Sprīvule Ausma

Melnā pērle

Āfrikas tautu pasakas

Suahilu pasakas

Zaķis un mangusts

Kādu dienu mangusts teica zaķim:

— Man nav ne sievas, ne bērnu, arī tu esi viens pats kā pirksts pasaulē. Kas ir, dzīvosim kopā?

Zaķis bija ar mieru. Pa dienu abi izlika putniem cilpas un tā ieguva sev barību. Kādu dienu, kad zaķis un mangusts atkal gāja izlikt cilpas, viņi ieraudzīja pērļu vistiņas olas.

— Izliksim tepat cilpu un noķersim pērļu vistiņu, — zaķis teica.

— Gluži manas domas, — mangusts atbildēja.

Viens, divi — zaķim cilpa gatava, un to izlika blakus pērļu vistiņas olām. Un pērļu vistiņa iekrita cilpā. Zaķis un mangusts paņēma vistiņu, visas viņas olas un nesa uz mājam.

— Uzcep nu pērļu vistiņu un olas. Esmu pārāk noguris, nolikšos mazliet pagulēt, — zaķis teica mangustam.

— Labi, — mangusts atbildēja, — paguli, bet es pa to laiku izcepšu pērļu vistiņu.

Zaķis cieti aizmiga, bet mangusts ņemas cept pērļu vistiņu un olas. Kad nu pērļu vistiņa bija izcepta, tā tik varen kairinoši smaržoja, ka mangusts — dari, ko gribi — neizturēja un apēda visu: gan pašu pērļu vistiņu, gan viņas olas. Sātīgi paēdis, viņš olu čaumalas noslēpa, bet pērļu vistiņas spalvas un kājas iemeta pavardā un pats nolikās gulēt.

Kad sāka ost pēc degošām spalvām, zaķis augšā kā likts un nu ņemas modināt mangustu.

— Kur tad pērļu vistiņa? — viņš taujāja.

— Es to atstāju uz uguns, — mangusts atbildēja, — man uzkrita miegs, un es biju aizmidzis, bet pērļu vistiņa, acīm redzot, sadegusi.

— Ko lai dara, — zaķis nopūtās.

Viņš gan saprata, ka mangusts apēdis pērļu vistiņu, bet vaino uguni.

— Tad iesim un pameklēsim kaut ko ēdamu, — zaķis sacīja.

— Ej vien, ej, es ar tūlīt iešu.

Zaķis pagāja mazu gabaliņu un noslēpās, bet mangusts bija pielicis tik pilnu vēderu, ka nespēja ne no vietas pakustēt un turpat atkal iemiga. Zaķis atrada banānkoka lapas, atnesa un apklāja ar tām mangustu. Tad to pamatīgi sasēja un noslānīja no visa spēka. Mangusts aiz sāpēm kliedza kā aizkauts. Bet zaķis jau bija krietni gabalā.

Mangusts ilgi raudāja, līdz norima, bet, kas šo piekāvis, — nebija ne jausmas.

Atlēca zaķis, pagrūstīja mangustu un vaicāja:

— Kas ta tas par ērmu?

— Tas esmu es, tavs draugs, — mangusts atbildēja.

— Kas ta tev lēcies?

— Kāds atnāca, mani sasēja un smagi piekāva.

— Un tu pats nezini, kas tas bija?

— Kā man to zināt?

Zaķis izlikās, ka viņam gaužām žēl mangusta. Viņš, atraisījis valgus, palaida šo vaļā.

Kādudien tur, kur agrāk bija dzīvojis mangusts, notika danči. Mangusts aicināja zaķi:

— Es tevi ielūdzu ciemos, pie mums šodien būs danči.

— Labi, es vispirms aizcilpošu uz savām mājām, bet dienas vidū būšu klāt, — zaķis nosolījās un devās mājup.

Mangusts nomazgājās, uzposās kā prazdams, paņēma pērļu vistiņas olas čaumalu, iesprauda tajā spalvu, uzlika to visu sev galvā un joza prom uz dančiem. Viņš nodancoja līdz pat pusdienai. Pa šo laiku uz dančiem bija atnācis zaķis. Mangusts ieraudzīja zaķi un uzaicināja piesēst. Pats paņēma zomari[1] un sāka dziedāt.

— Es apēdu pērju vistiņu, bet vainoju uguni! Ti-ti-ti!

Zaķis, to izdzirdējis, paķēra lielas bungas un arī sāka dziedāt:

— Es apklāju mangustu ar banānkoka lapām, sasēju un piekāvu! Pu-pu-pu!

Izdzirdējis šo dziesmu, mangusts ļoti noskaitās, paķēra, kas gadījās pa rokai, un bruka zaķim virsū. Abi nu kāvās, ka spalvas vien putēja, līdz zaķis norāva mangustam tā garās ausis, bet mangusts zaķim šā īsās ausis.

Kopš tā laika tad nu zaķim ir garas ausis, bet mangustam — īsas ausis.

[1] Zomari - pūšamais mūzikas instruments

Vista un pērļu vistiņa

Ne jau no laika gala vista un gailis bijuši mājputni. Sensenos laikos tie dzīvojuši džungļos kopā ar pērļu vistiņām un citiem putniem. Vienreiz džungļos uznāca spēcīga lietus gāze un kļuva neredzēti auksts. Putni vai sala nost. Tad nu pērļu vistiņa pasauca vistu un teica:

— Aizej uz pilsētu pie tās iemītniekiem! Tos sauc par cilvēkiem, un viņiem ir divas kājas, divas rokas un divas acis. Palūdz no šiem uguni, lai mēs varam pasildīties! Kļūst taču aukstāks un aukstāks.

Vista nu iet uz pilsētu. Kad viņa tur nonāca, cilvēki viņu labi uzņēma un vaicāja, kas šai būtu vajadzīgs.

— Es esmu meža iemītniece, — vista teica, — un atnācu palūgt no jums uguni, jo mums tās nav.

Cilvēki ne dzirdēt negribēja, ka vistai būtu jādod uguns, bet cēla viņai priekšā tik bagātīgu cienastu, ka viņa beigu beigās aizmirsa, kāpēc bija sūtīta uz pilsētu.

Bet džungļos pērļu vistiņa gaidīt gaidīja vistu atgriežamies un, atskārtusi, ka tā aizkavējusies, sūtīja gaili, cieši piekodinot, lai šis vistu pasteidzinātu. Gailis nu iet uz pilsētu, un, kad viņš tur ieradās, ļaudis arī šo uzņēma tikpat vēlīgi kā vistu. Viņš iegāja sētā un ieraudzīja vistu, kura bezrūpīgi gulēja.

Gailis viņu uzmodināja un jautāja:

— Kas ta noticis?

— Uz džungļiem atpakaļ es vairs neiešu,-—vista sacīja gailim.— Pret mani šeit labi izturas, labi ēdina. Pat tevi varu uzcienāt. Ko lai es tur, džungļos, darītu?

Gailis paēda un teica:

— Būs vien tev taisnība. Es arī neiešu atpakaļ uz džungļiem.

Vēl šobaltdien vista, dzerot ūdeni, parasti skatās uz augšu. Tā vista pateicas radītājam, ka tas viņai palīdzējis pie cilvēkiem iegūt pajumti un barību.

Bet vienreiz pie cilvēkiem atnāca ciemiņi. Mājās bija gan maize, taču nebija nenieka no pavalga.

— Noķersim vistu, nokausim to un izcepsim, — cilvēki nosprieda.

Runāts — darīts.

Kad cilvēki vistu saķēra, vista kliegtin kliedza:

— Mani nē, mani nē!

Bet cilvēki i neklausījās un vistu nokāva.

Gailis to visu redzēja un sāka rūgti raudāt.

— Ko-ko! Ko-ko! Vista mani piemānījusi!

Pērļu vistiņa, nekādi nevarēdama sagaidīt gaili un vistu pārnākam, nolēma pati doties uz pilsētu. Nonākusi pilsētā, viņa sāka saukt:

— Vista, vista, kur tu esi? Es tevi sūtīju pēc uguns!

Taču pērļu vistiņai neviens neatsaucās. Tad viņa saka saukt gaili. Gailis atsaucās un visu viņai izstāstīja. Pērļu vistiņa nu saprata, ka ne gailis, ne vista atpakaļ vairs nenāks, un gāja uz džungļiem atpakaļ viena pati.

Kā no parādiem tikt vaļā

Pirms tūkstoš gadiem pasaulē dzīvoja kāds vīrs. Viņš no daudziem aizņēmās naudu, bet nevienam nekad i nedomāja atdot. Beigu beigās cilvēki, kuri bija naudu aizdevuši, zaudēja pacietību un nolēma parādnieku iesūdzēt tiesā. Bet viens no naudas aizdevējiem, liels viltnieks, teica parādniekam:

— Es tev došu labu padomu, kā tev paglābties no parādiem, tikai ar vienu norunu.

— Kāda tā būtu? — parādnieks vaicāja.

— Ja tu, rīkojoties pēc mana padoma, tiksi atbrīvots no parādu atmaksas, tad tu sameklēsi naudu un atmaksāsi parādu tikai man.

— Lai notiek, esmu ar mieru.

— Tad nu dari tā: kad tu ieradīsies tiesā, rādi izbrīnījušos ģīmi un uz visiem jautājumiem, kurus tev uzdos, atbildi: «Ei nu?»

Kas nu parādniekam tāda nieka vārda ko nepateikt!

Naudas aizdevēji sūdzējās, un parādnieku izsauca uz tiesu. Kad nu tiesnesim bija izstāstīts, ka šis cilvēks neatdodot aizņemto naudu, tiesnesis jautāja:

— Vai tas ir taisnība, ka viņi tev aizdeva?

— Ei nu? — atsaka parādnieks.

— Vai tu no viņiem aizņēmies naudu?

— Ei nu?

— Vai tu viņiem šo naudu atdosi?

— Ei nu?

Tiesnesis kļūst jo pikts:

— Kāpēc jūs pie manis esat atveduši cilvēku, kas nav pie pilna prāta? Vācieties projām, lai es jūs vairāk neredzētu! Viņš nav jums nekā parādā. Kā viņš varēja no jums aizņemties naudu, ja nav pie pilnas saprašanas?

Un tiesnesis visus aizdevējus aizdzina.

Viltībnieks, kurš bija parādnieku samācījis, kā jāatbild tiesnesim, nu šim atgādināja:

— Redzi nu, kā es tev palīdzēju. Tagad atdod man parādu.

Bet parādnieks viņam atbildēja:

— Ei nu?

— Kā, tu gribi lauzt mūsu norunu?

— Ei nu? — atkal atbildēja parādnieks.

Tā viņš tika vaļā no saviem parādiem. Pat viltīgais aizdevējs dabūja garu degunu.

Krāpnieks un nastu nesējs

Gadījās, ka starp ļaudīm dzīvoja krāpnieks. Viņš gāja katru dienu uz tirgu un sapirka dažādas mantas, bet tiem, kas šīs mantas aiznesa uz mājām, nemaksāja ne plika graša. Vienreiz viņš tirgū nopirka veselu lādi pilnu ar stikla traukiem un nu meklēs spēka vīru, kas to aiznestu uz mājām. Beigu beigās viņš nesēju atrada un tam teica:

— Kā tu labāk vēlies, vai lai samaksāju tev skaidrā naudā, vai lai pasaku trīs patiesības?

Nastu nesējs brītiņu padomāja un atbildēja:

— Galu galā naudu es nopelnu katru dienu. Labāk jau tad nesīšu lādi par trim patiesībām, kuras tu man pateiksi.

Un nesējs uzvēla lādi sev plecos.

Kad abi bija nogājuši jau krietnu ce|a gabalu, nastu nesējs teica:

— Mans kungs, lāde ir ļoti smaga. Pasaki man pirmo patiesību, lai es kļūstu mundrāks tālākajam ceļam.

Un krāpnieks viņam pateica:

— Ja tev kāds saka, ka verdzība ir labāka nekā brīvība, netici viņam.

Nastu nesējs vērīgi uz viņu paskatījās un saprata, ka viņam darīšana ar krāpnieku, jo šis viņam bija pateicis jau visiem zināmu patiesību. Taču nesējs klusībā nolēma paciesties tik ilgi, kamēr būs nonākuši galā.

Abi gāja tālāk. Kad ceļš bija noiets pāri pusei, nastu nesējs atkal lūdza:

— Tagad pasaki man otru patiesību.

Un krāpnieks pateica:

— Ja tev kāds saka, ka nabadzība ir labāka nekā bagātība, netici viņam.

Abi gāja tālāk un beidzot nonāca mājās.

Nastu nesējs vaicāja:

— Mans kungs, bet kāda būtu trešā patiesība?

— Noliec lādi! — krāpnieks atbildēja.

— Man ļoti iepatikās tās divas patiesības, kuras tu man pa ceļam pateici. Tagad pasaki man trešo, lai es varētu nolikt lādi zemē, — nastu nesējs iebilda.

Neko darīt, krāpniekam jāpateic arī trešā patiesība:

— Ja tev kāds saka, ka izsalkums labāks par pilnu vēderu, netici viņam.

— Bet tagad paej nost, kungs, — nastu nesējs teica, — ļauj man nolikt lādi!

Te nastu nesējs pacēla lādi augstu virs galvas un mešus nometa zemē.

— A-ā-ā! — krāpnieks iebļāvās. — Kā tu iedrošinies sadauzīt manu lādi!

Bet nastu nesējs itin mierīgi atbildēja:

— Ja tev kāds saka, ka tavā lādē vesels palicis kaut viens vienīgs stikla trauks, netici viņam.

Gudrā māte

Pirms daudz, daudz gadiem dzīvoja tēvs ar māti. Viņiem bija viena vienīga meita — tā pati īsta daiļava. Drīz tēvs nomira, un māte palika ar savu meitu viena.

Valodas par to, ka tādā un tādā pilsētā dzīvo skaista meitene, izplatījās pa malu malām. Daudzi jo daudzi jaunekļi gribēja meiteni bildināt. Bet māte savai vienīgajai bija pateikusi, lai šī neizejot pie vīra bez viņas atvēlēs. Māte gribēja ne tikai meitai krietnu vīru, bet arī sev labu znotu.

Vienu dienu atnāca kāds jauneklis ar saviem draugiem bildināt meiteni. Tobrīd mātes nebija mājās. Viņa strādāja uz lauka. Māte aizejot bija piesacījusi meitai, lai viņu pasaucot, ja atnāktu viesi.

Meita jo laipni sagaidīja viesus un teica:

— Uzgaidiet mani, es aizskriešu pasaukt māmiņu!

Meitene aizskrēja uz lauku un pasauca māti:

— Nāc nu ātrāk mājās! Pie mums viesi ieradušies.

Māte saprata, ka atnācēji grib bildināt meitu, un teica:

— Labi, meit, labi. Ej tik uz mājām, es jo drīzi būšu klāt.

Meita aizgāja, bet māte apģērbās ubadzes drēbēs un gāja salīkusi uz māju. Netālu no mājas viņa sāka raudāt, vaidēt, gāja klupdama krizdama un gaudulīgā balsī vilka dziesmiņu:

Es veca sieviņa,

Es vārga esmu un bieži klūpu.

Es ieraudzīšu savas meitas precinieku mājās vai laukā.

Kad jauneklis, kurš bija atnācis bildināt skaisto meitu, ieraudzīja, ka vecenīte iet klupdama krizdama, ar saviem draugiem sāka gardi jo gardi smieties. Bet vecenīte raudāja, vaidēja, klupa un krita, un visu laiku dziedāja vienu un to pašu dziesmiņu. Jaunekļi smējās, vēderus turēdami, un rādīja ar pirkstiem:

— Paskaties uz šo veceni, kā tā klunkurē!

Tā viņi smējās, līdz vecenīte ienāca mājās. Drīz vien viņa iznāca un, saņēmusi visus spēkus, nosēdās pie mājas durvīm.

— Kālab jūs esat nākuši manā mājā? — viņa vaicāja.

Jauneklis viņai izteica savu vēlēšanos. Taču vecenīte viņu atraidīja.

— Nē, mana meita un tu neesat saderīgs pāris. Viņa ir nabadzīga meitene. Pieradusi ēst rīsu. Vai nu viņai pie eļļas pierast?

Un jauneklim bija vien jāaiziet ar garu degunu.

Nākamajā reizē meitu bildināt atnāca sultāna dēls ar saviem draugiem. Atkal viesus sagaidīja meita. Māte strādāja uz lauka, un meita izgāja viņu pasaukt.

Māte atkal uzvilka ubadzes drēbes un līka un greiza slāja uz māju. Netālu no mājas viņa sāka raudāt, vaidēt, gāja klupdama krizdama un uzsāka dziedāt to pasu dziesmiņu.

Kolīdz sultāna dēls un viņa draugi vecenīti ieraudzīja, tie sāka gardi smieties un rādīt ar pirkstiem.

— Skatieties, cik jocīgi šī vecene klunkurē!

Un atkal smiekli, kas gāza jaunekļus vai no kājām nost, vecenīti pavadīja līdz pašai mājai.

Vecenīte atnāca mājās, apsēdās pie durvīm un vaicāja:

— Kālab jūs nākuši?

Sultāna dēls pateica savu vēlēšanos. Bet vecenīte precinieku atkal noraidīja.

— Nē, mana meita un sultāna dēls nevar būt saderīgs pāris. Viņa pieradusi ēst rīsu. Vai nu viņai pie eļļas pierast?

Arī sultāna dēlam bija vien jāaiziet ar garu degunu.

Kādu dienu meitu bildināt atnāca vezīra dēls ar saviem draugiem. Meita itin laipni viņus sagaidīja, bet izgāja, lai pasauktu māti, kura strādāja uz lauka.

Māte, tāpat kā iepriekš, atnāca, ģērbusies ubadzes drēbēs.

Netālu no mājas viņa sāka raudāt, vaidēt, gāja klupdama krizdama un uzvilka dziesmu:

Es veca sieviņa,

Es vārga esmu un bieži klupu.

Es ieraudzīšu savas meitas precinieku mājā vai laukā.

Pie mājas viņa, tāpat kā iepriekšējās reizēs, novēlās zemē.

Vezīra dēls pieskrēja klāt, pieliecās un vaicāja:

— Kas tev noticis, kundze? Kas noticis, cienītā?

Vezīra dēla draugi jau gribēja par veceni palaist gardu smieklu, bet viņš neļāva tiem smieties un iesaucās:

— Kā jūs uzdrošināties apsmiet vecu nabaga sievieti!

Vezīra dēls palīdzēja viņai piecelties, nopurināja gružus no viņas drēbēm un palīdzēja aiziet līdz pašai mājai.

Vecā sieviņa nosēdās pie savas mājas durvīm un vaicāja, kālab viņš esot atnācis.

— Es atnācu bildināt tavu meitu, cienītā, — vezīra dēls atbildēja.

— Labi, vecenīte bija ar mieru un nodomāja: «Šis ir tas cilvēks, kurš cienīgs apņemt manu meitu sev par sievu. Viņš izturas labi pret mani tagad, kad es viņam esmu vēl gluži sveša. Viņš būs krietns vīrs manai meitai un man — labs znots.»

Viņa deva savu svētību meitas kāzām ar vezīra dēlu.

Dziednieks un viņa mēmais māceklis

Kādā tālā zemē dzīvoja slavens dziednieks. Cilvēki pie viņa nāca baru bariem, un viņš visus izdziedināja.

Dziednieks jo ātri kļuva slavens tālu aiz savas zemes robežām. Daudzi viņu apskauda un gribēja savus dēlus nodot pie viņa mācībā, bet viss velti. Vecāki nu visādi noņēmās — cits draudēja, cits ar dāvanām centās pielabināties. Bet kā nekā, tā nekā. Dziednieks atraidīja, jo negribēja, ka cits iedzīvotos bagātībā ar viņa zināšanām.

Gadi gāja. Dziednieks kļuva jo dienas jo vecāks, bet mācekļa joprojām viņam nebija. Beigu beigās viņš izziņoja, ka pieņems mācekli, tikai tam jābūt mēmam. Dziednieks bija izdomājis: mēmais, sak, viņa gudrības nevarēs izstāstīt citiem.

Viņš gaidīt gaidīja mēmu puisēnu, bet neviens pie viņa nenāca.

Šajā pašā pilsētā dzīvoja kāda nabadzīga sieviņa ar savu dēlu. Vienreiz māte teica dēlam:

— Mans dēls, tu esi bārenis, un mēs esam nabagāki par nabagu. Man nav ko domāt samaksāt tev par skolām. Es gribu, lai tu mani uzmanīgi uzklausītu. Mūsu pilsētā dzīvo slavens dziednieks. Viņš ir ar mieru pieņemt mācekli, tikai tam jābūt mēmam. Ja tu izliktos mēms, viņš tevi mācītu un dienās tu varētu cilvēkus dziedināt tāpat kā viņš. Cilvēki tevi cienītu, un mēs varētu dzīvot mierīgi bez raizēm līdz mūža galam. Esi ar mieru, mans dēls! Tev jābūt mēmam kā zivij ūdenī, lai ko dziednieks tev arī nedarītu.

Zēns bija ar mieru izlikties par mēmu un iet mācīties.

Nākamajā dienā māte aizveda dēlu pie dziednieka. Tas viņus pieņēma un taujāja mātei:

— Vai taisnība, ka tavs dēls ir mēms jau no pašas dzimšanas?

— Jā, — māte apstiprināja.

Dziednieks pieņēma dēlu mācībā, bet vispirms pārbaudīja, vai zēns tiešām ir mēms. Viņš ieveda zēnu istabā, paņēma koku un zēnu smagi piekāva. Dziednieks domāja, ka zēns sāks raudāt un saukt māti. Bet zēns neizteica ne vārdiņa. Dziednieks pabrīnījās un nolēma zēnu vēl reizi pārbaudīt. Viņš paņēma no plaukta zāli un ierīvēja ar to zēna ķermeni. No šīs zāles ķermenis ļoti niez. Dziednieks domāja, ka zēns neizturēs un sāks vaimanāt. Zēna acīs parādījās tikai asaras, bet ne vārda dziednieks tā arī netika dzirdējis. Lai ko dziednieks darīja, lai kā zēnu pārbaudīja, tas bija un palika mēms kā zivs ūdenī.

Beigu beigās dziednieks lika zēnu mierā. Viņš bija pārliecināts, ka zēns ir mēms jau no pašas dzimšanas, un sāka viņam mācīt dziedināt cilvēkus.

Māceklis allaž visur palīdzēja. Ja dziedniekam kaut kas bija vajadzīgs, zēns palocīja galvu vai pamāja ar roku, bet nelaida ne vārda pār lūpām.

Tā pagāja vairāki gadi. Māceklis bija jau daudz iemācījies. Dažu labu reizi viņš dziedināja ļaudis jau pats uz savu roku.

Kādu dienu pie dziednieka atnāca slimnieks un sūdzējās, ka sāpot galva.

Dziednieks slimo uzmanīgi apskatīja un teica, ja šis, sak, vēl kādu gadiņu gribot padzīvot šajā pasaulē, tad tūliņ uz karstām pēdām jātaisot operācija.

— Es nezinu, kas tev ir galvā.

Neko darīt. Slimais bija ar mieru. Viņam atvēra galvaskausu un atrada, ka tur ir liels, balts tārps. Tas bija apvijies slimniekam ap smadzenēm. Vajadzēja uzmanīgi izņemt tārpu, lai neskartu smadzenes. Dziednieks gribēja tārpu izvilkt.

Māceklis, kā allaž, bija turpat klāt un jo uzmanīgi sekoja visam, ko darīja dziednieks. Māceklis domāja: «Ja dziednieks gribēs tārpu izvilkt, tad sabojās smadzenes. Bet, ja es to pateikšu, viņš uzzinās, ka neesmu mēms un mani padzīs. Bet, ja klusēšu, slimnieks nomirs, un tad dziednieka labā slava būs vējā. Viņam taču vēl nav nomiris neviens pats slimnieks.»

Lai notiktu kas notikdams, māceklis nolēma pateikt.

— Tu kļūdies, — pēkšņi atskanēja mācekļa balss. — Ja tu tā darīsi, tad savainosi smadzenes, bet tārps paliks neizvilkts.

Un māceklis paņēma no dziednieka rokām ķeksīti, uz uguns sakarsēja un turēja tārpam pie galvas. Tārps sāka lēnām līst uz ēru un — nebija, ko redzēt — izlīda pavisam. Pēc tam māceklis rētu aizšuva.

Dziednieks brīnum brīnījās, ka mēmais māceklis sācis runāt, bet neteica ne vārda, kamēr pabeidza operāciju.

— Tātad izrādās, ka tu tomēr runā? — pēc tam dziednieks vaicāja māceklim un jau gribēja viņu padzīt.

Bet māceklis teica:

— Manu skolotāj! Es būtu varējis arī klusēt un tevi mānīt tikai tādēļ, ka klusēšana dod man labumu. Bet es negribēju, ka cilvēks nomirst. Bez tam šā cilvēka nāve tavas kļūdīšanās dēļ celtu tev neslavu. Lūk, tāpēc es arī sāku runāt.

Dziednieks viņu uzklausīja, brītiņu padomāja un teica:

— Jā, tev taisnība, mans dēls. Tu būtu varējis manu negodu izmantot savā labā.

Un dziednieks māceklim piedeva melus. Kopš šīs dienas abi kļuva jo sirsnīgi draugi un kopā dziedināja cilvēkus.

Labvēlība un bagātība

Viņos laikos dzīvoja vīrs ar sievu. Viņiem piedzima puisēns, bet pēc tam meitene. Kad bērni izauga lieli, tēvs saslima un juta savu pēdējo stundiņu itin tuvu esam. Viņi paaicināja abus bērnus pie sevis un vaicāja:

— Ko jūs no manis gribētu — laba vēlējumus vai manu mantu?

Dēls atbildēja:

— Es gribu tavu mantu!

Meita teica:

— Bet man, tēt, neliedz savu labvēlību.

Tēvs uz meitu mīļi jo mīļi paskatījās un nomira.

Drīz pēc tēva bērēm saslima arī māte. Arī viņa paaicināja abus bērnus un vaicāja:

— Vai jūs no manis gribētu laba vēlējumus vai manu mantu?

Dēls atbildēja:

— Es gribētu tavu mantu!

Bet meita teica:

— Neliedz man savu labvēlību!

Māte uz meitu mīļi jo mīļi paskatījās, aizvēra acis un nomira.

Pēc mātes apbedīšanas brālis atnāca pie māsas, pavēlēja sameklēt tēva un mātes mantu un visu, kas gadījās pa rokai, paņēma sev.

Ļaudis viņam vaicāja:

— Kāpēc tu savai māsai nekā neatstāji?

Bet viņš atbildēja:

— Es gribēju mantu un to arī paņēmu, bet viņa gribēja vecāku labvēlību — un tā lai tiek viņai!

Brālis nepaņēma vienīgi podus un piestu. Viņš māsai neatstāja pat ne kripatiņas, ko ēst. Kaimiņi nāca pie māsas aizņemties gan piestu, gan podus un par to izlīdzēja viņai ar saujiņu rīsa un citu ēdamo. Māsa tā arī iztika.

Viņa pārmeklēja visu vecāku māju, bet māja tukša kā izslaucīta, atrada vienīgi ķirbju sēklas. Māsa tās iedēstīja pie akas, un viņai izauga lielu lielie ķirbji. Bet brālis, nekā par māsu nezinādams, izvaicāja ļaudis:

No kā mana māsa iztiek?

Ļaudis nu pastāstīja, ka pie māsas ejot kaimiņi aizņemties gan piestu, gan podus un atstājot viņai šo to ēdamu. No tā viņa tad arī iztiekot.

Tad brālis aizgāja atkal pie māsas un atņēma viņai piestu un podus. No rīta māsa pamodās, meklēt meklēja mājās kaut ko ēdamu, bet, neko neatradusi, nolēma aiziet paskatīties, vai nav jau izauguši ķirbji. Redzēdama, ka ķirbju varen daudz, viņa tos savāca un nesa pārdot, lai nopirktu sev ēdamo. Un tā dienu diena viņa vāca ķirbjus un nesa tos pārdot. Un katrs, kas nopirka viņas ķirbjus, brīnījās, ka tie saldi kā medus. Ļaudis ņēma graudus un gāja pie viņas, lai tos iemainītu pret ķirbjiem. Un māsa ātri k|uva jo bagāta.

Brāļasieva, padzirdējusi par saldajiem ķirbjiem, pasauca vergu, iedeva viņam graudus un aizsūtīja tos iemainīt pret ķirbjiem. Vergs iet arī pie māsas. Māsa, pazinusi savas brāļasievas vergu, iedeva tam pēdējo ķirbi, lai viņš to aiznes savai kundzei, bet graudus atdeva atpakaļ.

Brāļasieva pagatavoja no ķirbja ēdienu un pārliecinājās, ka tas tiešām ir salds kā medus. Nākamajā dienā viņa atkal sūtīja vergu pie vīramāsas, lai tas atkal nopirktu ķirbi. Bet māsa atteica vergam, ka viņai ķirbju vairāk neesot. Vergs pārnāca mājās un izstāstīja to savai kundzei. Viņa ļoti sadusmojās. Pārradās mājās vīrs un vaicāja:

— Kas tev kaiš, mana sieva?

Sieva izstāstīja vīram:

— Es aizsūtīju vergu pie tavas māsas nopirkt ķirbjus, bet viņa atteica, ka to neesot. Taču cilvēki no viņas visu laiku pērk ķirbjusl

— Rīt es aiziešu pats un nogriezīšu visus ķirbjus, — vīrs sievu mierināja. Nākamajā rītā viņš aizgāja pie māsas un teica:

— Mana sieva tev atsūtīja graudus, bet tu atteicies viņai pārdot ķirbjus.

— Man ķirbju, ko pārdot, vairāk nav. Lai tava sieva rīt atsūta vergu, es iedošu ķirbjus tāpat bez maksas.

— Bet kāpēc tad tu citiem pārdod?

— Nevienam es nepārdodu. Visi ķirbji jau ir nogriezti, bet jauni vēl nav uzaugusi.

Tad brālis teica māsai:

— Iesim, es nobradāšu visu tavu ķirbju lauku.

— Labi, — māsa atbildēja, — bet vispirms tad nogriez man roku un tikai tad ķeries ķirbjiem klāt.

Brālis, acu nepamirkšķinājis, to arī izdarīja, bet pēc tam nobradāja visus ķirbjus. Tad brālis sagudroja māsu no pasaules izdzīvot — tai visu atņēma un pašu izdzina no mājas. Māju viņš pārdeva un saņēma brangu naudu. Ko māsai bija darīt? Gribi vai negribi — jāiet uz džungļiem.

Džungļos viņa ilgi maldījās un tikai septītajā dienā nonāca pie pazīstamas pilsētas, bet tajā neiegāja. Māsa palika džungļos, uzrāpās lielā kokā, noplūca tā augļus, paēda un aizmiga cietā miegā.

Nākamajā dienā džungļos medībās izgāja sultāna dēls ar saviem draugiem.

Viņš bija varen nokusis un teica draugiem:

— Es zem koka atpūtīšos, bet jūs medījiet vien.

Sultāna dēls un viņa vergs apsēdās zem koka, kurā slēpās meitene. Meitene raudāja vienā raudāšanā, un viņas asaras pilēja taisni sultāna dēlam virsū.

— Kas tad tas, vai lietus līst? — viņi vaicāja vergam.

— Nē, kungs. Lietus gan nelīst.

— Tad uzrāpies kokā un paskaties, vai tur nemājo putni!

Vergs uzrāpās kokā un — tavu brīnumu! — tur ieraudzīja skaistu meiteni, kas gauži raudāja. Viņš aši nokāpa zemē un teica jauneklim:

— Kokā es redzēju brīnum skaistu meiteni, bet man nebija dūšas viņu uzrunāt.

— Kāpēc?

— Viņa gauži raud, kungs. Varbūt jūs pats viņu iztaujāsiet?

Jauneklis — viens, divil — kokā augšā un meitenei vaicāja:

— Kas tu esi? Cilvēks vai gars?

Viņa atbildēja:

— Esmu cilvēks.

— Kāpēc tad tu raudi?

— Es apraudu savu sūro dzīvi.

— Kāp zemē, nāc mums līdzi! — jauneklis aicināja.

— Uz kurieni?

— Pie mana tēva un mātes. Esmu sultāna dēls.

— Bet ko jūs šeit darāt?

— Es šajā mežā katru mēnesi nāku ar saviem draugiem medīt.

— Es negribu neviena satikt!

— Mēs arī nevienu nesatiksim, — jauneklis teica.

Sultāna dēls nokāpa no koka un aizsūtīja savu vergu uz pilsētu pēc slēgtām nestuvēm. Vergs aizgāja uz pilsētu un drīz jo drīz atgriezās ar nestuvēm, ko nesa četri vergi. Sultāna dēls iesēdināja meiteni nestuvēs un pavēlēja saviem vergiem šaut ar bisēm, lai medībās izklīdušie draugi sanāktu kopā.

Kad visi bija sanākuši, viņš teica:

— Esmu nosalis un gribu jo ātrāk tikt mājās!

Draugi savāca medībās nošautos zvērus un devās pakaļ sultāna dēlam,, nenojauzdami, ka nestuvēs sēd sveša meitene.

Kad viņi ieradās pilī, sultāna dēls teica vergam:

— Ej un pasaki manam tēvam un mātei, ka esmu sasirdzis, palūdz, lai ātrāk pagatavo ēdienu un man atnes.

Māte un tēvs bija norūpējušies. Viņi vēlēja pagatavot ēdienu un aiznest dēlam.

Nākamajā dienā jauneklis, iznācis no savas istabas, teica vecākiem:

— Es sastapu mežā skaistu meiteni un gribu ņemt viņu sev par sievu, bet viņai nav vienas rokas.

Neko darīt. Sultāns savu vienīgo dēlu pārlieku mīlēja un bija ar mieru rīkot kāzas. Sultāna dēls apprecējās. Un tajā zemē paklīda valodas, ka sultāna dēls apņēmis par sievu meiteni, kurai neesot vienas rokas.

Drīz viņiem piedzima dēls, un pēc tam jaunais, laimīgais tēvs nolēma apceļot savu zemi.

Ļaunais brālis par māsas likteni nekā nezināja. Viņš bija pārliecināts, ka viņa mežā gājusi bojā. Brālis visu savu mantu un naudu bija nodzīvojis un tagad staigāja apkārt, lūgdams žēlastības dāvanas. Tā, apkārt staigādams, viņi vienreiz padzirdēja, ka ļaudis runā:

— Sultāna dēls apprecējis meiteni, kurai nav vienas rokas.

— Bet kur viņš tādu atradis? — viņš klaušināja ļaudis.

— Džungļos, — tie atbildēja.

Tad brālis noprot, ka tā viņa paša māsa.

Brālis, viltībnieks, nu dodas pie sultāna un ņemsies apmelot savu māsu:

— Tavs dēls apprecējis meiteni, kurai nav vienas rokas. Bet roku viņa ir pazaudējusi savas buršanas dēļ. Katru, kurš šo apprec, viņa nogalei

Sultāns gāja pie sievas un izstāstīja viņai visu, ko bija dzirdējis. «Ko nu darīt, ko iesākt?» — abi ilgi prātoja. Vecāki savu vienīgo dēlu gauži mīlēja un tāpēc nolēma viņa sievu ar visu mazdēlu padzīt no pilsētas.

Meitenes brālis ņēmās abus pierunāt:

— Nogaliniet viņu! Kādā pilsētā par buršanu viņai jau nogrieza roku, bet jums viņa jānogalina.

Bet sultāns atbildēja:

— Mēs nevaram viņu nogalināt.

Un sultāns izdzina vedeklu ar mazdēlu no pilsētas.

Sultāna vedekla paņēma bērnu ar visu grozu un gāja uz mežu. Mežā viņa apsēdās, pabaroja bērnu, un bērns aizmiga. Te sultāna vedekla ieraudzīja, ka pie viņas — kur gadījusies, kur ne — lien čūska. «Tad nu šodien man jāmirst,» viņa nodomāja.

Bet čūska i nedomā darīt jaunu, tā lūdzas:

— Atver savu grozu, lai es varētu tajā paslēpties. Paglāb mani no saules, bet es paglābšu tevi no lietus!

Sultāna vedekla atvēra grozu, un čūska tajā paslēpās.

Te sultāna vedekla ieraudzīja, ka šurpu lien vēl viena čūska, čūska pielīda klāt un taujāja:

— Vai šekur garām nav gājusi mana draudzene?

— Jā, gāja gan, — sultāna vedekla atbildēja.

Un čūska aizlīda tālāk.

Tad čūska, kura bija paslēpusies grozā, teica:

— Atver!

Un sultāna vedekla atvēra grozu.

Čūska izlīda, patencināja un vaicāja:

— Kur tu iedama?

— Nezinu, esmu mežā apmaldījusies, — sultāna vedekla atbildēja.

— Tad nāciet man līdzi! — čūska aicināja. — Ejam uz manām mājām. — Un visi trīs gāja uz čūskas mājām.

Pa ceļam nonāca pie liela ezera.

— Atpūtīsimies, saule varen karsē, — čūska teica. — Bet tu izpeldini bērnu!

Sultāna vedekla gāja pie ezera, lai izpeldinātu bērnu. Bet bērns — ne no šā, ne no tā — izslīdēja viņai no rokām un pazuda zem ūdens.

— Kas tev notika? — čūska vaicāja.

— Mans bērns iekrita ūdenī, un es nevaru viņu atrast!

— Pameklē vien, pameklē!

Sultāna vedekla meklēja krietnu brīdi, bet bērnu kā neatrada, tā neatrada.

Un tad čūska pamācīja:

— Meklē ar otru roku!

— Tu mani izsmej! — nabaga sieviete iesaucās.

— Kāpēc lai es to darītu?

— Es meklēju ar veselo roku, bet viņu neatradu. Kā lai es meklēju ar stumbeni?

Taču čūska i nedomā rimties:

— Meklē ar abām rokām!

Sultāna vedekla sāka meklēt ar abām rokām un atrada savu bērnu. Viņa to aši saķēra un, velkot bērnu ārā no ūdens, skatās — kas ta tas? — stumbeņa vietā vesela roka!

Čūska vaicāja sultāna vedeklai:

— Vai atradi savu dēlu?

— Jā. atradu un arī veselu roku atradu.

Sultāna vedekla nezin no prieka kur dēties.

— Bet tagad iesim pie maniem vecākiem, — vedināja čūska. — Es tev atlīdzināšu par tavu labo sirdi!

— Man vairāk nekā nevajag! Es jau atdabūju roku.

— Nē, iesim pie maniem vecākiem!

Un viņas gāja pie čūskas vecākiem, čūskas vecāki jo mīļi uzņēma sultāna vedeklu un viņas dēlu. Un viņi abi palika dzīvot pie čūskas vecākiem, kas tos ļoti iemīļoja — kā paša bērnus.

Pa šo laiku sultāna dēls bija izceļojies un nule atgriezās mājās. Bet viņa sievasbrālis jau bija ielavījies galmā un kļuvis liels vīrs. Sultāns un viņa sieva pirms dēla atgriešanās bija likuši izrakt divus kapus — vienu lielu, it kā tur būtu apglabāta vedekla, bet otru mazu, it kā tur gulētu mazdēls.

Sultāna dēls vaicāja saviem vecākiem:

— Kur ir mana sieva un dēls?

— Abi nomira.

— Kur ir viņu kapi?

Vecāki dēlam parādīja divas kapu kopas. Sultāna dēlam sirds no bēdām vai plīsu plīst.

Bija pagājis krietns laika sprīdis. Kādu dienu sultāna vedekla teica savai draudzenei čūskai:

— Es gribētu atgriezties mājās!

Čūska atbildēja:

— Ej atvadies no mana tēva un mātes! Viņi tev dos dāvanas, bet tu nekā cita nenem kā vienīgi no tēva gredzenu un no mātes mazu groziņu.

Sultāna vedekla gāja atvadīties no čūskas vecākiem. Tie viņai gribēja dot līdz: brangu naudu, bet viņa atteicās:

— Esmu viena, kam man tik daudz naudas?

— Ko tad tu vēlētos? — čūskas vecāki vaicāja.

— Dodiet man savu gredzenu, tēvs, bet jūs, māmiņ, atdāviniet man savu mazo groziņu!

Čūskas vecāki gan negribēja šķirties no gredzena un groziņa, bet — neko darīt — atdeva vien.

Čūskas tēvs, dodams sultāna vedeklai gredzenu, teica:

Ja tev sagribas ēst, ja tev būs vajadzīgas drēbes un pajumte, dari to visu zināmu gredzenam!

— Māte viņa: iedeva mazu groziņu un pateica to pašu. Čūskas vecāki neskopojās ar aba vēlējumiem, un sultāna vedekla, tā mīļi izvadīta, devās uz sava vīra pilsētu taču negāja vis uz sultāna pili, bet palika pilsētas nomalē un teica gredzenam:

— Es vēlos, lai šeit būtu liela māja.

Un nenobrīnīties — kā uz burvja mājienu — radās māja ar visu iedzīvi un visiem vergiem! Mājā uz dzīvi apmetās sultāna vedekla ar savu dēlu, kurš jau bija izaudzis liels puisis.

Sultāns uzzinājis, ka pilsētas nomalē pacēlusies liela, skaista māja, aizsūtīja savus kalpus lai tie paši savām acīm pārliecinātos, vai tā taisnība. Kalpi atgriezās un to apstiprināja.

Tad nu sultāns ar saviem galminiekiem un dēlu devās šo māju apskatīt. Jau pa krietnu gabalu sultāna vedekla ieraudzīja savu vīru, vīratēvu, pulka jo pulka ļaužu un to vidū arī savu brāli. Viņa vēlēja kalpiem gatavot cienastu un klāt galdu. Kad sultāns ar pavadoņiem pienāca pie mājas, viņus laipni uzaicināja ienākt. Viņi ienāca un taujāja, kas šinī mājā dzīvojot.

— Vispirms pacienāšu, pēc tam es pastāstīšu par sevi, — atbildēja sultāna vedekla.

Kad augstie viesi bija godam pamieloti, viņa tiem izstāstīja savu dzīves stāstu un darīja zināmas brāļa ļaundarības. Kas gan spēj atstāstīt sultāna dēla prieku, uzzinot ka atradusies viņa sieva un dēls! Visi, kas sēdēja pie galda, no prieka raudāja.

— Ko darīt ar tavu brāli? — sultāns vaicāja. — Viņš no mūsu pilsētas jāpadzen!

Tā arī izdarīja. Ļaunais brālis kā gāja, tā pazuda, ne gailis tam pakaļ nedziedāja.

Sultāna dēls ar savu sievu dzīvoja it laimīgi līdz pašam mūža galam.

Trīs dzīves gudrības

Tālā pilsētā dzīvoja jauneklis ar saviem vecākiem. Diena gāja pēc dienas, gads pēc gada, un, kad tēvs un māte bija veci un nomira, viņi atstāja dēlam mantojumā trīs tūkstošus reālu.

Kādā citā pilsētā dzīvoja jauneklis ar savu tēvu, un tēvs, gulēdams uz nāves gultas, pateica dēlam trīs dzīves gudrības.

— Mans dēls, neaizmirsti šīs gudrības, — viņš cieši piekodināja, — tās tev grūtā brīdī palīdzēs!

Kad jauneklis bija iztērējis visu naudu, viņš pameta dzimto pilsētu. Ieradies svešā pilsētā, viņš apmetās pie tirgoņa un nodzīvoja pāris dienu. Trešajā dienā viņš tirgonim teica:

— Dod man zemes gabalu, lai es varu uzbūvēt māju un atvērt tirgotavu!

Tirgonis atbildēja:

— Labi, es tev došu zemes gabalu, bet ko tu savā tirgotavā pārdosi? Tev taču nav naudas!

— Es pārdošu savas trīs gudrības, — jauneklis teica, — katru par tūkstoš reāliem, šīs gudrības es mantoju no sava tēva.

Tirgonis iedeva jauneklim zemes gabalu. Jauneklis uzcēla māju, ierīkoja tirgotavu un dienu dienā sēdēja tās durvju priekšā. Tā jauneklis kļuva par gudrību tirgoni.

Garāmgājēji šim taujāja:

Ko tu pārdod?

— Es pārdodu gudrības, — viņš atbildēja.

Cik tad maksā gudrība?

— Tūkstoš reālu.

Un visi, kas to dzirdēja, teica:

— Tam jau viss nav mājās!

Kādu dienu pie gudrību tirgoņa piestāja jauneklis, kurš no vecākiem bija mantojis trīs tūkstošus reālu. Jauneklis viņu sveicināja un vaicāja:

— Ko tu pārdod?

— Es pārdodu gudrības.

— Cik tad maksā gudrība?

— Tūkstoš reālu.

— Kāpēc tik dārgi?

— Tas nav dārgi tam, kurš grib zināt un saprast šīs gudrības.

— Es saņēmu no vecākiem mantojumā trīs tūkstošus reālu. Tā ir visa bagātība, kas man pieder.

— Katra gudrība, ko es tev pateikšu, maksā tūkstoš reālu. Ja vēlies, pērc!

Jauneklis bija ar mieru. Viņš iedeva gudrību tirgonim tūkstoš reālu, un šis pateica pirmo gudrību.

— Nevienam nestāsti to, ko tu redzēsi!

Noklausījies pirmo gudrību, jauneklis teica:

— Tagad pasaki man otru gudrību.

— Visupirms atnes vēl tūkstoš reālu! — viņam uzprasīja gudrību tirgonis .

Jauneklis atnesa tūkstoš reālu, un gudrību tirgonis viņam pateica otru gudrību:

— Ja tu dosies ceļojumā un saulriets tevi pārsteigs ceļā, iekārtojies uz nakšņošanu un liecies gulēt turpat ceļmalā.

— Bet tagad klāj vaļā man trešo gudrību!

— Labi, bet visupirms atnes man vēl tūkstoš reālu!

Jauneklis viņam atnesa pēdējo tūkstoti reālu un dzirdēja trešo gudrību.

Ja tu ceļā sastapsi cilvēku un tas tevi pirmais sveicinās, atņem sveicienu un patērzē!

Tā jauneklis, kurš mantojumā bija saņēmis trīs tūkstošus reālu, palika bez plika graša, toties zināja trīs gudrības. Viņš salīga darbā, nopelnīja divi simti reālu un nopirka kamieli un dažādas preces. Tad jauneklis devās uz citu pilsētu un tur sastapa vīru, kas arī gribēja tirgoties. Abi nosprieda turēties kopā. Arī vīrs nopirka kamieli, iegādājās preces, un, kad viss bija sagatavots, abi devās ceļā.

Ceļā viņi pavadīja daudz dienu, bet neredzēja nevienu pilsētu. Kādu dienu, kad saule jau rietēja, viņi pamanīja uguni un izdzirdēja gaiļa dziedāšanu. Jauneklis teica savam ceļa biedram:

— Es tepat likšos uz auss, saule jau riet.

— Nē, — otrs iebilda, — mēs jau neskaitāmas naktis esam pārgulējuši džungļos, un tagad pilsēta tepat deguna galā. Vai tad nebūtu labāk pārlaist nakti pilsētā? Es šeit negribu gulēt!

— Dari, kā tu gribi, bet es palikšu tepat, — jauneklis atbildēja.

Ceļa biedrs jāja uz pilsētu, bet jauneklis pārgulēja nakti ceļo malā. No rīta viņš uzkāpa kamielim mugurā un jāja uz pilsētu. Pusceļu nojājis, viņš atrada savu ceļa biedru ar visu kamieli guļam ceļmalā. Abi bija miruši no čūskas kodiena.

«Gudrība, par kuru es samaksāju tūkstoš reālu, izglāba man dzīvību,» jauneklis nodomāja. «Gan jau noderēs arī pārējās divas gudrības, par kurām samaksāju divi tūkstošus reālu.»

Jauneklis iejāja pilsētā, lai sameklētu ļaudis, kas palīdzētu apbedīt draugu.

Draugu apbedījis, pats palika pilsētā dzīvot. Bija pagājis krietns laiks, un te kādu dienu jaunekli ieraudzīja sultāns. Viņš paaicināja jaunekli pie sevis un iztaujāja:

— No kurienes tu esi ieradies šajā pilsētā, un kas tu tāds esi?

Jauneklis viņam atbildēja:

— Es esmu boana, trūcīgais, un mana māja atrodas krietni tālu no sejienes.

Sultāns uzaicināja jaunekli pie sevis kalpot. Jauneklis bija ar mieru. Sultāns jaunekli pārlieku iemīļoja un viņam uzticējās. Sultāns jaunekli apdāvināja ar skaistām drēbēm un dārgiem ieročiem.

Vienreiz sultāns bija nolēmis doties medībās. Pa ceļam viņš atcerējās, ka bija aizmirsis mājās savu pulksteni. Viņš pasauca jaunekli un teica:

— Griezies atpakaļ uz mājām! Manas jaunākās sievas istabā loga nišā tu atradīsi pulksteni. Atnes man to aši!

— Labi, kungs!

Jauneklis atgriezās mājās, iegāja sultāna jaunākās sievas istabā un redzēja tur ciemojamies vezīru. Jauneklis, ne vārda neteicis, piegāja pie loga nišas, paņēma pulksteni, aizvēra durvis un steigtin steidzās atpaka| pie sultāna.

Sultāns viņam taujāja:

— Kā klājas manai sievai?

— Labi, — jauneklis atbildēja:

Nākamajā dienā vezīrs teica saviem kalpiem:

— Ejiet uz plantāciju un izrociet tur dziļu jo dziļu bedri! Ja kāds nāk uz plantāciju, grābiet to ciet un metiet bedrē, vienalga, kas tas arī nebūtu, pat ja tas būtu es pats.

Kalpi atbildēja:

— Izdarīsim, vezīr, kā pavēlēts!

Kalpi devās uz plantāciju un, slinki nebūdami, izraka tur dziļu jo dziļu bedri. Bet pa to starpu vezīrs pasauca jaunekli un teica viņam:

— Es gribu, lai tu aizietu apskatīt plantāciju!

— Varu aiziet, — jauneklis teica un gāja uz plantāciju.

Pa ceļam jauneklis satika vecu vīru, kurš bija pazinis viņa nelaiķa tēvu. Vecais vīrs jaunekli sveicināja un apvaicājās:

— Kurp tu iedams?

— Eju uz plantāciju, — jauneklis atbildēja un itin laipni pienāca pie vecā vīra, apsēdās, sāka runāties un piemirsa, ka jā iet uz plantāciju.

Sagadījās tā, ka vezīrs tieši tobrīd domāja: «Nu jau šie laikam būs iemetuši jaunekli bedrē. Aiziešu, paskatīšos.» Un iet pats uz plantāciju. Kad vezīrs tur ieradās, kalpi šo sagrāba, iemeta bedrē un nu tik ņemas bērt zemi virsū.

Pēkšņi jauneklis atcerējās, ka viņam jāiet uz plantāciju, un savam sarunu biedram teica:

— Mani vezīrs sūtīja uz plantāciju, es bezmaz to būtu piemirsis. Man tagad nu — pa kaklu pa galvu — jāsteidzas uz turieni!

Kad jauneklis ieradās plantācijā, viņš tur satika kalpus un tiem vaicāja:

— Ko jūs šeit darāt?

— Mūs šurp atsūtīja vezīrs. Viņš mums teica: «Izrociet plantācijā dziļu bedri un to, kurs pirmais ies garām, pat ja tas būtu es pats, grābiet ciet un metiet bedrē!» Nule kā plantācijā ieradās pats vezīrs, un mēs viņu iemetām bedrē, šobrīd rokam bedri ciet.

Jauneklis pie sevis nodomāja: «Šī bedre bija paredzēta man, bet gudrība, par kuru es samaksāju tūkstoš reālu, mani izglāba.» Viņš atgriezās pilsētā un aizgāja pie sultāna.

Sultāns viņam vaicāja:

— No kurienes tu nākdams?

Jauneklis atbildēja:

— Es nāku no plantācijas.

Jauneklis sultānam sīki jo sīki izstāstīja, kas bija noticis ar vezīru, pastāstīja visus savus piedzīvojumus un neslēpa arī to, ka par trim tūkstošiem reālu bija nopircis gudrības.

Sultāns, viņu uzklausījis, teica:

— Tās no tiesas ir dārgas gudrības! — Sultāns jaunekli bagātīgi apdāvināja un iecēla par savu vezīru.

Slinkie dēli

Sensenos laikos kādā zemē valdīja valdnieks, un viņam bija trīs dēli. Savus dēlus valdnieks bezgala mīlēja un nezināja, kuram no trijiem atstāt valsti. Kādudien viņš saaicināja visus trīs dēlus un teica:

— Visslinkākais no jums pēc manas nāves mantos valdnieka troni!

Tad nu visi trīs ņēmās stāstīt tēvam par savu lielo slinkumu.

Pirmais dēls iesāka:

— Pasaulē starp ļaudīm nav lielāka sliņķa par mani. Vienreiz es sēdēju pie uguns, tā dedzināja man kājas, bet mani bija pārmācis tāds slinkums, ka i nedomāju tās maķenīt atvilkt nost.

Otrais teica:

— Kas nu šis par sliņķi! Ne jau nu viņam slinkumā ar mani mēroties! Ja kāds, sacīsim, man uzmestu kaklā cilpu un pakārtu kokā, iedotu rokās zobenu, lai es šo cilpu pārcirstu, mani pārvarētu tāds slinkums, ka es pat mazo pirkstiņu nepakustinātu, lai cilpu pārcirstu.

Trešais teica:

— Es jau esmu ar slinkumu vai nosodīts! Tā vienreiz es gulēju gultā un skatījos uz augšu griestos, bet no turienes pilēt pilēja ūdens. Tas bija nelabs ūdens, kas tecēja man acīs, un es būtu varējis zaudēt acu gaismu, bet es biju slinkāks par slinku, lai pagrieztu seju vai nu pa labi, vai pa kreisi.

Kad valdnieks bija dzirdējis trešā dēla stāstījumu, viņš saprata, ka šis dēls ir par visiem slinkākais. Un valdnieks novēlēja viņam savu valsti.

Taču drīz jo drīz ieradās ienaidnieki, lai viņam atņemtu valsti, bet jauno valdnieku bija pārmācis tāds slinkums, ka viņš i nedomāja turēties pretī. Tā viņš sava slinkuma dēļ pazaudēja valsti, valdnieka troni un visu, kas viņam bija.

Zvejnieks un ļaunais gars

Senos aizlaikos dzīvoja nabadzīgs zvejnieks. Viņš gāja uz jūras krastu un iemeta jūrā tīklu. Taču vairāk kā trīs reizes no vietas viņš tīklu nekad nemeta. Tāpēc pārtika no tā, kas šajās reizēs tīklā bija gadījies. Ja viņam neizdevās nekā noķert, nāca mājās tukšām rokām.

Tā kādu dienu viņš atnāca jūras krastā, iemeta tīklu un izvilka beigtu ēzeli.

— Ai, kas tad tas? — zvejnieks iesaucās un atkal iemeta tīklu jūrā.

Šoreiz viņš izvilka tikai veca poda lauskas.

— Tad ta joki! — Zvejnieks pabrīnījās un iemeta tīklu trešo reizi.

Šoreiz viņš izvilka vara pudeli.

— Savādi gan, ka šodien es nekā nevaru noķert. Vai tad es vairs nemācētu zvejot? — zveinieks sūrojās un nolēma iet uz tirgu pārdot pudeli.

Pēkšņi viņš izdzirdēja kādu balsi. Viņš paskatījās te uz vienu pusi, te uz otru pusi, bet dzīvas radības nekur nemanīja. Taču balss runāja kā runājusi.

Tad viņš paskatījās uz pudeli, paņēma to rokās un sadzirdēja, ka balss nāca no tās.

— Attaisīšu pudeli un paskatīšos, kas tur runā, —. zvejnieks prātoja. Sacīts — darīts.

Kolīdz viņš bija pudeli attaisījis, no tās kaut kas izlēca un turpat zvejnieka acu priekšā — brīnies vai nebrīnies — sāka strauji augt. Un zvejnieka priekšā parādījām lietum liels ļaunais gars.

Ļaunais gars noskurinājās, izslēja plecus un pērkona balsī nodimdināja:

— Cilvēk, vai nu tu gribi, vai negribi, bet tev jāmirst! Mani iebāza pudelē un iemeta jūrā pravietis Zālamans. Daudzus jo daudzus gadsimtus mani ir mētājuši viļņi. Sākumā es zvērēju, ka cilvēks, kurš mani atbrīvos, saņems no manis daudz labuma. Es ilgi gaidīju. Pagāja gadi, gadsimti, bet mani neviens i nedomāja atbrīvot. Un tad es trakās dusmās atkal sev zvērēju, ka to, kas mani atbrīvos, es sizdams nositīšu. Tāpēc es saku, ka tev — gribi vai negribi — jāmirst.

Zvejniekam trakā pārbīlī tā vien drebulis pār muguru skrēja, bet tad, atguvis drosmi, viņš uzrunāja garu:

— Kungs, kā tad nu sanāk, ka tu labu gribi atmaksāt ar ļaunu? Vai patiesi tu nomaitāsi to, kurš tevi atbrīvoja?

— Nekā negribu dzirdēt, — gars paliek pie sava. — Viens, divi — pasaki, kā tu gribi mirt!

Te nu abi sāka strīdēties. Beigu beigās ies un meklēs kādu trešo, lai tas izšķir strīdu.

Ceļā viņi satika govi. Zvejnieks to apturēja un vaicāja:

— Saki, govs, ja cilvēks izdarījis kādam labu, vai tad viņam jāatmaksā ar ļaunu?

Govs nesaprata un jautāja:

— Kas tad noticis?

Viņai nu visu izstāstīja.

Govi mazliet padomāj un teica:

— Nevienam nedrīkst labu atmaksāt ar ļaunu, vienīgi cilvēkam. Viņiemjāatdara tas, ko paši pelnījuši. Mēs, govis, dodam viņiem pienu, ko dzert, gaļu, ko ēst, mo mūsu ādas viņi taisa sev apavus vai apvelk ar to bungas. Bet kāda par visu to ir viņu pateicība? Viņi ņem mūs un nokauj.

— Nu, tagad tu, zvejniek, dzirdēji? — priecāt priecājās gars.

— Kā nu nedzirdēšu, — zvejnieks atbildēja, — bet iesim tālāk.

Abi gāja tālāk. Ceļā viņi sastapa kokospalmu un izstāstīja tai, par ko šie abi strīdoties.

Palma brītiņu padomāja un atbildēja:

— Protama lieta, nevienam nav labais jāatmaksā ar ļaunu, vienīgi cilvēkam. Viņiem jāatdara tas, ko paši pelnījuši. Mēs, palmas, dodam cilvēkiem lielum lielu labumu. Viņi ēdēd mūsu riekstus, no čaumalām taisa traukus, kuros uz uguns vēra ēdienu, no šķiedrām vij virves, bet ar lapām apjumj mājām jumtus. Ja viņiem gribas dzert, pārplēš mūsu riekstus un padzeras kokosriekstu pienu. Bet kāda par to ir viņu pateicība? Viņi mūs nocērt un būvē no mums sev mājas.

— Vai dzirdēji! — nelabais iesaucās un bija gatavs tūlīt zvejnieku nožmiegt.

Bet zvejnieks iebuilda:

— Nē, mums jāatrod trešais liecinieks! Ejam!

Abi gāja tālāk un ieraudzīja trīs vīrus.

Nelabais paskatījās uz viņiem un teica zvejniekam:

— Tikko mēs izvaicājām govi un kokospalmu, bet šie trīs ir cilvēki, un šie būs tavā pusē. Tu taču arī esi cilvēks!

Gars piesviedās klāt trim vīriem un atkal vaicās to pašu.

Trīs vīri brītiņu domāja un tad teica:

— Mēs dzirdējām, ko jūs stāstat, bet nevaram tik aši izlemt. Mēs tev, gars, neticam, ka tu tāds milziu tēvainis būtu varējis ielīst tādā nieka pudelītē.

Tad gars aizsvilās dusmās un iesaucas.

— Ak, jūs man neticat? Nu tad paskatieties!

Vīri nedabūja ne acu pamirkšķināt, kad nelabais gars bija tapis tāds sīkaliņš un pats mešus iemetās pudelē, iesaukdamies:

— Pavei, kā es šeit sēdēju!

Vīri sagrāba pudeli, aiztaisīja to cieši jo cieši un — cik nu tālu vien roka sniedza — iemeta jūrā.

Bet zvejnieks priecīgāks par priecīgu snāja uz māju.

Sultāns un zvejnieks

Vienreiz dzīvoja sultāns. Kādu dienu viņš kopā ar savu vezīru gāja pastaigāties jūras krastā. Te viņi satika zvejnieku, kurš bija gatavs doties jūrā. Bet jūrā todien trakot trakoja vētra, pūta varen spēcīgs dienvidu vējš.

Sultāns uzsauca zvejniekam:

— Ei, zvejnieki

— Jā, kungs.

— Vai tad tev četru un četru nepietiek priekš četriem?

— Nē, kungs, nepietiek.

— Tu tik esi zvejnieks!

— Es, kungs, esmu sīksts un neatlaidīgs un zinu, kur tintes zivis jāzvejo.

Sultāns ar vezīru griezās atpakaļ uz mājām. Atceļā sultāns prasa vezīram:

— Vai tu saprati, par ko mēs ar zvejnieku runājām?

— Nesapratu.

— Tu esi vezīrs, bet nesaprati to, ko saprata vienkāršs zvejnieks!

Vezīram tāda sultāna runa pārlieku ķērās pie sirds. «Ko nu lai dara?» viņš domāja. «Labāk pasaukšu zvejnieku un viņam pajautāšu.»

Domāts — darīts. Vezīrs pasauca zvejnieku un izvaicāja:

— Es gribu uzzināt, par ko jūs ar sultānu tur krastā runājāt.

— Es nesapratu, ko man sultāns teica, es tikai izlikos, ka saprotu.

— Pasaki man — un divi simti reālu būs tavi!

— No tiesas nezinu.

— Es tev došu pieci simti reālu.

— Kungs, es nezinu, kā izskaidrot šos vārdus!

— Es tev atdošu savu labāko lauku!

— Nezinu, kungs, nezinu.

— Es tev atdošu māju, kurā pats dzīvoju!

— Nu, labi, — beigu beigās zvejnieks bija ar mieru. — Es tev pateikšu,, tikai dod man papīru, kas tavu solījumu apstiprina.

Neko darīt, vezīrs uzrakstīja papīru, kur apstiprināja savu solījumu, un tad nu zvejnieks ņēmās skaidrot sultāna teiktos vārdus.

— Sultāns man teica: «Vai tad tev četru un četru nepietiek priekš četriem?» Sultāns redzēja, ka jūrā plosās vētra, un brīnījās, ka es ņemu tīklus, lai brauktu jūrā. Viņš man atgādināja: «Tev gadā ir četri mēneši, kad pūš ziemeju vējš un ir labs zvejas laiks, un četri mēneši bezvēja laika, kad jūra kā spogulis — ne vilnītis nekustas. Vai tiešām šajos astoņos mēnešos nevari sazvejot tik daudz zivju, lai tev pietiktu pēdējiem četriem mēnešiem, kad pūš dienvidu vējš un jūra ir tik nemierīga?» Es atbildēju, ka man šo astoņu mēnešu nepietiek.

Vezīrs, noklausījies šo paskaidrojumu, aši devās pie sultāna un teica:

— Es ilgi domāju un beigu beigās sapratu, ko jūs ar zvejnieku runājāt.

— Paskaidro man!

Un vezīrs sultānam vārdu vārdā atstāstīja visu, ko viņam bija teicis zvejnieks.

— Vai tu pats to saprati?

— Pats, pats.

Sultāns bija varen priecīgs un bagātīgi apdāvināja vezīru. Pagāja dažas dienas, un sultāns uzzināja, ka zvejnieks dzīvojot vezīra mājā. Viņam pārlieku gribējās zināt, kāpēc tas tā.

Viņš paaicināja pie sevis zvejnieku un iztaujāja:

— Kāpēc tu dzīvo vezīra mājā?

— Tā tagad ir mana, nevis vezīra māja.

— Kā tad tā?

— Kungs, vai tu atceries, kad mēs satikāmies krastā. Es sapratu, ko tu man teici: «Neatdod viņam lēti!» Bet es tev atbildēju: «Esmu sīksts un neatlaidīgs, es zinu, kur tintes zivs jāzvejo,» — tas nozīmē: «Esmu nabadzīgs cilvēks un zinu, ko nauda vērta. Es viņam ātrāk neteikšu, iekams viņš nepiesolīs krietnu bagātību.» Tagad es dzīvoju vezīra mājā un esmu ar to mierā.

Sultāns, uzzinājis, ka vezīrs viņu piemānījis, pārlieku sadusmojās. Viņš pasauca vezīru un teica:

— Tu mani apmānīji, teikdams, ka pats esi sapratis manus vārdus. Tu esi muļķis un melis un nevari būt par vezīru. Zvejnieks, kurš tagad dzīvo tavā mājā, lai ieņem arī tavu vietu!

Tā zvejnieks kļuva par vezīru.

Sultāna dēls piemāna velnu

Sirmā senatnē dzīvoja sultāns. Viņam piederēja lielum lielas bagātības un daudz pilsētu, bet nebija bērnu, kam to visu atstāt. Sultāns prātoja: «Ja es nomiršu, un tā kā man nav mantinieka, tad valsts un visa mana bagātība aizies bojā.»

Tad velns, pieņēmis cilvēka izskatu, kādu dienu atnāca pie sultāna un viņam teica:

— Tavai sievai piedzims trīs dēli, bet vienu tu atdosi man!

Sultāns ilgi jo ilgi domāja. Tad piesolīja velnam:

— Es tev došu pusi no savas mantas. Tikai dēlu neprasi!

— Nekā nebija. Dod dēlu! — velns atbildēja.

— Es tev došu pusi no savām pilsētām! — sultāns tielējās.

Bet velns ne dzirdēt negrib. Prasa tik, lai šam dodot dēlu.

Sultāns ilgi lauzīja galvu gan šā, gan tā. Neko darīt — jāapsola vien bija dēls.

Sultāna sievai drīz piedzima dēls, pēc gada — otrs dēls un vēl pēc gada — trešais dēls.

Velns nu klāt, kā likts, pie sultāna un sauc:

— Nu, sākam dalīt dēlus!

— Man viņi vēl tādi neapmācīti, — sultāns mēģina visādi aizbildināties.

— Dod tik man viņus šurp! — velns teica. — Gan es šos izmācīšu!

Ko lai nu dara? Sultāns dod ar, un velns aizved visus trīs dēlus sev līdzi. Bet māja velnam liela, un visādas mantas tajā daudz.

Viņš mācīja sultāna dēlus, līdz tie bija apguvuši visas zinības, un pēc tam tos aizsūtīja atpakaļ pie tēva. Vienam no trim sultāna dēliem bija sevišķi gudra galva un jo liela izveicība.

Un atkal velns klāt pie sultāna un sauc:

— Vadzi, šodien sadalīsim dēlus!

— Dali pats, — sultāns viņam atbildēja.

Velns paņēma divus dēlus un nolika . vienā pusē, pēc tam paņēma to, kuram bija gudrāka galva par pārējiem, nolika otrā pusē un teica:

— Tu vari izvēlēties, sultān!

Sultāns paņēma divus dēlus, bet to vienu atstāja velnam.

Velns aizveda sultāna dēlu uz savu māju, iedeva viņam atslēgas un teica:

— Slēdz tik vaļā, kuras durvis vēlies!

Jauneklis palika mājā, bet velns teicās aizceļojam uz veselu mēnesi. Jauneklis nosēdēja mājā augu dienu, tad aiz gara laika paņēma atslēgu un atvēra vienas durvis. Un — tavu brīnumu! — aiz tām viņš ieraudzīja istabu pilnum pilnu ar tīru zeltu. Jauneklis zeltam piedūra pirkstu, un zelts pielipa viņam pie pirksta tā, ka ne domāt to dabūt vairs nost. Bija vien jāapsien pirksts ar lupatu.

Velns pārradās mājās un jauneklim vaicāja:

— Kas tev pirkstam kaiš?

— Es tajā iegriezu, — jauneklis atbildēja.

Dažas dienas vēlāk velns iešot pastaigāties. Jauneklis nu paņēma visas atslēgas, atvēra pirmās istabas durvis un — ka tevi nelabais! — ieraudzīja āža kaulus, atvēra otras istabas durvis un ieraudzīja kazas kaulus, atvēra trešās istabas durvis un ieraudzīja vērša kaulus, atvēra ceturtās istabas durvis un ieraudzīja ēzeļa kaulus, piektajā istabā ieraudzīja zirga kaulus, sestajā — cilvēku galvas, atvēra septīto istabu — un tur kaktā stāvēja piesiets dzīvs zirgs. Zirgs viņam vaicāja:

— Ei, cilvēka bērns, no kurienes tu nākdams?

Un jauneklis atbildēja:

— Es dzīvoju še, sava saimnieka mājā.

Tad nu zirgs viņam pastāstīja:

— Tavs saimnieks ir pats nelabais, viņš aprij cilvēkus un dzīvniekus. Tagad — smejies vai raudi — pienākusi mūsu abu reize.

— Ko tad mēs darīsim? — jauneklis vaicāja.

— Atsien mani! — zirgs palūdza.

Jauneklis zirgu atsēja.

— Bet tagad atver durvis istabai, kur glabājas dārglietas, es tās norīšu. Tavs saimnieks rīt uz pusdienām saaicinās ciemiņus. Kad viņš pārnāks, viņš tev teiks: «Iesim pēc malkas!» — bet tu šim atbildi: «Es tādu darbu neprotu darīt,» un viņš ies viens pats. Viņš atgriezīsies, uzliks uz uguns lielu katlu un tev teiks: «Pieliec malku!» Tu atbildi: «Nemāku.» Un viņš pats to izdarīs. Pēc tam viņš atnesīs lietum lielu podu ar taukiem un ieliks katlā, uz uguns izkausēs, virs katla pakārs šūpoles un tev teiks: «Kāp augšā pašūpoties!» Tu viņam saki: «Es to nemāku, uzkāp vispirms pats, es paskatīšos, kā tu to darīsi, un pamācīšos!» Kad viņš uzrāpsies, lai tev parādītu, ņem šo un, daudz neprātodams, iegrūd katlā ar karstajiem taukiem, bet pats, cik ātri vari, joz pie manis, es tevi gaidīšu ceļmalā zem koka.

Zirgs aizskrēja, ka pakavi vien noklabēja, un pameta jaunekli vienu. Drīz jo drīz pārradās saimnieks un jauneklim teica:

— Rīt iesim pēc malkas!

— Es tādu darbu neprotu darīt, — jauneklis atteica.

— Tad paliec, — velns atļāva.

Velns aizgāja viens pats un atnesa veselu klēpi malkas. Tad viņš gāja un saaicināja ciemiņus uz rītdienas dzīrēm.

Velns, pārnācis mājās, paņēma katlu, uzlika to uz plīts un teica jauneklim:

— Pieliec plītī uguni!

Jauneklis atbildēja:

— Es nemāku.

— Atnes taukus!

— Es nevaru, man nemaz nav spēka, — jauneklis aizbildinājās.

Velns gāja pats, atnesa taukus, ielika katlā un izkausēja. Tad teica jauneklim:

Pieliec malku!

Taču jauneklis atkal atteicās.

Velns viņam vaicāja:

— Vai tu kādreiz esi redzējis mūsu spēli?

— Neesmu redzējis, — jauneklis atbildēja.

Kad tauki katlā jau virda, velns virs katla uzkāra šūpoles un teica jauneklim:

— Ierāpies šūpolēs, es tev parādīšu!

Bet jauneklis atteica:

— Vispirms ierāpies pats un pašūpojies, bet es noskatīšos un pamācīšos!

Velns ierāpās šūpolēs, bet jauneklis šo sagrāba un — viens, divi! — verdošajos taukos iekšā. Un velns beigts gan! Bet Jauneklis joza, ko kājas nes, prom. Ceļmalā pie koka viņu jau gaidīja zirgs. Jauneklis uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja, ka ne atpakaļ nepaskatījās.

Kolīdz jauneklis prom, pie velna ciemos sanāca viņa draugi, sāka šo meklēt, bet nekur atrast. Ciemiņi bija pārlieku izsalkuši un, ieraudzījuši katlu ar taukiem, nolēma krietni paēst. Noņēma katlu no uguns, uzlika uz galda un, pirkstus laizīdami, apēda visu, kas katlā bija. Pēc tam pārmeklēja māju, paņēma visu ēdamo, ko tik tur atrada, izvārīja visu rīsu un arī apēda. Un, saimnieku nesagaidījusi, slāja uz mājām.

Pa šo laiku jauneklis jau bija brangi gabalā. Zirgs šo nesa kā vējš garām daudzām mējām, garām daudziem ciematiem un beigu beigās apstājās pie kādas pilsētas. Tās nomalē ātri jo ātri uzcēla sev lielu māju. Un šinī mājā visa kā bija pa pilnam. Bija gan ēzelis, gan āzis, gan vērsis, gan pulks kalpu.

Vienreiz par viņu bija padzirdējis pilsētas sultāns un atsūtīja kalpus, lai paskatās, vai tiesa, ka te kā uz burvja mājienu pacēlusies liela, jauna māja.

Kalpi atgriezās un stāstīja sultānam, ka pilsētas nomalē tiešām — kā no zemes izaugusi — liela māja. Nu sultāns sūtīja savus ļaudis uzzināt, kas tur dzīvo.

Sultāna ļaudis izvaicāja jaunekli:

— Kas tu tāds būtu un no kurienes ieradies?

— Esmu vienkāršu ļaužu un nāku no savas pilsētas, jo man patīk apceļot pasauli.

Sultāna ļaudis atgriezās pilī ar jaunām vēstīm.

— Viņš ir svešzemnieks un ceļotājs.

Tad sultāns aizsūtīja pie jaunekļa sūtni, lai teiktu, ka rīt viņš pats, sultāns, apmeklēšot šā māju.

— Labi, lai nāk sultāns! — Jauneklis bija ar mieru.

Viņš pavēlēja pagatavot bagātu cienastu. No rīta, kā jau pieteikts, ierodas sultāns ar saviem ļaudīm. Jauneklis apsveicinājās ar augsto viesi un vedināja to iekšā. Sultāns ieraudzīja greznas istabas un daudz kalpu. Viņš apsēdās un sāka ar jaunekli sarunāties.

Sultāns jaunekli iztaujāja, kāpēc viņš nepastaigājoties pa pilsētu.

— Esmu no svešas puses, — jauneklis atbildēja. — Tāpēc man vajadzīgi pavadoņi, kas man varētu parādīt pilsētu.

Sultāns uzaicināja jaunekli pie sevis, un viņi devās projām. Sultānam jauneklis iepatikās. Jauneklis daudz dienu bija sultāna viesis.

Vienreiz sultāns jauneklim jautāja, vai viņš negribot precēties, un piedāvāja par sievu savu meitu. Vai nu jauneklis atraidīs sultāna meitu! Sultāns savīkša jo lielas kāzas, un jauneklis dzīvoja ar sultāna meitu laimīgi.

Zirgs, kas izglāba jaunekli, bija allaž krietni paēdis un labi aprūpēts līdz pat sava mūža galam.

Hasibs karimadini un čūsku sultāns

Pasaulē dzīvoja slavens zintnieks. Nebija tādu zāļu, kuras viņš nepazītu. Viņam mājās bija grāmatas par slimībām un zālēm, un tās viņš lasīja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Viņš daudz zināja un daudz palīdzēja cilvēkiem.

Taču zintnieks pats smagi saslima un juta, ka drīz būs jāmirst. Viņa pēdējā vēlēšanās bija, lai sieva viņu mazo puisēnu nosauktu par Karimadini. Pateicis sievai savu pēdējo vēlēšanos, zintnieks nomira.

Sieva viena audzināja puisēnu.

Kad puisēns jau bija paaudzies, viņš vaicāja mātei:

— Saki, māt, kā mani sauc?

— Pagaidi, — māte teica, — rīt mēs svinēsim svētkus, saaicināsim viesus, un tad es pateikšu vārdu, kādu tev deva tēvs.

Nākamajā rītā māte sarīkoja lielus svētkus, saaicināja kaimiņus, radus un, kad visi bija sanākuši, teica:

— Šodien es pateikšu vārdu, kuru manam dēlam vēlēja tēvs. Viņa vārds ir Hasibs Karimadini.

Māte sūtīja dēlu skolā. Kad viņš beidza mācības, māte nolēma, ka dēlam būtu jāsāk strādāt. Viņa deva Hasibam šūt drēbes, bet viņš neprata to darīt. Tad māte deva viņam izkalt naudu, arī to viņš neprata darīt. Dod ko dodams, Hasibs nekā nemāk.

Un tad māte teica:

— Sēdi mājās!

Hasibs sēdēja mājās, nekā nedarīja, tikai ēda un gulēja. Vienreiz viņš vaicāja mātei:

— Bet ko darīja mans tēvs?

— Viņš bija slavens zintnieks.

— Kur ir viņa grāmatas?

— Pameklē, tepat kaut kur tām vajadzētu būt, — māte atbildēja.

Hasibs gan grāmatas atrada, bet kukaiņi tās bija sagrauzuši drisku driskās. Vesela bija palikusi viena vienīga grāmata. Viņš to paņēma, izlasīja un uzzināja visu, kas tajā bija rakstīts par slimībām un zālēm.

Kādu dienu pie mātes atnāca kaimiņi un teica:

— Laid dēlu mums līdzi! Mēs iesim malku cirst.

Kaimiņi cirta malku, krāva to ēzelim mugurā un veda uz pilsētu pārdot. Kāpēc nu māte nelaidīs, nopirka vēl dēlam ēzeli, un viņš kopā ar kaimiņiem sāka strādāt. Viņi sacirta krietni daudz malkas, aizveda to uz pilsētu, pārdeva, saņēma daudz naudas un sadalīja to līdzīgās daļās.

Tā viņi cirta un pārdeva malku sešas dienas, bet septītajā dienā strādājot uznāca lietus. Visi paslēpās zem klints. Hasibs sēdēja viens pats. Viņš paņēma akmeni, sāka to mētāt pret klinti, un — tavu brīnumu! — vienā vietā klintī rādījās būt tukšums. Viņš pasauca pārējos un pateica tiem savas aizdomas. Viņi lūdza Hasibu mest vēl reizi akmeni un pārliecinājās, ka aizdomas pareizas. Tad nu visi ķērās klāt un šajā vietā atraka zemi. Atrakuši zemi, ieraudzīja jo dziļu aku, kas līdz pašai augšai — ko tu neteiksi! — bija pilna ar medu.

Kaimiņi teica Hasibam:

— Iekāp akā un padod mums laukā medu! Mēs aizvedīsim to uz pilsētu un pārdosim; kad atgriezīsimies, ieņemto naudu sadalīsim.

— Labi, — Hasibs atbildēja.

Trīs mēnešus dienu dienā viņi medu veda uz pilsētu, pārdeva un saņēma brangu naudu.

Beigu beigās aka bija palikusi tikai plāna kārtiņa medus, un tas atradās pašā akas dibenā. Kaimiņi teica Hasibam:

— Nolaidies akā un savāc medu, kas tur vēl palicis. Kad būsi to izdarījis, mēs pasviedīsim virvi un tevi izvilksim.

Hasibs, daudz nedomādams, nolaidās akā un, kad bija beidzis darbu, uzsauca:

— Nolaidiet virvi!

— Virves nav, brītiņu pagaidi! — no augšas atbildēja.

Kaimiņi bija norunājuši Hasibu no akas laukā nevilkt, bet viņa naudu sadalīt savā starpa.

Runāts — darīts. Hasibu atstāja akā, bet paši devās uz mējām.

— Ko mēs teiksim Hasiba mātei? — viens no viņiem jautāja.

— Teiksim, ka dēlu un viņa ēzeli laikam lauva būs saplosījis. Izmeklējāmies, bet nekur viņu mežā neatradām, izdzirdējām lauvas rēkšanu un domājām, ka tas būs uzbrucis Hasibam un viņa ēzelim.

Kaimiņi tā arī izdarīja. Pārradās mājās un izdomāto notikumu izstāstīja Hasiba mātei.. Māti dēla nelaime pārlieku skumdināja. Viltīgie kaimiņi sadalīja naudu sava starpā un nolēma arī Hasiba mātei atmest kādu mazumiņu. Un vēl katru dienu viens viņai nesa rīsu, otrs — eļļu, trešais — kaut ko citu, ceturtais — kādu apģērba gabalu.

Bet Hasibs sēdēja akā un gaidīja, kad viņam atnesīs virvi. Pagāja trīs dienas, neviens kā nenāca, tā nenāca. Nu Hasibs saprata, ka viņš akā ir atstāts savam liktenim. Tā pagāja vairākas dienas. Naktīs Hasibs gulēja, no rītiem pamodies uzēda medu. Vienreiz viņš bedrē pamanīja varen lielu skorpionu. Viņš to nosita un sāka pats pie sevis prātot: «No kurienes gan te uzradies skorpions? Varbūt akā ir kāds caurums? Būs jāpameklē.» Viņš nu sāka meklēt; atrada mazu caurumiņu, pa kuru iespiedās gaisma. Hasibs ar nazi caurumu paplašināja, izlīda no akas un izgāja dienas gaismā. Viņš iznāca klajā vietā, ieraudzīja ceļu un sāka pa to iet.

Drīz viņš nonāca pie lielas mūra pils. Durvis un atslēga tai no tīra zelta, slēdzene — no pērlēm. Hasibs atvēra durvis un iegāja pilī. Kas te bija mantu! — zelta krēsls, izrotāts ar pērlēm un dārgakmeņiem, skaisti uzklāta gulta. Un Hasibs nolikās tajā gulēt.

Taisni tobrīd mājās pārradās čūsku sultāns ar saviem pavadoņiem. Kad viņi pienāca pie mājas un manīja, ka pils durvis ir vaļā, sultāna karavīri ielenca pagalmu. Bet pats sultāns ar vezīriem iegāja pilī un — nenobrīnīties — ieraudzīja cilvēku guļam savā gultā. Vezīri gribēja gulētāju tūlīt nogalēt, bet sultāns neļāva to darīt un pavēlēja Hasibu uzmodināt. Viņu uzmodināja. Kad Hasibs pamodās, viņš sev apkārt ieraudzīja milzum daudz čūsku un to vidū vienu jo greznās sultāna drēbēs.

— Kas tu esi? — Hasibs tai jautāja.

— Esmu čūsku sultāns, un šī ir mana pils. Bet kas tu tāds būtu?

— Esmu Hasibs Karimadini.

— No kurienes nākdams?

— Pats nezinu, no kurienes esmu iznācis, un nezinu, kurp atnācis.

Čūsku sultāns pavēlēja kalpiem atnest augļus, lai pacienātu viesi, kā nākas.

Kalpi atnesa bļodu pilnu ar augļiem un nolika to Hasibam priekšā. Viņš nu ēda kamēr bija paēdis. Tad kalpi pasniedza ūdeni un viņš padzērās. Pēc tam Hasibs un čūsku sultāns turpināja sarunu.

Sultāns palūdza Hasibu, lai viņš pastāstītu par sevi. Hasibs čūsku sultānam izstāstīja visu. Tad nu savukārt Hasibs lūdza sultānu pastāstīt par sevi, un čūsku sultāns stāstīja:

— Mans dzīves stāsts ir pārāk garš. Kādreiz mēs devāmies uz Alkafa klinti paelpot svaigu gaisu. Tur es ieraudzīju cilvēku, un, kad tas pienāca klāt, es jautāju, kas viņš tāds ir un no kurienes. Viņš man atbildēja:

«Mans vārds ir Bolunija. Mans tēvs bija sultāns, bet nomira, un es atvēru viņa lādīti un tur ieraudzīju pavisam maziņu vara lādīti. Atvēru arī šo lādīti, un tur bija kaut kas ievīstīts drānā. Attinu drānu, un tur bija grāmata. Izlasīju grāmatu un uzzināju par pravieti. Man bija liela vēlēšanās pravieti redzēt. Par viņu iztaujāju ļaudis, bet šie man atteica, ko gan es iedomājoties — pravietis vēl neesot dzimis. Tad nu nolēmu, ka ceļošu tik ilgi, kamēr viņu redzēšu. Pametu savu pilsētu un visu bagātību, lai dotos meklēt pravieti, bet vēl šobaltdien neesmu viņu nekur sastapis.»

— Es prasu Bolunijam, — stāstīja čūsku sultāns, — sak, kur tad atradīsi pravieti. ja viņš vēl nav piedzimis. Ja tu būtu dabūjis čūsku ūdeni un varētu dzīvot tikpat ilgi kā saule, tad tu viņu redzētu, bet šobrīd par to nav ko domāt. Čūsku ūdens ir pārāk tālu. Mani uzklausījis, Bolunija atvadījās un gāja savu ceļu tālāk. Nonācis Ēģiptē, viņš sastapa vīru, vārdā Alfans. Alfans šim apvaicājās:

«Uz kurieni iedams?»

«Es pametu savu pilsētu, savu zemi, visu savu bagātību un meklēju pravieti.»

«Kā tad tu viņu redzēsi, ja viņš vēl nav piedzimis?» Alfans brīnījās.

«Ja mēs atradīsim čūsku sultānu, viņš, jādomā, neatteiksies un palīdzēs mums nokļūt pie pravieša Zālamana. Un, ja mēs iegūsim pravieša gredzenu, tad valdīsim pār visiem gariem un tiem būs jāizpilda viss, ko pavēlēs. Es manīju čūsku sultānu pie Alkafa klints,» Bolunija atbildēja Alfanam.

«Tad iesim ātrāk uz turieni,» Alfans vedināja.

Alfans pārlieku bija sadomājies iegūt pravieša Zālamana gredzenu, lai valdītu pār gariem, bet Bolunija tikai gribēja redzēt pašu pravieti. Alfanam padoms īstā laikā — nopīt grozu un tajā iemānīt čūsku sultānu. Bolunija bija ar mieru.

Viens, divi — grozs gatavs, un tajā ielika divas bļodas — vienu ar pienu, bet otru ar vīnu. Un abi steidzās uz klinti.

— Es vēl biju tur, — savu stāstu turpināja čūsku sultāns. — Viņi pienāca un nolika man blakus savu grozu. Es ielīdu tajā, padzēros vīnu un apreibu. Viņi mani bija sasējuši un aiznesuši sev līdzi. Kad es no reibuma atžirbu, redzu — mani nes Bolunija un vēl viens vīrs. Es viņiem teicu:

«Jūs neesat labi cilvēki. Ko jūs no manis gribat?»

Un šie man atbildēs:

«Mēs gribam iegūt tādu brīnumzāli, ar kuru, ja ierīvētu kājas, varētu iet pa jūras virsu.»

Es nu viņiem teicu:

«Lai notiek!»

Visi trīs aizgājām uz salu, kur auga varen daudz koku. Mani ieraudzījuši, koki parasti teica — esmu tāda un tāda brīnumzāle, bet es esmu tāda un tāda brīnumzāle, es esmu brīnumzāle galvai, es — brīnumzāle kājām. Un te viens koks teica:

«Ja cilvēks ar mani ierīvēs kājas, viņš varēs iet pa jūras virsu.»

Alfans un Bolunija nenopriecāties.

«Tā ir tieši tā brīnumzāle, kas mums vajadzīga!»

Viņi paņēma ilgi meklēto brīnumzāli, un mēs visi atgriezāmies pie Alkafa klints. Abi mani patencināja, atvadījās un gāja savu ceļu tālāk. Viņi ceļā sabija daudz dienu, un, kad pa ceļam pagadījās jūra, abi iezieda kājas ar brīnumzāli, kuru es biju iedevis, un — nebija, ko redzēt — jūrai pāri gan! Tā viņi nonāca līdz tai vietai, kur gulēja pravietis Zālamans. Pravietis gulēja, viņu apsargāja gari, rokas viņš bija sakrustojis uz krūtīm, bet pirkstā mirdzēja un laistījās gredzens. Kad Bolunija un Alfans piegāja tuvāk, viņi izdzirda kādu balsi. Uzrunādama Boluniju, balss jautāja:

«Uz kurieni tu iedams?»

«Es nācu Alfanam līdzi. Bet viņš, vei, iekārojis to te gredzenu.»

«Uz karstām pēdām griezies atpakaļ, bet šim cilvēkam — Alfanam — jāmirst!»

Alfans teica Bolunijam:

«Pagaidi mani tepat!»

Viņš soli pa solim gāja tuvāk pravietim un jau sniedzās pēc gredzena, kad atskanēja drausmīgs kliedziens un viņš kā spalviņa tika atsviests atpakaļ. Taču Alfans i nedomāja atteikties no sava nodoma, viņš pa solim tuvojās pravietim otru reizi un jau mēģināja novilkt gredzenu, bet tieši tobrīd — tavu nelaimi! — pārvērtās par mazu pelnu čupiņu.

Bolunija visu to redzēja un padzirdēja, ka balss viņam saka:

«Griezies atpakaļ uz māju pusi, šis nelaimīgais ir beigts un pagalam!»

Neko darīt. Bolunija devās atpakaļceļā. Un tad viņš sastapa cilvēku vārdā Džanimahs. Tas sēdēja pie diviem kapiem un rūgti jo rūgti raudāja. Bolunija sāka ar viņu runāt un lūdza pastāstīt savu dzīves stāstu. Džanimahs pasmaidīja un teica, ka viņa dzīves stāsts esot pārāk garš. Būtu labāk, ja Bolunija vispirms pastāstītu par savu dzīvi. Bolunija Džanimaham sāka stāstīt, ka pēc tēva — sultāna — nāves viņš devies pasaulē meklēt pravieti. Viņš meklējot pa malu malām, bet nevarot un nevarot to atrast vēl šobaltdien.

Tagad nu bija reize Džanimaham pastāstīt par sevi.

«Mani sauc par Džanimahu, bet manu tēvu — par Taiganusu. Viņš ir ievērojams sultāns. Mans tēvs katru dienu izgāja medībās. Es tēvam biju vienīgais dēls, un viņš mani bezgala mīlēja. Kādu dienu es teicu tēvam:

— Es gribu kopā ar tevi iet medībās.

— Nē, paliec mājās. — viņš iebilda.

Es rūgti raudāju, un tad mans tēvs bija ar mieru. Mēs gājām uz mežu, un daudz laužu nāca kopā ar mums. Atnācām mežā, paēdām, pēc tam sākām medīt zvērus.

Es savu septiņu vergu pavadībā devos pa citu ceļu un ieraudzīju varen skaistu antilopi. Mēs tai dzināmies pakaļ līdz pašai jūrai, bet kur nu mums šo noķert. Antilope ielikās ūdenī. Mēs paņēmām laivu un — es un mani četri vergi — iesēdāmies tajā. Bet trīs pārējie vergi atgriezās pie mana tēva.

Mēs dzināmies antilopei pakaļ tik ilgi, kamēr tā mums rokā gan. Kolīdz mēs antilopi sagrābām un nobeidzām, sacēlās neredzēti spēcīgs vējš un mēs nekur un nekā vairs atrast malu.

Bet pārējie trīs vergi pa to laiku atnāca pie mana tēva un izstāstīja viņam, ka mēs visi medījuši antilopi un tā iemetusies jūrā, ka es ar četriem vergiem iesēdies laivā un dzinies tai pakaļ.

To visu dzirdot, tēvs teicis:

— Mans dēls ir nomaldījies un aizgājis bojā.

Tēvs atgriezās pilsētā un sarīkoja sēru ceremoniju.

Bet mēs tajā laikā nokļuvām uz salas. Kas te bija putnu! Ka biezs! Mēs te atradām augļus un ūdeni, paēdām un padzērām. Bet naktī uzrāpāmies kokā un likāmies uz auss. Rītausmā mēs iesēdāmies laivā un braucām, un braucām, kamēr piebraucām pie otras salas. Ne dzīvas dvēseles te nemanījām. Mēs izkāpām salā. pieēdām pilnus vēderus augļu, bet naktī, kad uzrāpāmies kokā gulēt, zem koka sanāca vesels bars zvēru, un tie sarīkoja rotaļas.

No rīta mēs pametām arī šo salu un — nepaguvām ne atjēgties — nokļuvām pie trešās salas. Mēs sākām meklēt un atradām mtofa koku pilnum pilnu ar augļiem. Mēs gribējām tos noraut, pēkšņi izdzirdējām kādu balsi mums sakām:

— Sargies noraut augļus! Mtofa koks pieder sultānam. Esmu šeit nolikts, lai to apsargātu.

Tur, kur mēs pārlaidām nakti, baru bariem sanāca pērtiķi. Mūs ieraudzījuši, tie kļuva varen līksmi un sanesa mums augļu vai cik. Mēs nu ēdām un ēdām. Pamādami uz mani, pērtiķi teica:

— Šo cilvēku mēs iecelsim sev par sultānu.

Te viens no pērtiķiem teiks:

— Bet šie no rīta aizbēgs!

Tad nu pērtiķi nolēma salauzt mūsu laivu.

Domāts — darīts! No rīta, kad mēs gribējām bēgt un atnācām pie krasta, tad redzējām, ka mūsu laiva ir salauzta drisku driskās. Bija vien jāiet atpakaļ. Pērtiķi mums atkal sanesa augļus, un mēs paēdām. Pēc tam viņi mums atnesa ūdeni, ko padzerties.

Pērtiķi bija mūs iemīļojuši un negribēja laist projām. Mēs pie viņiem nodzīvojām daudz dienu.

Kādudien mēs gājām pastaigāties un — neticam savām acīm — priekšā stāv lela mūra māja, kurai uz durvīm kaut kas uzrakstīts. Es izlasīju: «Cilvēku, kuri nokļūs uz šīs salas, iemīļos pērtiķi un iecels par savu sultānu. Ja viņš gribēs no salas tikt projām, tik un tā neatradīs ceļu. Ir viens vienīgs ceļš, kas ved uz ziemeļiem. Kas ies pa šo ceļu, tas ieraudzīs plašu sētu, bet tajā mājo lauva, leopards un čūska. Viņam ar tiem visiem jācīnās, un, ja uzvarēs, ies tālāk un ieraudzīs otru sētu, bet tajā mājo varen lielas un niknas skudras ar suņa zobiem un arī pašas līdzīgas suņiem. Viņam jācīnās ar tām, un, ja uzvarēs, tikai tad viņš varēs no salas tikt projām.»

Prātojām šā, prātojām tā. Beigu beigās nolēmām iet pa šo ceļu. Vergi man teica:

— Mums visiem ir ieroči. Iesim — vai nu izglābsimies, vai mirsim.

Mēs devāmies ceļā un nonācām pie pirmās sētas. Mēs cīnījāmies un uzvarējām, un te krita divi mani vergi. Gājām tālāk un sasniedzām otru sētu. Arī te mēs cīnījāmies un uzvarējām, un te krita divi mani pēdējie vergi. Dzīvs paliku es viens vienīgs.

Es klīdu daudz dienu, kamēr nonācu svešā pilsētā. Te es paliku un sāku meklēt darbu, bet ne tik viegli to atrast. Tad es sastapu vīru, kurš man jautāja:

— Vai tu gribi dabūt darbu?

— Gribu.

— Māc man līdzi!

Es aizgāju viņam līdzi uz māju.

Viņš nokāva kamieli, paņēma ādu un teica man:

— Es ietīšu tevi šajā ādā, un putns tevi uznesīs kalna galā. Kad būsi uznests kalna galā, tu man nometīsi no turienes dārgakmeņus. Pēc tam es tevi nolaidīšu zemē.

Viņš ietina mani ādā, putns atlidoja un uznesa mani pašā kalna galā. Te nu putns grasījās mani aprīt, bet es metos šim virsū un aizdzinu. Es tik ņēmu un metu lejā dārgakmeņus. Nometis krietni daudz, uzsaucu:

— Tagad laid mani lejā!

Bet šis, neko neatbildējis, itin mierīgi aizgāja uz mājām. Es nu pie sevis prātoju: «Ko nu citu te sagaidīsi, kā savu nāvi.» Dienu dienā staigāju pa džungļiem un tad vienreiz ieraudzīju māju un pie tās vecu vīru. Tas man iedeva paēst un padzert, un es paliku dzīvot pie viņa. Vecais vīrs mani iemīlēja kā dēlu. Viņš man atdeva visas atslēgas un teica:

— Vari vērt vaļā visas durvis, kuras vien vēlies, tikai šīs te never.

— Labi, tēv!

Taču kādreiz, kad vecais vīrs bija izgājis pastaigāties, es, daudz neprātodams, atvēru šīs istabas durvis, un ko es ieraudzīju! — lielu dārzu un upi. Taisni tobrīd dārzā atlidoja trīs putni, nolaidās pie upes un pārvērtās par skaistām jaunavām. Es acu nenolaidu, kamēr viņas upē peldējās. Kad tās bija izpeldējušās, izkāpa krastā — un tavu nedienu! — atkal pārvērtās par putniem un aizlidoja.

Aiztaisīju durvis un atgriezos mājā, bet no šī brīža biju vai prātu zaudējis. Ne ēst, ne dzert, ne gulēt. Vecais vīrs to visu redzēja un apvaicājās:

— Kas tev kaiš?

Ko man bija liegties, es viņam izstāstīju.

— Es izgāju dārzā un ieraudzīju trīs skaistas jaunavas. Viņas bija atnākušas peldēties, bet izpeldējušās pārvērtās atkal par putniem un aizlidoja. Viena no visām trim man pārlieku iepatikās. Es gribu viņu ņemt sev par sievu, ja ne — i dzīvot negribas.

Vecais vīrs man teica:

— Tas nu nav nekā iespējams. Tās visas ir garu sultāna meitas un dzīvo neiedomājami tālu. Bez trim gadiem nav ko domāt līdz turienei aiziet.

— Bet es gribu vienu ņemt sev par sievu, man vajadzīga tava palīdzība.

— Labi. Ja jau tā, tad tā. Tu gaidi, kad viņas atlidos peldēties, noslēpies un paņem tās jaunavas spalvas, kura tev vistuvāk sirdij.

Ko man bija darīt? Gāju uz dārzu un sāku gaidīt. Kā tad! Pēc krietna brīža visas trīs klāt gan un nomet spalvas. Kamēr šās upē peldas, es — caps! — paķēru un noslēpu spalvas vienai no māsām. Tā bija pati jaunākā. Viņu sauca par Seijedati šemsi. Kad visas trīs māsas iznāca no ūdens un divas vecākās māsas ietērpās spalvās, visjaunākā nu meklēs savas spalvas, bet to nekur nav. Tad nu es iznācu no savas paslēptuves un teicu, ka viņas spalvas ir pie manis.

— Atdod man spalvas, man jālido mājās, — viņa lūdza.

— Tu man patīc, un es gribu tevi ņemt par sievu, — es atbildēju.

— Es gribu pie sava tēva, — viņa lūdzās.

Bet es ij nedomāju viņu palaist mājās pie tēva. Vecākās māsas aizlidoja, bet mēs gājām pie mana tēva, un viņa kjuva mana sieva. Tēvs man teica:

— Paņem spalvas un labi noslēp, lai viņa nedabū rokā, jo, tiklīdz tās atradīs, tā būs prom uz mājām.

Es paslepen izraku bedri un noslēpu tur spalvas. Bet kādu dienu, kad es izgāju no mājas, viņa bija izrakuši spalvas un aizlidojusi pie sava tēva. Manam vergam viņa bija pateikusi:

— Kad pārnāks mans vīrs, pasaki viņam, ka es aizlidoju uz mājām. Ja es viņam esmu bijusi mīļa, lai man seko.

Es atgriezos mājās, un vergs man visu izstāstīja. Ko nu darīt? Devos pakaļ savai sievai un sabiju ceļā veselus trīs gadus.

Tuvojoties sievastēva pilsētai, pamanīju ļaudis. Tie man vaicāja:

— Kas tu tāds būtu?

— Esmu Džakimahs Taigamusa dēls.

— Vai tu esi precējies ar mūsu kundzi?

— Ar kuru?

— Ar Seijedati Šemsi!

— Tā nu būtu gan.

Šie nu veda mani uz pilsētu, un Seijedate Šemsi teica savam tēvam:

— Šis ir mans vīrs.

Visi pret mani bija labi, un es še nodzīvoju daudz dienu. Tad kādreiz mans sievastēvs teica:

— Ņem savu sievu līdz, ja tev būtu vēlēšanās doties uz mājām.

Gari mūs nešus pārnesa mājās, un mēs tur sadzīvojām mierā un saderībā veselu gadu. Kādreiz es sievai teicu:

— Apciemosim tavu tēvu.

— Varētu gan, — viņa bija ar mieru.

Mēs nu devāmies ceļā, un, kad attikām līdz šejienei, sieva sadomāja iet peldēties. Iznāca viņa no ūdens — un tavu postu un nedienu! —, krita pie zemes un nomira. Ko nu darīt, ko būt? Šeit pat viņu apbērēju, bet gari devās pie sievas tēva un pavēstīja:

— Tava meita ir mirusi.

— Pasauciet Džanimahu, lai viņš atnāk un ņem par sievu manu otru meitu!

Gari ieradās pie manis un pateica tēva atvēlējumu. Bet es atteicos un blakus sievas kapam izraku otru kapu — sev. Tā nu es še sēžu. Tā nu visu savu dzīvi esmu tev izlicis kā uz delnas.»

Un Džanimahs sēdēja kā sēdējis pie sievas kapa, kamēr pats nomira. Bet Bolunija gāja savu ceļu tālāk un dabūja galu.

Čūsku sultāns beidza savu stāstu un teica Hasibam:

— Arī tu, Hasib, atgriezies mājās, nodarīsi man ļaunu kā Bolunija.

— Es nenodarīšu tev nekā ļauna, nogādā tik mani mājās.

— Nē, es zinu: ja tevi nogādāšu mājās, tu atnāksi atpakaļ un mani nogalēsi.

— Es tev zvēru, ka tā nedarīšu!

Čūsku sultāns pavēlēja saviem kalpiem, lai tie Hasibu aizvestu uz mājām. Hasibs gāja pie mātes, un viņa, ieraudzījusi dēlu, nezināja no priekiem ko darīt.

Pa šo laiku pilsētā bija smagi saslimis sultāns, un, lai izgatavotu zāles, vajadzēja nosist čūsku sultānu un to izvārīt.

Vezīrs aizsūtīja savus karavīrus pie Hasiba, un karavīri viņu sagrāba un atveda pie vezīra. Vezīrs pavēlēja Hasibam:

— Uzrādi mums, kur dzīvo čūsku sultāns!

Hasibs šiem atteica:

— Es to nezinu.

— Sasieniet un sitiet viņu kā podu, — vezīrs pavēlēja saviem karavīriem.

Karavīri Hasibu sasēja un nu tik sist, līdz visa mugura šim vienās asinīs un vātīs. Tad nu Hasibs teica:

— Atsieniet mani, es jums parādīšu, kur dzīvo čūsku sultāns.

Karavīri sekoja Hasibam, un viņš tos aizveda pie čūsku sultāna, čūsku sultāns, ieraudzījis Hasibu, atgādināja:

— Vai es tev neteicu, ka tu atnāksi, lai mani nogalētu?

— Es to nebūtu darījis. Paskaties, kāda ir mana mugura!

— Kas tevi tā sasita?

— Vezīrs.

— Tik un tā man beigas, es tikai gribētu, lai tu pats aiznestu mani vezīram uz pilsētu, — čūsku sultāns teica.

Hasibs nesa čūsku sultānu, un pa ceļam viņš teica:

— Kad tu būsi aiznesis mani vezīram un mani piebeigs un sāks katlā vārīt, pirmās putas izdzert vezīrs piedāvās tev, bet tu to nedari, ielej tās pudelē un noliec priekšā pašam vezīram, bet otras putas izdzer, un tu kļūsi par slavenu dziednieku. Bet trešās putas noderēs kā zāles sultānam. Kad vezīrs atnāks un tev vaicās, vai tu esi izdzēris pirmās putas, saki droši — izdzēru, un šīs ir otras putas viņam pašam. Vezīrs tās izdzers — un nedabūsi apskatīties, ka atstieps kājas.

Atgriezies pilsētā, Hasibs visu izdarīja tā, kā bija vēlējis viņa draugs — čūsku sultāns.

Vezīrs izdzēra pirmās putas un beigts gan, Hasibs kļuva par slavenu jo slavenu dziednieku, un sultāns izveseļojās.

Sultāns pārlieku iemīļoja Hasibu, un viņš nodzīvoja mierā un laimē visu savu mūžu.

Par lauvu un zaķi

I

Tālajos aizlaikos dzīvoja varens lauva. Kādu dienu viņš devās uz džungļiem, lai pamedītu un iegūtu sev gardu kumosu. Ieraudzījis bifeļu baru, viņš nodomāja: «Es katru dienu meklēju barību, bet, rau, tā tepat deguna galā.» Viņš paslēpās un, kad bifeļi pienāca klāt, metās vienam virsū. Sākās sīva cīņa. Beigu beigās lauva nogāza bifeli zemē, iecirta savus varenos nagus pretiniekam skaustā, un bifelis bija rokā. Lauva ieguva gan sev barību, taču šajā cīniņā neizgāja sveikā — bifelis viņam bija dziļi ievainojis ķepu. Tā nu dots pret dotu.

Piebeigto bifeli lauva aizvilka līdz ēnainam kokam un tur notupās, smagi elsdams. Taisni tobrīd pa mežu savas cilpas izmeta zaķis. Pamanījis lauvu, viņš nojauta, ka tam vajag būt lielam kungam. Viņš piegāja un to sveicināja:

— Labrīt, tēvoci!

Lauva teica:

— Pienāc tuvāk, mans dēls, jūtos maķenīt savārdzis.

Kad zaķis pienāca, lauva vaicāja:

— Zaķi, vai tu redzi šo gaļu?

— Jā, redzu, — viņš atbildēja, — bet ko tu, kungs, gribētu?

— Es gribu, — teica lauva, — lai tu bifelim novelc ādu, gaļu sadali gabalos un nomazgā, bet man atnes sirdi, aknas un nieres, lai es maķenīt remdētu izsalkumu. Kopš agra rīta vēl ne kumosa neesmu mutē ņēmis.

Zaķis — viens, divi — izdarīja visu tā, kā bija teikts, bet sirdi, aknas un nieres viņš izcepa un — ko domā! — apēda pats. Tad viņš paņēma gabalu treknas gaļas, to uzcepa un atnesa lauvam. Lauva paskatījās un nomanīja, ka tas nav tas, ko viņš vēlējies, un ievaicājās:

— Kur tad palika sirds, aknas un nieres?

— Mans kungs, — zaķis atbildēja, — tās sadega, ka dūmi vien nokūpēja.

Lauva neko nepārmeta, jo viņam sāpēja ķepa. Paņēma gaļu, apēda, nodzērās ūdeni, patencināja zaķim un piekodināja:

— Es tev neļauju iet projām. Tev jāvāra man ūdens un jātaisa ēdiens, iekams man nebūs sadzijusi ķepa.

— O jā, mans kungs, — zaķis atbildēja, — esmu tavs kalps, kā nu es uzdrīkstētos tevi savārgušu pamest?

Pagāja daudzas dienas. Un tad vienreiz lauvas mājoklim garām gāja hiēna. Viņa bija nomaldījusies. Pamanījusi pie lauvas mītnes kaulu kaudzi, viņa netika ne no vietas. Un viņai sāka tecēt siekalas. Zaķis ieraudzīja hiēnu un apvaicājās, kas viņai esot vajadzīgs. Hiēna teicās esam uzzinājusi par lauvas slimību un atnākusi viņu apraudzīt.

— Maķenīt uzgaidi, — zaķis teica, — es to pateikšu lauvam.

Zaķis devās pie lauvas un pateica, ka hiēna atnākusi viņu apraudzīt.

— Labi, es tūlīt nākšu, — lauva atbildēja.

Lauva iznāca, sasveicinājās ar hiēnu, un viņi notupās zemē. Lauva pavēlēja zaķim:

— Pacienā viesi!

Zaķis aizgāja, savāca priekš hiēnas visus kaulus, bet gaļas nedeva daudz, jo zināja, ka kauli ir hiēnai gardākais kumoss. Hiēna ņēmās graust kaulus, kamēr vēders bija pilns. Tad iedeva ūdeni, un viņa padzērās. Pēc tam viņa atvadījās un teica:

— Varenais lauva, šodien es steidzos uz mājām, bet drīz jo drīz es atkal tevi apraudzīšu.

Bet klusībā hiēna nodomāja: «Zaķis gan ir pratis varen labi iekārtoties. Kaut kas jāsadomā, jāņem viltība palīgā, lai es varētu še dzīvot un katru dienu grauzt kaulus — pilnu vēderu.» Tādas domas hiēnai neizgāja no galvas, ejot uz māju.

Pēc dažām dienām hiēna klāt gan.

— Vai drīkstētu ieiet? — viņa vaicāja, kā pieklājas.

— Kas tur ir? — zaķis jautāja.

— Tā esmu es, hiēna! Atnācu apraudzīt slimnieku.

— Nāc tik iekšā, — zaķis aicināja.

— Kā tev ar ķepu? — hiēna nobāžījusies jautāja lauvam.

— Ir jau labāk, — viņš atbildēja.

Lauva ar hiēnu sarunājās, bet zaķis aizgāja meklēt cienastu. Hiēnai viņš atkal no malu malām sanesa daudz kaulu, un viņa bija jo apmierināta.

Kad viņi bija paēduši, zaķis paņēma mala krūku un cilpoja pēc ūdens, bet lauva un hiēna turpināja sarunu.

— Vai tu nezini labas zāles manai ķepai? — lauva apprasījās hiēnai.

— Vai tad zaķis tev nedod zāles? — hiēna taujāja.

— Nē, — lauva atbildēja, — es pat nezināju, ka viņš prot rētas dziedināt.

— Kā gan citādi, zaķis ir slavens dziednieks, bet, ja viņš tev zāles nav vēl devis, tad tas nav uz labu, — hiēna ņēmās zaķi nopelt.

— Zaķis jau kuro dienu še dzīvo, bet zāles neesmu ne acīs redzējis, — lauva sāka bažīties.

Zaķis atgriezās ar māla krūku, pārlēja ūdeni citā traukā un atkal aizgāja uz aku. Pa to laiku hiēna ņēmās lauvu uzkūdīt zaķim. Kad zaķis atkal atnāca ar ūdens krūku, lauva nenovaldījās un viņu pasauca.

— Esmu tavā rīcībā, kungs, — zaķis atsaucās.

— Vai tev ir zināmas zāles pret rētām? — lauva viņam noprasīja. — Hiēna man teica, ka tu tādas zinot. Tu visas šīs dienas biji kopā ar mani, bet tev ne prātā nenāca padot man zāles, lai ķepa ātrāk sadzītu.

Zaķis savā nodabā prātoja, ko viņam atbildēt. «Tā visa ir hiēnas gudrība, viņa mani apskauž to pasu kaulu dēļ,» zaķis, apķērīgs vīrs būdams, itin drīz visu bija nopratis.

— Ko tad tu klusē? — lauva bargi jautāja.

— Es domāju, kungs, — zaķis atbildēja, — ka šīs zāles ir grūti dabūt. Tāpēc es par tam tev netiku bildis.

— Kas ta par grūtībām? — lauva vaicāja. — Saki, es gribu tikt ātrāk vesels!

Un zaķis atbildēja:

— Lielais lauva, mani vecāki, atceros, man stāstīja, ka pašas labākās zāles tādai rētai kā tev esot āda no hiēnas muguras. Tā jāpiesien pie rētas, un tu izveseļosies, ka nebūs ko redzēt.

Kad lauva padzirdēja zaķa teikto, viņš, ne vārda neteicis, uzklupa hiēnai un nogērēja tai ādu no muguras. Hiēna aiz sāpēm iegaudojās un metās projām.

Bet lauva pasvieda zaķim noplēsto ādu un teica:

— Izdziedini mani!

Zaķis pārgrieza hiēnas ādu un cieši ar to nosēja lauvam ķepu. Pēc dažām dienām lauva jutās spirgts un vesels. «Tiesa, zaķis prot dziedināt,» lauva priecīgs domāja.

Par to zaķis izpelnījās lauvas uzslavu, tikai hiēna bija smagi dabūjusi just lauvas nagus.

Vēļ šo baltu dienu, paskatoties uz hiēnu, redzam, ka uz muguras viņai ir gara spalva. Tā hiēnai uzaugusi uz lauvas cirstajām rētām.

II

Zaķis cilpoja pa džungļiem, meklēdams ko ēdamu, un drāzās garām milzīgam baobaba kokam. Viņš pameta acis uz augšu, tur — bišu strops pilns ar medu, ka prieks redzēt! Tad zaķis izprātoja iet uz pilsētu, pasaukt savus draugus un visiem kopā panašķēties ar medu.

Un tā tika izdarīts.

Viņš piegāja pie žurkas mājas un tai saka:

— Man nomira tēvs un atstāja mantojumā stropu pilnu ar medu, iesim panašķēties!

Un viņi gāja uz mežu.

Poienākuši pe baobaba, abi uzrāpās tā zaros, iededzināja lāpu, ko abija paņēmuši līdzi, izkūpinājaa visas bites un nu tik ēda medu, cik vēderā līda.

Taisni tobrīd garām gāja lauva. Viņš, paskatījies uz augšu, redzēja, ka kokā kāds mielojas ap šā medu, un norēcās:

— Ei, kas tur augšā ir?

Zaķis nobijās un pačukstēja žurkai:

— Ciet klusu! Tur apakšā ir kāds, kas jucis prātā.

Lauva atkal norēcās, ka džungļi noskanēja:

— Kāpēc jūs man tur neatbildat?

Žurka nobijās un saka:

—Ššeit esmu es.

Bet zaķis viņai atkal pačukst:

— Ietupini mani lāpā, palūdz lauvam paiet sānis un mešus nomet lāpu zemē!

Tā arī izdarīja. Lauva pagāja sānis, žurka nometa lāpu zemē, bet, kad tā nokrita, zaķis izlēca no lāpas un aizdrāzās kā vējš.

— Nāc taču lejā! — lauva saka žurkai.

Žurka notecēja lejā, lauva to sagrāba un vaicāja:

— Ar ko tu augšā biji kopā?

— Ar zaķi, — žurka atbildēja. — Vai tad tu viņu še netiki redzējis, kad es nometu lāpu zemē?

— Nē, neredzēju, — lauva teica, atplēta rīkli un — am! — aprija žurku. Pēc tam viņš gāja meklēt zaķi, taču nekur šo atrast.

Nākamajā dienā zaķis ies atkal medu ēst. šoreiz viņš paaicināja sev līdzi bruņurupuci.

— Kam tas medus pieder? — bruņurupucis jautāja.

— Manam tēvam, — zaķis atbildēja.

— Tad jau ejam.

Viņi aizgāja uz mežu, uzrāpās baobabā, ar lāpu izkūpināja bites un notupās, lai pieēstos medus pilnu vēderu.

Bet lauva, uzmanīdams savu bišu stropu, atkal nāca garām baobabanru

— Kas tur augšā ir? — lauva ierēcās vai traks aiz dusmām.

Zaķis pačukst bruņurupucim:

— Klusu! Ne vārda!

Lauva atkal norēcās pilnā rīklē. Bruņurupucis nobijās un saka zaķim:

— Es lauvam pateikšu, ka tu mani uzaicināji medu ēst. Varbūt patiešām šis medus nemaz nav tavs?

Lauva trešo reizi laida savu rēcienu vaļā.

— Kas tur augšā ir?

Un šoreiz bruņurupucis viņam atbildēja:

— Mēs abi.

— Kāpiet ātrāk zemē! — lauva pavēlēja. Viņš jau sāka priecāties, jo vairākas dienas meklēja zaķi un nekur nebija varējis atrast, «šodien viņam no maniem nagiem neizsprukt,» lauva nodomāja.

Pa to laiku zaķis saka bruņurupucim:

— Ietupini mani lāpā un pasaki lauvam: «Paej sānis, cienījamais lauva, ļauj man nomest lāpu un pagaidi mani lejā, es tūlīt norāpšos.»

— Labi, — bruņurupucis atbildēja, bet klusībā apcerēja: «Zaķis grasās aizbēgt un pamest mani vienu lauvam pa grābienam, lai tad šo ēd pirmo.»

Bruņurupucis paņēma zaķi, ietupināja lāpā un pakliedza lauvam:

— Zaķis iet lejā!

Lauva noķēra zaķi, sagrāba to aiz kājas un prasīja:

— Ko ar tevi lai tagad daru?

Bet zaķis viņam atbildēja:

— Ja tu mani tūlīt ēdīsi, tev mana gaļa būs par cietu.

— Ko tad man ar tevi darīt?

Un zaķis sacīja:

Paņem mani aiz astes, no visa spēka sagriez, sviestiņ svied pret zemi un tad ēd vesels!

Lauva tam arī noticēja, saņēma zaķi aiz astes un grieza, ko jaudāja, bet, kad gribēja zaķi triekt pret zemi, šis izrāvās un prom bija. Tā zaķis otru reizi piemānīja visuvareno lauvu.

Lauva kļuva varen pikts un sacīja bruņurupucim:

— Tagad tava reize, rāpies zemē!

Neko darīt, bruņurupucim jārāpjas vien zemē.

Kad tas norāpās, lauva ar joni klūp viņam virsū un jautā:

— Ko man ar tevi darīt?

— Iebāz mani dūņās, lai tieku vaļā no bruņām. Kā tad tu mani ēdīsi ar visām bruņām?

Lauva viņu aiznesa uz dūņām, lai notīrītu bruņas, bet bruņurupucis, ticis dūņās, aizbēga, ka nebija ko redzēt. Lauva pārskaitās un nolēma: «Šodien es izrēķināšos ar zaķi, lai tas maksātu ko maksādams.» Viņš sāka zvērus izjautāt:

Kur te atrodama zaķa māja?

— Nezinām, — zvēri atbildēja.

Bet zaķis pa to laiku ieteica savai zaķenei:

— Labāk pārcelsimies uz citu māju.

Klīda lauva pa džungļiem un visiem apvaicājās, sak, kur te dzīvotu zaķis. Beigu beigās lauva uzzināja, ka zaķa māja esot pašā kalna galā. Lauva atnāca, bet zaķa nebija mājā.

Lauva nodomāja: «Nekas, nekas, gan es šo noķeršu viņa paša mājā, un, ja viņš pārnāk reizē ar savu zaķeni, tad izrēķināšos uzreiz ar abiem.»

Taisni tobrīd pie savas mājas pienāca zaķis ar zaķeni, šie jau nezināja, ka lauva tup viņu mājā, bet pa ceļam pamanīja lauvas pēdas. Zaķis nu saka zaķenei:

— Ej atpakaļ pie zaķēniem, šeit ir nācis lauva, viņš meklē mani.

— Es neiešu atpakaļ, es nevaru tevi vienu pamest.

— Tev tur palika divi mazi zaķēni, tev jāiet atpakaļ pie viņiem, tev neklājas nākt man līdzi, — zaķis stingri noteica.

Zaķene aizgāja atpakaļ. Turpretī zaķis devās pa lauvas pēdām un redzēja, ka tās ved iekša viņa paša mājā.

«Tas nu vienreiz ir jauki! Lauva manā mājā!» viņš prātoja.

Zaķis klusām pagriezās atpakaļ, pagāja nelielu gabaliņu, apstājās un iesaucās:

— Labdien, māja! Labdien, māja! — Taču neviens neatbildēja, viss bija klusu. Tad zaķis iesaucās:

— Ka tad tā? Katru reizi, kad es atgriežos, es sveicinu māju un tā man vienmēr atbild. Kāpēc šodien tā klusē? Nesaprotu — varbūt manā mājā ir cilvēks?

Un atkal lauva uzķērās uz zaķa izliktā āķa. Viņš atsaucās:

— Labdien!

— Zili brīnumi! — zaķis iesaucās. — Lauva manā mājā, viņš grib dabūt mani savos nagos. Vai tu, lauva, esi dzirdējis, ka māja kādreiz būtu runājusi?

— Pagaidi tik mani — lauva rēca visā galvā, bet zaķis metās skriet, ko māk. Lauva ilgi dzinās viņam pakaļ, bet kur nu šo džungļos panāksi. Un tad lauvam — gribi vai negribi — bija vien visiem zvēriem jāpaziņo:

— Zaķis ir viltīgāks par mani, es viņu vairāk neaiztikšu!

Un lauva vilkās ar tukšu vēderu uz mājām.

III

Reiz dzīvoja lauva ar savu tēvu, māti, sievu un mazo lauvēnu. Kad lauvam nomira tēvs un māte, atnāca draugi, lai teiktu kādu mierinošu vārdu; taču viņš nesēroja. Pēc kāda laika lauvam nomira bērns, un atkal lauva neraudāja. Visi pilsētā runāja: Lauva nesēro ne par māti, ne par tēvu, ne par savu bērnu.»

Pēc dažām dienām lauvam nomira sieva. Atkal atnāca draugi viņu mierināt, bet viņš tikai smīkņāja. To visu pastāstīja zaķim:

— Tavam draugam, visuvarenajam lauvam, nomirusi sieva, bet viņš smejas, nemaz neskumst.

— Jūs gan gribat lauvu mierināt, bet nemaz neprotat to darīt, — zaķis atbildēja, — šodien iešu es viņu mierināt.

Un zaķis, draugu pavadīts, gāja pie lauvas.

Atnācis pie lauvas, zaķis saķēra priekšķepās galvu un sāka vaimanāt pilnā balsī.

— O, lielais lauva, šodien mēs esam pie tevis un runājam ar tevi, mēs ēdīsim kopā ar tevi; bet ar ko tu runāsies rīt, parīt un citas dienas? Šodien mēs visi ēdīsim pie viena galda kopā ar tevi, bet ar ko tu ēdīsi kopā rīt, parīt un citas dienas? Tava sieva ir mirusi. Bet cik laba viņa bija, cik daudz dienu tu ar viņu nodzīvoji vislielākajā saticībā!

Un lauva asaru pilnām acīm atbildēja:

— Taisnība, zaķi, taisnība!

Draugi pārlieku brīnījās, redzēdami, ka lauva raud, un arī sāka raudāt. Kad viņi beidza sērot, zaķis sāka atvadīties no lauvas, bet viņš to nelaida projām.

— Mana sieva ir mirusi, un man nav neviena, kas mani būtu varējis mierināt. Tikai tu prati to darīt, — lauva teica.

Un zaķis palika pie lauvas un viņu mierināja lielajās bēdās.

Kad zaķis posās uz mājām, viņš apvaicājās draugiem:

— Nu, vai redzējāt, kā lielais lauva raudāja?

Un viņi atbildēja:

— Jā, redzējām. Tu zini, kā jāapietas ar lauvām.

Fikirini un Hemedi

Vecum vecajos laikos Pates[1] zemē dzīvoja skroderis. Viņš bija labs sava amata meistars. Viņam bija sava darbnīca ar divdesmit mācekļiem. To vidū bija māceklis vārdā Fikirini.

Fikirini bija ne vien skaists un iznesīgs, bet arī izveicīgs darbā. Taču viņam bija viens trūkums: viņš sirga ar pārspīlētu iztēli.

Dažu dienu Fikirini strādāja ļoti cītīgi, bet, kad iegrima domās un sāka sapņot, darbs viņam nepavisam nevedās. Meistars zināja, ka Fikirini ir izklaidīgs, bet, augstu vērtēdams viņa amata prasmi, to paturēja pie sevis. Fikirini bija gan iznesīgs un glīts pēc ģīmja, taču pēc rakstura gauži nenovīdīgs cilvēks. Viņš labprāt sevi iedomājās vai nu par visvarenu vezīru, vai pat par sultāna dēlu: lūk, viņš iet pa ceļu, mugurā viņam skaists, grezns tērps, galvā zīda turbāns, un visi pretimnācēji viņu sveicina kā sultāna dēlu.

Tiesa, ļaudis pilsētā itin labi zināja, ka Fikirini ir gaisa piļu cēlājs, taču nepievērsa tam nekādu uzmanību.

Beigu beigās Fikirini kļuva garlaicīgi šajā pilsētā, kur neviens viņam neizrādīja iedomāto godu, un viņš nolēma pamest šo zemi un doties svešumā, kur viņu nepazīst.

Kādu dienu sultāns, vēlēdamies uzvilkt savu iemīļoto tērpu, lai ietu uz apspriedi, pamanīja, ka vecais tērps ir mazliet ieplīsis, un pavēlēja to ātri un labi salāpīt. Tērps tika nogādāts darbnīcā, kur strādāja Fikirini, un meistars iedeva viņam šo sultāna tērpu salabot.

Naktī, kad neviena vairs darbnīcā nebija, Fikirini slepus paņēma sultāna grezno tērpu, to aplūkoja no visām pusēm, nopriecājās un teica pats sev:

— Laime pati man iekritusi rokās. Ja es šo tērpu uzvilkšu, tad neviens neteiks, ka neesmu sultāna dēls.

Ieņēmis šādu domu galvā, viņš nozaga sultāna grezno tērpu un aizbēga no šīs zemes. Nonācis citā pusē, viņš pārģērbās. Ļaudis, ko viņš pa ceļam satika, bija pārliecināti, ka viņš ir sultāna dēls. Vēsts par to izplatījās tik aši, ka, ieejot pilsētā, viņš jau tika sagaidīts ar lielu godu. Taču visi brīnīties brīnījās, ka viņš, sultāna dēls, iet kājām, un jautāja:

— Ja tu esi sultāna dēls, kāpēc tev jāiet kājām?

Fikirini atbildēja, ka viņam tā labāk patīkot.

Kādu vakaru, likdamies gulēt, viņš ilgi prātoja, ka patiesi būtu labāk, ja tiktu pie zirga. Otrā rītā, gaismai austot, viņš nolēma sev nopirkt zirgu. Fikirini bija iekrājis divi simti reālu. Viņš izņēma simts reālu un nopirka vecu kraķi, kurš tikko spēja viņu panest.

Tā nu viņš devās tālāk.

Pa ceļam viņš satika jaunekli, kuru sauca par Hemedi un kurš tiešām bija sultāna dēls. Hemedi arī jāja viens pats. Fikirini viņu panāca uz ceļa un jautāja:

— Uz kurieni tu jādams?

Tas atbildēja:

— O, kungs, nemaz nezinu, uz kurieni jāju.

— Bet uz kurieni tad tu? — savukārt vaicāja Hemedi. Fikirini atbildēja, ka arī nevarot pateikt, uz kurieni jājot.

Tālāk abi jāja kopā, bet tad nogura, un sāka gribēties ēst. Abi sapina savus zirgus un nometās turpat ceļa malā. Kad bija paēduši, Fikirini ņēmās iztaujāt Hemedi.

— Vai tu tomēr nepateiktu, uz kurieni un kādā nolūkā tu jāj, mans draugs?

Un tad Hemedi viņam vaļsirdīgi izstāstīja:

— Es jāju no Gubas — no sultāna Umeijas Azuvana dēla. Sultāns Umeija nomira. Pirms nāves viņš ieaicināja mani pie sevis un teica. «Panāc tuvāk un apsēdies pie manis.» Kad es piegāju un nosēdos viņam blakus, viņš paskatījās man acīs un teica: «Paskaties uz mani labi uzmanīgi, Hemedi! Tu neesi man ne dēls, ne arī mazdēls. Tu esi lielā Bagdādes sultāna dēls. Klausies, kā tu nokļuvi pie manis. Tajā dienā, kad tu piedzimi, tavs tēvs, lielais Bagdādes sultāns, devās pie gudrajiem, un tie viņam teica: «Tavs dēls no šīs zemes ir jāaizved un jāatdod citam sultānam, jo šinī zemē tavam dēlam ir pārāk daudz skauģu. Lai viņš nodzīvo pie cita sultāna divdesmit divus gadus, bet ramadana mēnesī lai atkal atgriežas pie saviem vecākiem.» Tavs tēvs, lielais Bagdādes sultāns, man iedeva zobenu un teica: «Tajā dienā, kad tu te atgriezīsies kopā ar manu dēlu, atved viņu pie lielā torņa, kas slejas kalna pakājē pie Bagdādes pilsētas.» Pēc tam tavs tēvs, lielais Bagdādes sultāns, man iedeva zobenu, kurš man tagad jānodod tev. Šis zobens tad arī būs apliecinājums tam, ka tu esi sultāna dēls. Mana miršanas stunda nav vairs tālu, bet tava atgriešanās diena jau ir tuvu. Tad nu, kad tev būs atlikušas vairs piecas dienas līdz atgriešanās brīdim, ņem zobenu un dodies pie šā torņa. Tur būs sapulcējusies tauta. Tad izvelc šo zobenu no maksts un nodod pašam cienījamākam no visiem jaudīm. Un saki viņam tā: «Es esmu Hemedi, lielā Bagdādes sultāna dēls.» Un tev atbildēs: «Lai slavēts allahs! Viņš pats ir tevi sargājis. Beidzot tu nu esi pie mums mājās. Augām dienām es un tava māte esam lūguši allahu, lai tu atgrieztos sveiks un vesels.» Tāds nu ir mans dzīves stāsts, — Hemedi nobeidza.

Pēc tam abi jaunekji likās gulēt. Hemedi drīz aizmiga cietā miegā, bet Fikirini ne prātā gulēšana. Kādas tik domas tam nešaudījās pa galvu! Beigu beigās viņš bija izprātojis, ka nav citas izejas, kā ierasties Bagdādē un uzdoties par lielā sultāna dēlu Hemedi.

Domāts — darīts. Fikirini klusām piecēlās, izvilka Hemedi zobenu un, kamēr tas gulēja, uzlēca viņa zirgā un aizaujoja pa ceļu uz Bagdādes pusi.

Agri no rīta Hemedi pamodās un neatrada ne savu draugu Fikirini, ne savu zirgu, ne savu zobenu. Viņš noskārta, ka Fikirini grib viņu piekrāpt un ir aizauļojis uz Bagdādi.

Taču Hemedi nekrita izmisumā, viņš uzkāpa uz tā paša Fikirini klepera, kas viņam bija atstāts, un arī jāja uz Bagdādi.

Pa to laiku Fikirini vienos aujos devās uz priekšu, kamēr Bagdāde bija turpat ar roku aizsniedzama. Tad viņš apstājās un nolikās uz naktsguļu. No rīta pamodies, Fikirini pamanīja, ka te ļaužu vai biezs — citi jāja uz kamieļiem, citi uz zirgiem, un visi bija tērpušies greznās drānās.

Fikirini arī uzvilka krāšņo sultāna tērpu, apjoza zobenu, kuru bija atņēmis Hemedi, un uzlēca viņa zirgā. Tad viņš devās auļos pakaļ lielajam jaužu baram, kas virzījās uz torņa pusi.

Nokļuvis ļaužu vidū, viņš sveicināja uz visām pusēm:

— Salam aleikum[2]!

Un ļaudis kā vienā mutē viņam atbildēja:

— Aleikum salam. »

Tad Fikirini izvilka zobenu un atdeva to vecam, sirmam vīram, kurš stāvēja pie toma durvīm. Vecais vīrs bija Hemedi tēvs, lielais Bagdādes sultāns.

Atdodot zobenu, Fikirini, acu nepamirkšķinājis, teica:

— Es esmu Hemedi, lielā Bagdādes sultāna dēls.

— Lai slavēts allahs! — vecais vīrs atbildēja. — Viņš pats ir tevi sargājis. Beidzot tu nu esi pie mums mājās. Augām dienām es un tava māte esam lūguši allahu, lai tu atgrieztos sveiks un vesels.

Sāka sist bungas, un Fikirini noslīga vecā vīra priekšā uz ceļiem.

Bet ļaužu barā varēja dzirdēt līksmas balsis.

— Hemedi ir atgriezies! Hemedi ir atgriezies! Viņš ir dzīvs! Viņš ir mājās!

Taču viņi nedabūja ilgi priecāties. Uz ceļa putekļu mākonī parādījās jātnieks, kas trieca zirgu vienos auļos. Tiklīdz Fikirini to pamanīja, viņš nobālēja un teica:

— Neticiet nevienam vārdam, ko teiks šis jātnieks. Tas nav pie pilna prāta.

Drīz pie torņa piejāja Hemedi. Viņš nokāpa no zirga, piegāja pie vecā sultāna un, nokritis viņa priekšā ceļos, iesaucās:

— Tēvs, es esmu tavs dēls, bet nevis šis jauneklis, kurš agrāk ir bijis skroderis.

Taču sultāns pavēlēja Hemedi sasiet. Tā arī izdarīja.

Fikirini ar lielu godu uzsēdināja lieliskā zirgā, kas bija apsegts ar paklājiem, un visi svinīgā gājienā devās uz Bagdādes pilsētu.

Bet nabaga Hemedi sasietu uzsēdināja uz kamieļa, un viņš lēnām jāja nopakaļ.

Iedzīvotāji priekšpilsētās, kurām cauri virzījās svinīgais gājiens, pasniedza dāvanas Fikirini, kā jau tas sultāna dēlam pienākas.

Kad svinīgais gājiens nonāca pie Bagdādes pilsētas, sultāns aizsūtīja pie sievas savu kalpu, kuram bija jāpavēsta, ka sultāns ar dēlu pārradīsies mājās nākamajā dienā.

Visa pilsēta un sultāna pils bija jo lepni un bagāti izgreznota. Jau no agra rīta ļaudis pulcējās pilsētas ielās, tā ka grūti bija paiet.

Sultāns aizjāja pa priekšu, lai sarīkotu dēlam svinīgu sagaidīšanu.

Kad beidzot ilgi gaidītais viesis parādījās pilsētā, to pavadīja bungu rīboņa un iedzīvotāju prieka saucieni.

Kad Fikirini iegāja pilī, sultāns viņam teica:

— Es iešu un pateikšu tavai mātei, ka tu esi jau šeit.

Sultāna sieva priecīga sagaidīja vīru un teica:

— Es gauži labi atceros mūsu dēlu, kaut gan pagājis tik daudz gadu. Es vienmēr esmu ticējusi, ka viņš atgriezīsies mājās sveiks un vesels.

Kad sultāns ar sievu ienāca zālē, kur atradās Fikirini, sultāns viņam teica:

— Nāc, dēls, un sasveicinies ar savu māti.

Fikirini piegāja klāt un sniedza viņai roku. Sultāna sieva saņēma viņa roku, taču pēkšņi izmisusi iesaucās:

— O, allah, bet šis nav nemaz mans dēlsl

Ļaudis, kas atradās turpat blakus, palika kā pārakmeņojušies, bet Fikirini nekā nevarēja atbildēt un nokāra galvu.

Pēkšņi durvīs parādījās Hemedi, piesteidzās pie savas mātes un nokrita viņas priekšā ceļos.

— Mamiņ, tēti, uzklausiet mani! šis jaunais cilvēks jūs nekaunīgi krāpj. Viņš pēc amata ir skroderis un nemaz nav sultāna dēls.

Un sultāna sieva iesaucās:

— Šis ir mans dēls! šis ir mans Hemedil

Taču sultāns viņas vārdiem nenoticēja un uzveda Fikirini pie sevis augšā. Bet Hemedi tapa atkal no pils padzīts.

Sultāna sieva pārlieku sadusmojās un teica:

— Kopš mūsu kāzu dienas es ar savu vīru — sultānu — nekad neesmu ķildojusies. Bet, lūk, tagad viņš netic maniem vārdiem. Taču es atradīšu laiku, aiziešu pati pie viņa un neliegšu viņam labu padomu.

Un viņa ilgi lauzīja galvu, kā rīkoties, bet pēc tam pasauca savas kalpones un lūdza viņam padomu.

Sultāna sievai par kalponi bija kāda attapīga meitene, kuru sauca par Tamašu, un tā teica:

— Kundze, vai tu dzirdēji, ko Hemedi teica par šo jaunekli? Viņš teica, ka tas pēc amata esot skroderis. Sarīkosim abiem jaunekļiem pārbaudi. Lai katrs no viņiem uzšuj pa tērpam. Un tad mēs itin viegli uzzināsim, kurš no viņiem ir skroderis un kurš sultāna dēls.

Sultāna sieva kļuva gauži priecīga un steidzās pie sultāna.

— Mans vīrs, — viņa teica, — piedod man par tiem vārdiem, kurus es tev vakar tiku teikusi.

— Es tev piedodu, — sultāns atbildēja.

— Es gribu, lai tu mani uzklausi, — viņa turpināja.

— Runā, es klausos!

— Vakar es teicu, ka tas, kuru tu uzvedi augšā, nav mūsu dēls. Pārbaudīsim abus jaunekļus. Un tad mēs būsim pārliecinājušies, kurš no viņiem ir sultāna dēls un kurš — skroderis.

Sultāns bija ar mieru, un abi sāka prātot, kā sarīkot pārbaudi. Un tad divās atsevišķās istabās tika sanests viss, kas vajadzīgs skrodera darbam. Pēc tam pasauca abus jaunekļus, iedeva katram pa baķim dārga auduma un piekodināja, ka tā esot sultāna vēlēšanās, lai viņi uzšūtu pa tērpam un tad uzdāvinātu to sultānam.

Fikirini kļuva priecīgs, zinot, ka uzšūt tērpu, kaut arī sultānam, viņam ir tīrais nieks. Bet Hemedi noskuma, jo viņš pat redzējis nebija, kā to dara.

Pagāja vairākas dienas. Sultāns un sultāna sieva gāja skatīties, ko Fikirini un Hemedi ir paveikuši.

Visupirms viņi iegāja pie Fikirini un tur ieraudzīja jau gatavu tērpu, pie tam tik skaistu, ka visiem, kas pavadīja sultānu un viņa sievu, mutes no brīnumiem palika vaļā. Pēc tam gāja uz Hemedi istabu. Tur iegājuši, viņi redzēja, ka dārgā auduma baķis gulēja kā gulējis uz galda neskarts. Viņi jautāja Hemedi, kāpēc viņš nekā neesot darījis. Viņš atbildēja:

— Es neprotu šūt. Man šo amatu neviens nav mācījis, jo šis darbs nav domāts sultāna dēlam.

Un tad sultāna sieva lielā priekā iesaucās:

— Vai tad es tev, mans vīrs, neteicu, ka viņš ir mūsu dēls, bet tu tam neticēji!

Taču sultānam šis pierādījums vēl likās par mazu. Un viņš devās uz kapsētu, lai tur aprunātos ar sava tēva garu.

Sultāns lūdza tēvu, lai tas palīdzētu viņam izkliedēt šaubas. Viņš nosēdēja krietnu brīdi uz tēva kapa un pēkšņi savā priekšā ieraudzīja divas lādes, kas bija izrotātas ar pērlēm. Lādes bija vienādas, un katrai uz vāka bija kaut kas uzrakstīts.

Sultāns pieliecās un uz vienas izlasīja: «Bagātība un laime», bet uz otras: «Gods un vara».

Pēkšņi no kaut kurienes atskanēja balss:

— Aiznes šīs lādes uz mājām, sapulcini ļaudis un pasauc jaunekļus. Lai katrs izvēlas savu lādi. Un tad tu uzzināsi, kurš ir tavs dēls.

Nākamajā dienā sultāns sapulcināja ļaudis un pasauca jaunekļus. Kalpi . atnesa abas lādes un nolika pils lielajā zālē uz galda.

Vispirms pasauca Fikirini un viņam teica:

— Tēvs grib tev uzdāvināt lādi. Izvēlies!

Fikirini, izlasījis abus uzrakstus, izvēlējās sev lādi, uz kuras bija uzrakstīts «Bagātība un laime».

Pēc tam pasauca Hemedi un arī viņam ļāva izvēlēties lādi.

Hemedi izlasīja uzrakstus uz abiem vākiem un nodomāja: «Kam man vēl bagātība un laime, ja esmu sultāna dēls?» Un viņš paņēma sev lādi, uz kuras bija uzrakstīts «Gods un vara».

Tad nu atvēra lādi, kuru bija izvēlējies Fikirini. Tur bija viss, kas vajadzīgs skroderim. Bet, attaisot vaļā Hemedi lādi, tajā zaigoja valdnieka kronis. Sultāns paņēma šo kroni un uzlika Hemedi galvā.

Bet krāpnieku Fikirini tauta izsmēja un padzina no šīs zemes. Fikirini, pasitis lādi padusē, ar kaunu atgriezās mājās uz sava vecā klepera.

Šis zaglis nebija parasts zaglis un tādēļ jo vairāk apbrīnojams.

Parastie zagļi zog visu, kas nav piesiets, bet šis te bija gatavs nozagt veselu valsti!

Atgriezies savā zemē, Fikirini atkal sāka strādāt savu skrodera darbu.

Un ļaudis, satiekot viņu, rādīja uz viņu ar pirkstiem un smējās.

Meistars, to visu redzēdams un dzirdēdams, negribēja viņu atstāt savā darbnīcā un padzina.

Tad Fikirini pārdeva savu lādi, bet par šo naudu nopirka māju un ierīkoja sev darbnīcu.

Kā krietns sava amata pratējs, viņš drīz kļuva pilsētā tik slavens, ka tagad ļaudis, viņu satiekot, vairs nesmējās, bet godbijīgi sveicināja.

[1] Pate - valsts austrumāfrikā; pastāvējusi līdz XVII gadsimtam.

[2] Miers ar jums! - sveiciens arābu valodā.

Divi draugi

Kādā ciematā dzīvoja divi vīri. Vienam vārds bija Hali Modža, bet otram — Nia Mbalimbali. Hali Modža un Nia Mbalimbali bija lielu lielie draugi. Viņi cieši norunāja nekad neatstāt otru nelaimē un, ja viens no viņiem nomirs, tad otrs, kurš vēl būs dzīvs, apglabās savu draugu ar lielu godu.

Viņiem katram bija savs darbs. Hali Modža ķēra zivis, bet Mbalimbali — medīja. Taču kopš tās dienas, kad abi sadraudzējās, viņi visu darīja kopā. Vienu dienu medīja, bet otru dienu zvejoja.

Kādu dienu abi draugi devās medībās. Kad nonāca džungļos, Nia Mbalimbali ieraudzīja lauvu un gribēja to nogalēt, bet lauva pēkšņi metās virsū medniekam un viņu sagrāba. Hali Modža, daudz neprātodams, blieza virsū no savas bises, un lauva bija gar zemi. Tā viņš tika izglābis savu draugu no drošas nāves, un lauva Nia Mbalimbali nebija pat ieskrambājusi.

Citā reizē abi draugi gāja zvejot. Sazvejojuši daudz jo daudz zivju, viņi jau gribēja iet mājās, bet Hali Modžam ūdenī aiz koka saknēm bija aizķēries tīkls.

— Man tīkls aizķēries, ko lai nu dara? — viņš vaicāja savam draugam Nia Mbalimbali.

— Ienirsti ūdenī un atbrīvo tīklu, — draugs atbildēja.

Kad Hali Modža ienira, viņu grasījās sagrābt krokodils.

— Ei, palīdzi man, tūlīt būšu zobos krokodilam! — viņš sauca.

Bet Nia Mbalimbali nobijās un negāja ne tuvu, lai palīdzētu. Un Hali Modžu aprija krokodils.

Jā, pasaulē notiek arī tā. Ja pie tevis kādreiz atnāks cilvēks un gribēs iegūt tavu draudzību, tad nenoraidi, bet vispirms uzzini, cik patiesa ir viņa sirds.

Kā ezelis …

Senāk dzīvoja kāds vīrs. Viņš jau kopš dzimšanas bija akls. Te kādu dienu notika nedzirdēts un neredzēts brīnums — viņa acis pēkšņi atvērās. Taču pēc brīža viņa acis kā atvērušās, tā atkal aizvērās.

Pēc tam itin drīz kāds gāja aklajam vīram garām un teica, ka te esot uzbūvēta jauna, skaista māja. Un aklais vīrs vaicāja:

— Vai tikpat skaista kā ēzelis?

Citā reizē kāds teica:

— Es jūrā redzēju lielu kuģi.

Un aklais vīrs atkal vaicāja:

— Tik lielu kā ēzelis?

Tā tas notika ik reizes. Ja kāds gāja garām un uzteica šo vai to, aklais vīrs vienmēr visu salīdzināja ar ēzeli.

Tie kas to dzirdēja, allaž pabrīnījās.

Beigu beigās cilvēki aklajam ievaicājās:

— Kāpēc tu, bvana[1], itin visu salīdzini ar ēzeli?

Neredzīgais nu pastāstīja, ka vienu dienu noticis nedzirdēts un neredzēts brīnums — viņa acis uz īsu brīdi atvērušās. Un noticis tā, ka viņa acu priekšā taisni tobrīd stāvējis ēzelis. Aklais redzējis vienīgi šo ēzeli un nekā cita vairāk. Taču pēc brīža viņa acis kā atvērušās, tā atkal aizvērušās.

Kopš tā laika aklais pasaulē visu salīdzināja ar šo ēzeli. «Skaists kā ēzelis! Liels kā ēzelis. Garš kā ēzelis!» Vienalga, par ko arī runātu, viņš vienmēr mēdza piebilst «kā ēzelis».

[1] Bvana - kungs

Par tēvu un trim dēliem

Viņos laikos dzīvoja kāds tēvs. Viņam bija trīs dēli. Visa tēva bagātība bija trīs simti reālu, kurus viņš bija paracis mazgājamā istabā zem grīdas.

Kādu dienu tēvs smagi sasirga un prātoja: «Man ir trīs dēli un sieva. Viņi ir mani mantinieki, bet naudas, ko es varu viņiem atstāt, ir pārāk maz. Ņemšu un novēlēšu to pašu mazumiņu katram atsevišķi tā, lai neviens no viņiem par otru nekā nezinātu.»

Pirmo viņš pasauca sievu un teica:

— Drīz jo drīz tuvojas mana pēdējā stundiņa. Visa mana bagātība ir trīs simti reālu, un mani mantinieki esat tu un mūsu dēli. Taču dēli tos nemantos ātrāk, iekams nebūs saņēmuši mantojumu no sultāna Mrisi. Kad viņi atgriezīsies no sultāna, tad lai saņem šo naudu.

Tad tēvs pasauca vecāko dēlu un teica:

— Mans dēls, es jūtu, ka mana nestunda ir tuvu. Es gribu, lai tu zinātu, ka man ir trīs simti reālu. Tie ir parakti mazgājamā istabā zem grīdas. Tas ir tavs mantojums saviem brāitem par to nesaki ne vārda. Lai tu saņemtu šo naudu, vispirms tev jāsaņem mantojums no sultāna Mrisi.

Pēc tam viņš pasauca vidējo dēlu un vārdu vārdā pateica to pašu, ko vecākajam dēlam. Kā pēdējo pasauca jaunāko dēlu un atkārtoja to pašu. Katru dēlu viņš atstāja maldīgās domās, sak, esmu tēvam mīļāks nekā pārējie un visu naudu saņemšu viens pats.

Kad tēvs nomira, dēli viņu apbērēja. Pēc bēru rituāla tajā pašā naktī vecākais dēls devās uz mazgājamo istabu, atraka naudu, par kuru tēvs bija stāstījis un to visu paņēma sev. Gāja arī vidējais dēls, lai atraktu tēva novēlēto naudu, bet nekā neatrada. «Tēvs ir mani piemānījis,» viņš nodomāja un nāca atpakaļ tukšām rokām. Gāja jaunākais dēls atrakt naudu, bet arī nekā neatrada. «Vai tiešām tēvs mani būtu piemānījis?» viņš prātoja. «Nē, nauda te patiesi būs bijusi, bet kāds to jau ir paņēmis.» Viņš atgriezās atpakaļ un likās gulēt.

Otrā rītā viņš teica vecākajiem brāļiem:

— Tēvs man teica, ka mazgājamā istabā zem grīdas esot aprakti trīs simti reālu. Es gāju skatīties, bet nekā neatradu.

— Es arī neatradu, — vidējais brālis teica.

— Es tāpat, — vecākais brālis meloja.

— Tēvs taču pieteica, — jaunākais brālis turpināja, — ka šo naudu mēs nedrīkstam ņemt ātrāk, iekams nebūsim saņēmuši mantojumu no sultāna Mrisi. Tas, kurš ir paņēmis naudu, nav labi darījis. Tas nav pildījis tēva novēlējumu.

Brāļi sarunāja doties pie sultāna Mrisi. Viņi paņēma līdzi maizi, ceptu kukurūzu, ūdeni un devās ceļā. Pats pirmais gāja vecākais brālis, tad vidējais brālis un kā pēdējais — jaunākais brālis.

Pa ceļam, ejot cauri tuksnesim, vecākais brālis pamanīja dzīvnieka pēdas un teica:

— Re, kur gājis dzīvnieks, un tas ir bijis kamielis.

— Kamielis ir bijis apkrauts ar dzelzs nūjām, — vidējais dēls piemetināja.

Bet jaunākais teica:

— Kamielis šeit ir gājis tieši pirms stundas.

Visi trīs brāļi gāja tālāk un ceļā sastapa gājēju.

— Vai jūs neesat redzējuši kādu dzīvnieku? — gājējs vaicāja.

— Vai tas nebūs bijis kamielis? — vecākais brālis atvaicāja.

— Jā.

— Vai kamielis nebija apkrauts ar dzelzs nūjām? — vidējais brālis vaicāja.

— Un tas gāja te garām tieši pirms stundas? — jaunākais brālis vaicāja savukārt.

— Jā.

— Kamielis ir aizgājis, rau, uz to pusi, — brāļi teica.

Visi trīs brāļi atkal gāja tālāk. Pie ceļa zem krūma viņi atkal pamanīja, ka te kāds bijis.

— Šeit ir sēdējis cilvēks, — vecākais brālis teica.

— Tā ir bijusi sieviete, — vidējais brālis piebilda.

— Viņa uz muguras ir nesusi bērnu, — jaunākais brālis teica.

Brāļi gabaliņu pagāja un sastapa citu gājēju.

— Vai jūs netikāt redzējuši cilvēku? — tas jautāja.

— Un tā bija sieviete? — vecākais brālis atvaicāja.

— Jā, gan.

— Vai viņai nebija zelta rokassprādze? — vidējais brālis vaicāja.

— Jā, gan.

— Un uz muguras viņa nesa bērnu? — jaunākais brālis vaicāja.

— Jā, jā, kungs.

— Mēs viņu atstājām, rau, tur, — brāļi teica un gāja savu ceļu tālāk. Gabaliņu pagājuši, viņi ieraudzīja uz ceļa nobendētu cilvēku, kam bija norauta galva.

— Šis cilvēks ir nobendēts, un viņš ir bijis vīrietis, — vecākais brālis teica.

— Kas viņam bijusi par garu bārdu! — vidējais brālis teica.

— Un šis cilvēks ir bijis vecs vīrs, tā ap gadiem septiņdesmit vai astoņdesmit, — jaunākais brālis piebilda.

Visi trīs brāji gāja tālāk un sastapa nogalinātā sirmgalvja dēlu.

— Vai jūs cejā kādu nesatikāt?

— Vai tas nebija vīrietis? — vecākais brālis atvaicāja.

— Jā, gan.

— Viņam bija gara bārda? — vidējais brālis vaicāja.

— Jā, gan.

— Viņš bija krietni vecs, tā ap gadiem septiņdesmit vai astoņdesmit? — jaunākais brālis vaicāja.

— Jā, jā.

— Mēs viņu redzejām, rau, tur, — brāji atbildēja un gāja savu ceļu tālāk. Dēls pagājās nelielu ceļa gabalu un ieraudzīja nogalināto tēvu. «Tie paši būs manu tēvu nogalinājuši,» dēls nodomāja.

Pa to starpu visi trīs brāji bija ieradušies pie sultāna Mrisi. Sultāns laipni sagaidīja brāļus, viņu rīcībā nodeva veselu māju un gribēja savus viesus pacienāt. Sultāns pavēlēja savu plantāciju uzraugam pagatavot rīsa biezputru ar kazas gaļu. Kad brāļi atnāca un ieraudzīja ēdienu, vecākais brālis teica:

— Rīsu biezputra izskatās ne šāda, ne tāda.

Vidējais brālis teica:

— Āža gaļa arī izskatās ne šāda, ne iāda.

Jaunākais brālis teica:

— Pats sultāns jau arī izskatās ne šāds, ne tāds.

Vergi dzirdēja brāļu sarunu, pa galvu pa kaklu nesās pie sultāna un tam izstāstīja visu, ko bija dzirdējuši.

— Ejiet un paaiciniet viņus visus šurp, — sultāns pavēlēja.

Kad brāji atnāca un nostājās sultāna priekšā, viņš šiem teica:

— Es jūs ielūdzu pie sevis, laipni uzņēmu, bet jūs mani aprunājat.

— Kā tad mēs būtu tevi aprunājuši? — brāļi taujāja.

Sultāns nepaguva ne muti atplēst, kad pilī iedrāzās kamieļa īpašnieks, kuru brāļi bija sastapuši ceļā. Viņš bija atnācis pie sultāna apsūdzēt brāļus, ka šie esot nozaguši viņa kamieli.

Sultāns nu ņēmās izvaicāt visus trīs brāļus:

— Kāpēc jūs nozagāt kamieli?

— Vai tad mēs būtu nozaguši kamieli, sultān? — brāļi brīnīties brīnījās.

— Mēs kamieli pat acīs neesam redzējuši.

Kamieļa saimnieks atbildēja:

Viņi man sīki jo sīki izstāstīja visu par kamieli. Kā tad viņi varēja to zināt, ja nebūtu kamieli redzējuši?

— Kā tad jūs zinājāt izstāstīt visu par kamieli, ja pašu kamieli neesat redzējusi? — sultāns taujāja.

Vecākais brālis teica:

— Es pēc pēdām uzzināju, ka tur gājis kamielis.

Vidējais brālis teica:

— Es pamanīju, ka kamieļa nagi bija atstājuši pārāk dziļas pēdas zemē. Tā notiek, ja nes pārmērīgi smagu nastu, un kas var būt vēl smagāks par dzelzs nūjām?

Jaunākais brālis teica:

— Es uzzināju, ka kamielis gājis turpat pirms stundas, jo viņa pēdas bija nomīdījuši ļaudis, kas nāca pēc viņa. Ļaudis mēs sastapām, bet kamieli pat neredzējām.

Sultāns atbildēja kamieļa saimniekam:

— Šie trīs nav nozaguši tavu kamieli, ej mājās!

Tas nebija paguvis aiziet, ka sūdzēties ieradās vīrs, kurš meklēja savu sievu.

— Kungs, šie te ir aizveduši manu sievu.

— Kāpēc jūs to darījāt? — sultāns vaicāja brāļiem.

— Mēs neesam aizveduši viņa sievu. Neesam viņu ne acīs redzējuši, — visi trīs iesaucas kā vienā mutē.

— Kā tad jus zinājāt manu sievu sīki jo sīki aprakstīt, ja neesat viņu redzējuši? — vīrs jautāja.

Vecākais brālis teica:

Es šim vīram pirmiņ jautāju: «Vai cilvēks, kuru tu meklē, ir sieviete?» Vai tad tā būtu zādzība, augsto sultān?

Vidējais brālis teica:

— Es uzzināju, ka tā ir bijusi sieviete no tā, ka zem krūma, kur viņa bija sēdējusi, ieraudzīju pamestu zelta rokassprādzi, bet netiku to pacēlis.

Jaunākais brālis teica:

— Es izprātoju, ka sieviete uz muguras nesusi bērnu, jo kā gan citādi viņa būtu aizgājusi bez rokassprādzes. Viņa iedevusi rokassprādzi bērnam parotaļāties. Rokassprādze izslīdējusi bērnam no rokām, bet māte to nav pamanījusi.

— Viņi runā patiesību, — sultāns teica. — Viņi nav redzējuši tavu sievu. Vari iet!

Pēc tam pie sultāna atnāca jauneklis, kuram bija nogalināts tēvs, un teica:

— Šie te trīs ir nogalinājuši manu tēvu.

— Kāpēc jūs tā darījāt? — sultāns taujāja brāļiem.

— Nē, kungs, mēs viņam neesam ne pirksta piedūruši.

— Kā tad jūs zinājāt pateikt, kāds izskatās mans tēvs, — jauneklis iesaucās.

Vecākais brālis atbildēja:

— Mums garām gāja, re, šis pats jauneklis un vaicāja, vai mēs neesam uz ceļa kādu satikuši. «Vai vīrieti?» es jautāju. «Jā,» viņš atbildēja. Vai tad tāpēc var mani vainot, ka esmu to nogalējis?

Vidējais brālis atbildēja:

— Es redzēju vecajam vīram uz krūtīm uzkritušus garus bārdas matus un no tā spriedu, ka viņam bijusi bārda.

Jaunākais atbildēja:

— Ka vecajam vīram ir ap septiņdesmit vai astoņdesmit gadu, es spriedu pēc viņa asinīm. Tās bija bālas, tajās daudz ūdens. Es zinu, ka tādas asinis ir tikai veciem cilvēkiem.

— Viņi runā patiesību, — sultāns teica. — Viņi nav nogalējuši tavu tēvu. Ej vien uz mājām!

Sultānu bija iepriecinājušas brāļu gudrās atbildes. Viņš nojauta, ka zemē metami šie brāji nebija. Un tagad sultānam gribējās zināt, ko brāļi domājuši ar vārdiem «ne šāda, ne tāda».

— Sakiet man, kāpēc jūs teicāt, ka biezputra izskatās ne šāda, ne tāda, āža gaļa — ne šāda, ne tāda un es, sultāns, — ne šāds, ne tāds.

Vecākais brālis atbildēja:

— Par biezputru es teicu «ne šāda, ne tāda», jo tā vārīta no resniem un gariem rīsu graudiem. Es zinu, ka tāds rīss izaug tikai uz kapiem, jo tur ir varen lekna zeme. Vai tad biezputra vārīta no rīsa, kas audzis uz kapiem, nav šāda tāda?

Vidējais brālis atbildēja:

— Par gāju es teicu «ne šāda, ne tāda» tāpēc, ka tā ir pārlieku trekna. Es zinu, ka trekns āzis nav barojies ar kazas pienu.

Jaunākais brālis atbildēja:

— Par sultānu es teicu «ne šāds, ne tāds», spriežot pēc viņa izskata.

Sultāns varen sadusmojās. Pasauca plantāciju uzraugu un pajautāja viņam par rīsu.

— Jā, kungs, rīss tiešām audzis uz kapiem, — uzraugs atbildēja.

— Bet āzis?

— Jā, kungs, kaza nobeidzās, kad āzēns bija maziņš, un viņu ar savu pienu tika barojusi ēzeļmāte.

«Viņi runā patiesību,» sultāns nodomāja. Pēc tam sultāns pasauca savu māti un lūdza viņai izstāstīt visu patiesību par sevi. Māte viņam pastāstīja:

— Taisnība, mans dēls, tu neesi mirušā sultāna dēls, tu esi mana pirmā vīra beduīna dēls.

«Šiem jaunekļiem gudrības ziņā nav līdzīgu visā zemē,» sultāns prātoja. Viņš tos bagātīgi apdāvināja un atļāva atgriezties mājās. Taču sultāns raizējās, sak, brāļi var izstāstīt ļaudīm, ka viņš nav sultāna dēls, un — drošs paliek drošs — nolēma visus trīs nogalināt, bet tā, lai neviens nekā neuzzinātu.

Kad visi trīs brāļi posās atceļā uz mājām, sultāns paņēma trīs sarkanus tērpus un lika brāļiem uzvilkt mugurā, bet saviem dēliem iedeva baltus tērpus.

— Ejiet un pavadiet viesus, — sultāns teica dēliem. Kad visi aizgāja, sultāns pasauca savus karavīrus un pavēlēja sekot un nogalināt tos jaunekļus, kuri būs tērpušies sarkanās drēbēs.

Taču to, kas bija padomā sultānam, brāļi bija uzminējuši un teica sultāna dēliem:

— Sarkanas drēbes ir sultāna varas simbols. Mums neklājas tās valkāt. Bet baltas drēbes valkā bēdu reizē. Mums vairāk pieklājas baltas, jo mums nesen nomira tēvs. Apmainīsimies!

Un viņi samainīja drēbes. Sultāna dēli uzvilka sarkanās drēbes, bet brāļi — baltās drēbes. Tā kā karavīriem bija pavēlēts nogalināt jaunekļus sarkanās drēbēs, tad viņi, kā pavēlēts, tā arī izdarīja. Tad nu karavīri — smejies vai raudi! — nogalināja sultāna dēlus, bet visi trīs brāļi sveiki un veseli griezās atpakaļ un devās pie sultāna.

Kad sultāns brāļus ieraudzīja baltās drēbēs, tad saprata, ka viņi visi trīs apķērībā nav pārspējami, un sadeva viņiem jo daudz naudas.

Tā brāļi, būdami gudri un apķērīgi, bija izpildījuši sava tēva vēlējumu. Vispirms viņi saņēma mantojumu no sultāna Mrisi, un, atgriezušies mājās, — sadalīja savā starpā tēva novēlētos trīs simti reālu.

Čūska un tūkstoškājis

Tas notika senajos aizlaikos, kad čūskai bija kājas, bet nebija acu; toties tūkstoškājim bija acis, bet kājas — nevienas.

Abi sadraudzējās un solīties nosolījās: ja viens otram kaut ko lūgs, to tūlīt pat dabūs.

Vienreiz čūska teica tūkstoškājim:

— Mans draugs tūkstoškāji, es šodien eju ciemos, un tur būs rotaļas. Man gribētos tās redzēt. Aizdod man, lūdzams, savas acis, bet es tev vietā došu savas kājas.

Tūkstoškājis bija ar mieru un atdeva savas acis, bet vietā dabūja čūskas kājas.

Čūska nu priecīga noskatās rotaļas, bet tūkstoškājim — gribi vai negribi — jātup mājās. Kur tad nu iesi, ja nekā nevari redzēt?

Kad rotaļas beidzās, čūska līda atpakaļ. Viņa līda, skatījās apkārt un gauži priecājās, ka visu var redzēt.

Čūska jau bija paveikusi savu pusceļu, kad sāka prātot: «Ir gan tam tūkstoškājim laime! Viņš visu var redzēt.» Pēkšņi — kā pa galvu dabūjusi — viņa apstājās un iesaucās:

Viņš taču var redzēt arī savus ienaidniekus, pie tam jau pa gabalu! Es gan būtu liela muļķe, ja atdotu acis viņam atpakaļ. Lai viņš staigā vesels ar manām kājām, bet es staigāšu ar viņa acīm.

Te čūska pagriezās un aizlīda pavisam uz citu pusi.

Tā tūkstoškājim palika neskaitāmi daudz kāju, bet acis — nevienas.

Kopš tā laika čūskai ar tūkstoškāji vairs noruna nav spēkā.

Pasakas par Abu Nubasu

I

Reiz dzīvoja Abu Nubass. Viņš bija varenā Bagdādes kalifa Horuna ar Rašida[1] mīlulis. Kādu dienu Abu Nubass sadomāja nopirkt ēzeli, bet pašam kabata tukša. Ko nu darīt? Ies un palūgs naudu Horunam ar Rašidam. Un viņš devās uz pili. Taču Horuns ar Rašids todien nevienu nepieņēma un vārtu sargi negribēja Abu Nubasu ielaist pilī, kaut arī zināja, ka Abu Nubasam nauda vajadzīga. Taisni tobrīd no pils iznāca vecākais vārtu sargs un teica Abu Nubasam:

Es tev atjaušu ieiet pilī ar tādu norunu, ka man atdosi pusi no tā, ko tu tur saņemsi no sultāna.

Tā viņi arī vienojās. Kad līgums bija parakstīts, tad Abu Nubasa parakstīto papīru paņēma vecākais vārtu sargs, bet vecākā vārtu sarga parakstīto papīru paņēma Abu Nubass. Pēc tam Abu Nubass devās pilī pie Horuna ar Rašida un apsveicinājies pavisam kluss nosēdās viņa priekšā.

— Kas tev noticis, Abu Nubas? — jautāja Horuns ar Rašids.

— Es gribu saņemt no tevis simts nūjas sitienu, — Abu Nubass atbildēja. Horuns ar Rašids mīlēja Abu Nubasu, un viņam bija žēl sist, bet Abu Nubass tā lūdzās, ka kalifs beigu beigās ņēma nūju un sāka to dancināt viņam pa muguru. Taču sāpīgi nesita. Kad Horuns ar Rašids bija noskaitījis piecdesmit reižu, Abu Nubass sameklēja vecākā vārtu sarga parakstīto papīru, parādīja to Horunam ar Rašidam un teica:

— Mēs ar draugu vienojāmies dalīt uz pusēm visu, ko es no tevis saņemšu. Es saņēmu savus piecdesmit sitienus, bet otrus piecdesmit sitienus tad lai saņem viņš.

Tad Horuns ar Rašids pavēlēja atvest vecāko vārtu sargu un lika viņam uzskaitīt piecdesmit reizes ar nūju.

— Tas tev par mācību, lai turpmāk tu tā nerīkotos, — Horuns ar Rašids teica vārtu sargam.

Vārtu sargs gan rūgti nožēloja savu vienošanos ar Abu Nubasu, bet bija par vēlu.

[1] Horuns ar Rašids - viens no kalifiem, kurš bagdādē valdīja vii gadsimtā. vairrākkārt pieminēts pasakās „Tūkstoš un viena nakts”

II

Kādudien, kad Abu Nubasa ēzelim sagribējās dzert un nebija trauka, ar ko padot ūdeni, Abu Nubass gāja pie kaimiņa palūgt podu. Paņēmis lielu podu, viņš atnāca mājās, iesmēla ūdeni un padzirdīja ēzeli. Pods stāvēja pie Abu Nubasa trīs dienas. Bet ceturtajā dienā viņš lielajā podā ielika mazāku podiņu un abus aiznesa kaimiņam. Kaimiņš paņēma podu, ieskatījās tajā un, ieraudzījis mazo podiņu, iesaucās:

— Tas nav mans

— Es taču neesmu zaglis un negribu ņemt svešu mantu, — Abu Nubass atbildēja. — Tavam podam manā mājā piedzima maziņais podiņš, un tas ir viņa bērns.

Kaimiņš kļuva priecīgs un prātoja: «Cik gan laimīga ir Abu Nubasa māja. Tur pat podi dzimst.»

Kad trešajā dienā Abu Nubass atkal atnāca pēc poda, kaimiņš viņam to labprāt iedeva, bet Abu Nubass šoreiz podu neatdeva. Tad kaimiņš pats atnāca pēc poda.

— Tavs pods nomira, — Abu Nubass teica.

— Kā, vai tad pods var nomirt? — kaimiņš iesaucās.

— Bet vai tad piedzimt šis var? — Abu Nubass atvaicāja.

— Domāju, ka var, — kaimiņš atbildēja.

— Kas jau dzimst, tas arī mirst, — Abu Nubass teica.

Kaimiņš drošības labad noprasīja vēl mācītiem ļaudīm, arī tie teica to pašu.

Tā nu pods palika Abu Nubasam.

III

Notika tā, ka tirgotājs, kuru daudzināja par bagātu vīru, nokāva āzi. Taisni tobrīd, kad viņš to uz uguns cepa, garām gāja nabadzīgs vīrs un piesēda, lai notiesātu savu trūcīgo ceļa maizi, un pavalgam ievilka degunā ceptas gaļas smaržu.

No rīta nabadzīgais vīrs satika tirgotāju un viņam teica:

— Bvana, tu man vakar varen izlīdzēji, es piekodu gardu pavalgu — ceptas gaļas smaržu — un jutos brangi paēdis.

— Ā! Lūk, tāpēc mana ceptā kazas gaļa bija bez smaržas! — tirgotājs iesaucas. Viņš aizgāja nosūdzēt Horunam ar Rašidam, un tas pavēlēja, lai nabagais samaksājot divpadsmit rūpijas[1].

Nabagais devās uz māju, rūgti raudādams, — kur lai viņš dabūtu naudu. Ceļā satika Abu Nubasu un viņam visu izstāstīja. Abu Nubass sameklēja divpadsmit rūpijas, iedeva nabagajam un teica:

— Šo naudu tu atdosi tirgotājam, bet tikai tad, kad es būšu atnācis.

No rīta tirgotājs un nabagais atnāca pie Horuna ar Rašida.

— Es atnācu, lai samaksātu tirgotājam naudu, — nabagais teica, — kaut gan es gaļu netiku ēdis, ievilku degunā tikai tās smaržu.

Tobrīd ieradās Abu Nubass un izstāstīja, kā tas ir bijis.

— Kur ir tavas divpadsmit rūpijas? — Abu Nubass vaicāja nabadzīgajam vīram.

— Te tās ir, — vīrs atbildēja, pasniegdams naudu.

Abu Nubass naudu paņēma un pieaicināja tirgotāju, lai viņam to atdotu.

Kad tirgotājs grasījās naudu paņemt, Abu Nubass teica:

— Pagaidi!

Tad viņš sviešus nosvieda visas divpadsmit rūpijas uz grīdas un teica:

— Vai dzirdēji, kā skan nauda? Paņem šo skaņu sev. Nabagais taču mielojās nevis ar gāju, bet tikai ar tās smaržu.

Tirgotājs nevarēja nekā iebilst. Bet Abu Nubass atdeva naudu nabadzīgajam vīram, kas nu priecīgāks par priecīgu snāja uz mājām.

[1] Rūpija - indiešu monēta, kura bija apgrozībā Āfrikā

Kikuiju pasakas

Zvēri rok aku

Senajos laikos kikuiju zemi piemeklēja drausmīgs sausums. Saule izdedzināja zemi, koki nokalta, zāle novīta, un ūdeni meklēdams nesameklēsi, pat lielas upes bijo pārvērtušās par sīkām, duļķainām peļķēm. Izsalkums un slāpes mocīt mocīja cilvēkus un zvērus.

Vienreiz zvēri sanāca kopā un sāka prātot, ko darīt, ko iesākt, lai tiktu pie ūdens. Zvēri bija noskatījušies, ka cilvēki rok akas un dziļi zemē atrod ūdeni. Taču viņiem, zvēriem, šo ūdeni dzert bija stingri aizliegts. Akas tika apsargātas dienu un nakti, un kam sava āda bija dārga, lai nedomā iet tām ne tuvumā. Un zvēri nolēma, sak, izraks paši sev aku tuksnesī, tālu no cilvēku mājokļiem. Nolēma, ka šajā darbā jāpiedalās visiem zvēriem, bet tiem, kuri nenāks rakt, neļaus dzert ūdeni no akas.

Zvēri strādāja, galvu nepacēluši, veselu nedēļu, un ūdens rokā gan! Aku rokot, zvēri ievēroja, ka zaķis ne reizes nebija atnācis strādāt. Tā nu sanāca, ka pēc visu zvēru kopīgās norunas zaķim nebija tiesību dzert ūdeni no akas. Zvēri atkal sapulcējās, lai norunātu, kurš pats labprātīgi uzņemtos apsargāt aku, lai zaķis no tās nedzertu.

Gazele piecēlās un teica:

— No šodienas aku apsargāšu es.

Zvēri bija ar mieru, un gazele gāja sargāt aku.

Ap saules rietu zaķis pie akas klāt gan ar diviem nelieliem ādas maisiem. Viens maiss pilns līdz malām ar medu, bet otrs — tukšs.

— Kas tur nāk? — gazele vaicāja, pamanījusi zaķi.

— Tas esmu es, zaķis, — šis teica. — Atnācu pie tevis ar brīnumainām zālēm, pie tam saldām un gardām — mēli var norīt.

— Parādi, kādas tās izskatās, un iedod man drusciņ nogaršot, — gazele gauži lūdzās.

— Paskaties, — zaķis bija ar mieru, — un piešauj mēli klāt, bet ne vairāk ka vienu vienīgu reizi.

Gazele aplaida ar mēles galiņu vienu reizi.

— Varen gards! — viņa teica. — Paļauj man vēl nolaizīt — zāles ir tik saldas!

— Labi, es tev došu palaizīt, tikai ar vienu norunu, — zaķis atbildēja. — Ļauj, lai es tevi sasienu.

— Dari, ko gribi, — gazele bija ar mieru, — tikai dod man vēl reizi palaizīt saldās un gardās zāles.

Zaķis sasēja gazeli ar stiprām jo stiprām virvēm tā, ka šī ne pakustēties vairs, piesmēla otru maisu pilnu ar ūdeni un, kā nācis, tā aizgāja.

Nākamajā rītā zvēri atnāca pie akas un — smejies vai raudi! — ieraudzīja gazeli sasietu.

— Kas ta tevi tā sasēja? — zvēri taujāja.

Masaieši[1], — gazele teica. — šo bija vesels bars. Viņi mani pieveica un sasēja. Tad viņi piesmēla maisus pilnus ar ūdeni, it kā manis te nemaz nebūtu.

Zvēri nabaga gazeli pažēloja un atsēja. Purva āzis iznāca visiem priekšā un teica:

— Šonakt aku apsargāšu es. Varat man ticēt, ka savu pienākumu izpildīšu, kā likts.

Zvēri bija ar mieru un aizgāja katrs uz savu pusi. Ap saules rietu zaķis klāt atkai ar diviem ādas maisiem. Viņš pagrabināja maisus, lai āzis io ievērotu.

Āzis paskatījās uz zaķi un vaicāja:

— Kas tur nāk?

— Tas esmu es, zaķis, — šis atbildēja. — Labas ziņas nesu, brāli āzi. Esmu atradis brīnumainas zāles! Tās vecu padara atkal par jaunu un ir tik saldas un gardas, ka mēli var norīt.

— Tu vari teikties esam laimīgs, — āzis sacīja. — Ļauj man ar vienu aci uz šām zālēm paskatīties!

— Lūdzu, paskaties! — Zaķis vēlīgs pretī.

— Vai drīkstētu tās pagaršot? — āzis vaicāja.

— Pagaršo, tikai no pašas virsas! — zaķis bija ar mieru.

Āzis palaizīja, palaizīja no virsas, kāri norija un teica:

— Jā, šīm laikam jābūt gan burvju zālēm. Kā man kārotos vēlreiz tās palaizīt!

— Labi, es tev došu palaizīt, tikai ar vienu norunu — ļauj, lai tevi sasienu ar šo virvi, — zaķis sacīja.

— Dari, ko gribi, tikai dod man vēlreiz palaizīt saldās un gardās zāles, — āzis teica.

Zaķis sasēja āzi tik stingri, ka šis ne pakustēt, un pameta. Zaķis piegāja pie akas, pielēja otru maisu pilnu ar ūdeni un, kā nācis, tā aizgāja.

No rīta pie akas saradās zvēri un — smejies vai raudi! — ieraudzīja āzi sasietu.

— Kas ta tevi iā sasēja? — zvēri taujāja.

— Vesels bars masaiešu te bija ar pīķiem un vairogiem. Es cīnījos, bet nejaudāju šiem pretī turēties. Mani pieveikuši, viņi piesmēla lielus maisus ar ūdeni un aizgāja.

Zvēri atsēja āzi un ilgi prātoja, ko darīt tālāk.

Tad hiēna iznāca visiem priekšā un teica:

— Es sargāšu aku!

Zvēri gan pasmīkņāja, taču iebilst neviens neiebilda.

Līdz ar saules rietu atkal atlēca zaķis ar saviem ādas maisiem un izrīkojās tāpat, kā iepriekšējos vakaros. Tīrais nieks tādu hiēnu sasieti

No rīta atnāca zvēri un hiēnai vaicāja:

— Kas tad tevi tā sasēja?

— Masaieši, masaieši mani pieveica, — hiēna izdvesa.

Zvēri šo atsēja un ilgi prātoja, ko darīt, ko iesākt, lai akā saglabātu ūdeni. Zilonis iznāca visiem priekšā un teica:

— Pie akas šonakt palikšu es, un jūs redzēsiet, ka tikšu galā. Es ar savām stiprajām kājām tos visus samīdīšu kā sēnes mežā.

Zvēri itin priecīgi pieņēma ziloņa piedāvājumu un atviegloti nopūtās. Protama lieta, zilonis jau nu labāk kā neviens cits tiks galāl

Kolīdz saule nozuda aiz pauguriem, zaķis atkal klāt.

— Kas tur nāk?

— Tas esmu es, zaķis, — šis saka. — Es atnācu, lai tevi iepriecinātu ar labiem jaunumiem.

— Ar kādiem?

— O, ziloņtēt, tas nu vienreiz ir atklājums! Ieskaties šajā mazajā maisiņā. Tas pilns līdz malām ar vēl neredzētām brīnumainām zālēm gan priekš jauniem, gan priekš veciem. Pie tam tās ir varen saldas un kur gardas!

— Tu saki — saldas un gardas?

— Pārlieku! Medus jau tad nav itin nekas!

— Nu, dod man tās pagaršot!

— Varu iedot, tikai ievēro — daudz nelaizi!

Zilonis tik tikko ar snuķi pieskārās brūnganai masai un mazu mazītiņu kriksīti piecēla sev pie mutes. Viņš to norija ar klaju labpatiku un teica:

— Mans maziņais, pārlieku man kārojas vēlreiz palaizīti Tās ir tik saldas un gardas!

— Labi, ziloņtēt, tikai ar vienu norunu — tu man ļausi mazliet paspēlēties un neiebildīsi, ja tevi sasiešu ar šo virvi.

Zilonis, dzirdot tādu ērmīgu vēlēšanos, sāka smieties, bet neko neteica. Zaķis nu vilka un vilka atspēries zilonim apkārt resnu virvi un teica:

— Tagad pamēģini tikt vaļā!

Zilonis izstiepa un, atlieca savas garās kājas mazliet atpakaļ, un virve — nebija, ko redzēt! satrūka gabalu gabalos. Zaķis šo ņēmās sasiet atkal, bet tagad jau ar pašu resnāko un pašu garāko virvi. Zilonis atkal staipīja kājas gan šā, gan tā, bet šoreiz nekā! Tas nu ziloni briesmīgi saniknoja. Lai kā viņš ārdījās, bet virvi vairs pušu nedabūja. Tad viņš nolikās zemē un sāka gaidīt citu zvēru palīdzību. Bet zaķis — it kā nekas nebūtu noticis — mierīgi piegāja pie akas, piesmēla pilnu maisu ar ūdeni un aizgāja, ne atpakaļ neatskatījies.

Agri no rīta pie akas sanāca zvēri, sak, būtu jāapsveic zilonis, bet palika mēmi aiz brīnumiem, ieraudzījuši šo guļam zemē krustām šķērsām sasaistītu ar virvi. Viņi bija pagalam izbrīnīti.

— Kas te ar tevi tē izrīkojies? — zvēri jautāja.

— Masaieši! — zilonis teica. — Tie ir aplam drošsirdīgi karotāji, nav ko domāt tādus uzvarēt!

Zvēri ņēmās atraisīt šim virves un visu laiku klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši. Beigu beigās visu zvēru priekšā iznāca bruņurupucis un teica:

— Domāju, ka tikai es pa īstam varēšu apsargāt aku.

Neko darīt, zvēri pieņēma bruņurupuča priekšlikumu, kaut arī šaubījās, vai šis to veikšot.

Bruņurupucis noslēpās akā un sāka gaidīt. Ap saules rietu, kā katru vakaru, zaķis klāt atkal. Tavu brīnumu! pie akas neviena neredz. Zaķis tam ne nu ticēt, ne neticēt. Pašķielē ar vienu aci, pašķielē ar otru aci, paskatās uz priekšu, paskatās atpakaļ, bet nekur dzīva radība ne manāma, ne ieraugāma.

Tad nu droši ar tukšo ādas maisu taisnā cejā pie akas! Taču pieticis pie akas, sadomāja vēl pa krietnam padzerties. Kā nu zaķis noliecas pie ūdens, tā bruņurupucis — caps! — šo nogrāba aiz ūsām un tur cik spēka. No sāpēm un pārbīļa zaķis laiž vajā lielo pūtienu. To nu padzirdēja zvēri. No malu malām tie nesās šurp pie akas, lai paši redzētu, kas te īsti notiek. Zvēri saskrēja pie akas un ieraudzīja zaķi, kurš no visa spēka spārdīt spārdījās, bet bruņurupucis i nedomāja vaļā laist. Zvēri kā sarunājuši zaķim metās virsū, un šis nekur sprukt. Viņi to turēja ciet un gaidīja, kad atnāks pārējie, lai apspriestos, ko ar šo viltnieku iesākt. Beidzot visi zvēri bija sanākuši. Bruņurupucis iznāca vidū un teica:

— Tagad es runāšu par to, kas man nospiež sirdi. Pirmkārt, es pats savām acīm redzēju, ka ūdeni no mūsu akas zog zaķis, kurš vienīgais nenāca rakšanas darbos. Otrkārt, varu teikt, ka mūsu sargi ir nodevēji. Masaieši pie mūsu akas nekad nav nākuši ne tuvu. Taču par to runāsim citā reizē un citā vietā. Bet šodien es pieprasu, lai zaķis tiktu bargi jo bargi sodīts tāpēc, ka viņš ir ne tikai sliņķis, kāds vien pasaulē redzēts, bet pēc nodarbošanās — pats rūdītākais zaglis. Pie tam viņš mūs te vilina uz slideniem ceļiem.

Zvēri visi kā viens atbalstīja bruņurupuča vārdus. Neko briesmīgāku nevarēja izdomāt kā sadedzināt zaķi sārtā.

Zvēri ņēmās sakurt milzu ugunskuru un, kad tas dega ar pilnu liesmu, iemeta tajā zaķi. Visi izdzirdēja tādu klusu čaboņu un nodomāja, ka nu zaķis ugunskurā iekša gan. Taču zvēri par agru sāka priecāties. Zaķis, būdams veiklāks par veiklu, nokrita sārtam otrā pusē ar pusapsvilušu kažoku, ātri atžirba un laida ļekas vaļā.

Kad uguns sārtā apdzisa, zvēri sāka skatīties, kas no zaķa būtu pāri palicis. Taču karstajos pelnos nenieka nevarēja samanīt. Zvēri savā starpā sāka strīdēties: «Sadega? Aizbēga? Jā! Nē! Jā! Nē! Jā!»

Strīds iedegās tā, ka ne tikai vārdi, bet arī spalvas sāka jukt uz visām pusēm. Pašā lielākajā karstumā zvēri, lai izvairītos no asins izliešanas, metās katrs uz savu pusi. Zaķi tie atstāja miera, un šis dzīvoja kā dzīvojis laimīgs un bezrūpīgs tāpat kā līdz šim.

[1] Masai - viena no austrumāfrikas ciltīm

Vanags un vista

Senim senajos laikos vanags un vista dzīvoja kaimiņos un bija lielu lielie draugi. Viņi dalījās katrā kumosā, ko bāza mutē, un viens otram nekā neatteica.

Kādu dienu vanags skatās, ka viņam uzaugušas gauži garas spalvas. Viņš atlidoja mājas, paņēma bārdas nazi un nodzina sev garās spalvas. Nodzina sev, nodzina arī bērniem visas spalvas, nokopa šos gluži kailus.

Visu to bija noskatījusies vista un sadomāja, ka arī viņai vajadzētu noskūties.

Vista iet pie vanaga un lūdz:

— Varēji iedot arī man bārdas nazi: es tāpat gribētu noskūties.

Vanags, labs sābris būdams, iedod vistai bārdas nazi un piekodina:

— Tikai pielūko, lai bārdas nazis nepazustu, jo tam nav spala.

Vista priecīga pārnāk mājās un tūlīt sāk skūties. Noskuva sev visas garās spalvas un veselu dienu skuva savus cālēnus. Tie nu bija tā nokopti, ka spīdēt spīdēja kā pilns mēness pie debesīm.

— Paglabājiet! — vista piekodināja cālēniem. — Tas ir vanaga bārdas nazis. Tagad man jāiet pastaigāties. Vakarā to aiznesīšu vanagam.

Un vista aizgāja pastaigāties. Pastaigājās vienu stundu, pastaigājās otru stundu, pārnāk mājās un prasa cālēniem:

— Kur bārdas nazis?

Cālēni atbild:

— Mēs to noglabājām.

— Atnesiet to man, labāk iešu — atdošu vanagam.

Cālēni nu meklē pa malu malām, kur nolikuši bārdas nazi, bet nekur to atrast.

Vista saka:

— Parādiet man, kur nolikāt, pameklēsim visi kopā!

Cālēni atbildēja:

— Rau, šeit smiltīs mēs visi ar to spēlējāmies!

Vista meklēja, cālēni meklēja, bet nekā — neatrada. Sāka jau tumst.

Mājās atgriezās vanags un uzsauca vistai:

— Atdod manu bārdas nazi!

Vista atbild:

— Nevaru sameklēt.

— Kā? Esi pazaudējusi?

— Es iedevu to cālēniem un pieteicu noglabāt. Viņi te smiltīs spēlējušies, bet tagad nevaru atrast. Pārāk tumšs. Ej liecies uz auss, gan rīts būs gudrāks par vakaru!

Bet vanags pretī:

— Vai es tev neteicu, ka bārdas nazis ir bez spala, ka tas labi jāglabā?

— Teici, jau teici.

— Nu, pielūko, tā ka rīt sameklē manu bārdas nazi un atdod man.

Vanags un vista aizgāja gulēt. Pienāca rīts. Vista pirmā augšā un iet atkal meklē? bārdas nazi. Meklē, meklē, bet kā nekā, tā nekā.

Atnāk vanags un prasa vistai:

— Vai atdosi manu bārdas nazi?

Vista atbild:

— Es nevaru to atrast.

Tad nu vanags varen sapiktojās:

— Līdz šim mēs, vista, bijām draugi, bet tagad tu ņem un nozaudē manu bārdas nazi! Tu esi slikti izturējusies pret mani; tas mani pat apvaino, un es esmu pārlieku dusmīgs uz tevi. Tu labi zini, ka bārdas nazis ir mans amata rīks, ar kuru es sev nopelnu iztiku. Tu laikam gribi aizdabūt mani no šejienes projām; labi es pāriešu dzīvot citur, bet tu paliksi šepat un meklēsi manu bārdas nazi. Es atlidošu un paskatīšos, bet, ja tu neatradīsi, tad man brangi aizmaksāsi. Nedomā, ka tu ātri tiksi ar mani galā, pameklēsi dieniņu — un cauri. Nē, tu visu mūžu būsi mana parādniece. Maksāsi, bet nesamaksāsi. Tavi cālēni bija tie, kas pazaudēja manu bārdas nazi. Tā kā tu, vista, tomēr biji mans draugs, tad tevi es neaiztikšu, uz tevi neturēšu pat jauna prāta. Bet tavi cālēni, kas pazaudēja manu bārdas nazi, — tie gan lai no manis sargās!

Vanags pārvācās uz dzīvi citā vietā. Bet vista no agra rīta līdz vēlam vakaram kašājas pa smiltīm. Kārpa kājām smiltis, kārpa un kārpa, meklē bārdas nazi un saka cālēniem:

— Meklēsim smiltīs, varbūt atradīsim vanaga bārdas nazi!

Tā viņi meklēja augām dienām. Te vienreiz kā no gaisa nokrīt vanags un — caps! — saķēra ciet vienu cālēnu.

Vista gan sauca vanagam:

— Nenoknāb, nenoknāb manu cālīti! Es sameklēšu tavu bārdas nazi! Vanags nelikās ne dzirdot, bet nes tik cālīti prom un norij aizgūdamies. Trešajā dienā vanags, kur bijis, nebijis, klāt atkal, saķēra cālīti, aiznesa un

norija aizgūdamies.

Vista atkal sauc:

— Nenoknāb cālītil Es sameklēšu bārdas nazi!

Pagāja atkal pāris dienu. Vista saka cālēniem:

— Neslinkojiet, meklējiet, meklējiet bārdas nazi!

No agra rīta līdz vēlam vakaram vista ar cālēniem kašņājās pa smiltīm un visu laiku, galvas nepacēluši, meklēja un meklēja. Trešajā dienā vanags klāt atkal, saķēra cālīti, aiznesa un norija aizgūdamies.

Vistai nu mērs pilns, un viņa sauca:

— Atkal tu saķēri cālīti! Vai tā maksa — abi pirmie cālīši, kurus aiznesi — tev vēl par mazu bija?

Bet vanags atbildēja:

— Es jau tev teicu: kamēr tu bārdas nazi nebūsi atradusi — maksāsi visu laiku. Uz tevi ļauna prāta neturēšu, bet tavi cālēni — tie gan no manis dabūs trūkties!

Vanags aizlaidās. Dienu nerādījās. Tad atkal aiznesa cālīti. Tā viņš darīja visu laiku, kamēr kļuva vecs un izlaida garu. Taču tāpat darīja arī vanaga bērni: viņi uzskatīja par savu vienīgo darbu — laisties šurp un iekasēt samaksu par nozaudēto bārdas nazi. Tāpat darīja vanaga mazbērni un mazmazbērni. Kopš tā laika nočiept cāli kļuva vanagiem vienīgais darbs, un no šī darba viņi pārtika.

Kopš tā laika arī vistu vienīgais darbs ir kašņāties pa smiltīm. Viņas vēl šobaltdien meklē nozaudēto bārdas nazi.

Leopards un zaķis

Kādudien zaķis devas savannā lasīt sēnes, ar kurām kā sētin nosētas visas pauguru nogāzes. Viņš pielasīja pilnu grozu sēņu, uzsēja to mugurā un priecīgs gāja uz mājām. Pa ceļam uz māju viņš satika hiēnu. Hiēna izbrīnījās un vaicāja:

— Kur tu dabūji tik daudz sēņu?

— Tur tajā nogāzē, — zaķis atbildēja.

— Esi tik labs, atnāc man līdzi un parādi to vietu, arī es gribu salasīt tikpat daudz, — hiēna lūdza zaķi. — Man tā gribas ēst, ka vēders rūktin rūc.

— Ejam, — zaķis bija ar mieru.

Abi gāja pa taciņu, kas veda uz augstā paugura nogāzi. Kad pusceļš jau bija noiets, zaķis teica hiēnai:

— Mans dārgais draugs, taciņa ir aplam stāva, un es redzu, ka tu esi nogurusi. Tu vairs nevari paiet, un tev karājas mēle no mutes laukā — sarkana un mitra kā rīta rasa. Paguli šeit, atpūties mīkstā zālītē, kamēr es tev atnesīšu pilnu grozu ar sēnēm. Bet tagad atver muti, un es tev iemetīšu dažas sēnes, lai tu kaut mazliet remdētu savu izsalkumu.

