic.

Labāk ziedot pašam sevi,

Nekā, Vaņa, pamest tevi.

Klau: kad gaisma svīdīs rit

Un tu pagalmā tobrīd

Noģērbsies, kā tas jau rīkots,

Saki caram: «Sirds man tīko,

Žēlīgs valdniek, reizi vien,

Lai mans zirdziņš šurp vēl skrien.

Lai mēs abi šķirties varam.»

Tur ko iebilst nebūs caram.

Kad ar asti pamāšu,

Katlos purnu pamērkšu,

Ūdeni tev divreiz šļākšu,

Skaļā balsī uzsvilpt sākšu,

Tad tu negories, nudien,

Katlā lēc vispirms, kur piens,

Pēc kāp tai, kur ūdens sildīts,

Pēcāk, kas ar dzestru pildīts.

Teic nu lūgsnu, nav ko gaust,

Meties mierīgi uz auss.»

Otrā dienā, rīts kad ausa,

Zirdziņš Vaņu augšā rausa:

«Saimniek, klausies, gana krākt!

Laiks ir klāt jau darbu sākt.»

Tad nu Vaņa paberzējās,

Izstaipījies kājās slējās,

Noskaitījis lūgsnu, viņš

Gāja turp, kur pagalmiņš.

Tur jau katli verdot tvīka;

Rindā sēžot, blakus lika

Galma kalpi, kučieri

Un vēl visi pavāri;

Guni čakli kurināja.

Klusu kaut ko dudināja,

Par Ivanu tērzējot,

Brīžiem arī pasmejot.

Lūk, nu durvis atdarījās,

Cars ar cari parādījās,

Te no kāpnēm vēlas tie

Drošā puisī pavērties.

«Nu, Vaņuša, nostu raujies,

Nu tik, brālit, katlos pļaujies!»

Cars teic Vaņam vārdus šos.

Un Ivans sāk ģērbties nost,

Neteikdams neviena varda.

Bet nu daiļa viņa sārtā,

Lai nav jāredz plikumi,

Aizsedzas ar plīvuri.

Lūk, Ivans pie katliem grasās,

Tajos paveras — un kasās.

«Nu, Vaņuša, kas tad tas?»

Cars jau atkal iebrēcas.

«Dari, brāl, kā bija likots!»

Vaņa saka: «Sirds man tīko,

Žēlīgs valdniek, reizi vien,

Lai mans zirdziņš šurp vēl skrien,

Lai mēs abi šķirties varam.»

Nav pret to ko iebilst caram,

Pavēli tas žēl īgs dod,

Zirdziņu lai atvedot.

Kalps nu atved kuprainīti,

Pats iet maliņā tūlitiņ.

Lūk, pie katliem zirdziņš stāj,

Purnu iemērc, asti māj,

Divi reizes uzšļāc Vaņam

Un tad uzsvilpj svilpi skaņu.

Vaņa draugā paveras —

Katlā lūdaļ iešaujas.

Tad, vel otrā, trešā sligdams,

Beidzot kļūst tik gauži tīkams,

Ka ne. vārdos apstāstit,

Nedz ar spalvu aprakstīt!

Daiļi posties pamanījies,

Cares priekšā paklanījies,

Apkārt veras, saslienas

Lepnu skatu it kā kņazs.

«Tad ta brīni!» klaigā ļaudis.

«Mūžudien neviens nav jaudis,

Ka par glītāku reiz tiek!»

Cars nu sevi izģērbt liek,

Divreiz krustu pārmet steigā, —

Plaukš lec katlā — un ir beigas!

Tad nu daijā priekšā stāj,

Klust lai čalas, roku maj,

Plīvuri sev atsedz vaļa,

Tautai vēsti balsī skaļā:

«Ilgi dzīvot cars jums liek!

Carei būt nu man ir prieks.

Vai es mīļa jums? Jel teiciet!

Ja es mīļa, tad nu sveiciet

Lidz kā valdītāju šo

Manu vīru nākamo!»

Kad to care pasacīja,

Uz Ivanu norādīja.

«Mīļa, mīļa!» visi kliedz.

«Mēs vai ellē, ja tu liec!

Tavas laimes labad teicam:

Mēs Ivanu caru sveicam!»

Cars pie rokas cari tver,

Dievanamā soli sper

Un ar jauno līgaviņu

Apkārt iet ap altāriņu.

Lielgabali grand, ko māk;

Skaļām taurēm taurēt sāk;

Atver visus pagrabiņus,

Pasniedz retus dzērieniņus,

Un, kad dūšā, tauta dzied,

Cik vien jaudas krūtīs vied:

«Sveiks lai cars ar cari mīļo!

Daiļaviņu brīnumzvīļo!»

Pilī dzīrās, ka vai lūst:

Tā kā upe vīni plūst;

Dzer pie ozolgaldiem baltiem

Bajāri ar kņaziem staltiem.

Sirdij prieks! Tur arīdzan

Vīnu, alu deva man;

Kaut man ūsas slapjas bija,

Lāse mutē neielija.

..

Content

Jeršovs Pjotrs Zirdziņš-Kuprainītis

Par pasaku «Zirdziņš - kuprainītis» un par tās autoru

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA