Bauga Anna

03- Čehu tautas pasakas par jaunāko brali. Honza.

Čehu tautas pasakas par jaunāko brāli

Honza

Ukrītis honza

Reiz dzīvoja kāds nabaga zemnieks, tik trūcīgs, ka dažkārt gadu no vietas ēda tikai pliku maizi. Kad viņam piedzima devītais dēls, nabaga tēvs nezināja, ko iesākt. Mācītājam par kristīšanu nav ko maksāt, kristību mielastu nevar sarīkot, jo pašiem jau trešo dienu nav ko katlā likt. Arī kūmās nevienu nevar aicināt, jo kas gan nāks par kūmu tādiem tukšiniekiem!

Devītais puika, tikko piedzimis, tūliņ sāka staigāt un runāt:

— Tēt, dodiet man ēst!

— Ko lai dodu, dēliņ, ja mums pat garoziņas nav, ko pagrauzties!

— Nu, tad būs man pašam kas jāpagādā, — puika atteica, izlēca pa logu, aizskrēja pie kunga ganāmpulka un atveda lielu ālavu.

— Nokaujiet viņu, tēt, izvāriet gaļu kristībām, ādu pārdodiet, lai var samaksāt mācītājam par kristīšanu, un nosauciet mani par Honzu.

Tēvs visu izdarīja, kā puika teica. Viņu nokristīja, bet, tā kā viņš bija maza auguma, tad viņu nosauca par Honzu Ukrīti. Kristības bija varenas, jo Honza pats sameklēja labu virēju. Kūmās aicināja stārastu ar stārastieni, un tie aiz lieliem brīnumiem atnāca arī.

Pēc kristībām tik un tā nebija ko ēst. Pāris nedējas vēl šā tā novilka, taču deviņas mutes ar dzīru atliekām ilgi vis nepiebaros. Tad Honza teica brāļiem:

— Es jau esmu paaudzies, augums man kā divpadsmitgadīgam, spēka par desmit vīriem, iesim medībās. Būs tēvam un mātei ko ēst, būs pašiem, un rīt dosimies uz muižu pie kunga labību kult.

Sacīts, darīts. Aizgāja visi uz mežu. Vecākie brāļi vakarā pārnāca tukšām rokām, bet Honza bija noķēris meža cūku un aiz ausīm atvilka mājās.

— Te jums, tēt, būs tāds nieks iztikas, — viņš teica, — bet jūs, māmiņ, izvāriet mums gaļu, lai labi saēdamies, rīt iesim uz muižu kult.

No rīta visi deviņi brāļi ieradās pie kunga uz kulšanu. Kungs paskatījās uz Honzu un nosmējās:

— Ko to circeni ņēmāt līdzi, tas jau pazudīs klājienā!

— Nekas, dodiet tikai darbu, — Honza atbildēja, — ko es neveikšu, to paveiks mani brāļi.

— Un kādu maksu prasāt?

— Tik daudz labības, cik varēšu aiznest. — tā Honza.

Kungs smējās, vēderu turēdams.

— Nu, tad izkuliet šodien simt šķūņus auzu, tikai es neciešu, ka darbs paliek pusratā. Ja neizkulsiet visu, tad mugura dabūs trūkties. Mans vagars kokus nežēlos.

To teicis, viņš aizgāja, un brāļi bruka Honzam virsū:

— Esi gan putru ievārījis! Kā nu tiksim galā. Pēriens būs kā lietus!

— Viss būs labi, — Honza viņus mierināja. Jūs pa četriem kulsiet uz viena kula, es uz trešā viens pats.

Tā viņi kūla, ka spriguļi zibēja vien, un graudi bira birdami, skaidri kā zelts. Pievakarē auzas bija izkultas, un Honza gāja pie kunga.

— Kungs, darbs padarīts. Vai varu ņemt, kas man pienākas?

— Ņem vien, — kungs atteica un nodomāja: «Cik nu tāds knēvelis var panest, labi ja pāris statu tiesu.»

Bet pēc laiciņa atskrēja vagars, brēkdams, ka tas ukris sabēris visu labību maisā un aiznesis. Kungs aizgājis redz — kuļā ne graudiņa, bet Honza ar lielo maisu un brāļiem jau gabalā. Kungs pārskaitās:

— Ak tu negausis, ak tu badgalis! Aiznest visas manas auzas! Izlaid no kūts to nikno bulli un patriec viņiem pakaļ. Tas viņus izpurinās kā pelavas!

Vagars darīja, kā pavēlēts, un bullis skrēja baurodams brāļiem pakaļ. Tie atskatījās un pārbijās:

— Nu ir traki, ko nu darīsim?

— Ejiet uz mājām, — Honza atbildēja, — es viņu pagaidīšu.

Kad bullis bija klāt, Honza saķēra to aiz ragiem, apgrieza sprandu, uzsēja bulli uz auzu maisa un gāja uz mājām. Viņš tur nonāca pirms brāļiem, jo tie aiz bailēm bija iebēguši mežā un noslēpušies kur kurais. Pārnācis Honza teica:

— Tēt, te jums auzas pūtelim un tāds nieks gaļas piedevām.

Mājās visi paēda, izgulējās un otrā rītā atkal gāja kult. Šoreiz kungs lika izkult divsimt šķūņus miežu un piedraudēja ar kokiem, ja visus neizkulšot.

— Paliksim pie mūsu norunas, — Honza atteica. — Dodiet par maksu tik daudz miežu, cik varu aiznest, un, ja neizkulsim visu, tad mūsu muguras jūsu vagara rokā.

Kungs domāja, ka mieži smagāki: tāds ukris nevarēs neko vis aiznest, un bija ar mieru. Brāļi gan bruka Honzam virsū, ka iegrūdīšot visus nelaimē, bet Honza sacīja:

— Man spēks nāk klāt ar katru dienu, ne jau tā kā jums, mīkstpēdiņiem. Sarausim labi dūšīgi, gan viss būs kārtībā!

Viņš paķēra spriguli, brāļi tikai jaudāja likt miežus klājienā, un pievakarē visi šķūņi bija izkulti. Honza sabēra miežus maisā un gāja uz mājām. Kungs gan redzēja, ka Honza nes lielu maisu, bet domāja, ka vairāk par pusi miežu tur nebūšot. Bet pēc laiciņa atskrēja vagars, brēkdams, ka Honza aiznesis visus miežus. Kungs pārskaitās:

— Ak tu negausis, ak tu badgalis! Aiznest visus manus miežus! Izlaid no aploka to nikno kuili un patriec viņiem pakaļ, tas viņus apstrādās!

Vagars darīja, kā pavēlēts, un kuilis drāzās brāļiem pakaļ. Tie atskatījās un pārbijās.

— Nu ir traki, ko nu darīsim?

— Ejiet uz mājām, es viņu pagaidīšu.

Kuilis jau bija šiem uz papēžiem. Brāļi metās bēgt kur kurais, bet Honza nolika maisu uz ceļa, saķēra kuili aiz ausīm un tā meta pret zemi, ka tas uz vietas bija beigts. Honza uzsēja viņu uz maisa, uzcēla maisu uz muguras un devās tālāk. Mājās viņš ieradās pirmais, jo brāļi bija noslēpušies mežā, un teica:

— Te jums, tēt, būs mieži plāceņiem un tāds nieks gaļas piedevām.

Mājās visi paēda, izgulējās un otrā rītā atkal gāja kult. Šoreiz kungs lika izkult trīssimt šķūņus kviešu un priecīgi berzēja rokas, domādams, ka nu gan kūlēji netiks galā. Honza tikai noprasīja, vai noruna paliekot spēkā, un gāja ar brāļiem pie darba. Brāļi gaudās, ka Honza iegrūdīšot viņus nelaimē, bet viņš tikai uzsauca:

— Puiši, pie darba, nav ko muti dzisināt!

Šie tikko jaudāja nest kūļus klājienā. Honzas sprigulis griezās kā vējdzirnavu spārni. Pievakarē visi kvieši bija izkulti. Honza sabēra visu kūlumu maisā un aizgāja atvadīties no kunga. Tas gan nobrīnījās par tādiem neredzētiem kūlējiem un tad prasīja:

— Nu, puis, vai tev gadam pietiks maizes?

— Pietiks arī desmit gadiem, — Honza smiedamies atbildēja un aizgāja. Kungs nu skrēja uz kuļu skatīties — neviena graudiņa, bet Honza iet projām ar milzu maisu un vēl brāļus uzsēdinājis uz tā, jo tie, vārguļi, gaudās, ka viņiem sāpot kājas. Kungs aiz dusmām labu brīdi šņāca vien, tad uzbrēca vagaram:

— Sajūdz sešus zirgus karietē, paņem, kokus un labus sitējus. Dzīsimies tiem blēža gabaliem pakaļ!

Vagars darīja, kā pavēlēts, un drīz vien visi drāzās pa lielceļu, ka zeme rībēja. Brāļi, pamanījuši braucējus, sāka aiz pārbīļa kliegt nelabās balsīs. Honza lika viņiem kāpt zemē un diegt uz mājām, bet pats pielaida karieti tuvāk un meta maisu pret zemi. Sagriezās tāds viesulis, ka aizrava putekļu mākonī braucējus pa gaisu ar visu karieti un sešiem zirgiem. Tā viņus līdz pat šai dienai neviens nav vairs manījis.

Bet Honza pārnesa labību mājās, un nu bija ko ēst ij pašiem, ij visam ciemam. Ēda, dzēra un līksmoja. Sen neesmu tai puse bijis, kazi, līksmo ir vēl šodien.

Kā Honza nomaksāja tēva paradu

Kādam tēvam un mātei bija trīs dēli: Jozefs, Vaclavs un Honza. Kad puikas paaugās, tēvs viņus nodeva amatā. Jozefs izmācījās par sedlinieku, Vaclavs par skroderi, bet Honza par miesnieku. Amatu izmācijušies, dēli gribēja apceļot pasauli, kā jau amatniekiem piederas. Māte izcepa ceļam plāceņus, tēvs saskrabināja kadu grasi naudas. Puiši jau grasījās ņemt kājas pār pleciem, te tēvs ieteicās:

— Diezin vai atradisiet mūs vecajā vietā, kad pārnāksiet, mīļie dēli. Esmu krodziniekam parādā jūsu mācības naudu, ko no viņa aizņēmos. Atdot nevaru, tāpēc viņš grib dzīt mūs ar māti ārā un paņemt mūsu mājeli. Kas to zina, kur mēs savu galvu noliksim.

— Bet, tēt, kāpēc tu mums to ātrāk neteici? — Honza iesaucās. — Pasaule nav zaķis, nekur neaizbēgs. Mēs iesim pie krodzinieka un atstrādāsim parādu. Tas mums nieks, trim tādiem brašiem puišiem. Vēl tev iztikai sapelnīsim.

Tā nu viņi gāja uz miestiņu. Nonāk pie kroga un redz uz vārtiem uzrakstu: «Šo krodzinieku neviens nav apkrāpis un neapkrāps!»

— Vadzi, brāļi,— Honza iesakās, — man sāk nagi niezēt. Kā būtu, ja mēs viņam mēģinātu izdzīt to lielību?

Brāļi gan šaubījās, vai tas izdosies, tomēr norunāja, ka sākumā krodziniekam par algādžiem nepieteiksies, vispirms apskatīsies, kas un kā. Viņi iegāja krogā, krodzinieks viņus laipni uzņēma un apvaicājās, ko šiem celt priekšā.

— Kaut ko ieēst un iedzert, un naktsmājas arī vajadzētu,.— Honza atbildēja. — Tādā krogā, kur tik gudrs krodzinieks, jau labas mantas vien būs.

Krodzinieks glaimots nobraucīja bārdu.

— Jā, to gan varu teikt, ka mani neviens ap stūri nav apvedis. Daudzi to gribējuši, pat derības slēguši, bet palikuši ar garu degunu.

— Pat derības! — Honza izgudrēm brīnījās. — Uz ko tad šie derēja?

— Uz trim riekšavām dālderu! — krodzinieks lepni atbildēja. — To es varu samaksāt jebkurā brīdī. Un, ja jūs ejat tālāk, tad varat pateikt katram, ko satiekat ceļā, ka es pie sava vārda palieku, jo zinu, ka tie dālderi ieripos manā lādē.

— Nu, ja līdz šim neviens nav jūs ap stūri apvedis, tad jau veltīgas pūles vien būs, — Honza noteica.

— Es arī tā domāju, — krodzinieks piekrita, augstprātīgi izriezis krūtis.

Kad brāļi bija paēduši, krodzinieks apvaicājās, vai negribot pārgulēt kambarī, šis likšot ienest salmus.

— Nē, — šie atbildēja, — labāk kaut kur ārā, tur svaigāks gaiss.

Krodzinieks uzveda viņus kūtsaugšā un devās arī pats pie miera.

— Nu, brālīši, — Honza sacīja, — tagad pagudrosim, kā šim lielībniekam piešūt bārdu. Mēģināts nav paspēlēts, kaklu tas mums nelauzīs. Ja nekas neiznāks, rīt varam doties pazīstami un nolīgt darbā.

Viņi sēdēja un gudroja labu laiku, te lejā iemekšķinājās āzis.

— Brālīši, es izdomāju! — Honza iesaucās. — Iesim lejā un nokausim to āzi!

Sacīts, darīts. Viņi nokāpa kūtī, Honza nokāva āzi, novilka ādu, gaļu sacirta gabalos un iebāza maisā. Sedlinieks Jozefs izplāja ādu, salika tanī sienu, skroderis Vaclavs ādu aizšuva, tad piebāzto āzi nostatīja pie redelēm un aplika saiti ap kaklu.

No rīta brāļi pasūtīja labas brokastis un, kad paēda, Honza sacīja:

Krodzinieka kungs, mums, tādiem pasaules apceļotājiem, nauda diezin kā neturas kabatā, bet varbūt jūs atpirktu no mums svaigu kazas gaļu. Mēs pa ceļam to kādā ciemā nopirkām, bet jūs tik labi mūs pamielojāt, ka nemaz negribas lieku smagumu nest

— Kāpēc ne, ja gaļa laba, es pirkšu, — krodzinieks atbildēja. — Kur jums tā ir?

— Mēs atstājām pa nakti ārā, lai nesasmok.

Honza ienesa maisu. Gaļa bija svaiga un trekna.

— Cik prasāt?

— Cik dosiet, tik pietiks, kaulēties neiesim.

Krodzinieks nosvēra gaļu, atrēķināja par ēdienu un naktsmājām, un puišiem vēl palika laba tiesa uz rokas Viņi jau grasījās iet projām, bet krodzinieks viņus aizturēja.

— Pag, jaunekli, kā jūs sauc? Es esmu arī ciema vecākais, un man jāpieraksta ikviens, kas pārdod gaļu. Šai ziņā pie mums liela stingrība.

— Man gan tāds ērmīgs vārds, nemaz negribas teikt, — Honza izgudrēm kautrējās.

— Vai tad no vārda jākaunas, saki vien droši!

— Mani sauc Ažkāvis.

— Tas jau nav nekas briesmīgs, pasaulē gadās vēl daudz sliktāki vārdi. Un kā to otro sauc?

— Man ir vēl ērmīgāks vārds, nudien, kauns teikt!

— Kas par blēņām, saki vien!

— Mani sauc Appircies.

— Tas arī nav nekas briesmīgs. Un kā trešo sauc?

— Vai, kā man negribas teikt, man tik nejauks vārds!

— Saki vien, ja jau tie divi pateikuši!

— Mani sauc Cāļaprāts.

— Tas nu gan ir ērmīgs vārds, bet ko tur var darīt. Kādu tēvs un mate ielikuši, tādā jāsaucas, — krodzinieks atbildēja. Pierakstīja visu teikto, un brāļi atvadījās, bet nekur tālu negāja, paslēpās tepat tuvumā.

Pēc kāda laiciņa krodzinieka kalpone gāja dot lopiem barību. Salika visiem sienu redelēs, bet āzim pašu labāko klēpi. Nav ne lagā apgriezusies — visiem redeles tukšas, tikai āzis nemaz nav ēdis. Šī skrien uz istabu un sauc:

— Saimniektēv, visi redeles kā laizīt izlaizīja, bet āzis šorīt stāv kā stabs, nemaz nedomā ēst.

— Ieliec viņam redelēs zarus, ko pagrauzties.

Kalpone ienesa āzim veselu nastu, bet tas pat virsū neskatās. Nabadzīte atkal sūdzas saimniekam.

— Sataisi viņam miltu dziru, tam tiepšam, un piemet sauju sāls!

Kalpone dara, kā teikts: noliek āzim dziru priekšā, bet šis stāv, kā stāvējis.

— Saimniektēv, ko lai daru? Viņš dzert arī negrib!

— Nu, tad iešauj viņam pa sāniem, ko tur vairāk!

Kalpone šauj arī, bet āzis apveļas un paliek guļam, kājas izslējis. Šī pārbīstas un iebrēcas neiabā balsī. Atskrien krodzinieks un redz — āda sašūta, iekšā čaukst siens. Krodzinieks saķer galvu:

— Ak tu nelieša puiši! Tā izmuļķot mani, kuru neviens nav izmuļķojis! Tīrā laime, ka viņi aizgāja savu ceļu, vismaz nauda nebūs jāmaksā!

Bet puiši nekur nav aizgājuši, tūliņ klāt kā saukti.

— Neko nevar darīt, krodzinieka kungs, — Honza saka. — Paspēlēts paliek paspēlēts! Kā teic, maksā ragā!

Krodzinieks gan sūkstījās kā sasvilis, tomēr beidzot nobēra visas trīs riekšavas dālderu Honzam priekšā. Honza nomaksāja tēva parādu, pārējo naudu aiznesa tēvam un mātei un devās ar brāļiem pasaulē.

Honza gana kazas

Kādai nabaga mātei bija dēls Honza. Puika bija kā dzīvsudrabs. uz vietas nosēdēt ne domāt: skraidīja apkārt, kāpa kokos un dzina visādas palaidnības. Pārdrošs bija pārlieku, un, jāsaka, spēka arī netrūka: vēl pusaugā būdams, gāja ar stiprākajiem ciema puišiem lauzties un uzveica tos. Bijis viņš bagāts, tad ciemā ar viņa spēku lepotos, bet nabagam jau visu pierēķina par ļaunu, tāpēc, kad māte nomira, viņš saprata, ka te palikšanas vairs nav.

— Iešu pasaulē, — viņš nolēma. — Vai tā nu gluži būs, ka mana laime ūdenī iekritusi. Ja viņa mani nemāk uzmeklēt, tad uzmeklēšu es viņu.

Ceļš locījās pa kalniem, pa lejām un beidzot ielocījās biezā mežā. Nakts nāca virsū, un Honza sāka domāt par naktsmājām. Meža vidū viņš ieraudzīja ērmīgu namiņu pieciem pakšķiem, pieciem logiem, un katrā logā sēdēja pūce ar zaļām acīm, kas dega kā sveces. Honza pieklauvēja pie durvīm. Tās atvēra neglīta vecene un prasīja, ko viņam vajagot. Naktsmājas viņa tomēr neliedza, iesauca Honzu iekšā, apsēdināja pie krāsns un sāka iztaujāt, no kurienes nākdams un uz kurieni iedams. Beidzot viņa sacīja:

— Es tev varu piedāvāt tādu darbu, ka tiksi uzreiz stāvu bagāts. Tā ir tava laime, kas tevi pie manis atvedusi. Man ir trīs kazas. Ja tu tās trīs dienas noganīsi, tad došu visu, ko vien iekārosi, un piedevām maisu naudas.

Honzam tas šķita tīrais nieks. Abi sita saujā, un viņš palika pie vecenes.

Otrā rītā viņš dzina kazas ganos, un vecene iedeva viņam pusdienu tiesai uz krāsns klona ceptu prāvu pladiņu. Honza izdzina kazas norā, apsēdās pie avotiņa un sāka maukt stabulīti. Te no krūmiem iznāca kāds vecs vīriņš.

— Sveiks, dēliņ, — viņš uzrunāja Honzu.

— Vesels, vectētiņ, — Honza atsaucās. — Vai neapsēdīsies pie manis? Re, kas par prāvu pladiņu, iekodīsim, lai spēks rodas kaulos.

— Ēst jau gribētos gan, bet kas tev to pladiņu deva? Vai tikai tā nebūs vecā ragana, kas dzīvo tai ērmīgajā namiņā?

Honza atbildēja, ka viņš saderējis uz trim dienām par kazu ganu un pladiņu saņēmis pusdienu tiesai.

Vecītis bēdīgi nogrozīja galvu.

— Redzi, dēliņ, ar pladiņu ir tā: kas to ēdīs, tas aizmigs cietā miegā līdz vakaram. Šīs kazas ir raganas meitas; pladiņu tev iedeva, lai tu aizmigtu un kazas varētu aizbēgt. Ja tu viņas neatradīsi, ragana noburs tevi par zirgu un pārdos par bargu naudu. Tā viņa ar daudziem jau izdarījusi, bet tādai alkatai naudas nekad nav diezgan. Ja nevarēsi izturēt līdz vakaram neēdis un paēdušu uzveiks miegs, tad zini: pirmajā vakarā kazas būs paslēpušās caurā ozolā, otrā vakarā akā un trešajā — apakš zemes. Ja tev laimēsies tikt ar kazām galā, ragana tevi ilgāk neturēs, bet par atlīdzību neņem neko. citu, vienīgi to veco, noskretušo ķēvi, kas stāv staļļa kaktā, un tās kumeļu, tādu pašu vāju un kaulainu.

Honza no sirds pateicās vecītim, tas atvadījās un gāja tālāk, bet Honza apstaigāja kazas, kas rātni plūca zāli. Viņš atkal atsēdās pie avotiņa un pārdomāja vecīša vārdus. Tadviņam tā sagribējās ēst, ka nekur dēties. Viņš nolauza vienu kumosiņu, tad otru un beidzot apēda visu pladiņu. Tūliņ viņu sāka mākt miegs. Honza turējās pretī visiem spēkiem, bet nekas nelīdzēja, vajadzēja likties zālē un gulēt nost.

Honza pamodās, kad saule jau rietēja. Uztrūkās kājās, skatās — kazu nekur nav. Apskrēja noru, izskraidīja krūmus — nekā. Tad atcerējās vecīša vārdus, sāka staigāt pa mežu un meklēt cauro ozolu. Sita ar rungu pa stumbriem, lai zinātu, kurš ozols izkurtējis, tad ieskatījās kādā pa zara caurumu un ieraudzīja kazas — saspiedušās, gandrīz vai noslāpušas. Izrāva aiz ragiem ārā un trenca uz māju, kuldams ar rungu, cik jaudāja. Iedzina stallī, piesēja pie siles, iebēra klijas un gāja uz istabu. Ragana, ieraudzījusi kazas pārdzenam, paķēra slotas kātu, ieskrēja pie kazām un sadeva tām vēl savu tiesu, ka nav pratušas labi paslēpties. Tikmēr Honza paēda vakariņas, apgūlās pelavu pūnē un mierīgi nogulēja līdz rītam.

Otrā dienā ragana atkal sūtīja viņu ganos un iedeva pladiņu līdzi. Šoreiz Honza ilgi cietās neēdis, taču beidzot izsalkums viņu pievārēja, un paēdis viņš iegrima cietā miegā. Pamodās, saulei rietot, — no kazām ne vēsts. Meklēja, meklēja, kamēr atcerējās vecīša vārdus un aizskrēja normalī pie pusaizgruvušas akas, kurā bija iespiedušās visas trīs kazas. Honza ilgi mocījās, kamēr izdabūja viņas ārā, bet tad arī trieca uz mājām tā, ka šīs bija aiz sviedriem sprogainas. Bija jau branga tumsiņa, un ragana domāja, ka šoreiz ganam nav laimējies. Kad Honza ienāca istabā un pateica, ka visas kazas stallī, ragana iešņācās kā čūska, paķēra lāpstu, aizšāvās pie kazām un slānīja, ko mācēja, gandrīz vai krustus šīm pārlauza. Tikmēr Honza paēda vakariņas un likās pūnītē uz ausi.

Trešajā dienā Honza, saņēmis savu pladiņu, dzina atkal kazas uz noru. Viņš visādi mēģināja kavēt laiku un nedomāt par ēšanu, bet neko nevarēja darīt, apēda pladiņu un aizmiga. Pamodās jau krēslā un skrēja meklēt kazas. Apskrēja vai visu mežu, tad atcerējās vecīša vārdus un sāka skatīties, kur būs izrakņāta zeme. Kādā gravā ieraudzīja aizdomīgu vietu, bikstīja ar rungu un trāpīja vienai kazai pa galvu, tā nelabi iebrēcās. Honza izrāva visas trīs no bedres, kur tās bija noslēpušās un, zvetēdams ar rungu, trenca uz mājām. Iedzina stallī nosvīdušas slapjas, kā nolietas ar karstu ūdeni. Ragana šoreiz nepacietīgi gaidīja un, kad Honza braši ienāca istabā, noprata, ka viņam atkal laimējies. Viņa ieķērcās dusmās kā vārna, paķēra dakšas, aizšāvās pie kaām un slānīja bez žēlastības, tad ieskrēja atpakaļ istabā un vāļājās pa grīdu kā jukusi, bet Honza tikmēr gulēja pūnītē kā nosists.

No rīta viņš atgādināja norunu — šis gribot saņemt algu un iet savu ceļu. Ragana solīja viņam karieti ar sešiem zirgiem, maisu naudas vai tik lielu zelta gabalu, cik viņš var panest, bet Honza lūdza noskretušo ķēvi un kaulaino kumeļu. Ragana nevarēja saprast, kā viņš nācis uz tādām domām, un visādi pūlējās viņu atrunāt, bet Honza palika pie sava, un beidzot viņai bija jādod prasītais, kaut viņa vai plīsa aiz dusmām. Kad Honza iegāja stallī, tad acis vien atplēta: noskretusī ķēve bija kļuvusi tik stalta un spodra, ka viss stiliņš mirdzēja, tāpat arī kumeļš laistījās vien. Honza jau domāja, ka pārskatījies, bet kumeļš ierunājās cilvēka balsī:

— Nāc vien šurp, mēs esam pašu ļaudis, es tev pateikšu, kas darāms. Sēsties man mugurā un steigsimies projām. Ragana gribēs mums atriebties, viņa dzīsies mums pakaļ uz slotas kāta, bet nebīsties, mēs skriesim vēja ātrumā.

Honza uzlēca kumeļam mugurā, paņēma ķēvi pie pavadas un jāja projām. Necik ilgi, te zeme sāka dunēt, ragana dzinās pakaļ, bet nevarēja panākt un pārsprāga aiz dusmām kā pūpēdis, pelni vien noputēja. Honza nu atpūtināja kumeļu, bet tas teica:

— Mūsu ceļš vēl nav galā, jo tu savu laimi vēl neesi atradis. Pēc trim dienām mēs nonāksim pie kāda karaļa, kura meitu ragana ieslodzījusi augstā tornī un ieslēgusi. Princese tikai tad var tikt ārā, ja kāds viņai pa torņa logu iemet atslēgas un viņa pati ar savu roku atslēdz istabas durvis. Karalis apsolījis princesi par sievu un pusi valsts tam, kurš ar zirgu varēs uzlēkt līdz torņa logam un nodot princesei atslēgas. Līdz šim tas nevienam nav izdevies, visi, jātnieki un zirgi nositušies, taču, ja tev dūša ir, mēs varam mēģināt.

Kā nu Honzam nebūs dūšas! Kad viņi nonāca pie karaļa un Honza ieraudzīja vaļējā torņa logā skaisto princesi, tad būtu lēcis arī, ja zinātu, ka nositīsies. Taču kumeļš lidoja kā vējš, atslēgas tika iemestas princesei klēpī. Viņa viens divi bija lejā un krita savam glābējam ap kaklu.

Kad kāzu godības bija aiz muguras, kumeļš Honzam sacīja:

— Nogriez pīlādža bozi un pieskaries man un manai mātei.

Honza to izdarīja, un viņi kļuva par cilvēkiem — māti un dēlu. Dēls teica Honzam.

— Ragana mūs nobūra, bet māte mani tik ļoti mīlēja, ka ragana nespēja noburt mūs par tādiem zirgiem, kurus varētu pārdot par zeltu. Tā mēs nīkām, kamēr tu mūs atbrīvoji.

— Tu man palīdzēji tikt pie manas laimes, — Honza atbildēja, — tāpēc palieciet pie manis kā mani tuvinieki, un būsim visi laimīgi.

Tā arī notika. Vecais karalis atdeva Honzam visu valsti, Honza valdīja taisnīgi un rūpējās, lai visiem klātos labi. Kad viņš apbraukāja valsti, tad labprāt ciemos uzaicināja stiprus puišus lauzties. Un tie lepojās arī tad, ja karalis tos uzveica, jo tas taču bija karalis.

Tā jau tam jābūt

Kad Honza staigāja pa pasauli, laimi meklēdams, viņš nonāca kādā muižas krogā. Viņš bija ražena auguma, stalts un izskatīgs, tāpēc krodzinieks noturēja viņu par lielu kungu un laipni uzrunāja, sacīdams:

— Es nupat kā attaisīju muciņu alus. Vai kungs nedzers kādu kausu?

Honza brītiņu padomāja un, kad bija tā īsti ērti atsēdies pie galda, tad svarīgā balsī noteica:

— Tā jau tam jābūt.

Klusībā viņš nodomāja: «Kam slāpst, tam jādzer.»

Pēc mirkļa krodzinieks atnesa alu un, nolicis uz galda, atkal sacīja:

— Man tāds mīksts teļa cepetis kā plūme. Vai kungs negribēs iekost?

— Tā jau tam jābūt, — Honza svarīgi atbildēja un klusībā nodomāja: «Kas izsalcis, tam jāēd.»

Cepetis drīz vien bija galdā, un, tā kā Honza par ēstgribu nevarēja sūdzēties, tad pēc maza brītiņa tas bija notiesāts. Pēc tam mūsu Honza dzēra alu, kausu pēc kausa, un, vakaram tuvojoties, ir nedomāja doties tālāk. Krodzinieks noprata, ka šis kungs dziras palikt pa nakti, un visai pieklājīgi apvaicājās:

— Laikam pārgulēsiet pie mums?

— Tā jau tam jābūt, — Honza cienīgi noteica un klusībā nodomāja: «Kas visu priekšpusdienu staigājis un visu pēcpusdienu dzēris, tam nakti jāguļ.»

Krodzinieks lika steigšus sapost istabu. Honza noģērbās, svarīgi atlaidās pēļos un iemiga cietā miegā. Viņš pamodās, kad saule jau bija gabalā. Krodzinieks pazemīgi gaidīja pie gultas un apvaicājās, vai kungs ēdīšot brokastis.

— Tā jau tam jābūt, — Honza cienīgi atbildēja un klusībā nodomāja: «Kas nakti gulējis, tam no rīta jāceļas augšā, un, kas no rīta vēl nav ēdis, tam jāēd brokastis.»

Krodzinieks lika klāt brokastgaldu, bet pats palīdzēja Honzam apģērbties. Pēc brokastīm Honza atsēdās pie loga un visu mīļu priekšpusdienu skatījās pa logu ārā.

Krodzinieks noprata, ka svešais kungs dziras palikt arī uz pusdienām, un godbijīgi apvaicājās:

— Ko kungs pasūtīs pusdienām? Mums ir svaiga jēra gaļa un balodīši, mīksti kā plācenīši.

Honza likās iegrimis domās un neko neatbildēja. Krodzinieks nu vaicāja vēl godbijīgāk:

— Vai lai lieku pusdienas galdā?

— Tā jau tam jābūt, — Honza cienīgi atbildēja un klusībā nodomāja: «Ja balodīši ir mīksti kā plācenīši, kāpēc lai tos neēd?»

Honza pamatīgi ieturējās pie pusdienu galda, pēc tam dzēra alu. kausu pēc kausa, vakarā svarīgi ielikās pēļos un gulēja cietā miegā, kā visu dienu nostrādājies. No rīta viņš piecēlās, un viss atkārtojās no jauna.

Krodzinieks sākumā bija ļoti priecīgs, jo domāja, ka lepnais kungs ir arī naudīgs. Taču, kad kungs ne vārda neminēja par maķsu, krodzinieks kļuva domīgs. Viņš vairākas dienas prātoja, kā kungam atgādināt par maksāšanu, un beidzot kādu vakaru sacīja gaudīgā balsī:

— Ir gan posts, ir gan posts! Alus pie beigām, un nav tik daudz naudas, ko pasūtīt jaunu muciņu. Būtu gan labi, kungs, ja jūs man samaksātu tēriņu, tad varētu dzert atkal.

— Tā jau tam jābūt, — Honza atbildēja mierīgā garā un , klusībā nodomāja: «Kas nevar ēst un dzert par brīvu, tam jāmaksā vien ir.» Bet tādas domas viņam nepatika, jo viņam nebija ne graša pie dvēseles. Ko velti lauzīt galvu, ja skaidrs, ka samaksāt nevar? Un viņš devās pie miera.

Krodzinieks gaidīja vienu dienu, gaidīja otru, tad nenocietās, atgādināja atkal un saņēma to pašu atbildi. Nu viņš vairs nevarēja izturēt un teica:

— Ja nemaksāsiet, iešu uz muižu sūdzēties.

— Tā jau tam jābūt, — Honza mierīgā garā piekrita. Krodzinieks aiz dusmām nezināja, ko atbildēt, un tad iebrēcās:

— Pietiek jokus plēst! Iesim abi uz muižu — un uz karstām pēdām!

— Tā jau tam jābūt, — Honza pacietīgi atkārtoja un klusībā nodomāja: «Kāpēc lai neieloku kājas, ja krodziniekam tā gribas? Šai pasaulē ar visiem jāprot saticīgi sadzīvot.» Un viņi abi devās uz muižu.

Muižas pārvaldnieks noklausījās krodzinieka sūdzību un stingri noprasīja Honzam:

— Vai gribat maksāt tēriņu?

— Tā jau tam jābūt, — Honza visai apņēmīgi atbildēja un klusībā nodomāja: «Kāpēc lai es negribētu maksāt? Es vienmēr esmu gribējis, bijusi tikai nauda.»

Krodzinieks vēl grasījās ko skaidrot, bet.pārvaldnieks necieta garu runāšanu un parādīja ar pirkstu uz durvīm.

Kad abi atgriezās krogā, viss sākās no gala. Honza daudzināja savu sakāmo, bet maksāt nemaksāja. Krodzinieks grāba atkal Honzu aiz rokas un vilka pie pārvaldnieka, bet pirms tam lika dēlēnam aizvest uz muižu teļu un iečukstēt tam ko ausī.

— Ko lai es teļam saku? — puika brīnījās.

— Muļķi, iekod viņam ausī, lai viņš iedīcas, kad esam pie pārvaldnieka.

Tā arī notika, telēns iedīcās, un pārvaldnieks pieklupa pie loga skatīties.

— Jūsu godība, — krodzinieks viņam teica, — manam teļam nav daudz tā prātiņa, citādi nebūtu dīcis, bet, kad jūs no viņa izcepsiet cepeti, tas traci necels.

Nu pārvaldniekam bija cits spars kaulos, un viņš kā vanags bruka Honzam virsū:

— Maksāsi tēriņu?

— Tā jau tam jābūt, — Honza mierīgi apliecināja. Krodzinieks nevarēja vien nobrīnīties, ka Honza no pārvaldnieka nemaz nebīstas, un nosprieda, ka svešajam nav visi prāti mājā., Viņš pačukstēja to pārvaldniekam, bet tas skaļi atbildēja:

— To mēs tūliņ redzēsim, vai viņš ir pie pilna prāta vai nav. — Un, pagriezies pret Honzu, sacīja: — Ja nemaksāsi, ieslodzīšu tevi cietumā pie maizes un ūdens.

— Tā jau tam jābūt, — Honza aukstasinīgi atbildēja un klusībā nodomāja: «Skaidrs, ka cietumā ceptus baložus un alu nedos.»

— Pag, es tev rādīšu, kā ar mani velnu dzīt, — pārvaldnieks noskaitās. — Likšu tevi iemest ūdenī, tad redzēs, kādu dziesmu tad tu dziedāsi.

Pārvaldnieks pasauca vagaru, un visi devās uz upi, kas tecēja netālu no muižas un bija varen plata. Krastmalā pārvaldnieks vēlreiz jautāja Honzam, vai viņš gribot maksāt tēriņu, un, saņēmis to pašu pazīstamo atbildi, lika iesviest Honzu upē. Vagars sagrāba Honzu aiz rokām, krodzinieks aiz kājām, atvēzējās un ielingoja viņu ūdenī. Honza prata peldēt kā zivs, drīz vien iznira un peldēja uz otru krastu. Kad viņš bija upes vidū, pārvaldnieks bargā balsī uzsauca:

— Griezies atpakaļ!

Honza pat neatskatījās, tikai skaļi atsaucās:

— Tā tam nav jābūt!

— Es tev saku, tā tam jābūt! — pārvaldnieks brēca.

— Tā tam nav jābūt, — Honza atkārtoja, izkāpa otrā krastā, zemu palocījās viņiem un devās savu ceļu tālāk, kamēr šie palika tukšām rokām, vai plīsdami aiz dusmām.

Honza sasmīdina princesi

Reiz dzīvoja vecs kurpnieks, kam bija trīs dēli: Tonda, Franta un Honza. Viņiem klājās grūti, jo tēvs neprata taisīt jaunus apavus, tikai pielāpīt vecos. Jau labu laiku trūka darba, ietaupīts nekas nebija, un viņi tikko vilka garu.

Kādu dienu Tonda sacīja, ka iešot pasaulē laimi meklēt.

— Ko tu pasaulē darīsi, tu jau neko neproti, — tēvs gribēja viņu atrunāt.

— Paņemšu mūsu gaili un kaķi un taisīšu jokus. Iesmīdināšu to bēdīgo princesi. Svešais princis, kas grib viņu precēt, sola maisu naudas tam, kas princesi sasmīdinās.

— Tur jau bijuši visādi jokdari, bet nevienam tas nav izdevies, — tēvs sacīja. — Taču, ja gribi, ej vien, tikpat jau mājās neko nedari, tikai uz mūrīša bikses deldē.

Tonda paņēma gaili un kaķi un gāja uz pili. Kabatā viņam bija rieciens saziedējušas maizes, līdz pilij bija gabaliņš, ko iet, un viņam sagribējās ēst. Ceļš veda gar augstu klinti. Uz tās sēdēja zaļš vīriņš un žēli lūdzās:

— Iedod man kādu garoziņu, labo puisīt! Man nule aug gudrības zobi un traki niez, tā vajadzētu pagrauzties!

— Man pašam gribas grauzt. — Tonda atcirta un gāja tālāk. Nonāca pilī, sargs uzprasīja, ko šis gribot.

— Gribu parādīt princesei jokus.

— Tādu gribētāju te nācis bez sava gala, bet no tiem ne silts, ne auksts: princese nav pat pasmīnējusi.

— Šoreiz viņa smiesies uz galvošanu!

Viņš izlaida no maisa kaķi un gaili, tie sāka plūkties. Princese paskatījās pa logu un atgāja nost. Tonda nedabūja ne sarkana graša un bēdīgs pārnāca mājās. Otrā dienā gāja Franta. Zaļais vīriņš atkal lūdzās garoziņu, bet neko nedabūja. Pilī nonācis, Franta sāka mest kūleņus, bet princese pat pie loga nepienāca. Bija jāiet uz mājām ar garu degunu.

Jaunākais dēls Honza nokāpa no mūrīša un teica tēvam:

— Tagad laikam būs mana reize iet uz pili, tikai panāciet pusceļa pretī: diezin vai es to naudas maisu jaudāšu viens pārnest.

— Nemuldies pa tukšu, — tēvs uzbārās, — ja jau brāļi neko nepanāca, ko tad tu, muļķītis, izdarīsi!

Honza tomēr nelikās mierā, un tēvs beidzot atmeta ar roku: lai jau iet. Honza iebāza kabatā sauju sakaltušu garozu un gāja uz pili. Iedams gar klinti, pameta acis augšup un ieraudzīja zaļo vīriņu, kas tūliņ sāka lūgties, lai iedodot kaut ko pagrauzties. Honza izvilka garozas un iedeva viņam. Tas nezināja, kā pateikties, un prasīja:

— Uz kurieni tu ej, Honza brālīt?

— Uz pili, kur citur.

— Ko tu tur darīsi?

— Gribu iesmīdināt princesi!

— Es tev palīdzēšu, — vīriņš sacīja un iedeva Honzam ratiņus un trīs zelta pīlītes.

Honza patencināja par dāvanu un gāja tālāk.

Sametās krēsla, un viņš nodomāja, ka nebūtu slikti palikt kroga pa nakti un iestiprināties arī derētu. Iegāja krogā un pasūtīja bagātīgas vakariņas: nūdeļu viru, kartupeļus ar ceptām aknām, gabalu siera un krūzi alus. Paēdis apvaicājās, cik jāmaksā.

— Dālderis!

— Tik daudz man pašreiz nav pie rokas, samaksāšu rīt, kad nakšu atpakaļ.

Krodziniece sāka nešpetni bārties:

— Ir gan traki laiki pienākuši, visa pasaule blēžu pilna! Ēst, to visi zina, bet maksāt neviens neprotas! Vai tur nav stāvus jāizput!

Krodziniecei bija trīs meitas, un tās māti mierināja:

— Rimstieties, māt, ko tur traci celt. Ja nav naudas, paņemsim viņa ratiņus.

Bet pašas klusībā domāja, ka noplūks pīles un paturēs spalvas pēļiern

Honza pārgulēja nakti kūtsaugšā uz siena. Meitas agri piecelās un tāpat kreklos izlavījās ārā, jo katra gribēja būt pirmā pie pīlēm, taču, kā pieķērās tām, tā palika tikpat kā pielipušas. Honza, nonācis no kūtsaugšas, nobrīnījās vien. Raidīja viņas projām, bet redz, ka nekas neiznāk, vilka ratiņus tālāk, un meitas steberēja nopakaļ. Brauca garām gar maiznīcu, maiznieks, patlaban iešāvis maizi krāsnī, gribēja redzēt, kas tik agri rībinās pa ielu. Izskrēja ārā, sāka smieties, iesita vienai meitai ar lizi pa dibenu un pats vairs nevarēja atrauties. Gāja visi tālāk. Kurpnieks sēdēja darbnīcas priekšā un grasījās lāpīt zābaku, bet, ieraudzījis tādus ērmus, nenocietās, meta maizniekam ar zābaku un pielipa pats, ka ne atrauties. Tā viņi nonāca līdz tirgum. Tirgus uzraugs sēdēja pie vaļēja loga un smēķēja. Ieraudzījis ērmīgo gājienu, viņš iesita kurpniekam ar pīpes kātu, bet tad viņu kāds it kā raušus izrāva pa logu un bija vien jātek citiem nopakaļ. Tirgus būdā ģērmanis izklāja ādas pārdošanai. Ieraudzījis uzraugu kluburējam tādas raibas virtenes galā, viņš ļaunā priekā ievilka šim ar teļādu pa sāniem, bet pats netika vaļā un klenčoja līdzi. Tā visi nonāca pie pils vārtiem. Sargs sāka smieties kā negudrs un ielaida Honzu pagalmā. Viņš apgāja ar savu baru pagalmam apkārt. Visi jau skatījās pa logiem, un princese smējās līdz asarām. Princis iedeva Honzam maisu naudas, bet karalis lūdza, lai nu ejot žigli vien projām, citādi princese pārsmiešoties. Honza devās atpakaļ, un katrs atkrita tai vietā, kur bija pielipis. Pie kroga nonācis, Honza gribēja ieiet iekšā un samaksāt tēriņu, bet krodzinieces meitas brēkdamas ieskrēja krogā un aizbultēja durvis.

Zaļais vīriņš uz klints jau gaidīja Honzu. Honza atdeva viņam ratiņus un pīlītes un vaicāja, kā varot atlīdzināt: šim esot maiss ar naudu.

— Naudas man nevajag, — vīriņš atteica, — bet kāda garoza nenāktu par ļaunu.

Honza izgrāba no kabatas pēdējās garozas un atdeva viņam.

— Devīgam laime nāk pati rokās, — zaļais vīriņš sacīja. — Tavi brāļi bija skopi, tāpēc palika tukšā.

Honza pārnesa naudas maisu mājās, un visi dzīvoja laimīgi.

Ka Honza pārdeva audeklu

Reiz dzīvoja nabaga audējs. Viņam bija veca būda un dēls Honza, par kuru ļaudis runāja, ka tas esot tāds paviegls prātā. Pienāca slikti laiki, tēvam ar dēlu nebija ko ēst. Lai tiktu pie maizes, tēvs gribēja pārdot audeklu, ko taupīja pašu krekliem, bet ciemā par to maz deva.

Honza teica:

— Tēt, es apstaigāšu citus ciemus un pārdošu audeklu!

— Ej Vien, — tēvs atbildēja, — bet to tev piesaku: ja kāds sāk kaulēties vai negrib tūliņ maksāt, tad audeklu neatstāj.

Tā nu Honza gāja. Izstaigāja vienu ciemu, otru, trešu — neviens nepērk. Griezās atpakaļ uz mājām, gauži nobēdājies. Te ieraudzīja āboliņa laukā zaķi. Tas, pie zārda labi pieēdies, bija attupies saulītē nosnausties.

— Vadzi, garausi, — Honza viņu uzrunāja, — vai negribi pirkt audeklu krekliem?

Zaķis, pamodies un aiz bailēm gluži stīvs, tikai blenza vien.

— Ak gribi? Bet vai tev nauda ir pie rokas?

Te nu zaķis atjēdzās un deva kājām ziņu. Honza domāja, ka viņš skrien pēc naudas, un apsēdās ežmalā pagaidīt. Gaidīja, gaidīja, no zaķa ne vēsts.

— Ekur muļķis! Nemāk paņemt labu mantu!

Gāja tālāk. Pie auzu gubiņas kaķis spēlējās ar peli.

— Vadzi, peļu junkur, vai negribi pirkt audeklu krekliem?

Kaķis uzmeta kupri, nošņācās, paķēra peli un aizļekatoja.

— Ekur muļķis! Nemāk paņemt labu mantu!

Mājas vairs nebija tālu, bet Honza bija piekusis un apsēdās dīķmalā zem veca vītola. Tam bija aplauzīti zari, saplaisājusi miza un izkurtējis vidus. Honzam sametās žēl vecā koka.

— Tev nu gan vajadzētu apgādāties ar krekliem, ziema nāk virsū, — viņš sacīja.

Vītols locīja vējā zarus, un Honzam šķita, ka viņš māj ar galvu.

— Nu labi, došu tev to audeklu. Bet kā būs ar naudu?

Vītols žēli nočīkstējās.

— Ak tev šodien nav pie rokas? Labi jau tas nav, bet man apnicis staigāt apkārt un uzplīties. Ja esi ņēmējs, ņem ciet, atnākšu pēc naudas rīt, bet tad, bāliņ balto, vīrs un vārds!

Honzam šķita, ka vītols atkal pamāj ar galvu, un viņš aptina audeklu ap koka stumbru.

Kad Honza pārnāca mājās, tēvs tūliņ prasīja:

— Pārdevi?

— Pārdevu, tēt, pārdevu.

— Kur nauda?

— Naudiņu, mīļo tēt, man šodien neiedeva, pēc tās jāiet rīt!

Tēvs noskaitās:

— Naudu vai audeklu — tukšā mājās nerādies, ja negribi, lai tev zilina muguru!

Honza nobijās, aizgāja pie vītola, saņēma dūšu un teica:

— Mīļais, labais vītol, tētis dikti dusmīgs, dod man to naudu šodien pat!

Vītols ij nekust.

Honza pagaidīja brītiņu un tad sauca:

— Maksāsi vai ne? Gribēji par velti kreklos iedzīvoties? Nekas nebūs, puis, mēs neko dāvināt nevaram: pašiem ūdens smeļas mutē. Naudu vai audeklu!

Bet no audekla ne miņas, to kāds jau bija pievācis.

Trīs reizes Honza runāja ar vītolu, bet šis nelikās ne zinis. Honzu pārņēma dusmas. Tāda veca tiepšas dēj būs no tēva jāsaņem pēriens! Viņš deva vītolam pamatīgu belzienu: koks nobrakšķēja un nolūza. Honza pārsteigumā galvu vien nogrozīja. Te viņš pameta acis uz izkurtējušo celmu un ieraudzīja tanī podu, pilnu ar zelta dukātiem. Viņš izcēla podu no celma un teica vītolam:

— Re nu, būtu pirmīt godīgi samaksājis, tad tagad negulētu garšļauku!

Pārnāca mājās, tēvs jau gaidīja un noprasīja:

— Nu, kas ir? Pircējs samaksāja?

— Samaksāja, tēt, samaksāja, arī kreklus jau bija uzšuvis. Paskat, ko atnesu, cik daudz naudas saņēmu!

Tēvs savu mūžu tik daudz dālderu nebija redzējis un acis vien iepleta. Nu viņi nopirka brangu mājiņu, iegādājās zirgu un govi, un Honza apprecējās. Bija lepnas kāzas un bagātīgs cienasts. Es gan ierados pašās beigās, tad man iedeva lielu jo lielu klaipu maizes. Ēdu pats, mieloju radus, draugus un kaimiņus, un vēl palika pāri — varu pamielot arī jūs.

Kā Honza ganīja zaķus

Kādam karalim bija viena pati meita, varen izlutināta, vīzdegunīga un untumaina. Viņa sen bija precību gados. Citas princeses tādā vecumā kur tas laiks kopš izdotas pie vīra, bet šo neviens princis negribēja precēt, tik slikta slava viņai gāja līdzi. Jo kam gan vajadzība pēc niķīgas un kašķīgas sievas?

Taču princesei tas ķērās pie goda, ka pēc viņas neviens neprec, un beidzot viņa bija ar mieru ņemt kuru katru, lai tikai nebūtu jāpaliek vecmeitās. Viņa pierunāja arī tēvu, tas necēla nekādus iebildumus, jo gribēja tikai vienu — lai znots būtu godīgs. Tēvs un meita izgudroja tādu joku: laidīs apkārt pa valsti grāmatu, ka princesi un piedevām pusi valsts dabūs tas, kas varēs noganīt karaļa trīssimt zaķus. Zaķi ir rāmi, ganīšana grūtības nesagādās, bet gana godīgumu karalis pārbaudīs.

Tai pašā valstī dzīvoja kāds nabaga linu kulstītājs, kuram bija trīs dēli. Kad ziņneši apstaigāja visas pilsētas un ciemus, bungas sizdami un lasīdami karaļa gramatu, viņš sacīja vecākajam dēlam:

— Paklau, Pepik, kā būtu, ja tu izmēģinātu roku pie tiem zaķiem? Princese gan mūsu saimniecībā bijusi nebijusi, bet puse valsts nav zemē metama manta. Jādomā, vismaz labi paēduši būsim.

— Nūjā, tēt, bet tai grāmatā bija arī sacīts, ka tam, kas zaķus nenoganīs, uzskaitīs piecpadsmit. Taču pamēģināt var.

Pepiks aizgāja uz pili un pieteicas par zaķu ganu. Karalis saskaitīja zaķus, atvēra vārtus un izlaida garaušus ganos. Pepiks apsēdās uz celma, izvilka no kabatas mātes doto plāceni un sāka aiz gara laika skrubināt. Te pienāca kāds vecītis.

— Zaķus gani, vai? Kas tev par gardu plāceni! Dod man arī kādu kumosiņu!

— Lasies projām un nebāzies virsū, — Pepiks atcirta.

— Nu, nu pielūko, ka vari noganīt, — vecītis noteica un pazuda, kā ūdenī iekritis.

Pievakarē Pepiks grasījās dzīt zaķus uz mājām, te pienāk kāds pauninieks (tas bija pats karalis) un saka:

— Pārdod man vienu zaķi, došu zelta dālderi! Tev viņu tik daudz, ka to nemaz nemanīs, vai tur viens vairāk vai mazāk.

Pepikam iekārojās dāldera, viņš pārdeva arī, un pauninieks aizgāja. Pepiks pārdzina zaķus, karalis skaita — viena trūkst.

— Tu esi nolaidīgs gans! Bikses nost, gulsties uz sola un saņem savus piecpadsmit!

Uzskaitīja šim piecpadsmit, un viņš pārvilkās mājās stīvs un liks. Tēvs sirdījās:

— Redzams, tu neko citu neproti, tikai ēst un gulēt.

Pepiks uzlīda uz mūrīša un neteica ne vārda.

Otrā dienā gāja uz pili Franta.

— Vajag būt lielam muļķim, lai nenoganītu bariņu zaķu! Ar mani nekas ļauns nenotiks!

Taču vakarā viņš pārnāca nopērts tāpat kā Pepiks. Tēvs aiz dusmām un kauna pat runāt ar viņu negribēja.

Vēl palika jaunākais, Honza. Viņš no rīta piecēlās un saposās, it kā tā jau vajadzētu būt, ka šodien viņa kārta iet uz pili.

— Vai sēdēsi mājās! — tēvs uzbārās. — Ganīt bļodā ķiļķenus, tos tu gan varētu, tie tev neaizbēgtu.

Taču Honza neklausījās, iebāza plāceni kabatā un devās uz pili.

— Pielūko, ka neiedzīvojies bērza putrā, — karalis viņu brīdināja, — te jau daudzi tādi gudrinieki nagus apsvilinājuši.

Zaķus viņš tomēr izlaida, un Honza dzina tos uz birzi. Apsēdās uz celma, izvilka plāceni no kabatas un sāka skrubināt, te pienāca kāds vecītis.

— Zaķus gani, Honza? Vai noganīsi arī?

— Gribētos gan noganīt, vectētiņ! Apsēdies pie manis, parunāsimies. Vai negribi plāceni?

Viņš pārdalīja plāceni uz pusēm, abi paēda, tad vecītis sacīja: — Paklau, ko tev teikšu. Par tavu labo sirdi še tev stabulīte. Pie tevis atnāks pauninieks, tas būs pats karalis, un lūgs, lai tu pārdod viņam vienu zaķi. Joka pēc vari to izdarīt, bet, līdzko viņš aizies, iepūt stabulītē, un zaķis atskries pie tevis atpakaļ.

Honza pateicās vecītim par stabulīti un ganīja savus zaķus vienā mierā. Pievakarē patiešām ieradās pauninieks un mācās virsū kā miegs, lai pārdodot šim vienu zaķi. Honza sākumā tielējās. beidzot pārdeva par trim zelta dālderiem un pats palīdzēja ielikt paunā. Kad pauninieks bija gabalā, Honza uzpūta stabulīti, zaķis paunā sāka spārdīties kā nepilnīgs, izplēsās ārā un atskrēja pie Honzas atpakaļ.

Honza nu dzina zaķus uz pili, plīkšķinādams pātagu kā īsts gans. Karalis stāvēja pie vārtiem, galminieki un princese skatījās no balkona. Tavu brīnumu — netrūka neviena zaķa! Galminieki steidzās izrādīt Honzam savu prieku un padevību, princese smaidīja kā saulīte. Lai kāds vīrs, taču bikses valkā un no vecas meitas negoda paglābs! Bet Honza palocījās un teica:

— Žēlīgais karali, neņem ļaunā to, ko tev teikšu: to tavu pusi valsts man nepavisam negribas, es labāk nopirktu māju uz laukiem. Princese lauku sētā ir lieka: ne viņa māk desas dēt, ne zosis plūkt un pēļus taisīt. Dod man labāk maisu naudas!

Princese aiz kauna un dusmām nezināja, kur sprukt, bet karalis bija laimīgs, ka tika vaļā no Honzas, kas viņu bija izmuļķojis. Viņš iebēra Honzam maisu naudas, un Honza devās svilpodams pie savējiem.

Zeltmatis Honza

Kādam nabaga meža cirtējam bija trīs dēli. Kādreiz, no darba mājās nākdams, viņš satika ceļa vīru un sūdzējās tam par savu grūto dzīvi. Tas teica, ka tūliņ došot trīs riekšavas naudas, lai pēc gada dodot vienu dēlu par kalpu. Tēvs bija ar mieru, saņēma naudu, un nu visiem klājās labi. Pēc gada svešais ieradās pēc dēla. Vecākais dēls negribēja iet, vidējais tāpat, tad jaunākais — flonza sacīja:

— Kas solīts, jāpilda. Naudu esam saņēmuši, tā jāatkalpo.

Viņš gāja svešajam līdzi. Tas bija burvis. Pievakarē abi nonāca pie kādas pils. Burvis pats negribēja iet iekšā, viņš sūtīja Honzu un teica:

— Pilī dzīvo trīs jaunas meitas. Viņas gribēs spēlēt ar tevi kārtis. Spēlē vien, tikai pirmo kārti, ko saņemsi, trīs reizes piesit pie galda, tad vienmēr laimēsi. Naudu neņem, bet lūdz bruņinieka drēbes ar sauli uz krūtīm. Ilgāk par pusnakti nepaliec: mums vēl tāls ceļš zem kājām.

Honza visu izdarīja, kā mācīts, un atgriezās ar bruņinieka drēbēm, kam saule uz krūtīm. Viņi gāja tālāk un nākamā vakarā atkal nonāca pie kādas pils. Burvis sūtīja Honzu uz turieni un teica:

— Pilī dzīvo divas jaunas meitas, viņas gribēs spēlēt ar tevi kārtis. Spēlē vien, bet pirmo kārti, ko saņemsi, piesit divas reizes pie galda, tad vienmēr laimēsi. Naudu neņem, bet lūdz bruņinieka drēbes ar mēnesi uz krūtīm. Ilgāk par pusnakti nepaliec: mums vēl tāls ceļš zem kājām.

Honza visu izdarīja, kā mācīts, un atgriezās ar bruņinieka drēbēm, kurām mēness uz krūtīm. Viņi gāja tālāk un nākamā vakarā nonāca pie trešās pils. Burvis sūtīja Honzu uz turieni un teica:

— Pilī dzīvo jauna meita, viņa gribēs spēlēt ar tevi kārtis. Spēlē vien, tikai pirmo kārti, ko saņemsi, piesit pie galda, tad vienmēr laimēsi. Naudu neņem, bet lūdz bruņinieka drēbes ar zvaigzni uz krūtīm. Ilgāk par pusnakti nepaliec, mums vēl tāls ceļš zem kājām.

Honza visu izdarīja, kā mācīts, un atgriezās ar bruņinieka drēbēm, kurām zvaigzne uz krūtīm. Tad viņi nonāca paša burvja pilī. Burvis parādīja Honzam zirgu un teica:

— Tas būs tavs darbs: kop zirgu, sukā un baro. Visur tev brīv iet, tikai neskaties akā un nedomā tur iemērkt pirkstus.

Honza dzīvoja pilī bez bēdu, rūpīgi pildīja, kas uzdots, bet domas par aku nedeva miera. Reiz viņš, garām iedams, ieskatījās tanī. Ūdens kā ūdens, kas tur sevišķs? Iemērca pirkstu, bet uz tā tūliņ parādījās zelta gredzens. Honza visādi izpūlējās to nomaukt. bet nevarēja. Aptina ar lupatu, bet vakarā burvis pārnāca un uzprasīja:

— Kas pirkstam vainas?

— Pārgriezu.

— Rādi šurp!

Uzsita pa pirkstu, gredzens nokrita un ieripoja akā. Burvis stingri jo stingri piekodināja nerādīties akas tuvumā, ja negribot paspēlēt galvu.

Honza tik labi gādāja par zirgu, ka tas kādu rītu ierunājās cilvēka balsī:

— Es esmu apburts un pamācīšu tevi, kā tu vari palīdzēt man un sev, jo tevi gaida mans liktenis. Uzliec man uz muguras visas trīs bruņinieku drēbes, paņem dvieli, suku un skrāpi, sēsties man mugurā, un jāsim projām, bet vispirms iemērc galvu akā.

Honza tā izdarīja, un mati viņam kļuva tīra zelta, laistījās vien. Viņš uzlēca zirgam mugurā un jāja projām. Necik tālu pajājuši, te burvis jau dzinās pa pēdām. Zirgs sacīja:

— Met dvieli zemē!

Honza nometa dvieli zemē, un tur tūliņ radās liels ezers. Kamēr burvis pārpeldēja tam pāri, Honza ar zirgu bija jau gabalā. Taču necik ilgi, te burvis atkal uz pēdām.

Nu zirgs teica:

— Met suku zemē!

Honza nometa suku zemē, un tur tūliņ radās tāda biežņa, ka burvis kūlās pa to stundām ilgi, kamēr iztika ārā, taču tūliņ metās pakaļ un drīz vien panāca viņus. Tagad zirgs teica:

— Met skrāpi zemē!

Honza nometa skrāpi, un tur tūliņ radās tāds ērkšķu biezoknis, ka burvis noplēsa drēbes un noskrāpējās līdz asinīm, un, kad beidzot iztika ārā, no šiem vairs ne miņas. Viņi bija jau pāri nākamās valsts robežām, un tur burvja vara beidzās.

Zirgs noveda Honzu pie karaļa un teica, lai meklējot tur darbu. Honza nolīga par dārznieku un par algu prasīja savam zirgam uzturu. Dārzā viņam viss labi padevās, lai cik sliktas sēklas viņam deva: puķes uzauga krāšņu krāšņās. Visas trīs princeses nevarēja vien nopriecāties par pušķiem, kurus vecais dārznieks lika Honzam katru rītu viņām aiznest, bet jaunākā princese vienmer saņēma skaistāko pušķi. Abas vecākās sāka sūdzēties vecajam dārzniekam, kāpēc viņš, kopš dabūjis jaunu palīgu, sūtot jaunākajai māsai skaistākos pušķus, bet tas apzvērēja, ka visus pušķus sienot vienādus.

Jaunākā princese sāka vērot Honzu un brīnīties, kāpēc viņš nekad neņem cepuri nost. Kad Honzam to jautāja, viņš atbildēja, ka viņam galva sāpot. Taču princese slepus noskatījās, kad viņš sukājas, un redzēja, ka viņam ir zelta mati. Princese iemīlēja Honzu vēl vairak un lūdza tēvu, lai ļaujot Honzu precēt. Karalis gan bāra meitu, gan kaunināja, bet tas neko nelīdzēja. Tad viņš sacīja:

— Ja tu gribi precēt kalpu, tad tu pati būsi kalpone un tev būs jāmazgā virtuvē trauki.

Viņš domāja, ka meita nāks pie prāta, bet viņa sasita plaukstas, sauca, ka esot ar mieru, un vēl krita tēvam ap kaklu aiz lielas laimes. Māsas viņu izsmēja, karalis raustīja plecus un beidzot nolēma, lai princese vienu gadu nostrādā par trauku mazgātāju un, ja izturēs, lai tad ņem savu Honzu un vācas projām, kur acis rāda. Bet princese mazgāja traukus dziedādama, jo katru dienu varēja satikties ar Honzu.

Tad karalim bija jāiet karā. Honza lūdza atļauju doties līdzi, bet karalis tikai nosmējās:

— Vai tad muļķu trūkst, ka vēl viens lieks jāņem līdzi!

Kad Honza tomēr nelikās mierā, tad iedeva viņam klibu kleperi. Honza aizjāja uz pļavu, kur ganījās viņa zirgs, uzvilka bruņas ar zvaigzni uz krūtīm un ieradās pašā laikā, jo karalis, cīnīdamies ar svešu bruņinieku, jau sāka gurt no tā stiprajiem cirtieniem. Honza metās palīgā un padzina ienaidnieku. Karalis Honzu nepazina un prasīja, ko šis gribot par palīdzību. Honza lūdza atļauju nodzerties no karaļa kausa un, kad viņam to iedeva, padzērās, iebāza kausu azotī un auļoja atpakaļ. Zirgu atstāja pļavā, uzsēdās kleperim mugurā un klenčoja uz pili. Karalis pārjāja mājās un smējās:

— Nu, lielībniek, tu taču nobijies un sēdēji mājās!

— Nesēdēju vis, — Honza atbildēja un pastāstīja par bruņinieku ar zvaigzni uz krūtīm.

— Kā tad es tevi neredzēju? — karalis brīnījās.

— Ko nu kalps rādīsies kungam acīs!

Necik ilgi, te karalim atkal bija jādodas karā. Honza uzkāpa uz klepera, aizjāja uz pļavu pie sava zirga, uzvilka bruņas ar mēnesi uz krūtīm un steidzās pie karaļa. Viņš ieradās īstā brīdī, jo karalim jau klājās grūti. Honza ievainoja uzbrucēju un atbrīvoja karali. Tas atkal nezināja, kā svešajam glābējam pateikties: solīja meitu par sievu un pusi valsts, bet Honza tikai lūdza atļauju padzerties no karaļa kausa. Padzērās, iebāza kausu azotī un aizauļoja. Pļavā viņš pārģērbās un atklenčoja uz sava klepera mājās vēl pirms karaļa. Tas pārjāja un teica:

— Nu, plātausi, tu taču nobijies un paliki mājās!

— Nepaliku vis, — Honza atbildēja un pastāstīja par bruņinieku ar mēnesi uz krūtīm.

— Kā tad es tevi neredzēju? — karalis brīnījās.

— Ko nu kalps rādīsies kungam acīs!

Necik ilgi, te karalim atkal bija jādodas karā. Honza uzkāpa savā kleperī, aizklunkuroja uz pļavu, uzvilka bruņas ar sauli uz krūtīm, uzsēdās zirgam mugurā un laimīgi ieradās pēdējā brīdī, kad svešais bruņinieks — tas bija pats kaimiņu zemes karalis — teju pat uzveica Honzas karali. Honza notrieca svešo no zirga, un tas lūdzās piedošanu un solījās nekad vairs šai zemei neuzbrukt. Nu viņi turpat uz vietas salīga mieru, un Honzam atkal tika piesolīta princese par sievu un puse karaļa valsts. Viņš, kā vienmēr, lūdza atļauju padzerties no karaļa kausa un padzēries noglabāja to azotī. Te karalis ievēroja, ka Honzam ievainota kāja, un apsēja brūci ar savu lakatiņu. Honza auļoja projām, pārsēdās pļavā uz klepera un klenčoja uz pili, bet kāja sāpēja, un otrā rītā viņš nevarēja iet darbā.

Karalis viņu apmeklēja un smējās, kā Honza, mājās sēdēdams, ticis pie ievainojuma. Tad Honza parādīja karalim viņa lakatiņu, kausus un savas bruņas. Nu karalis pazina savu atbrīvotāju un pateicās viņam no visas sirds. Tūliņ rīkoja dižas kāzas, Honza dabūja jaunāko meitu, bet abas vecākās izdeva kaimiņu karaļa dēliem, lai nu valdītu miers uz visiem laikiem. Tad pie karaļa pieveda Honzas zirgu, kurš lūdza, lai karalis viņam pieskaroties. Kad tas notika, viņš tūliņ pārvērtās par skaistu jaunekli, un karalis pazina savu dēlu, ko burvis bija nolaupījis. Nu pilī valdīja lieli prieki, karalis atdeva pusi valsts dēlam un otru pusi Honzam, kurš dzīvoja ar savu princesi laimīgi un dzīvo vēl šo baltu dienu, ja nav miruši.

Honza un trīs apburtās princeses

Kādam karalim bija trīs meitas, kuras tā izturējās, it kā viņām piederētu visa pasaule. Degunu cēla vai mākoņos un, ja kāds deva labdienu, tad tikai uzmeta lūpu un neatbildēja ne vārda.

Valodas par uzpūtīgajām princesēm nonāca līdz kādai burvei, un tā nolēma pati pārliecināties, cik tur taisnības. Pārģērbās par ubadzi, aizgāja uz karaļa pili un nostājās pie vārtiem. Necik ilgi, te nāk šīs visas trīs zīdā un zeltā, ka laistās vien. Ubadze zemu palocījās un teica:

— Lai jums laimīte visur pašķir ceļu, skaistulītes!

Viņa gaidīja, ka princeses viņu apdāvinās par šādu vēlējumu vai vismaz pateiksies, bet pirmā uzrāva degunu, otrā nošņācās, trešā noskurinājās, un visas trīs izsaucās:

— Fui, cik neglīta vecene!

Burvei ar to pietika, viņa aizbūra visas trīs uz karstām pēdām, un tās pazuda kā nebijušas.

Pilī bija liels pārbīlis, karalis aiz bēdām lika visus namus pilsētā apvilkt ar melnu vadmalu un izlaida ziņu, ka bagātīgi atlīdzinās katram, kas atradīs princeses vai varēs ko pastāstīt par viņām. Taču neviens nepieteicās princeses meklēt, ļaudis drīzāk priecājās, ka beidzot kāds nelabais parāvis šīs vīzdegunes.

Pēc mēneša pilī ieradās kāds zaldāts un pieteicās princeses meklēt. Viņš domāja — vienalga, uzies vai neuzies, bet par to meklēšanu taču kaut kas atkritīs. Karalis bija varen priecīgs, ieveda viņu stallī, lai izvēlas zirgu pēc patikas, un piebēra zaldātam kabatas ar zeltu, tā ka šim mute palika vaļā aiz pārsteiguma, jo par šo naudu viņš būtu varējis nopirkt lielu muižu. Karalis skubināja doties ceļā, zaldāts jāja vienu dienu, jāja otru, tad ieraudzīja ceļa malā krogu. Tur viņš apmetās, ēda, dzēra un līksmoja, un princeses viņam nebija vairs prātā.

Pagāja labs laiks, bet zaldāts neatgriezās. Karalis izlaida jaunu ziņu. un pilī ieradās cits zaldāts. Šo karalis gan tik priecīgi neuzņēma, tomēr iedeva zirgu un sauju sudraba dālderu. Zaldats jāja pa to pašu ceļu, kur bija jājis pirmais, un, līdzko piejāja pie kroga, tā viņa zirgs, nojautis savu paziņu, skaļi iezviedzās. Pirmais zaldāts tūliņ izskrēja ārā un priecīgi apsveica biedru:

— Tu esi īstā laikā, man jau nauda iet uz beigām! Vai arī jāj tos nozudušos meitiešus meklēt? Rauj viņus pūce, labāk iedzersim!

Otrais nebija lūdzams, jo abi bija no viena pulka un labi sapratās. Krodzinieks nesa viņiem kausu pēc kausa, abi dzēra un par princesēm nedomāja. '

Karalis gaidīja, gaidīja, tad izlaida trešo ziņu. Šoreiz pieteicās vienīgi būdeļnieces dēls Honza. Karalis ilgi domāja — nav jau nekāda prieka sūtīt svarīgā uzdevumā pienapuiku, kas vēl pulveri nav ostījis un neko nezina no pasaules. Taču, ja cita nav, jāņem par labu tas pats. Lika iedot Honzam vecu ķēveni un sauju vara naudas. Honza iedeva ķēvei gabalu maizes, kas pašam bija kabatā pataupījies, naudu atstāja vecajai mātei un devās ceļā.

Honza jāja pār kalniem un lejām un vakarā nonāca biezā mežā. Sāka jau tumst, kad viņš ieraudzīja uguntiņu mazā būdiņā. Ieskatījās pa logu — istabiņā sēž večiņa ar melnu kaķi klēpī, bet tam acis spīd kā sveces. Honza brītiņu padomāja, tad pieklauvēja un lūdza, lai dodot naktsmājas.

— Manu zelta gabaliņ, — večiņa atbildēja, — par nedošanu nav runas, tikai pie manis mēdz katru nakti ieskriet velns. Ka vēl neaiznes tevi, tas tev par labu nenāks.

Honza bija tā piekusis, un ķēvīte arī tikko jaudāja kustēt, tāpēc viņš neatlaidās, un večiņa noslēpa viņu pieliekamā kambarī un nosēdināja pie tā durvīm melno kaķi.

Taisni pulksten vienpadsmitos velns bija klāt un tūliņ večiņai virsū:

— Fui, vecā burve, kas pie tevis apmeties? Ož pec cilvēka!

— Ko niekus, — večiņa smejas, — tu būsi saodies cilvēku smaku, pa pasauli dauzīdamies, te neviena nav!

Velns izmeklējās pa visiem kaktiem, ieskatījās gan aizkrāsnē, gan pagultē un aizdurvē, bet neko neatrada. Uz pieliekamo viņš pat nepaskatījās, jo n o turienes oda pēc kaķa. Kad nosita divpadsmit, viņš šāvās pa durvīm ārā un projām bija.

No rīta večiņa izlaida Honzu no pieliekamā, pamieloja viņu un apvaicājās:

— Vai tu dēliņ, arī jāj tās nozudušās princeses meklēt?

— Tā jau ir, vecmāmiņ, — Honza atbildēja. — Vai nezini kaut ko par viņām?

— Kā nu nezināšu, mīlīt, šim pašam velnam jau liku viņas aiznest. Pakavējies vēl kādu brītiņu, tad pastāstīšu.

Honza pabaroja ķēvīti, ienāca, apsēdās uz soliņa un nopūtās — tā bija sailgojies pēc laba dūma, bet no tabakas ne skripatas!

— Es jau zinu, pēc kā tev sirds kāro, — večiņa pasmējās un pasniedza viņam tabakas maku. — Te ir tāda laba mantiņa. Kad uzvilksi dūmu, tad būsi tik stiprs, ka tevi neuzveiks pat pūķis ar divpadsmit galvām!

Vēl viņa iedeva Honzam gabalu virves un turpināja:

— Ņem to arī līdzi, virve pati pastiepsies, cik garas tev vajadzēs. Tagad tev jājāj trīs dienas un trīs naktis, tad nonāksi pie liela, kaila kalna. Pašā kalna galā ir akmens, un zem tā caurums. Nolaidies pa virvi lejā, pārējo redzēsi uz vietas. Tikai to gan tev saku: piesargies no neīstiem draugiem.

Honza patencināja, atvadījās un jāja tālāk. Necik ilgi, te sasniedza krogu, kur abi zaldāti dzīroja. Zirgi tūliņ sazviedzās, zaldāti izskrēja ārā un sauca:

— Brālīt, kurp jādams? Vai arī pēc tām princesēm? Rauj viņas pūce, labāk meties mums biedros!

Honza pakavējās pie viņiem kādu brītiņu, paēda, pabaroja ķēvīti, samaksāja tēriņu un teica:

— Man, puiši, dzīrot nav laika, pameklējiet kādu citu, mani gaida darbs.

Vairāk viņš neko neteica, bet jāja tālāk. Šie abi saskatījas un nodomāja, ka Honza laikam zina, kur princeses meklēt, tāpēc sēdās zirgos un drīz vien panāca viņu. Honza par viņiem daudz nebēdāja, tikai skatījās, vai neparādīsies kalns.

Pēc trim dienām un trim naktīm Honza ieraudzīja kailo kalnu, par kuru burve bija stāstījusi. Augsts gan tas bija pārlieku, abi zaldāti vēl lejā prātoja, ko darīt, bet Honza tik paraustīja pavadu un jāja augšup.

— Tas sisenis noteikti kaut ko zina, — zaldāti sprieda. — Jāsim vien pakaļ, lai arī tiekam pie solīšanas.

Uzjāja kalnā un redz, ka Honza lokās ap lielu akmeni.

— Nu, puiši, ja te esat, tad palīdziet man to akmeni novelt!

Puiši mēģināja gan, bet akmens nekust no vietas. Tad Honza apsēdās, izvilka burves tabakas maku, uztaisīja kuplu dūmu un pēc tam ķērās pie akmens. Tas aizvēlās tenteriski, un zem tā pavērās liels caurums.

— Tagad mums princeses tikpat kā rokā, — Honza gavilēja. — Viņas ir tur lejā, jātiek tikai klāt! — Viņš izvilka no kabatas burves doto virvi un teica: — Laidīsimies pa vienam lejā, un, ja kādam vajag palīdzības, lai parausta virvi. Tā sniegsies tik tālu, cik vien vajadzēs.

Vispirms laida vienu zaldātu, bet tas, ieraudzījis zem kājām melnu bezdibeni, pārbijās un sāka raustīt virvi, lai velk viņu atpakaļ. Viņš bija gluži zaļš aiz bailēm, bet neko nestāstīja, tikai priecājās, ka ticis laukā. Laidās otrs, bet tam gāja tāpat. Viņš tā raustīja virvi, ka gandrīz pārrāva to: tādas bailes viņam bija, ka būs jāpaliek apakš zemes.

— Neko darīt, laidiet tagad mani lejā, — Honza teica. — Tikai to gan lūdzu, ja atpakaļ neatgriežos, neatstājiet manu veco māti bez palīdzīgas rokas!

Zaldāti svēti nosolījās izpildīt Honzas lūgumu, lai gan par pildīšanu nemaz nedomāja. Virve pati izstiepās vajadzīgā garumā, un Honza nokļuva plašā klajumā, kur cita citai blakus laistījās trīs kristāla pilis. Honzam pārskrēja tirpas pār kauliem, kad viņš iedomājās, kas te ar viņu var notikt, bet pusceļā apstāties arī nevar.

Viņš iegāja pirmajā pilī, tur viņam pretī izskrēja vecākā princese. Honza nepaguva izteikt ne vārda, kad viņa jau sauca:

— Mīļais Honza, viss jau būtu labi, tikai nezinu, kā tu tiksi ar puķi galā. Te ir nule kā uztrīts zobens, bet vai varēsi to pakustināt?

Te visa pils sāka rībēt un dunēt, jo septiņgalvis pūķis lidoja mājup. Princese tikko paguva paslēpt Honzu zem lieveņa, kad pūķis jau bija klāt un brēca:

— Fui, fui, te ož pēc cilvēka! Kas te iekūlies? Dod viņu šurp, citādi saplosīšu ir tevi, ir viņu!

— Kuš, kuš, vīriņ, es tev visu pastāstīšu, — princese viņu mierinaja. Pasauca Honzu, pūķis paostīja viņu un teica:

— Ja nu viņš ir te atkūlies, tad liec, siev, kaut ko stiprāku galdā, lai tas knislis pieņemas spēkā. Paēdīsim, tad izkausimies pēc patikas, ja vien tas mīkstmiesis neizlaidīs garu pēc pirmā cirtiena.

Abi piesēdās pie galda, un pūķis tik skubināja:

— Ēd, ēd, sīkala, ka vari man pretī stāties!

Honza gan neko daudz neēda, bet ķērās pie savas pīpes un atbildēja pūķim:

— Ēd vien pats, kaimiņ, es jau esmu iestiprinājies.

Līdzko pūķis bija paēdis, tā tūliņ metās pa durvīm ārā, lai sāktu kautiņu. Taču viņš nepaguva ne laga atvezeties, kad Honza jau bija nocirtis visas septiņas galvas. Ilgi kaveties nebija laika, pūķi iemeta bedrē, uzsvieda virsū zemi, lai svaiņi nepamana, un princese teica:

— Mani tu esi atbrīvojis, mīļais Honza, bet tevi gaida vēl grūtāks darbs.

Viņa aizveda Honzu pie otras princeses, kurai par vīru bija deviņgalvains pūķis. Honzu tikko paspēja noslēpt zem lieveņa, kad deviņgalvis bija klāt un uzbrēca:

— Siev, ko te esi noslēpusi? Fui, te ož pec cilvēka! Dod viņu šurp, citādi saplosīšu jūs abus divus!

Princese trīcēja kā apšu lapa un mierināja viņu:

— Kuš, kuš, vīriņ, es tev visu pastāstīšu.

Atsauca Honzu, pūķis paskatījās uz viņu, noklabināja zobus un teica:

— Liec kaut ko stiprāku galdā, siev, lai tas cālis iestiprinās, citādi nekas neiznāks no kaušanās, viņš jau tikko turas uz kājām!

Abi piesēdās pie galda, un pūķis skubinaja:

— Ēd, ēd, vārgmiesi, ka vari man pretī stāties!

Honza gan neko daudz neēda, tikai ķērās pie pīpes un atbildēja pūķim:

— Ēd vien pats, kaimiņ, es jau esmu iestiprinājies.

Līdzko pūķis bija paēdis, tā pa durvīm ārā, lai sāktu kautiņu. Taču viņš vēl skatījās pēc līdzenākas vietas, kad Honza jau izrāva zobenu un piecas galvas bija ar vienu cirtienu nost. Pūķis tomēr kāvās kā pats nelabais, bet Honza jau nebija ar pliku roku ņemams. Cirta, kamēr nocirta visas galvas, tad pūķi iemeta bedrē un aizbēra to cieti, lai svainis nepamana. Abas princeses nezināja, ko aiz prieka darīt, ieveda Honzu pili, lai atpūšas, pamieloja un izguldīja pa nakti.

No rīta visi devās uz trešo pili, kur mita jaunākā princese.

Tikko bija ieradušies, te zeme sāka drebēt. Princese gan paslēpa Honzu zem lieveņa, bet pūķis jau pa gabalu brēca, lai velkot ārā, ko paslēpusi. Viņš paskatījās uz Honzu, nosprauslojās un uzbrēca:

— Vai tu, mērgli, gribi man pretī stāties? Vispirms ieēdīsim, lai tu, sienāzi, nekriti no kājām, tad kausimies!

Honza neēda nemaz, tikai ievilka labu dūmu, un tad pūķis izrāva viņu raušus ārā. Tā nu gan bija kaušanās! Honza tikko jaudāja cilāt zobenu, sviedri viņam lija aumaļām, pats dega kā ugunī — padomājiet vien, divpadsmit galvu! Nu arī princeses metās palīgā: viena meta pūķim smiltis acīs, otra lēja ūdeni, trešā grāba oļus un svieda rīklē. Beidzot visas galvas bija nocirstas. Pūķi atstāja turpat, jo nu vairs nebija vajadzības viņu slēpt, un paši steidzās projām. Princeses nezināja, kā Honzam pateikties. Stāstīja, cik ļoti nožēlojušas savu agrāko izturēšanos un cik daudz izcietušas. Honza tikai domāja, kā tikt no kalna ārā. Nonāca pie izejas, piesēja virvē vecāko princesi, to laimīgi uzvilka augšā, pēc tam vidējo un jaunāko. Te Honzam iekrita prātā burves vārdi, ka jāsargās no neīstiem draugiem. Viņš pamanīja kādu lādīti, uzrakstīja uz tās, ka vēl lielāka lāde sekošot, un iesēja to virvē. Zaldāti pavilka virvi, juta, ka svars nav liels, un uzvilka lādīti augšā: Kad Honza iesējās pats virvē, viņi pavilka gan, bet tad izlaida virvi no rokām, it kā tā būtu netīšām izšļukusi, un Honza palika lejā.

Princeses.raudāja kā nepilnīgas, skraidīja ap caurumu un sauca Honzu, bet zaldāti tikai smīnēja. Tagad viņi bija noteicēji un uzsauca princesēm, lai nepinkšķot, neviens pēc Honzas tai nelīdīšot, un šām esot jānāk līdzi, ja gribot dzīvas palikt.

Zaldāti ar princesēm atgriezās pilī, karalis aiz priekiem lēca vai gaisā un tūliņ solīja rīkot kāzas, lai katrs glābējs izveļoties, kuru princesi ņemt par sievu. Taču princeses lūgtin lūdzās: nule kā laimīgi tikušās no vieniem vīriem vaļā, vai tūliņ atkal vajadzēšot uzņemties to krustu? Lai tēvs mazliet paciešoties ar kāzu vīkšanu un ļaujot jel elpu atvilkt. Tēvam tēva sirds, pagaidīs arī, lai jau meitas padzīvo vēl kādu laiciņu savā vaļā.

Tikmēr Honza staigāja pa pūķu pilīm un aiz gara laika pētīja, kas tanīs atrodas. Tai pili, kur mājoja jaunākā princese, viņš ieraudzīja dzelzs šķirstiņu ar dzelzs atslēdziņu. Joka pēc atslēdza, bet iekšā sudraba šķirstiņš ar sudraba atslēdziņu. Atslēdza arī to un atrada zelta šķirstiņu ar zelta atslēdziņu, bet tanī dimanta stabulīte. Kā iepūta stabulītē, tā atskrien rūķītis ar garu bārdu un prasa, ko Honza vēloties.

— Gribu atrasties pie karaļa pils vārtiem ar diviem pulkiem karavīru!

Līdzko viņš to izteica, tā jau stāvēja pie karaļa pils vārtiem un divi ģenerāļi pieveda katrs savu pulku.

Honza noteica, lai viņi paliekot pie vārtiem, bet pats gāja iekšā. Zaldāti jau sēdēja pie kāzu galda un likās Honzu nepazīstam. bet noraudājušās princeses pietrūkās kājās, skrēja viņam pretī un sauca:

— Tēt. tēt, tas ir viņš, kas mūs atbrīvoja!

Zaldāti sākumā tikai smējās, bet, paskatījušies pa logu, noprata. ka labi nav, un metās Honzam pie kājām. Honzam bija mīksta sirds, viņš gribēja abiem piedot, bet karalis teica, ka no tādiem nekas labs nav gaidāms, un lika abus iemest pa caurumu kalna. Tā arī izdarīja, un akmens, it kā to vien būtu gaidījis, Rats uzvēlās caurumam virsū.

Un nu gan sākās kāzu godības. Honza apprecēja jaunāko princesi un viņa ģenerāļi abas vecākās. Princeses bija kā apmainītas. laipnas pret visiem un katram centās palīdzēt, Honza paņēma māti pie sevis, tā auklēja mazbērnus, un ar to pasakai beigas.

Honza un princese

Kādam tēvam bija trīs dēli — Franta, Tonda un Honza. Tēvs bija jau krietni gados un teica vecākajam dēlam:

— Pameklē sev sievu, atdošu tev mājas, saimnieko tu.

Vecākajam dēlam ļoti gribējās dabūt mājas. Līgavu viņš dabūja drīz, nu tikai jāvīkš kāzas. Te pienāca ziņa, ka viņam jāiet karadienesta. Aizgāja arī. Tēvs nu runāja ar vidējo dēlu, lai tas meklejot līgavu un dzerot kāzas. Tas arī daudz netūļojās, te pienaca ziņa, ka šim arī jāiet karadienestā. Tēvam palika vienīgi jaunākais dēls. Tas nu vadīja saimniecību, kā prata. Tēvs redzēja,

ka darbi viņam sokas, un lika, lai arī šis meklejot līgavu. Honzam jau sen bija noskatīta meitene, atlika vienīgi noteikt kazu dienu, te iesauca karadienestā arī viņu. Viņš atvadījās no tēva un aizgāja, bet tēvs aiz bedam nomira. Honzas līgava dzird: lopi neēduši mauj. Ies skatīties, kas tur noticis, un atrod nākamo vīratēvu mirušu. Viņa to apbedīja, lopus pardeva un naudu nolika stārasta glabāšanā, kamēr deli pārnāks no dienesta.

Vecākais dēls Franta ar savu pulku bija nometnē kapsētas tuvuma. Neviens neuzdrīkstējās pa nakti sardzē stāvēt, jo tur spokojās. Vienīgi Franta neko neredzēja un tāpēc gāja arī biedru vietā, kad tie viņu lūdza, jo viņam bija laba sirds. Kādu nakti viņam parādījas mirušais tēvs un sacīja:

— Mīļais dēls, es gribu jums visiem kaut ko atstat par piemiņu. Tev es došu cepuri: ja to uzliksi galvā un vēlēsies kaut kur nokļūt, tad tas tūliņ piepildīsies. Tondam nodod šo maku, — tanī nekad netrūks naudas. Honzam nodod šo rungu: ja viņš ar to piesitis pie zemes, tad tūliņ ieradīsies trejjūga kariete, ar kuru varēs braukt pa sauszemi un pa ūdeni.

Franta pateicās tēvam par labajām mantām, uzlika galvā cepuri un vēlējās būt pie brāļiem. Tas tūliņ notika. Franta iedeva viņiem tēva dāvanas. Viņi izpirkās no karadienesta un gāja uz mājām.

Pa ceļam piestājās krogā atspirdzināties un apjautājās krodziniekam, kas te no jauna. Krodzinieks atbildēja, ka pilī esot princese, kura spēlējot kārtis ar visiem un teikusi, ka ņemšot to par viru, kas viņu apspēlēšot.

Vai tad neviens tāds nav gadījies?

— Kur nu! Visi paspēlē, un princese tūliņ liek iemest viņus cietumā.

Frantam prāts tā vien nesās izmēģināt laimi, un Tonda iedeva viņam savu neizsīkstošo maku. Brāļi bija iegādājušies labas drēbes. Frantu noturēja par smalku kungu un ielaida pili. Nosēdās abi ar princesi pie galda un sāka spēlēt. Franta spēlēja godīgi, princese blēdījās, bet Franta neprata viņu pieķert, lai gan manīja, ka tīra tā spēle nav. Spēlēja vienu dienu, spēlēja otru — princese domāja, nu jau šim kabata būs tukša, bet nekā — velk un velk ārā no maka. Nu viņa pateica kalponei, lai vakarā pielejot dzērienam miega zāles. Kad Franta iemiga, princese maku apmainīja. Trešajā rītā Franta piesēdās spēlēt, bet tavu brīnumu — makā nav naudas!

— Maksāt, maksāt! — princese sauc, bet šim ne graša. Nu vedīs uz cietumu, bet Franta sāka lūgties:

— Nemet mani cietumā, es maksāšu ar ko citu! Man ir tāds biedrs, kam brīnumcepure, došu tev to!

Labi, princese ar mieru. Aizsūta pēc Tondas, tas atnāk ar cepuri, princese tūliņ paķer to un sauc:

— Šis ir tāds pats krāpnieks! Mest viņu arī cietumā!

Tagad Tonda savukārt lūdzas, lai nemetot cietumā, viņš došot kādu labu mantu. Viņam esot biedrs, kam piederot brīnumrunga.

Atsauc Honzu, tas atnāk ar visu rungu. Princese tūliņ izrauj to šim no rokas, pavēl Frantu iemest cietumā, bet šos abus padzīt.

Gāja nu abi nelaimīgie, prātodami, kā atpestīt brāli. Honza saderēja pils tuvumā par zosu ganu, Tonda gāja tālāk. Sēdēja Honza bēdīgs noras malā un domāja, ka tā nu laikam viss mūžs būs jāpavada. Netālu bija skaists dārzs, gar žogu auga bumbieres un ābeles. Neviena sarga neredzēja. Honza norāva bumbieri, apēda to un pārbijās: viņam bija uzauguši brieža ragi! Ko nu lai dara? Ek, apēdīs vēl ābolu, varbūt tad paliks par īstu briedi un dzīvos mežā bez bēdu. Apēda, bet ragi kā par brīnumu nokrita. Nu Honza saprata, kā brālim palīdzēt. Salasīja pilnu kuli bumbieru un ābolu, uzteica darbu un devās uz pili. Nopirka, pāris dēļu, sasita galdiņu un sāka pie pils vārtiem tirgoties. Princese iznāca pastaigāties. Viņai ļoti iepatikās bumbieri, viņa nopirka vienu, apēda un — ak šausmas! Viņai uzauga tādi žuburaini ragi, ka netika pa durvīm iekšā. Honza tikmēr jau bija gabalā.

Nu pie princeses brauca ārsti no visām pasaules malām, ragus gan zāģēja, gan svilināja, bet nekas nelīdzēja. Tad honsa saģērbās melnās drēbēs, uzlika lielas zilas brilles un ieradās pilī. Šis esot brīnumdakteris un varot dziedināt visādas kaltes. Princese raudādama lūdzās, lai jel palīdzot.

— Zāles jau ir, — dakteris gausi teica, — bet neganti dārgas. Diezin vai visā karaļvalstī tik daudz naudas būs, ko par tām samaksāt.

— Es varu samaksāt! — princese sauca. — Man ir tāds maks, kurā naudas nekad netrūkst.

— Nu, tad dodiet šurp.

Maku atnesa, un dakteris iebāza to kabatā.

— Tiktāl nu būtu labi, bet man vajadzēs tālu braukt pēc tām gan pa sauszemi, gan pa ūdeni, tas vilksies ilgi.

— Tas nekas, es iedošu rungu: līdzko ar to piesit pie zemes, tā ierodas trejjūga kariete, kas brauc pa sauszemi un ūdeni.

Atnesa rungu, dakteris to paņēma, bet vēl nebija apmierināts.

— Man vajadzēs vēl nonākt pazemē, un tas nu gan nav tik ātri izdarāms.

— Tas nekas, es iedošu cepuri: kad to uzliek galvā un vēlas kaut kur nokļūt, tad tas tūliņ notiek.

— Labi, pēc trim dienām būšu klāt.

Pēc trim dienām gudrais dakteris ieradās un teica: viņš esot izpētījis, ka šāda slimība pati no sevis neuznākot, princese būšot ko ļaunu izdarījusi. Nu princese atzinās, ka apkrāpusi kāršu spēlē daudz cilvēku un visus iemetusi cietumā. Dakteris pavēlēja tos visus atbrīvot un, kad tas bija noticis, iedeva princesei pirmo ābola kumosiņu. Ragi vēl nekustējās, tikai sāpēja. Iedeva otro' — ragi sāka kustēties. Iedeva trešo — ragi nokrita, un princese bija vesela. Viņa svēti nosolījās, ka vairs kārtis nespelēs un noblēdīsies, un no sirds pateicās gudrajam dakterim.

Honza atstāja pili, nometa krūmos melnos paltrakus un brilles uzlika cepuri galvā un vēlējās būt pie brāļiem. Tad viņi iesēdās karietē un brauca uz mājām. Pārbrauca, nosvinēja trejas kāzas un dzīvoja laimīgi.

Honzas kokle

Kādai mātei bija dēls Honza. Mājās bija liels trūkums, un viņa .sūtīja dēlu pasaulē darbu meklēt. Honza gan labprāt būtu palicis mājās pie mātes, bet bads nav brālis — ies arī. Māte iedeva trīs grašus ceļam un riku maizes, un Honza. devās pasaulē.

Gāja, gāja, līdz nonāca pie liela meža un tur satika ubagu, kas lūdza dāvanas. Honza iedeva viņam vienu grasi un teica:

— Nekās, man pašam vēl paliek divi.

Gāja tālāk, te atkal cits ubags priekšā. Atdeva tam otru grasi un mierināja sevi:

— Nekas, man paliek vēl viens grasis.

Bet nākošajā ceļa līkumā gaida trešais ubags, arī izstiepis roku pēc dāvanas. Honza atdeva tam pēdējo grasi, bet ubags sacīja:

— Trīs reizes es tev lūdzu dāvanas, un tu man atdevi visus savus grašus. Par atmaksu vari vēlēties trīs labas mantas.

— Ko lai vēlētos? — Honza prātoja. — Kā pirmo es gribētu tādu maku, kurā nekad neizsīkst nauda.

Tai pašā mirklī maks bija viņam kabatā.

— Kā otro es gribētu bisi, ar kuru nekad neaizšautu garām.

Līdzko to izteicis, tā bise jau karājās viņam plecā.

— Kā trešo es gribētu tādu kokli, kuru spēlējot visi dejotu.

Arī kokle tūliņ bija viņam rokās. Honza no sirds pateicās ubagam, abi atvadījās un gāja katrs uz savu pusi. Honza nonāca pilsētā, kurai cauri tecēja liela upe. Tanī peldēja meža pīles. Honza apstājās uz krasta, noņēma bisi no pleca un tēmēja uz vienu pīli.

Tobrīd gāja garām bagāts dzirnavnieks, apstājās un sāka smieties:

— Ļautiņi mīļie, re, kur gadījies īsts svētdienas mednieks, pat bisi nemāk turēt, kā pienākas! Muļķis kas muļķis, to jau no deguna var redzēt! Nu, ja tu nošausi to pīli, es tev pienesīšu viņu klāt!

— Pielūko, ka turi vārdu, par pīli es gādāšu!

Honza izšāva, un pīle apvēlās ūdenī.

— Tagad tava reize rādīt, ko tu vari, — viņš teica dzirnavniekam. Tas negribēja savām acīm ticēt, ka šis neveiklis tomēr trāpījis. Vēl mazāk viņam gribējās brist pēc pīles, bet tagad Honza sāka zoboties, ka šim laikam bailes saslapināt kājas. Dzirnavnieks novilka goda drēbes un apavus, un steberēja lejup, bet krasts bija noaudzis ar ērkšķainiem krūmiem. Viņš gan uzmanīgi lika soli aiz soļa, tomēr ērkšķi plēsa stilbus, dūrās cauri kreklam, un dzirnavnieks netika no vietas. Honzam apnika gaidīt, viņš paņēma kokli un uzspēlēja jautru deju. Kā nu dzirnavnieks sāka lēkāt! Viņš metās te vienā krūmā, te otrā, drīz vien krekls bija vienās skrandās un pats saskrambājies asiņains, Rimsties, spēlmani, rimsties! Es tev došu simt zelta dukātu, tikai nespēlē vairs!

— Lai notiek, bet citreiz pievaldi mēli! Tā nav nekāda lielā gudrība — smieties par citiem.

Honza saņēma simt zelta dukātu un domāja, ka nu visām raizēm gals, varēs atgriezties pie mātes un dzivot laimīgi. Bet dzirnavnieks bija aizskrējis pie tiesneša sūdzeties, ka viņam upmalā uzbrucis laupītājs un nolaupījis simt zelta dukātus. Tienesis atsūtīja sargus, tie sagrāba nabaga Honzu un iemeta cietumā. Pie viņa atrada zuteni ar simt zelta dukātiem, un tiesnesim bija skaidrs, ka dzirnavnieks teicis patiesību. Šai pilsētā turējās pie veca likuma, ka laupītāji pakarami. Otrā dienā Honzu veda uz soda vietu. Tur bija salasījies liels bars |aužu, un arī dzirnavnieks bija atnācis.

Kad Honzam jautāja, kāda esot viņa pēdējā vēlēšanās, viņš lūdza, lai atnesot viņa kokli un ļaujot pirms nāves uzspēlēt. Dzirnavnieks gan kliedza, lai to no dieva puses nedarot, bet tiesnesis uzbrēca, lai nejaucoties tiesas darīšanās, jo pēc likuma notiesātā pēdējais lūgums jāizpilda. Honzam atnesa kokli, un, līdzko viņš sāka spēlēt, tā visi ļaudis, arī tiesnesis, bende un sargi, sāka lēkāt un dejot, ko katrs mācēja. Kad nu vairs nevarēja un krita no kājām, tad lūgšus lūdza Honzu, lai mitējoties. Taču viņš ātrāk nemeta spēlēšanai mieru, kamēr dzirnavnieks visiem atzinās, ka samelojies. Viņu iemeta cietumā, bet Honzam atdeva visas mantas, arī tos simt zelta dukātus.

Honza atgriezās mājās un dzīvoja abi ar māti laimīgi. Ja jums gadās uz to pusi iešana, iegriezieties pie viņa un palūdziet, lai uzspēlē — ne jau pāri par mēru, bet tā mazliet. Kājas ielocīt nevienam nav par jaunu!

Honza iet kalpot karalim

Kādam zemniekam bija divi dēli. Vecāko, Vašeku, viņš gribēja paturēt mājās, bet jaunāko. Honzu, dot amatā, jo tam prāts nenesās uz zemes darbiem. Viņš bija stiprs un apķērīgs, bet amatu gan nekādi nespēja izvēlēties. Kad tēvs prasīja, ko dēls īsti gribot darīt, tas atbildēja, ka gribot kalpot karalim. Nu, lai tad ejot pieteikties karalim par kalpu.

Honza gāja, gāja, kamēr nonāca biezā mežā un nomaldījās no ceļa. Griezās uz vienu pusi, griezās uz otru — mežs vien. Te pamanīja tādu kā uguntiņu paspīdam, nogriezās uz to pusi un nonāca pie mazas mājiņas. Pielavījās pie lodziņa un paskatījās iekšā — jāzina taču, vai vērts lūgt naktsmājas.

Istabā sēdēja vecītis un lasīja biezu grāmatu. Honza pieklauvēja, bet šis nelikās dzirdam. Kad Honza bija trīs reizes veltīgi izklauvējies, tad nolēma iet iekšā. Vai nu tā būs, ka dzīs ārā?

Viņš iegāja, padeva labvakaru, un vecītis tūliņ teica:

— Honza, tu esi apmaldījies.

— Tiesa, tiesa, vectētiņ. Pats nezinu, kur būtu aizklīdis, ja nebijis jūsu uguntiņas. Bet kā jūs mani pazīstat?

— Kā nu nepazīšu, veci ļaudis visu zina. Zinu arī, uz kurieni tu ej. Izsalcis jau arī esi?

Kā nu nebūs, ja visu dienu pa mežu nostaigājies. Vecītis lika galdā vakariņas, Honza paēda, tad viņam ierādīja guļas vietu, un viņš nogulēja līdz rītam.

Vecītis jau bija paspējis piecelties, iekurt uguni un izvārīt brokastis, kad Honza pamodās. Kad abi paēda, vecītis sacīja:

— Ja tu gribi izdarīt karalim labu pakalpojumu, tad vari sākt tūliņ. Triju dienu gājumā ir karaļa pils, ko apsēdis negants pūķis. Viņš pieprasījis karaļa meitu, un, ja neradīsies glābējs, tad pūķis princesi aprīs.

Honza tūliņ bija ar mieru izmēģināt roku. Tikmēr vecītis nocēla no uguns lielu katlu ar putru, un Honza brīnījās, kam viņš tik daudz ēdiena savārījis.

— Pag. tūliņ ienāks mani draugi.

Vecītis iesvilpās, istabā ieskrēja vesels bars suņu, lēkāja ap viņu un priecīgi smilkstēja. Honza skatījās uz tiem, un viens viņam varen iepatikās.

— Tas nu gan ir suns! Tādu es labprāt ņemtu!

— Labi, — vecītis atteica, — tas ir tavs.

— Bet kā viņu sauc?

— Ķēris.

Honza skatījās, skatījās un atkal ieraudzīja kādu, kas viņam varen patika.

— Arī tas ir tavs, — vecītis sacīja.

— Un kā viņu sauc?

— Tas ir Turis.

Nu Honzam bija divi skaisti suņi, bet te pieskrēja vēl viens, lakstījās ap viņu un laizīja rokas. Vecītis atdeva viņam arī to.

— Kā šo sauc?

— Grāb ciet!

Tā nu Honzam bija trīs suņi — Ķēris, Turis un Grāb ciet. Vecītis vēl iedeva stabulīti, ar ko suņus sasaukt, un kārbiņu ar ziedi; ja kāds tiekot ievainots, lai apziežot, tūliņ viss sadzīšot. Honza pateicās no sirds un gāja tālāk. Kur vien viņš parādījās, visi apbrīnoja viņa neredzēti skaistos suņus. Beidzot viņš nonāca pilsētā, kur mita karalis ar nelaimīgo princesi. Honza iegriezās krogā lūgt naktsmājas un apjautājās, vai tiesa, ko runājot par pūķi.

— Tiesa, tiesa, — krodziniece atbildēja, bet vairāk neteica ne vārda, tikai sametās acīm ar vīru. Viņi noturēja Honzu par lielu bagātnieku, ja viņam ir tādi skaisti suņi. Honza bija noguris un gribēja tūliņ doties pie miera. Krodziniece aicināja viņu dziļāk, bet suņi neatkāpās no saimnieka ne soli, un tas viņai nepatika. Viņa veda Honzu cauri vairākām istabām un katrā ieslēdza pa sunim. Beidzamajā istabā viņš ieraudzīja bluķi un cirvi. Honza jau gribēja teikt, ka tādā gan nevēlas gulēt, te ienāca krodzinieks un sacīja, lai liekot vien galvu uz bluķa; no šejienes viņš dzīvs ārā netikšot.

Honza redzēja, ka labi nebūs, un lūdza, lai ļaujot pirms nāves iepūst stabulītē. Krodzinieks ar sievu skaļi iesmējās par tik smieklīgu lūgumti: Līdzko Honza iepūta stabulītē, tā suņi izgāza durvis un visi trīs bija klāt. Honza tikai uzsauca: — Ķeri, Turi, Grab ciet! — un šie saplēsa krodzinieku ar krodzinieci gabalos.

Ticis no šīs likstas vaļā, Honza otra rītā devās pie karaļa. Pilsētā valdīja liels satraukums, jo šodien vajadzēja princesi atdot pūķim. Karalis sākumā negribēja ielaisties ar Honzu nekādās valodās, jo pūķis esot pūķis, un te jau esot bijuši visādi prinči, bet, kā paskatījušies uz pūķi, tā duša papēžos un kājas pār pleciem.

— Es tomēr gribētu mēģināt cīnīties ar puķi, ja karalis atļauj.

— Ko nu par atļauju runāt! Esmu solījis meitu par sievu un visu valsti piedevām, bet viss par velti.

Beidzot Honzam tomēr iedeva paša karaļa zobenu un izveda ārpus pilsētas lielā klajumā. Klintī bija dziļa ala, kurā mita pūķis. Princese jau bija atvesta un gaidīja savu ļauno likteni, tērpusies melnās drēbēs un nometusies ceļos.

Kad pūķis izlīda no alas, Honza nostājās priekšā, suņi no trim pusēm, un uzsauca:

— Ķēri, Turi, Grāb ciet!

Pats cirta ar zobenu, suņi koda un plēsa, ko mācēja. Pūķis arī nepalika parādā. Honza jau asiņoja, un vienam sunim kāja bija pārkosta, tomēr beidzot pūķis bija uzveikts.

Honza tūliņ apzieda savas un suņa vainas. Nu visi bija spirgti un veseli un devās uz karaļa pili. Karalis turēja doto vārdu: Honza dabūja princesi par sievu un valsti piedevām. Kad Honza pastāstīja, ko pieredzējis ceļā uz karaļa pili, tad uz krogu aizsūtīja zaldātus. Izrādījās, ka krodzinieks ievīlis un aplaupījis daudz ceļa vīru un pagrabā noglabāta lāde ar naudu. Naudu Honza sadalīja starp saviem vecākiem un vecīti mežā, pats dzīvoja laimīgi un savus suņus turēja lielā godā.

Brīnumkrekls

Kādam tēvam bija dēls Honza. Tēvs viņu ļoti mīlēja un vienmēr mācīja uz visu labu. Kad dēls pieauga, viņš gribēja doties pasaulē, atvadījās no vecākiem, paņēma rungu, iebāza ceļa kulē riku maizes un gāja.

Pievakarē viņš nonāca lielā mežā, atrada sausu vietiņu zem žuburaina ozola blakus lielam akmenim, palika kuli pagalvī, apgūlās un iemiga. Necik ilgi gulējis, redzēja sapni, ka zem akmens atrod cirvi un sāk cirst ozolu. Pamodies nosmējās, ka sapnis vien ir, bet iemidzis atkal redzēja to pašu. Šoreiz pamodies Honza palūkojās uz akmeni un nodomāja, ka to viens cilvēks vis nejaudās no vietas izkustināt. Līdzko iemiga, te sapnis no jauna klāt, Honzam nemaz negribējās celties, bet viņš saprata, ka sapnis miera nedos. Viņš pieķērās pie akmens, tas viegli izkustējās, un zem tā patiešām atradās cirvis. Honzam gan šķita, ka ar to ozolu nenocirtīs, taču mēģināts nav paspēlēts. Cirta vienreiz — ozolam izsprāga liels robs, cirta otrreiz — nocirta līdz pusei, bet kokam vidus bija caurs: no tā izlīda čūska un aptinās Honzam ap kaklu. Honza aiz pārbīļa pats vai akmeni pārvērtās. Par laimi ausa jau gaisma, ceļu varēja redzēt, un Honza skriešus metās no mežā ārā, lai ātrāk tiktu pie cilvēkiem un atbrīvotos no čūskas. Tik daudz viņš gan noprata, ka čūska negrib viņam darīt ko ļaunu, tikai vieglītēm iesit ar asti, kad viņš grib nogriezties sānis no ceļa.

Viņš nonāca kādā pilsētā, nomocījies līdz nāvei un izsalcis. Meklēja naktsmājas, bet neviens viņu neuzņēma, visi bēga pa gabalu, ieraudzījuši čūsku viņam ap kaklu. Beidzot kāds krodzinieks apžēlojās un ielaida Honzu tukšā zirgu stallī. Tur viņš pkrita kā bez spēka un drīz iemiga. No rīta pamodies, priecīgs manīja, ka čūskas nav vairs ap kaklu. Viņa priekšā stāvēja skaists princis un teica:

— Paldies, ka mani atbrīvoji — ļauns burvis bija mani nobūris. Ej pie mana tēva, viņš tev atlīdzinās par manu izglābšanu, solīs tev gan zeltu, gan sudrabu, bet tu prasi tikai to kreklu, kas viņam mugurā. Kreklam tāds spēks, ka tam, kas to valkā, ne lodes, nedz zobens neko nevar padarīt. Gaidi septiņas dienas, jo tēvs sākumā negribēs kreklu dot, taču beidzot iedos.

To pateicis, princis nozuda.

Honza izbrīnījies piecēlās, samaksāja par naktsmājām un devās tālāk.

Viņš ilgi gāja, taujādams, kur mājo karalis, kam dēls bijis apburts, un beidzot kāds ceļa vīrs parādīja viņam karaļa pili. Tur viņu sagaidīja princis, aizveda pie sava tēva un teica:

— Tēv, te ir tas drošsirdīgais un krietnais jauneklis, kas mani atbrīvoja, viņš ir pelnījis, lai jūs viņu apbalvotu.

Karalis pateicās Honzam un sacīja:

— Jaunekli, prasi man visu, ko vien vēlies, apsolos, ka to dabūsi.

— Kungs un karali, — Honza sacīja, — es vēlos tikai to kreklu, kas jums mugurā.

Karalis kļuva pavisam bēdīgs un mēģināja Honzu pierunāt:

— Ej nu, niekkalbi, ko tu iesāksi ar kreklu, man ir daudz zelta, sudraba un dārgu akmeņu, ņem, cik vien gribi.

Tomēr Honza palika pie sava, tad karalis lūdza viņu palikt kādu laiku pilī un apskatīt visus mantu kambarus, varbūt tad viņš izraudzīšoties ko citu. Honza palika arī, un viņam klājas labi. Bet tad pienāca septītā diena, un viņš atcerējās, ka jāiet projām. Karalis atkal gribēja viņu pierunāt, lai izvēlas ko citu, bet Honza atteica:

— Es atbrīvoju jūsu dēlu, jūs pats man solījāt, ka dabūšu visu, ko gribēšu, bet neprotat turēt vārdu. Man kauns par jums, es te ilgāk nepalikšu! Dzīvojiet veseli!

Viņš devās projām un bija jau krietnu gabalu nokātojis, kad karaļa sulaiņi skrēja viņam pakaļ. Viņš atgriezās pilī, un karalis sacīja:

— Nu, ja negribi neko citu, ņem tad arī to kreklu. Kauns jau būtu, ja es neturētu vārdu, ko devis dēla atbrīvotājam.

Honza paņēma kreklu, pārmeta cirvi pār plecu un gāja, kamēr nonāca otra karaļa valstī. Viņš palika kādā krogā pa nakti un apvaicājās, kas te jauns.

— Ak vai, — krodzinieks atbildēja, — mums iet pavisam bēdīgi. Valstij uzbrucis ienaidnieks, karaspēks sakauts, lielā puse zemes atņemta, un karalis laidis ziņu, ka došot tam pusi valsts un savu skaisto meitu par sievu, kas varēšot palīdzēt.

Honza nopriecājās, ka tiks pie darba, un teica krodziniekam:

— Sūti karalim ziņu, ka te ir varonis, kas ienaidnieku uzvarēs.

Krodzinieks sākumā tikai smējās: sak, ko tāds lauku zēns melš, bet beidzot tomēr paklausīja. Karalim kurpe jau pārlieku spieda, tāpēc viņš atbrauca uz krogu, bet, ieraudzījis Honzu, bruka virsū krodziniekam, vai šis gribot savu karali par muļķi apcelt, rādīdams tādu nieka puiku.

— Nebaidieties,.— Honza viņam teica, — es jums palīdzēšu. Es savu vārdu turu, turiet tikai jūs savējo.

Karalis brīnījās gan, bet ļāvās pierunāties, atkārtoja savu solījumu un pieteica Honzam, lai agri no rīta ir klāt.

Otrā rīta Honza jau stāvēja pils priekšā un skatījas, kā ienaidnieka karaspēks tuvojas. Kad svešais karalis neredzēja neviena karavīra tad sauca:

— Ei, vai es jau visus šejienes karavīrus esmu apkāvis?

Bet karalis atbildēja:

— Te ir varonis, ko tu nevarēsi uzveikt.

Svešie karavīri sāka smieties, pie zemes liekdamies, un viņu karalis lika šaut uz Honzu, bet visas lodes atlēca no krekla un krita zemē viņam pie kājām. Zobeni salūza, atsizdamies pret kreklu. Kad saule jau rietēja, Honza pavēlēja cirvim: — Visiem galvas nost! — un tā arī notika. Nu karalis apkampa Honzu, ieveda viņu pilī un drīz vien nosvinēja viņam kāzas ar skaisto princesi.

Bet princese bija jau agrāk ieskatījusies kādā bagātā princi, un Honza viņai nepatika kā rūgta nāve. Vecais karalis drīz nomira, un princese domāja tikai par to, kā tikt vaļā no Honzas. Viņa izdibināja, kur slēpjas Honzas spēks, pateica to princim, un tas lika viņai pagādāt Honzas kreklu un cirvi. Princis uzvilka kreklu, paņēma cirvi, iegāja istabā, kur gulēja Honza, un sakapāja viņu gabalos. Tad lika sulainim iesiet Honzas miesas lakatā, uzlikt zirgam uz muguras un pārdzīt to pāri šīs valsts robežām. Sulainis izdarīja, kā pavēlēts. Zirgs lēni gāja uz priekšu ar savu sakapāto kungu. Mežā viņam jāja pretī princis, ko Honza bija atbrīvojis no burvestības. Viņš brīnījās, ieraudzīdams zirgu bez jātnieka, attaisīja lakatu un iekliedzās, redzēdams savu draugu mirušu:

— Brālīti balto, kas tevi sakapājis?

Māte bija iemācījusi princim visādus dziedināšanas noslēpumus. Viņš salika drauga locekļus kopā, apslacīja ar tekošu ūdeni, uzlika uz sirds papardes sakni un uz pieres vīgriežu ziedu. Locekļi saauga, sirds sāka pukstēt un asinis ritēt. Honza atvēra acis un nesaprata, kā te nokļuvis. Tad ieraudzīja princi un teica:

— Sveiks, draugs, kā tu te gadījies?

— Nevaicā neko, — princis atbildēja, — dosimies uz mana tēva pili, tev vispirms jāatkopjas, tad runāsim tālāk. Pats redzi, tev nav ne krekla, ne cirvja.

Tagad Honza atcerējās, kas noticis un ka paša sieva viņu tik nekrietni piekrāpusi.

Viņš palika pie drauga septiņas dienas, atkopās, ka prieks redzēt, un bija atkal spirgts un vesels. Kad viņš dzīrās doties projām, princis sacīja:

— Draugs, man neka cita nav, ko tev dot, bet ņem šos sedlus un gredzenu. Kam sedlus uzliksi, tas pārvērtīsies par skaistāko zirgu pasaulē, un, kad gredzenu pagriezīsi, tad tev būs tik daudz padomdevēju un palīgu, cik vien vēlēsies.

Honza pateicās uzticamajam draugam un devās ceļā. Viņš šad tad iedams pagrieza gredzenu, un padomdevēji iemācīja viņam visādās gudrības. Ta viņš nonāca pilsētā, kur valdīja viņa ļaunā sieva ar savu vīru. Honza apmetās tai pašā krogā, kur pirmo reizi, un apvaicājās krodziniekam, kas te jauns.

— Kas nu sevišķs var būt, — tas atbildēja, — vienīgi rīt būs liels zirgu tirgus.

Tad Honza teica:

— Izdari man pakalpojumu, tas tev pašam nāks par labu. Aizved mani rīt uz tirgu, uzliec sedlus, un es pārvērtīšos par skaistu zirgu, bet pārdod mani tikai karalim par tik daudz mārciņām zelta, cik es pats sveru.

Krodzinieks ar prieku solījās to darīt, jo nauda taču paliks viņam pašam. Abi aizgāja uz tirgu, viņš uzlika Honzam sedlus, un tas mirkli pārvērtās par varen skaistu zirgu. Visi ļaudis saskrēja skatīties neredzēto zirgu, bet neviens nebija tik bagāts, lai varētu to nopirkt.

Ziņa par skaisto zirgu nonāca līdz karaļa pilij, un viņš pats ieradās tirgū. Zirgs viņam ļoti iepatikās, viņš lika to nosvērt un nopirka. Līdzko zirgu ieveda stallī, karalis steidzās pie karalienes un teica:

— Nāc, siev, es parādīšu, kādu skaistu zirgu nopirku.

Tikko karaliene uzmeta zirgam acis, tā sāka lauzīt rokas un sauca:

— Ak posts, ak, posts, tas ir mans pirmais vīrs, ko tu nokāvi! Liec viņu rīt nošaut!

Karalis gan negribēja to darīt, jo zirgs viņam patika, taču beidzot apsolījās arī.

To dzirdēja kāda..meitene, kas pilī kalpoja. Viņa ienāca vakarā pie zirga un raudādama teica:

— Ak, mīļo zirdziņ, rīt tevi nošaus!

Zirgs viņai atbildēja cilvēka balsī:

— Es redzu, ka tev manis žēl, tad palīdzi man: paņem pirmo asins lāsīti, kaš man noritēs, un ieroc zemē pie karaļa loga!

Meitene apsolīja to izdarīt. No rīta mazā gaismiņā zirgu izveda pils pagalmā un nošāva. Meitene piesteidzās klāt, paņēma pirmo asins lāsīti, kas izritēja no brūces, un ieraka zemē pie karaļa loga. Pa nakti tur izauga stalts koks, kādu neviens vēl nebija redzējis. Karalis iesteidzās pie sievas un sauca:

— Siev, nāc skatīties, kāds skaists koks te izaudzis!

Bet karaliene, ieraudzījusi koku, sāka lauzīt rokas Un vaimanāt:

— Ak, posts, ak, posts, tas ir mans pirmais vīrs, ko tu nokāvi! Liec to rīt nocirst un sadedzināt!

Karalis sākumā gan negribēja to darīt, jo viņam koks patika taču beidzot apsolījās arī.

Meitene to dzirdēja, vakarā atnāca pie koka un raudādama teica:

— Ak, mīļo kociņ, rīt tevi nocirtīs un sadedzinās!