Hiēna atlaidās zālē, aiztaisīja acis un atvēra muti, cik plati vien varēja. Bet zaķis vienā iestiepienā posa kalnā augšā — taisni pāri kailajiem akmeņiem. Noskatījis pašu lielāko akmeni, viņš to no visa spēka pagrūda, un akmens rībēdams un dārdēdams sāka velties uz leju. Hiēna, muļķe, domāja, ka zaķis šai pasviedis lielu sēni un, acu neatvērdama, pat nepakustēdamās to gaidīt gaidīja. Akmens, no kalna veldamies, uzgāzās hiēnai tieši virsū, un šī turpat palika guļam uz visiem laikiem.

— Tā, tā! — zaķis priecīgs iesaucās, lēkādams pa pauguru. — Viena mazāk! Tā pa vienai vien es šās nogalēšu!

Zaķis, it kā nekas nebūtu noticis, iet savu ceļu, grib jo ātrāk nokļūt mājās. Viņs bija tik priecīgs un apmierināts, ka ik pa brīdim apstājās un padancoja. Zaķis jau bija itin tuvu savai mājai, te, skatās, pretī nāk leopards. Nekur sprukt! Zaķis, pārlieku nobijies, iet pretī, sveicina, zemu klanīdamies.

— Kur tu tādas sēnes dabūji? — leopards noprasa.

— Tālu no šejienes, kungs, re, tur! — zaķis atbildēja, rādīdams uz pašu tālāko mežu.

— Parādi man tieši to vietu, — leopards teica, — es gribētu salasīt sev un savai ģimenei.

— Ejam, kungs, ejam, es jums parādīšu,— zaķis atbildēja.

Abi devās ceļā.

Zaķis, viltībnieks, bija nodomājis ar leopardu tikt galā tikpat viegli kā ar hiēnu. Abi kāpa kalnā uz zāļaino vietu, kad zaķis sev priekšā pamanīja lielu laukakmeni, kas gandrīz viss bija ieslēpies krūmos un zālē.

— Kungs, — zaķis teica, — jūs laikam būsiet noguris. Atlaidieties šeit brītiņu bet es kāpšu augstāk, lai jums salasītu sēnes.

Leopards nekā neiebilda un nolikās uz auss. Drīz viņu pārmāca snaudiens, un viņš aizmiga cietā miegā. Bet zaķis nu ņemas no visa spēka grūst lejā smago laukakmeni. Beigu beigās viņš to izkustināja no vietas, un akmens sāka velties lejā. Šausmīgās dārdoņas un rūkoņas pamodināts, leopards pameta acis uz augšu un tik tikko atlēca sānis, tā paglābdamies no drošas nāves.

Leopards ilgi prātoja, kas viņam vēlis akmeni virsū.

— Tas ir zaķa darbs, neviens cits tā nedarītu, — viņš nolēma. — Es zinu, ka zaķis mani neieredz un mīļu prātu būtu mani no pasaules nodzīvojis. Nožēlojamais, nicināmais šķielaci, drīz sitīs tava pēdējā stundiņa! Vēl šodien pat.

Un leopards nolēma piemānīt zaķi. Viņš, atšāvis asti, izstiepās zālē un izlikās beigts. Kad zaķis no paugura paslepšus paskatījās uz leopardu, viņam likās, ka leopards ir beigts kas beigts. Zaķis nokāpa zemāk un apstājās dažu lēcienu attālumā. Tad viņš saņēma dūšu un kļuva tik drošs, ka lēks leopardam virsū. Dziedādams sev slavas dziesmu, šis sāka jautri dancot uz leoparda mīkstās muguras. Pēkšņi — tavu pārbīli! — leopards pielēca kājās un nu bruka virsū zaķ im. Zaķis, drebēdams pie visām miesām, posa, ko kājas nesa, bet leopards šim pa pēdām pakaj. Viņi ilgi tā skrēja, līdz zaķis paugura nogāzē pamanīja alu un iespruka tajā. Leopards tik tikko paguva saķert zaķi aiz astes. Leopards velk zaķi aiz astes, cik nu spēka kaulos, bet zaķis stingri ieķēries saknēs un i nedomā tās laist vaļā. Bet cik nu zaķim tā spēciņa!

— Tu, leopard, esi muļķis. Vai tiešām tu domā, ka savos zobos turi manu asti, vai tad nejuti, ka esi iekodies saknē? — zaķis viltīgi melš.

Leopards jau nu muļķis nebūs un sakni zobos neturēs. Ņem un palaiž asti vaļā. Zaķis to vien bija gaidījis. Ticis brīvs, viņš ar vienu lēcienu bija alā iekšā ar visu savu asti, bet leopards palika ar garu degunu.

Saniknotais leopards nozvērējās ne ēst, ne dzert, kamēr nelietīgais zaķis nebūs nogalēts, šis nu klusām tupēja pie alas un gaidīt gaidīja, kad no tās laukā nāks zaķis.

Taču zaķis arī nebija mujķis un i nedomāja nākt ārā. Pagāja viena stunda, otra, trešā … Cik ilgi tupēsi pie alas ar tukšu vēderu? Leopards jau nolēma atmest zaķim ar roku un iet kaut ko pamedīt, kad pēkšņi pamanīja vārnu.

— Ko tu šeit dari? — vārna vaicāja leopardam.

— Gaidu zaķi! Viņš ir paslēpies alā un nenāk ārā. Bet man pārlieku tukšs vēders. Lūdzu, patupi šeit un nenolaid acu no alas, bet es iešu pamedīt. Drīz būšu atpakaļ, — leopards apsolīja.

— Labi, — vārna bija ar mieru. — Es pasargāšu tavā vietā.

Zaķis šo sarunu noklausījās un, pārliecinājies, ka leopards prom, izbāza galvu no alas un teica:

— Muļķa vārna, vai tiešām tu nesaprati, ko leopards teica? Tev plati jo plati jāatver acis un visu laiku jāskatās alā, lai mani redzētu.

Vārna nolicēja zaķa vārdiem un nostājās alas priekšā, atvēra acis plati jo plati un skatās tumsā. Bet zaķis, viltnieks, no visa spēka nu ņemas ar ķepām karpīt zemi tā, ka tā birst nabaga vārnai tieši acīs.

Viens, divi — vārnai acis pilnas ar zemi, un tā nekā vairs neredz. Žēli ķērkdama, viņa palaidās gabaliņu tālāk un sāka nikni berzēt acis. Ko nu vairs gaidīt! Zaķis, neviena nepamanīts, no alas laukā un krūmos iekšā.

Pēc krietna brīža atgriezās leopards un redzēja, ka vārna ar zāli slauka acis un lāde viltīgo zaķi.

— Kas ta noticis? — leopards jautāja. — Vai zaķis aizbēdzis?

— Jā, viņš iemeta man acīs sauju zemes un pats krūmos iekšā. Ak, dārgo leopard, nu esmu akla — vārna gaudās.

Leopolds ilgi stāvēja kā zemē iemiets, tad teica vārnai:

— Mēs esam uzvarēti, mana draudzene vārna. Bet tu neuztraucies, agri vai vēlu zaķis viltībnieks, spirināsies man zobos. Man viņš jādabū rokā — vai nu plīst, vai lust!

Ar šiem vārdiem viņi šķīrās, un katrs aizgāja savu ceļu.

Gandu pasakas

Kaķi un mājputni

Bija tāds laiks, kad mājputni valdīja pār savvajas kaķiem, pavēlēja tiem kā kalpiem darīt gan šādus darbus, gan tādus darbus un lika sagādāt priekš viņiem barību. Putni sev paņēma prāvāko tiesu no visa, ko kaķiem bija izdevies sadabūt. Kaķiem tas nekādi nepatika, un viņi ne vienu reizi vien sadumpojās, bet putni allaž šos nomierināja, draudēdami kaķus sadedzināt savu sekstu liesmās.

Taču kādu vakaru kaķu mājā nodzisa uguns, un kaķu māte aizsūtīja pašu jaunāko ģimenes atvasi pie putniem pēc uguns. Kaķēns aizgāja uz putnu māju un redzēja, ka gailis, kaut ko stiprāku iebaudījis, tagad guļ cietā miegā, bet mājā tobrīd neviena vairāk nebija. Kaķēns ņēmās gaili modināt, bet šis gulēja kā gulējis. Ko nu darīt? Kaķēns joza uz mājām pie mātes un visu izstāstīja. Māte viņam piesacīja paņemt sauju sausas zāles un steigties atpakaļ uz putnu māju.

— Pieliec zāli gailim pie sekstes un, kad tā aizdegas, skrien šurp, — kaķe teica dēlēnam.

Kaķēns tā arī izdarīja. Posa, ko kājas nes, atpakaļ pie gaiļa, kurš joprojām gulēja kā gulējis, uzmanīgi piegāja klāt un pielika šā sarkanai sekstei zāles kumšķi. Nekas nenotika. Zāle neaizdegās. Kaķēns atkal skrēja uz māju un šoreiz atgriezās kopā ar māti, kura nekādi neticēja, ka gaiļa sarkanā sekste nav aizdedzinājusi zēli. Šoreiz nu kaķe pati pielīda pie guļošā gaiļa un jo uzmanīgi pielika tā sekstei zāles kumšķi. Bet nekas nenotika. Zāle kā nedega, tā nedega. Kaķe pilniem vaigiem ņēmās uzpūst dzirksteli. Bet kā nekā, tā nekā.

Tad viņa ar ķepu pieskārās sekstei, lai pārbaudītu, cik tā karsta. Tavu brīnumu! — sekste bija aplam auksta, kaut gan sarkana kā uguns pagale.

Tad kaķi kļuva pārdroši. Viņi uzmodināja gaili un teica, ka šie nu vairs i nedomājot kalpot mājputniem, jo esot pārlieku nomocīti no tādiem kakla kungiem. Gailis noskaitās, sacēla tādu traci, kāds vēl nebija piedzīvots, un gribēja kaķus iebiedēt ar draudiem, bet šoreiz nekas nesanāca. Kaķi nu itin labi zināja, ka gaiļa draudi ir tukša lielība. Redzēdami, ka tik un tā kaķus vairs nevarēs iebiedēt, mājputni aizgāja pie cilvēka, lai še rastu patvērumu no kaķiem, kuri putniem tagad bija kļuvuši paši niknākie ienaidnieki.

Akambu pasakas

Kā vārna pieveica hiēnas

Reiz dzīvoja vārna un hiēna. Abas nolēma draudzēties. Dzīvoja itin saticīgi. Kādu dienu vārna saprātoja lidot kaut kur varen tālu. Lidoja, lidoja, ieraudzīja pagalmā nokautu kazu un tās ādu izstieptu un ar mietiņiem piespraudītu pie zemes; blakus mētājās tauku pikas. Vārna nolaidās, pielika pilnu vēderu ar taukiem un nodomāja: «Vajadzētu tā kā aiznest draudzenei hiēnai.»

Vārna lidoja atpakaj.

— Hiēna, mana draudzene, kur tu esi? — viņa sauca.

— Šeit pat jau esmu.

— Es tev nesu nevis gāļu, bet tīru tauku pikuci, — vārna teica.

— Iedod, apskatīšu, — hiēna teica.

Hiēna apskatīja taukus un vaicāja:

— No kurienes tu tos atnesi?

— No kurienes? Rau, tur, no augšas, vai redzi? Tie, kas tur peld, ir tauku gabali. No turienes tad arī atnesu. Varu atnest vēl. Arī tu pati vari doties tur augšā un dabūt, cik vēderā lien. Mēs taču labi sadzīvojam, priekš sava drauga man nekā nav žēl!

— Vai tu man vēl atnesīsi? — hiēna vaicāja.

— Labi. Nākamajā reizē dosimies kopā, — vārna atbildēja un aizlidoja.

Viņa lidoja aizvien augstāk un augstāk, un beidzot hiēna to vairs ne matīt nematīja. Arī šoreiz vārna aizlidoja tālu. Kādā ciematā viņa pamanīja, ka tikko bija nokauts vērsis. Tam bija pārlieku trekna gaļa. Vārna nolaidās, — caps! — sagrāba milzīgu gajas gabalu, uzlaidās kokā un nu ņēmās mieloties. Atkal nolaidās, atkal — caps! — sagrāba gajas gabalu un nu lidoja atpaka!. Lidoja un lidoja. Ilgi lidoja.

Pielaidās pie hiēnas alas un sauca:

— Hiēna, mana draudzene, vai tu esi mājā? Vai tu esi mājā?

— Jā, jā! Esmu gan, — hiēna atbildēja.

— Iznāc ārā, es tev atnesu gaļu!

— Tu, vārna, esi man laba draudzene! — hiēna iesaucās, iznāca no alas un pakampa gaļas gabalu.

— Ēd, mana draudzene, hiēna!

— No kurienes tu šo gāju atnesi?

— No turienes pat, no debesīm. Es jau tev teicu. Vai tad tu neredzi, cik tā trekna?

— Redzu! Jā-ē! — hiēna iesaucās un jautāja: — Mēs varēsim ēst, cik ādā lien, kad būsim tur?

— Kāpēc gan ne, es jau tev teicu! Nākamajā reizē sasauc visas hiēnas, un es jūs uznesīšu augšā. Kaut rīt pat sanāciet kopā. Tad gan dabūsiet saēsties!

No rīta hiēnas sit bungas, lasās barā, katrai līdzi pa cirvim, somai un siksnai, lai nu pieēstu pilnum pilnus vēderus un vēl uz mājām paķertu pa debesu gaļas gabalam līdz. Visas sanāca pie vārnas, un šī teica:

— Lidosim tā — viena hiēna lai pieķeras man pie astes, otra hiēna — pirmajai pie astes, trešā — otrai pie astes un tā tālāk.

Kā vārna bija noteikusi, tā hiēnas arī izdarīja. Vārna uzlidoja gaisā un uznesa šās visas debesīs. Viņa ilgi lidoja uz augšu, pēc tam paskatījās uz zemi — zeme krietni tālu.

— Vai jūs visus darbus uz zemes izdarījāt? — vārna vaicāja.

— Visus, visus, — hiēnas vienā mutē atbildēja.

— Vai jūs priekšā redzat tumsu?

— Bez gala un bez malas!

— Tad izraujiet man no astes spalvas! — vārna teica.

Hiēnas nu ņēmās raut un plucināt vārnai no astes spalvas un pēkšņi — tavu nedienu! — pašas sāka krist uz leju. Taču visas nenositās: pirmā hiēna, kas turējās vārnai pie astes, salauza tikai kāju.

Māngusti un lemuri

Iesākumā mangusti dzīvoja Mutioni ciematā, bet lemuri — turpat netālu Kalalapi ciematā. Mangustiem acis mazas, mazas, un šie neparko nevarēja ciest lielacaiņus. Bet lemuriem acis bija lielas kā spoles, un šiem gauži sagribējās iet uz Mutioni ciematu padancot.

Lermuri nu palūgs mangustam, vārdā Vakondo, lai aizšuj viņiem visiem acis.

— Aizšuj mums acis, lai tās būtu tikpat mazas kā tavējās, citādi mūs no dančiem padzīs.

Mangusts sadabūja resnu diegu un ņēmās šūt lemuriem mazākas acis, pēc tam lemuri no galvas līdz kājām notriepās ar sarkaniem māliem un pār visu vēl pārlaida taukus, aplika rotas un nu iet pie mangustiem ciemos.

— Labas dienas, mangusti!

— Labas dienas, lemuri!

Lemuri pa galvu pa kaklu metās danču virpulī, kur jau griezās mangusti, un nu visi līksmoja kopā. Kāds no lemuriem sāka dziedēt, dziedāja labi, kļuva par priekšā dziedātāju. Bet — tavu nedienu! — šim sāka sāpēt aizšūtās acis, tāpēc viņa dziesmā izskanēja viltīgs lūgums Vakondo, lai tas pārrautu diegus, ar ko bija aizšūtas lemuru acis:

— Ē-ē-ē-i! Volelilili, ē-ē lilā-lilā! Viņš uzmauca diegus ar gliemežnīcām rotātus, Vakondo. Ra-rirar, kur tu dancī stāvi, Vakondo? Re-rirar, kur tu stāvi, Vakondo? Tu pārrauj to, Vakondo, ra!

Mangusts Vakondo arī griezās dancī, bet danča pārtraukumā viņš pagāja kopā ar lemuriem sānis un palaida viņiem vaļīgāk diegus, ar ko bija aizšūtas acis. Atkal sākās dancošana.

Kur priekšā dziedātājs, kurš tik skaisti dziedāja? — visi taujāja. — Mēs gribam dzirdēt Kalalani dziesmu!

Lemurs sāka dziedāt, pārējie dancī virpuļoja tā, ka viss dimdēja un dārdēja. Te lemurs apstājās un dziļāk ievilka gaisu, lai skaistāk padziedātu. Ievelkot gaisu, diegi — nebija, ko redzēt — pārtrūka, un dancotāji ieraudzīja, ka lemuram ir lielu lielās acis. To itin labi varēja samanīt, jo tieši tobrīd pie debesīm spoži paspīdēja mēness. Tiklīdz mangusti to pamanīja, kā neprātā sāka lemuriem mest virsū degošas pagales un dzīt tos projām. Lemuri, daudz neprātodami, uzrāpās kokos un sāka mangustus apmētāt ar augļiem. Mangustiem bija jāpaslēpjas alās.

Kopš šī brīža lemuri sāka dzīvot kokos, bet mangusti — alās. Mangusts skrien tavu skriešanu, bet tad apstājas un paliek kā zemē iemiets. Viņš klausās, vai kaut kur tuvumā nebūs lemurs. Bet lemurs? Lemurs naktī noraušas zemē no koka un apvaicājas, uz kuru pusi aizskrējis mangusts. Vēl šo baltu dienu viens otru negrib ne acīs redzēt.

Ka putniņš zilonim atriebās

Kāds mazs putniņš ierīkoja sev ligzdiņu tieši uz ziloņu takas un sadēja tur olas. Cik nu ilgi ligzdā tupēsi, jālido uz mežu un jāmeklē barība. Kamēr putniņš meklēja, ko ēst, pa taku nāca vesels bars ziloņu.

Ziloņi gan pamanīja putniņa ligzdu, bet kāpa tik virsū, samina ligzdu ar visām olām. Putniņš atgriezās, ieraudzīja savu izpostīto ligzdu, gauži nobēdājās un sapiktojās. Viņš apjoza zobenu, paņēma īsu nūju un tā, apbruņojies līdz zobiem, ies meklēt rokā ziloņus.

Putniņš lidoja vienu dienu, lidoja otru dienu, sastapa ceļā leopardu. Leopards šim apvaicājās:

— Kam tev nūja un zobens? Kur ta dodies?

— Eju karot ar ziloņiem, šie ņēmuši un izpostījuši manu ligzdu, — putniņš bēdīgs atbildēja un lidoja tālāk.

Ceļā satika hiēnu, tā vaicāja:

— Kam tev tādi ieroči? Kur ta dodies?

— Eju karot ar ziloņiem!

Putniņš ilgi, ilgi lidoja pa pēdām un visiem, ko vien satika ceļā, vaicāja:

— Vai netikāt manījuši, kad šeit garām pagāja ziloņi?

— Rau, ziloņi ir tur! — Putniņam parādīja.

Putniņš varen steidzās, lai panāktu ziloņus, un panāca arī. Viņš ielīda pašam lielākam zilonim vēderā, ar zobenu un nūju nu tik zvetēja, ko spēja, kamēr zilonis nogāzās gar zemi un izlaida garu. Bet putniņš izlīda zilonim no vēdera un lidoja atpakaļ uz mājām.

Kā zaķis hiēnai badu piedzina

Notika, ka zaķis izgāja medībās kopā ar lauvu. Lauva nomedīja antilopi un teica zaķim:

— Es vēl gabaliņu paiešos, bet tu, brāl, aiznes medījumu uz manu mājokli. Tur tad arī satiksimies.

Lauva aizgāja. Bet zaķis stiepa antilopi atspēries. Pa ceļam viņš satika hiēnu, un tā nu tik ņemsies apkārt.

— Ai, zaķīt! Nogriez man gabaliņu gaļas!

— Tā nav mana. Tā pieder mūsu valdniekam lauvam.

Hiēna nu apstājās, bet drīz jo drīz zaķim ceļā pagadījās cita hiēna, un tā atkal lūdzās:

— Nogriez man gabaliņu gaļas!

Zaķis izprātoja tikt no hiēnas vaļā ar viltību.

— Ejam tur pie tā akmens, es tev gabaliņu nogriezīšu, — viņš teica. Akmens bija varen liels. Kad pienāca pie akmens, zaķis teica hiēnai:

— Kamēr es griežu gaļu, tu pieturi akmeni, citādi vēl uzkritīs mums virsū. Hiēna nu turēja akmeni, bet zaķis laida ļekas vaļā. Hiēna jo cītīgi turēja akmeni desmit dienas un desmit naktis no vietas: viņa baidījās, ka akmens var uzkrist virsū. Garām gāja trešā hiēna un apvaicājās:

— Kāpēc tu esi tik vāja? Ko tu tur nes?

— Zaķis man lika pieturēt šo te lielo akmeni, lai tas nekristu virsū.

— Nieki! Zaķis būs tev samelojis! Laid akmeni vaļā, un ejam no šejienes projām!

Tikai tagad hiēna palaida akmeni vaļā un kopā ar otru nogāja pie upes kaulus pagrauzties.

Joburu pasakas

Kāpēc kaķis dzīvo mājās

Kādu reizi no malu malām sanāca kopā zvēri un nolēma uztaisīt bungas; katram to gatavošanai bija jāatnes pa ādai.

Zvēri savāca ādas un sāka taisīt bungas. Vienīgi Eliri, maza pelīte, neatnesa nekā. Arī viņai, tāpat kā citiem, bija jāatnes sava daļa.

Tad nu mazā pelīte Eliri sacīja:

— Paskatieties uz mani, cik es maziņa. Kur lai es būtu ādu ņēmusi?

Bet zvēri atbildēja:

— Ja tu nevari mums palīdzēt, tad lasies projām!

Un pelīte aizgāja.

Kad bungas bija gatavas, izrādījās, ka neviens neprot tās sist. Zvēri bungas pamēta un aizgāja. Mazā pelīte Eliri vispirms izraka sev drošu aliņu, tad uzlēca uz bungām un sita ar ķepiņu pa tām. Bungas sāka rībēt.

Zvēri priecīgi izbrīnījās un jautāja:

— Kas tad tas?

Un visi sāka dancot.

Izdancojušies zvēri gribēja redzēt bundzinieku un gāja to skatīties, bet neviena neredzēja. Tad zvēri nolēma: «Noliksim sargu, lai tas bundzinieku noķer, kad šis atgriezīsies.» Zvēri atstāja sargu, bet paši devās meklēt sev barību.

Laiks nestāvēja uz vietas. Arī sargam vēders prasīja savu tiesu, un viņš aizgāja kaut ko pameklēt. Pa to starpu pelīte izlīda no aliņas, uzlēca uz bungām un sāka tās sist.

Zvēri padzirdēja bungu rīboņu un metās pa galvu pa kaklu dancī. Arī sargs neatpalika no citiem. Izdancojies atgriezās atkal pie bungām.

Kad atnāca pārējie, sargs šiem teica:

— Manīt neviena nemanīju, bet bungas rībēja.

Tad visiem zvēriem priekšā iznāca kaķis un sacīja.

— Es palikšu par sargu.

Zvēri bija ar mieru un viņam pieteica:

— Ja tu bundzinieku noķersi, neapēd — mēs to iecelsim par galveno bundzinieku.

Kaķis svēti nosolījās, un zvēri aizgāja.

Te no alas izlīda atkal pelīte un sāka sist bungas, ka rībēja vien. Kaķis šo pamanīja, taisīja varenu lēcienu un — caps! — roks gan. Kaķis pelīti brītiņu paturēja, no visām pusēm apostīja, pavāļāja no vienas ķepas otrā, tad ņēma un nokoda pelītei vienu kāju, kas viņam tā iegaršojās, ka bija vēl kriksītis jānokož, un tā kumoss pēc kumosa, kamēr pelīte visa kaķim vēderā.

Zvēri atgriezās un vaicāja kaķim, vai viņš bundzinieku noķēris.

— Jā, noķēru, — kaķis atbildēja.

— Kur viņš ir?

— Es viņu noķēru.

Zvēri sadusmojās.

— Nav par to runa. Kur tad viņš ir?

Bet kaķis nomurmināja pie sevis ūsās:

— Es apēdu šim kāju.

Tad zvēri izbrīnījās.

— Kālabad tā? Kur tad pats?

Te nu kaķim — gribi vai negribi — bija vien jāatzīstas:

— Viņa jau vairs nav — es viņu apēdu.

Zvēri par tādu kaķa rijību varen apskaitās, šo padzina un pavēlēja džungļos vairs acu nerādīt.

Kopš tā laika kaķis dzīvo mājās un džungļiem ne tuvu neiet.

Kāpēc papagailim līks knābis

Sensenos laikos papagailis saderēja ar kauri[1]. Kauri teica, ka uzbūvēšot tādu māju, kāda pasaulē vēl neesot redzēta. Turpretī papagailis atbildēja:

— Bet es uzcelšu vēl lielāku un labāku māju nekā jūsējā.

Abi ķērās pie darba. Kauri būvēja māju tikai no kauri, bet papagailis ņēmās apstrādāt astes citiem papagaijiem, kuriem tika klāt, un savu māju būvēja no papagaiļu astu spalvām.

Kad abas mājas bija gatavas, kauri redzēja, ka papagailim ir skaistāka māja. Kauri sapulcināja visus putnus un viņiem to pavēstīja. Pašās beigās pieteica:

— Papagailim māja jānozog! Vai jūs mums palīdzēsiet?

Turpretī papagailim putnu vidū nebija draugu. Viņš draudzējās tikai ar vardi un tāpēc nekā nezināja par putnu sazvērestību. Papagailis bija nosolījies citiem papagaiļiem samaksāt par izplūkātajām astēm, un šobrīd viņam vajadzēja jo cītīgi strādāt. Bet kauri garlaikojās.

Kādu dienu papagailis aizgāja strādāt labi patālu, bet vardi atstāja sargāt savu māju. Taisni tobrīd ieradās kauri ar visiem putniem. Viņi grasījās nozagt papagailim māju. Varde nobijās, paķēra fleiti un sāka to pūst no visa spēka. Papagailis, izdzirdējis fleites skaņas, tūlīt posa mājup.

Pie pašas mājas viņš uzsauca vardei:

— Nebaidies, esmu klāt, nositīšu un saplosīšu gabalos kuru katru uzbrucēju!

Ar pirmo, kas pagadījās ceļā, viņš tā arī izdarīja.

Otrā dienā kauri vaicāja:

— Kuram šodien būtu dūša lidot pēc papagaiļa mājas?

Vanags piedāvājās:

— Es, es lidošu!

Atlidojis līdz papagaiļa mājai, vanags satika vardi, un tā atkal sāka pūst savu fleiti. Papagailis, to padzirdējis, aši atlidoja un zvēla ar knābi vanagam pa pakausi tā, ka tas turpat kājas vien notirināja.

Nākamajā dienā kauri atkal jautāja:

— Kurš tagad ies pēc papagaiļa mājas.

Pieteicās mazs putniņš, vārdā Aroni. Bet kauri iebilda:

— Kur nu tu — tāds knislis!

Taču putniņam Aroni dūša kā miets.

— Ļaujiet man pamēģināt un tad runājiet!

Beigu beigās kauri bija ar mieru.

— Neko darīt, ej arī!

Aroni teica:

— Iedodiet man līdzi septiņus kauri!

Aroni paņēma septiņus kauri, aizgāja uz tirgu un sapirkās gardu ēdamo, daudz piparu un, sasējis visu pauniņā, devās uz papagaiļa māju. Tur viņš satika vardi, sasveicinājās un teica:

— Esmu dzirdējis, ka tu aplam skaisti spēlējot fleiti. Iedod man to apskatīt!

Varde, neko ļaunu nedomādama, iedeva fleiti. Putniņš to it kā apskatīja, bet, vardei neredzot, ņēma un sabāza tajā visu, ko bija sapircis tirgū. Tad viņš atdeva vardei fleiti atpakaļ un paslavēja, ka tā tiešām esot varena fleite. Varde nedabūja ne apskatīties, ka Aroni jau stieps papagaiļa māju prom. Kolīdz varde pacēla fleiti, tai pēkšņi kaut kas krišus iekrita mutē, un viņai bija fleite jānolaiž. Viņa cēla to otrreiz, bet atkal kaut kas krita, un — ko tu neteiksi — bija atkal fleite jānolaiž. Bet putniņš Aroni pa šo laiku bija ar visu papagaiļa māju jau krietni gabalā.

Kad varde visu, ko Aroni bija sapircis, noēda, viņa sāka pūst fleiti, un papagailis saprata, ka atkal kāds apdraud viņa māju. Papagailis nu steidzās uz māju, cik ātri varēdams, bet sev par pārsteigumu redzēja, ka atlidojis par vēlu — mājas vairs nebija. Daudz neprātodams, viņš devās uz kauri māju. Bet kauri mājai bija septiņas durvis, un septītās — pašas pēdējās bija būvētas no dzezs.

Papagailis ar knābi sadauzīja pirmās durvis, tad otrās, trešās un tā nonāca līdz pat septītajām. Taču septītās durvis, lai kā papagailis nopūlējās, nepadevās, jo tās bija būvētas no dzelzs. Te, pie kauri mājas septītajām durvīm, papagailim arī saliecās knābis, un tāds tas palicis līdz pat šim laikam.

[1] Kauri - gliemežvāks, kuru lietoja kā sīknaudu

Dahomejiešu pasakas

Saule un meness

Senos laikos Saule un Mēness bija jo tuvi radinieki. Kādu dienu Mēness teica Saulei:

— Nometināsim savus bērnus dzīvot uz zemes.

Saule bija ar mieru. Norunātajā dienā Mēness savus bērnus noslēpa, bet pats savāca pilnu jo pilnu maisu akmeņu un ieradās pie Saules. Saulei tāda Mēness viltība ne prātā nenāca, un viņa savus bērnus jo aši sāka bāzt maisā. Katrs nu uzvēla savu maisu plecā un nolaidās uz zemes.

Abi gāja un gāja pa zemi, līdz nonāca pie lielas upes. šeit Mēness no sava maisa izbēra akmeņus upē. Saule, to redzēdama, arī izbēra savu maisu turpat, tad abi itin sadraudzīgi devās uz mājām.

Diena beidzās. Saule norietēja, bet pie debesīm parādījās Mēness ar visiem saviem bērniem. Tad nu Saule varen sadusmojās, novilka Mēnesi no debesīm un sāka iztaujāt, kāpēc šis licis viņai iemest viņas bērnus upē. Mēness Saulei atbildēja:

— Pārāk varens ir tavs spēks. Lai tavi bērni dzīvo ūdenī un paliek par zivīm. Cilvēki šīs zivis zvejos un pārtiks no tām.

Kopš tā laika Saule un Mēness vairs nedzīvo saticībā. Un līdz pat šai dienai viņu starpā nav ko domāt par vienprātību.

Hiēna Kala un zaķis Arnī

Iesākumā hiēna Kala un zaķis Arnī sadraudzējās. Viņi bieži gāja viens pie otra demos, un visi zvēri viņus uzskatīja par nešķiramiem draugiem.

Kādu rītu hiēna teica savam radiniekam:

— Aizej pie Arnī un pasaki viņam, ka esmu šonakt nomirusi.

Radinieks aizgāja. Hiēna Kala nolikās garšjaukus zemē, atšāva asti, aizvēra acis un gaidīja zaķi.

Zaķis Arnī atnāca, piesardzīgi piegāja pie hiēnas un jo uzmanīgi nopētīja savas draudzenes galvu. Viņš pamanīja hiēnas trīsošos plakstus, aši atlēca nost un sacīja hiēnas radiniekiem, kas bija sanākuši un sastājušies apkārt:

— Nezin kāpēc jūsu radiniece pēc nāves kustas un mirkšķina acis! Pēc manām domām, dariet ar viņu, ko gribat, bet es ieteiktu viņu labāk apbedīt dzīvu.

To pateicis, zaķis Arnī ņēma kājas pār pleciem un prom bija. Kopš tā laika hiēnai Kalai vairs netikās draudzēties ar zaķi Arnī.

Rupji joki no drauga mutes skan kā pati nodevība.

Nepateicīgā antilope Tro

Pasaka stāsta, ka antilope Tro un koks Kozo agrāk bija nešķirami draugi. Viņi sadraudzējās tā.

Antilopei Tro bieži nācās bēgt, ko kājas nes, no saviem vajātājiem — medniekiem un plēsīgiem zvēriem. Viņu jau pa krietnu gabalu varēja samanīt, jo bija liela auguma un dižiem ragiem.

Kādreiz, pēc ilga skrējiena nogurusi, antilope uz brīdi apstājās zem koka atvilkt elpu un sāka tam izsūdzēt savas bēdas.

—. Māsa Tro, — koks Kozo teica, — kā izglābties no vajātājiem — tā nav liela gudrība. Kolīdz tu pamani, ka tev draud briesmas, ātrāk nesies šurp un paslēpies zem maniem platajiem un lielajiem zariem, kas nolīkuši gandrīz līdz pašai zemei un apklāti ar biezu biezām lapām. Es tev neliegšu drošu patvērumu.

Antilope Tro silti pateicās kokam. Un tagad viņa bieži jo bieži patvērās no ienaidnieka sava drauga kuplajiem zariem. Zem koka Kozo zariem antilope jutās pilnīgā drošībā, jo te ne cilvēka, ne zvēra acs viņu nevarēja pamanīt.

Kādu rītu arttilope, kā parasti, atpūtās zem Kozo zariem. Viņai pārlieku sagribējās esi, bet bija slinkums iet meklēt barību, tāpēc, daudz nedomādama, sāka plukt koka lapas.

— Ko dari, nelaimīgā! — koks Kozo iesaucās. — Es tev dodu patvērumu, un, raugi; kā tu man atmaksā!

Antilope Tro nekā neatbildēja, tikai plūca un ēda lapas. Un tā tas notika katru dienu. Antilopei tik varen garšoja koka lapas, ka viņa tās noplūca visiem zariem, cik augstu vien varēja aizsniegt.

Pēc dažām dienām te garām gāja mednieks un tūlīt pamanīja antilopi. Viņa gulēja dziļā miegā zem koka, bet tam vairs nebija nevienas lapas, kas paslēptu antilopi no mednieka acs. Mednieks notēmēja, izšāva — un antilopes Tro vairs nebija.

Tik dārgi antilope Tro samaksāja par savu nepateicību.

Evu pasakas

Hiēna un meža kaķis

Tavu bēdu! Hiēnai nomira mazulis. Arī meža kaķi piemeklēja tāda pati nelaime. Vecajā vietā abiem —- kā hiēnai, tā meža kaķim -— dzīvot kļuva nepanesami, un viņi sadomāja aiziet pasaulē un pameklēt citur mājas vietu.

Runāts — darīts.

Abi gāja, gāja, kamēr hiēna teica, ka šī nu tālāk neiešot, tepat vieta būšot labu labā. Hiēna nolēma nākamās dienas rīta agrumā nopļaut zāli, lai būtu vieta, kur uzcelt māju. Arī meža kaķim vieta šķita laba, tāpēc, hiēnai noliekoties gulēt, viņš ņēma un noplēsa visu zāli un tikai tad devās pie miera.

No rīta hiēna pamodās pirmā un redzēja, ka zāle noplēsta.

— Ai! — viņa iesaucās. — Cik še laba vieta! Kolīdz es grasījos zāli pļaut, tā šī pati jau nopļāvusies!

To pateikusi, hiēna sāka naski grābt zāli un, to visu nokopusi, aizgāja.

Kad hiēna bija aizgājusi, pamodās kaķis.

— Cik te laba vieta! — kaķis teica. — Grasījos novākt zāli, bet šī pati jau nokopusies!

Tad meža kaķis nocirta dažus kokus priekš stabiem, nolika tos zemē un aizgāja.

Pa to starpu hiēna atgriezās, ieraka stabus zemē un atkal aizgāja.

Atnāca kaķis.

— Ir gan labi, — viņš teica, — stabi paši ierakušies zemē, man vēl tikai bambuss jānogriež.

Kaķis nogrieza vairākas bambusa kārtis un nolika tās zemē, bet pats atkal aizgāja darīt kaut ko citu.

Atnāca hiēna un piestiprināja bambusa kārtis pie stabiem.

— Paskat tik, kārtis pašas pie stabiem piestiprinājušās! — atgriezies teica kaķis.

Viņš paņēma salmus un sāka ar tiem apjumt māju.

— Tie tik ir brīnumi! — iesaucās hiēna, ieraudzījusi māju jau gatavu. Viņa sadalīja māju uz pusēm: vienu galu atstāja sev, bet otru — vīram.

— Labi gan, ka māja sadalīta uz pusēm, — kaķis teica. — Šajā galā dzīvošu pats, bet tur tanī galā — mana vecā. Pēc dienām piecām es pārvākšos šurpu ar visu savu mantību un apmetīšos te uz dzīvi.

Un ta tas arī notika.

Pēc dažām dienām kaķis klāt gan ar visu savu pekeli un sāka dzīvot tajā mājas galā, kas šim vairāk bija pa prātam. Bet taisni tobrīd mājas otrā galā iekārtojās hiēna, — arī viņa bija paspējusi aizstaigāt pēc savas iedzīves. Kā hiēna, tā meža kaķis domāja, ka tikai viņš viens pats dzīvo visā mājā. Bet vienreiz, izdzirdējuši nieka troksni, hiēna un kaķis tā pārbijās, ka abi ņēma kājas pār pleciem un joza no mājas laukā.

Viņi skrēja, skrēja un pēkšņi satikās.

— Ko tu šeit dari, hiēna? — kaķis jautāja.

— Es uzcēlu sev māju, — hiēna atbildēja, — sāku jau tajā dzīvot, bet tur iemitinājies kāds cits un mani no turienes dzīšus izdzina. Es pat nezinu, kas tas bija.

— Tieši tāpat notika ar mani, — kaķis teica. — Cik man bija laba vieta! Kolīdz es nocirtu kokus, tā stabi paši ierakās zemē.

— Bet tikko es grasījos nopļaut zāli, tā pati bija nopļāvusies!

Hiēna un kaķis skrēja atkal tālāk. Tā viņi skrien kā skrējuši vēl šodien. Viens otru viņi neredz un nevar vairs atrast savu māju.

Leopards un antilope

Sirmā senatnē aiz liela sausuma zemē izcēlās nepiedzīvots bads — ne cilvēkiem, ne zvēriem nebija kumosiņa ko mutē bāzt.

Tad antilope sadomāja aiziet pie Mavu[1] un izlūgties lietu. Antilope aizgāja pie Māvu un teica:

— Atsūti uz zemi lietu! Ja tu izpildīsi mūsu lūgumu, tad vari mani nodurt, kad ienāksies jaunās ražas jamss.

Māvu bija ar mieru un atsūtīja tik daudz lietus, ka visi augļi brangi padevās. Taču, kad viņš gribēja pamieloties ar svaigu jamsu, tad atcerējās antilopes vārdus un aizsūtīja viņai pakaļ savus kalpus.

Māvu kalpi ieradās pie antilopes, bet viņa tiem atteica, ka esot pārāk jauna un ka šai vēl mazliet jāpaaugoties, lai nākot pēc kāda laiciņa.

Kalpi aizgāja un dzirdēto izstāstīja Māvu; Māvu bija ar mieru pagaidīt. Cik reižu kalpi arī nenāca pēc antilopes, viņa allaž atrunājās, ka esot vēl pārāk jauna.

Pagāja vairāki gadi. Vienreiz, nākdami atpakaļ no antilopes, kalpi satika leopardu, kurš dzīvoja antilopei turpat kaimiņos.

— Kurp jūs visu laiku tā staigādami, mani draugi? — leopards šos izvaicāja.

Kalpi viņam visu izstāstīja. Tad leopards teica:

— Antilope jau lielāka neizaugs — kāda nu viņa ir, tāda arī paliks. Nav jums vairāk ko gaidīt, ķeriet tik ciet un vediet prom pie Māvu.

Kalpi atgriezās pie Māvu un izstāstīja, kādu padomu viņiem bija devis leopards. Māvu ne pa jokam sadusmojās, aizsūtīja kalpus atpakaļ, pavēlēja viņiem noķert antilopi un atvest šurp.

Kalpi saķēra antilopi, apmeta ap kaklu valgu un veda pie Māvu. Ceļā viņi satika leopardu.

— Uz kurieni iedama, antilope? — leopards ļaunā priekā uzrunāja.

— Redzi, — antilope atbildēja, — Māvu atsūtīja pēc manis, lai es, kamēr viņš ietur maltīti, palīdzētu pārgrauzt kaulus.

— Kā tad tu pārgrauzīsi kaulus, ja tev nav zobu?

— Es jau meklēt meklēju kādu ar labiem zobiem, bet nekur atrast.

Leopards, daudz nedomādams, pieteicās, ka šis iešot antilopes vietā.

Noņēma antilopei no kakla valgu un aplika to sev ap kaklu.

Kalpi ar visu leopardu ieradās pie Māvu. Leopardu kalpi atstāja pagalmā. Te leopards redz — bērns raud, bet māte viņu mierina: «Neraudi, dēliņ, neraudi, šodien tēvs kaus to lielo zvēru, kuru tikko atveda, dabūsi tad pilnu vēderu.»

Leopards to padzirdēja un tūlīt noskārta antilopes viltību. Viņš norāva sev no kakla valgu un metās prom, ko kājas nes. Par laimi, viņa bēgšanu neviens nepamanīja. Pa ceļam leopards satika antilopi, sagrāba viņu aiz čupra un stiepšus pārstiepa mājās.

Taču leopards antilopi tūlīt ēst nesāka, bet atvēlēja viņai sameklēt malku un iekurināt uguni. Tā nu antilope staigāja pa pagalmu, vāca kopā malku un pati ar sevi sarunājās. Leopards izdzirdēja šo runājam un vaicāja:

— Ar ko tu, antilope, tur sarunājies?

Bet antilope nesaka nekā. Leopards atkal padzirdēja antilopi runājam un atkal ņēmās iztaujāt, ar ko šī tur sarunājas. Antilope viņam atbildēja:

— Māvu kalpi atnākuši, lai tevi sagrābtu. Es tad arī tev kliedzu, lai tu pie laika lasītos prom no acīm.

Te leopards ar vienu lēcienu izlēca no savas mājas un taisnā ceļā posa uz mežu. Un tur, kā skrējis, arī palika.

Tā antilope viltībā bija pārspējusi leopardu.

[1] Mavu - debesu valdnieks, dahomejiešu augstākā dievība

Zilonis un zirneklis

Klausieties pasaku! Lai stāsta pasaka!

Pasaka nākusi no tālas zemes, un tā stāstīs par leopardu, zirnekli un ziloni.

Vienreiz leopards no medus samaisīja krāsu, nokrāsoja tajā dziju un noadīja sev košu lakatu. Pēc kāda laika pie viņa atnāca zirneklis un lūdza aizlienēt lakatu, jo šim esot jāiet uz svētkiem. Leopards, lāga vīrs būdams, neko neiebilda un iedeva zirneklim savu lakatu.

Zirneklis svētkos papriecājās un gāja uz māju. Pēkšņi pa ceļam sāka gāzt lietus kā ar spaiņiem. Zirneklis salocīja lakatu un, lai paglābtos no lietus, uzlika to sev uz galvas. Bet lietus pieņēmās aizvien spēcīgāks. Ūdens sūcās cauri lakatam un tecēja zirneklim mutē. Zirneklis brīnījās, kur te saldums radies. Viņš atpalika no pārējiem, lai nomēģinātu, kāda garša ir lakatam. Un lakats zirneklim likās tik salds un garšīgs, ka viņš to visu pa lumpačai vien bāza mutē un apēda.

Zirneklis gāja tālāk, bet lietus gāza kā ar spaiņiem. Zirneklim pretī nāca zilonis. Zirneklis sāka lūgt ziloni, lai tas aizdod gabalu no auss, ar ko paglābties no lietus, un nosolījās ausi atdot atpakaļ, tiklīdz tikšot mājās. Zilonis bija ar mieru un ļāva zirneklim nogriezt no savas auss, cik šim vajadzīgs.

Zirneklis nogrieza krietnu gabalu zilonim no auss, pārsedzās ar to un rāpās uz māju. Zirneklis pārnāca mājā un redzēja, ka sieva vāra zupu. Viņa sūdzējās, ka neesot ne krikuma gaļas, ko likt zupā. Zirneklis, daudz nedomādams, atdeva sievai gabalu no ziloņa auss, lai to ieliek katlā un izvāra zupu.

Pēc dažam dienām zilonis, ausi nesagaidījis, deva zirneklim ziņu. Ziloni pārlieku bija apsēdušas mušas. Taču sūtītais atgriezās tukšām rokām. Tad nu — gribi vai negribi — bija vien zilonim pašam jāiet pēc savas auss.

Zilonis atnāca pie zirnekļa. Zirneklis viesi laipni saņēma un lika bērniem aiziet pēc tabakas. Bērni aizgāja, bet tik ilgi nenāca atpakaļ, ka zirneklis bērniem pakaļ aizsūtīja sievu. Sieva aizgāja un arī nenāca atpakaļ. Tad zirneklis teica zilonim, ka aiziešot pats un paskatīšoties, kur gan sieva un bērni tik ilgi paliekot prom, un pie tā paša atnesīšot arī tabaku.

Zilonis gaidīja, gaidīja zirnekli un tā arī nesagaidīja. Bet zirneklis ar zirnekļiem un zirneklēniem — drošs paliek drošs — ierāpās tabakas dozē un tur paslēpās. Zilonis par tādu ilgu gaidīšanu varen sadusmojās. Sāka meklēt zirnekli, apgrieza māju otrādi, bet kur šo atradīsi. Apgāja mājai apkārt, arī tur neviena nav. Tad zilonis izprātoja savas auss vietā paņemt kādu mantu. Pamanīja tabakdozi, kurā tupēja visa zirnekļa ģimene, un paņēma to sev līdzi.

Pa ceļam uz mājām zilonis izdzirdēja, ka kāds skaita raudu dziesmu nomirušai ziloņa mātei. Zilonis sāka rūgti raudāt un bēdājās: «Vai tiešām pa to laiku, kamēr es pie zirnekļa staigāju, mana māte būtu nomirusi?» Bet raudu dziesma skanēja aizvien skaļāk un skaļāk. No bēdām zilonis nezināja, ko iesākt, un svieda tabakdozi pret akmeni un to sasita. Te no tabakdozes izlēca zirnekļi, aizmuka aiz klintīm un tur paslēpās.

Zilonis pārlieku sadusmojās. Pavēlēja zirnekli saķert un dzīvu vai mirušu atgādāt pie šā. Bet zirneklim bija līdzi ass jo ass nazis. Vai nu muša lidoja šurp, vai kāds zvērs nāca garām — visi krita no zirnekļa naža. Mežacūka un hiēna apņēmās zirnekli noķert, bet pašām bija jāatvadās no dzīves. Tad nu visi zvēri sāka baidīties no zirnekļa un meta klintīm lielu līkumu. Bet zirneklis tur dzīvoja kā dzīvojis. Kopš tā laika ļaudis mēdz sacīt: «Kuru pažēlosi, no tā pateicību negaidi.»

Par vilku, leopardu, lauvu, mednieku un zirnekli

Kādu dienu zirneklis atnāca pie vilka un palūdza, lai viņam aizdodot divi simti hoku[1]. Vilks bija ar mieru un iedeva zirneklim naudu. Tad zirneklis aizgāja pie leoparda un arī viņam palūdza divi simti hoku. Arī leopards bija ar mieru un iedeva zirneklim naudu. Tad zirneklis gāja pie lauvas un arī viņam palūdza divi simti hoku. Lauva bija ar mieru un iedeva zirneklim naudu. Tad nu zirneklis gāja pie mednieka un palūdza vēl divi simti hoku. Arī mednieks bija ar mieru un iedeva zirneklim naudu. Zirneklis savāca naudu un noteica dienu, kad šis parādu atmaksāšot.

Kad noteiktā diena pienāca, vilks klāt pēc naudas. Zirneklis atnesa viņam ūdeni un teica:

— Ej nomazgājies un tad nāc pēc naudas!

Pēkšņi vilks izdzirdēja, ka nāk leopards. Vilks vaicāja zirneklim:

— Ko ta šis te meklē?

Zirneklis atbildēja, ka leopards nākot pie viņa.

Vilks jūt, ka labi nebūs, un pats piesola atlaist zirneklim parādu, ja šis parādīšot taisnāko ceļu uz mežu. Zirneklis parādīja ceļu, un vilks aizjoza, atpakaļ neatskatījies.

Tāpat pēc naudas bija atnācis leopards, bet zirneklis arī viņam lika vispirms nomazgāties. Kad leopards sāka atsiet gurnu jostu, viņš padzirdēja lauvu ierūcamies un vaicāja:

— Kas tur nāk?

Zirneklis atbildēja:

— Mans draugs lauva.

Leopards nobijās un teica, ka parādu atlaidīšot, ja zirneklis parādīšot taisnāko ceļu uz mežu. Zirneklis ceļu parādīja, un leopards ņēma kājas pār pieciem.

Pēc naudas bija atnācis lauva. Zirneklis viņam teica:

— Vispirms aizej tur pie ūdens nomazgājies.

Kolīdz lauva bija atsējis gurnu jostu, viņš izdzirdēja, ka šurp nāk mednieks.

— Kas tur nāk? — lauva vaicāja.

— Mans draugs mednieks nāk pie manis, — zirneklis atbildēja.

Lauva pats piesolīja zirneklim atlaist parādu, ja zirneklis viņam parādīšot taisnāko ceļu uz mežu. Zirneklis viņam lika uzrāpties lielā kokā turpat pie mājas. Lauva tā arī izdarīja.

Pēc naudas bija atnācis arī mednieks. Zirneklis viņam lika vispirms nomazgāties. Mednieks atsēja gurnu jostu, piegāja pie ūdens un sāka tūlīt mazgāties, bet — tavu pārbīli! — ūdenī ierauga, ka kokā tup lauva. Mednieks paķēra bisi un blieza lauvam virsū. Atskanēja šāviens, un lauva veltin novēlās zemē. Mednieks novilka lauvam ādu un par to atlaida zirneklim visu parādu.

Tavu viltīgu zirnekli!

[1] Hoka - kauri gliemežvāku saišķis, kurā ir trīsdesmit pieci līdz četrdesmit gliemežvāku (naudas vienība)

Zirneklis un ķēniņš

Kādam ķēniņam bija āzis. Vienu gadu zemi piemeklēja vēl nepieredzēts bads, un cilvēkiem nebija ko mutē bāzt. Arī zirneklis izskraidījās gan šur, gan tur, bet nekā dabūt, ko bērniem dot ēst. Un tad kādu dienu ķēniņa āzis nejauši gāja garām zirnekļa mājai. Zirneklis šo tūlīt sagrāba un nokāva, lai liktu katlā un vārītu.

Ķēniņš izsūtīja meklēt vainīgo, kurš būtu nozadzis viņa āzi, bet līdz pašam vakaram tā arī nevienu neatrada.

Vakarā ķēniņš pavēlēja kalpiem apstaigāt savu pavalstnieku mājas. Tā nu viņi gāja no mājas uz māju un nonāca pie zirnekļa. Zirneklis taisni tobrīd noņēmās ar ēdiena vārīšanu un ķēniņa kalpiem vaicāja:

— Mani bērni, ko jūs gribat?

Bet ķēniņa kalpi prasīja:

— Ko tu tur vāri?

Kad ķēniņa kalpi nocēla vāku, katlā viņi pamanīja vārāmies āža gaļu.

Nu kalpi sagrāba zirnekli un veda pie ķēniņa.

Ķēniņš teica zirneklim, ka beigas šim būšot, jo tas esot bijis viņa, ķēniņa, āzis.

Tad zirneklis devās uz mājām un izvaicāja savus bērnus, kā tie tēvu apraudāšot, kad viņš nomiršot. Vispirms zirneklis vaicāja savam vecākajam dēlam, vārdā Foli. Foli atbildēja:

— Es raudāšu tā: «Mans tēvs, mans tēvs!»

Pārējie dēli teica tāpat, tikai pats jaunākais dēls gribēja raudāt citādi:

— Kur mans labais tēvs zirneklis?

Tad zirneklis aizsūtīja āpsi, kurš dzīvoja pie klints, lai šis izrokot viņam bedri. Āpsis aizgāja un izraka dziļu dziļo bedri.

Zirneklis bedrē ielika savu jaunāko dēlu.

Drīz ķēniņš atsūtīja pakaļ zirneklim un pavēlēja savam bendem paņemt visasāko nazi, lai nogalinātu zirnekli. Pēkšņi visi izdzirdēja dziedāšanu:

«Zirneklis neies prom no saviem bērniem, neies, zirneklis neies. Ja zirneklis nomirs, tad mājā nebūs prieka, mājā atnāks bads. Zirneklis neaizies, zirneklis neaizies.»

Tad visi pameta zirnekli un sāka teikt, ka tā būšot kādas augstākas varas balss Un ķēniņš arī tāpat domāja. Bet īstenībā dziedātājs bija mazais zimeklēns.

Ķēninš atbrīvoja zirnekli, un zirnekļa, zirneklienes un mazo zirneklēnu priekiem nebija gala. Zirneklis karsti mīlēja savu jaunāko dēlu līdz pat savai pēdējai stundai.

Akanu pasakas

Tas, kas labu dara, nelaimē nebūs viens

Gadījās, ka mednieks izgāja medībās. Viņš piegāja pie koka un tā dobumā ieraudzīja panteras mazuļus. Viņš tos paņēma un iebāza savā somā, lai aiznestu uz māju bērniem. Uz ceļa medniekam pretī nāca lapsa. Tā viņam teica:

— Mednieciņ, atdāvini man vienu panteras bērnu! Es tev vajadzīgā brīdī pakalpošu.

— Ņem un staigā vesela! — mednieks atbildēja.

Kolīdz viņi bija izšķīrušies, lai ietu katrs uz savu pusi, lapsa atgriezās un teica:

— Mednieciņ, tikai nedusmojies, atdod man arī otru bērnu!

Mednieks nekā neatbildēja un atdeva lapsai arī otru panteras mazuli.

Mednieks tik tikko bija paguvis atgriezties mājās, kad mazuļu māte, pantera, vienā mirklī bija pārvērtusies par skaistu jo skaistu meiteni un nāca medniekam pa pēdām, pakaļ, tikko viņa bija atnākusi, tā ciematā, viņas skaistuma apburti, matos sanāca visi jaunekļi — kuram viņu ņemt par sievu? Bet meitene pakāra kokā ādas maisu un teica, ka izies par sievu pie tā, kurš pratīs ar bultu trāpīt mērķī. Visi jaunekļi nu sāka šaut, taču neviena bulta kā netrāpīja, tā netrāpīja mērķī. Mednieks izšāva pēdējais un — ko domā! — tieši mērķī. Bulta — nebija, ko redzēt — izurbās cauri ādas maisam un aizlidoja, ka ne atrast.

Skaistule, to redzēdama, teica:

— Šis, lūk, būs mans vīrs!

Mednieks gāja ar visu skaistuli uz māju, kur jau viss iepriekš bija sagatavots tās uzņemšanai. Medniekam bija amulets. Amulets viņam teica, ka viņš nedrīkstot pirmais apgulties, kamēr skaistule neesot aizmigusi, citādi ar viņu notikšot kas nedzirdēts un neredzēts. Mednieks sakārtoja guļamo paklāju, nolikās gulēt un izlikās, it kā ātri būtu aizmidzis. Te skaistule pārvērtās par panteru un jau grasījās viņu sagrābt.

Mednieks, baiļu pārmākts, tikko paguva uzsaukt amuletam:

— Pie manis guļ pantera!

Amulets viņam atbildēja:

— Pārvērties par paklājul

Medniekam tas otrreiz nebija jāsaka. Pantera gan vandījās pa visu istabu līdz pat rīta gaismai, bet mednieku nekur neatrada.

No rīto pantera skaistules izskatā teica medniekam:

— Ai, ai! Kā tu tā! Kur tu šonakt biji aizgājis un atstājis mani vienu?

— Es nekur nebiju aizgājis, biju pārvērties par paklāju, — mednieks viņai atbildēja.

Vakarā, kad viņi vīkšās iet gulēt mednieks atkal uzrunāja savu amuletu. Tas deva padomu: ja gadījumā pantera grasītos klupt virsū, šim aši jo aši jāpārvēršas par spilvenu. Tikko viņi bija nolikušies gulēt, skaistule pārvērtās par panteru, bet mednieks savukārt — par spilvenu. Pantera mednieku nomeklējās pa malu malām — bet kur nu šo atradīsi! — un trakās dusmās saplēsa paklāju drisku driskās. No rīta viņa atkal skaistules izskatā vaicāja medniekam:

— Kur tu šonakt biji palicis?

Mednieks viņai itin mierīgi atbildēja:

— Nesaprotu, kā tu mani neredzēji. Es biju pārvērties par spilvenu.

Pantera palika pie mednieka visu nedēļu, bet kā neprata, tā neprata viņu dabūt savos nagos. Mednieks katru nakti pārvērtās par kaut ko citu. Redzēdama, ka tā nekas nesanāks, pantera kādu dienu ieminējās:

— Es gribētu, lai tu atnāktu man. līdzi uz manu dzimto pilsētu.

— Nu, tā nav peļama doma. Taisies, iesim! — mednieks teica.

Mednieks un skaistule atvadījās no kaimiņiem, radiem un draugiem un posās ceļā. Kad bija nogājuši krietnu ceļa gabalu, pantera teica medniekam:

— Tu pievāci manus bērnus. Šodien par to tev nāksies daudz ko piedzīvot.

Tavu nedienu! — mednieks bija aizmirsis paņemt līdzi savu amuletu un nu nezināja, ko darīt, ko iesākt. Pantera tajā pašā mirklī viņu sagrāba, sasēja, nometa zemē un atstāja turpat guļam, bet pati aiznesās palūgt vīru, lai tas palīdzētu mednieku pārstiept mājās un izliet viņa sirds asinis uz viņas amuleta, lai to iežēlinātu.

Tikko pantera bija aizgājusi, parādījās lapsa un teica medniekam:

— Kolīdz pantera atgriezīsies, pasaki viņai, ka tev prātā iešāvusies labu labā doma, lai viņa tevi atsien. Bet tad viņai pasaki: «šeit tuvumā klaiņo jo trekna lapsa. Ja gribi būt gudra, atļauj sevi vieglītiņām sasiet.» Un, kad es teikšu: «Tur jau viņa nāk,» — meties šai virsū un piežmiedz! Kad to būsi izdarījis, pasauc mani.

Mednieks lapsai patencināja, un viņa aizgāja.

Tiklīdz lapsa bija aizgājusi, atgriezās pantera. Mednieks viņai pateica visu, kā lapsa bija mācījusi. Pantera bija ar mieru. Drīz vien piezagās lapsa. Tiklīdz mednieks viņu pamanīja, viņš teica panterai:

— Lapsa vēl ir krietnā gabalā. Gulsties zemē, es tevi sasiešu un pateikšu, ka tu esi beigta. Lapsai sagribēsies remdēt izsalkumu, bet tu daudz nedomā un melies viņai virsū.

— Sasien mani ātrāk, citādi viņa vēl aizies, — pantera atbildēja.

Mednieks to tik bija gaidījis — aši jo aši sasēja panteru un pabāza zem krūmiem.

Lapsa, it kā tikko būtu pienākusi, jautāja:

— Mednieciņ, kā lobi sviežas?

Mednieks lapsai atbildēja:

— Esmu kaut ko noķēris un nemaz nezinu, kā nu ar to tikt galā.

Lapsa teica:

— Ja tā ir taisnība, ko tu saki, tad ieskrāpē tam tur zemē ar nazi, lai es redzētu asinis.

Mednieks noliecās pie panteras un pačukstēja pie auss:

— Necel brēku, esi mierīga, es tev mazliet, mazliet ieskrāpēšu, lai tecētu tikai asinis.

— Tikai mazliet, — pantera tāpat klusām atbildēja.

Bet mednieks paņēma nazi un vilka to no visa spēka panterai gar kaklu tā, ka šai galva ripot noripoja.

Tad pienāca lapsa un medniekam teica:

— Vai tu redzi, ka ar manu palīdzību esi izglābis sev dzīvību? Tagad atceries: nav zemes virsū tāda cilvēka, kuram nelaimē nebūtu vajadzīga palīdzība. Tāpēc neaizmirsti, ka dzīvē vajag darīt tikai labu!

Kvaku Aberante un Akua Sova

Kādā pilsētā godājamiem vecākiem piedzima gauži skaists dēls, kuru nosauca par Kvaku Aberanti. Tajā pašā laikā un tajā pašā pilsētā kādiem citiem vecākiem piedzima meitenīte. Skaistumā neviena nevarēja viņai pretī stāvēt. Viņu nosauca par Akua Sovu.

Kvaku Aberante un Akua Sova bija viens otram kā radīti, un vecākiem nebija nekas pretī, ja viņi apprecētos.

Akua Sova kļuva pieaugusi jaunava, un šīs pilsētas valdnieks varenais Anakse Kokroko upurēja aitu un izlēja asinis uz Akua Sovas kājām, ar to likdams saprast ka grib viņu ņemt sev par sievu. Par to gauži noskuma Kvaku Aberante un Akua Sova, jo abi viens otru sirsnīgi mīlēja. Bet kurš lai pretotos Anakse Kokroko gribai? — Neviens. Un vecāki Akuai Sovai iedeva pūru un atdeve varenajam valdniekam par sievu.

Neko darīt. arī Kvaku vecāki sameklēja savam dēlam līgavu. Taču Kvaku Aberante visu laiku domāja par Akua Sovu un, pirms ievest mājā sievu, saprātoja redzēt Akua Sovu un no viņas atvadīties. Bet kā to izdarīt?

Kvaku Aberante draudzējās ar žurku Okisi.

Kādu dienu Okisi teica savam noskumušajam draugam:

— Es gribu tev palīdzēt, tikai esi uzmanīgs. Es biju pie burvja Tasmo, un viņš man neliedza labu padomu, kā tev redzēties ar Akua Sovu. Tāpēc es darīšu tā — likšu deviņdesmit deviņām žurkām izrakt eju no tavas mājas uz Akua Sovas māju.

Pilsētas valdniekam varenajam Anakse Kokroko bija tūkstoš sievu, un visas tās dzīvoja viņa galvaspilsētas pašā ievērojamākā ielā. Viņš bija pavēlējis apkārt a uzcelt mūri, bet pie vārtiem dienu un nakti stāvēja sargi. Katrai sievai bija sava māja, un katra šī māja tika dienu un nakti apsargāta; neviens cits te nedrīkstēja ieiet, kā vienīgi pats valdnieks un viņa kalpi. Svešam pārkāpt šo māju slieksni skaitījās smags noziegums.

Pēc četrdesmit dienām deviņdesmit deviņas žurkas eju bija izrakušas. Kvaku Aberante pa šo eju nokļuva Akua Sovas mājā. Akua Sova bija gauži priecīga par Kvaku Aberantes apciemojumu.

Bet valdniekam bija zirneklis, un viņa pienākums bija dienu un nakti skraidīt pa valdnieka daudzo sievu mājām, noklausīties viņu sarunas un par visu, ko tur dzird, ziņot pašam Anaksem Kokroko.

Taisni tobrīd, kad pie Akua Sovas ieradās Kvaku Aberante, zirneklis tupēja pie durvīm un viņu redzēja. Nākamās dienas rītā zirneklis teica valdniekam varenajam Anaksem Kokroko:

— Pasaules radītāj, tu, kas liec lietum līt un palīdzi plaukt un zaļot ozolam un kokvilnas kokam, ūdens un saules gaismas radītāj! Es tev kaut ko gribu teikt, kas tevi gauži sarūgtinās. Bet esi prātīgs, nenoskumsti pārlieku!

Kolīdz zirneklis šos vārdus bija izteicis, tā valdniekam iešāvās prātā: «Vai tīk nebūs aizbēgusi kāda no manām sievām? Kaut tikai tā nebūtu Akua Sova, es viņu mīlu vairāk par visām!»

Bet zimekin turpināja:

— Šodien es sēdēju pie Akua Sovas mājas durvīm un redzēju, ka viņu apciemoja Kvaku Aberante.

Anakse Kokroko varen sapiktojās un teica:

Kā gan Kvaku Aberante uzdrošinājās pārkāpt šīs mājas slieksni! Paņem ķēdi ar septiņdesmit septiņām atslēgām un rītdien, kad atkal ierodas Kvaku Aberante, saķēdē kopā viņu rokas. Pēc tam es pavēlēšu abus parādīt tautai, un tad viņi saņems savu sodu, ka nav ņēmuši vērā manus likumus.

Kolīdz nākamās dienas rītā Kvaku Aberante sasveicinājās ar Akua Sovu, zirneklis abiem saķēdēja rokas ar ķēdi, kurai bija septiņdesmit septiņas atslēgas, un aizsteidzās pavēstīt Anaksem Kokroko, ka viņš uzdevumu ir izpildījis. Anakse Kokroko viņam pateicās un labi noglabāja atslēgas.

Taču žurka Okisi neizlaida no acīm savu draugu Kvaku Aberanti, lai vienmēr būtu klāt ar labu padomu, ja kas ar viņu notiktu. Tiklīdz zirneklis bija aizgājis, ieradās Okisi un teica:

— Esiet mierīgi un pagaidiet, es sadabūšu atslēgas un jūs atbrīvošu!

Okisi aizšāvās, un viņi nedabūja ne attapties, kad žurka atkal bija klāt ar visām septiņdesmit septiņām atslēgām un atbrīvoja viņu abu rokas no ķēdes. Pēc tam žurka Okisi pavēlēja blakus Akua Sovai nostāties viņas pašas verdzenei un viņām abām rokas saslēdza važās. Bet Kvaku Aberante steidzās prom uz mājām. Un visas deviņdesmit deviņas žurkas ņēmās aizbērt eju.

Pa to laiku valdnieks varenais Anakse Kokroko aizsūtīja savus kalpus pēc Kvaku Aberantes un Akua Sovas, bet tie atrada važās iekaltu Akua Sovu un viņas verdzeni. Abas aizveda pie Anakses Kokroko, bet viņš pavēlēja sasaukt tiesnešus un teica, ka nesaprotot, kāpēc zirneklis cēlis neslavu un aptraipījis viņa mīļotās sievas vārdu. Lai nu zirneklis atbildot, bet šie paklausīšoties.

Zirneklis pilnā mutē ņēmās stāstīt, kā tur bijis, taču neviens viņam nenoticēja, jo ir sakāmvārds: «Ticu tikai tam, ko redzu.»

Par Diro Kofi

Kādai mātei bija trīs dēli, un viņa tos ļoti mīlēja.

Vienudien viņa pasauca visus trīs dēlus pie sevis un vaicāja:

— Kad es nomiršu, kā jūs man parādīsiet savu mīlestību?

Vecākais dēls teica:

— Es izcirtīšu klintī alu un tevi tur apglabāšu, lai baltās skudras vai kāds meža zvērs nevarētu tikt klāt.

Vidējais dēls teica:

— Es pārvērtīšu ūdeni par vīnu, bet jūras smiltis — par pulveri un likšu trīs mēnešus no vietas šaut ar bisēm.

Bet trešais dēls teica:

— Es iešu uz tavām bērēm un aiznesīšu ķēniņa Sasabonsama zelta galvu. Pagāja neilgs laiks, un māte nomira. Divi vecākie dēli mats matā izdarīja visu tā, kā bija mātei, dzīvai esot, solījušies. Bet trešais — jaunākais dēls, kuru sauca par Diro Kofi, aši posās ceļā pēc ķēniņa Sasabonsama galvas.

Pa ceļam Diro Kofi gāja garām sabrukušai būdiņai. Viņš tajā iegāja, paskatījās uz vienu pusi, uz otru pusi un pamanīja vecu, mazu vecenīti. Diro Kofi aiz bailēm saminstinājās un gribēja jau mesties laukā, bet vecenīte viņu uzrunāja:

— Neej projām, manu mazdēliņ! Nāc tik šurpu — es jau tevi redzēju.

Diro Kofi piegāja pie vecenītes, un viņa jautāja:

— Kā tas gadījies, ka tu esi atnācis še, kur neviens nekad savu kāju nesper?

Diro Kofi viņai atbildēja:

— Es zvērēju savai mātei atnest uz viņas bērēm Sasabonsama galvu. Tāpēc šobrīd eju te garām.

Vecenīte brīnījās:

— To nu vēl manas ausis nebija dzirdējušas! Redzu, tu esi labs cilvēks; lai notiek, kā vēlies, es gribu tev palīdzēt.

Diro Kofi trīs dienas nodzīvoja būdā pie vecenītes un kalpoja viņai goddevīgi un pazemīgi.

Vecenīte par to iedeva Diro Kofi amuletu un teica:

— Ņem, to sauc par Diro Kofi. Viņš tev palīdzēs nelaimes brīdī un sagādās visu, ko tu tikai vēlēsies. Ja gribi man pateikties, tad zini, ka man ļoti patīk suns.

— Tad nu gan ir labi, — teica Diro Kofi. — Mani arī sauc par Diro Kofi. Jauneklis jo sirsnīgi patencināja vecenītei.

Vecenīte teica jauneklim:

— Nav nekā tāda, ko amulets nevarētu. Ja tev būs vajadzīga mana palīdzība, pieliec ausi pie amuleta, un tas tev dos padomu labāko no labākajiem.

Diro Kofi atvadījās no vecenītes un devās ceļā. Kad jauneklis bija nogājis krietnu ceja gabalu un jutās jau piekusis, viņš atcerējās savu amuletu un teica tam:

— O, Diro Kofi, kā es esmu piekusis, un kā es gribētu mazliet atpūsties! Un tūlīt pat — nedabūja ne apskatīties, kad no debesīm taisni viņam priekšā nokrita pāris lielu sandaļu. Jauneklis tās pacēla un uzāva. Un tagad viņam likās, it kā viņš sēdētu zirga mugurā un auļotu, no paguruma vairs nebija ne miņas.

Tā drīz jo drīz Sasabonsama pilsēta arī bija sasniegta. Kad viņš tur ieradās, visi pilsētas iedzīvotāji vaiga sviedros rāvās ķēniņa tīrumā. Jauneklis uzrāpās kokā un paslēpās tā kuplajos zaros. Pēc pāris stundām ļaudis atgriezās no lauka noguruši un izsalkuši. Viņiem sadalīja ēdienu savās simts bļodiņās. Amulets pavēlēja, lai visapkārt kļūst tumšs, un Diro Kofi nokāpa no koka un arī paēda pilnu vēderu. Pēc tam viņš teica savam amuletam:

— Tagad es gribu padzerties.

Un atkal amulets pavēlēja, lai visapkārt satumst, un Diro Kofi atkal gāja pie Sasabonsama pilsētas ļaudīm un teica:

— Jūs visi paēdāt un padzērāt, bet man, kas strādāja un kopā ar jums lēja sviedrus uz lauka, nedodat nekā.

Tajā paša mirklī viņa priekšā bija tik daudz laba ūdens, cik viņš spēja izdzert. Viņš izdzēra veselu krūku līdz pēdējai lāsei un tad atkal uzrāpās kokā.

Šajā pašā vakarā kāds no burvjiem iedrošinājās pareģot, ka šonakt pats Sasabonsams zaudēšot savu galvu. Taču par šo nelāgo pareģojumu burvis jo dārgi samaksāja.

Baismīgs un atbaidošs bija ķēniņš Sasabonsams. Augumā tik liels un milzīgs, ka pacēlās pāri visiem kokiem, priekšā vēders kā četras krietnas mucas, bet galva — kā vesela māja. Viņš aprija tik daudz graudu un izspļāva veselu kaudzi sēnalu, ka ar viņu grūti bija sacensties jebkuram milzim.

Kad gulēšanai noklāja paklājus, amulets teica savam pavēlniekam:

— Nu, Diro Kofi, tagad gatavojies — tevi sagaida smags un grūts darbs. Ķēniņa Sasabonsama pilī ir septiņdesmit septiņas istabas, un viņš pats guļ visattālākajā no tām. Pils priekšā ir pārāk stiprie dzelzs vārti, un tos apsargā varen modri sargi. Turklāt ne jau nu katrai atslēgai slēdzami pils vārti. Taču klausies: kad tu pienāksi pie pirmajiem vārtiem, pieklauvē pie tiem ar mazo pirkstiņu. Tie tūlīt pat atvērsies, bet sargi nokritīs zemē miruši. Tāpat rīkojies pie visām durvīm, kas ved pils istabās. Kad ieiesi pašā pēdējā istabā, Sasabonsams tur gulēs ciešā miegā. Paņem cirvi, triec no visa spēka, lai Sasabonsamam noripotu galva. Tad paķer galvu un, ko kājas nes, steidzies atpakaļ, citādi asinis plūdīs kā no strauta un tevi vēl noslīcinās.

Diro Kofi izdarīja visu, kā viņam amulets bija teicis, un ieguva Sasabonsama galvu. Amulets viņam lika pūst caur degunu. Viņš pārvērtās par spārnu un aizlidoja.

Otrā rītā galma ļaudis uz pils sliekšņa pamanīja asinis. Viņi ieskatījās pils istabās un atklāja, ka savās asinīs guļ tūkstoš sargu. Kad galma ļaudis iegāja ķēniņa istabā, tie no drausmīgā skata palika gandrīz par sālsstabiem — Sasabonsams gulēja gultā bez galvas. Galminieki saniknojās, bet viena no vecajām burvēm trīs reizes deva zvērestu, ka šī nelikšoties mierā, iekams nebūšot atradusi to, kuri pastrādājis briesmu darbu, un nebūšot atvedusi to uz pilsētas ielām un izdūrusi cauri viņa vaigiem zobenu, lai viņš nekur neaizbēgtu.

Trīs stundas no vietas viņa skaitīja vienā skaitīšanā lūgsnas un pēc tam teica amuletam, kurš karājās viņai uz rokas:

— Lido ātrāk un nolaidies tā priekšā, kurš izdarījis šo kauna darbu, un aizkavē viņu līdz manai atnākšanai.

Tikko vecā burve šos vārdus bija laidusi pāri lūpām, amulets nolaidās Diro Kofi priekšā, un viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu uzlikts uz bendes bluķa. Viņš nevarēja pakustēties ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tad viņš aicināja palīgā savu amuletu un teica:

— Diro Kofi, paskaties, kas ar mani noticis, palīdzi man!

Amulets viņam teica:

— Ātrāk norauj dažas lapas, saberz un uzmet svešajam amuletam.

Jauneklis tā arī izdarīja, vecās burves amulets atlēca uz pašu ceļa malu, un viņš tagad varēja brīvi skriet tālāk. Un te jauneklim pie kājām no debesīm nokrita atkal sandaļu pāris, un viņš savu dienas gājumu — kā nu bija, kā nebija — noskrēja īsā laikā.

Vecā burve nelikās mierā un devās pa pēdām pakaļ Diro Kofi, un drīz jo drīz nonāca līdz tai vietai, kur ceļmalā gulēja viņas amulets. Viņa bija pārlieku izbrīnījusies.

— Kā tu drīkstēji neizpildīt manu pavēli?

Amulets viņai atbildēja:

— Šis jauneklis ir pārāk viltīgs: viņš noplūca vairākas visparastākās lapas, pieskaras ar tām man. es tad nokritu šeit ceļmalā un nespēju viņam tālāk pakaļ dzīties.

Vecā burve noņēma amuletu, kas karājās viņai uz rokas, un piekodināja tam:

— Nokrīti tā cilvēka priekšā, kurš nogalināja ķēniņu, un aizkavē viņu līdz tam brīdim, kad es atnākšu.

Jau nākamajā mirklī amulets no vecās burves rokas nokrita tieši jauneklim pie kājām.

Diro Kofi amulets deva padomu:

— Ko tu stāvi? Nekavē laiku! Izdari tāpat kā pirmo reizi.

Viņš tā arī izdarīja un aizvāca vecās burves amuletu no ceļa vidus uz ceļa malu.

Tikai pēc trim dienām burve nonāca līdz tai vietai, kur ceļmalā gulēja viņas amulets, bet Diro Kofi pa šo laiku jau bija mājās. Vecā burve par šādu savu neveiksmi saīga un aizgāja atpakaļ.

Bet Diro Kofi parādīja ļaudīm Sasabonsama galvu, un ļaudis saka jaunekli no sirds apsveikt — viņš taču bija izdarījis to, ko pirms viņa neviens nebija spējis izdarīt. Viņš bija ļaudīm atnesis zelta galvu, un pilsētā uz visiem laikiem izbeidzās bads un trūkums, un tīrs zelts te vairs nebija nekāds retums.

Vienreiz svētku laikā pilsētā ieradās skaista meitene. Viņa sev līdzi bija paņēmusi košu lelli, kas bija ieziesta ar zālēm. Īstenībā skaista meitene bija tā pati vecā burve no Sasabonsama galma, kura tik neatlaidīgi dzinās pakaļ Diro Kofi.

Ieradusies pilsētā, viņa pakarināja lelli kokā un teica, ka esot gatava kļūt par sievu tam, kurš ar bultu trāpīšot lellei acī.

Visi jaunekļi nu ņēmās šaut. Bet Diro Kofi taisni tobrīd bija uz lauka, un kāds puisēns iesaucās:

— Būtu še bijis slavenais Diro Kofi — viņam jau nu gan tīrais nieks ir trāpīt mērķī!

— Tev taisnība, — vecā burve meitenes izskatā atbildēja, — esmu jau dzirdējusi par Diro Kofi varoņdarbu. Lai nu viņš arī šoreiz pamēģina trāpīt mērķī.

Bet amulets Diro Kofi deva padomu:

— Tiklīdz tu trāpīsi mērķī, viņa aši jo aši metīsies pie tevis. Taču tu nebēdā un zvel no visa spēka viņai tieši pa krūtīm, un tad zemē noripos divas pudeles šaujamā pulvera. Ja turpretī viņa tevi paspēs apkampt, tu sadegsi — pat pelni no tevis pāri nepaliks.

Kad Diro Kofi atgriezās no lauka, viņam tūlīt pat visu izstāstīja. Viņš izšāva un trāpīja lellei acī. Vecā burve meitenes izskatā kā pantera metās pie viņa, vēlēdamās to apkampt. Bet Diro Kofi no visa spēka zvēla viņai pa krūtīm, un zemē noripoja šaujamais pulveris, kā jau bija teicis viņa amulets. Vecā burve meitenes izskatā kļuva varen pikta un viņam vaicāja:

— Kālab tu mani visu ļaužu acīs tā apkaunoji?

— Es pat sapņos neesmu gribējis tevi apkaunot, — Diro Kofi viņai atbildēja. — Es tīšam izdarīju šo brīnumu, lai iegūtu šaujamo pulveri un tev, tik skaistai meitenei, iepatiktos. es aizsūtīšu uz džungļiem pēc gaļas, likšu izgatavot lielisku cienastu un tevi viesmīlīgi uzņemšu.

Un Diro Kofi kā bija solījis, tā arī izdarīja. Viņš sarīkoja lielisku cienastu.

Zili, zaļi brīnumi! Naktī vecā burve no skaistās meitenes pārvērtās par pašu briesmīgo Sasabonsamu un aizņēma vai visu istabu. Briesmonis gribēja sagrābt Diro Kofi. Taču amulets viņam palīdzēja pārvērsties par ņaudošu kaķi. Bet Sasabonsams — nebija, ko redzēt — tūlīt pat atkal kļuva par meiteni. Viņa — itin. kā nekas nebūtu bijis — uzmodināja Diro Kofi un teica:

— Es te dzirdēju kaut kur kaķi ņaudam. Aizvāc to ātrāk no istabas — es nevaru gulēt.

Diro Kofi nebija uz mutes kritis un viņai atbildēja:

— Kaķis — tā ir mana dvēsele. Tā ir vienmēr kopā ar mani, it sevišķi naktī.

Veselu nedēļu Sasabonsama galma vecā burve meitenes izskatā nopūlējās sagrābt Diro Kofi. bet — kā nekā, tā nekā — amulets viņu allaž paglāba. Redzēdama, ka nekas nesanāks, kādu dienu viņa teica Diro Kofi:

— Es ilgojos pēc dzimtās mājas, pēc mātes un gribētu viņu apciemot. Pēc dienām trim būšu atpakaļ, pavadi mani.

Bet viņa to visu bija izdomājusi tāpēc, lai pa ceļam uzbruktu Diro Kofi un to nomušītu.

Amulets teica savam pavēlniekam:

— Kad viņa tevi lūgs, lai tu pavadi, ej tik viņai līdzi. Viņa atkal pārvērtīsies pa Sasabornamu un gribēs tev uzbrukt, bet tu uzmet viņai tieši uz krūtīm trīs pupas un tad redzēsi, kā tas viss beigsies. Kad būsi aizgājis līdz krustcelēm, kur viens ceļš nogriezās pie vecenītes, manas saimnieces, tad tu tālāk vairs neej. Vari griezties atpakaļ un doties uz mājas pusi.

Vecā burve meitenes izskatā atvadījās no saviem draugiem un kaimiņiem un lūdza, lai Diro Kofi šo pavadot. Viņš gāja to pavadīt. Kad viņi abi bija nonākuši krustcelēs, kur viens ceļš veda uz vecenītes — amuleta saimnieces māju, Diro Kofi feica:

— Laimīgu ceļu! Sirsnīgs sveiciens tavai mātei un tēvam.

Un viņš sāka meklēt pupu graudus, lai pārliecinātos, ka briesmu gadījumā būs pa rokai. Tavu nedienu! Tikai tagad viņš redzēja, ka to nav. Ko nu darīt? Tad — ne no šā, ne no tā — pēkšņi atcerējās, ka ir atstājis tos mājās uz durvju sliekšņa.

Nu viņš teica vecajai burvei meitenes izskatā:

— Mana dārgā sieva, man ir nepatīkami, ka esmu kaut ko aizmirsis mājās, — es gribētu tev to atdot. Pastāvi brītiņu šeit pat un pagaidi mani! Es drīzi būšu atpakaļ.

Vecā burve meitenes izskatā teica:

— Nekas, man gana tā, ko tu jau esi darījis manā labā. Lai debesis tevi par to apveltī!

Bet Diro Kofi atbildēja:

— Pie mums, mūsu ciltī, valda uzskats, ka tad, ja esi apņēmis sievu un viņai nekā neuzdāvini, tas nes nelaimi. Es aiziešu un atgriezīšos atpakaļ ar dāvanu.

Tad viņa varen sadusmojās un teica:

— Es labi noprotu, ka tu gribi no manis aizbēgt. Bet es tevi nedomāju nekad un ne par ko atlaist.

— Tad ta brīnumi! — teica Diro Kofi. — Vai tad es būtu izdarījis kaut ko tādu ka man tagad vajadzētu bēgt? Vai tad tā nesaka cilvēkam, kuru nicina un nevar ieredzēt? Vai tad tas, ko es tev grasos atnest, būs par niecīgu apliecinājumu mīlestībai? Lai tu par mani nešaubītos, atstāju tev visas savas drēbes, kamēr pats atgriezīšos.

Diro Kofi bija tērpies greznās drēbēs.

Viņš nu novilka visu, kas bija mugurā, atstājot tikai gurnu apsēju, un devās atceļā uz mājām.

Kad viņš pēc krietna brīža atgriezās, vecā burve meitenes izskatā kļuva manāmi priecīga. Viņa neļāva Diro Kofi ne drēbes uzvilkt, bet tūlīt — kā uz burvja mājienu — pārvērtās atkal par biesmīgo Sasabonsamu. Bet Diro Kofi ēr spēku uzsvieda viņai uz krūtīm trīs pupas, un viņa no Sasabonsama pārvērtās par piemīlīgu suni. Diro Kofi to pasauca sev klāt, aizveda un uzdāvināja savai vecajai labdarei, kā viņa to bija vēlējusies.

Vecenīe par šo dāvanu nopriecājās — viņa jau sen esot kārojusi iegūt suni. Vecenīti iepriecināja arī Diro Kofi pateicība un tas, ka viņš viņu bija atminējies. Vecenīte teica Diro Kofi:

— Lai tev dzīvē būtu daudz laimīgu dienu! Tagad tev ne par ko nav jātur bēda. Pasaulē nav neviena, kas varētu tev nodarīt ko ļaunu. Sarga un glabā savu amuletu! Viņš tevi paglābs no visām nelaimēm un trūkuma. Tev būs viss, ko tu tikai vēlēsies.

Diro Kori sirsnīgi patencināja vecenītei un devās uz mājām.

Un viss, ko vecenīte bija pareģojusi, piepildījās: savu mūžu viņš nodzīvoja it laimīgi.

Hausu pasakas

Gudrais gailis

Šī pasaka stāstīs par gaili. Kādu dienu gailis gāja ciemos pie saviem radiniekiem, lai godinātu mirušā tēvoča piemiņu. Pa ceļam viņš satika runci. Runcis, pamanījis gaili vienu pašu, iekāroja to apēst.

— Uz kurieni tā iedams, gaili? — runcis ievaicājās.

— Godināt mirušā tēvoča piemiņu, — gailis atbildēja.

— Uz kurieni?

— Pie saviem radiem.

— Ejam kopā, tad būsim divi, — runcis teica.

Bet gailis, noģidis runča ļauno nodomu, atbildēja:

— Nē, ja tu nāksi kopā ar mani, tad mēs būsim trīs, nevis divi, jo man pavados nāk suns.

Runcis nobijās ne pa jokam. Pagājis mazu gabaliņu, viņš atrunājās:

— Es. jau tikai pajokoju. Man jau pašam savas darīšanas, es ar tevi reizē nevaru iet.

Tā gailis, pateicoties attapībai, paglābās no runča nagiem.

Kā kaza hiēnu nobiedēja

Šī pasaka stāstīs par kazu un viņas mazo kazlēnu.

Vienreiz kaza ar kazlēnu gāja džungļos pastaigāties un nomaldījās. Saule jau taisījās rietēt, kad kaza ieraudzīja būdu un piegāja pie tās. Bet būdā dzīvoja hiēna ar saviem mazuļiem. Hiēna, pamanījusi kazu ar kazlēnu, teica:

— Tiekat lūgti iekšā!

Kaza un kazlēns iegāja būdā. Hiēna paņēma graudus un sāka tos malt. Kaza teica hiēnai:

— Dod, es tev palīdzēšul

— Nē, — hiēna atbildēja. — Vai nu ciemiņam kāds liek strādāt?

— Tu mani par ciemiņu neuzskati, ļauj es tev palīdzēšu, — kaza neatlaidās, paņēma akmeni un sāka malt graudus.

Kazlēns piegāja tuvāk pie kazas, un šī mazajam teica:

— Es sākšu dziedāt, un tu dziedi man līdzi!

Un kaza uzsāka savu dziesmu. Viņa dziedāja:

— Es nositu desmit ziloņu.

— Tā tas tiešām bija, — viņai piebalsoja kazlēns.

— Es nositu desmit lauvu.

— Tā tas tiešām bija.

— Es nositu desmit leopardu.

— Tā tas tiešām bija.

— Es nositu desmit hiēnu.

— Klusāk, māt, tā nedziedi, — kazlēns teica, — hiēna izdzirdēs, aizbēgs un neiedos mums paēst.

Hiēna izdzirdēja kazas dziesmu un vaicāja:

— Ko tu, kaza, tur dziedāji?

Un kaza savu dziesmu sāka no gala:

— Es nositu desmit ziloņu.

— Tā tas tiešām bija, — kazlēns piebalsoja.

— Es nositu desmit lauvu.

— Tā tas tiešām bija.

— Es nositu desmit leopardu.

— Tā tas tiešām bija.

— Es nositu desmit hiēnu.

— Tā tas tiešām bija.

Un tad hiēna teica:

— Vai man neaizsūtīt savus bērneļus pēc ūdens, lai mēs varētu padzerties?

Hiēna iznāca no būdas un teica bērneļiem:

— Bēdziet, bērni, prom no šejienes un atpakaļ nenāciet, citādi kaza jūs nositīs!

Hiēnas bērni skrēja prom, ko kājas nes, un nozuda džungļos, bet pati hiēna atgriezās būdā, apsēdās un, brītiņu patērzējusi, teica:

— Ak, dārgie ciemiņi, es aizsūtīju savus bērnus pēc ūdens, bet nezin kāpēc viņi vēl nenāk. Jūs man piedosiet, iešu paskatīties.

Hiēna izgāja no būdas, ņēma kājas pār pleciem, nozuda džungļos un i nedomāja nākt vairs atpakaļ.

Tā kaza un kazlēns palika uz dzīvi hiēnas būdā.

Bifeļu mātes piens un ziloņa zobi

Zirneklis atnāca pie malama[1] un teica:

— Vai tu man neieteiktu kādas zāles, lai es kļūtu gudrāks?

— Atnes man bifeļu mātes pienu, — malams atbildēja.

Zirneklis devās mežā un paslēpās zem liela koka. Garām gāja bifeļu māte. Viņa paklupa uz koka saknēm, nogāzās zemē un nevarēja tik ātri piecelties. Zirneklis pieskrēja, izslauca bifeļu māti un pienu atnesa maļamam.

— Labi, — maļams uzteica, — tagad atnes man ziloņa zobus.

Zirneklis sagrūda rīsu un sajauca kopā ar medu, tad saviļāja apaļas un saldas bumbiņas, salika tās visas maisā un gāja uz mežu. Te zirneklis satika ziloni, pasauca pie sevis un iedeva vienu bumbiņu, ko uzlikt uz kārā zoba.

— Kur tu ņēmi tik saldu un garšīgu bumbiņu? — zilonis vaicāja.

— O, tā vieta ir tālu, viens līdz turienei neaiziešu, ja nu man kāds palīdzētu, tad es atnestu daudz šādu saldo bumbiņu.

Zilonis bija ar mieru palīdzēt. Zirneklis aizgāja pie liela akmens, paņēma vienu no savām bumbiņām un norīvēja ar to visu akmeni. Pēc tam viņš šo akmeni parādīja zilonim:

— Redzi, še ir tā saldā bumba, kas tev tā garšo. Ņem tik ciet!

Zilonis gribēja akmeni pārkost. Viņš ilgi ap to noņēmās. Nekas nesanāca, tikai zobi izlūza un izkrita. Bet zirneklis to tik bija gaidījis. Viņš savāca ziloņa zobus un aiznesa tos malamam.

Tagad tev vēl jāatnes šakāļa, leoparda, lauvas un gliemenes aknas, — maļams teica.

Zirneklis nopirka govi, to nokāva un ielūdza uz pusdienām visus tos, kuru aknas viņam bija vajadzīgas. Pusdienas ēdot, zvēri cits ar citu saķildojās. Sākās kautiņš. Lauva kā zvēla šakālim un leopardam, tā šie abi novēlās zemē beigti, tad savās dusmās grāba un saspieda gliemeni, bet pēc tam arī pats izlaida garu, jo, kaujoties uz visām pusēm, bija acis piebēris ar smiltīm. Zirneklis aši izņēma aknas šakālim, leopardam, lauvam un gliemenei un aiznesa maļamam. Tad nu maļams zirneklim teica:

— Tev izdevās sadabūt bifeļa mātes pienu, ziloņa zobus, tad vēl šakāļa, leoparda, lauvas un gliemenes aknas. Ja tu prati ar tiem visiem tikt galā, tad jau tu esi pietiekami gudrs!

[1] Malams - arābu valodā nozīmē skolotājs

Skorpiona loks

Tas notika naktī. Izbadējusies hiēna, kurai vēders prasīja savu tiesu, devas meklēt barību. Viņa gāja, gāja, kamēr ieraudzīja skorpionu.

— Uz kurieni iedams? — viņa tam jautāja.

— Uz dīķi, — skorpions atbildēja.

— Bet kā tevi sauc?

— Mai-Baka[1], — skorpions teica.

— Tātad tu esi šāvējs? — hiēna jautāja.

— Jā.

— Vai tu vari man nošaut kādu zvēru?

Skorpions atbildēja:

— Uzvelc man loku, un es to izdarīšu.

Hiēna bija ar mieru, uzvēla skorpionu sev uz muguras un sāka viņu nest. Tā abi nonāca pie dīķa. Kas šeit bija meža zvēru! Tie visi bija sanākuši pie dīķa padzerties. Hiēna jautāja skorpionam:

— Kas man tagad jādara?

— Pieliec savu purnu man pie dzeloņa, — skorpions atbildēja.

Hiēna tā arī izdarīja. Bet — tavu postu! — skorpions hiēnai tā iedzēla, ka viņa no sāpēm nezināja, kur dēties, un skaļi iebrēcās. Zvēri izdzirdēja hiēnas brēcienu, sāka svaidīties šurpu turpu, cits citu grūzdami un nost spiezdami, grasoties aizbēgt. Bet hiēna nokrita zālē un palika tur guļam visu nakti. Uz rīta pusi sāpes pierima. Hiēna atžirba, piecēlās, ieraudzīja visapkārt beigtus dzīvniekus un gāja pie skorpiona.

— Mai-Baka! — viņa teica. — šaut tu šauj pamatīgi, bet kalps tev nevar uzvilkt loku. Tas tev pašam jādara!

Hiēna saēdās gaļu un aizgāja, bet skorpions gāja uz turieni, no kurienes bija atnācis.

Tā tas bija.

[1] Mai-Baka - tāds, kam ir loks

Kāpēc ēzelis dzīvo pilsētā

Ēzelis sadomāja un paziņoja, ka viņš, lūk, esot pats lielākais no visiem meža dzīvniekiem un, ja viņš nokļūšot mežā, tad gan neviens nesaskaitīšot, cik zvēru šis nogalēšot. Bet hiēna tiepās, sak, pati varenākā esot viņa, hiēna.

— Labi. Ej rīt no rīta agri un atrodi vietu, kur kopā sanāk visi meža zvēri, tad nāc atpakaļ un pastāsti man, — ēzelis teica.

Otrā rītā hiēna devās meklēt vietu, kur sanāk kopā meža zvēri. Pa ceļam viņa satika ziloni, bifeli, dambriedi un citus zvērus; tie visi bija sanākuši kopā. Hiēna atgriezās un izstāstīja ēzelim. Viņš tai pavēlēja iet pa priekšu un rādīt ceļu. Abi gāja, gāja un beidzot nonāca pie vajadzīgās vietas.

Paej mazliet nost un pagaidi, kamēr es tevi saukšu gaļu ēst, — ēzelis pavēlēja hiēnai. Un piesardzīgi, lai zvēri viņu neieraudzītu, ēzelis sāka iet uz priekšu. Klusām piezadzies klāt, viņš izlēca zvēru priekšā kliegdams: «l-o-ho! J-o-ho!» Tā parāsti kliedz ēzeļi. Zilonis izbijās un sāka skriet, samīdams ar savām resnajam kājām bifeli, antilopi un daudz citu dzīvnieku, kas viņam gadījās ceļā. Pārējie pamuka kur kurais. Tad ēzelis pasauca hiēnu.

— Skaties, es visus šos te pievārēju, — viņš teica.

— Ai, tu tiesām esi varens zvērs! Es tevi klausīšu, — hiēna atbildēja.

Un hiēna baidījās no ēzeja kā no uguns un viņam vienmēr un visur paklausīja. Hiēna ēzeļa garās ausis noturēja par asiem ragiem. Vienudien viņa saņēma dūšu un palūdza ēzelim atjauju tās aptaustīt. Ēzelis atļāva, un hiēna redzēja, ka ragi ēzelim nemaz nav cieti.

— Vai tad tie tev nav ragi? — viņa jautāja.

— Nē, tās man ir ausis, — ēzelis atbildēja.

«Labi,» hiēna nodomāja. Un kādu vakaru, kad ēzelis turpat tuvumā ganījās, hiēna metās šim virsū un viņu sagrāba. Ēzelis sajuta svelošas sāpes, sāka skriet, ko kājas nes, un aizskrēja tieši uz pilsētu. Pilsētas iedzīvotāji ēzeli pamanīja, saķēra un nolēma pieradināt. Kopš tā laika ēzelis i nedomā iet atpakaj uz mežu.

Pērkona izcelšanās

Agrākos laikos pasaulē dzīvoja jauneklis, vārdā Andu, kuru visi dēvēja par varenu spēkavīru. Andu, nevarēdams mājā nostilt, devās pasaulē izmēģināt savu spēku.

Tā klejodams, Andu satika otru tādu pašu jaunekli, vārdā Hambari, kas arī bija ieslavēts spēkavīrs — nesen viņš bija uzgājis aku un izdzēris to sausu. Te nu arī Andu viņu bija saticis. Tagad viņi devās ceļā abi kopā. Pa cejam viņi nonāca pie upes, Hambari zvēla ar roku upei, un tā sadalījās divās daļās.

— Jā, Hambari, tu tiešām esi pārlieku spēcīgs, — Andu teica.

Abi gāja tālāk un sastapa Daširu, kurš arī bija izslavēts spēkavīrs.

— Vai jūs ejat savu spēku izmēģināt? Es arī iešu kopā ar jums, — viņš piesolījās.

Tagad viņi gāja trijatā.

Gāja, gāja un sastapa vēl vienu spēkavīru, vārdā Tankoko.

— Uz kurieni jūs iedami? — tas jautāja.

— Mēs staigājam pa pasauli, lai izmēģinātu savu spēku.

Tankoko piesolījās iet kopā ar viņiem. Tā nu viņi bija četri.

Visi četri nonāca mežā un pārlaida nakti zem liela koka. No rīta trīs no viņiem nolēma doties medībās un atstāja Hambari sargāt visu mantas.

Tā nu bija noticis, ka zem šā koka, pašās koka saknēs, mitinājās ļaunais gars. Viņš nu iznāca ārā un teica:

— Hambari! Runā, ka tu esot spēkavīrs. Nāc paspēkosimies!

Abi sāka spēkoties. Ļaunais gars nometa Hambari zemē, sasēja viņu un pats, kā nācis, tā nozuda. Kad pārējie trīs jaunekļi atgriezās, Andu jautāja:

— Kas ar tevi noticis, Hambari?

— Es spēkojos ar ļauno garu, viņš mani nometa zemē un sasēja, — Hambari atbildēja.

Nākamajā dienā atkal trīs aizgāja medībās, un šoreiz par sargu atstāja Daširu. Atkal iznāca ļaunais gars un teica:

— Ā, Dašira! Runā, ka tu esot spēkavīrs. Nāc paspēkosimies!

Viņi ilgi spēkojās, bet jaunais gars nometa Daširu zemē un sasēja.

Nākamajā dienā par sargu atstāja Tankoko, un arī viņu jaunais gars pieveica.

Pienāca kārta Andu. Ļaunais gars atkal iznāca no koka saknēm pie viņa un teica:

— Jūs, rau, visi četri staigājat pa pasauli, lai pārbaudītu savu spēku, bet es viens pats esmu tik stiprs kā jūs visi kopā. Es jau trīs no jūsējiem esmu pieveicis, tikai ar tevi vēl neesmu spēkojies.

Tad Andu piecēlās, un abi saķērās. Viņi spēkojās ilgi, nevarēja un nevarēja viens otru pieveikt. Tā abi pacēlās līdz mākoņiem un tur cīnās vēl šobaltdien. No abu spēkavīru sīvās cīnīšanās rībot pērkons.

Devīgais un skopais

Gadījās, ka divi vīri — devīgais un skopais — sadomāja kopā paceļot. Dodoties ceļā, skopais teica devīgajam:

— Labo cilvēk, darīsim tā: vispirms apēdīsim visu, ko tu esi paņēmis līdzi, un tad ķersimies pie maniem krājumiem.

Devīgais bija ar mieru. Viņi ilgi klejoja un apēda visu devīgā ceja maizi. Tad devīgais teica:

— Esam apēduši visu, kas man bija paņemts līdzi, dod nu kaut ko no savas paunas.

Taču skopais atteicās norunu pildīt, un devīgajam nekas cits neatlika, kā ciest badu.

Kādreiz viņi abi pārlaida nakti zem kupla koka. šī koka galotnē bija putna ligzda. Skopais ātri jo ātri aizmiga, taču devīgais nevarēja aizmigt, viņu mocīja tukšais vēders. Te pēkšņi putns pašā koka galā saka:

— Šis ir tāds koks, kas dziedina aklumu. Ja cilvēks savāks šā koka lapas un ar to sulu ierīvēs neredzīga cilvēka acis, tad neredzīgais atgūs redzi.

Devīgais to dzirdēja, aši piecēlās, saplūca no koka lapas un piebāza pilnu maisu.

Kad atausa gaisma, viņi devās tālāk un nonāca lielā pilsētā. Pilsētā dzīvoja šīs zemes valdnieks. Valdnieka dēls bija neredzīgs. Devīgais aizgāja pie valdnieka un teica, ka viņš varot izdziedināt tā dēlu.

Nākamajā dienā devīgais atnāca pie valdnieka dēla, ielēja ādas maisā ūdeni un to sajauca ar lapu sulu. Ar šo sulu viņš ierīvēja neredzīgā acis. Un valdnieka dēls atguva redzi.

Valdnieks devīgo par dēla izdziedināšanu jo bagātīgi atalgoja un atdeva pusi no savas pilsētas.

Veiksmīgais ceļojums

Kādā būdiņā dzīvoja tēvs ar dēlu. Vienu dienu dēls teica tēvam, ka šis esot sadomājis paklejot pa pasauli, izmēģināt roku ar tirgošanos. Tēvs dēlu atlaida un iedeva ceļa maizei mazu skorpionu.

Iedams puisēns satika kalējus. Viņi teica:

— Nes šurpu savu mazo skorpionu!

Viņš pienesa kalējiem skorpionu, bet šie to nosita. Puisēns nu prasa:

— Kalēji, atdodiet man manu mazo skorpionu!

— Kādu mazo skorpionu? — kalēji jautāja.

— To, kuru tēvs man iedeva ce|a maizei.

Lai puisēnu nomierinātu, kalēji paņēma sirpi un atdeva to viņam. Puisēns nu gāja tālāk.

Viņš gāja, gāja un drīz satika pļāvējus, kuri pļāva sāri. Viņi teica:

— Iedod mums savu sirpi, mēs ar to nopjausim sāri.

Viņi paņēma no puisēna sirpi un sāka pļaut, bet tad puisēns teica:

— Pļāvēji, atdodiet man manu sirpi!

— Kādu sirpi? — pļāvēji jautāja.

— Sirpi, kuru man iedeva kalēji, — puisēns teica.

— Kādi kalēji? — viņi jautāja.

— Kalēji, kuri nosita manu mazo skorpionu, — puisēns atbildēja.

— Kādu mazo skorpionu?

— Mazo skorpionu, kuru tēvs man iedeva ce|a maizei.

Tad pļāvēji iedeva puisēnam sāres miltus. Puisēns no viņiem atvadījās, gāja savu ceļu tālāk un satika meiteni no fulbes[1] cilts, kura nesa skābu pienu. Meitene teica:

— Ei, puis, iedod man savus sāres miltus, es tos sajaukšu ar skābo pienu, kuru nesu.

Viņš iedeva meitenei miltus, viņa tos sajauca ar pienu un izdzēra. Tad puisēns sāka vaimanāt:

— Meitene no fulbes cilts, atdod man manus sāres miltus!

— Kādus sāres miltus? — meitene jautāja.

— Sāres miltus, kurus man iedeva pļāvēji, — puisēns teica.

— Kādi pļāvēji? — viņa jautāja.

— Pļāvēji, kuri paņēma manu sirpi, — puisēns atbildēja.

— Kādu sirpi? — meitene jautāja.

— Sirpi, kuru man iedeva kalēji.

— Kādi kalēji?

— Kalēji, kuri nosita manu mazo skorpionu.

— Kādu mazo skorpionu?

— Mazo skorpionu, kuru tēvs iedeva man ceļa maizei.

Un meitene no fulbes cilts viņam miltu vietā iedeva eļļu. Puisēns paņēma eļļu, gāja tālāk un satika vīru, kurš nesa tabaku.

Vīrs teica puisēnam:

— Ej, puis, dod šurp eļļu. Es to sajaukšu ar savu tabaku.

Puisēns iedeva vīram eļļu, viņš eļļu uzvārīja un sajauca ar tabaku. Tad puisēns teica:

— Atdod man manu eļļu!

— Kādu eļļu? — vīrs jautāja.

— Eļļu, kuru man iedeva meitene no fulbes cilts, — puisēns teica.

— Kāda meitene? — vīrs jautāja.

— Meitene, kura apēda manus sāres miltus.

— Kādus sāres miltus?

— Sāres miltus, kurus man iedeva pļāvēji.

— Kādi pļāvēji? — vīrs jautāja.

— Pļāvēji, kuri paņēma manu sirpi, — puisēns atbildēja.

— Kādu sirpi?

— Sirpi, kuru man iedeva kalēji.

— Kādi kalēji?

— Kalēji, kuri nosita manu mazo skorpionu.

— Kādu mazo skorpionu?

— Mazo skorpionu, kuru tēvs man iedeva ceļa maizei.

Lai puisēnu nomierinātu, vīrs viņam iedeva sāli. Puisēns gāja ar sāli tālāk un satika jaunekli no fulbes cilts, kurš ganīja lopus.

— Puisēn, nāc šurpu! Iedod man savu sāli! Es to iebēršu ūdenī un padzirdīšu lopus, — jauneklis teica.

Puisēns iedeva jauneklim sāli, un viņš to iebēra ūdenī un padzirdīja lopus. Tad puisēns sāka vaimanāt:

— Jaunekli, atdod man manu sāli!

— Kādu sāli? — jauneklis jautāja.

— Sāli, kuru man iedeva vīrs ar tabaku, — puisēns teica.

— Kāds vīrs ar tabaku?

— Vīrs ar tabaku, kurš paņēma manu eļļu.

— Kādu eļļu?

— Eļļu, kuru man iedeva meitene no fulbes cilts.

— Kāda meitene?

— Meitene, kura apēda manus sāres miltus.

— Kādus sāres miltus?

— Sāres miltus, kurus man iedeva pļāvēji.

— Kādi pļāvēji?

— Pļāvēji, kuri paņēma manu sirpi.

— Kādu sirpi?

— Sirpi, kuru man iedeva kalēji.

— Kādi kalēji?

— Kalēji, kuri nosita manu mazo skorpionu.

— Kādu mazo skorpionu?

— Mazo skorpionu, kuru tēvs man iedeva ceļa maizei.

Tad jauneklis izraudzīja no sava ganāmpulka vērsi un iedeva to puisēnam. Puisēns ar visu vērsi gāja savu ceļu tālāk, nonāca lielā pilsētā un tur satika pašu bagātāko miesnieku, kurš teica:

— Ei, puisēn, ved šurpu vērsi, mēs to nokausim!

— Kad vērsis bija nokauts un gaļa pārdota, puisēns sāka vaimanāt:

— Miesniek atdod man manu vērsi!

— Kādu vērsi?

— Vērsi, kuru man iedeva jauneklis no fulbes cilts.

— Kāds jauneklis?

— Jauneklis, kurš paņēma manu sāli.

— Kādu sāli?

— Sāli, kuru man iedeva vīrs ar tabaku.

— Kāds vīrs ar tabaku?

— Vīrs ar tabaku, kurš paņēma manu eļļu.

— Kādu eļļu?

— Eļļu, kuru man iedeva meitene no fulbes cilts.

— Kāda meitene?

— Meitene, kura apēda manus sāres miltus.

— Kādus sāres miltus?

— Sāres miltus, kurus man iedeva pļāvēji.

— Kādi pļāvēji?

— Pļāvēji, kuri paņēma manu sirpi.

— Kādu sirpi?

— Sirpi, kuru man iedeva kalēji.

— Kādi kalēji?

— Kalēji, kuri nosita manu mazo skorpionu.

— Kādu mazo skorpionu?

— Mazo skorpionu, kuru tēvs man iedeva ceļa maizei.

Tad bagātais miesnieks paņēma savus divus vergus, vīrieti un sievieti, un atdeva tos puisēnam. Dabūjis divus vergus, puisēns atgriezās mājās pie tēva un teica:

— Ceļojums bija varens, mājās esmu atgriezies ar diviem vergiem, kurus ieguvu par vienu mazu skorpionu.

[1] Fulbe - viena no rietumsudānas tautām

Kurš veiklāks

Šī pasaka stāsta par veiklību. Tad nu paklausieties!

Kādam valdniekam bija trīs dēli. Vienreiz valdnieks saaicināja visus savus tuviniekus un teica, ka gribot uzzināt, kurš no viņa dēliem esot pats veiklākais. Netālu no pils auga milzīgs baobabs. Pie šā baobaba tad arī visiem trim valdnieka dēliem bija jāparāda sava veiklība. Vecākais dēls uzkāpa zirgā un laida auļos taisnā ceļā uz baobabu. Piegājis pie baobaba, viņš trieca savu šķēpu tā, ka tas izdūrās kokam cauri. Bet arī pats jātnieks ar visu zirgu kā lidot izlidoja pa šo caurumu. Pēc vecākā dēla auļoja vidējais dēls. Viņš, tuvojoties baobabam, uzslēja savu zirgu pakaļkājās un kā lidot pārlidoja baobabam pāri. Tad nu pienāca jaunākā dēla kārta. Viņš pieauļoja pie baobaba un — nebija, ko redzēt — izrāva to no zemes ar visām saknēm.

Kurš tad no visiem trim valdnieka dēliem bija pats veiklākais?

Kā dodo nobiedēja skopuli

Pasaka stāstīs par kādu skopuli, skopuļa dēlu un Dodo[1].

Kādu dienu skopulis paņēma vērsi aiz valga un teica dēlam, ka kaušot vērsi tikai tur, kur neviena dzīva dvēsele neredzēšot, pat muša ne.

Un tā viņi nonāca biezos džungļos, un skopulis pavēlēja dēlam nomest zemē gabalu vecas, sabojājušās gaļas, lai paskatītos, vai uz tās neuzkritīs mušas. Mušas neparādījās. Tad skopulis nokāva vērsi, nodīrāja ādu un paņēma gaļu. Pēc tam viņš uzrāpās kokā un tālumā pamanīja kaut ko sarkanu, līdzīgu ugunij. Taču tā bija Dodo mute. Skopulis teica dēlam:

— Tur tālumā ir uguns, aizej uz turieni un atnes man to.

Atnāca puisēns pie uguns un pieklauvēja — tuk-tuk-tuk.

— Kas tur ir? — Dodo vaicāja.

Puisēns atbildēja:

— Mans tēvs lūdz tevi atnākt pie viņa.

Dodo paņēma savu milzīgo ādas maisu, kur glabāja gaļu, un gāja puisēnam līdzi pie viņa tēva. Dodo atnāca pie skopuļa un vaicāja:

— Vai tu mani sauci?

— Jā gan, — skopulis izbiedēts atbildēja. Skopulis izlikās, ka būtu uzaicinājis Dodo uz dzīrēm, un iedeva viņam gabalu vērša gaļas. Bet Dodo ielika to savā maisā un teica:

— Vai tad draugs draugu uzaicina pie sevis padzīrot un iedod tikai tādu nieka gabaliņu?

Neko darīt. Skopulim bija vien jāatdod Dodo otrs gabals vērša gaļas. Dodo to ielika savā maisā un teica:

— Vai tad draugs draugu uzaicina pie sevis padzīrot un iedod tikai tādu nieka gabaliņu?

Neko darīt. Skopulim bija vien jāpārcērt vērsis uz pusēm un viena puse jāatdod Dodo. Dodo arī pusi no vērša ielika savā maisā un teica:

— Vai tad draugs draugu uzaicina pie sevis padzīrot un iedod tikai tādu nieka gabaliņu?

Neko darīt. Skopulim bija vien jāatdod Dodo visa pārējā ga|a. Bet Dodo to ielika savā maisā un atkal teica:

— Vai tad draugs draugu uzaicina pie sevis padzīrot un iedod tikai tādu nieka gabaliņu?

Skopulim no visa vērša pāri bija palikusi tikai āda, nagi un galva. Viņš to visu savāca un atdeva Dodo. Dodo tos salika maisā un atkal teica:

— Vai tad draugs draugu uzaicina pie sevis padzīrot un iedod tikai tādu nieka gabaliņu?

— Gaļas man vairāk nav, — skopulis teica.

— Bet tu pats? — Dodo vaicāja.

Taču skopulis paķēra savu dēlu un atdeva to Dodo. Dodo iebāza puisēnu maisā un atkal teica:

— Vai tad draugs draugu uzaicina pie sevis padzīrot un iedod tikai tādu nieku?

— Man taču vairāk nekā nav! — skopulis iesaucās.

— Tev pašam uz kauliem ir krietni daudz gaļas, — Dodo teica, sagrāba skopuli un iebāza savā maisā. Pēc tam Dodo izvilka no maisa puisēnu un pavēlēja viņam apsargāt maisu, bet pats devās meklēt malku. Tiklīdz Dodo bija aizgājis, puisēns sameklēja nazi un pārgrieza maisu. Tēvs nu iztika no maisa laukā, un viņi abi aizbēga, bet visu gaļu atstāja Dodo.

Atgriezies mājās, skopulis un viņa dēls gaužām nožēloja savu skopumu un nosolījās uz priekšdienām dalīties pēdējā kumosā ar katru garāmgājēju.

[1] Dodo - meža gars

Dumjais dels

Pasaulē reiz dzīvoja kāda sieviņa. Viņai bija dēls —tāds pamuļķāks, nepraša, ne tāds kā citi bērni. Vienreiz māte viņu sūtīja nopirkt adatu. Viņš adatu nopirka, bet pa ceļam uz māju satika kādu pazīstamu, kas nesa grozu pilnu ar sēnalām, un jautāja:

— Kur es varētu nolikt adatu?

— Liec manā grozā, — tas atteica.

Dēls ielika adatu grozā, bet, pienācis pie mājām, to gribēja paņemt, taču neatrada un pārradās pie mātes tukšām rokām.

— Kur ta adata? — māte vaicāja.

— Es to ieliku sēnalu grozā, bet pēcāk nekādi nevarēju vairs atrast.

— Kāds tu esi nepraša, — māte teica. — Kāpēc tu adatu neiespraudi krekla piedurknē? Tad nebūtu to pazaudējis.

Citu reizi māte aizsūtīja dēlu pēc sviesta.

— Ej un nāc ātri mājās!

Dēls nopirka sviestu, ielika to sava krekla piedurknē un devas uz mājām. Kamēr viņš gāja, sviests kusa, tecēja gar piedurkni zemē, un mājās viņš pārnesa mazu piciņu.

— Kur ta sviests? — māte jautāja.

— Sviests izkusa, tikai maza piciņa vēl paglabājusies manā piedurknē.

Māte pārlieku sadusmojās un uzbārās:

— Sviestu vajadzēja ielikt krūzē, tad tu būtu to pārnesis. Citu reizi tā arī izdari.

Pēc dažām dienām māte sūtīja dēlu pie kaimiņa, lai pārnestu kucēnu. Dēls kucēnu paņēma, iestampāja to krūzē un krūzi cieši aiztaisīja. Mājās māte vaicāja:

— Kur ta kucēns?

— Krūzē.

— Taisi ātrāk vaļā, — māte nobijusies teica.

Krūzi attaisīja, bet kucēns tajā bija nobeidzies. Māte sāka vaimanāt:

— Esi gan tu nejēga! Kas tad kucēnu bāž krūzē? Kucēnam ap kaklu jāapsien valgs, jāved pie rokas un jāsaka: «Se, se!»

Kādu dienu dēls tika sūtīts pēc gaļas. Viņš nopirka gaļu, piesēja to pie valga un vilka pa zemi, teikdams: «Se, se!» Suņi jau pa krietnu gabalu sajuta gaļas smaku, skrēja dēlam pakaļ un aprija visu gaļu; dēls atvilka mājās tikai kaulus.

— Kur ta gaļa? — māte vaicāja.

— Te tā ir.

— Tu gan esi gluži bez prāta! — māte sāka vaimanāt. — Vai ta tā ir gaļa? Tie jau pliki, suņu apgrauzti kauli.

— Bet tu taču pati mani sūtīji, — dēls apvainojās.

Bet māte gauži noskuma un teica:

— Es tevi nekur vairāk nesūtīšu.

Arābu pasakas

Bagātais kaimiņš

Dzīvoja reiz divi kaimiņi. Viens bija gauži nabadzīgs. Viņa rokas vienmēr bija sastrādātas un tulznainas. Otrs bija bagāts, un viņam vienmēr bija pilnas kabatas ar naudu.

Bet tajā zemē bija tāda paraža, ka kaimiņiem jāēd kopā. Katrs kaimiņš sagādā savu sāres maizi, bet ēd to kopēji. Bet bagātais kaimiņš neparko negribēja ēst kopa ar nabago un meklēja visvisādus ieganstus, kā no viņa tikt vaļā.

Kādu dienu bagātais saka nabagajam:

Es nopirku divus kantarus[1] naglu, lai uztaisītu laivu, un pēkšņi pamanīju, ka peles apēdušas visas naglas.

— Kaimiņ! Ko tu saki? — nabadzīgais atbildēja. — Visu savu mūžu neesmu ne redzējis, ne dzirdējis, ka peles ēstu dzelzi!

Tad bagātais iesaucās:

— Kā? Tu gribi teikt, ka es meloju? Tad man ar tevi nav pa ceļam. Kopš šīs dienas katrs no mums ēdīs savā mājā!

Un tā tas arī notika.

Kopš šīs dienas katrs ēda savā mājā.

[1] Kantars - svara vienība

Halifs un nerrs

Vecum vecajos laikos kādam halifam bija nerrs, vārdā Abu Nubass. Vienā aukstā ziemas naktī halifs viņam teica:

— Es tev gribētu kaut ko vērtīgu iedāvināt, bet tikai ar tādu norunu, ka tu pārgulēsi nakti uz jumta gluži kails un bez uguns, lai tev nebūtu pie kā sasildīties.

— Labi, esmu ar mieru, — Abu Nubass atbildēja.

Un viņš pārlaida nakti tā, kā bija norunājuši. Kad atausa rīts, Abu Nubass atnāca pie halifa, lai saņemtu dāvanu.

— Bet vai tu visu izdarīji, kā bijām runājuši? — halifs viņu tincināja.

— Izdarīju, — Abu Nubass atbildēja, — es pārlaidu nakti gluži kails drausmigā aukstumā, uguni redzēju tikai pa lielu gabalu kādā tālā mājā, un man ta gribējās pie tās pasildīties!

Tad halifs padomāja un teica:

— Tu esi pārkāpis norunu. Ja jau tu redzēji uguni, bez šaubām saņēmi no tās arī kādu siltumu, te nav runa par to, cik tas liels vai cik mazs. Tāpēc tev mana dāvana nepienākas.

Abu Nubasam tas varen ķērās pie» sirds, un viņš nolēma halifu agri vai vēlu pārmācīt.

Pēc dažām dienām viņš uzaicinājak halifu pie sevis mājās uz pusdienām. Halifs atnāca un sāka gaidīt, kad nu pusdienas cels galdā. Halifs gaidīja, gaidīja, taču nekā nevarēja sagaidīt. Tad viņš Abu Nubasam apvaicājās:

— Kur tad pusdienas?

Abu Nubass atbildēja:

— Vēl nav gatavas.

Pagāja atkal krietns laika sprīdis. Un atkal neviens nenesa pusdienas.

Kad halifs par pusdienām vaicāja Abu Nubasam, tas atkal atbildēja, ka neesot vēl gatavas. Cik tad ilgi lai halifs gaidītu! Viņš varen saniknojās un gribēja redzēt vietu, kur tiek gatavots, ēdiens.

Tad Abu Nubass pieveda halifu pie koka un teica:

— Ēdiens karājas šā koka galotnē. Bet šeit, zem koka saknēm, ir uguns.

Halifs uz viņu paskatījās un teica:

— Tev laikam viss nav mājā! Tu gaidi, lai ēdiens šādā veidā izvārītos?

Abu Nubass atbildēja:

— Kā tad tā? Tu taču pats man teici, ka es esot saņēmis siltumu no uguns, kuru redzēju tikai pa krietnu gabalu!' Tagad mana reize.

Halifs joku saprata un smējās, pie zemes krizdams, bet pēc tam iedeva, Abu Nubasam apsolīto dāvanu.

Cilvēks spriež tiesu

Tas notika vēl tajos laikos, kad dzīvnieki varēja runāt.

Kādu dienu krokodils smiltīs snauda, kamēr aizmiga. Bet mēness tobrīd spīdēja spožāk par spožu un bija pacēlies tieši viņam priekšā.

Kad krokodils pēc ilgas gulēšanas pamodās, mēness pa šo laiku bija pārvietojies un spīdēja tagad viņam aiz muguras. Bet krokodils domāja, ka mēness atrodas savā vecajā vietā un ka priekšā jābūt upei.

Zeme izskatījās balta, un krokodilam tā likās esam upe. Viņš devās tikai uz priekšu un gāja līdz pat rītam. Gaismai austot, viņš redzēja, ka atrodas dziļi tuksnesī.

Krokodils nojauta, ka ir nomaldījies, un tupēja uz vietas tik ilgi, kamēr viņam garām uz kamieļa jāja tirgonis.

Krokodils pamanīja tirgoni un uzsauca:

— Brāli, lai allahs ir ar tevi, padari mani par savu parādnieku! Tikai nogādā mani pie upes. Tu taču zini, kas es esmu, un zini, ka varu dzīvot vienīgi ūdenī. Ja tu mani nogādāsi pie upes, varēsi no manis prasīt visu, ko vien vēlēsies.

Tirgonis atbildēja:

— Es tev lūgšu tikai vienu. Ja tu to apsolīsies izpildīt, es tevi aizgādāšu pie upes. Bet, ja tu atteiksies, atstāšu tevi šajā tuksnesī, lai tu tepat nobeigtos.

— Priekš tevis man nekā nav žēl. Saki man — ko tu vēlies? — krokodils vaicāja.

Tad tirgonis ieica:

— Pirmkārt, es gribu, lai tu aizietu no tā apvidus, uz kurieni es tevi aizvedīšu. Un vēl es gribu, lai tu nekad nerītu cilvēkus, it sevišķi cilvēkus no manas cilts.

Krokodils svēti nosolījās, ka viņš lūgumu katrā ziņā izpildīšot. Tad nu tirgotājs uzsēja krokodilu savam kamielim uz muguras un aizveda līdz pašai upei.

Krokodils kā lidot ielidoja ūdenī un krietni apmērcējās, bet tad ar nepacietību sāka gaidīt savu glābēju kamieli. Kolīdz kamielis iebrida ūdenī, lai nodzertos, krokodils to grābs ciet.

Tirgonis nobēdājās, ka pats sev uzvēlis tādu nelaimi, un iesaucās:

— Labs darbs tāda labā, kurš nav to pelnījis, pašam labdarim atnes tikai postu! Es ar tevi tā noņēmos, līdz atvedu no tuksneša, bet tagad tu esi gatavs aprīt manu kamieli!

Krokodils atbildēja:

— Šis kamielis ir mans. Es ar to atjāju no tuksneša un tagad gribu to apēst. Es ar savu mantu varu darīt, ko vēlos. Ja tev mani vārdi nepatīk, es tevi aizvedīšu pie vecās govs, daudzu jo daudzu govju mātes un vecāsmātes. Mēs viņai visu — no viena gala līdz otram — izstāstīsim un tad redzēsim, kuram viņa dos taisnību.

— Darīsim tā! — tirgonis teica.

Un viņi devās pie vecās govs un viņai visu izstāstīja.

— Cilvēkā nav laba ne tik, cik melns aiz naga, — viņiem teica vecā govs. — Skaties, esmu devusi dzīvību tik daudziem buļļiem un govīm, saviem bērniem un mazbērniem, kas cilvēkiem lieti noderējuši. Bet mans saimnieks katru dienu klaigā pa ciematu: «Kam vajadzīgs lops kaušanai! Man ir veca govs!» Viņš man, kas tik daudz viņam laba darījusi, negrib ļaut nomirt ar allaha svētību. Tāpēc es saku: atdod savu kamieli!

Kad krokodils jau grasījās kamieli aizvest, tirgonis pamanīja kādu vīru, kas nāca lejā pie ūdens. Kopā ar viņu bija daudz ļaužu. Tirgonis vaicāja, kas esot šis vīrs, un viņam atbildēja:

— Tas ir mūsu ciemata kadi[1].

Tirgonis teica krokodilam:

— Tu mūsu ķildu izstāstīji dzīvniekam, pie kuriem pats piederi. Tagad es to gribu izstāstīt cilvēkam, tai būtnei, kas līdzīga man. Būs labāk, ja mēs aiziesim pie kadi un visu izstāstīsim viņam.

Krokodils bija ar mieru, un viņi devās pie kadi un izstāstīja tam, kā viss noticis.

Kadi par to brīnīt izbrīnījās un teica tirgonim:

— Tu melo! Es neticu, ka tu būtu varējis atvest krokodilu no tuksneša.

Un viņš tūlīt pat jautāja krokodilam:

— Vai šis cilvēks tiešām tevi atveda, kā viņš stāsta?

— Jā, viss ir taisnība, — krokodils atbildēja.

— Kā tad tu viņu varēji atvest? — kadi jautāja.

Tirgonis atbildēja:

— Es viņu atvedu, uzsējis kamielim uz muguras.

Tad kadi viņam teica:

— Es neticēšu taviem vārdiem, kamēr nebūšu redzējis, kā tu viņu uzsēji.

— Esmu ar mieru, piesien mani, lai kadi redzētu un noticētu, — krokodils palūdza.

Un tirgonis uzsēja krokodilu kamielim uz muguras. Pēc tam kadi vaicāja tirgonim:

— Vai tev ir kāds ierocis?

— Āre, šis te cirvis, — tirgoni* atbildēja.

— Paņem to un piecel savu kamieli.

Kad tirgonis to bija izdarījis, kadi viņam vaicāja:

— Kā tevi sauc?

— Mans vārds ir Muhtars, — tirgonis atbildēja.

Tad kadi viņu uzrunāja:

— Klausies, Muhtar, tagad zvel krokodilam, nežēlo viņu!

Un tirgonis tā arī izdarīja.

Krokodils locījās aiz sāpēm un kliedza pilnā rīklē:

— Kamielis pieder tirgonim! Kamielis pieder tirgonim!

Bet tirgonis zvēla krokodilam otrreiz tā, ka tas uz vietas izlaida garu.