Koks viņai atbildēja cilvēka balsī:

— Redzu, ka tev manis žēl, tad palīdzi man: paņem pirmo skaidu, ko no manis atcirtis, un iemet karaļa zivju dīķī!

Meitene apsolījās to izdarīt. No rīta koku nocirta un sadedzināja, bet viņa paķēra pirmo skaidu un iemeta zivju dīķī, un pa nakti skaida bija pārvērtusies par lielu zelta zivi. Visi zvejnieki gribēja to noķert, lai atnestu karalim, bet zivs nedevās rokā. Viņi ņēmās augu dienu, taču nevarēja zivi notvert. Karalis, to uzzinājis, atnāca pats pie dīķa, novilka drēbes, pameta uz krasta un iebrida ūdenī. Teju pat šķita, ka zivs būs rokā, bet tā pasita ar asti, izrāvās un pazuda. Karalis ilgi meklēja to, bet tikmēr tā izmetās krastā, pārvērtās par Honzu, uzvilka kreklu, paņēma cirvi un teica karalim:

— Tu mani nokāvi, ļaunais cilvēk, bet es nekāroju tavu nāvi. Iemetīšu jūs abus ar sievu cietumā, kamēr labosieties.

Viņš pasauca kalpus, un tie izdarīja, ko viņiem lika.

Tad Honza atgriezās pilī pie tas meitenes, kas bija viņu žēlojoši, noskūpstīja viņu un sacīja:

— Tu mani paglābi briesmas, esi mana sieva un valdi kopā ar mani.

Viņi nosvinēja kazas, dzīvoja priekā un laimē un dzīvo vēl šo baltu dienu, ja nav miruši.

Stiprais Honza

Reiz dzīvoja kurpnieka atraitne, kurai bija dēls Honza. Pēc kāda laika pie atraitnes apmetās kāds kurpnieka zellis. Visi lielīja viņa labos apavus, viņam gribējās palikt uz vietas, un viņš apprecēja atraitni, tikai puika viņam nebija pa prātam. Honzam pēc tēva nāves pienācās mantot mājeli, patēvam tas bija kā skabarga acī, un viņš visādi darīja padēlam pāri. Tāpēc Honza mājās neturējās, ganīja kazas un aitas citiem ciema ļaudīm, auga ne ar dienām, bet stundām un bija liels izēdējs.

Kad Honzam apritēja piecpadsmit gadu, patēvs viņam piekodināja, lai mājās nerādoties, bet ejot pasaulē darbu meklēt. Honza gāja ari. Nonāca kādās lielās mājās, kur kūla labību. Saimnieks pieņēma Honzu ar prieku: šim taisni tādu jautru circeni vajagot. Honza stājās kūlēju rindā, bet kūla tā, ka ik dienas sadauzīja spriguli drisku driskās. Saimnieks jau pēc nedēļas sāka bārties, ka mežā nepietikšot skābaržu spriguļiem, bet Honza taisnojās, ka gribot taču kārtīgi izdauzīt graudus, lai pelēm nekas nepaliekot. Neko darīt, saimnieks atveda no meža veselu vezumu skābaržu un katru vakaru taisīja Honzam jaunu spriguli. Beidzot labība bija izkulta un saimnieks priecīgs, ka tiks no tāda lielvara vaļā.

Tā Honza staigāja piecus gadus no mājas uz māju un kādu rudeni apmaldījās kalnos. Bija noguris, ļoti gribējās būt savās mājās un pagulēt zem pēļa, bet te viss svešs, no ciema ne vēsts, vakars salts, un izsalkums arī moca. Ieraudzīja ābeli ar nobriedušiem āboliem, nopurināja tos, sabēra kulē un gāja tālāk. Pēc laiciņa viņš satika sirmu vecīti.

— Kurp iedams, Honza?

— Eju meklēt darbu un maizi.

— Vai tev nav pie rokas kumosiņš maizes?

— Nav, vectētiņ, tikai āboli kulē.

— Dod tos pašus.

Vecītis apēda ābolus, ka nebija ko redzēt, Honzam atlika tikai noskatīties. Tad vecītis sāka sūroties, ka dikti salstot. Ko lai dara, vecam vīram sava siltuma maz. Honza novilka svārkus, noņēma cepuri un atdeva vecīsam. Vecītis patencināja un sacīja:

— Tur aiz tā kalna ir pils, kur meklē dūšīgus strādniekus. Bet vispirms tev būs jātiek upei pāri, un uz koka tilta sēdēs zaļš dēlietis zilos svārkos, kam no stērbelēm pil ūdens. Tas ir ūdensvīrs, liels maita, viņš visus slīcina nost, kas iet uz pili. Ja viņš tev stāsies ceļā, grāb viņu aiz apkakles un iemet upē, bet vispirms uzpūt šo stabuli — būs jautrāk gan tev, gan citiem.

Honza pateicās par labo padomu, pasacīja vecītim uz redzēšanos un šķīrās. Aiz kalna Honza ieraudzīja lielu upi un vecu koka tiltu. Uz margām sēdēja tas dēlietis, par kuru vecītis bija stāstījis. Honza stabulēdams tuvojās tiltam un gribēja mierīgi doties pāri, bet ūdensvīrs nikni uzbrēca:

— Ej atpakaļ, ja tev sava āda dārga!

— Mana āda manā ziņā, parūpējies labāk par savējo!

Ūdensvīrs metās Honzam virsū, bet Honza sagrāba viņu aiz apkakles un pārsvieda pār margām.

— Nebūtu tev tā stabule, tad tu būtu mans, — ūdensvīrs nosirdījās.

— Pielūko, ja vēl sēdēsi uz tilta un nelaidīsi gājējus pāri, tad tev āda būs pār kārti, — Honza vēl piedraudēja un gāja tālāk

Pievakarē Honza nonāca pilī, iegāja pagalmā, un viņu ieveda pie vagara. Tas bija priecīgs, jo strādnieki viņam bija vajadzīgi.

— Ēst arī gribi?

— Kā nu negribēšu, esmu nostaigājis kājām krietnu gabalu

Vagariene uzlika uz galda klaipu maizes un podu paniņu, to visu Honza notiesāja vienā paņēmienā. Vagars acis vien ieplēta.

— Ēšanā tu esi spēkavīrs, nemaz nezinu, kā tevi izmitināsim. Bijis nu tāds darbā!

Bet vagariene Honzu aizstāvēja:

— Kas tur par brīnumu — ja cilvēks nav kādu laiku ēdis, tad vēderā visi kaktiņi jādabū pilni, ātrāk miera nav.

Honza pārgulēja saimes istabā uz lāviņas, un pēc brokastīm vagars izveda viņu pagalmā. Lai saskaldot sausos celmus, kas te sakrājušies veselus sešus gadus. Honza apkapāja celmiem saknes, iedzina ķīli, un, kā zvēla pa to ar vāli, tā celms sasprāga gabalos kā ābols. Visa saime brīnījās par tādu spēkavīru, un vagars teica sievai, lai Honzam ēdienu nežēlojot.

Tā viņš strādāja labu laiku, un tad vagars nolēma, ka tāds stiprinieks jāparāda kungam. Bet vagariene sacīja:

— Mums ir desmit olektis zaļas vadmalas, liksim uzšūt

viņam jaunas drēbes, un dod viņam savu līgavaiņa cepuri un zābakus — tev jau tādas mantas vairs neklājas valkāt.

Kad Honza tā bija saposts, viņu veda pie kunga. Tas ar sievu un meitu iznāca ārā un priecājās, ka vagars dabūjis tādu raženu strādnieku. Pār upi esot jātaisa jauns tilts, tur būšot ziemu darbs visai pils saimei, un arī šis stiprinieks varēšot roku pielikt, kur pārējie netikšot galā. Honza apvaicājās, cik kungs maksātu, ja viņš viens uztaisītu tiltu. Kungs nodomāja, ka puisim visi pieci nav mājās, un solīja tūkstoš dālderu. Meita priecājās par Honzas drošo dūšu, jo viņai puisis ļoti patika.

Otrā rītā Honza devās uz mežu, zāģēja priedes, ka švīkstēja vien, ar sausu egli notrieca tām zarus tik gludi, ka ar slīmestu labāk neizdarītu. Sasēja sešas ragavas citu aiz citas, salika priedes virsū un brauca uz upi. Sadzina upē stabus, notēsa baļķus, pārmeta pāri, no tievgaļiem uztaisīja margas un sauca kungu skatīties. Tas negribēja savām acīm ticēt, taustīja ar rokām un brīnījās. Kungs samaksāja Honzam solīto naudu un pateicās par labo darbu, bet visvairāk par Honzas veiksmi priecājās kunga meita.

Honza palika pilī līdz pavasarim, apdarīja visus lielos darbus un gribēja jau doties tālāk, bet kunga meita lūdza, lai paliekot vasaru par ganu: viņai esot trīssimt baltas aitas. To jau nu Honzam divreiz nevajadzēja teikt, jo viņam ari bija acis pierē un meita ļoti patika. Tā nu viņš ganīja aitas, sēdēja pavēnī pie avotiņa un stabulēja, bet kunga meita sēdēja pilī pie vaļēja loga un klausījās. Visiem bija laba oma, kad viņi dzirdēja Honzas stabuli, un arī aitas nekur neklīda projām, bet vilki nerādījās tuvumā.

Kādu dienu pie Honzas ieradās vecītis un sacīja:

— Aprunāsimies, kas tev tālāk darāms. Pēc nedēļas kunga meitai apritēs divdesmit gadu, un kungs viņai par godu rīkos sacīkstes. Pils vārtu augšā pakārs vaiņagu ar gredzenu: kurš jādams vaiņagu ar zobenu noņems un pasniegs meitai, tas dabūs viņu par sievu. Vai tu arī negribētu piedalīties sacīkstēs?

— Kā nu negribētu, bet man nav ne labu drēbju, ne zirga. Uz aitas tak nevaru jāt!

— Par to nebēdā, — vecītis atbildēja, — labs nāk ar gaidīšanu, silts ar sildīšanu.

Kad sacīkšu diena pienāca, vecītis aizveda Honzu uz kādu alu mežā, kur bija stalts zirgs un spožas bruņas ar zobenu. Vecītis teica, lai jājot bez steigas, svešo bruņinieku aicināšot piedalīties sacīkstēs kā pēdējo, šis tikmēr paganīšot aitas.

Kad Honza iejāja pils pagalmā, tas bija ļaužu pilns, vārti apvīti ar ziediem un to augšā vaiņags ar gredzenu. Piecdesmit augstmaņu izmēģināja savu laimi, bet neviens nevarēja vaiņagu aizsniegt. Tad kungs aicināja svešo bruņinieku. Honzas zirgs augsti palēcās, Honza aizķēra vaiņagu ar zobenu un iemeta meitai klēpī, tad aizauļoja uz mežu un pazuda. Ļaudis gavilēja par tādu veiksmi, bet augstmaņi priecājās, ka svešais bruņinieks aizjājis. Viņi sāka strīdēties, kuram pienāktos kunga meita, un tā strīdos pienāca vakars. Honza, sēdēdams staltajā zirgā, dzina aitas mājup un jautri stabulēja. Kunga meita viņu pazina un līksmi steidzās pretī, un kungs teica:

— Lai kas tu esi, šķelmi, bet tu esi uzveicis!

Honza apprecēja kunga meitu, par ganu ielika zēnu no saimes ļaudīm, iedeva tam stabuli un piekodināja ik reizi, kad vecītis ierodas ganībās, pamielot viņu un pasmelt viņam no avotiņa ūdeni.

Deviņi uz viena cirtiena

Kādam nabaga būdeļniekam bija dēls Honza. Tēvs nodeva viņu par mācekli pie kalēja. Līdzko Honza bija izmācījies amatu, tēvs nomira un atstāja dēlam tikai pāris vecu kapļu un cirvju.

Honza apbedīja tēvu, savāca visus dzelzs rīkus, kas mājas bija, dabūja no meistara vēl šo to piedevām un izkala pamatīgu vāli. Meistars apvaicājās, ko Honza ar vāli darīšot, un viņš atbildēja:

— Tas būs mans ceļa spieķis, iešu pasauli apskatīt.

Meistars brīdināja, ka tāda pasaules apskatīšana gan liekoties viens vienīgs svētdienas prieks, bet īstenībā esot sura grūta darbdiena, jo vienmēr jāsastopas ar visādām likstām un nedienām. Taču Honza atbildēja, ka ar savu vāli rokā ne no viena nebīstoties. Vajagot taču redzēt, kā citur ļaudis dzīvo, varbūt varēšot ko derīgu iemācīties. Viņš devās ceļā, gāja ilgi un tālu šur tur kādu dienu pastrādāja, bet uz vietas nepalika.

Kādu pēcpusdienu, kad saule cepināt cepināja, Honza nonāca skaistā birztalā. Viņš jutās piekusis, atgūlās pavēnī un iesnaudās. Viņam uzkrita vesels bars mušu un neļāva gulēt. Honza bija gauži labsirdīgs pēc dabas, tāpēc sākumā tikai gaiņājās, bet tad arī viņa pacietībai pienāca gals. Viņš atvēzējās, cirta ar plaukstu un nosita deviņas mušas uzreiz. Tad Honza atcerējās, ka svārku kabatā ir gabaliņš krīta, izvilka to, uzrakstīja uz cepures «Deviņi uz viena cirtiena», tad pagriezās uz otriem sāniem un gulēja tālāk.

Šī birztala piederēja karalim, un neviens cits tanī nedrīkstēja kāju spert: ko tur notvēra, to sodīja ar nāvi. Kā par nelaimi, karalis todien bija izjājis pastaigā un, pamanījis zem koka cilvēku, sūtīja kambarkungu apskatīties, kas ir tas pārdrošnieks, kas pārkāpis likumu. Kambarkungs braši auļoja šurp, bet, izlasījis, kas rakstīts uz Honzas cepures un pamanījis smago vāli, bailēs trieca zirgu atpakaļ un trīcošā balsī ziņoja:

— Žēlīgais kungs un karali, tas ir neredzēts spēkavīrs! Nositis deviņus uz viena cirtiena, un vāle viņam no dzelzs!

Karalis noskaitās, ka viņa kambarkungs tāds zaķapastala, un jāja pats pie Honzas. Tikmēr Honza bija pamodies un, ieraudzījis karali, nevarēja vien nobrīnīties par tā greznajām drēbēm. Viņš bija tā izbolījis acis brīnoties, ka pašam karalim šermuļi skrēja pār kauliem. Viņš gan to neizrādīja un skarbi uzsauca:

— Pārdrošniek, vai tu zini, ka tev nāve nav tālu?

— Kur nu tālu, — Honza atsaucās, — tepat vien bija: deviņi uz viena cirtiena!

— Kas par deviņiem, kādi deviņi?

— Nu, tie, ko es nositu, — Honza atbildēja, pieceldamies un atbalstīdamies uz vāles.

— Izrunāšanās tev nelīdzēs, — karalis teica. — Tu esi pārkāpis manas valsts likumus un tiksi par galvas tiesu mazāks.

— Tas jau nieks! Es cērtu tā, ka ikviens tiek par visa auguma tiesu mazāks!

Nu karalim arī sametās bailes no šā pārdrošā spēkavīra. Ko tad darīs, ja ar viņu neviens netiks galā? Te karalim iekrita prātā laba doma.

— Ja tu izpildīsi trīs uzdevumus, — viņš teica, — tad dāvāšu tev dzīvību un došu princesi par sievu.

— Par savu dzīvību es pats esmu kungs, — Honza atteica — un, ja princese man patiks, tad tūliņ būšu ņēmējs.

Karalis pavēlēja kambarkungam, kurš netālu svīda bai|u sviedrus, aizvest Honzu uz pili. Galminieki sākumā smējās, domādami, ka šo zemnieku puisi dzen uz cietumu, bet, kad ieraudzīja uzrakstu uz Honzas cepures un smago dzelzs vāli, tad smiekli vairs nenāca. Honzam ierādīja pilī istabu un atnesa vakariņas. Viņš bija izsalcis, tāpēc ar prieku paēda un tad likās gulēt.

Tikmēr karalis sasauca padomniekus uz apspriedi. Nolēma, ka sūtīs rīt Honzu uz mežu, kur mājo briesmīgais vienradzis. Tas Honzu nobadīs, un tā no šā stiprinieka tiks vaļā. Pie Honzas istabas durvīm nostādīja sargus, lai viņš pa nakti neaizbēg. Pilī neviens tonakt neaizdarīja acis, tādas bailes visiem bija no šā lielvara. Vienīgi Honza gulēja saldā miegā.

No rīta viņu aizveda pie kara|a, un tas sacīja:

— Mūsu mežos iemājojis negants zvērs, kurš nodara lielu postu man un maniem pavalstniekiem. Pirmais darbs, ko tev uzdodu, ir — uzveikt šo zvēru. Ja tas tev neizdosies, tiksi par galvas tiesu mazāks.

— Deviņi uz viena cirtiena, un tad es baidītos no viena nieka zvēra! Tikai iedodiet kārtīgu ceļa kuli līdzi — neēdušam nav nekāda prieka cīnīties.

Honzu aizveda uz mežu, tur viņš apsēdās uz celma un prātoja:

— Kas tas ir par zvēru? Ar vilku vai lāci es viegli tiktu galā, bet ja nu šis ir vēl stiprāks zvērs? Vispirms vajadzētu viņu redzēt, pirms viņš mani saož, lai zinu, cik tuvu var laist viņu klāt.

Viņš piecēlās, apstaigāja mežu un uzdūrās uz tādu midzeni, kurā ērti varētu apmesties pieci vērši. Nu viņš noprata, ka tas tiešām ir neparasts zvērs. Nekas, vai nu gluži tā būs, ka galā netiks! Honza uzrāpās žuburainā ozolā, paēda un gaidīja līdz pusnaktij. Tad midzenim tuvojās liels zvērs ar milzu ragu pierē, teju pat olekti garu.

Kad vienradzis iemiga, Honza norāpās no koka, salasīja visādus praulus un meta zvēram virsū, bet tas gulēja kā nosists. Tad Honza nolauza resnu zaru un sāka vienradzi bikstīt. Tas noskaitās, pietrūkās kājās un metās Honzam virsū. Honza veikli aizšāvās aiz ozola, bet vienradzis drāzās ar tādu sparu, ka ietrieca ragu dziļi ozolā un nevarēja vairs izraut. Nu Honza laida darbā dzelzs vāli, nosita vienradzi, izvilka ragu no ozola, pārlika pār plecu un devās uz pili.

Bija jau liela diena, kad viņš sasniedza pili. Pa ceļam viņš dzirdēja zvanus līksmi skanam un dūdiniekus spēlējam. Pils pagalmā bija sapulcējušies ļaudis svētku drēbēs, jo karalis šodien visus mieloja par brīvu. Honza iegāja pils zālē, bet karalis, viņu ieraudzījis, tikko noturējās uz kājām. Viņš bija domājis, ka Honzu vienradzis nobadījis, un aiz priekiem, ka atbrīvojies no nelūgtā viesa, bija sarīkojis dzīres. Un nu Honza sveiks un vesels stāv viņa priekšā ar milzu ragu pār plecu!

Galminieki stāvēja kā sasaluši, bet Honza viņus uzrunāja:

— Kas jums noticis? Varat līksmoties, vienradzis pagalam. Esmu izsalcis, dodiet man ēst un dzert.

Nu šie cits par citu skrēja klāt, piedāvāja sēdekli, nesa ēdienus un dzērienus un taujāja, kā viņš ticis galā ar vienradzi.

— Kas tur ko netikt! Paķēru aiz pakaļkājām, situ pret ozolu, šim rags iedūrās kokā un pats vairs ne kustēt. Tad bija vālei darbs.

Visi brīnījās un visādi uzteica Honzu.

Otrā dienā karalis sacīja:

— Ar pirmo uzdevumu tu labi tiki galā, tagad došu otru. Mežā netālu no pils dzīvo divi milži, kas mums nodara lielu postu. Esmu jau sūtījis stipriniekus pret viņiem, bet veltīgi. Uzveic viņus, ja negribi zaudēt galvu.

— Deviņi uz viena cirtiena, un tad lai es netiktu ar diviem milžiem galā!

Honza izstaigāja mežu krustām šķērsām, kamēr uzgāja vietu, kur milži gulēja pa nakti. Viņš uzkāpa priedē un paslēpās zaros. Vakarā milži pārnāca, sakūra ugunskuru, izvārīja vakariņas, paēda un likās uz ausi. Honza salasīja priežu čiekurus un iemeta vienam ar čiekuru pa degunu. Tas sākumā atgaiņājās, jo domāja, ka muša nedod miera, taču Honza meta atkal un atkal. Milzis domāja, ka vainīgs viņa biedrs, iegrūda tam dunku ribās un uzbrēca tā, ka visas vārnas kokos pamodās.

— Ko tu neļauj man gulēt, dulburi tads?

— Ko es tev daru? — atbrēca pamodies otrs.

Vārds pa vārdam, viņi sāka grūstīties, sperties un beidzot kauties, kamēr abi bija pagalam.

Honza nokāpa no koka, novilka milžiem kreisās kājas zābakus un gāja uz pili. Sargi pārbijušies salēcās, ieraudzījuši Honzu. Viņš gribēja tūliņ iet pie karaļa, bet apmaldījās un nonāca kādā istabā, kur gulēja skaista meitene. Honza ilgi noskatījās uz gulētāju, tad izgāja atkal gaitenī un lūdza sargu, lai aizved uz to istabu, kur viņš parasti gulējis pa nakti. Viņš tur apgūlās gan, bet ilgi nevarēja iemigt.

Karalis jau no agra rīta gaidīja uz Honzu, jo pilī visi zināja, ka tas lielvaris pārnācis ar uzvaru. Honza ienāca karaļa zālē un teica:

— Dodiet nu to trešo uzdevumu, kungs un karali, lai vienreiz būtu miers!

— Tu tik ļoti gribi dabūt princesi par sievu?

— Princesi es negribu, — Honza atteica, — pilī ir cita, kas man labāk patīk.

Viņš domāja par meiteni, kuru bija nakti redzējis. Karalis savukārt bija priecīgs, ka tiks no tāda bīstama znota vaļā, un sacīja:

— Kā gribi, mīļais, kā gribi. Tagad tev mežā jāuzveic trīsdesmit laupītāji, kuri aiznesa manu lādi ar zeltu; viņiem neviens nedrīkst pretī stāties, bet tev jau tas nieks!

— Deviņi uz viena cirtiena, ko man bīties no šādiem tādiem laupītājiem!

Honza gan tā teica, bet pašam dūša bija pavisam šļaugana: trīsdesmit ir un paliek trīsdesmit.

Tomēr viņš gāja uz mežu, jo kas cits atlika? Mežmalā viņš satika sieviņu.

— Labdien, Honzik, — viņa to uzrunāja.

— Kā jūs mani pazīstat, vecmāmiņ? — Honza brīnījās.

— Veci ļaudis daudz ko zina. Es zinu arī, kāpēc tu esi tik noskumis. Tev nospiež sirdi tie trīsdesmit laupītāji. Te tev būs sprungulitis, pie kura laupītāja pieskarsies, tas būs beigts uz vietas.

Honza patencināja un devās dziļāk mežā, kamēr uzgāja laupītāju midzeni. Viņš uzlīda kokā un gaidīja vakaru. Laupītāji pārradās, apkrāvušies mantu maisiem, uzkūra ugunskuru, vārīja vakariņas, mielojās, dziedāja un lielījās ar saviem ļaunajiem darbiem, kamēr iemiga. Tad Honza klusām nokāpa no koka un pieskārās pa kārtai visiem ar sprungulīti, bet laupītāju virsnieku uzrāva aiz apkakles kājās un teica:

— Tie, kas tur guļ, ir jau viņā saulē. Saki — kur tu glabā nolaupīto mantu?

Tas, cerēdams glābties, atbildēja:

— Divsimt soļu no šejienes uz austrumiem ir bedre, pa labi no tās ir trīsstūrains akmens, septiņi soļi uz rietumiem no akmens ir apglabāta visa salaupītā manta.