Tā dzīvē mēdz iet nepateicīgiem.

[1] Kadi - arābu valodā nozīmē tiesnesis

Zāles pret aklumu

Vienreiz viens karavānas pavadonis, vārdā Garaši, atnāca pie vientuļnieka.

Šis vientuļnieks bija tālu izdaudzināts kā gudrais, jo daudz gadus nekā cita nebija darījis kā gremdējies savos prātojumos. Viņš dzīvoja gauži vientuļš savā alā. Ļaudis nāca pie viņa pēc padoma un nesa viņam daždažādas dāvanas. Ja atnācējs pēc dabas bija ļauns cilvēks, vientuļnieks viņa dāvanu atraidīja.

Tā nu pie vientuļnieka alas atnāca karavānas pavadonis Garaši. Viņš atnāca un redzēja, ka vientuļnieks guļ zem koka pie alas un visu laiku skatās debesīs. Vientuļniekam blakus atradās divi podi ar ēdienu. Ēdiens bija neskarts — vientuļnieks dāvanu nebija pieņēmis.

Garaši to pamanīja, un viņam dūša saskrēja papēžos. Viņš bijīgi nolika zemē savu nelielo neslavu, paklanījās un vaicāja:

— Saki, gudro cilvēk, vai mans miesīgais brālis vēl būtu pie dzīvajiem? Kur tie gadi, kopš neesmu viņu ne redzējis, ne saticis. Saki man, vai viņš būtu pie veselības? Vai viņu nav piemeklējusi kāda liksta? Vai viņš var atgriezties? Vai viņš ir brīvs?

Vientuļnieks gulēja krietnu iaiku, ne pirkstiņa nepakustinājis, kaut kur deši skatīdamies. Pēc tam dusmīgi teica:

— Kāpēc tu mani traucē un velti deldē savu mēli? Tu taču esi ceļā uz Omdurmanu? Tavs brālis jau ir Omdurmanā tev priekšā.

— O, gudro cilvēk! — Garaši iesaucās. — Kā tu iespēj redzēt to, kas nav redzams?

— Tāpēc, ka esmu atradis zāles pret aklumu.

— Kādas tad tās būtu?

— Vai tad tu nezini? — vientuļnieks pavīpsnāja. — Varu tev pastāstīt.

Un viņš pastāstīja:

— Aklums ir vienlīdz rūgts kā meža zvēram, tā cilvēkam, kā čūskai, kas rāpo pa zemi, tā putnam, kas lido pa gaisu. Aklumu izdziedēt var vienīgi zariņš no tāda koka, kas vientuļš aug tuksnesī. Un tikai viens vienīgs putns — klija — zina, kur šo koku atrast. Ja tu esi akls, atrodi klijas ligzdu augstas klints galā. Ierāpies ligzdā un padari aklu klijas mazuli. Bet pats veikli paslēpies aiz klints. Klija atlidos, pamanīs, ka viņas mazulis kļuvis akls, un dosies pēc brīnumkoka zariņa. Kad viņa atgriežas, izlec no savas paslēptuves, sāc klaigāt un gaiņāties ar rokām. Klija sabīsies, un viņai no knābja izkritīs brīnumkoka zariņš. Tad ej tik pie ligzdas un to sameklē. O allah, ja tu vaicāsi, kā atrast šo zariņu starp simtiem citu zariņu, no kuriem būvēta ligzda, es tev atbildēšu. Visi citi zariņi, kas ievīti ligzdā ir vienādi, tikai šis dziedinošais brīnumkoka zariņš nemet ēnu.

— Bet kā tad to var redzēt aklais? — Garaši bija nesaprašanā.

— Gan jau sirds redzēs, — vientuļnieks pavīpsnāja.

Tikai tagad Garaši pamanīja, ka vientuļnieks ir neredzīgs, jo viņam acis ne reizi nepamirkšķinājās.

Garaši apjukumā paklanījās līdz zemei un veda savu karavānu tālāk.

Pirmais, ko Garaši sastapa Omdurmanā, bija viņa paša miesīgais brālis.

Etiopiešu pasakas

Gudrais tevs

Aiz tuksneša, aiz oāzes dzīvoja bagāts un gudrs vīrs. Viņam bija septiņi dēli. un tie visi tika audzināti pārticībā un sadraudzībā. Pats gudrākais bija vecākais dēls.

Tēvs nopirka katram dēlam pa saimniecībai un atdeva tās dēliem pašiem pārvaldīt.

Tēvs bija ne vien bagāts, bet arī devīgs. Katru dienu viņš kāva pa lopam un aicināja kaimiņus, radus un draugus pie pilnām bļodām. Draugi viņam deva padomu:

— Rimsties, nešķied tik daudz mantas, atstāj to dēliem!

Bet vecais vīrs atbildēja:

— Lai nu dēli dzīvo ar savu prātu, kā es tiku dzīvojis ar savu. Esmu iedevis katram savu saimniecību un vēl esmu apracis zeltu vienā no to tīrumiem.

Tāpat kā visi cilvēki, nomira arī vecais, gudrais vīrs. Dēli savu tēvu ar lielu godu apglabāja. Taču uzzināt nelaiķa novēlējumu dēli varēja tikai četrdesmitā dienā pēc viņa nāves.

Te pienāca arī četrdesmitā diena. Dēli atvēra tēva novēlējumu un izlasīja: «Maniem dēliem. Es apraku zeltu vienā no jūsu tīrumiem. Lādītē uz pergamenta es priekš jums noliku naudu.» Dēli steidzās atvērt lādīti un atrada tur pergamentu ar uzrakstu: «Turi galvu vēsumā, bet kājas — siltumā! To es novēlu saviem dēliem.»

Dēli bija lielā nesaprašanā. Kāds dabtara[1] mēģināja novēlējumu izskaidrot:

— «Turi galvu vēsumā» — jāsaprot tā: nedziedināma ir slimība, kas iemetas galvā, bet vārdi: «turi kājas siltumā» — nozīmē slimību, kas iemetas kājās un padara cilvēku stīvu un klibu.

Ļaudis par tādu izskaidrojumu brīnīt brīnījās, pat savām ausīm lāga negribēja ticēt.

Turpretī dēli bija stipri vīlušies. Būdami mantkārīgi, viņi bija cerējuši lādītē atrast krietnu riekšavu zelta. Vienīgi vecākais dēls saprata tēva nolūku.

— Ko mēs tagad darīsim? Iesim rakt. Tēvs taču teica, ka apracis priekš mums zeltu vienā no tīrumiem, — dēli nolēma.

Sākumā viņi paraka gan šur, gan tur, tad sadūšojās — ņēma un pārraka visu septiņu saimniecību zemi, bet zelta kā nav, tā nav. Dēli stipri nogura un sūroties sūrojās, ka nopūlējušies veltīgi.

Vecākais dēls rakšanā neatpalika no pārējiem. Viņš sprieda tā: «Ja es no rakšanas izvairīšos, brāļi mani vēl turēs aizdomās, ka es ļaunprātīgi esmu to darījis, tāpēc pagaidām es no viņiem neatpalikšu. Tagad jau nu es sāku saprast, ko tēvs ir gribējis teikt ar vārdiem: «Turi galvu vēsumā, bet kājas siltumā.» Kā arī: «Saviem dēliem zeltu es apraku tīrumā.»»

Seši jaunākie brāļi nosprieda, ka palikt uz dzīvi savās saimniecībās viņiem nebūtu vērts. Viņi ilgi prātoja, ko tagad darīt. Beigu beigās nolēma iet uz pilsētu, salīgt par kalpiem un pie kādiem kungiem pelnīt sev iztiku. Tā viņi arī izdarīja.

Bet vecākais dēls sagaidīja sējas laiku un visu uzrakto zemi apsēja ar miežiem. Zemi, kuru brāļi bija pametuši, viņš izrentēja. Pirmā raža viņam deva vairākas klētis pilnas ar graudiem. Viņš apsēja laukus otru reizi, uzplēsa vecās atmatas un apsēja arī tās.

«Graudi jau ir tas zelts, kuru tēvs priekš mums apracis,» viņš nodomāja un atcerējās sakāmvārdu: «Kam ir graudi, tas no tiesas ir bagāts, bet kam ir zelts, to moka tikai nemiers.»

Vecākais dēls kļuva bagāts un cienījams cilvēks, visi viņu mīlēja. Viņš uzklausīja ikvienu lūgumu un aizdeva graudus sēklai. Viņu daudzināja kā lāga vīru tuvu un tālu.

Bet kā pa šo laiku bija veicies jaunākajiem brāļiem? Tēvs viņus bija audzinājis pārticībā, un viņi neprata nekā darīt. Katrā mājā, kur brāļi salīga strādāt, viņi visiem patika, un saimnieks, viņus pieņemot darbā, domāja: «Prieks uz tādiem zēniem paskatīties, gan jau tad arī labi strādāsi» Bet, kad nu bija jāķeras pie darba, tad viņi nezināja, kā to darīt. Tad par viņiem teica: «Kādi neprašas! Tādi jātriec projām uz karstām pēdām!» Un aiztrieca arī. Tā brāļi nu klīda no vienas vietas uz otru, no vienas pilsētas uz otru — allaž noguruši, novārguši un ar pustukšiem vēderiem. Savā starpā viņi apspriedās un nolēma:

— Kas mūs uz priekšdienām sagaida? Vai tāpat visu mūžu klīdīsim apkārt?… Vienīgās cerības jāliek uz vecāko brāli. Ejam pie viņa atpakaļ un izstāstām, kā mums pa šo laiku gājis.

Runāts — darīts.

Viņi devās atpakaļ uz dzimto vietu, nonāca tur nomocījušies, izsalkuši, noskranduši.

Vecākais brālis viņus nepazina un vaicāja:

— Kas jūs par ļaudīm? Ko jūs gribat?

Viņi tam vienā mutē visu izstāstīja. Viņš pabrīnījās, taču uzņēma brāļus labi, deva ēst, dzert un vēl apģērba. Pēc tam pavadīja katru uz savu saimniecību un darīja zināmu visiem cilvēkiem, ka tie ir viņa brāļi.

Brāļi dzīvoja saticīgi, stingri ievēroja šā apvidus parašas un likumus; visi seši naski ķērās pie darba, un vecākais brālis viņiem palīdzēja. Tā ar vecākā brāļa atbalstu tie visi drīz kļuva vai tikpat bagāti kā viņš. Nebaltas dienas pārlaiduši, viņi sargāt sargājās ielaist mājā vieglprātību un slinkumu. Tuvu un tālu viņus cienīja kā krietnus vīrus.

Kopš tā laika visi septiņi brāļi dzīvoja labi. Tauta vēl šobaltdien ar mī|u prātu atceras viņu tēva gudro novēlējumu.

[1] Dabtara — amharu valodā nozīmē rakstvedis, vispār izglītots cilvēks

Divi blēži

Viens blēdīgs vīrs piepildīja krūku līdz pusei ar saslaukām, pašu virsu noklāja ar sviestu un nesa uz tirgu šo krūku pārdot. Netālu no tirgus viņš nolikās zem liela koka atpūsties.

Tāpat kā šis, arī otrs blēdis krūkā iebēra smiltis, pielēja ūdeni, bet pašā virsū uzlika sacukurojušos medu; tad paņēma krūku un arī nesa uz tirgu, lai to pārdotu. Tā nu notika, ka otrais blēdis pienāca pie tā paša koka, zem kura jau atpūtās pirmais blēdis. Viņi sasveicinājās, un sviesta nesējs jautāja pienācējam:

— Ko tu tur krūkā nes?

Šis atbildēja:

— Es nesu pārdot tīru balto medu.

Tad pirmais teica:

— Bet es nesu uz tirgu pārdot svaigu, labu sviestu un gribu nopirkt zāļu tiesai balto medu. Ja tu esi ar mieru, apmaināmies ar krūkām!

Medus pārdevējs cerēja, ka smilšu vietā saņems tīru sviestu, klusībā pie sevis nopriecājās un bija ar mieru. Viņš teica, ka viņam mājā esot daudz bišu stropu un viņš pārdodot medu, lai nopirktu savas meitas kāzām sviestu.

— Tavs sviests droši vien ir labāks nekā tirgū pērkamais, — viņš teica.

Arī sviesta pārdevējs klusībā pie sevis nopriecājās. Viņš domāja, ka apmaina savu neīsto preci pret īstu balto medu. Viņi apmainījās krūkām, izšķīrās un aizgāja katrs savu ceļu tālāk.

Sviesta pārdevējs nevarēja vien beigt priecāties par savu māku blēdīties un, gabaliņu nogājis, attaisīja medus krūku, lai ar vienu aci uz to paskatītos; virspusē medus kas medus — tīrs un balts. Kad viņš paņēma karoti un sāka medu samaisīt, tad nu atklājās, ka dziļāk krūkā bija smilšu putra. Sākumā viņš noskuma, bet tad saprata, ka sastapis tikpat veiklu blēdi kā viņš pats, un sāka smieties. Arī bijušais medus pārdevējs drīz vien saprata, ka smagi apkrāpts. Lai savas krūkas varētu vēl reizi apmainīt, viņi abi gāja atkal uz tirgu un atkal sastapās.

Pirmais, bijušais sviesta pārdevējs, atkal apsēdās zem koka un jautāja medus pārdevējam:

— Vai tas esi tu?

Šis atbildēja:

— Es pats gan.

Tad nu sāka viens otru apsaukāt, pēc tam — smieties. Beigu beigās abi nolēma, ka paliks draugi, blakus uzbūvēs sev mājas un būs kaimiņi.

Viņi apspriedās, kā uz priekšdienām dzīvot, bet trešā dienā šķīrās, lai ietu uz citu tirgu. Bet abi, neraugoties uz norunu, nolēma iegriezties mājās pēc maizes. Abi pieteica savām sievām, lai viņas miltu vietā maisos ieberot baltus pelnus. Sievas visu izdarīja tā, kā vīri bija pavēlējuši. Tad vīri atkal devās ceļā. Kad viņi vairs nejaudāja tālāk iet, nolēma pārlaist nakti vienuviet ar tirgoņiem. Lai izvārītu vakariņas, viņi sanesa malku, atnesa kausu ūdens un sakūra ugunskuru.

Viens no blēžiem teica:

— Tava nasta ir pārāk smaga; vārīsim šoreiz vakariņas no taviem miltiem, bet rīt — no maniem.

Bet otrs iebilda:

— Nē, tava nasta ir smagāka par manējo, vārīsim šoreiz vakariņas no taviem miltiem, bet rīt no manējiem.

Abi ilgi strīdējās un nolikās gulēt ar tukšiem vēderiem.

Atausa rīts; tirgoņi atkal devās tālāk un pievakarē nonāca pie kādas upes. Tirgoņi izvārīja pudienas un paēda, bet abi viltnieki visu laiku strīdēt strīdējās un atkal nolikās gulēt ar tukšiem vēderiem. Pēc tam viņi devās ceļā, un atkal viņus mocīja izsalkums. Tad viens no viņiem attaisīja savu maisu un miltu vietā pagrāba baltus pelnus. Iemērca tos ūdenī un, izlikdamies, ka nekā nezinātu, sāka šķendēties uz sievu.

Arī otrs atvēra savu maisu un saka:

— Mana sieva manā maisā iebērusi to pašu!

Abi pasmējās par savām izdarībām un sāka viens otram pārmest blēdīšanos. Tā arī radies sakāmvārds: divu blēžu maize — tā ir balti pelni.

Pēc tam abi pārlieku badīgi, tikko kājas vilkdami, aizgāja uz ciematu un sāka diedelēt maizi.

Tā viņi staigāja no ciemata uz ciematu un lauzīja galvas, ko nu šiem pasākt. Beigu beigās izprātoja, ka vislabāk būtu šo vai to nozagt un tad krietni ieturēties.

Viņi slāja garām lielam aitu baram, bet gans to modri jo modri uzmanīja, un nozagt aitu viņiem neizdevās. Pa ceļam viņi gāja garām arī kazu un govju ganāmpulkiem, bet visur tos sargāja modri gani. Pēc tam viņi iznāca savannā un no paugura pamanīja, ka zemnieks dzen vēršus. Tad viens no viņiem teica:

— Klausies, draugs, šos vēršus gan mēs nocelsim zemniekam no deguna!

— Bet kā mēs to lai izdarām? — otrs vaicāja.

— Es šepat sākšu kliegt, zemnieks nesīsies pie manis, bet tu pa to starpu nočiep viņam vienu vērsi, gan jau es ar otru kaut kā tikšu galā. Satiksimies atkal šajā pašā vietā.

Un tā tika izdarīts.

Pirmais blēdis iekliedzās:

— A-ā-ā!

Zemnieks nodomāja, ka laupītāji kādu uz ceļa aplaupa, pameta abus vēršus savā ziņā, paķēra nūju un kliedza pretī:

Pūzdams elsdams zemnieks atsteidzās pie viltnieka un vaicāja:

— Kas te notiek?

— Es ieraudzīju tur, lejā, savannā zemnieku ar vērsi. Ieraudzīju kaut ko tik neredzētu, ka bija jābrīnās, gatavie brīnumi! — blēdis nomurmulēja.

Tad zemnieks pagriezās, lai paskatītos uz saviem vēršiem, bet pamanīja tikai vienu vērsi. Viņš nodomāja, ka otru vērsi būs nozaguši zagļi, naski metās lejā no paugura un joza uz mežu meklēt savu vērsi.

Bet blēdis to tik bija gaidījis. Viņš nu paņēma otru vērsi un aizveda. Zemnieks, bez mitēšanās izskraidījies pa mežu, vērsi meklēdams, bija piekusis, iznāca no meža un pēkšņi pamanīja, ka uz ceļa nav arī otra vērša. Viņš vairs nejaudāja meklēt un noskumis tuntuļoja uz māju.

Bet zagļi satikās tajā vietā, kur bija norunājuši, sadzina vēršus alā un arī paši tajā ielīda. Te viņi vēršus nokāva, un viens no viņiem teica:

— Draugs, aizej uz ciematu, atnes uguni, tad mēs pamielosimies ar gardu cepeti. Pa to laiku es sagatavošu gaļu un tevi pagaidīšu.

Otrs blēdis bija ar mieru, aizgāja uz ciematu, paņēma uguni un nāca atpakaļ. Kad viņš tuvojās alai, tad izdzirdēja, ka viņa ceļabiedrs alā sita ar nūju pa vērša pūsli un skaitīja:

— Nenosit mani, pagaidi, atnāks mans draugs, tad mēs visu noskaidrosim!

Otrs veikli paslēpa uguni un, nomanījis, ka tā ir viltība, atgriezās mājās un teica savai sievai:

— Ieliec mani sāls maisā, aiznes to pie mūsu kaimiņa un saki: «Šo sāli nozaga mans vīrs; kad pārnāks tavs vīrs, sadalīsim, lai varētu pamieloties ar vērša cepešiem, kurus viņi nozaga un paslēpa alā.»

Kā vīrs bija pavēlējis, tā sieva, slinka nebūdama, izdarīja.

Bet kaimiņa sieva ar prieku pieņēma sāls maisu un pasvieda to istabā zem gultas. Vakarā blēdis, kā likts, mājās gan un atnesa krietnu nešļavu gaļas. Pēc tam viņš paaicināja sev līdz bērnus un sievu, lai ietu un atnestu visu gaļu. Sāls maisā gulēdams, šis itin labi noklausījās, kā kaimiņš nevarēja vien beigt dižoties sievas un bērnu priekšā ar savu blēdīšanās prasmi. Sieva stāstīja, ka mājās neesot bijis ne graudiņa sāls, bet tad — kā paša allaha sūtīta — atnākusi kaimiņiene un atnesusi veselu maisu. Vīrs ņēmās apsmiet kaimiņa muļķību. Sieva pa to laiku attaisīja maisu un iebāza tur roku, lai pagrābtu sāli. Bet viltnieks, kurš gulēja maisā, saķēra viņu aiz rokas. Sieva aiz bailēm, nezinādama kur dēties, skaļi iekliedzās:

— Manu dieniņ, kas ta te?

Vīrs ņēmās izdibināt.

— Kas tur ir?

— Es tas esmu, — atbildēja no maisa.

— Ā! Tu!

Un abi blēži ilgi brīnījās un smējās par savām izdarībām. Pēc tam kopā ar sievām un bērniem sadalīja gaļu un gāja katrs uz savu māju. Tā arī radušies sakāmvārdi: «Gudrais gudro nepiemānīs. Abi pār vienu kārti metami!»

Otrā dienā abi blēži kopā ar sievām un bērniem iznāca no mājām un devās savanna, lai tur palīksmotos, paēstos gaļu un iedzertu alu.

Pie ieejas alā viņi atrada bites, kas tur sanesa medu. Viens no blēžiem gribēja panašķoties un iebāza alā roku; bet tobrīd tur bija čūska, un tā viņam iekoda rokā. Viņš iekliedzās. Otrs blēdis vaicāja:

— Ko tu tur atradi?

— Es atradu tik milzīgu zelta gabalu, no kura pietiks man un visiem maniem bērniem, — viņš atbildēja.

— Parādi man, — otrs teica.

— Nāc meklē pats, savējo es tev nerādīšu un dot no tā arī tev nedošu, — viņš atbildēja.

Daudz neprātodams, otrs aši iebāza roku alā, un čūska arī viņu sakoda. Viņš ļoti sabijās un, rādīdams uz roku, teica:

— Vī, man iekoda čūska.

Tā abi blēži, indīgas čūskas sadzelti, turpat pie alas nomira.

Nūbiešu pasakas

Naftas valsts bojā eja

Četri ķēniņi valdīja četrās ķēniņvalstīs: viens — Nūbijā, otrs — Habešā, trešais Naftā, ceturtais — Forā. Pats bagātākais no visiem ķēniņiem bija Naftas Naps. Viņam savā valstī bija tik daudz zelta un vara, ka viņš sūtīja zeltu un varu uz Nūbiju, lai no turienes tos tālāk sūtītu lielajiem rietumu valdniekiem. No malu malām pie viņa ar kuģiem brauca tuvu un tālu zemju sūtņi. Viņš valdīja pār daudzām tautām, kuras kala viņam ieročus un gādāja vergus. Naftas Napa galma kalpoja tūkstošiem kalpu.

Naftas Naps bija pats bagātākais no bagātākiem zemes virsū. Taču viņa liktenis bija pats bēdīgākais no bēdīgākiem un mūžs — pats īsākais no visiem mirstīgiem. Naftas ķēniņš savu zemi un savas zemes bagātības paguva pārvaldīt tikai īsu laika sprīdi. Priesteri augām naktīm kurināja uguni, upurēja dieviem, vēroja zvaigznes. Viņi nedrīkstēja palaist garām nevienu nakti, lai nepazaudētu ķēniņa zvaigzni un tās ceļu pie debesīm. Kā gan citādi viņi lai būtu uzzinājuši, kad beidzas ķēniņa dzīve un valdīšana še zemes virsū.

Dienu dienā, gadu gadā priesteri neapguruši un neapkusuši uzmanīja pie debesīm zvaigznes, un zvaigznes viņiem rādīja laiku.

Un raugi — pienāca Naftas Napa pēdējā stunda, jo zvaigznes to ta rādīja. Upura vēršiem tika pārsistas pakaļkājas. Ķēniņvalstī tika izdzēstas visas ugunis, visas sievietes tika iesprostotas savās mājās tā, ka tās nekur laukā netika. Priesteri iededzināja jaunu uguni. Viņi pasludināja jaunu ķēniņu. Par jauno ķēniņu tika izraudzīts nonāvētā ķēniņa māsas dēls. Viņu sauca par Akafu.

Akafa valdīšanas laikā tika izmainīti senie likumi. Tauta runāja, ka tas esot bijis par cēloni Naftas valsts bojā ejai.

Pirmais, ko darīja jaunais ķēniņš, nākot pie varas, bija izraudzīties pavadoņus, kuri viņu, ķēniņu, pavadīs pēdējā gaitā. Ķēniņš šos pavadoņus parasti izraudzījās no savu tuvinieku vidus. No tiem savukārt izraudzījās vienu tādu, kas ies visiem pa priekšu.

Drīz pēc Akafa iecelšanas kāds cits ķēniņš, kurš valdīja tālā austrumu zemē, atsūtīja viņam ka dāvanu vergu — brīnišķīgu un vēl nedzirdētu stāstu un pasaku stāstītāju. Vergu sauca par Farlimasu.

Ķēniņš Akafs Farlimasu ieraudzīja, un šis vergs viņam no pirmā acu uzmetiena iepatikās. Un ķēniņš Akafs teica:

— Lai viņš tad arī ir mans pirmais pavadītājs. Viņš man kavēs laiku ar saviem stāstiem, kad es gaidīšu savu pēdējo stundu. Bet pēc manas nāves viņš priecēs manu dvēseli.

Farlimass uzzināja ķēniņa lēmumu, bet nenobijās. Viņš nodomāja: «Ko lai dara, ja ķēniņam tā labpaticies.»

Naftā bija senim sena paraša uzturēt pastāvīgu uguni. Lai uguns dienu un nakti nenodzistu, priesteri izraudzījās jaunekli un jaunavu, kuri deva solījumu sargāt uguni kā savu acuraugu. Kad par godu jaunajam ķēniņam iededza jaunu uguni, abus iepriekšējā ķēniņa uguns sargātājus nonāvēja.

Jaunu uguni, protams, iededzināja arī ķēniņam Akafam. Un priesteri par uguns sargātāju izraudzīja ķēniņa jaunāko māsu. Viņu sauca par Sali. Kad Sali padzirdēja, kad viņa noskatīta par uguns sargātāju, viņa nobijās. Viņai bija gauži bail no nāves.

Pirmos gadus jaunais ķēniņš dzīvoja laimīgs un apmierināts, viņam piederēja lielas bagātības, krietna valdnieka slava un neierobežota vara. Vakarus viņš pavadīja kopa ar draugiem un svešzemniekiem, kas bija ieradušies Naftā. Bet tad kādu dienu no ķēniņa vairs neatstājās doma, ka katra jautri nodzīvota diena ved viņu tuvāk nenovēršamai nāvei. Ķēniņš nobijās. Viņš gan visiem spēkiem mēģināja par to nedomāt. Taču viņa sirdī sev pastāvīgu mājvietu atrada skumjai. Tad viņam radās cita doma, sak, jāuzaicina būtu Farlimass, lai tas drūmās domas izklaidē ar savām brīnišķīgajām pasakām.

Tā arī izdarīja.

Uzaicināja Farlimasu. Farlimass atnāca. Un ķēniņš viņam teica:

— Farlimas, ir pienākusi tā diena, kad tev būtu jāpakavē man laiks. Pastāsti man kādu pasaku!

Farlimass atbildēja:

— Esmu tavu vēlēšanos uzminējis ātrāk, nekā tu to man pateici.

Farlimass sāka stāstīt un ļāva pilnu vaļu savai izdomai. Ķēniņš Akafs un viņa viesi klausījās. Gan ķēniņš, gan viesi aizmirsa visu citu pasaulē. Elpu aizturējuši, visi klausījās. Farlimasa stāstījums reibināja vairāk nekā hašišs. Kad viņš beidza, klausītāji bija ieslīguši saldā snaudā. Ķēniņš Akafs vairs nedomāja par nāvi. Un neviens no klausītājiem nebija pamanījis, ka Farlimass ir stāstījis no vakara līdz otras dienas rītam. Kad viesi izklīda, bija jau uzlēkusi saule.

Nākamajā dienā ķēniņš Akafs un lūgtie viesi ar lielu nepacietību gaidīt gaidīja vakaru, lai atkal dzirdētu Farlimasu. Farlimass tagad nāca katru vakaru un katru vakaru stāstīja savas brīnišķīgās pasakas.

Par veiklo stāstītāju Farlimasu runāja visā ķēniņa galmā, visā galvaspilsētā un pat visā ķēniņvalstī. Farlimass ar katru nakti stāstīja jo aizraujošāki un saistošāki. Ķēniņš viņu vai katru dienu apdāvināja ar skaistām drēbēm, viesi un svešu zemju sūtņi viņu apbēra ar zeltu un dārgakmeņiem. Farlimass kļuva bagāts. Kad viņš gāja pa ielu, viņu allaž pavadīja vesela svīta. Tauta viņu iemīlēja.

Par Farlimasa brīnišķīgajām pasakām padzirdēja arī ķēniņa māsa Sali. Viņa: griezās pie sava brāļa ķēniņa Akafa un lūdza:

— Atjauj man vakarā paklausīties Farlimasu!

Ķēniņš atbildēja:

— Lai notiek, kā tu vēlies!

Un Sali atnāca. Farlimass ieraudzīja Sali, un viņam meitene ļoti iepatikās.

Un šajā vakarā Farlimass stāstīja tik skaisti kā vēl nekad. Viņa stāstījums reibināja kā hašišs. Drīz visi viesi, pašiem nemanot, iegrima miegā, iemiga arī ķēniņš Akafs, bet pa miegam viņi dzirdēja, ko stāsta Farlimass. Vienīgi Sali bija nomodā. Viņa sēdēja un, acu nenolaidusi no Farlimasa, klausījās viņā.

Stāstīšanu pabeidzis, Farlimass piecēlās. Piecēlās arī Sali.

Viņi abi klusi atstāja pili, bet ķēniņš un viņa augstie viesi joprojām krāca cietā miegā.

Nākamajā dienē Sali aizgāja pie virspriestera un jautāja:

— Kas nosaka to mirkli, kad jāizdzēš vecā uguns un jāiededzina jaunā?

— To norāda ķēniņa zvaigzne, — priesteris atbildēja.

Sali ņēmās izvaicāt virspriesteri:

— Bet kā tas notiek?

Priesteris teica:

— Katru nakti — no vakara līdz otras dienas rītam — mēs vēojam zvaigznes. Mēs acu no tām nenolaižam. Mēs novērojam arī mēnesi un redzam, vai ķēniņa zvaigzne tam tuvojas vai attālinās. No tās mēs uzzinām augstākās varas gribu un nosakām laiku.

— Vai jums tas jādara katru nakti? — Sali nerimās tincināt virspriesteri. — Bet kas notiks tad, ja būs apmācies un jūs ķēniņa zvaigzni nevarēsiet nemaz redzēt?

Virspriesteris atbildēja:

— Ja naktī ir apmācies un nekā nevaram redzēt, tad mēs upurējam. Bet, ja mēs zvaigzni neredzēsim daudz nakšu no vietas, tad jau nekā arī nevarēsim noteikt.

— Tad jūs arī nezināsiet, kad jāizdzēš vecā uguns?

— Jā, tad mēs nevarēsim izpildīt mūsu svēto pienākumu.

— Tu daudz zini par zvaigznēm, sauli un mēnesi, — Sali turpināja, — bet vai tev ir gadījies dzirdēt, kā stāsta Farlimass?

— Nē, nav man gadījies to dzirdēt, — priesteris atbildēja.

— Kad tu dzirdēsi Farlimasa neaizmirstamās pasakas, tu, kā likts, aizmirsīsi savas zvaigznes!

— Un tā runājot ķēniņa māsa? — virspriesteris pavīpsnāja.

Taču virspriesteris nekavējās aizsūtīt priesterus pie ķēniņa Akafa un lūdza pajautāt: «Vai šodien priesteri var atnākt uz pili un noklausīties Farlimasa pasakas?» Ķēniņš Akafs atbildēja: «Lai atnāk.»

Sali aizsūtīja kalpu pie Farlimasa un pavēlēja viņam pateikt: «Šovakar tev būs jāstāsta tikpat skaista pasaka kā vakar, Šovakar to noklausīties pie valdnieka atnāks virspriesteris ar saviem priesteriem.»

Vakarā ķēniņš Akafs atkal saaicināja savus viesus un svešzemju sūtņus. Atnāca Sali un apsēdās blakus brālim. Un tad atnāca virspriesteris un priesteri. Viņi, ienākot pie ķēniņa, atsedza sevi kailu līdz jostas vietai[1] un krita pie zemes. Virspriesteris teica:

— Piedod, ķēniņ, ja mēs, mēnesim uzlecot, pametīsim tavu māju un dosimies novērot zvaigznes!

— Rīkojieties pēc sava prāta! — ķēniņš viņam atteica.

Priesteri apsēdās. Apsēdās ķēniņa viesi un svešzemju sūtņi. Valdnieka plašā zāle bija pilna kā piebāzta. Farlimass tikai ar grūtībām aiztika līdz savai vietai.

— Sāc, mans biedri! — teica ķēniņš Akafs.

Farlimass paskatījās uz Sali. Sali paskatījās uz Farlimasu. Ķēniņš Akafs vaicāja:

— Kāpēc tu klusē? Vai tad tu šovakar nekā nestāstīsi?

Farlimass novērsās no Sali un sāka stāstīt. Viņš sāka stāstīt taisni tobrīd, kad rietēja saule. Viņa stāstījums bija līdzīgs reibinošam hašišam, kas aizved klausītājus nebūtībā. Kad pie debesīm parādījās mēness, ķēniņš Akafs un viņa viesi jau saldi snauda un visi priesteri gulēja dziļā miegā. Vienīgi Sali, acu nenolaidusi, klausījās Farlimasa stāstu.

Farlimass beidza. Viņš piecēlās un kopā ar Sali atstāja ķēniņa pili.

Viņi aizgāja, bet valdnieka zālē visi krāca ciešā miegā.

Nākamajā dienā Sali aizgāja pie virspriestera un viņam vaicāja:

— Kā tev patika Farlimasa pasaka?

Priesteris teica:

— Šodien es tev nevaru nekā pateikt. Mēs vēl reizi gribētu paklausīties. Vakar mēs nebijām pienācīgi sagatavojušies.

— Labi, — Sali bija ar mieru.

Priesteri dedzīgi sāka rosīties pa templi. Augu dienu templī tika upurēts augstākai varai un skaitītas lūgšanas. Bet vakarā atkal visi priesteri ar virspriesteri priekšgalā, kā likts, sapulcējās ķēniņa Akafa pilī, lai vēl reizi dzirdētu Farlimasu.

Sali, tāpat kā vakar, apsēdās blakus ķēniņam Akafam.

Visi jo aizrautīgi klausījās Farlimasa jauno pasaku. Un, pirms svīda rīta gaisma, ķēniņš Akafs, viņa viesi, svešzemju sūtņi un augstie priesteri jau krāca cietā miegā. Vienīgi Sali vēl klausījās kā klausījusies Farlimasu.

Tā tas notika dienu pēc dienas un nakti pēc nakts.

Tautā sāka klīst valodas, ka priesteri, klausīdamies Farlimasu, esot atstājuši novārtā savu pienākumu — nenovērojot ķēniņa zvaigzni. Tauta sāka kurnēt, to pārņēma nemiers.

Kādu dienu viens cienījams un godājams ķēniņa pavalstnieks sastapa pilsētā virspriesteri.

— Kad ta būtu gaidāmi nākamie atjaunošanas svētki? — cienījamais vīrs vaicāja.

Priesteris samulsa. Ko lai atbild? Nu jau bija pagājis krietns laika sprīdis kopš tā brīža, kad viņš, vakaros klausoties Farlimasa pasakas, bija novērtā pametis ķēniņa zvaigzni un tās ceļa novērošanu. Priesteris nezināja nekā atbildēt un tāpēc teica:

— Pagaidi vēl kādu dienu. Tad es tev pateikšu.

— Labi, drīz es atnākšu pēc atbildes, — cienījamais vīrs itin neapmierināts noteica.

Virspriesteris sapulcināja visus savus priesterus un iztaujāja:

— Kurš no jums pēdējā laikā būtu sekojis ķēniņa zvaigznes ceļiem?

Viņi visi stāvēja kā ūdeni mutē ieņēmuši. Neviens pats no viņiem nevarēja atbildēt, jo visi caurus vakarus un cauras naktis bija klausījušies Farlimasu.

Bet virspriesteris nerimās tincināt:

— Vai tiešām jūsu vidū nav neviena, kurš būtu sekojis ķēniņa zvaigznes ceļam un mēness stāvoklim?

Visi priesteri klusēja kā klusējuši. Tad kājās slējās pats vecākais priesteris no visiem un teica:

— Mūs visus nu jau krietnu laiku ir apreibinājušas Farlimasa pasakas. Neviens no mums tev nevarēs pateikt to dienu, kurā jābūt svētkiem, kad jāizdzēš tagadējā uguns un kad jāiededz jauna.

— Kā tas varēja gadīties? — virspriesteris šausmās iesaucās. — Ko lai es saku tautai?

— Šis Farlimass — dari nu, ko gribi — ir jānogalina. Jo, kamēr viņš dzīvos un stāstīs savas brīnišķīgās pasakas, visi «klausīsies viņu, aizmirsdami visu citu pasaulē, — tik gudri runāja vecais priesteris.

Pārējie klusēja, un tā bija zīme, ka viņi domāja tāpat.

Tad visi izklīda.

Virspriesteris aizgāja pie Sali un viņai teica:

— Farlimass ar saviem stāstiem ir mūs novedis galīgā postā. Viņam jāmirst.

Tas nedrīkst notikt. Farlimasam taču jāpavada ķēniņš Akafs viņa pēdēja gaitā, — Sali iebilda.

Taču virspriesteris nebija tik viegli pārliecināms. Viņš teica:

— Es pats parunāšu ar ķēniņu Akafu.

— Vari jau pajautāt pašam ķēniņam. Tad jau redzēs, ko viņš domā, — Sali ieteica.

Virspriesteris pats aizgāja pie ķēniņa Akafa; tur jau sēdēja viņa māsa Sali. Priesteris, ienākdams pie ķēniņa, atsedza viņa priekšā sevi kailu līdz vidum un krita pie zemes.

— Piedod man, ķēniņ Akaf! Esmu satraukts.

— Stāsti, es klausos, kas satrauc tavus prātus? — ķēniņš vaicāja.

— Pastāsti man par savu pirmo pavadītāju, par šo Farlimasu, kurš tevi pavadīs tavā pēdējā gaitā! — virspriesteris lūdza ķēniņu.

— Labi, klausies! Notika tā, ka vispirms mani neatstāja domas par manas pēdējās stundas tuvošanos, un es gauži nobijos. Tad man kādu dienu iekrita prātā šis Farlimass, kuru es biju saņēmis kā dāvanu no tālas aizjūras zemes. Domas par savas pēdējās stundas tuvošanos padarīja mani drūmu un skumju. Bet Farlimasa brīnišķīgas pasakas vērta mani un visus, kas tās dzirdēja, laimīgus. Tāpēc es Farlimasu bagātīgi apdāvināju ar dārgām drānām. Mani draugi viņu apbēra ar zeltu un dārgakmeņiem. Viņš ir bagāts, kā tas arī viņam pienākas, bet viņš daudz izdāvā ļaudīm, un tāpēc tauta viņu mīl tāpat kā es.

Virspriesteris teica:

— Farlimasam jāmirst, viņš pārkāpj šīs zemes un tautas parašas!

— Farlimass var mirt tikai pēc manis! — ķēniņš Akafs iebilda.

— To lai izlemj pati augstākā vara, — virspriesteris atbildēja un ar roku norādīja uz debesīm.

— Lai tā notiek! Taču tas jāredz visai tautai, tai jābūt šai brīdī klāt, — ķēniņš Akafs tikai tā bija ar mieru.

Ķēniņa ziņotāji izklīda pa pilsētu, un visur tika izziņots, ka vakarā uz lielā pils laukuma visas tautas priekšā runāšot Farlimass. Uz lielā laukuma starp ķēniņa pili un priesteru mājām novietoja valdnieka troni, kuru aizkars slēpa no tautas. Vakarā no malu malām šurp steidzās jaudis un sasēdās visapkārt plašajam pils laukumam. Sanākuši bija tūkstošu tūkstoši. Atnāca un pie troņa nostājās visi priesteri ar virspriesteri pašā priekšā. Ieradās viesi un svešzemju sūtņi. Sali apsēdās blakus ķēniņam Akafam, kuru no ļaužu acīm slēpa aizkars. Farlimass ieradās vai pats pēdējais. Viņu pavadīja kalpi, tērpusies košās un dārgās drēbēs. Farlimasa kalpi apsēdās pretim priesteriem. Farlimass valdnieka priekšā nokrita ar seju pie zemes.

Virspriesteris pirmais uzrunāja tautu un svinīgi paziņoja:

— Farlimass ir pārkāpis Naftas zemes parašas, šonakt viņam jāpierāda, vai tā ir bijusi vai nav bijusi augstākās varas griba.

Un tad kājās piecēlās Farlimass. Viņš vērās visapkārt uz tautu, dzedri nolūkoja priesteru baru un sāka stāstīt. Sākumā vārdi, kas plūda no viņa mutes, bija saldi kā pats medus. Tie sūktin iesūcās ļaužu dvēselēs kā pats pirmais pavasara valgums izslāpuša zemē. Farlimasa vārdi bija kā smarža, kas līdzīga muskusam. Viņa gudro pieri klāja savāds mirdzums. Un viņš pats starot staroja kā vienīgais gaišums naksnīgā tumsā.

Farlimasa pasaka sākumā bija kā hašišs, kas nomodā esošiem dāvā laimi. Tad tā kļuva līdzīga hašišam, kas nemanot un nejūtot ieaijā miegā. Kad sārtojās jau rīta blāzma, Farlimasa balss kļuva dzirdamāka. Viņa stāstījums plūda un plūda pāri cilvēku sirdīm tāpat kā varenie Nīlas ūdeņi palu laikā. Citus viņa vārdi nomierināja, it kā viņi būtu ienākuši skaistā, ziedošā dārzā, citus tie biedēja kā nāves elpas saltais tuvums. Citiem tie dāvāja prieku, citiem iedvesa šausmas. Jo tuvāk nāca rīts, jo skaļāka kļuva Farlimasa balss. Ļaužu sirdis bija iedegušās niknumā, kā tas notiek pirms kaujas. Un viņi traucās cits citam virsū kā paši negaisa mākoņi. Naida pērkoni sadūrās ar dusmu zibeņiem!

Līdz ar saules lēktu Farlimasa pasaka arī bija galā. Nesapratne un izbrīns pārņēma samulsušos ļaudis, kad viņi atguvās. Viņi paskatījās — un ko viņi ieraudzīja! — visi priesteri ar virspriesteri pašā priekšā gulēja pie zemes beigti.

— Sali piecēlās. Viņa krita valdnieka — sava brāļa priekšā pie zemes un lūdza:

— Ķēniņ Akaf, manu brāli, atmet aizsegu un parādies savai tautai!

Kalpi noņēma no troņa segu. Ķēniņš Akafs piecēlās, šis bija pirmais ķēniņš, kuru redzēja Naftas tauta. Un ķēniņš Akafs bija skaists un jauns ka uzlecoša saule.

Tauta viņam uzgavilēja. Atveda baltu zirgu, un tajā uzsēdās Akafs. Ķēniņam kreisajā pusē blakus gāja Sali, bet labajā — Farlimass.

Ķēniņš devās uz templi, paņēma kapli un ar savām rokām izcirta zemē trīs caurumus. Farlimass tajos ielika trīs graudus. Ķēniņš izcirta vēl divus caurumus. Šoreiz Sali tajos iemeta katrā pa graudam. Visi pieci graudi turpat tautas acu priekšā — nebija, ko redzēt! — uzdīga, bet ap pusdienas laiku visas piecas vārpas jau bija ienākušās.

Visā pilsētā ģimeņu galvas savās mājās palaida brīvībā upura vēršus. Pats ķēniņš templī nodzēsa uguni. Visā pilsētā ģimeņu galvas savās mājās izdzēsa pavardos uguni. Sali iededzināja templī jaunu uguni, un meitenes no visas zemes atnāca, lai to paņemtu.

Kopš tā laika Naftas valstī ķēniņi vairs netika nogalināti. Ķēniņš Akafs bija pirmais Naftas valdnieks, kurš dzīvoja ilgu mūžu, piedzīvoja sirmu vecumu un pats nomira.

Ķēniņš Akafs daudzās zemēs tika teikts un slavēts kā gudrs un labs valdnieks. Visi kņazi viņam veda dārgas dāvanas un sūtīja pie viņa savus sūtņus, lai tie smeltos gudrību un saņemtu vērtīgu padomu. Bagātie tirgoņ sabrauca no malu malām un ar prieku apmetās uz dzīvi Naftā. Austrumos, kur Naftas valsts pienāca pie pašas jūras, ķēniņam Akafam bija daudz kuģu, kas pārvadāja preces no visas pasaules.

Kad ķēniņš Akafs aiz vecuma nomira, viņa vietā par valdnieku nāca Farlimass. Farlimass savā valdīšanas laikā zemi tika pacēlis lielā godā, tālu daudzinātā slavā — no Austrumu jūras līdz Rietumu jūrai — un vēl nepieredzētā labklājībā.

Taču kopā ar labo cilvēkos ieperinās arī nenovīdība un skaudība. Kad Farlimass nomira, kaimiņu valstis pārstāja draudzēties ar viņa pēctečiem un uzbruka Naftai. Nafta tika sakauta, zeme un pilsētas izpostītas, un reizē ar pilsētu tika izpostīta visstiprāk nocietinātā pils visā valstī. Naftas ķēniņvalsts izira. No Naftas pāri palika un ļaužu atmiņā saglabājušās Farlimasa brīnišķīgās pasakas, kuras viņš savā laikā bija atvedis līdzi no austrumiem — no tālās aizjūras zemes.

Tāds ir stāsts par Naftas valsts bojā eju, kuras pēdējās ciltis vēl dzīvo Foras[2] zemē.

[1] Parādot valdniekam godu, senie nūbieši tā priekšā atsedza sevi kailu līdz jostas vietai.

[2] Fora - Dorfusa, kur dzīvo nūbiešu ciltis

Kermas dārgumi

Kāds nūbietis trīsdesmit piecus gadus kalpoja Aleksandrijā pie kāda gudrā, kas tālu bija izdaudzināts ar savu gudrību. Raugi, pagāja trīsdesmit pieci gadi, un vīrs nolēma atgriezties savā dzimtajā pusē.

— Samaksājiet man par nokalpotajiem gadiem, — nūbietis teica gudrajam.

— Es gribu atgriezties mājās pie savējiem. Pārāk ilgus gadus esmu jau šeit kalpojis.

— Tu saņemsi visu, kas tev par šiem gadiem pienākas, tur — pie sevis Dongolā.

— Vai tad mana nopelnītā alga tur pa zemi mētāsies, vai?

— Nebēdājies! Es tev visu paskaidrošu. Bet vispirms liecinieka klātbūtnē tev jāzvēr, ka nevienam citam neatklāsi to, ko es tev pateikšu.

Nūbietis atveda liecinieku un deva zvērestu klusēt. Tad gudrais viņam iedeva piciņu aromātisko sveķu un teica:

— Ej uz Dongolu, uz Argo apvidu. Tur, Kermā, iesi garām diviem seniem tempļiem. Apstājies lielākā tempļa priekšā un aizdedzini sveķus. No sveķu dūmiem templis atdarīsies. Ej tik droši iekšā un nebaidies, ja tur redzēsi čūsku. Pakūpini čūskai pie galvas tos pašus sveķus, un viņa tevi neaiztiks. Ej tik tālāk. Tur tu ieraudzīsi dārgumu krātuvi, tajā būs daudz zelta un sudraba. Paņem sev divi simti reālu un tūkstoš gineju un skaties, lai ātrāk tiec projām. Kolīdz sveķi būs izdeguši, templis aiz tevis aizvērsies, un tu nekad vairs netiksi laukā.

Pēc tam gudrais vēl piebilda:

— Pielūko, nevienam nekā nestāsti! Ja tev viss veicas labi, paliec dzimtenē. Ja neiet labi, atgriezies pie manis! Septiņus gadus tev skaitīšu algu, it kā tu būtu pie manis tos strādājis.

Nūbietis paņēma sveķus un devās uz Dongolu. Kermā viņš patiesi atrada divus tempļus. Lielākā tempļa priekšā, kā bija pieteikts, viņš aizdedzināja aromātiskos sveķus, un templis pats no sevis atvērās. Viņš, dūšu nezaudējis, pagāja garām čūskai, paņēma dārgumu krātuvē tik daudz zelta un sudraba, cik spēja nest, un gāja ārā. Viņš tik tikko paguva iziet, kad sveķi beidza degt un templis, kā atvēries, tā atkal aizvērās.

Nūbietis pārnāca mājās pie savējiem un trīs gadus dzīvoja cepuri kuldams, šķieda savu bagātību gan pa labi, gan pa kreisi.

Taču vēsts par viņa bagātību beigu beigās nonāca Tombolas virsaiša ausīs. Virsaitim tika ziņots:

— Šis nūbietis, necilu vecāku dēls, šķiež uz visām pusēm reālus un ginejas. Kur gan viņš ņēmis tik daudz naudas? Mēs visi esam bijuši Ēģiptē, bet bagātāki — ne tik kā melns aiz naga — neesam kļuvuši.

Virsaitis pavēlēja atvest nūbieti pie viņa.

— Kur tu ņēmi tik daudz zelta un sudraba? — virsaitis viņu tincināja.

— Ēģiptē nopelnīju, — nūbietis atbildēja.

— Ja tu ar labu nepateiksi, es likšu tevi mocīt.

— Varat mani mocīt, varat mani nogalināt, bet es runāju tikai patiesību.

— Iemetiet viņu cietumā! — virsaitis pavēlēja. — Un pamatīgi izpuriniet viņa iedzīvi!

Kalpi, kā pavēlēts, tā izdarīja un atnesa virsaitim pilnas cepures zelta un sudraba. Atkal nūbieti atveda pratināt, un virsaitis atkal tincināja:

— Atzīsties, no kurienes tev visa šī bagātība? Ja neteiksi, tevi sagaida briesmīga nāve.

Nūbietis nobijās.

— Mans saimnieks, baltais Aleksandrijā, man izstāstīja, kā pietikt pie šīm bagātībām. Es izpildīju viņa gribu, bet, acīm redzot, esmu paņēmis vairāk, nekā man pienācās. Un tāpēc tagad tieku sodīts.

— Izstāsti mums visu! — virsaitis pavēlēja.

Es liecinieka klātbūtnē tiku zvērējis šo noslēpumu svēti glabāt un nevienam neatklāt. Ko lai nu es tagad daru?

— Nebaidies, tu esi manā patvērumā! — virsaitis viņu nomierināja. Ja tavs bijušais saimnieks vēlas, lai ierodas pie manis. Bet tagad stāsti!

Nu nūbietis izstāstīja visu, kā bija noticis.

— Tā ir balta patiesībai — viņš zvērēja. — Tāpat kā patiesība ir tā ka man nav vairāk aromātisko sveķu un es nezinu, kur tos var iegūt. Kā tad jūs atdarīsiet tempļa slepenās durvis bez zālēm? Kā jūs domājat paiet garām čūskai?

— Tā nu vairs nav tava bēda! — virsaitis viņam atbildēja un atlaida nūbieti brīvībā.

Virsaitis par dzirdēto steidzās ziņot zemes valdniekam:

«Viens no manējiem ilgus gadus bija kalpojis pie kāda Aleksendrijas gudrā. Viņš atgriezās dzimtenē un Kermā atrada divus senus tempļus. Viņš brīnumainā kārtā iekļuvis vienā no tempļiem un iznesis no turienes daudz zelta un sudraba. Gaidu jūsu pavēli.»

Valdnieks tūlīt ieradās Dongolā. Kopā ar virsaiti viņš sapulcināja ļaudis un devās uz Kermu. Septiņpadsmit dienas dienu dienā no saules lēkta līdz saules rietam strādnieki, galvas nepacēluši, dauzīja senos mūrus, kala senos akmeņus. Un viss velti. Astoņpadsmitajā dienā ļaudis sāka prātot, ka tempļi ir un ir apburti. Ļaudis no tiem atstājās un, kā nākuši, tā aizgāja. Bet tempļu drupas redzamas vēl šo baltu dienu.

LAIME UN SAPRĀTS

Vienudien Sads (Laime) un Agels (Saprāts) gāja pa ceļu un savā starpā strīdējās.

— Es esmu cilvēkiem labākais draugs, — Sads teica.

— Tā jau nu nebūs! — Agels iebilda. — Es esmu cilvēkiem labāks draugs nekā tu.

— Varbūt pārbaudīsim! — Sads sacīja.

— Labi, — Agels bija ar mieru, — tikai mūsu strīdu lai izšķir paši cilvēki. Viņi devās tālāk un drīz gāja garām laukam, uz kura strādāja jauns zemnieks. Zemnieks bija gan skaists pēc vaiga, bet tik nabags, ka ne katru dienu varēja staigāt ar pilnu vēderu. Sads un Agels pienāca pie viņa un teica:

— Mēs esam Laime un Saprāts. Kuru no mums tu gribētu sev par draugu? Jauneklis brītiņu domāja: «Vēders man kuro dienu kauc kā izbadējies vilks, bet galva tāpat allaž pilna domu. Ko man darīt ar saprātu, ja man nav laimes, ja man jādzīvo ar tukšu vēderu?»

Un jauneklis teica:

— Tu, Sad, būsi mans draugs!

Sads un Agels no viņa atvadījās un gāja savu ceļu tālāk. Un Sads teica:

— No tiesas, es būšu šim jauneklim draugs.

Bet Agels atbildēja:

— Un es turēšos no viņa tālāk.

Jauneklis ilgi skatījās abiem nopakaļ, kamēr tie izzuda viņa acīm, bet tad atkal ar jaunu sparu ķērās pie darba. Tikko viņš iedūra lāpstu zemē, tā sadzirdēja savādu šķindoņu. Jauneklis pieliecās, paraka vēl mazliet dziļāk un — neticējis pats savām acīm — ieraudzīja zelta gabalus.

Paķēris dažus no tiem, viņš steidzās ātrāk par vēju uz pilsētu, sapirka sev skaistu skaistās drānas, spēcīgus vergus, dārgus zirgus, ēzeli un atgriezās atkal atpakaj uz lauka. Šeit jauneklis izraka pārējo zeltu, uzkrāva to ēzelim mugurā, pats uzsēdās zirgā, kas bija pārsegts ar dārgu segu, un, savas svītas pavadīts, jāja uz pilsētu.

Taisni tobrīd šīs zemes valdnieks savu vergu un tuvinieku pavadībā izjāja medībās. Un notika ta, ka valdnieks un jauneklis sastapās uz ceļa. Jauneklis aši jo aši nokopa no sava zirga un valdniekam kā dāvanu pieveda ar zelta maisiem apkrauto ēzeli. Kad valdnieks redzēja skaisto jaunekli, lepno svītu un tik daudz zelta, viņš nodomāja, ka viņa priekšā ir kādas svešas zemes bagāts princis, kurš ieradies no tālienes ar dāvanām, lai lūgtu viņa meitas roku. Šīs zemes valdnieka meita taču bija tālu izdaudzināta ar savu neparasto skaistumu.

Arī valdnieks nokāpa no zirga, apsveicinājās ar jaunekli un pavadīja viņu uz pilsētu, uz tavu pili. Valdnieks ierādīja jauneklim brīnišķīgi skaistu māju un nolēma atdot savu meitu viņam par sievu.

Lai znots varētu dzīvot, kā jau dižciltīgam vīram pieklājas, valdnieks pavēlēja saviem kalpiem iekārtot znota un savas meitas vajadzībām bagātīgu māju ar greznu iedzīvi.

Pienāca kazu diena. Jauneklis iegāja šajā mājā un, ieraudzījis dārgus paklājus, sudraba rotājumus uz istabu sienām un mēbelēm, pagalam samulsa, atkāpās tādas neredzētas greznības priekšā. Valdnieka kalpi, kas viņu pavadīja, pabrīnījās un tūlīt pat aizsteidzās to visu paziņot valdniekam.

Kad valdnieks no savu kalpu mutēm padzirdēja, ka viņa skaistais un bagātais znots, ieejot jaunajā mājā, esot samulsis, viņš teica:

— Šis jauneklis, acīm redzot, ir pieradis pie lielākas greznības un lielākas bagātības. Pasakiet viņam, ka šī māja viņam un manai meitai ir tikai pagaidu miteklis.

Un valdnieks pavēlēja — cik nu ātri vien var — uzcelt jaunu māju, tādu, kas būtu lielāka un greznāka par to, kur pašlaik dzīvoja znots.

Kad nu jaunā māja bija gatava un tajā ieveda jaunekli, viņš, ieraudzījis tādu neredzētu greznību, palika stāvot ar vaļā muti. Tas atkal tika nekavējoties paziņots valdniekam. Un atkal valdnieks prātoja, ka citādi nebūšot, ka arī šī māja viņa znotam neesot pietiekami liela un grezna.

Valdnieks pavēlēja uzcelt trešo māju, kas greznībā un bagātībā pārspēja abas iepriekšējās. Tajā iegājis, jauneklis gauži nobijās. Ne valdnieks, ne viņa padomnieki nevarēja izprast, kāpēc jauneklis tik dīvaini izturas. Tika uzcelta ceturtā, piektā un sestā māja, un katra nākamā bija bagātīgāka un greznāka par iepriekšējo. Kad valdniekam ausīs nāca ziņa, ka jauneklis, ieejot arī sestajā mājā, izturējies tikpat dīvaini kā iepriekš, viņš sapiktojās.

Šis jaunais cilvēks pārāk ilgi pārbauda manu pacietību. Lai notiek uzcelšu viņam pili, kuras skaistums un greznība pārspēs visu, ko cilvēka acs līdz šim ir redzējusi. Ja viņam arī tad vēl nebūs gana, es pavēlēšu viņu nogalēt, kaut arī viņš ir valdnieka dēls un mans znots!

Beigu beigās tika uzcelta vēl viena māja — nu īsta pils. Tajā bija savākti visi iespējamie rotājumi un dārgumi no tuvām un tālām zemēm. Valdnieks pats aizgāja to apskatīt un iesaucās:

— Ja nu arī šīs pils greznība un bagātība viņam nebūs pa prātam, tik tiešām, kā es te stāvu, viņš samaksās ar savu galvu!

Par visu to paklīda valodas, un tās nāca ausīs Sadam un Agelam. Un Agels teica:

— Dzirdēji, rīt tavu draugu nogalinās, kaut tu viņa labā esi darījis visu, ko vien iespējis.

— Es pats nezinu, ko lai atbildu, — Sads nopūtās. — Iesim apciemosim viņu.

Visu šo nakti jauneklis mētājās pa gultu, nevarēdams ne acu aizvērt. Arī līdz viņam bija nonākušas valodas. Viņš dzirdēja, ka valdnieks draudot viņu nogalināt. Jauneklis izdomājās gan šā, gan tā, bet neatcerējās, ka būtu nodarījis ko sliktu. Kad jauneklis ieraudzīja Sadu un Agelu, viņš nodomāja: «Mans draugs Sads būs piesaucis man nelaimi. Man būs jāiet bojā, ja saprāts man nepalīdzēs izkulties no ķibeles.»

Un jauneklis teica Sadam un Agelam:

— Esmu bezgala laimīgs jūs redzēt. Bet tagad es lūdzu arī tevi, Agel, esi man draugs!

— Paskatīšos, ar ko varu būt tev noderīgs, — Agels atbildēja un kopā ar Sadu aizgāja.

Kad nākamās dienas rītā jaunekli aizveda uz septīto māju — īstu pili, kura ar savu greznumu pārspēja visas iepriekšējās, viņš iesaucās:

— Āre, šī pils ir manis cienīga! Tādu es arī biju iedomājies māju, kurā dzīvošu pie sava sievastēva. Ejiet un patenciniet viņu manā vārdā!

Kalpi nu steigtin steidzās znota vietā patencināt valdnieku. Valdnieks jutās dikti iepriecināts.

— Tātad beigu beigās esmu uzminējis, — viņš teica. — Un tagad es esmu vairāk ka apmierināts ar savu znotu. Ja viņš gribēs atgriezties uz savu dzimto pilsētu, es viņa pavadoņiem neliegšu ne karaspēku, ne floti.

Valdnieks bija goda vīrs un savu vārdu turēja. Kad pēc dažiem mēnešiem jauneklis lūdza atļauju atgriezties ar sievu savā pilsētā, valdnieks lika paaicināt karavadoni un pavēlēja viņam kopā ar karaspēku un floti pavadīt jaunekli, tā parādoi viņam jo lielu godu. Valdnieks pavadīja znotu un meitu uz lielisku un greznu kuģi un tur no viņiem atvadījās.

Viņi brauca ilgi un beidzot nonāca lielā un skaistā pilsētā. Tās iedzīvotāji valkāja košas drānas un bija bagātīgi izgreznojušies ar dārgām rotas lietām. Jauneklis to tūlīt pamanīja un teica karavadonim:

— Šī ir pilsēta, kura agrāk piederēja manam tēvam. Svešzemnieki ir padzi nuši mūsu ģimeni. sagrāb pilsētu, padzen tās valdnieku un atdod man to atpakaļ!

Valdnieka znota vārdi ir pavēle. Karavadonim tie divreiz nebija jāteic.

Viņš gan no ūdens, gan no sauszemes tūlīt uzbruka pilsētai un to viens divi — iekaroja.

Tā nu jauneklis iegāja pilsētā, kura tiešām izrādījās jo skaista un bagāta pilsēta.

Kad jauneklis ar visiem saviem pavadoņiem iebrauca pa pils vārtiem, viņam priekšā iznāca kāda sveša sieviete.

— Kas tu esi? Ko tu šeit dari? — jauneklis viņai jautāja.

— Esmu džine Marianna Kuba, — sieviete atbildēja. — Es vienmēr esmu kalpojusi šīs pils saimniekiem.

— Kā tad tu viņiem kalpoji?

— Ja šīs pils saimnieks gribēja kaut kur doties, es viņu vienā rāvienā pārnesu uz to vietu, kur viņš vēlējās.

Jauneklis, to dzirdot, bija ļoti apmierināts.

— Tu vari palikt un kalpot man, — viņš teica.

Jauneklis, ieticis valdnieka godā, ar skubu ķērās pie pilsētas pārvaldīšanas — iecēla jaunus karavadoņus un jaunus tiesnešus, pēc sava prāta sadalīja valsts bagātības, bet pēc tam nolēma apciemot sievastēvu un uzaicināt viņu apskatīt pilsētu.

Viņš pasauca džini, kura vienmēr gaidīja pie vārtiem viņa pavēles, un pēc īsa mirkļa atradās jau tur, kur bija vēlējies nokļūt.

— Kāds vējš tad tevi šurp atpūtis? Tu taču dzīvo tālu no šejienes, —ieraugot znotu, brīnīt brīnījās pārsteigtais un apmulsušais valdnieks.

— Ar tavu karavīru palīdzību man izdevās dabūt atpakaļ savu senču troni, un tagad es gribu lūgt tevi ciemos, lai tu apskatītu manu pilsētu un pie reizes apciemotu savu meitu, — jauneklis atbildēja.

— Jauki izdomāts! — vecais valdnieks teica. — Kā gan tu tiki šurpu?

— Ar savas džines Mariamas Kubas palīdzību, — jauneklis atbildēja. — Viņa arī tevi nogādās manā pilsētā. Ja vēlies, sūti savus kuģus pa upi, bet pats dodies kopē ar mani.

Vecais valdnieks gan neuzticīgi pašūpoja galvu, taču nedomāja atteikties no džines Mariamas Kubas palīdzības.

— Aiznes mūs abus uz manu pilsētu, uz manu pili! — jauneklis pavēlēja.

Un nebija ko redzēt, ka viņi atradās jau pilī un skaistā valdniece, vecā valdnieka meita, iznāca abiem pretī. Vecais valdnieks bija pārsteigts par to bagātību un greznību, kādā dzīvoja viņa meita un znots. Viņš apskatīja pilsētu, paciemojās dažas dienas pilī un tad teica:

— Es redzu, jūs šeit dzīvojat laimīgi. Varu par jums tikai priecāties. Taču tagad man ir laiks doties atpakaļ.

Jauneklis lūdza veco vīru neatteikt džines Mariamas Kubas palīdzību. Tad viņš palūdza džinei nogādāt veco valdnieku viņa pilsētā, viņa pilsētā. Džine vienā mirklī bija izpildījusi pavēli un atkal atgriezusies.

Vecais valdnieks pāris gadus sēdēja savā pilī un augām dienām rakās senās grāmatās. Un kādu dienu viņš teica:

— Es atdevu savu meitu šim jauneklim par sievu, īsti nezinādams, kas bijuši viņa tēvs un māte. Ne par viņu pašu, ne par viņa dzimtu es savas grāmatās nekā nevaru atrast.

Un vecais valdnieks visai gauži noskuma. Viņa skumjas dienu pēc dienas kļuva lielākas. Beidzot viņš izlēma doties ar saviem kuģiem tālā ceļā un to visu noprasīt pašam znotam. Pēc daudzu dienu brauciena ar kuģi vecais valdnieks nonāca sava znota lieliskajā pilsētā.

— Saki man, kas tevi atvedis pie mums? — jauneklis viņu priecīgi sagaidīja.

Vecais valdnieks uz to atbildēja:

— Mans jaunais draugs, es atdevu tev savu meitu par sievu, un tu man esi tikpat kā paša dēls. Es izrakos cauri visām senajām grāmatām, bet nekā tur nevarēju atrast par tavu dzimtu un par taviem īpašumiem. Pastāsti pats man par to! Rīt es sapulcināšu visus savus augstmaņus un tu sīki jo visu izstāstīsi. Citādi mēs nevaram dzīvot zem vienas saules!

Šos vārdus pateicis, vecais valdnieks ļāva znotam iet.

Jauneklis nomākts atgriezās savās istabās un ilgi pie sevis prātoja: «Es sadraudzējos ar Laimi un Saprātu un tomēr tagad esmu turpat vai kapa malā. Kas gan man tagad palīdzēs, ja nespēj to mani draugi — ne Agels, ne Sads?»

Noskumis viņš likās gulēt. Un sapnī viņam parādījās svešs vīrs, kurš teica: «Saki tikai patiesību!» Jauneklis atvēra acis un atkal ieslīga nemierīgā miegā. Un atkal sapnī viņam parādījās tas pats svešais vīrs un teica: «Saki tikai patiesību!» Jaunais valdnieks pamodās un pielēca kājās. Sapnī redzētais vīrs stāvēja viņa acu priekšā kā dzīvs. Un jauneklis nolēma: «Labi! Lai notiek kas notikdams! Rīt es pateikšu visu patiesībul»

No rīta vecais valdnieks sapulcināja savus padomniekus un lika atnākt znotam. Znots ieradās. Viņš krita valdnieka priekšā pie zemes un teica: — Es pateikšu tev visu patiesību! — Un jauneklis sāka stāstīt, kā viņš pirmo reizi sastapis Sadu un Agelu, kā viņi kļuvuši draugi, un izstāstīja visu, kas ar viņu bija atgadījies. Vecais valdnieks viņu uzmanīgi noklausījās un nevarēja vien pie sevis nopriecāties par znota godīgumu un vaļsirdību. Viņš nodeva viņam pārvaldīt arī savu zemi un piešķīra augstāko varu. Bet virs pilsētas vārtiem pavēlēja iecirst uzrakstu:

«Ja cilvēks ir draugos ar Laimi un Saprātu un pie tam ir godīgs, viņš var iespēt visu!»

Putns, zirgs un lādīte

Kādam ķēniņam bija dārzs, šajā dārzā izauga varen skaists koks. Neviens tam līdzīgu nekad un nekur nebija redzējis. Koks uzziedēja, un tajā nobrieda septiņi zelta augļi, kas bija līdzīgi aprikoziem. Ķēniņš ļoti priecājās par šiem augļiem un kairu dienu nāca skatīties, kā tie nobriest.

Un tad augļi gandrīz bija nogatavojušies. Ķēniņš saaicināja visus savus augstmaņus, izveda viņus dārzā pie koka un vaicāja, vai kāds no viņiem būtu redzējis šādu koku vai šādus augļus. Tie visi kā viens atbildēja:

— Nē, šādus augļus mēs neesam redzējuši. Šādi koki mūsu zemē nekad nav auguši!

Ķēniņš kļuva vēl priecīgāks. Bet, kad viņš nākamajā dienā iznāca dārzā, lai paskatītos uz brīnišķīgajiem augļiem, tad redzēja, ka pa nakti kāds putns vienu augli ir saknābājis. Tas ķēniņu saērcināja, un viņš kļuva bēdīgs. Aiznākamajā dienā ķēniņa bēdas bija jo lielākas, jo nezināmais putns, sargiem nemanot, bija noknābis un aiznesis otru zelta augli. Trešajā naktī tas aiznesa trešo zelta augli, ceturtajā — ceturto zelta augli. Tā piektā dienā pie koka karājās vairs tikai trīs zelta augļi.

Jaunākais no trijiem ķēniņa dēliem redzēja, ka tēvs aiz bēdām pavisam apguris. Kādu dienu viņš teica ķēniņam:

— Tēvs, atļauj man šonakt dārzā apsargāt koku! Varbūt man izdodas noķert putnu, kas zog dārgos augļus.

— Labi, mans dēls, — ķēniņš bija ar mieru. — Dari tā!

Vakarā princis apsēdās zem koka un sāka gaidīt.

Tā ap pusnakti viņam nāk miegs kā mākonis virsū, bet viņš turas pretī, ko māk. Un tā krietni pēc pusnakts, pašā klusākajā nakts stundā, pašā melnākajā tjjmsā jaunākais dēls dzird, ka nošvīkst putna spārni. Tas atlidojis.

Kolīdz putns sāka knābāt augli, princis kā dzelts pielēca kājās un — caps! — saķēra to aiz astes. Putns izrāvās princim no rokām un aizlidoja. Rokās palika tikai putna spalvas.

No rīta princis gāja pie tēva un parādīja viņam spalvas. Ķēniņš tās no visām pusēm apskatīja un teica:

— Nekad vēl neesmu redzējis putnu ar tādām spalvām!

Ķēniņš sasauca cienījamus un gudrus vīrus, un viņi visi skatīja un pētīja spalvas, padodami tās cits citam. Viņi visi kratīja un purināja galvas un teica:

— Putnu ar tādām spalvām gan neviens no mums nekad nav redzējis!

— Man gribētos kaut vienu aci uz šo putnu pamest! — ķēniņš izteica savu vēlēšanos.

Tad pie viņa pienāca jaunākais dēls un teica:

— Tēvs, atļauj man doties pasaulē uzmeklēt šo putnu. Es viņu cieši sagrābu, kad tas knāba zelta auglī, gan viņš kopā ar spalvām būs zaudējis asins lāses. Tās norādīs man ceļu.

Ķēniņš bija ar mieru. Kad abi vecākie dēli redzēja, cik priecīgs kļūst tēvs, viņi nolēma jaunāko brāli pavadīt. Ķēniņš vēl nebija izvēlējies sev mantinieku, un abi vecākie brāļi tīkoja pēc valdnieka troņa.

Tā nu visi trīs ķēniņa dēli devās ceļā. Kā jau jaunākais brālis bija paredzējis, laiku pa laikam viņiem ceļu norādīja gan savādā putna spalvas, gan asins lāses. Daudz savas galvas nelauzīdami, viņi gāja putnam pa pēdām. Un tā viņi visi trīs gāja un gāja, kamēr ceļš viņus pieveda pie lieliem vārtiem, uz kuriem bija uzrakstīts:

«lesi pa labai rokai — labu galu neņemsi, iesi taisni — zirgu zaudēsi, iesi pa kreisai rokai — satiksies ar milžiem sahtiem, kas apglabāti senos kurgānos.»

Vecākie brāļi izlasīja un teica:

— Tas mums neder. Mēs ejam atpakaļ! Nekur šeit nav teikts, ka mēs varētu atrast brīnumputnu.

Bet jaunākais ķēniņa dēls nebija vienis prātis ar vecākiem brāļiem.

— Es atpakaļ neiešu! Es tēvam apsolīju atrast un pārnest putnu. Nav liela nelaime, ja pazaudēšu zirgu: iešu tālāk kājām. Es izvēlos vidējo ceļu.

Viņš atvadījās no vecākiem brāļiem un jāja uz priekšu pa vidējo ceļu. Tad nu vecākie brāļi teica viens otram:

— Pagaidīsim šeit, redzēsim, kas notiks ar mūsu jaunāko brāli.

Un viņi abi palika pie vārtiem; turpat blakus, par laimi, bija aka. Viņi nokāpa no zirgiem, noņēma sedlus, iekārtojās un sāka gaidīt.

Bet jaunākais ķēniņa dēls jāja pa vidējo ceļu. Viņš nule bija paguvis no vārtiem aizjāt vienas dienas gājumu, kad nezin no kurienes izlēca džins, raušus izrāva viņam zirgu un pats uz tā aizauļoja, ka putekļi vien nokūpēja. Tālāk ķēniņa jaunākajam dēlam vajadzēja iet kājām. Viņš nogāja vēl nelielu gabaliņu, ieraudzīja aku. Pie tās padzērās, nomazgājās, un viņam kļuva vieglāk. Vienīgi vēders sāka prasīt savu tiesu. «Kur nu te ko uz zoba liekamu dabūsi?» viņš nodomāja.

Pa to starpu džins bija zirgu notiesājis un nu nesās atpakaļ pie jaunākā dēla. Viņš to panāca un teica:

— Piedod man, ka es tevi tā sagaidīju! Divus gadus nebiju zirga gaļu ne acīs redzējis, bet tā ir mana vienīgā barība. Ja tu nebūtu te parādījies, es laikam butu nobeidzies aiz bada. Esmu tev dzīvību parādā. Tāpēc es tevi lūdzu: aizmirsti nodarīto pārestību un esi man draugs!

Jaunākais dēls bija ar mieru.

— Es labprāt tev atdāvinu savu zirgu, — viņš teica. — Man ir vienalga — jāt vai iet kājām. Ja mans zirgs ir bijis tev tik lieliska dāvana, tad tikai jānožēlo, ka man nav otra zirga.

— Tencinu tevi par labiem vārdiem, — džins atbildēja. — Esmu ar mieru tev allaž palīdzēt. Maz ir tādu, kas bez sevišķas vajadzības jātu pa šo ceļu. Saki man — ko tu te meklē? Vari man ticēt, es tev kalpošu, cik būs manos spēkos!

Tad jaunākais dēls veica:

— Esmu ķēniņa dēls. Mana tēva dārzā bija izauguši brīnišķīgi augļi. Bet tad piecas naktis no vietas atlidoja kāds svešs putns un katru nakti nozaga pa zelta auglim. Tad es vienu nakti paliku sardzē un izrāvu šim putnam no astes spalvas. Un tā nu es, tam sekodams, esmu ieradies šeit. Gribu atrast šo putnu un pārnest to savam tēvam.

Džins paskatījās uz spalvām, kuras jaunākais dēls parādīja, un teica:

— Es šo putnu pazīstu. Tas dzīvo tepat netālu mūsu valdnieka dārzā,, un to jo stingri apsargā. Putnu nav grūti noķert. Es tev parādīšu ceļu. Taču liec aiz auss — kamēr būsi dārzā, ne vārda nelaid pāri lūpām!

— Tas ir gauži vienkārši! Tikai parādi man ceļu! — Jaunākais dēls nopriecājās.

Džins viņu aši nogādāja pie dārza. Viņš iegāja dārzā un, tikai dažus soļus paspēris, turpat tuvumā pamanīja putnu. Tas tupēja uz zara un, kā likās, gulēja. To ieraudzījis, jaunākais dēls lielā priekā iesaucās:

— Šis pats ir tas putns!

Tikko viņš šos vārdus bija bildis, putns pamodās un sāka skaļi ķērkt. Tūlīt no visām pusēm saskrēja valdnieka kalpi un sargi, sagrāba jaunekli un aizveda pie sava valdnieka. Tas uz viņu nikni paskatījās un teica:

— Kā tu uzdrošinājies ienākt manā dārzā, lai zagtu manu putnu? Es pavēlēšu tevi par to nonāvēt!

— Es neesmu zaglis, — jauneklis atbildēja. — Esmu ķēniņa dēls, un mana tēva dārzā tavs putns katru nakti zaga dārgos zelta augļus. Es devos ceļā, lai atrastu šo putnu. Skaties — šeit ir spalvas, kuras es viņam izrāvu, sargājot sava tēva dārzu!

Ja tas ir tā, kā tu stāsti, es tev došu iespēju glābt dzīvību un dabūt priekš tēva šo putnu. Klausies! Kaimiņzemes valdniekam ir brīnumzirgs. Ja tu tam izrausi no krēpēm dažus astrus un paberzīsi tos starp plaukstām, zirgs tūlīt būs klāt un auļos, uz kurieni tev tik vajadzēs. Ja tu atvedīsi man šo zirgu, es tev dāvināšu dzīvību un atdošu putnu. Ja ne, tev plāni klāsies, — valdnieks teica.

— Es pamēģināšu tev dabūt šo zirgu, — jaunākais dēls teica un aizgāja.

Viņš iznāca no dārza, bet viņam džins pretī.

— Kur tad putns? — tas vaicāja.

— Ai, man izgāja pavisam plāni, — jaunākais dēls viņam atbildēja. — Tikko es biju iegājis dārzā, turpat pamanīju putnu. Es lielā priekā pavisam aizmirsos un iesaucos: «Šis pats ir tas putns!» Putns pamodās un sāka nejauki ķērkt. Tūlīt saskrēja kalpi un sargi un aizstiepa mani pie paša valdnieka. Sākumā valdnieks bija pārlieku dusmīgs un lika mani galēt nost. Pēc tam teica, ka mani apžēlošot un pat putnu atdošot, ja es viņam sadabūšot zirgu, kurš parādoties un nozūdot, ja starp plaukstam paberzējot dažus astrus no zirga krēpēm.

— Vai tad es netiku teicis, ka mēle jātur aiz zobiem? — džins uzbārās. — Vai tiešām tu nespēji tik ilgi novaldīties, kamēr būtu iznesis putnu no dārza? Labi, raudzīsim zirgu sadabūt. Tikai dari visu mats matā, kā tev teikšu!

Princis nosolījās, un viņi devās ceļā.

Kad viņi nāca tuvāk valdnieka pilij, džins pieliecās pie ķēniņa jaunākā dēla un teica:

— Uzklausi mani uzmanīgi! Ej taisni vien pa ceļu uz priekšu un tad ieraudzīsi valdnieka dārzu. Pie vārtiem zvilnēs milzīgs guls, līdzīgs cilvēkam. Ej tik mierīgi šim garām, nebaidies un ej tūlīt stallī iekšā. Tur piesiets stāvēs zirgs. Pavadu vaļā nesien, bet izrauj no krēpēm trīs astrus un sēdies zirgam mugurā, krietni saberzē astrus starp plaukstām un pasaki, kur tu gribētu atrasries. Tikai ņem vērē — nesien vaļā pavadu!

Jaunākais dēls nosolījās visu izdarīt tā, kā džins piesacīja, un aizgāja pa ceļu, steigdamies jo drīzāk nokļūt līdz valdnieka dārzam.

Drīz dārzs bija klāt. Pie vārtiem viņš tiešām ieraudzīja gulu. Taču tas krāca saldē miegā, tāpat miegā gulēja arī visi sargi pilī un dārzā. Jaunāko dēlu nekur nekas neaizkavēja, viņš gāja, apbrīnodams skaistās puķes un kokus. Beidzot viņš piegāja pie staļļa, kurā stāvēja piesiets zirgs. Te viņš pamanīja, ka pavada, ar kuru zirgs bija piesiets, ir pārāk resna, un nodomāja: «Tas nu nav iespējams, ka zirgs varētu norauties no tik resnas pavadas. Ņemšu un nemanot pavadu atsiešu.»

Taču tikko viņš pieskārās pavadai, tā zirgs iezviedzās, pie tam tik skaļi, ka tūlīt pamodās gan guls pie vārtiem, gan visi valdnieka kalpi pilī un dārzā. Sargi un kalpi metās jaunākajam dēlam virsū, to sagrāba un stiepa pie valdnieka. Tas kļuva jo nikns un kliedza:

— Kā tu, nelietīgais zaglēn, uzdrošinājies ienākt manā dārzā un tuvoties manam zirgam! Tūlīt likšu pasaukt bendi, un tad tava galva ripos!

— Es neesmu nekāds zaglis, — jaunākais dēls atbildēja, — esmu ķēniņa dēls. Atnācu šurpu tāpēc, ka svešs putns tēva dārzā nozaga zelta augļus, bet šī putna īpašnieks bija ar mieru to atdot man tikai tad, ja es viņam aizvedīšu tavu zirgu.

Kad valdnieks to visu bija dzirdējis, viņš nomierinājās un teica:

— Klausies, jaunekli, ar nāvi sodīt es tevi paspēšu kurā katrā laikā. Ja tu man atnesīsi lādīti, kurā mans kaimiņzemes valdnieks slēpj visus savus kalpus, bundziniekus un taurētājus, es netīkošu pēc tavas dzīvības un piedevām atdāvināšu vēl zirgu. Ja tu lādīti nedabūsi — tevi nesaudzēs manu kalpu nūjas vai arī tu lidodams nolidosi no pašas augstākās klints aizā!

— Labi, es pamēģināšu dabūt tev burvju lādīti, — jauneklis teica un aizgāja.

Jaunākais dēls iznāca no valdnieka dārza, bet viņam pretī džins.

— Kāpēc tu tik ilgi nenāci atpakaļ? — džins vaicāja. — Kā tev veicās? Bet kur tad zirgs?

— Āre, draugs, — jaunākais dēls atbildēja džinam, — man pagalam neveicās. Zirgs bija piesiets pārāk resnā pavadā, un es sadomāju to atsiet. Tikko pieskāros pavadai, tā zirgs iezviedzās un visus uzmodināja. Mani sagrāba pils sargi un aizveda pie valdnieka. Viņš mani palaida vaļā tikai ar tādu norunu, ka es viņam dabūšu burvju lādīti, kurā kaimiņu valdnieks slēpjot visus savus kalpus, bundziniekus un taurētājus. Ko lai es tagad daru? Kā lai tieku pie šīs lādītes?

To visu noklausījies, džins kļuva vēl dusmīgāks nekā iepriekšējā reizē.

— Vai tad es tevi nebrīdināju? Vai tad es tev neliku pie sirds visu kā nākas izdarīt ar tiem trim astriem no zirga krēpēm? Ko man ar tevi iesākt? Kāpēc gan tu visu dari tā, kā nevajag? Labi, gribu tev vēl reizi palīdzēt, kaut gan zeme, kur glabājas šī burvju lādīte, no šejienes ir dikti tālu.

Džins paķēra princi, uzstiepa viņu augstu virs mākoņiem un — nedabūja ne apskatīties! — aiznesa uz zemi, kur dzīvoja valdnieks, kam piederēja burvju lādīte. Pie valdnieka pils džins nolaida princi zemē un teica:

— Šīs zemes valdnieks ir pārlieku ļauns un nežēlīgs. Lādīti viņš pat guļot stingri tur zobos. Tā kā pašlaik ir nakts, tad viņš guļ cietā miegā. Lādīte jāpaņem tā, lai valdnieks nepamostos, citādi mēs abi par matu no nāves. Tāpēc es pārvērtīšos par peli, piezagšos valdniekam pie sejas un ar asti pakutināšu šim degunu. Viņš nošķaudīsies, un lādīte tajā brīdī viņam izkritīs no mutes. Cik nu ātri vari, to paķer un nesies prom. Tikai to es tev saku — sargies lādīti atvērt, jo es nezinu, kā to pēc aizvērt.

— Labi, — jaunākais dēls teica. — Es visu izdarīšu, kā tu pavēlēji.

Un tad viņš iekļuva pilī un klusi piezagās pie guļošā valdnieka. Valdnieks cieši bija iekrampējis lādīti zobos. Džins pārvērtās par peli, pieskrēja pie valdnieka un ar astes galiņu pakutināja viņam degunu. Valdnieks nošķaudījās. Šķaudot viņam mute atvērās — un mazā lādīte krišus nokrita uz grīdas. Jaunākais dēls kā vanags uzkrita lādītei, paķēra to un joza prom, ko kājas nes.

Kad jauneklis bija aizskrējis līdz tās zemes robežai, viņam nedeva mieru kāda doma: «Šādā lādītē nu gan neko nevar ielikt, labi ja pāris odiem te vieta, par cilvēku jau nemaz nerunājot. Man tā būs no visām pusēm labi jāapskata!»

Jaunākais dēls negribēja lādīti no rokām izlaist. Viņš spaidīja vāku gan šā, gan tā. Pēkšņi vāks viegli atsprāga — un jaunākais dēls palika no brīnumiem kā zemē iemiets: no lādītes laukā birtin izbira vesela armija — kalpi, bundzinieki ar bungām, taurētāji ar taurēm, raga pūtēji ar ragiem, stabulētāji ar stabulēm un vīri ar zvārguļiem rokās. Taures, ragi un stabules stabulēja, dūca un svilpoja gan zemos, gan augstos toņos, bungas rībēja, zvārguļi šķindēja. Sacēlās vēl nedzirdēts un neredzēts tracis. Visi griezās, vērpās un klaigāja turpat uz vietas apkārt jaunākajam dēlam tā, ka viņš nezināja, kur pašam dēties. Viņš nu visvisādi izmēģinājās, lai sadzītu šo ļaužu jūkli atpakaļ lādītē. Viņš gan tos mīlīgi lūdza, gan uzbārās, gan draudēja — bet kā nekā, tā nekā. Viņam pienesa klāt visu, ko viņš tikai vēlējās, bet nevienam ne prātā nenāca kāpt atpakaļ tukšajā lādītē.

Tā jaunākais dēls šajā savādo ļaužu ņudzeklī, kas bija izvēlies no lādītes, nodzīvoja veselu gadu. Kaut arī viņi visi tam jo uzticīgi kalpoja, taču mierīgāki un klusāki nekļuva ne pa mata tiesu. Pēc gada šajā pusē atkal uzradās džins.

— Ko tu šeit dari? — viņš brīnīt brīnījās, ieraudzīdams jaunāko dēlu. — Es domāju, ka tu jau sen esi atgriezies mājās, un te pēkšņi pamanu tevi kopā ar šiem dīvainajiem ļaudīm. No kurienes tad šie te radušies?

— Āre, draugs, — jaunākais dēls atbildēja, — šie ir ļaudis no lādītes. Prātoju šā, prātoju tā, bet nekā tos sadzīt atpakaļ.

— Tu jau atkal neesi mani paklausījis,— džins teica. —Nu vairs nav labi — kā lādīti aizvērt, pat es nezinu. Bet pagaidi! lešu pie valdnieka, varbūt man laimējas no viņa paša izvilināt noslēpumu.

Džins pārvērtās par valdnieku un iet nu ciemos pie lādītes saimnieka. Viņš sabija tur vairākas dienas. Un kādu dienu džins valdnieka izskatā saka:

— Klausies, mans draugs, mēs abi esam ķēniņi un varam būt labi draugi. Pastāsti man, kāpēc tu visu laiku esi tāds saskumis? Varbūt es varētu tev palīdzēt?

Valdnieks smagi nopūtās un teica:

— Tev ir vērīga acs, es nudien esmu gauži noskumis. Man bija maza lādīte, bet tajā mājoja visi mani kalpi un viss mans karaspēks. Kad es to atvēru, no turienes izbira tik daudz kalpu, muzikantu, zaldātu un jātnieku, cik man kuro reizi vajadzēja. Padomā, šī dārgā lādīte man ir pazudusi bez ziņas un miņas.

— Tas nu nevar būt, — džins liekulīgi brīnījās. — Kā gan var izsaukt veselu armiju zaldātu un jātnieku no kaut kādas tur lādītes. Tiesa, ja es nebūtu tevi labi iepazinis, domātu, ka tu mels niekus. Savu mūžu kaut ko tādu neesmu dzirdējis. Tas tik ir brīnums!

— Jā, tā tiešām bija brīnumlādīte, — valdnieks teica.

— Bet saki, lūdzu, vai tu varēji arī tādu armiju sadzīt atpakaļ tajā pašā lādītē? — džins vaicāja.

— Kā nieku sadzinu visus, — valdnieks atbildēja, — man vajadzēja tikai trīs reizes pateikt burvības vārdu «šoulim» — un nebija, ko redzēt, ka visi kalpi, muzikanti, zaldāti un jātnieki paši ielēca lādītē atpakaļ.

— Apsolu tev pameklēt lādīti, — teica džins valdnieka izskatā, — ja atradīšu, atlaidīšu tev par to ziņu.

Pēc tam džins vēl pāris dienu ciemojās pie šī valdnieka, tad atvadījās un aizgāja. Kolīdz džins tika no valdnieka acīm nost, tā viņš aši nometa dārgās drēbes un steigtin steidzās pie sava drauga — ķēniņa jaunākā dēla.

Ķēniņa jaunāko dēlu džins tik tikko samanīja bundzinieku, taurētāju, ragā pūtēju, stabulētāju, zvārguļu šķindinātāju, kalpu, zaldātu un jātnieku barā.

— Nāc ātrāk šurpu un glāb mani! — pūlēdamies visus pārkliegt, jauneklis viņam sauca.

Džins, ar mokām aizticis līdz jaunākajam dēlam, nostājās tam blakus klaigātāju un brēkātāju vidū un skaļi iesaucās: «Šoulim! šoulim! šoulim!»

Tikko viņš bija izteicis burvju vārdu trešo reizi, tā visi bundzinieki, taurētāji, ragā pūtēji, stabulētāji, zvārguļu šķindinātāji, kalpi un jātnieki paši salēca lādītē — un jaunākais dēls mierīgi varēja aizvērt vāku. Viņš bija priecīgāks par priecīgu un sirsnīgi tencināja savam draugam džinam.

— Bet tagad, — džins teica, — aiznes ātrāk lādīti, lai vari saņemt zirgu.

Bet jauneklis paskatījās uz lādīti un atbildēja:

— Palikt dzīvam un vēl saņemt zirgu — tas, protams, ir daudz, bet es vēlētos atstāt sev arī lādīti.

— Tu gribētu arī lādīti? — džins vēlreiz jautāja. — Klausies, ko es tev teikšu! Iedod man šo lādīti uz pāris dienām, es iztaisīšu tieši tādu pašu. Tu pret zirgu atdosi to lādīti,, kuru es būšu taisījis, bet pats aizaujoši uz zirga ar šo te lādīti.

Jaunākais dēls kļuva priecīgs, to dzirdot, un tūlīt atdeva lādīti džinam.

Pēc pāris dienām džins atgriezās, iedeva jauneklim divas lādītes un teica:

— Tagad vari darīt, kā mēs norunājām.

Jaunākais dēls aiznesa valdniekam lādīti, kuru tas tik ļoti bija tīkojis iegūt. Valdnieks lādīti apskatīja no visām pusēm un nopriecājās:

—Tā nu tiešām ir īstā lādīte. Ņem par to manu zirgu!

Jaunākais dēls uzkāpa zirgam mugurā, izrāva no tā krēpēm trīs astrus, paberzēja tos starp plaukstām un izteica vēlēšanos jo ātrāk atrasties tālu no šīs pils. Un viņš nedabūja ne attapties, kad atradās jau citā zemē. Tas jaunākajam dēlam bija ļoti pa prātam, un viņš nodomāja: «Cik brīnišķīgs tāds zirgs! Kaut es varētu, no tā nešķīries, iegūt brīnumputnu! Būtu jāpaprasa padoms savam draugam džinam.»

Jaunākais dēls atkal paberzēja starp delnām trīs zirga astrus un vēlējās ātrāk nokļūt pie džina.

Viņš nedabūja ne apskatīties, kad atradās tur, kur bija vēlējies. Džins viņu priecīgi sagaidīja un apvaicājās:

— Vai kas noticis?

Viņš atbildēja:

— Šis zirgs man tā iepatikās, ka negribu vairs no tā šķirties. Ja vari, palīdzi, lai man paliktu gan zirgs, gan putns.

— To varēs, — džins teica. — Es pārvērtīšos tieši par tādu pašu zirgu un kalpošu valdniekam, kuram pieder putns. īsto zirgu atstāj šeit, paņem līdzi trīs astrus no viņa krēpēm un tagad sēdies man mugurā.

Džins pārvērtās par zirgu, kas ne ar ko neatšķīrās no īstā zirga. Jaunākais dēls uzsēdās džinam mugurā, un nākamajā mirklī viņi abi jau bija pie valdnieka, kam piederēja putns. Valdnieks no visām pusēm ņēmās apskatīt zirgu un teica:

— Jā, šis ir tas pats zirgs. Es tev dāvāju dzīvību. Vari ņemt putnu sev līdz.

Jaunākais dēls paņēma putnu un gāja ārā no dārza. Tikko viņš bija izgājis uz ceļa, sastapa džinu, kurš viņu sveicināja.

— Kā tad tu te gadījies? — jaunākais dēls vaicāja. — Es domāju, ka tu paliki kalpot valdniekam?

— Tikko tu aizgāji, — džins atbildēja, — valdnieks uzsēdās man mugurā un vēlējās atrasties tālu tuksnesī. Es nebiju slinks un viņu tūlīt aiznesu turp, kur arī šo pametu, bet pats steidzos pie tevis atpakaļ. Tagad, mans draugs, tev ir visi trīs dārgumi: gan putns, gan zirgs, gan lādīte. Raugi, sargā tos labi! Ja kaut kas atgadīsies un es būšu tev vajadzīgs, tu vari mani vienmēr pasaukt, jo mēs taču tagad abi esam draugi.

Viņi sirsnīgi atvadījās, princis pasauca savu zirgu, paņēma putnu un lādīti un jāja uz lielajiem vārtiem.

Netālu no lielajiem vārtiem pie akas savu jaunāko brāli gaidīt gaidīja abi vecākie brāļi. Tos pamanījis, jaunākais brālis nolēca no zirga un sirsnīgi apsveicinājās. Viņi visi trīs apsēdās, lai padzīrotu, un te jaunākais brālis klāja vaļā savus piedzīvojumus. Vienīgi par lādīti, tās atvēršanu un aizvēršanu viņš nebilda ne vārda.

Abi vecākie brāļi viņu apsveica ar tik neparastu un bagātīgu guvumu un vedināja pavadīt nakti pie akas, lai no rīta visi kopā atgrieztos mājās pie vecā tēva. Jaunākais brālis, būdams noguris, drīz iemiga.

— Ja mūsu jaunākais brālis atgriezīsies mājās ar tik retām un dārgam dāvanām, — teica skaudīgie brāļi, — tēvs, protams, viņu iecels par ķēniņa troņa mantinieku. Labāk iemetīsim viņu akā un paši pārvedīsim mājā lieliskās dāvanas!

Sacīts — darīts.

Vecākie brāļi piecēlās, klusām piezagās pie jaunākā brāļa, pacēla viņu un aizmigušu iemeta akā. Bet paši, negaidīdami rītausmu, devās ceļā — steidzās nogādāt tēvam neredzēti dārgās dāvanas.

Abi vecākie dēli ieradās pie tēva.

— Kur ir mans jaunākais dēls? — ķēniņš viņiem jautāja.

Tavs jaunākais dēls neizturēja ceļa grūtības un ceļā nomira, — abi brāļi vienā mutē meloja. — Mēs abi atvedām tev šīs brīnišķīgās un retās dāvanas.

Viņi atdeva tēvam putnu, zirgu un lādīti. Tēvam dāvanas patika, un viņš par tām bija ļoti priecīgs. Tomēr lādīti piesardzības labad nolika sānis, jo neviens nezināja, kā ar to rīkoties. Pateicībā par tik brīnišķīgām dāvanām ķēniņš atdeva vecākajam dēlam troni, bet pats pārcēlās uz citu pili ārpus pilsētas robežām.

Pa to starpu pamodās jaunākais dēls akas dibenā, kur visu laiku bija gulējis neatmodies. «Kur es esmu?» viņš domāja. «Kā šeit nokļuvu? Nē, tas nav sapnis. Laikam vienīgi mans draugs džins spēs man tagad palīdzēt.»

Bet džinam visu laiku prātā stāvēja: «Vajadzētu paskatīties, kas notiek akā pie lielajiem vārtiem. Nezin kāpēc tur ūdens saduļķojies!»

Un viņš gāja pie akas ar spaini un garu virvi. Spaini džins nolaida lejā, un, kad spainis atsitās pret jaunākā dēla galvu, tas pieķērās pie virves un džins to vilka augšā reizē ar spaini.

— Brīnumi! šodien spainis ir smagāks nekā citām dienām, — skaļi teica džins.

Kad spainis bija uzvilkts līdz akas malai, no tā izlēca jaunākais brālis.

— Kā tad tu te gadījies? — džins nevarēja vien nobrīnīties. — Es domāju, ka tu jau sēdi ķēniņa tronī un valdi. Kur ta ir putns, zirgs un lādīte?

— Es nekā nezinu, — jaunākais dēls atbildēja. — Es tikai baidos, ka brāļi būs mani apzaguši un mani pašu iemetuši akā.

— Tad steidzies ātrāk uz mājām! — džins teica.

Jaunākais dēls tencināja džinam par izglābšanu un posa viesu|a ātrumā uz tēva pili. Kad vecais ķēniņš ieraudzīja jaunāko dēlu, kuru bija uzskatījis par sen mirušu, viņa priekiem nebija gala. Jaunākais dēls izstāstīja tēvam visu, kas ar viņu bija atgadījies, un vecais ķēniņš teica:

— Mans dēls, tas ir šausmīgi. Tavi vecākie brāļi atveda trīs dāvanas un stāstīja pavisam ko citu. Kam lai es tagad ticu?

— Tēvs, — jaunākais dēls atbildēja, — mani brāļi tev teica, ka es esot miris. Bet es taču stāvu tavā priekšā dzīvs. Tātad viņi ir un paliek meļi. Ja tu gribi vēl pēdējo reizi pārliecināties, saaicini visus savus padomdevējus un to klātbūtnē pieprasi, lai vecākie brāļi parāda, kā rīkoties ar lādīti. Viņi neko nepratīs izdarīt, bet es pratīšu, un tad tev tūliņ būs skaidrs, kurš melo un kurš runā patiesību.

— To tu gudri esi izdomājis, mans dēlsl — vecais ķēniņš teica.

Nākamajā dienā viņš uzaicināja vecākos brāļus un savus padomdevējus un teica:

— Jūs, mani vecākie dēli, pastāstījāt man par ceļojumu, kura laikā nomira jūsu jaunākais brālis. Jūs man atnesāt trīs dārgas un retas dāvanas. Taču jūs līdz pat šim laikam neesat parādījuši, kā rīkoties ar lādīti. Izdariet to šodien!

Ar šiem vārdiem tēvs pasniedza lādīti vecākajam dēlam, kuram viņš bija nodevis troni. Tas nobijies paņēma lādīti, apgrozīja un apskatīja to no visām pusēm un tad nodeva vidējam brālim.

— Parādi tu tēvam, kā var atvērt lādīti!

Bet arī vidējais brālis nezināja, ko iesākt ar lādīti. Viņš to atdeva atpakaļ vecākajam brālim un teica:

— Par troņa mantinieku tēvs izvēlējās tevi, nevis mani. Tad jau arī tev pienākas paradīt.

Vecākie dēli sāka savā starpā strīdēties, bet ķēniņa padomdevēji runāja:

— Abiem ķēniņa dēliem bail no lādītes, jo viņi nezina, kā ar to rīkoties.

Vecais ķēniņš brītiņu pagaidīja un pēc tam vaicāja:

— Vai šeit kāds nezinātu, kā rīkoties ar šo lādīti?

Visi klusēja. Kad vecais ķēniņš šo pašu jautājumu uzdeva otru reizi, no aizdurves iznāca jaunākais dēls un teica:

— Mans tēvs, iedod man lādīti, es parādīšu, kā ar to jārīkojas.

Ieraudzījuši jaunāko brāli, abi vecākie brāļi nobālēja un nezināja, kur sprukt. Toties visi pārējie priecīgi uzgavilēja.

— Ķēniņa jaunākais dēls nav miris, viņš ir dzīvs!

Jaunākais ķēniņa dēls paņēma lādīti, nostājās visu sanākušo vidū un teica:

— Nāciet laukā, mani kalpi, un nositiet tos, kuri iemeta mani akā!

Lādīte atvērās. No turienes izbira tik daudz karavīru, jātnieku, bundzinieku un taurētāju, ka viss laukums pils priekšā vienā rāvienā bija pilns ar ļaudīm. Bundzinieki sita bungas un taurētāji taurēja, bet zaldāti gāja pie ķēniņa abiem vecākajiem dēliem, sagrāba tos un darīja, kas tiem bija pavēlēts.

Tad jaunākais dēls izrunāja trīs reizes burvības vārdu:

— šoulim! šoulim! šoulim!

Tajā pašā mirklī zaldāti, jātnieki, taurētāji un bundzinieki visi kā viens salēca lādītē atpakaļ. Jaunākais dēls to aizvēra un noglabāja. Tūlīt viss kļuva mierīgi. Un vecais ķēniņš bez kavēšanās atdeva valdnieka troni savam jaunākajam dēlam.

Mežapīle, lapsa un krauklis

Pašā augstākajā palmā mežapīle izperēja mazuļus. Palmai garām nāca lapsa, par piecu pārlikusi lāpstu, kuru bija iztaisījusi no māliem. Lapsa zem palmas apstājās un skaļi apsveicinājās ar pīli. Kad pīle uz sveicienu bija atbildējusi, lapsa, liela gudriniece būdama, teica:

— Klausies, pīle, ja tu man zemē nenometīsi vienu savu pīlēnu, es ar lāpstu nogāzīšu palmu un apēdīšu tevi pašu ar visiem taviem pīlēniem.

Ko pīlei bija darīt?

Pakš! — viņa nometa zemē pašu mazāko pīlēnu. Lapsa to saķēra un vienā rāvienā aprija.

Nākamajā dienā lapsa atkal nāca garām un teica to pašu, ko bija teikusi iepriekšējā dienā. Un pīle atkal nometa vienu pīlēnu. Lapsa to atkal saķēra un. aprija.

Tāpat tas notika arī trešajā dienā. Kad lapsa bija aizgājusi, pie pīles ciemos atlidoja krauklis. Viņš redzēja, ka pīle gauži raud, un apvaicājās:

— Kāpēc tu tā raudi?

— Kā lai neraudu. Atnāca lapsa ar lāpstu, — pīle atbildēja, — un draudēja, ka nogāzīšot palmu ar visu manu pērkli, apēdīšot mani un manus bērnus, ja es viņai nenometīšot vienu pīlēnu. Es viņai vienu nometu. Otrā dienā lapsai atnāca atkal, un es viņai atkal nometu vienu savu mazuli. Un šodien viņa atkal klāt. Nu jau trešo dienu es viņai nometu pa pīlēnam. Kā lai neraudu aiz rūgtām bēdām. Lapsa jau ir apēdusi trīs manus pīlēnus.

— Mums, putniem, taču ir spārni, lai mēs lidotu, — krauklis teica pīlei. — Pasaki to rīt lapsai, kad viņa atnāks. Ja lapsa arī palmu nogāztu — lido projām un apmeties citā palmā!

Krauklis tā pateica un aizlidoja.

Otrā rītā lapsa atkal klāt un pieprasa, kā jau paradusi, savu tiesu. Bet pīle viņai atbildēja vārdu pa vārdam tā, kā to bija ieteicis krauklis. Pīle teica:

— Ja tu gribi šo palmu nocirst, dari to vesela. Es ar saviem pīlēniem pārlidošu uz citu palmu.

Lapsa zvēla no visa spēka ar lāpstu palmai, bet, tā kā lāpsta bija taisīta no māliem, tā uz vietas sašķīda.

«To visu, protams, man par jaunu būs sagudrojis krauklis un samācījis pīli,» lapsa nodomāja.

Tad nu lapsa nolikās bedrītē uz muguras un izskatījās beigta kas beigta.

Atlidoja krauklis. Ieraudzījis lapsu, noprata šās viltību un teica:

— Kopš seniem laikiem beigtām lapsām ir bijis paradums kustināt vai nu vienu ausi, vai otru ausi.

To padzirdējusi, lapsa tūlīt ar pakustinās ausi.

— Tu jau vēl esi dzīvai — krauklis iesaucās un aizlidoja.

— Lapsa piecēlās, gabaliņu pagāja, nolikās guļus citā bedrītē un atkal izskatījās beigta kas beigta. Krauklis pielidoja pie šās un teica:

— Kopš seniem laikiem beigtām lapsām ir bijis paradums kustināt asti!

To padzirdējusi, lapsa tūlīt pat pakul- stīs asti.

— Tu jau vēl esi dzīva, kūmiņ! — krauklis iesaucās un aizlidoja.

Lapsa piecēlās, nelielu gabaliņu pagājās, atkal nolikās guļus citā bedrītē, aizvēra acis un izskatījās beigta kas beigta. Atlidoja krauklis un teica:

— Kopš seniem laikiem beigtām lapsām ir bijis paradums atvērt un aizvērt acis.

Taču šoreiz lapsa gulēja kā gulējusi, ne aci nepamirkšķināja. Beigta kas beigta. Krauklis tā arī nodomāja, ka lapsa ir izlaidusi garu, nolaidās lejā un uztupās šai virsū. Lapsa to tik bija gaidījusi. Am! — viņa ļaunā priekā sagrāba kraukli.

— Tēvs un māte mani tā nolādēja: «Lai tevi noķer lapsa, lai grūž no paša augstākā kalna lejā un tur aprij tavus sadragātos kaulus!» krauklis teica lapsai.

Lapsa mudīgi vien aizstiepa kraukli uz paša augstākā kalna virsotni un grūšus nogrūda viņu, bet pati, ko kājas nes, joza no kalna lejā. Taču kraukli lapsa, protams, nekur vairs neatrada. Lapsa pacēla galvu uz augšu un redzēja, ka augstu gaisā, gandrīz pie pašiem mākoņiem, aprakstīdams slaidu loku, lidinās krauklis.

— Vai tu negribētu nolaisties zemē? — lapsa uzsauca krauklim.

— Tu gan esi liela muļķe! — krauklis viņai atbildēja. — Vai tad es to netiku teicis jau pīlei, lai viņa pasaka tev? Vai tad viņa tev neteica, ka mums, putniem, ir spārni, lai mēs lidotu? Kāpēc tad tu mani neapēdi uzreiz? Kāpēc stiepi mani uz kalna galu un grūdi lejā? Mēs putni taču protam lidot!

«Jā, pie visa vainīga esmu pati!» lapsa nodomāja.

Un viņa metās prom, ko kājās nes, aiz kauna nedrīkstēdama pacelt galvu uz augšu.

Nūbiešu rēķins

Nabadzīgs nūbietis aizgāja pie otra nūbieša un palūdza viņam aizdot piastru.

Tas viņam iedeva divas monētas pa divdesmit parašu katru, jo katrā piastrā ir tieši četrdesmit parašu. Kad pienāca noteiktā diena un bija jāatdod parāds, pirmais nūbietis atnesa otram nevis divas monētas pa divdesmit parašu katru, kā bija aizņēmies, bet gan vienu piastru.

— Tā nu nevar, — teica otrais nūbietis. — Es tev iedevu divus naudas gabalus pa divdesmit parašu katru, tad, raugi, atdod man arī divus gabalus.

— Vienā piastrā taču ir tieši četrdesmit parašu!

— Nekā es negribu dzirdēt! Ja tu esi paņēmis divus naudas gabalus, tad arī atdod divus!

Tā vārds pa vārdam, un abi nūbieši tik aplam sastrīdējās, ka bezmaz vai sakāvās.

Ko nu darīt? Ies abi pie tiesneša — kadi, lai tas izšķir viņu strīdu.

Ilgi ar abiem nūbiešiem noņēmās kadi, kamēr saprata strīdus iemeslu. Vēl ilgāk viņš nopūlējās abus strīdniekus samierināt. Beigu beigās kadi zaudēja pacietību, paņēma no pirmā nūbieša piastru, to iebāza savā makā, bet no sava maka paņēma divus naudas gabalus katru pa divdesmit parasiem un tos atdeva otram nūbietim.

— Vai tagad tu esi apmierināts? — kadi vaicāja.

— Lai slavēts allahs! — iesaucās otrs nūbietis. — Mūsu kadi ir zelta dvēsele, taisnīgs cilvēks. Un pats galvenais, ka prot rēķināt.

Bedžas pasakas

Zens un skorpions

Kādu dienu zēns noņēmās ar siseņu vākšanu. Zālē bija paslēpies skorpions. Zēns neredzēja, ka tas ir skorpions, un gribēja to sagrābt. Taču pašā pēdējā mirklī, kad skorpions jau pacēla savu indīgo asti, zēns tikko paspēja atraut roku. Viņš paķēra akmeni, kāds gadījās pa rokai, un iesvieda ar to skorpionam.

— Ai,ai, cik nelādzīgi, cik nepatīkami! — skorpions teica. — Ja tu nebūtu pēdējā mirklī atrāvis roku, bet būtu mani sagrābis, tu nekad vairs nemedītu siseņus!

Un skorpions sarūgtināts un neapmierināts izlaida garu.

Mājas žurka un džungļu žurka

Kādreiz labi paēdusi mājas žurka ieskrēja džungļos un sastapa tur pagalam izsalkušu džungļu žurku.

— Kāpēc tu šeit, muļķe, tupi un mirsti badā? — mājas žurka taujāja. — Nāc man līdzi, iesim abas kopā uz ciematu. Tur ir pa pilnam visvisādu gardu ēdamo, kādu tik sirds kāro.

Džungļu žurka brīdi padomāja un tad bija ar mieru iet mājas žurkai līdzi.

Abas žurkas attecēja kopā uz ciematu, ielīda būdā un klusi paslēpās alā zem grīdas. Drīz vien no medībām mājās pārnāca saimnieks un blakus katlam nolika jo treknu gaļas gabalu. Tikko viņš aizgriezās, mājās žurka — spukš! — laukā no pagrīdes, pie gaļas gabala klāt un ar saviem asajiem zobiem ņemsies ap taukumu, ka šņikst vien. Saimnieks izdzirdēja, ka tur labi nav, paķēra šķēpu un ar vienu pašu zvēlienu nosita mājas žurku. Džungļu žurka to visu dzirdēja un lielās bailēs nesās atpakaļ uz džungļiem.

— Kā tad tur ciematā ir, vai gardi ēdieni? — džungļu žurku ņēmās tincināt viņas sugas māsas.

— Cilvēku mājoklī ir daudz daždažādu gardu ēdamo, — džungļu žurka atbildēja. — Bet tur ir vēl kaut kas, un tas man nav pa prātam.

Labāk dzīvot ar pustukšu vēderu nekā nomirt paēdušam.

Zaķis un bruņurupucis

Kādu dienu zaķis satika pie upes bruņurupuci un teica:

— Iesim skrieties! Tas, kurš būs uzvarētājs, saņems kā balvu pilnu grozu visgatavāko augļu. Noliksim grozu tur uz tā patālā paugura. Kurš atskries pirmais, tas arī augļus apēdīs.

Bruņurupucis brītiņu padomāja un bija ar mieru.

Viņi pielasīja grozu pilnu ar pašiem gatavākajiem augļiem, uzstiepa to patālā paugura galā, bet paši atnāca atpakaļ pie upes.

— Sāksim nu skriet! — zaķis teica un no smiekliem valstījās pa zāli.

Viņš jau nu labi zināja, ka skrien daudz ātrāk nekā bruņurupucis.

Bruņurupucis savukārt zināja, ka viņam jau nu zaķim līdzi netikt. Tomēr viņš, ko tik mācēja, steigtin steidzās uz patālā paugura pusi.

Bet zaķis valstījās no smiekliem pa zāli un nevarēja ne elpu atgūt. Beigu beigās, kad zaķis bija atguvies, viņš pamanīja, ka bruņurupucis jau rāpjas tālajā paugurā. Zaķis nu metās pa galvu, pa kaklu bruņurupucim pakaļ. Tomēr bija aizkavējies. Kad zaķis aizelsies uzskrēja patālā paugura galā, bruņurupucis jau bija priekšā un pilnām mutēm ēda sulīgos augļus.

Kāpēc tad tā bija noticis?

Bruņurupucis bija steidzies uz paugura virsotni neapstādamies. Bet zaķis valstījās pa zāli, smējās un dižojās.

Lielībniekam pat ātras kājas ne vienmēr palīdz.

Nilotu pasakas

Kas atnesa ciltīm uguni!

Vārdu vārdā šo pasaku vienādi stāsta dinkas, kneri, šilluki, džoluo un bari cilts.

Senim senajos laikos neviena no ciltīm nepazina uguni. Nejauši tām palīdzēja suns.

Kādu dienu suns savā nodabā gāja uz džuoku ciematu un iztālīm jau redzēja, ka visi džuoku ļaudis sanākuši kalvē un sastājušies apkārt kalēja ēzei, bet ēzē liesmoja uguns.

— Man ir tā kā auksti! — suns teica un gāja tik tuvāk ugunij.

Tā viņš soli pa solim virzījās tik tuvāk un tuvāk ugunij. Pēkšņi kāda dzirkstele uzkrita viņam uz astes, un aste sāka degt.

Suns aiz sāpēm iekaucās, lēkšus izlēca no kalves un joza prom džungļos, asti vēcinādams. Dzirksteles no viņa astes šķīda uz visām pusēm. Kur viņš skrēja, tur visapkārt aizdegās zāle, abolo koks un visi citi koki. Tik tikko dzīvs viņš aizkļuva līdz savam ciematam.

— Kur tu dabūji uguni? — ļaudis ņēmās suni iztaujāt.

— Es to atnesu no džuoku ciemata, — suns atbildēja. — Bet pašlaik jūs to dabūsiet arī no abolo koka.

Ļaudis skrēja skatīties, un tiešām visi citi koki, krūmi un zāle bija apdzisuši, bet abolo koks vēl gruzdēja.

No tā laika ciltīm ir uguns. Lai to iegūtu, ļaudis berzē vienu pret otru abolo koka gabalus.

K ā šakālis un hiēna ciemos gaja

Uz ceļa šakālis Rills sastapa hiēnu Jaku. Bija pats karstākais pusdienas laiks. Viņi nolikās ēnā atpūsties. Jaku jautāja:

— Uz kurieni tā nu iedams, Rill?

— Ciemos, — Rills atbildēja. — Paziņas mani solīja pabarot ar garšīgu, karstu viru. Man tā nāk īstā laikā: jau divas dienas neesmu ne kumosa mutē bāzis.

— Akurāt tāpat kā man, — sacīja Jaku. — Redzi, esmu savainojusi ķepu. Kādas tad tur medības ar slimu ķepu! Paņem mani līdzi, Rill!

Rills bija ar mieru, un tālāk viņi gāja kopā. Gāja, gāja, hiēna sāka klibot aizvien vairāk. Gabaliņu pagājusi, viņa notupās un vaimanāja, ka tālāk paiet nevarot. Neko darīt, Rills viņu sasēja, lai būtu ērtāk nest, uzvēla sev plecos un ņēmās šo stiept, cik jaudas. Tā arī aiznesa līdz pašai mājai. Viņu ieraudzīja saimnieki un brīnījās.

— Ko tu tur atnesi? — tie jautāja.

— Šī ir hiēna Jaku, — Rills atbildēja. — Redziet, kliba, nabadzīte, un jāmirst no bada vai nost. Iedodiet mums pāris bļodiņu tādas biezākas viras!

Viņi abi apsēdās un sāka mieloties. Tikai Rills aiz liela noguruma pavisam maz ēda, bet hiēna Jaku uz viņa pleciem bija labi atpūtusies un tagad tik negausīgi metās pie ēdiena bļodas, ka norija karoti. Saimnieki pamanīja, ka nav karotes. Kur karote? Rills saka:

— Nemāku pateikt. Netiku redzējis, kur tā palika.

Bet hiēna Jaku atbild:

— Rills karoti norija. Redziet, aizrijās un tagad nevar nekā ieēst.

Saimnieki metās Rillam virsū, un nūja sāka dancot pa viņa muguru.

Ak tu negauša! Ak tu diedelnieks!

Rills tikai ar pūlēm izrāvās no saimnieku rokām un metās prom, ko kājas nes. Taču kopš tā laika šakālis sāka turēt uz hiēnu ļaunu prātu. Viņš nozvērējās atriebties un kopā ar hiēnu ciemos vairāk neiet.

Kā šakālis ar hiēnu medu gādāja

Bija vien šakālim Rillam jāsatiekas ar hiēnu Jaku atkal. Viņi satikās zem koka, ap kura dobumu lidinājās bites.

— Ko tās bites tur dobumā dara? — Jaku jautāja.

— Vai tad tu nezini? — liekulīgi brīnījās Rills. — Bites tur vāc medu. Es tikai gaidu, kad būs cik necik savākušas, gribētu pamieloties.

— Kā tad tu pie medus pietiksi?

— Ja gribi, pamācīšu. Tikai paklausies mani uzmanīgi!

Negausīgā hiēna bija ar mieru. Rills piesēja viņu pie koka, iedeva ķepās nūju un teica:

— Dauzi tā labi stipri pa koku! Bites izbīsies, izlidos laukā un būs prom. Tad es uzrāpšos augšā un liešu medu tev tieši mutē. Padauzi pa koku, bet es aizskriešu pēc kausa.

Un Rills kā skrēja, tā aizskrēja. Bet hiēna Jaku ņēmās ar nūju dauzīt pa koku. Bites, tāda trača iztraucētas, metās laukā no dobuma un kā melnais mākonis apstāja hiēnu, gandrīz līdz nāvei šo sadzēla. Hiēna skrietu prom, bet kur tu aizskriesi — virves neļauj. Jaku no sāpēm iegaudojās un zaudēja samaņu. Tā viņa virvēs pie koka arī karājās veselas trīs dienas un trīs naktis. Tikai ceturtajā dienā hiēna, no bada pavisam novājējusi, izkrita no virvēm un novēlās zemē. Ar lāstiem apbērdama šakāli Rillu, Jaku aizkliboja uz mājām. Kopš šī laika hiēnai Jaku ar šakāli Rillu sākās mūžīgs naids.

Kā šakālis un hiēna medīja nīlzirgu

Upes krastā šakālis Rills satika kādu savu paziņu, un tas viņam uzdāvināja krietnu gabalu nīlzirga gaļas. Rills nu priecīgs jo ātri jož uz mājām. Bet — tavu nedienu! — ceļa līkuma tas saskrienas ar hiēnu Jaku tā, kavai ar deguniem sabadās.

Jaku viņu ieraudzīja un nikni iesaucās:

— Pavei, kur tu te gadījies! Ņemšu un uz līdzenas vietas tevi saplosīšu — ko tu ar mani esi izstrādājis!

— Ko tad es tev būtu izdarījis? — Rills liekulīgi brīnījās. — Pati, acīm redzot, neproti dauzīt kā pienākas pa koku, neproti bites izbiedēt. Kamēr es te pēc kausa staigāju, par tevi aizmirsu.

— Bet es tevi ņemšu un aprīšu, ka no tevis nenieka pāri nepaliks, lai tu neaizmirstu! — Jaku ierēcās.

— Ai, neēd vēl, brītiņu pagaidi! — Rills lūdzās. — Labāk būtu nogaršojusi, re, šo gaļu. Ja tā negaršos, tad varēsi apēst mani — es jau tepat vien būšu, no tevis nekur nepatapšu aizbēgt.

— Labi, — hiēna bija ar mieru. — Dod to gaļu!

Viņi aši iekūra ugunskuru un uzcepa nīlzirga gaļu.

Hiēnai tā tik ļoti garšoja, ka viņa kļuva vēlīga.

— Es tev piedošu, — viņa sacīja, — ja tu man pateiksi, kur var dabūt tik sulīgu un garšīgu gaļu.

— Tas jau nav nemaz grūti, — Rills atbildēja. — No paša rīta aizgāju uz upi, pamanīju sēklī jaunu nīlzirgu un žmiedzu šo nost.

— Kā tu to izdarīji?

— Ja gribi zināt, paklausies! Paņēmu krietni garu virvi, tās vienu galu apsēju sev ap vidu, lai būtu ērtāk vilkt, otrā galā iztaisīju cilpu un, kamēr nīlzirgs gulēja, uzmetu šim kaklā. Pēc tam sāku aiz virves vilkt, nīlzirgs nožņaudzās, un tad aši jo aši izgriezu no viņa sāna pašu labāko, pašu sulīgāko gabalu. Bet pārējo iemetu upē.

Hiēnai lielā alkatībā iezvērojās acis.

— Iesim, — viņa sacīja, — abi kopā uz krastu! Noskatīsim lielāku nīlzirgu, tad pietiks mums abiem!

— Nē, — Rills atbildēja. — Piedod man, bet pašlaik es nevaru. Esmu nosolījies būt mājās, un man nu jāsteidzas. Taču virvi tev varu iedot.

— Labi, — Jaku sacīja, — iedod man kaut virvi!

Un hiēna aizklunkurēja uz upi. Bet Rills, ko kājas nes, diedza uz mājām.

Jaku atnāca pie upes, noskatīja sēklī lielāku nīlzirgu. Pēc tam apsēja sev ap vidu virvi, kā Rills bija mācījis, virves otrā galā iesēja cilpu un uzmeta nīlzirgam kaklā. Hiēna atspērusies sāka vilkt aiz virves un uzmodināja nīlzirgu. Tas, no miega iztraucēts, pa galvu pa kaklu metās iekšā ūdenī un sāka vilkt hiēnu sev līdzi. Viņa tik tikko izglābās, taču, kamēr pūlējās tikt no virves vaļā, pamatīgi sarijās ūdeni. Un Jaku, zobus griezdama, nozvērējās reiz pa visām reizēm sodīt Rillu ar visbriesmīgāko nāvi.

Kā šakālis ar hiēnu zivis zvejoja

Nākamajā dienā šakālis Rills devās uz upi un tur noķēra jo lielu un treknu zivi. Tikko viņš to grasījās uz oglēm cept, no krūmiem izlēca hiēna Jaku.

— Ahā, — viņa teica, — tagad tev no maniem nagiem neizsprukti Pagājušajā reizē es tevi atlaidu aiz savas mīkstās sirds, bet tagad situsi tava pēdējā stundiņa!

«Nu ir beigas,» nodomāja Rills.

Taču te ceptās zivs patīkamā smarža iesitās hiēnai degunā un sāka kairināt viņai nāsis. Un Jaku izlēma — pirms izrēķināšanās ar Rillu uzkost zivtiņu.

— Ko tu vēl kavējies? — Rills drebošā balsī vaicāja.

— Pagaidi brītiņu, gan vēl pagūšu, — hiēna atbildēja, laizīdamās iekārē.

— Es vispirms gribu nogaršot šo zivtiņu.

Hiēna notupās pie ugunskura un kāri uzklupa zivij. Eda, ka šņakstēja vien, nebildusi ne vārda. Hiēna paēda, pagriezās pret Rillu un vaicāja:

— Kā tu tādu zivi noķēri?

«Nu esmu glābts!» Rills nodomāja un klusībā nopriecājās. Bet hiēnai skaļi atbildēja:

— To nav grūti izdarīt! Aizej pie upes un tur sērī uzmeklē tādus izcilātus smilšu pauguriņus. Kad tu tādu pauguriņu atradīsi, pajauc to un zem tā apakšā redzēsi zivi ar atvērtu muti. Tev tikai atliks bedrītē iebāzt asti: zivs pie tās pieķersies, un tu to izvilksi kā nieku. Uz citu ēsmu šī zivs neķeras. Es pats arī būtu gājis kopā ar tevi, bet man lauks aizaudzis — jāizravē. Pie tam arī zivju tur nav daudz — labi, ja tev vienai pietiks. Ja nu tu ļoti vēlies …

— Labi, labi, — hiēna norūca. — Iztiksim arī bez tevis!

Būdama liela negauša, viņa, aizmirsusi pasaulē visu, skrēja, ko kājas nes, uz upi. Bet Rills pa to laiku manījās uz otru pusi — tikai tālāk no upes.

Upes sērī hiēna uzmeklēja vēl mitru smilšu pauguriņu, atraka un skatās — patiesi bedrītes dibenā kāds tup un bola uz viņu acis. Rijīgā hiēna nemaz labi neapskatījās, ka tā nav vis zivs, bet pamatīgs krabis, un bāza tik asti bedrītē. Krabis no visa spēka ieķērās hiēnai astē. No sāpēm un izbīļa Jaku pārvērstā balsī iekaucas, izrāva asti no bedres un deva kājām vaļu.

No tā laika hiēnas, ja arī ēd zivis, tad vienīgi sasmakušas. Bet šakāļus nevar ne acu galā ieraudzīt.

Šakālis un vanags

Citreiz šakālis Rills sēdēja upes krastā zem koka. Viņam priekšā atradās divas tikko noķertas zivis. Rills uz tām kāri skatījās un laizījās. Nevarēja un nevarēja izdomāt, kur dabūt uguni, lai uzceptu zivis. Pēkšņi dzird no augšas balsi:

— Būtu nu paziņu pacienājis ar zivtiņu!

Rills pacēla acis — viņam apkārt lidinās vanags Jongs.

— Labi, Jong, — Rills atbild, — Lai notiek, pacienāšu tevi. Tikai tu sadabū uguni, lai varam izcept zivis. Pavei, tālumā it kā spīd uguntiņa. Aizlido pēc tās!

Jongs, slinks nebūdams, aizlidoja uz tālumā mirgojošās uguntiņas pusi.

— Lido, lido! — klusām noteica viņam pakaļ šakālis Rills. — Ka tikai tu pats uz tās uguntiņas neapsvilinies!

Šakālis pie sevis nosmējās un sāka lauzīt galvu, kā pašam tikt pie uguns, lai nebūtu vanagam jānodala sava tiesa no zivīm.

Tavu laimi! Sakalis pamana, ka uz upi čāpo bruņurupucis Kvets. Rills kļuva priecīgāks par priecīgu. Paņēma nūju, piezagās klusām pie bruņurupuča un viņam uzsauca. Bruņurupucis Kvets, būdams pusakls, pacēla galvu.

Te Rills tā bliež ar nūju bruņurupucim pa galvu, ka tam no acīm dzirksteles pašķīst.

Ar tām Rills aizdedzināja zāli, pēc tam žagarus un iekūra ugunskuru. Bet Kvets krata galvu vienā kratīšanā, nevar atjēgties. Rills viņu apvēla uz muguras un izcepa uz ugunskura kopā ar zivīm.

Rills zināja, ka bruņurupucim ir garšīga gaļa, tāpēc viņš to steidzās notiesāt. Arī zivju mīkstās muguras nebija peļamas, un tās ātri pazuda Rilla vēderā. Kveta cietās bruņas viņš noslēpa, bet zivju asakas saviļāja ar bruņurupuča atliekām.

Tikko Rills to visu bija nodarījis, skatās — arī vanags Jongs klāt.

— Uz kurieni tad tu mani aizsūtīji, Rill? — vanags klaigā. — Tur uz tā paugura taču gulēja lauva, un viņa acis bija tās, kas spīdēja saulē. Es bezmaz nokļuvu šā ķetnās. Sāku šo lūgt: «Aizdedzini ar savām spīdīgajām acīm man un Rillam ugunskuru!» Bet viņš atbild: «Tavs Rills ir vecs zaglis un liels melis. Es jums uguni ne par kādu maksu nedošu!» Redzi — veltīgi tu mani uz turieni notrenkāji.