Honza iesita viņam ar sprungulīti, un viņš pakrita beigts. Tad Honza paņēma viņa zobenu, izgāja no meža, satika veco sieviņu atdeva viņai sprungulīti un sacīja:

— Liels paldies tev, vecmāmiņ! Kad tikšu par karali, ierodies lai varu atmaksāt par tavu palīdzību!

— Man nekādas atmaksas nevajag, — vecā sieviņa atbildēj a, — tikai paliec vienmēr godīgs un palīdzi tiem, kam pali. dzība vajadzīga.

To teikusi, viņa nozuda mežā, bet Honza gāja uz pili. Atdeva karalim laupītāju virsnieka zobenu, paziņoja, ka laupītāji uzveikti, un prasīja, lai dodot to meiteni par sievu, kas viņam tā iepatikusies.

— Bet kas tā tāda ir? — karalis jautāja.

— Sasauciet visas sievietes, kas ir pilī, tad es pateikšu.

Sasauca visas, sastādīja rindā. Honza gāja garām, skatījās un daudzināja:

— Tā nav īstā, tā arī nav īstā!

Te atvērās durvis, un ienāca karaliene ar princesi. Līdzko Honza ieraudzīja princesi, tā iesaucās:

— Tā ir īstā, kungs un karali!

— Bet tu taču teici, ka princesi negribi!

— Es nezināju, ka tā ir princese, — Honza atbildēja, — bet ja jūs dosiet viņu man par sievu, tad palīdzēšu atdabūt visu, kas jums nolaupīts.

Karalis bija uz mantu kā uzburts. Viņš sūtīja Honzu ar karavīriem uz mežu, un viņi atraka lādes ar zeltu un sudrabu. Kad to visu atgādāja pili, karalis krita Honzam ap kaklu un būtu atdevis ne tikai meitu, bet arī sievu, ja vien Honza būtu gribējis.

Princesei Honza ļoti patika, viņa nebēdāja par to, ka viņš ir vienkāršs zemnieks. Kad nosvinēja kāzas, vecais karalis atdeva Honzam visu karaļvalsti, jo viņam labāk patika sēdēt mantu kambarī un priecāties par saviem dārgumiem. Honza dzīvoja laimīgi, valdīja taisnīgi un palīdzēja visiem, kam palīdzība vajadzīga. Savu dzelzs vāli un cepuri ar lepno uzrakstu viņš turēja goda vietā, un ar šīm mantam lepojās gan viņa bērni, gan mazbērni. Un lepnumam netrūka pamata, jo tik tiešām deviņi bija krituši uz viena cirtiena, un kāda vajadzība taujāt, kas tie tādi bija?

Honza miegalācis

Reiz dzīvoja skopa saimniece ar dēlēnu Honzu. Kādu vakaru tais mājās ienāca veca ubadze un lūdza kaut garoziņu maizes, bet saimniece viņai uzbrēca:

— Taisies, ka pazudi! Man nemētājas apkārt garozas, ar ko dienaszagļus mielot!

Ubadze paskatījās uz bargo saimnieci, nopūtās un teica:

—tavs dēls būs miegalācis, kamēr nebūs izstaigājis pekli!

To teikusi, viņa pazuda, kā ūdenī iekritusi, bet puika kopš tā brīža nevarēja vairs nekur no miega glābties. Viņš snauda iedams, snauda sēdēdams un ēzdams. Māte veda gan riebējas, gan pūšļotājas, bet puikam nelīdzēja ne buramvārdi, ne braucīšana.

Gadi gāja uz priekšu, bet Honza aizvien vēl kāvās ar miegu. Reiz puiši posās braukt uz pilsētu un iemeta ratos klēpi siena, ar ko zirgu pabarot. Honza nemanīts ierāpās ratos, ielīda sienā un iemiga. Braucēji viņu atrada, kad bija jau krietni tālu no mājām. Gudroja, gudroja, ko ar viņu darīt. Ieraudzīja ceļa malā tukšu alus mucu, laikam kādam izkritusi no ratiem. Nolēma ielikt Honzu mucā, aiztaisīt to cieti un atstāt mežā, sak, brauksim atpakaļ, pievāksim. Tā arī izdarīja un paši aizbrauca.

Kad Honza beidzot pamodās, tad, protams, ne mazumu brīnījās, kā iekļuvis mucā. Bet tad viņš dzirdēja, ka ap mucu kaut kas skraida. Paskatījās ārā pa spundes caurumu un ieraudzīja veselu baru izbadējušos;vilku. Tie bija saoduši cilvēku, un Honza domāja, ka nupat pienākusi viņa pēdējā stundiņa. Kāds vilks nejauši iebāza mucā asti. Honza bailēs saķēra to un aptina ap roku Vilks pārbijies lēkšoja projām, muca dardedama veļās pakaļ, pārējie vilki šausmās izklīda kur kurais. Beidzot muca atsitās pret akmeni un izjuka. Honza palaida vilka asti vaļā, un tas aizjoņoja kā vējš. No šā lielā pārbīļa Honzam miega kaite jau mazliet atlaidās.

Viņš atradās augstu kalnos. Gāja te uz vienu, te uz otru pusi kamēr satika kādu vientuļnieku, kurš viņam sacīja:

—paliec pie manis, es miršu pēc trim dienām, tad tu mani godīgi apglabā, lai zvēri netiek klāt.

Honza palika arī un visādi pūlējās vecajam vīram pakalpot Trešajā dienā vientuļnieks, juzdams nāvi tuvojamies, teica:

—es tev atstāšu savas mantas. Te ir runga: ja vēlies kur nokļūt, piesit ar rungu pie zemes, un tava vēlēšanās piepildīsies Un, ja tu uzliksi šo cepuri galvā, tad neviens tevi neredzēs.

Kad vientuļnieks nomira, Honza viņu godīgi apglabāja un uzvēla uz kapa lielu akmeni, lai meža zvēri netiek klāt. Tad viņš piesita ar rungu pie zemes un teica:

—vēlos būt pilsētā, kur mīt karalis!

Tūliņ viņš atradās pilsētā, lielā ļaužu barā. Ļaudis runāja cik grūti esot karalim: princese katru nakti pazūdot un pārnākot noplēsusi divpadsmit pārus kurpju, bet neviens nevarot atklāt kur viņa nakti pavadot. Karalis solījis pusi karaļvalsts tam, kas to atklāšot, bet viss veltīgi.

Honza tūliņ devās uz pili un pieteicās nosargāt princesi. Karalis viņam jautāja:

—kas tu tāds esi?

—honza miegalācis!

—kā tu nosargāsi manu meitu, ja esi miegalācis?

—vismaz pamēģināšu!

—ja nenosargāsi, galva nost!

—vai tad nu taisni tik traki būs!

Vakarā Honza apgūlās priekšistabā, izlikās aizmidzis un krāca. Princese ap pusnakti iznāca no savas istabas, iededzināja sveci un pielika pie papēžiem, lai pārbaudītu, vai viņš cieti iemidzis. Honza turējās visiem spēkiem, lai nepakustētos. Princese noticēja, ka viņš guļ cietā miegā, paņēma divpadsmit pārus jaunu kurpju un mudigi ārā pa durvīm. Honza piecēlās, uzlika cepuri, piesita ar rungu pie zemes un velējās būt tur, kur atrodas princese. Tā arī notika, viņš stāvēja princesei blakus pie liela kalna, tas atveras, iznāca divi pūķi, paņēma princesi uz pleciem un nesa kalna iekša, bet Honza neredzams sekoja. Viņi gāja caur birztalu, kur visi koki bija no alvas. Honza nolauza vienu zariņu un noglabāja kabatā. Zariņš lūzdams nodžinksteja, princese sarāvās, bet puķi nesa viņu tālāk Viņi nonāca vara birztala, Honza atkal nolauza zariņu, un tas nošķindeja. Princese nobālēja, bet atskatīdamās neviena neredzeja. Tad viņi nonāca sudraba birztalā, tur Honza nolauza sudraba zariņu, tas ka zvanīt nozvanīja, un princese bailēs paģība. Pūķi iznesa viņu melna pekles norā. saskrēja milzums velnu un atžilbinaja princesi. Nu sākās lielā melošanās. Honza padzirdēja, ka paša vecā velna neesot mājās, un apsēdās viņa vietā pie galda. Ko vien cēla priekšā, to apēda visiem par lielu brīnumu, bet nevienam prātā nenāca, ka tur varētu sēdēt cilvēks. Pēc mielasta velni dejoja ar princesi, kamēr visi divpadsmit pari kurpju bija noplēsti. Kad princese noliecās, lai novilktu pēdējo pari no kājām, viņai nokrita gredzens un ieripoja pagaldē.

Honza to ātri paķēra un noglabāja kabatā. Velni velti izmeklējās un solījas princesei to atdot nakamo nakti. Kad būšot visus kaktus ar driģeņu slotām izslaucījuši, tad jau atradīšot. Pūķi nesa princesi ārā no kalna. Honza piesita ar rungu pie zemes un vēlējās būt savā gultā. Kad princese pārradās mājās, viņš jau sen gulēja saldā miegā.

Otrā rītā visi sapulcējās, un karalis jautāja prinčiem un augstmaņiem, vai kāds nosargājis princesi un zina, kur viņa pavada nakti. Neviens nezināja, tad miegalācis Honza teica:

—Žēlīgais karali, esmu princesi nosargājis un zinu, kur viņa pavada nakti un nodejo divpadsmit pārus kurpju. Pasauciet viņu pašu, lai dzird un atzīstas, ka dejojusi ar velniem pekles norā.

Pasauca princesi. Honza izvilka no kabatas alvas zariņu un sacīja:

—to es nolauzu alvas birztalā, kur princesi ienesa divi puķi.

—tādu tu varēji likt amatniekam uztaisīt, — princese pasmējās. Honza parādīja vara zariņu un sacīja:

—to es nolauzu vara birztalā, kur princesi ienesa divi puķi.

—neklausieties uz viņu, tēv un karali, — princese sauca, to viņš licis kādam amatniekam uztaisīt!

Arī kad Honza parādīja sudraba zariņu, princese liedzas, bet tad viņš izvilka no kabatas princeses gredzenu un pastastīja, ka viņa to pazaudējusi. Nu princese redzēja, ka viņas noslēpums atklats, un izsaucās:

—lai mani zeme aprij!

Tūliņ zeme pavērās, un princese nozuda.

Honza dabūja pusi karaļa valsts un pēc karaļa nāves visu valsti. Viņš bija atbrīvojies no miega lāsta, valdīja taisnīgi un dzīvoja laimīgi. Viņa valstī visiem klājās labi un nevienam nebija dāvanas jālūdzas.

Honzas pulkstenis

Kādam kalējam bija trīs dēli, jaunāko sauca par Honzu. Vecākais dēls arī izmācījās par kalēju, un tēvs viņu sūtīja pasauli apskatīties. Pēc trim gadiem dēls atgriezās labi ģērbies un iepelnījies, un tēvs aiz prieka sasauca radus un draugus uz dzīrēm, lai palepotos ar gudro dēlu. Otrais dēls izmācījās par kurpnieku, un ar viņu notika tas pats, kas ar pirmo dēlu. Jaunākais dēls gribēja vispirms iet un apskatīt pasauli un tad tikai mācīties amatu. Tēvs gan sirdījās, ko tāds nelga pasaulē darīšot, kurš neko neprotot, bet, kad Honza neatlaidās, tad ļāva viņam iet, tikai pazobojās:

Skrej vien, skrej, tevi jau tur gaida! Kad pieredzēsi nebaltas dienas, tad būsi laimīgs, ja tiksi atpakaļ pie tēva.

Honza nonāca kādā ciemā un ieraudzīja ganu puikas, kuri gribēja slīcināt kucēnu. Viņš teica:

—kāpēc viņu slīcināt, viņš nevienam ļauna nedara, dodiet viņu man!

Tie atdeva arī. Honza gāja tālāk, un šunelis tecēja viņam pakaļ. Otrā ciemā ganu puikas gribēja slīcināt kaķi, bet Honza teica:

—kāpēc viņu slīcināt, viņš nevienam ļauna nedara, dodiet viņu man!

Tie atdeva ari. Honza Rāja talak, un suns ar kaķi tecēja viņam pakaļ.

r

Trešajā ciemā ganu puikas gribēja nosist zalkti, bet Honza teica:

—kāpēc viņu sist. viņš nevienam ļauna nedara, dodiet viņu man!

Tie atdeva arī. Honza gāja tālāk, suns ar kaķi tecēja viņam pakaļ, bet zalktis locījās šiem nopakaļ.

Tad zalktis teica Honzam:

—rudens jau klat, visas čūskas atgriežas pie sava karaļa. Karalis man pārmetis, ka esmu nokavējies, bet es viņam pateikšu, ka bez tevis dzīvs nebutu atgriezies. Viņš tev prasīs, ko gribi par atlīdzību, solis gan zeltu, gan sudrabu, bet tu lūdz tikai to veco pulksteni, kas karājas pie sienas. Tam ir liels spēks: ja tu pulksteni paglaudīsi un kaut ko velēsies, tad tas tūliņ piepildīsies.

Kā zalktis teica, ta ari notika. Viņi nonaca pie čūsku karaļa, tas solīja Honzam gan zeltu, gan sudrabu, bet Honza lūdza tikai veco pulksteni. Karalis gribēja viņu pierunāt, lai izvēloties ko citu, bet beidzot atdeva pulksteni. Honza pateicās, atvadījās no zalkša un devas ar suni un kaķi tālāk. Gabaliņu pagājis, viņš noglastīja pulksteni un velējās, kaut ceļmalā būtu klaips maizes, ritulis siera un pods piena. Tūliņ viss atradās viņa priekšā. Viņš sadalīja ēdamo trīs daļas, un visi paēda. Honza bija ļoti priecīgs par čūsku karaļa dāvanu un nolēma, ka ies atpakaļ uz mājām. Viņš jau domas redzēja, kā tēvs priecāsies, kā saaicinās radus un draugus, lai visi redz Honzas laimi.

Honza pārnāca mājas tais pašas drēbēs, kādās bija aizgājis, tāpēc tēvs viņu saņēma saīdzis un teica:

—es jau paredzēju, ka tā būs! Abi vecākie brāļi pārnāca, glīti saposušies, bet tu esi noplēsis tās pašas drēbes un vēl uzgrūdis mums uz kakla suni un kaķi! Ir gan, ar ko man palepoties radu un draugu priekšā!

Un viņš neaicināja neviena.

Honzam tas ķērās pie sirds, taču viņš neteica neko, tikai nakti izgāja pagalmā, noglāstīja pulksteni un vēlējās, kaut te paceltos augsts nams ar torni un skaistām, greznām istabām. No rīta tēvs savām acīm negribēja ticēt, ieraudzījis tādus brīnumus. Viņš sasauca visus mājiniekus un iztaujāja tos, bet neviens neko nezināja teikt. Honza tikai smīnēja, ieveda tēvu un brāļus lepnajā namā un izrādīja visas istabas. Tad viņš teica:

—tēv, salūdziet ciemos visus mūsu radus un draugus, es viņus pamielošu tā, kā neviens viņus nav mielojis!

Honza patiešām sarīkoja tādu mielastu, ka viesiem vienīgi atlika brīnīties par gardumiem, ko viņiem cēla priekšā. Otrā dienā Honza lūdza tēvu, lai tas braucot pie karaļa un aicinot to ar visu ģimeni viesos. Viņš noglāstīja pulksteni un vēlējās, lai pagalmā būtu ar zeltu un sudrabu apkalta kariete un seši zirgi greznā iejūgā. Tēvs pat baidījās sēsties iekšā tādā karietē, taču Honza viņu beidzot pierunāja. Karalis, karaliene un princese arī nevarēja vien nobrīnīties par brīnišķīgo karieti un staltajiem zirgiem. Līdzko Honza padzirdēja, ka viesi brauc, tā vēlējās, lai ceļš uz tēva mājām būtu ar marmoru klāts, lai ap namu būtu sudraba žogs, lai istabās būtu skaisti galdi un sēdekļi, krāšņi galdauti, zelta un sudraba trauki un tanīs tādi ēdieni, kādus pat karalis nav vēl baudījis. Tā arī notika. Karalim trūka vārdu, ar ko uzteikt lielisko mielastu un lepno namu, un viņš prasīja, ko Honza vēloties, šāda viesmīlīga namatēva lūgumu viņš izpildīšot uz karstām pēdām. Nabaga Honzam tā bija iepatikusies princese, ka viņš lūdza karali, lai dodot to viņam par sievu. Karalim Honza bija pa prātam, viņš ar prieku apsolīja meitu tādam bagātniekam. Drīz nosvinēja kāzas, karalis ar karalieni aizbrauca, bet Honza palika ar jauno sievu skaistajā namā. Honza bija laimīgs, viņš nezināja, ka princese precējusi viņu tikai bagātības dēļ. Viņa nevarēja piedot Honzam, ka tas ir vienkārša kalēja dēls.

Princese pastāvīgi tincināja Honzu, kā viņš ticis pie bagātības. Honza ilgi cietās, bet beidzot neizturēja. Un kāpēc lai slēptu savu laimi pats savai sievai? Viņš pastāstīja, kā ticis pie pulksteņa un kāds tam spēks. Princesei to vien vajadzēja. Kādu nakti, kad Honza bija iemidzis, viņa paņēma pulksteni, noglāstīja to un vēlējās, kaut pagalmā būtu kariete ar četriem melniem zirgiem. Tanī viņa iesēdās ar savām kalponēm, nobrauca līdz jūrai un vēlējās, kaut tilts sniegtos līdz jūras vidum un tur būtu sala. bet uz salas pils, kādas otras nav vairs pasaulē. Kad viņa ieradās pilī, tad vēlējās, kaut tilts sabruktu un neviens netiktu viņai klāt. Tā arī notika, un viņa palika skaistajā pili jūras vidū.

Līdzko pulkstenis bija projām, tā pazuda visa Honzas bagātība. Nu viņš bija tāds pats tukšinieks kā sākumā. Viņš izsūdzēja tēvam savas bēdas, kā paša sieva viņu pievīlusi. Tēvs bēdājās reizē ar viņu, bet brāļi nemitējās zoboties: sak, kas augstu kāpj, tas zemu krīt.

Honzam nu palika tikai suns un kaķis. Viņš pasauca tos un pameta tēva mājas. Gāja, gāja, kamēr nonāca meža vidū pie liela koka. Tanī sēdēja bars kraukļu un sarunājās savā starpā. Kaķis ieklausījās un teica Honzam, ka kraukļi redzējuši jūrā skaistu pili, kura mājojot daiļa princese. Honza tūliņ noprata, ka tā ir viņa sieva. Viņam vairs nebija miera, viņš steidzās uz jūras krastu. Tur nonācis, viņš teica:

—sunīt, tu proti labi peldēt, ņem kaķi uz muguras un aizpeldi līdz tai pilij. Paslēpies pavārtē, bet tu, kaķīt, ielavies pilī un pamēģini dabūt rokā pulksteni.

Labi. Suns aizpeldēja līdz pilij, paslēpās pavārtē, bet kaķis ielavījās pagalmā un pēc tam princeses istabā. Tur viņš tūliņ ieraudzīja pulksteni, bet princese pazina kaķi, izdzina ārā, nonesa pulksteni pagrabā, ielika lādē un aizslēdza to. Kaķis slepeni iezagās pagrabā viņai līdzi un noslēpās kaktā. Kad princese aizgāja, kaķis tikmēr skrāpēja lādi, kamēr izplēsa caurumu un izvilka pulksteni. Otrā rītā princese ienāca pagrabā, bet kaķis tik mudīgi izspruka pa durvīm ārā, ka viņa to nemaz nepamanīja.

Kaķis izskrēja pa vārtiem pie suņa un teica:

—skriesim uz jūru, bet, kad tu peldēsi, tad nerunā ar mani.

To pateicis, kaķis paņēma pulksteni mutē, un abi skrēja uz jūru. Kaķis uzsēdās sunim uz muguras, un suns metās ūdenī. Viņi jau bija nopeldējuši lielo pusi ceļa, kad suns ievaicājās:

—kaķi, vai tev pulkstenis ir vēl mutē?

Kaķis neatbildēja, un suns peldēja tālāk. Netālu no krasta viņš nenocietās un atkal apvaicājās:

—kaķi, vai tev pulkstenis ir vēl mutē?

— Ir! — kaķis atbildēja, un pulkstenis iekrita jūrā. Abi sāka ķildoties, kurš vainīgs, te kaķis pamanīja pie krasta lielu zivi. Viņš nogrāba to un draudēja tūliņ nokost tai galvu, ja šī neizdarīšot viņiem pakalpojumu. Zivs apsolījās darīt visu, kas viņas spēkos, lai tikai pametot dzīvu. Tad kaķis lika viņai atnest pulksteni, kas iekritis jūrā. Zivs ienira ūdenī un pēc brītiņa bija klāt ar pulksteni. Nu suns ar kaķi skrēja, ko jaudāja, pie sava saimnieka.

Honza gulēja jūras krastā. Kad viņu uzmodinaja, viņš brīnījās. kā šie tik ātri tikuši galā. Viņš pateicās sunītim un kaķītim par viņu lielo palīdzību, noglāstīja pulksteni un vēlējas, lai pils ar visu ļauno princesi nogrimst jūras dzelmē, kas arī tūliņ notika. Tad Honza atgriezās pie vecākiem, bet negribēja palikt vairs tā karaļa valstī. Viņš pārcēlās uz citu zemi kopā ar tēvu un māti un uzcēla tur skaistu māju. Brāļi lūdza, lai piedodot, ka smējušies par viņu nelaimē. Honzam bija laba sirds, viņš piedeva un uzcēla arī viņiem mājas, bet pats dzīvoja ar savu sunīti un kaķīti vienā mierā līdz pēdējai stundiņai.

Burvju lukturis

Reiz dzīvoja nabaga atraitne, kurai nepagāja secen neviena nelaime, kādas vien ir šai pasaulē. Vīrs nomira, pati sirga — ne darba darītāja, ne maizes pelnītāja. Viņai bija dēls Honza. Kad zēnam apritēja piecpadsmit gadu, māte ar prieku būtu devusi viņu darbā, bet pie kā? Pēc tāda zeņķa neviens neplēšas.

Tolaik tai pusē bija iemaldījies kāds burvis. Viņš, garām ejot, iegriezās pie atraitnes nodzerties un ieraudzīja Honzu. Zēns viņam iepatikās, un viņš apvaicājās mātei, vai nelaidīšot to pie viņa darbā. Nostrādāšot septiņus gadus, dabūšot pilnas kabatas ar zeltu. Manu dieniņ, nabadzīte to vien bija gaidījusi kā nodot zēnu darbā pie godīgiem cilvēkiem! Viņi sita saujā, un burvis paņēma Honzu līdzi.

Abi nonāca pie lielas klints. Tanī bija ala, kurai priekšā aizvelts akmens. Burvis atvēla akmeni nost, un viņi kāpa lejup, kamēr nonāca skaistā dārzā, kur auga zelta un sudraba koki. Honzam acis apžilba skatoties. Alejas galā stalta pils laistījās vienā zeltā. Tur burvis ieveda Honzu un teica:

— Te tu dzīvosi. Ko gribēsi ēst vai dzert, tas tūliņ būs uz galda. Cita darba tev nebūs kā uzraudzīt suņus, kas ieslodzīti pagrabā. Dod katram pa rupjmaizes garozai dienā, vairāk viņiem nevajag. Ja kāds nobeidzas, izmet ārā, vārnas pievāks.

To teicis, viņš nozuda, kā ūdenī iekritis. Honza palika viens. Apstaigāja pili — viss tik skaists, ka nenoskatīties. Apstaigāja dārzu — vieni vienīgi brīnumi. Beidzot nokāpa pagrabā. Kādas šausmas! Aiz restēm suņi, cits par citu kaulaināki un kārnāki, dažam teju pat nāve zobu galā. Skatās Honzā un vaid cilvēku balsīs.