Rills pavīpsnāja:

— Nekas, iztiku arī bez lauvas palīdzības. Vai redzi, maltīte jau gatava. Ēd vesels, es pats jau paēdu.

Jongs kāri metās virsū bruņurupuča atliekām un zivju asakām. Bet ko īsti bāza vēderā — nesaprata, jo ēdamais bija ļoti karsts. Visu, ko šakālis Rills padeva, vanags Jongs rītin aprija, beigās vēl patencināja:

— Paldies tev. Nekad vēl nebiju ēdis tādu zivi!

Rilla precības

Šakālis Rills un vanags Jongs drīz satikās atkal.

— Kurp tu iedams? — Jongs vaicāja.

— Eju precībās, — Rills atbildēja.

— Ņem mani līdzi!

— Labi, ejam!

Un tā viņi gāja pie Rilla līgavas vecākiem divatā.

Pa ceļam Rills atrada lielu gliemežvāku, ar kādiem pasmeļ viru. Atrada un, lai Jongs nemanītu, paslēpa maisā.

Gāja tālāk un strauta malā atrada vēl divus mazākus gliemežvākus. Vienu vāku Rills iedeva Jongam, bet otru paņēma sev un teica:

— Līgavas mājā mums šie gliemežvāki var vēl noderēt. Ko tur daudz, ņemam tik ciet!

Abi gāja tālāk.

— Vai tu zini, kā pēc vecām parašām jāiet precībās? — Rills tincināja Jongu.

— Nezinu.

— Bet es gan nule atcerējos. Ja viesi ierodoties ar savām karotēm, mājnieki varot ņemt to ļaunā. Vienīgi līgavainim esot jābūt līdzi savai karotei. Citādi viņu varot nepieņemt.

— Ko tad lai dara? — Jongs uztraucās.

— Sviežam prom abi savus gliemežvākus, lai ne tev, ne man nebūtu karotes. Gan jau tur kaut ko izdomāsim.

Jongs bija ar mieru. Viņi aizsvieda savus mazos gliemežvākus un gāja tālāk. Bet Rillam kabatā bija palicis lielais gliemežvāks, par kuru viņš Jongam nebilda ne vārda.

Tā viņi nonāca līgavas mājā. Rills paaicināja savu nākamo sievastēvu malā un sacīja:

— Manam draugam Jongam visi ēdieni garšo karsti. Parūpējies, lai viņam pasniegtu karstu viru!

Ciemiņiem atnesa viru. Rillam un Jongam priekšā nolika kūpošas viras podus. Izsalkušais Jongs aši iegrūda podā knābi un krietni apdedzinājās. Skatās — Rills paklusām pasmeļ viru ar lielu gliemežvāku.

— Kur tad tu ņēmi karoti, Rill? — vanags viņam vaicāja. — Manā podā vira ir tik karsta, ka es nemaz nevaru ieēst!

— Tā nepavisam nav tava bēda, Jong! — šakālis atbildēja. — Man kā līgavainim pienākas ēst ar karoti. Ja gribi, aizlido un pameklē sev tādu pašu! Tagad līgavas vecāki vairs neapvainosies.

Neko darīt, Jongs aizlidoja, lai sameklētu sev gliemežvāku. Bet Rills to vien bija gaidījis. Paņēma vanaga viras podu, izēda gandrīz vai tukšu, pēc tam iebēra podā smiltis un tām pāri pārlēja atlikušo viras lāsi.

Atgriezās Jongs ar gliemežvāku. Redz: Rills tup, strebj no sava poda viru, bet viņa pods stāv kā stāvējis, neviens tam nav pieskāries.

Vanags sāka ēst un gandrīz vai aizrijās. Viņš ievaicājās:

— Kāpēc virā ir tik daudz smilšu?

— Vai nu daudz, vai maz, bet jāēd ir, — Rills atbildēja. — Es jau arī nevaru lāgā norīt, bet ēdu. Nedrīkst līgavas vecākus aizvainot.

Rills, izstrēbis savu viru, aplaizījās. Bet glupais Jongs ar savu podu tikko tika galā.

Naktī, kad visi būdā gulēja cietā miegā, Rills klusām piecēlās. Jongs to izdzirdēja un apvaicājās:

— Kur tad tu?

— Ak, draugs, — Rills atbildēja, — man no šīs viras nemaz nav laba dūša.. Iziešu svaigā gaisā pastaigāties, varbūt paliks labāk.

— Es tevi labi saprotu. Man arī vēderā tāds smagums, ka grūti pat piecelties.

Jongs tā pateica un aizmiga. Bet Rills iezagās aplokā un nokāva vistreknāko āzi. Mīkstākos gabalus viņš aši uzcepa uz iesma un apēda. Pārpalikumu ietina ādā un paslēpa ceļa tuvumā, kas veda uz viņa māju. Ar nokautā āža asinīm viņš notriepa guļošo Jongu un pie knābja nolika labi treknu gaļas gabalu. Pēc tam aizskrēja uz upi, pats nomazgājās un nolikās būdā gulēt, it kā nekas nebūtu bijis.

Otrā rītā viņu jo agri uzmodināja nākamais sievastēvs:

— Nelaime mūs piemeklējusi, Rill! No aploka pazudis pats treknākais āzis!

— Kā pazudis? — Rills brīnījās. — Kur pazudis? Jāiet meklēt!

Izmeklējās abi ar sievastēvu pa malu malām, apgāja apkārt būdai, vēl gabaliņu aiz būdas — ara, bet kā nav, tā nav.

— Varbūt pārmeklēt būdu, — Rills deva padomu.

Abi nu pārmeklēja būdā visus kaktus — āža nav, vienīgi Jongs guļ cietā miegā — viss vienās asinīs, bet pie galvas mētājas treknas gaļas gabals.

— Pavei, kur guļ zaglis, tāds rīma! — lielās dusmās iesaucās Rilla nākamais sievastēvs.

Viņš paķēra nūju un tā apstrādāja miegaino Jongu, ka tas tikko dzīvs izspruka laukā.

Bet Rills izteica saimniekam dziļu nožēlu, atvadījās un gāja uz mājām, pa ceļam līdzi paķēris āža ādu ar pāri palikušo gaļu.

Ka rills un jongs tiesājās

Pagāja kāds laiks, un vanags Jongs bija izjutis uz savas ādas ne vienu vien šakāļa Rilla nedarbu. Viņš nu atlidoja pie Rilla un sacīja:

— Tagad es visu zinu, kā tu ar mani esi apgājies — ar zivīm piemānīji, ar viru piemānīji, pats apriji āzi un sava nākamā sievastēva acīs nomelnoji mani. Es tevi nositīšu, Rill, vai arī uz karstām pēdām nāksi man līdzi pie tiesas, lai debesu augstā vara piespriež tev taisnīgu sodu.

Rills nu nobijās, bet pašam nebija, kur sprukt, un viņš sacīja:

— Esmu ar mieru iet uz tiesu, Jong. Bet kā lai es tieku debesīs? Man taču nav spārnu!

— Tā nav liela bēda, — Jongs atbildēja. — Es tev padošu vienu spārnu, mans brālis vanags Kets — otru, tā mēs tevi kā nieku uzrausim debesīs.

Neko darīt, Rills bija ar mieru. Jongs viņam pastiepa vienu spārnu, Kets — otru, un tā viņi trijatā pacēlās līdz debesīm un nostājās dieva priekšā.

— Kas ta jūs te atvedis, mani bērni? — dievs viņiem jautāja.

— Rills mani vienu reizi piekrāpa — zivs vietā pabaroja ar asakām, — Jongs atbildēja.

— Tas nav labi, — dievs teica.

— Rills mani otru reizi piekrāpa — viras vietā pabaroja ar smiltīm.

— Tas nu nav labi, — dievs teica.

— Rills trešo reizi visus piekrāpa — slepus naktī viens pats apēda treknu āzi. bet vainu uzvēla man, un mani par to smagi piekāva.

— Tas nu nemaz nav labi, — dievs teica. — Par šiem trim pārkāpumiem lai Rills trīs reizes savu vainu izpērk — pabaro tevi ar svaigām zivīm, pacienā ar labu, biezu viru, bet par trešo pārkāpumu lai izlūdzas no tevis piedošanu. Esmu visu pateicis.

Šāds lēmums bija varen pa prātam Rillam, bet vanags Jongs toties sapiktojās.

— Es negribu ne acīs redzēt tavas zivis! — viņš sāka klaigāt. — Nav man vajadzīga tava vira! Un vēl mazāk — tava zemošanās. Kaut tu reizi pa visām reizēm izčibētu!

Un noskaities Jongs kopā ar savu brāli Ketu nolidoja uz zemi, pametis Rillu vienu pašu debesīs.

Ko lai nu Rills dara? Gribi vai negribi — jāiet vēl reizi pie dieva. Iegāja Rills pie dieva un sāka lūgties:

— Palīdzi man kā nekā tikt atpakaļ uz zemi!

— Es jums tiesu izspriedu, — dievs sacīja, — bet par citu nav mana daļa.

— Ceļš atpakaļ uz zemi ir tāls. Kā man ceļā iztikt, ja līdzi nav nekā?

— Varu tev iedot ceļam maišeli graudu, — dievs sacīja.

Rills paņēma maišeli ar graudiem un atkal jautāja:

— Kur man te atrast ceļu atpakaļ uz zemi?

— Uz augšu neej, ej uz leju, tad nolaidīsies, — dievs pamācīja.

— Kā tad es nolaidīšos, ja man nav spārnu?

— Ak tā gan! — dievs saskaities iesaucās un deva Rillam pamatīgu spērienu. Rills lidodams nolidoja ar savu maišeli lejā, smilkstēdams un kūleni pēc kūleņa mezdams.

— Ak kungs! — viņš nāves bailēs iebrēcās. — Izdari nu tā, lai es iekristu dīķī, bet neuzkristu uz akmeņiem — tad gals klāt!

Taču dievs nepaguva viņam ne atbildēt. Rills atsitās pret zemi un izvalbīja acis.

Trīs dienas Rills gulēja bez atmaņas. Pa šo laiku skudras bija pārgrauzušas viņa maišeli pušu un izvazājušas visus graudus. Kopš tā brīža tad nu šakāļi labību vairs nesēj un viņiem nav arī savu tīrumu.

Ceturtajā dienā Rills pamodās un, aiz sāpēm vai kaukdams, aizvilkās līdz mājai.

— Ak, mana vecā māmuļa! — Rills iesmilkstējās. — Dievs mani ņēma un nometa no debesīm zemē! Krītot esmu tā sadauzījies, ka dzīvotāja no manis vairs nebūs. Izroc man kapu, ielaid tajā ir ceptu vērsi, ir krūzi ar ūdeni un apbedī mani. Pārsvied bedrei pāri žagarus, apzied tos ar māliem un virsū uzber tikko raktu zemi. Apraudi mani un atstāj mani nomirt vientulībā! Ja padzirdēsi krakšķēšanu, neizbīsties: tad zini, ka esmu jau miris un tārpi apgrauž manus kaulus.

Šakāļa vecā māte sāka gauži raudāt un steidzās visu izdarīt tā, kā Rills bija vēlējis: izraka kapu, ielika tajā ceptu vērsi un krūku ar ūdeni. Rills ierāpās kapā. Māte pārsedza kapu ar žagariem, apzieda tos ar māliem un virsū uzbēra zemi. Māte no sirds apraudāja Rillu un atstāja viņu, lai viņš nomirtu vientulībā. Nakts vidū dzird — kapā kaut kas krakšķ.

— Ak, mans nabaga dēls! — māte ieraudājās. — Tātad tu jau esi miris un tārpi ņemas apgrauzt tavus kaulus!

Otrā naktī krakšķēšana kļuva jo skaļāka. Trešā naktī apklusa pavisam.

— Ak, manu nabaga dēliņi — māte sāka vaimanāt vēl skaļāk. — Tātad no tevis nekas vairs nav palicis. Labāk būs kaps jāaizrok.

No rīta viņa, atnākusi ar lāpstu, skatās — kaps gluži vaļā. Uz tā malas tup Rills, laizās un elš.

— To tu, māt, pareizi teici, ka nekas vairs nav palicis, — viņš mātei paskaidroja. — Tikai ne no manis, bet gan no ceptā vērša. Es ārstējos ar vērša gaļu un tagad esmu vesels kā rutks. Nomirt nekad nav par vēlu!

Kā beidzās strīds starp rillu un jongu

Šakālis Rills un vanags Jongs kādu dienu atkal satikās. Viņi abi nolēma izbeigt savu veco naidu ar divkauju. Rills paņēma loku, arī Jongs paņēma loku. Viņi sanāca kopā klajā vietā.

Rills izšāva pirmais. Bulta ietriecās Jongam astē un izsita divas spalvas.

Jongs izšāva otrais. Bulta trāpīja Rillam kājā. Rills aiz sāpēm iekaucās un klibodams aizskrēja. Bet klusībā šakālis perināja vēl lielāku naidu.

Viņš izrāva bultu sev no kājas un rētu aplaizīja. Kad rēta bija aizdzijusi, viņš atnāca pie Jonga, it kā nekas nebūtu noticis, un sacīja:

— Pietiek mums abiem naidoties! Iesim, es tev gribu kaut ko parādīt.

— Labi, paskatīsimies, ko tu man gribi parādīt. — Jongs bija ar mieru.

Viņi gāja uz ciematu.

— Vai redzi — tur ciemata malā būda? — Rills teica. — Un blakus būdai aug palma. Kokosrieksti tajā jau ir nogatavojušies. Iesim pamielosimies!

— Kā tad tu tiksi pie riekstiem, ja saimnieks savu palmu no agra rīta līdz vēlam vakaram apsargā? — Jongs brīnījās.

— Pagaidīsim, kad saule sāks svelmēt. Pašā dienas vidū viņš, kā likts, iemigs. Es uzrāpšos palmā un metīšu tev lejā riekstus. Kad es metu, tu tos uzķer un klusām nolaid zemē, lai neuzmodinātu saimnieku.

Kā viņi bija norunājuši, tā arī izdarīja. Dienas vidū saimnieks jutās noguris un, pašam nemanot, aizmiga. Rills aši uzrāpās palmā. Norāva vienu kokosriekstu un nometa. Jongs to metienā uzķēra un nolaida zemē. Rills noplūca otru kokosriekstu un meta. Jongs arī to uzķēra, bet nākamo riekstu Rills uzsvieda Jongam tieši uz galvas. Rieksts iezvēla Jongam tik stipri pa galvu, ka izsita no tās saprašanu uz trim dienām. Bet Rills ņēma un aizbēga.

No tā laika visiem vanagiem ir plakanas galvas.

Jongs, atguvis samaņu, atkal uzlidoja debesīs sūdzēties. Debesu valdnieks viņu uzklausīja, ne pa jokam sadusmojās un uzbārās:

— Cik ilgi tu man te māksies virsū ar savām ķildām? No šā brīža pavēlu, lai šakālis un vanags izvēlas katrs savu ceļu un nekad un nekur vairs nesatiekas.

Tā arī notika. Kaut arī vanags un šakālis vēl šodien viens uz otru tur ļaunu prātu, satikties viņiem vairs nekā nesanāk.

Šakālis un bruņurupucis

Kādu reizi šakālis Rills satika bruņurupuci Koingu. Rills bija krietni izsalcis un ilgi lauzīja galvu, kur varētu dabūt kaut ko uz zoba liekamu. Bet te — tāda tikšanās!

Rills kļuva priecīgs un sacīja:

— Ak, Koinga, sen neesam viens otru vaigu vaigā redzējuši! Vai mēs abi neaizietu uz ganībām? Padzertos tieši no govīm pienu, patērzētu.

— Ejam, — Koinga atbildēja.

— Es skriešu pa priekšu, pavērošu, kur šobrīd ganās govis, — Rills sacīja. — Bet tu savā nodabā čāpo man pakaļ.

— Var jau arī tā, — Koinga atbildēja.

Rills aiznesās kā vējš pa priekšu. Ganībās viņš uzmeklēja bruņurupuča Koinga melno govi un ņēmās to sakaitināt. Govs metās virsū Rillam, bet Rills — bēg, ko kājas nes. Skrien un bļauj pilnā rīklē:

— Koinga! Koinga! Glāb! Man pakaļ dzenas mežonīgs bifelis. Nogalini to!

Bruņurupucis, būdams pusakls, nevarēja īsti labi redzēt, uz labu laimi meta šķēpu un nogalināja pats savu govi.

— Ai-ai-ai! — Rills iesaucās. — Ko tu izdarīji? Nobeidzi pats savu govi!

— Tu jau tiki bļāvis, ka tas esot bifelis!

— Kā tad es to varēju zināt? Lielās bailēs neattapu, ka tas nav bifelis. Tev taču vajadzēja pazīt, ka tā ir tava govs! Vai tad tu tik slikti redzi?

Bruņurupucim bija kauns atzīties, ka viņš tāds pusakls, un tāpēc vairāk nekā neteica.

— Neko darīt, kas beigts, tas beigts, — teica Rills. — Tagad jāķeras pie gaļas vārīšanas.

Viņš paņēma podu, izsita tam dibenā caurumu un iedeva šo podu Koingam.

— Aizej tu pēc ūdens, bet es tikmēr sadalīšu gaļu gabalos.

Koinga ar podu aizrāpoja pēc ūdens. Tikko bruņurupucis vairs nebija redzams, Rills novilka govij ādu, gaļu un ādu paslēpa zālē, bet govs galvu ieraka zemē tā, ka tikai ragi bija redzami.

Beidzot aizelsies atrāpoja bruņurupucis.

— Vai tad ar tādu var atnest ūdeni? — viņš teica. — Pods taču ir caurs! Par baltu velti tik tālu aizrāpoju.

— Svied prom to savu podu! — Rills kliedza pretī, pieķēries pie viena govs raga. — Vai neredzi, govs grimst zemē iekšā! Es jau tā tikko turu, man skausts brakšķ vien. Ātrāk nāc man palīgā, citādi pazudīs zemē viss lops! Tikai velc uzmanīgi!

Viņi sāka vilkt abi divi un izrāva no zemes govs galvu.

— Redzi nu! — Rills ne pa jokam, likās, bija noskaities. — Es taču tev teicu: velc uzmanīgi! Tevis dēļ mēs nu visu pazaudējām.

— Ko tagad iesāksim? — Koinga noskuma.

— Ko iesāksim! Ko iesāksim! Sadalīsim galvu, un lieta darīta! Tas taču notika tevis dēļ, kāpēc tu tik ilgi gāji pēc ūdens! Ēs sev paņemšu purnu, tu ņem ragus. Pāriesim mājās, izvārīsim. Mana sieva prot taisīt tādus podus, kuros no viena govs purna var izvārīt divdesmit podus pilnus ar gaļu. Vai tev mājās nav tādi podi?

— Nezinu, — Koinga skumji teica.

— Bet tu pamēģini! Ja tev no ragiem neiznāks divdesmit pilni podi, tad tavi podi nekur neder.

Ar šiem vārdiem viņi šķīrās un gāja katrs savu ceļu. šakālis Rills paslepus aizstiepa uz mājām govs liemeni, un viņa sieva pievārīja divdesmit podus pilnus ar gaļu. Bet Koinga vārīja un vārīja no agra rīta līdz vēlam vakaram ragus un izvārīja pusi poda līmes. Koinga noskaitās, dusmās sadauzīja savā mājā visus podus un rāpoja pie Rilla.

— Cik tad podu gaļas tu izvārīji? — Rills viņam jautāja.

— Neviena! — bruņurupucis atbildēja. — Bet tu?

— Divdesmit, kā jau teicu. Gribi varbūt nogaršot?

— Gribu gan, — bruņurupucis atbildēja.

Bruņurupucis ierausās Rilla būdā un tur virs pavarda pamanīja izkārtu savas melnās govs ādu. Koinga nu visu saprata, bet neteica ne vārda. Nogaršoja cienastu un rāpoja atpakaļ uz savu māju, dziļi sirdī paslēpis dusmas.

Koinga ilgi lauzīja galvu, kā atdarīt viltīgajam šakālim. Beigu beigās izdomāja. Zinādams, ka Rillam patīk skaistas meitenes, Koinga izrāpoja uz takas, kas veda uz Rilla māju, un pārvērtās par sieviešu brunčiem.

Drīz pa taku šurpu steidzās Rills. Redz, uz ceļa mētājas skaisti sieviešu brunči. Kura gan tos būtu pazaudējusi? Rills paķēra brunčus, uzmauca tos uz šķēpa un nesa uz mājām.

Mājās Rills sasauca visas sievietes — māti, sievu, māsu, sievasmāsu, sievasmātes māsu. Sasauca visas un vaicāja:

— Tagad atzīstieties, vai neviena no jums nekā nav pazaudējusi? Tiešām neviena no jums nav nekā pazaudējusi?

Visas klusēja kā ūdeni mutē ieņēmušas.

— Nu, parādieties!

Rills viņas apskatīja, tiešām — visām brunči mugurā.

Tad Rills viņām parādīja, ko bija uz ceļa atradis. Visas nosmējās. Rills iemeta brunčus kaktā, bet pats aizgāja uz upi ar žebērkli zivis durt.

Mājās Rills atgriezās tikai naktī. Skatās, tajā kaktā, kur bija nometis brunčus, sēž jauna, skaista meitene. Rills kļuva priecīgs. Sasauca visu savu saimi, un cauru nakti dancoja un līksmojās.

Otrā dienā jau no agra rīta jaunā skaistule viņam pavēlēja sazvejot tā pavairāk zivju. Šakālis saaicināja visu savu saimi, un viņi aizgāja uz upi.

Ap pusdienas laiku Rillam tā sagribējās ēst, ka viņš viens pats atskrēja uz māju, lai pamielotos pie savas gaļas podiem un pie reizes apskatītos, ko dara skaistule. Bet tās nekur nav. Rills izmeklējās pa kaktu kaktiem, pa malu malām — ka nav, tā nav.

Neko darīt. Liksies klāt saviem gaļas podiem. Ieskatījās vienā podā tukšs. Ieskatījās otrā — arī tukšs. Kurš gan būtu apēdis visu govs gaļu? Vienīgi pēdējā poda paša dibenā kaut kas vēl samanāms. Rills iebāza tajā galvu, laida ar mēli apkārt un no sāpēm iekaucās. Tas bija Koinga, kas tagad, pieņēmis savu parasto izskatu, bija ieķēries šakālim mēlē.

Rills sāka šo lūgties:

— Atlaid mani! Es jau tā esmu sodīts! Tagad mani apsmies viss ciemats.

— Nē, — bruņurupucis atrunājās. — Vispirms aiznes mani līdz upei, tad redzēsim.

Rills nu stiepa Koingu uz upi. Skrien un smilkstēt smilkst aiz sāpēm. Tikai pie pašas upes Koinga no viņa atlaidās. Ienira ūdenī un prom bija.

Kopš tas reizes Rills, paturot prātā to, kā bruņurupucis viņu bija apkaunojis ar sieviešu brunčiem, centās šo vairāk nekaitināt.

Kāpēc saule un mēness saķildojās

Vecum vecajos laikos Saule un Mēness bija lieli draugi. Viņi dzīvoja kopā, un viņiem bija kopēja saimniecība.

Kādu rītu labi agri Saule devās uz lauku un pieteica Mēnesim izvārīt pusdienas. Taču Mēness, būdams liels slinkuma lāpītājs, nekā nedarīja. Saule pārnāca mājās no lauka, bet no pusdienām ne vēsts.

— Ja esi par slinku kaut ko vārīt, tad aizej uz avotu pēc ūdens! — Saule teica Mēnesim.

Mēness nekā neatbildēja un palika sēdot kā sēdējis. Tad Saule pati paņēma krūku, lai tecētu uz avotu pēc ūdens, un pieteica Mēnesim iekurināt pavardā uguni. Bet Mēness bija par slinku pat uguni iekurt.

Saulei pašai vajadzēja iekurt pavardā uguni un izvārīt ēdienu. Viņa uzlika podu ar ūdeni uz uguns un sāka vārīt putru. Kad putra bija gatava, Saule noņēma karsto podu no uguns un sauca Mēnesi pusdienās. Nu beidzot Mēness slējās kājās un kāri ķērās pie putras.

Saule, to redzot, pārlieku noskaitās. Lielās dusmās paķēra podu un uzkliedza:

— Ak tu nolāpītais sliņķi, pie ēšanas esi allaž pirmais, bet vārīt negribi!

To teikdama, Saule tā iezvēla Mēnesim ar podu pa galvu, ka pods sašķīda lausku lauskās, bet putra applaucēja Mēnesi no galvas līdz kājām. Mēness tikko jaudāja aizbēgt. Kopš tā laika Saule un Mēness kļuva nesamierināmi ienaidnieki.

Vēl šobrīd, kad Saule uzlec pie debesīm, Mēness nedomā ne tuvumā rādīties. Viņš gaidīt gaida nakti un tad gluži vientuļš nostaigā savu ceļu.

Adžoks — lauvu uzvarētājs

Kādā ciematā dzīvoja jauneklis, vārdā Adžoks. Viņš gan labi dzirdēja, bet kopš dzimšanas nebija pārlaidis ne vārda pāri lūpām. Visi viņu uzskatīja par mēmu.

Viendien ciematā atnāca lauva un teica:

— Es meklēju Adžoku!

— Kam tev Adžoks? — ļaudis brīnījās. — Viņš taču ir mēms. Viņš nevar ne vārda izrunāt!

— Lai nu būtu kā būdams, man vajadzīgs Adžoks, — lauva atbildēja. — Es viņu piespiedīšu runāt. Ja viņš nesāks runāt, jo jaunāk viņam pašam!

Ļaudis pasauca Adžoku. Viņš atnāca no ganībām. Lauva viņu sveicināja, bet Adžoks viņam ne vārda neatbildēja. Lauva to ņēma jaunā, aizskrēja uz ganībām un saplosīja Adžoka ganāmpulka vērsi.

— Kāpēc tu saplosīji mēmā Adžoka vērsi? — ļaudis viņu tincināja.

— Tāpēc, ka viņš man neatbildēja! — lauva teica, skaļi pasmējās un aizgāja.

Cilvēki izstāstīja Adžokam, ka lauva saplosījis viņa ganāmpulka vērsi, un teica:

— Mēs iesim un nositīsim šo lauvu.

Taču Adžoks, nebūdams ar to mierā, sāka purināt galvu. Tad viņš atvēra muti un — notika neredzēts un nedzirdēts brīnums! — pirmo reizi savā mūžā sāka runāt. Viņš teica:

— Es iešu viens pats!

Viņš aizgāja pie savas mātes un teica:

— Es paņemšu sev līdzi divus suņus un divus vēršus. Man ir jāatdara lauvam.

Adžoks paņēma šķēpu, zobenu, pasauca divus suņus, nošķīra no ganāmpulka divus vēršus un devās ceļā.

Drīz viņš nonāca lauvu ciematā — tur dzīvoja lauvas, bet cilvēki viņiem kalpoja par vergiem. Adžoks bija pienācis pie lauvu virsaiša mājas. Adžoku ieraudzījis, lauvu virsaitis ierēcās:

— Atdod man to vērsi, kas nāk tev aiz muguras!

Lauvu virsaiša kalpi iznāca Adžokam pretī un teica:

— Virsaitis mūs sūtīja, lai tu mums atdotu vērsi, kas nāk tev aiz muguras.

— Lai virsaitis atnāk un paņem vērsi pats, — Adžoks atbildēja.

Tad Adžokam pretī iznāca pats lauvu virsaitis un teica:

— Atdod man to te vērsi!

— Paņem pats! — Adžoks atteica.

Lauvu virsaitis piegāja pie vērša, kas nāca Adžokam aiz muguras.

Kad lauvu virsaitis bija pienācis, pirmais vērsis pagriezās un trieca no visa spēka savus ragus viņam tieši mugurā. Bet otrs vērsis trieca ragus viņam krūtīs. Kā uz mājienu abi suņi viņam ieķērās katrs savā pusē, tā ka viņš nevarēja izkustēt ne no vietas. Tad Adžoks tvēra šķēpu un izdūra to lauvu virsaitim cauri. Lauvu virsaitis nogāzās zemē un izlaida garu.

To redzēja citi lauvas, un viņus visus pārņēma neizsakāmas bailes. Viņi metās bēgt. Visi lauvas aizbēga. Visi kalpi, kas bija lauvas, aizbēga. Bet īstie kalpi palika, lai kalpotu Adžokam.

Visi buļļi un govis, kas bija lauvas, aizbēga. Bet īstie lopi palika ganībās un pārgāja Adžoka īpašumā.

Visi ādas maisi ar pienu un maisi ar graudiem, kas bija lauvas, arī aizbēga. Bet īstie ādas maisi un graudu maisi palika Adžokam.

Lauvu ciematā daudzi lauvas bija pieņēmuši cilvēku, vēršu vai ādas maisu izskatu, lai tā apmānītu cilvēku acis.

Tā Adžoks ieguva savā īpašumā lielu ganāmpulku, daudz pārtikas un ne mazumu kalpu. Kā bagāts vīrs viņš atgriezās dzimtajā pusē un netālu no sava ciemata uzcēla skaistu māju un ierīkoja plašu aploku.

Drīz pienāca tukšais gadalaiks. Adžoka māsas gāja uz mežu vākt saknes un ēdamas zāles un nonāca līdz Adžoka mītnei.

Adžoks uz pirmā acu uzmetiena pazina savas māsas, bet viņas nodomāja, ka tas ir kāds svešinieks. Adžoks padzirdīja māsas ar pienu, bet sakņu un zāles vietā piepildīja viņu maisus ar kafira graudiem. Māsas atgriezās mājās un visu redzēto izstāstīja mātei.

— Mēs satikām svešinieku, kurš bija gauži līdzīgs mūsu Adžokam, — viņas teica.

— Jūsu brāli Adžoku jau sen ir saplosījušas lauvas, diez kur viņa kauli tagad balo, — māte atbildēja.

Jau krietnu laiku viņa apraudāja Adžoku. Viņa vairs neiesvaidījās ar eļļu, nelāgoja par savām drēbēm un neapgrieza matus. Viņa dziļi skuma.

— Atnāc rīt kopā ar mums! — meitas, Adžoka māsas, viņai teica. — Redzēsi viņu pati savām acīm.

Un māte bija ar mieru iet līdzi.

Nākamajā dienā kopā ar meitām viņa ieradās pie Adžoka. Viņš visas padzirdīja ar pienu un visām sadeva kafira graudus līdzi. Tad māte teica:

— Tu esi mans dēls Adžoks!

Bet Adžoks nekā neatbildēja.

— Ja tu neesi mans dēls, tad man labāk nomirt! — māte izmisumā iesaucās un metās prom uz upi. Adžoks skrēja viņai pakaļ. Viņš panāca māti upes malā un teica:

— Jā, es esmu tavs dēls Adžoks!

Un māte nāca atpakaļ uz Adžoka māju. Te viņu iesvaidīja ar eļļu un nogrieza matus. Adžoks viņai sadāvināja daudz rotu un ietērpa skaistās drēbēs. Viņš atdeva mātei skaistu māju un četras verdzenes, lai tās māti apkoptu un gatavotu ēst.

Krokodils un jūras krauklis

Vienu dienu krokodils pārlieku izbadējies peldēja pa Nīlu, cerēdams nogrābt ko ēdamu. Pēkšņi redz — pašā ūdens malā stāv jūras krauklis. Krokodils grasījās viņu jau sagrābt, bet tad apdomājās. Knābis jūras krauklim ass kā šķēpa uzgalis, kakls — kā šķēpa kāts. Ķeries nu tādam klāt, pašam var iziet plāni!

Krokodils apvaicājās:

— Mans draugs jūras kraukli, kāpēc tev tik ass knābis? Tas nu gan laikam var izdurties cauri kā šķēps?

— Tu neesi kļūdījies, tā domādams, — jūras krauklis atbildēja. — Varbūt gribi izmēģināt?

— Es jau būtu izmēģinājis, bet nobijos.

— Nebaidies, es tev tikai tā maķenīt ieplāšu.

— Labi, — krokodils bija ar mieru.

Bet pie sevis nodomāja: «Ja knābis jūras krauklim nav pārāk ass un pats viņš arī nerādās esam nekāds spēka vīrs, gan es ar viņu tikšu galā.»

Krokodils jau izbāza galvu un aizmiedza acis. Bet jūras krauklis, nebūdams muļķis, izslējās un no visa spēka cērt ar savu aso knābi krokodilam acī! Tam zils un zaļš vien gar acīm pašķīda.

— Ai, ai! — viņš neganti iekliedzās. — Vairāk nevajag, es redzu, cik tu esi spēcīgs!

Un krokodils pasteidzās aši ienirt ūdenī.

Kopš tās reizes jūras kraukļi mierīgi var peldēt pāri Nīlai un krokodili i nedomā viņus aiztikt.

Bahets

Dzīvoja reiz kāds ķēniņš. Viņam bija mīlulis vergs, vārdā Bahets. Ķēniņš uzdāvināja Bahetam ciematu un iecēla viņu tur par vecāko.

Taču Bahets bija slikts vecākais, un ciemata ļaudis atnāca pie ķēniņa sūdzēties. Ķēniņš pavēlēja pasaukt Bahetu. Viņš ieradās, nesdams pilnu klēpi ar mietiem.

— Ko tu tur nes? — ķēniņš viņam vaicāja.

— Manu ķēniņ, — Bahets atbildēja, — es atnesu mietus, lai uzceltu jaunu žogu apkārt tavai pilij.

— O mans vergs! — ķēniņš teica. — Kaut es tevi gribu sodīt, tu tomēr vēl rūpējies par mani!

Ķēniņš gauži sadusmojās uz ciemata ļaudīm, nosauca viņus par mēlnešiem, bet Bahetu atlaida uz mājām.

Drīz zemnieki atkal atnāca pie ķēniņa apsūdzēt Bahetu. Neko darīt. Ķēniņš lika viņu atsaukt:

— Lai viņš ierodas, tikai ne jāšus un ne kājām!

Bahets ieradās jāšus, bet pie pils, kur dzīvoja ķēniņš, viņš nokāpa no zirga. Vienu kāju viņš atstāja kāpslī, bet ar otru lēca pa zemi. Tā, uz vienas kājas lēkādams, viņš parādījās ķēniņa priekšā.

— Kas tad tas? — ķēniņš brīnījās. — Kāpēc tu tā lēkā uz vienas kājas?

— Vai tad tu pats man nepavēlēji ierasties ne jāšus uz zirga un ne kājām? Tā es arī atstāju vienu kāju kāpslī, bet ar otru lecu pa zemi.

Ķēniņam par tādu izdomu bija jāsmejas. Viņš uzteica savu kalpu:

— Esi gan tu gudrinieks! Ko man ar tevi? Staigā vesels!

Bahets atgriezās mājās, bet zemnieki viņu kā necieta, tā necieta un atkal atnāca pie ķēniņa sūdzēties.

Šoreiz ķēniņš teica:

— Ja Bahets ir tāds, kā jūs stāstāt, viņš jāsoda ar nāvi. Rīt atnāciet visi šurpu un katrs atnesiet līdzi pa vistas olai.

Katrs atnesa vistas olu. Bet ķēniņa pavēle par vistas olu netika paziņota Bahetam, un viņš atnāca ar tukšām rokām. Kad visi bija sanākuši, ķēniņš teica:

— Kurš no jums nevarēs izdēt olu, tas tiks sodīts ar nāvi!

Pēc īsa brīža ķēniņš pavēlēja:

— Celieties visi augšāI

Visi piecēlās, atstājuši zemē pa olai. Tikai Bahets sēdēja kā sēdējis.

Ķēniņš vaicāja:

— Kāpēc tu, Bahet, necelies augšā?

Bet Bahets sēdēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

— Kāpēc tu necelies kājās? — ķēniņš atkal viņu uzrunāja.

Bahets piecēlās, bet olas viņam nebija.

— Kā tu uzdrīkstējies neklausīt manai pavēlei? — ķēniņš uzbārās.

— Vai tiešām tu domā, ka vistas dētu olas, ja nebūtu neviena gaiļa? — Bahets teica. — Es taču esmu gailis!

Ķēniņš tā smējās, kā ilgi nebija smējies — no smiekliem gandrīz vai nomira.

— Ak tu prātvēder! — ķēniņš iesaucās. — Ej mājās ar visām savām vistām, un lai es viņas te vairs neredzētu!

Abvola un krokodils

Pierunājis savu māsu Abvolu šķirties no baloža, zirneklis to atdeva par sievu krokodilam.

Kādu dienu zirneklis nolēma apciemot māsu un svaini, kuri dzīvoja upes vidū uz salas. Krokodils pārveda zirnekli uz salu, bet pavadīt līdz mājām nevarēja, jo viņš bija pārcēlājs. Abvola bija mājās viena.

— Paklausies, — Abvola teica zirneklim. — Man jāuzkaplē lauks. Pasēdi, pieskati manas piecpadsmit krokodila olas!

Zirneklis bija ar mieru. Pēc pusdienas Abvola atgriezās no lauka un teica:

— Tagad atnes man krokodila olas — tās man pienā jāapmazgā!

Zirneklis ne pa jokam nobijās: kamēr Abvola strādāja uz lauka, viņš bija četrpadsmit olas izsūcis un veselu atstājis tikai vienu pašu olu! šo olu viņš arī atnesa. Abvola to apmazgāja pienā un palūdza:

— Atnes arī pārējās!

Zirneklis aiznesa un atkal atnesa atpakaļ to pašu vienu olu. Tā viņš darīja jau trešo reizi. Taču olu mazgājot trešo reizi, Abvola pamanīja, ka tā ir mitra, tikko mazgāta pienā, un saprata, ka viņas brāļuks zirneklis ir apēdis visas pārējās četrpadsmit olas.

— Palīgā! — viņa sāka nelabi kliegt.

Zirneklim nekas cits neatlika kā ņemt kājas pār pleciem un nesties prom. Viņš skrēja uz pārceltuvi, bet viņam pakaļ joza Abvola. Viņa pamanīja vīru un sauca jau pa gabalu:

— Nepārcel manu brāli uz krastu — viņš apēda mūsu olas!

Taču krokodils labi nesadzirdēja, ko sieva tur kliedza, un jautāja zirneklim:

— Ko tā tava māsa tur kliedza? Ko viņa sauc — tevi vai mani?

— Viņa kliedz, — zirneklis atbildēja, — lai tu mani ātrāk pārcel uz krastu, jo tūlīt sāks līt.

— Labi, labi, paspēsim, — krokodils norūca un bez atelpas īrās uz krastu.

Kad viņi abi bija jau gandrīz pie krasta, vējš atnesa līdz krokodila ausīm Abvolas vārdus. Tos sadzirdēja arī zirneklis. Viņš aši metās ūdenī iekšā, bet krokodils — viņam pakaļ! Sagrāba savu radinieku aiz kājām un tur ciet, cik spēka.

— Ei, māsasvīri — zirneklis viņam uzsauca. — Vai tu ilgi domā turēt zobos to niedri? Varbūt tu domā, ka tā ir mana kāja? Paskaties!

Lai krokodils paskatītos, viņam bija jāatlaiž zirnekļa kāja. Zirneklis tikai to vien bija gaidījis! Kaut arī paklibs, taču dzīvs aizklunkurēja līdz mājām.

Otrā dienā no rīta zirneklis teica, ka viņa māsa jau nu neesot krokodilam piemērota sieva.

Bušmeņu pasakas

Kā sienāzis radīja antilopi un mēnesi

Kādudien sienāzis paņēma Kvamanga sandali un ielika to bedrē, kur bija ūdens. Kvamanga drīz pamanīja, ka viņam nav sandales, un to pateica savai sievai dzeloņcūkai, bet tā atbildēja: — Es nekā nezinu.

Sienāzis pa to laiku no Kvamanga sandales bija iztaisījis antilopi un to paslēpis niedrājā. Katru dienu viņš to ēdināja ar medu, un tā auga ātri. Sagriezis medus kāres un salicis tās dobā akmenī, viņš to aiznesa uz niedrāju un pasauca antilopi. Tā iznāca no niedrāja, kur slēpās dienu un nakti, apēda visu atnesto medu un aizgāja atkal atpakaļ. Tā tas notika katru dienu, un antilope auga ātri. Neviens nebija manījis, ka medu apēd antilope, jo sienāzis visiem stāstīja, ka medus vēl esot pārāk svaigs un tāpēc viņš to nenesot uz māju.

Vienreiz Kvamanga teica savam dēlam ihneimonam[1]:

— Mans dēls, tev jāuzzina, kāpēc sienāzis nenes medu uz mājām: neizlaid viņu no acīm, kad viņš ies uz niedrāju pēc medus; liecies tur uz auss, apsedzies ar karošu[2] un uzmani.

Ihneimons tā arī izdarīja, jo viņš bija Kvamanga dēls. Ieradās sienāzis, atnesa medu, atšķaidīja to ar ūdeni un pasauca antilopi. Un tad ihneimons pamanīja, ka no niedrāja izlēca antilope. Taču sienāzim nebija ne jausmas, ka ihneimons ir tuvumā un visu noskatās. Kad antilope iznāca no niedrāja, sienāzis sāka to barot ar medu. Ihneimons neizturēja, izlēca no karoša apakšas un iesaucās:

— Nekusti ne no vietas! Kas tas par drausmīgu radījumu, kas nāk un izdzer medus ūdeni?

Sienāzis antilopi paguva aizdzīt, tā aizskrēja un paslēpās niedrājā. Tad sienāzis paņēma savu bultu maksti, pārmeta to sev pār plecu un snāja uz mājām, aicinādams līdzi ihneimonu.

— Eh tu, muļķi, iesim uz mājām!

Ihneimons apvainojās.

— Es neesmu nekāds muļķis!

Un viņš devās uz māju pie Kvamanga un stāstīja:

— Tas ir drausmīgs radījums, kas apēd medu — tāds milzīgi liels, melns un dzīvo niedrājā.

— Tā būs vēl mana sandale. Iesim apskatīsim to, — Kvamanga teica.

Ihneimons, Kvamanga un dzeloņcūka paslepus sarunājās, sačukstējās, un, kad sienāzis aizgāja, visi trīs uzņēma ceļu uz niedrāju. Ihneimons teica Kvamangam:

— Tev jāsagriež medus kāres, lai medus izkustu ūdenī, tad jānoliek blakus bedrei, kur aug niedres un jāpasauc: «Kvamanga sandale!» — tā sienāzis sauca šo radījumu, un tad pats to arī redzēsi!

Kvamanga visu tā arī izdarīja — ielika medu ūdenī un pasauca antilopi. Antilope izskrēja no niedrāja, apstājās, paskatījās visapkārt un sāka kāri dzert medus ūdeni. Antilopei ta dzerot, Kvamanga notēmēja uz viņu un izšāva no loka. Antilope palēcās vienu reizi, otru reizi un tad kā nopļauta novēlās zemē.

Bet sienāzis taisni tobrīd grieza medu krietni tālu no šīs vietas un pamanīja, ka medus ir mitrs. Viņš nodomāja: «Kaut kur līst asinis, tāpēc arī medus ir mitrs!» Viņš gāja uz citu vietu, atrada citas kāres, sagrieza tās un nāca atpakaļ.

Sienāzis pienāca pie bedres un ņēmās saukt antilopi, bet viņa nenāca. Sienāzis sāka gauži raudāt, no viņa acīm sāka birt asaras kā pupas. Viņš piecēlās un sāka iet pa antilopes pēdām. Viņš pamanīja asinis un atkal sāka raudāt. Sienāzis atgriezās mājas dikti noskumis un likās gulēt, kaut arī saule spīdēja vēl labi augstu.

Kvamanga pa to laiku sasauca plēsīgus putnus, parādīja viņiem beigto antilopi, un tie metās antilopei virsū un to saplosīja.

Sienāzis piecēlās, paņēma savu bultu maksti un gāja atkal pa antilopes pēdām. Viņš nonāca tur, kur gulēja beigtā antilope, un redzēja, ka putni to jau knābā. Sienāzis paķēra loku un bultas un sāka šaut uz putniem, bet putni pacēlās spārnos, un viņa bultas tiem nenieka nenodarīja.

Gaļas smarža degunā iesitās arī meža kaķim, un viņš naski klupa virsu antilopei. Sienāzis ieraudzīja meža kaķi, paķēra loku un bultas un notēmēja. Taču bultas kaķim netrāpīja, tās aizspindza garām. Tad sienāzis paķēra vēli un metās ar to meža kaķim virsū, bet meža kaķis izrāva vāli un tik dikti sadeva sienāzim, ka piespieda viņu iet meklēt malku. Kad sienāzis atnesa malku, meža kaķis sakūra lielu ugunskuru un ņēmās cept antilopes gaļu, bet sienāzi vēl reizi aizsūtīja pēc malkas. Sienāzis iegāja krūmos un tur pamanīja karājamies antilopes žultspūsli. Putni to šeit bija pametuši, kad sienāzis ar savām bultām viņus izbiedēja. Sienāzis teica:

— Es tūlīt šo pūsli pārduršu!

Žultspūslis sakrunkojās, kļuva mazāks un atbildēja:

— Ja tu tā izdarīsi, tad visu zemi ietīs tumsa un gaišā dienas laikā iestāsies nakts.

Sienāzis, to dzirdot, kļuva priecīgs un aši pārdūra žultspusli; un patiesi kļuva tumšs, gaišā dienas laikā iestājās nakts. Sienāzis sēdēja un domāja: «Ko man tagad darīt?» Viņš noāva sev sandali no kājas un uzsvieda to debesīs. Un sandale pie debesīm sāka spīdēt. Sienāzis gāja uz mājām un teica meža kaķim:

— Apgaismo savu ceļu ar lāpu, jo mana saule spīd tikai man!

Kad viņš pārnāca mājās, ihneimons vaicāja:

— Vai tu tā izdarīji, ka sauli aizsedza tumsa, bet pie debesīm sāka spīdēt mēness?

Sienāzis izstāstīja visu, kā tas bija noticis, kā arī to, ka mēness ir viņa sandale, kuru viņš pats uzsviedis debesīs.

Tagad mēness spīd naktī. Mēness ir auksts, viņš nesilda, tāpēc ka sienāža sandale bija taisīta no ādas. Mēness ir sārts un uz tā samanāmi plankumi, tāpēc ka pie sienāža sandales, viņam staigājot, bija pielipis sarkanais māls un dubļi.

Dienā, kad spīd saule un ir karsts, cilvēki sajūt slāpes un tās remdina. Bet naktī, kad spīd mēness, viņi iekurina uguni un atpūšas.

[1] Ihneimons - faraonu pele, mangusts

[2] Kaross - apmetnis

K ā meitene radīja zvaigznes

Senos laikos dzīvoja meitene. Vienreiz viņa pagrāba no ugunskura sauju pelnu un — neko nedomādama — Uzsvieda tos debesīs. Pelni tur izkaisījās, un debesīs tapa ceļš kā nosēts ar zvaigznēm. Kopš tā laika šis spožais zvaigžņu ceļš apgaismo naktī zemi ar maigu gaismu, lai cilvēki, atgriežoties mājās, tumsā redzētu ceju un atrastu savu māju.

Lai zvaigžņu cejam vienam naktī pie debesīm nebūtu garlaicīgi, meitene tur uzsvieda saldās saknes. Meitene tās uzsvieda, sadusmojusies uz savu māti, kura viņai bija iedevusi tik maz sakņu, ka to gribējās vēl un vēl. Meitene bija saslimusi, gulēja būdā un pati nevarēja iziet un sameklēt sev saldās saknes. Tā nu viņa, sadusmojusies uz savu māti, uzsvieda saknes debesīs, lai tās kļūtu par zvaigznēm. Un saldās saknes vēl šobrīd spīd pie debesīm kā spožas zvaigznes.

Vējš

Viņos laikos vējš bija cilvēks kā jau cilvēks. Pēc tam viņš pieņēma putna izskatu un sāka lidot pa gaisu. Kopš tā laika viņš vairs nevarēja staigāt pa zemi, kā to agrāk bija darījis.

Vējš, būdams putna izskatā, apmetās dzīvot alā augstu kalnos. Rītos agri viņš izlidoja no alas un augām dienām medīja, bet vakaros atkal atgriezās kalnos, ielīda savā ala un tur pārlaida nakti.

Vienreiz gadījās, ka cilvēks ieraudzīja vēju. Viņš domāja, ka tas ir putns, un laida šim ar prāvu akmeni. Vējš par to sadusmojās, saniknojās, sāka lidot un pūst kā pats nelabais. Sacēlās putekļu vērpetes, sagriezās putekļu mākoņi taisni saulei priekša, gruva un dārdēja akmeņi. Cilvēks galvu nevarēja no būdas izbāzt laukā — ne medīt iet, ne saknes savākt. Visi klusi sēdēja un gaidīja, kad aprims vēja dusmas.

Hotentotu pasakas

Kā šakālis un lauva kopā medtja

Sarunāja lauva ar šakāli iet kopā medībās. Pirmais izšāva lauva, bet netrāpīja, tad izšāva šakālis un trāpīja. Šakālis kļuva priecīgs un iesaucās:

— Nošāvu, nošāvu!

Lauva pagriežas uz šakāļa pusi un nikni paskatījās. Šakālis nobijās un teica:

— Manu mātesbrāli, tu trāpīji!

Abi sāka dzīties pakaļ ievainotajam zvēram, šakālis paskrēja garām lauvas izšautajai buliai, it kā to nemaz nebūtu pamanījis, Viņi iznāca tajā vietā, kur ceļi dalījās. Un šakālis teica;

— Tēvoci, tu esi nokusis, apstājies un atpūties šeit!

Lauva palika uz vietas, šakālis, gabaliņu pagājis, iesita sev pa degunu tā, ka sāka tecēt asinis. Tad viņš nāca atpakaļ un ļāva, lai asinis pil zemē un atstāj pēdas, it kā tās būtu tecējušas no ievainotā zvēra, šakālis atgriezās atpakaļ, kur viņu gaidīja lauva, un teica:

— Es nekā neatradu, redzēju tikai asiņainas pēdas. Labāk ej tu pats pameklē, bet es iešu pa otru ceļu.

Tā viņi arī izdarīja, šakālis, iedams pa otru ceļu, ātri sameklēja beigto zvēru un ņēmās tūcīt iekšā pašu gardāko mīkstumu. Tā, negausīgi rīdams, šakālis pats bija ielīdis beigtā zvēra vēderā — ārā bija palikusi tikai viņa aste.

Nekā neatradis, lauva griezās atpakaļ un ies pa otru ceļu, pa kuru bija aizgājis šakālis. Lauva gabaliņu pagāja un — ne ticēt savām acīm! — ierauga šakāļa asti. Lauva sagrāba šakāli aiz astes, izvilka pašu no zvēra vēdera un trieca pret zemi. šakālis pielēca kājās un sāka vaimanāt, ka lauva viņam gauži nodarījis pāri.

— Manu mātesbrāli, es nule grasījos taisni priekš tevis atlikt malā pasu labāko kumosu!

— Labi, ta labi, — lauva teica, — ejam aši pēc mūsu sievām!

— Ko tu, tēvocīt! — viltīgais šakālis atbildēja. — Es viens pats aiztecēšu, bet tu pagaidi šeit pat.

Lauva bija ar mieru. Paņēmis līdzi divus prāvus gabalus gaļas, šakālis devās pēc sievām, šakālis pienāca pie lauvas mājas. Viņu pamanīja mazie lauvēni, nopriecājās un sāka klaigāt:

— Tēvocis pie mums atnācis, viņš mums gaļu atnesis!

Šakālis norūcās, pasvieda lauvēniem mazāko un liesāko gaļas gabalu, bet pats devās uz mājām un lika sievai nākt viņam līdzi pēc medījuma. Lauvene arī bija gatava nākt līdzi, bet šakālis atteica, ka lauva pats atnākšot pēc viņas.

Šakālis devās ar visu ģimeni uz to vietu, kur gulēja beigtais zvērs. Pa ceļam šakālis ielīda dzeloņainos krūmos un saskrāpējās līdz asinīm. Atnācis pie lauvas, šakālis teica:

— Redzi, kā tava sieva mani saskrāpēja, kad es pateicu, ka tu viņu sauc. Ej pats pēc viņas!

Lauva gauži sapiktojās un skrēja uz mājām. Bet šakālis skubināja sievu:

— Sanesīsim labi ātri akmeņus!

Viņi abi sāka nest un velt akmeņus, kamēr sakrāva lielum lielu kaudzi. Tad abi tur uzstiepa visu gaļu un uzrāpās paši. Kad lauva atgriezās kopā ar savu sievu, šakālis viņam kliedza:

— Manu mātesbrāli, kamēr tu uz māju aizgāji, mēs uzbūvējām lielu torni, lai varētu labāk pieskatīt medījumu.

— Labi jau, labi, — lauva teica, — bet es arī gribu uzkāpt augšā.

— Kā gan citādi, — šakālis atbildēja. — Es tūlīt nolaidīšu tev virvi.

Lauva apsēja sev virvi ap vidu, un šakālis sāka to vilkt augšā. Kad lauva jau bija gandrīz augšā, šakālis pārgrieza virvi un iesaucās:

— Ai, ai, cik tu esi smags! Siev, padod man otru virvi!

Bet pats viņai paklusām saka:

— Dod man tādu vecāku!

Lauva atkal to apsēja sev ap vidu, un šakālis sāka šo vilkt augšā. Bet šakālis atkal pārgrieza virvi, un lauva atkal nokrita zemē. Tad šakālis iesaucās:

— Ak! Tevi vajadzēs mazliet pacelt, tad es nolaidīšu tev krietnu gabalu gaļas, taisi tik muti vaļā! Siev, padod pašu prāvāko gaļas gabalu!

Bet pats paklusām pavēlēja sievai nokaitēt akmeni un apsmērēt to ar taukiem. Tad nu šakālis atkal vilka lauvu augšā. Kad šakālis bija lauvu nedaudz pavilcis, viņš iemeta lauvam tieši rīklē nokaitētu akmeni. Tavu kaucienu, kādu nu lauva laida vaļā, bet šakālis tikai pasmējās un teica:

— Nesies nu veicīgāk uz strautu un uzdzer ūdeni uz tik trekna kumosa!

Kāpēc hiēnai pakaļējas kājas īsas!

Vienu reizi šakālis satika hiēnu, un, kamēr abi runājās, virs viņu galvām savilkās liels, balts mākonis. To ieraudzīja šakālis, un viņam varen sagribējās mākoni nogaršot, jo tas izskatījās taisni tāds pats kā speķis, šakālis, daudz neprātodams, uzkāpa uz mākoņa un ņēmās to grauzt pilnām mutēm. Kad šakālis bija krietni pielicies, viņš gribēja nokāpt lejā, bet pa šo laiku mākonis jau bija pacēlies labi augstu. Tad šakālis uzsauca hiēnai:

— Māsiņ, es gribu tev arī atstāt! Padod man savu ķepu pretī, es lēkšu lejā! šakālis lēca, bet hiēna padeva ķepu pretī un tā neļāva viņam nokrist. Pēc tam arī hiēna uzrāpās uz mākoņa, uzkāpa tam pašā galā un sāka to grauzt. Kad hiēna bija pieēdusies, cik vēderā lien, viņa uzsauca šakālim:

— Ei, pelēko brāli, tagad pastiep tu man savu ķepu pretī, turklāt pats turies stingri!

Viltīgais šakālis atbildēja:

— Nebaidies, māsiņ, laidies tik lejā, es tevi te sagaidīšu!

Viņš pacēla uz augšu priekšķepas, un hiēna saka rāpties lejā no mākoņa. Viņa aizrāpās līdz pašai mākoņa malai un teju, teju bija jau pie zemes, kad šakālis pēkšņi atlēca sānis un žēli iekaucās:

— Māsiņ, nedusmojies! Ai, kā man sāp! Man ass dzelonis iedūrās kājā — un tagad šausmīgi sāp!

Taču hiēna vairs nevarēja noturēties un, pilnā sparā nogāzusies zemē, satrieca sev abas pakaļkājas. Kā stāsta, kopš tā laika hiēnai pakaļējās kājas esot īsākas nekā priekšējās.

Kādēļ dreb zeme!

Stāsta, kāda sieviete esot apprecējusies ar ziloni.

Vienu dienu viņas abi brāļi atnāca to apciemot. Taču viņi no ziloņa dikti baidījās un ieradās ciemos, kad ziloņa nebija mājā. Ziloņa sieva izgāja ārā it kā pēc malkas un, paņēmusi abus brāļus klēpī kopā ar malku, ienesa tos būdā un paslēpa zem paklājiem. Pēc tam viņa teica savai vīramātei:

— Vai pa šo laiku; kopš es esmu šeit, ir nokauts priekš manis kaut viens auns?

Vīramāte bija akla, un viņa atbildēja:

— Mana vecākā dēla sieva, tu šodien runā tā, kā agrāk nekad neesi runājusi!

Drīz mājās pārnāca zilonis un sāka gar būdas sienu berzēt sānus. Bet sieva atkal sacīja:

— Vai šeit ir nokauts priekš manis kaut viens auns?

Tad vīramāte teica zilonim:

— Tava sieva šodien runa tā, kā agrāk nekad nav runājusi. Tad izdari to, ko viņa lūdz!

Zilonis priekš sievas nokāva aunu, un viņa to izcepa visu veselu. Kad visi bija paēduš,» viņa vaicāja savai vīramātei:

— Kā jūs, ziloņi, elpojat, kad guļat caurā miegā, un kā elpojat, kad guļat cietā miegā?

Vīramāte atrūca pretī:

— Ko visu šodien tik tu nejautā! Kad mēs guļam cietā miegā, mēs elpojam tā: sui! sui! Kad mēs guļam caurā miegā, mēs elpojam tā: hou! avaba! hou! avaba!

Tad viņi nolikās gulēt un drīz jo drīz aizmiga. Taču sieva negulēja un ieklausījās ziloņu elpošanā. Kad vīrs un vīramāte iemiga cietā miegā un sāka elpot: sui! sui! — viņa piecēlās un teica saviem brāļiem:

— Tagad viņi guļ kā nosisti! Taisieties!

Viņi izgāja no būdas, noņēma no kārtīm ādas, pievāca visas mantas. Bet sieva saka:

— Ko dariet, to dariet klusu, citādi man beigas!

Un viņi visu izdarīja klusām.

Kad brāļi bija sataisījušies, viņi visi trīs aizgāja uz aploku, kur ganījās lopi, un paņēma visus lopus, atstāja tikai vienu govi, vienu aitu un vienu kazu. Bet tai govij, kas palika aplokā, ziloņa sieva teica tā:

— Nemauj tā, kā tu mauj, kad esi viena, ja negribi pieredzēt manu nāvi!

To pašu viņa pačukstēja kazai un aitai.

Tā viņi devās ceļā ar visām mantām un visiem lopiem, bet aplokā palikušie lopi visu nakti māva un blēja tā, it kā viņi visi būtu kopā. Zilonis to dzirdēja un pie sevis domāja: «Viņi visi ir uz vietas!»

No rīta zilonis piecēlās un pamanīja, ka nav ne sievas, ne lopu. Viņš paņēma nūju un teica savai mātei:

— Ja es iešu bojā, visa zeme nodrebēs! — Un sāka dzīties pakaļ sievai un sievas brāļiem.

Kad bēgļi redzēja, ka zilonis šos drīz panāks, viņi metās pie klints un paslēpās plaisā. Un ziloņa sieva teica:

— Manu senču akmeni, pašķiries, jo mums dzenas pakaļ ienaidnieks!

Klints pašķīrās, izlaida viņus visus cauri un atkal sakļāvās. Zilonis pienāca pie klints un sacīja:

— Manu senču akmeni, pašķiries priekš manis!

Klints pašķīrās, bet, tikko zilonis iegāja, tā atkal sakļāvās un viņu saspieda. Visa zeme nodrebēja — un zilonis bija beigts.

Bet ziloņa māte teica:

— Kā mans Vecākais dēls teica, tā ir noticis! Zeme dreb!

Content

Sprīvule Ausma Melnā pērle

Āfrikas tautu pasakas

Suahilu pasakas

Zaķis un mangusts

Vista un pērļu vistiņa

Kā no parādiem tikt vaļā

Krāpnieks un nastu nesējs

Gudrā māte

Dziednieks un viņa mēmais māceklis

Labvēlība un bagātība

Trīs dzīves gudrības

Slinkie dēli

Zvejnieks un ļaunais gars

Sultāns un zvejnieks

Sultāna dēls piemāna velnu

Hasibs karimadini un čūsku sultāns

Par lauvu un zaķi

Fikirini un Hemedi

Divi draugi

Kā ezelis …

Par tēvu un trim dēliem

Čūska un tūkstoškājis

Pasakas par Abu Nubasu

Kikuiju pasakas

Zvēri rok aku

Vanags un vista

Leopards un zaķis

Gandu pasakas

Kaķi un mājputni

Akambu pasakas

Kā vārna pieveica hiēnas

Māngusti un lemuri

Ka putniņš zilonim atriebās

Kā zaķis hiēnai badu piedzina

Joburu pasakas

Kāpēc kaķis dzīvo mājās

Kāpēc papagailim līks knābis

Dahomejiešu pasakas

Saule un meness

Hiēna Kala un zaķis Arnī

Nepateicīgā antilope Tro

Evu pasakas

Hiēna un meža kaķis

Leopards un antilope

Zilonis un zirneklis

Par vilku, leopardu, lauvu, mednieku un zirnekli

Zirneklis un ķēniņš

Akanu pasakas

Tas, kas labu dara, nelaimē nebūs viens

Kvaku Aberante un Akua Sova

Par Diro Kofi

Hausu pasakas

Gudrais gailis

Kā kaza hiēnu nobiedēja

Bifeļu mātes piens un ziloņa zobi

Skorpiona loks

Kāpēc ēzelis dzīvo pilsētā

Pērkona izcelšanās

Devīgais un skopais

Veiksmīgais ceļojums

Kurš veiklāks

Dumjais dels

Arābu pasakas

Bagātais kaimiņš

Halifs un nerrs

Cilvēks spriež tiesu

Zāles pret aklumu

Etiopiešu pasakas

Gudrais tevs

Divi blēži

Nūbiešu pasakas

Naftas valsts bojā eja

Kermas dārgumi

Putns, zirgs un lādīte

Mežapīle, lapsa un krauklis

Nūbiešu rēķins

Bedžas pasakas

Zens un skorpions

Mājas žurka un džungļu žurka

Zaķis un bruņurupucis

Nilotu pasakas

Kas atnesa ciltīm uguni!

K ā šakālis un hiēna ciemos gaja

Kā šakālis ar hiēnu medu gādāja

Kā šakālis un hiēna medīja nīlzirgu

Kā šakālis ar hiēnu zivis zvejoja

Šakālis un vanags

Rilla precības

Ka rills un jongs tiesājās

Kā beidzās strīds starp rillu un jongu

Šakālis un bruņurupucis

Kāpēc saule un mēness saķildojās

Adžoks — lauvu uzvarētājs

Krokodils un jūras krauklis

Bahets

Abvola un krokodils

Bušmeņu pasakas

Kā sienāzis radīja antilopi un mēnesi

K ā meitene radīja zvaigznes

Vējš

Hotentotu pasakas

Kā šakālis un lauva kopā medtja

Kāpēc hiēnai pakaļējas kājas īsas!

Kādēļ dreb zeme!