— Kas jūs tādi esat? Par ko jūs te ielika?

— Pēc septiņiem gadiem tu arī te nonāksi, — viens suns atbild. — Burvis no šejienes nevienu dzīvu ārā neizlaiž, bet pils sargāšanai viņam vajadzīgs cilvēks, tukšu to nevar atstāt.

Honza nu nesa suņiem visu, ko pats ēda un dzēra, lai nabadziņi kaut cik atkoptos. Cita darba viņam nebija. Pili viņš izstaigāja no viena gala līdz otram, izložņāja visus kaktus. Nekā jau viņam te netrūka, bet bailes bija, kas notiks pēc septiņiem gadiem, un ļoti gribējās tikt zemes virsū atpakaļ pie mātes.

Kādu dienu viņš nolēma pamēģināt, vai nevar tikt no pazemes laukā. Uzskrēja pa kāpnēm augšā, bet tur lielais akmens priekšā, to nevar pakustināt. Honza apsēdās un apraudājās. Izraudājās no visas sirds, pacēla acis un ieraudzīja pie griestiem pakārtu sarūsējušu un zirnekļu tīkliem pārklātu lukturi. Visur tāds skaistums, un te karājas tik neglīts lukturis! Honza paņēma to un sāka spodrināt, bet, līdzko paberza, te vesels bars rūķīšu klāt. Ko Honza pavēlot?

Honza aiz pārsteiguma palika sēžam kā sasalis. Tad attapās un teica:

— Izlaidiet no pagraba tos suņus un aiznesiet mani pie mātes!

Šie tūliņ lejā — brīkš brākš, restes salauztas, un suņi ārā. Akmens no alas nost, līdzko suņi laukā, tūliņ kļūst par cilvēkiem un nezina, kā Honzam pateikties. Bet rūķīši paķer Honzu, tas — lukturi un nepagūst ne elpu atvilkt, kad jau atrodas pie mātes būdas.

Māte brīnās gan, ka dēls tik ātri mājās, bet, kad viņš izstāsta visu, tad mātei prieks, ka vismaz sveiks un vesels atgriezies.

Nu mājās viss pa vecam, tas pats posts un trūkums. Honza šad tad atcerējās pilī pavadīto laiku, kad visa kā bija diezgan, bet šeit tikai kartupeļi ar sāli un labi, ka vēl tie ir. Tad viņam ienāca prātā vecais lukturis, ko bija noglabājis bēniņos. Viņš paberza to, saskrēja bars rūķīšu un prasīja, ko viņš vēloties.

— Dimanta jostu!

Līdzko to izteica, tā josta jau bija viņam klēpī, un cik skaisti kaldināta, tādas otras pasaulē nebūs! Viņš brītiņu papriecājās par jostu un tad teica mātei:

— Māmiņ, aiznesiet jostu uz pili un pārdodiet princesei, tad mums maize būs nodrošināta labam laikam.

Māte aiznesa jostu uz pili. Princese, ieraudzījusi skaisto mantu, nevarēja no tās ne acu nolaist. Tūliņ apjoza un pie spoguļa klāt. Izmēģināja pie visām drēbēm — visur der. Piebēra mātei pilnu priekšautu ar naudu. Nu viņi uzcēla mājiņu, iestādīja dārziņu, kūtiņā radās lopi, aplokā zosis — vārdu sakot, paradīze zemes virsū! Tagad kaimiņi nāca pie atraitnes naudu aizņemties, un viņa deva arī — labiem cilvēkiem palīdzēt ir prieks.

Kad nauda tuvojās beigām, Honza atsauca rūķīšus un vēlējās zelta rozi, kādas otras nebūtu pasaulē. Roze tūliņ bija viņam rokā, māte aiznesa to princesei un atkal atgriezās ar pilnu priekšautu naudas. Trešo reizi Honza aizsūtīja princesei zelta kroni, bet nu viņa par varu gribēja redzēt pašu sūtītāju. Neko darīti Honza saposās un aizgāja uz pili.

Princesei viņš varen patika un Honzam princese tāpat. Bet karalis noprasīja:

— Kur tu liksi manu meitu un kā uzturēsi? Gājēja jau viņa ir, to es redzu, un, ka tu esi ņēmējs, to tev no acīm var nolasīt, bet no zila gaisa neviens dzīvot nevar.

Honza tūliņ paberza lukturi un vēlējās, lai karaļa pils tuvumā viņam uzceltu tādu pili, kādas otras nav visā pasaulē. Tas tūliņ notika, un karalis neko vairs neiebilda. Nosvinēja lepnas kāzas, un jaunais pāris apmetās uz dzīvi savā pilī. Honzam piešķīra pusi karaļa valsts, bet tūliņ arī pienāca ziņa, ka jaunajam karalim jādodas karā. Neko darīt, karalim karaļa pienākumi jāpilda.

Kamēr Honza bija karā, pilī kādu dienu ieradās burvis. Viņš stūma ar jauniem, spožiem lukturiem piekrautus ratiņus un skaļi sauca, ka mainot jaunus lukturus pret veciem. Princesei ienāca prātā, ka bēniņos glabājas vecs lukturis, viņa uzskrēja tam pakaļ un nonesa to burvim. Tas aiz priekiem atdeva viņai visus ratiņus ar jaunajiem lukturiem, paberza burvju lukturi, un tūliņ pils ar jauno karalieni aizlaidās pa gaisu projām.

Honza, uzveicis ienaidniekus, atgriezās majas, bet neatrada ne sievu, ne pili. Viņš tūliņ saprata, kas noticis, un devās dzīt pēdas savai laimei. Viņš klejoja ilgi, izstaigaja daudzas tālas zemes un tad kādā biezā mežā uz stāvas klints ieraudzīja savu pazudušo pili. Viņš pieklauvēja pie vārtiem un teica, ka esot dārznieks un meklējot darbu. Viņu pieņēma, un Honza bija laimīgs, ka ir vismaz zem viena jumta ar savu sievu.

Otrā dienā, apstaigājis dārzu un ar visu iepazinies, viņš sasēja skaistu puķu pušķi, ielika tanī zīmīti un uzmeta uz balkona, kur sēdēja viņa sieva. Tā pārsteigta paņēma pušķi, pašķirstīja ziedus, atrada zīmīti, izlasīja to un tikko novaldījās, neuzgavilējusi aiz prieka. Trešās dienas rītā viņa pavēlēja sulainim, lai tas liekot dārzniekam atnest jaunu pušķi, jo vecais esot novītis. Honza uz ātru roku saplūca, kādas puķes pagadījās pie rokas, un steidzās pie sievas. Abi aiz laimes nezināja, ko darīt. Tad Honza izstāstīja sievai visu par lukturi.

— Redzi, vīriņ, būtu man tūliņ visu pateicis, tad nelaime nebūtu notikusi. Kā lai tagad tiekam pie luktura? Burvis to dienu un nakti nēsā pie jostas.

Norunāja, ka Honzu paslēps tai istabā, kur burvis guļ pa nakti. Honza ilgi gaidīja, kamēr burvis iemieg, tad klusītiņām pielavījās pie gultas un lēnītiņām atraisīja lukturi no jostas. Tad viņš sagrāba burvi aiz apkakles, izmeta pa logu bezdibenī, lika pili aiznest atpakaļ, lukturi turpmāk turēja goda vietā un dzīvoja ar sievu un veco māti laimīgi.

Milžu pils galdiņš

Reiz dzīvoja trīs brāļi, Jakubs, Matejs un Honza. Jakubam vajadzēja mantot mājas un izmaksāt pārējiem brāļiem viņu daļu, ja tie ietu kaut kur iegātņos. Par Honzu gan visi runāja, ka viņš esot muļķis. Kura meita gan tādu krustu uzņemsies? Un ko tāds mazprātiņš uz savu roku iesāks? Gan jau paliks vecākā brāļa maizē par dzelzs inventāru.

Reiz Jakubs ar Mateju iedomājās vaļas brīdī iet mazliet pasauli apskatīt. Honza Iūgtin lūdzās, lai ņemot šo līdzi. Sākumā brāļi gan negribēja ņemt, bet vēlāk piekāpās. Abi vecākie savāca pilnas kules ēdamā, gan maizi, gan biezpienu, tikai Honza neņēma neko. Nonākuši mežā, vecākie brāļi apsēdās gravā un ēda, kas katram bija, bet Honzam nedeva ne kumosiņa, tikai mēdījās:

— Ehē, slinkais puika! Ēdājs jau tu būtu gan, ja vien cits uzņemtos nešanu! Nekas, ja nevīžo nest, iztiec ar noskatīšanos, kā citi ēd!

Pievakarē viņi nonāca pie kādas mājiņas, tur brāļi nodomāja pārgulēt pa nakti. Tos laikus ļaudis bija daudz laipnāki nekā tagad un labprāt deva naktsmājas ceļa gājējiem. Saimniece vārīja klimpas, un puišiem tūliņ sagribējās ēst. Viņi apsēdās uz sola, izvilka no kulēm maizi ar biezpienu un ēda, bet Honzam nedeva ne kumosiņa, lai cik žēlīgi tas skatījās. Saimniece brītiņu lūkojās viņos un tad jautāja:

— Vai tas nav jūsu brālis?

— Ir jau, lai gan kauns teikt. Sliņķis, negribēja neko nest, lai nu sēž un laizās.

Honza neizturēja un sāka raudāt.

— Kā tad, negribēja nest! Ko lai es būtu nesis! Paši savāc pilnas kules, ja es vēl būtu ko ņēmis, tad māte, nabadzīte, nomirtu badā!

— Nāc paēd vakariņas kopā ar mums, — saimniece teica un pielēja pilnu bļodu. Viņš piesēdās pie galda un ēda arī. Jakubs piebikstīja Matejam pie sāniem:

— Re nu, vai tam slīmestam nav laime! Mums jākremt sausa maize, bet šis strebj bīdeļu klimpas!

— Nekas, — Matejs norūca, — rīt nodzīsim viņam tos liekos taukus.

No rīta viņi gāja tālāk, bet brāļiem lielās dusmas vēl nebija pārgājušas, viņi piekāva Honzu tā, ka nabadziņš palika guļam. Pec laiciņa atžilbis, Honza vilkās nopakaļ. Viņi nonāca pie kādas lielas pils. Iegāja iekšā un pirmajā istabā ieraudzīja kaudzi vara naudas. Brāļi izsvieda ēdamo no kulēm un piebēra tās ar naudu. Honza pievāca maizi un biezpienu un iebāza kabatā, bet no kaudzes paņēma tikai divus grašus, ko parādīt mājās. Tikmēr brāļi jau bija otra istaba, bet tur sudraba naudas atliku likām. Šie izmeta vara naudu un graba kules sudrabu. Honza atkal paņēma tikai divas naudiņas. Trešajā istabā bija tik daudz zelta, ka šiem acis apžilba. Brāļi izmeta sudraba naudu no kulēm un bāza zelta dukātus gan kulē, gan aiz krekla, gan zābakos. Honza atkal paņēma tikai divus zelta gabalus.

Kad nu abi brāļi bija sagrābuši tik daudz naudas, ka tikko jaudāja kustēties, tad gāja tālāk. Honza steberēja nopakaļ un ēda maizi ar biezpienu. Pēc kāda laika brāļiem sagribējās ēst, viņi raidīja Honzu atpakaļ uz pili: šiem tur palicis ēdamais. Honza atteica, lai ejot vien paši, viņš esot paēdis. Nu brāļi aiz dusmām sasita viņu zilu melnu un atstāja mežā guļam. Kad viņš pēc laiciņa atjēdzās, tad berzēja muguru un gaudās:

— Nu gan saņēmu no brāļiem pa rītiem, pa vakariem! Neiešu vairs viņiem pakaļ, kazi, piedauzīs vēl mani līdz nāvei!

Viņš griezās atpakaļ uz pili, lai notiek kas notikdams. Nonāca tur, bet pilī tads jandāliņš, ka sienas līgojas un jumts cilājas. Pretī izskrēja divi milži kā kalni. Honza šiem tikko līdz ceļgaliem. Kampj viņu ciet un sāk purināt:

— Ak tu zemes pīte, tu mums naudu zagsi!

— Es neko lielu, — Honza taisnojās, drebēdams kā apšu lapa, — mani brāļi gan šo to paņēma, bet es, rau, no katras kaudzes tikai pa niekam. — Parādīja, ko paņēmis, bet šie vēl nevarēja rimties, kratīja viņu, dunkāja, nometa kaktā un pielika suni par sargu: — Te tu gulēsi, kamēr nobeigsies.

Paši noslaucīja sviedrus, atvilka elpu, tad piesēdās pie galdiņa, uzsita pa to ar roku, un tūliņ uz tā bija visādi ēdieni un dzērieni, kā vienus apēda, tā gadījās citi. Milži paēda, padzēra, likās uz ausi un tūliņ sāka krākt, bet suni pabarot aizmirsa.

Honzam vēders rāvās čokurā, tā viņam gribējās ēst, un viņš teica sunim:

— Palaid mani pie galdiņa, došu arī tev paēsties. Kur tas redzēts, ka tev, pils sargam, jādzīvo neēdušam!

Suns pielaida arī. Honza uzsita ar roku pa galdiņu, un tūliņ tas bija pilns ar visādiem ēdieniem. Honza nolika tos uz grīdas sunim un, kamēr tas ņurdēdams un sprauslodams locīja iekšā, pasita galdiņu padusē un metās no pils ārā.

Kad milži pamodās pēc trim dienām, Honza jau bija gabalā. Pamanījuši, ka galdiņš pazudis, viņi atsauca burvi. Tas puika esot velna pilns, lai dzenoties pakaļ un dodot viņam, ko gribot bet galdiņš lai būtu atpakaļ.

— Tas man nieks, — burvis atbildēja, — es to puiku viegli apvedīšu ap stūri.

Tikmēr Honza kātoja dūšīgi uz priekšu, kamēr satika kādu vecīti, kas gauži lūdzās:

— Mīļo puisīt, vai tev nav kas ēdams? Trīs dienas neesmu ne kumosiņa mutē ņēmis!

— Apsēdīsimies pavēnī, vectētiņ, un iestiprināsimies.

Sacīts, darīts, abi apsēžas, Honza uzsit ar roku pa galdiņu, un tas tūliņ krautin apkrauts ar visādiem gardumiem.

— Atdod man to galdiņu, — vecītis paēdis lūdzās, — es tev došu stabuli. Līdzko iepūtīsi tanī, tā vesels karapulks būs klāt, sūti, pret ko gribi.

Honza jau manīja, ar ko viņam darīšana, un sacīja, ka esot ar mieru. Taču vecītis vēl nebija ne pāris soļu pagājis, kad Honza noteica: — Uz vārda tic tikai muļķi, — un iepūta stabulē. Tūliņ viņa priekšā nostājās pulks huzāru, un viņš pavēlēja: — Atņemiet tam vecim galdiņu un atnesiet man atpakaļ!

Tas tūliņ tika izdarīts.

Honza atlaida huzārus, pasita galdiņu padusē, iebāza stabuli azotī un gāja tālāk.

Otrā dienā atkal satiek vecīti, kas gauži lūdzas:

— Mīļo puisīt, vai tev nav kas ēdams? Trīs dienas neesmu ne kumosiņa mutē ņēmis!

— Apsēdīsimies zem tiem vītoliem, vectētiņ, man arī labāk garšo, ja pie ēšanas ir kāds biedrs!

— Atdod man to galdiņu, — vecītis paēdis lūdzas, — es tev došu maišeli. Tas gan neizskatās liels, bet tanī saies iekšā viss, ko un cik vien gribēsi.

— Uz vārda tic tikai muļķi, — Honza saka un tūliņ sauc: — Gribu, lai vecītis būtu maisā!

Tas arī notiek, tad Honza iepūš stabulē un pavēl huzāriem maišeli labi savēlēt. Burvis brēc nelabā balsī, bet Honza ātrāk ara nelaiž, kamēr viņš apsolās, ka ne acu nerādīs tur, kur būs Honza.

Tad Honza iebāza galdiņu maišelī, stabuli azotī un nodomāja, ka nu būtu laiks uzmeklēt brāļus.

Gāja, gāja, kamēr nonāca karaļa galvaspilsētā — kā to sauca, esmu aizmirsis, traki grūts vārds bija. Te viņš uzzināja, ka brāļi nopirkuši par abiem lielu namu un lepni dzīvojot, par mājām ij nedomājot. Aizgaja pie šiem, bet šie uzbrēca:

— Atvilkies gan, skrandulāci! Tevis vien jau mums trūka! Istabā tādu nevar laist, ej uz pūnīti, tur vari mitināties kopā ar žurkām!

Honza apmetas pūnītē un nodzīvoja tur pāris dienas, bet brāļi nemitējās zoboties:

— Lempi, neprati zeltu pagrābt, kad tas bija deguna galā! Paņēmis vismaz tik daudz, lai nav lupatās pa pasauli jāstaigā!

Honza neteica neviena vārda, lai cik rūgti viņam bija ap sirdi. Bet brāļi nevarēja saprast, kā viņš tik ilgi iztiek neēdis, nekur ārā viņu neredz ejam. Slepus noskatījās pa durvju spraugu, ko viņš dara ar galdiņu. Nu šiem mēles kā medū mērcētas:

— Brālīt mīļo, un mums tu neko neteici? Vai tad miesīgiem brāļiem neuzticies? Taču vienas mātes bērni vien esam!

— Jā, kad jūs mani pār slieksni nelaižat, pūnītē dzenat!

— Vai tev tāpēc dusmas jātur? Visu nevajag ņemt par pilnu, kas tuvu radu starpā notiek!

Labi, Honza pārcēlās uz istabu, un nu visi sāka mieloties. Drīz vien slava par viņa brīnumgaldiņu izplatījās pa visu pilsētu, un pats karalis atsūtīja sulaini, lai Honza aizdodot galdiņu uz trim dienām.

— Labi, bet lai karalis tur vārdu, — trīs dienas un ne minūti ilgāk!

Karalis rīkoja lielas dzīres un mieloja visus savus augstmaņus. Kad viņš redzēja, ko galdiņš var, tad viņam prātā nenāca dot to Honzam atpakaļ. Viņš atsauca galdnieku un lika tam iztaisīt tādu pašu galdiņu un aizsūtīt Honzam. Honza tūliņ sita pa to ar roku — nekā. Sita ar dūri — tas pats. Dusmās sasita galdiņu gabalos, aizsūtīja karalim atpakaļ un pieteica, ja neatdošot īsto, šis iešot ar karaspēku un atņemšot. Karalis, to dzirdēdams, smējās locīdamies. Ko tāds vientiesis gan domājot — šim draudēt! Tad Honza izvilka stabuli, iepūta tanī — huzāru pulks bija klāt. Karalis arī par to pasmējās, jo pašam karaspēka netrūka, bet Honza tikai pūta un pūta, un pulks pēc pulka jāja rikšos šurp. Nu karalim smiekli nenāca prātā. Viņš uzkāpa pils tornī un redz, ka Honzas karapulkiem ne gala, ne malas, un nāk aizvien vēl klāt. Viņš lika atsaukt Honzu, lūdza piedošanu, atdeva galdiņu, solīja savu meitu par sievu un pusi valsts, lai tikai sūtot savus karapulkus atpakaļ.

— Ko mēs, zemnieku cilvēki, ar princesēm darīsim! Dod labāk tik daudz mantas, cik saiet manā maisā!

Maišelis bija mazs, karalis klusībā nosmējās un atļāva, lai nu muļķītis ņem, cik un ko grib. Honza izstaigāja visus karaļa mantas kambarus, tad izgāja pagalmā un teica:

— Gribu, lai viss, kas ir karaļa mantu kambaros, būtu manā maisā!

Karalis neticēja savām acīm. Maiss stiepās, pletās, auga, brieda, un drīz vien mantu kambari bija kā izslaucīti. Tad Honza pataustīja, vai maiss pilns, kā pienākas, un vēlējās, lai tanī vēl būtu pāris pēļu no paša karaļa gultas, — būšot,šā mātei mīkstāka gulēšana. Tā arī notika.

Tagad vajadzēja visu aizgādāt uz Honzas mājām. Pils pagalmā saveda visas karietes, ores, ratus, kamanas un kuražas, sajūdza priekšā visus zirgus, cik vien karalim bija, piejūdza vēršus un tad kaut kā nokļuva galā. Pajūgus un kustoņus Honza aizsūtīja karalim atpakaļ un dzīvoja ar māti laimīgi.

Honzam bija trīs dēli, bet, kā jau pārpilnībā auguši, sūrumu nebaudījuši, tādi gaisīklas vien bija. Tēvs gan mirdams cieši piekodināja glabāt viņa trīs dārgumus, bet šie sažin kur visu nometa, un tā šīs labās mantas gāja pazušanā.

Kā Honza tika par stārastu

Kādam nabaga kurpniekam bija četri bērni — trīs puikas un viena meitene. Bērni paaugās, būdā nebija vairs ne lāgā vietas, bet trūkums un bads arī spiedās virsū. Tēva brālis gan bija tai ciema par stārastu, bet varen uzpūtīgs un nabaga radus nemaz neturēja par cilvēkiem, palīdzību no viņa nebija ko gaidīt. Visi trīs brāļi — Pepeks, Tonda un Honza nolēma doties pasaulē darbu meklēt. Gāja, gāja, nonāca līdz lielai birztalai. Neviena ciema tuvumā neredzēja, nosprieda pārgulēt tepat pa nakti. Brāļiem gribējās ēst. Netālu bija kartupeļu lauks, tur viņi saraka sev

kartupejus. Būtu varējuši izcept, bet kur lai dabū uguni? Honza, kā jau tāds acīgāks, saskatīja netālu mirgojam uguntiņu un teica vecākajam brālim, lai aizskrienot un palūdzot kādu oglīti. Pepeks aizskrēja, ieraudzīja vecu vīriņu sēžam pie ugunskura un palūdza pāris oglīšu.

— Pasaki man trīs melus, tad došu.

— Kā es varu melot jums, vectētiņ! Tāds knēvelis pieaugušam cilvēkam!

To gan viņš teica tāpēc, ka bija truls galvā, un vecais vīriņš to saprata. Iemeta šim ar liekšķeri trīsreiz pa muguru un aizdzina.

Pepeks atskrēja tukšā un stāstīja:

— Vī dieniņ, cik tas nenovīdīgs vecis, kas tur sēž pie uguns! Nieka oglītes žēl, bargu naudu prasa!

Nu gāja otrais brālis,taču atgriezās tāpat tukšā, sūkstīdamies un muguru berzēdams. Honza noskaitās un teica:

— Nu, tagad tas vecis dabūs trūkties!

Aizgāja, padeva labvakaru un lūdza:

— Vectētiņ, iedod man kādu oglīti.

— Pasaki man trīs melus, tad došu.

— Ko. tāda vien tā maksa? Nu, tad klausies: es biju tikko iecerēts, kad mātei traki sagribējās ogu. Sala tā, ka zaķim acis sprāga no pieres ārā, tas bija tā ap Zvaigznes dienu, iesēdos kuražās, laidu uz mežu, bet tur ogu viens vienīgs klājiens. Ko nu ar rokām — grābu ar liekšķerēm un metu kuražās. Pārbraucu mājās un ēdām abi ar māti atņemdamies. Pietiek?

— Tie bija pirmie. Stāsti tālāk.

— Labi. Māte gribēja cept raušus, bet nebija cepamās pannas. Es vēl nebiju pa īstam nācis pasaulē, bet ko lai dara, ja vajadzība spiež! Paķēru dzelzs ķerru, norāvu riteni, uzliku ķerru uz plīts — panna gatava. Māte sacepa raušus veselai nedēļai, noēdāmies līki. Pietiek?

— Tie bija otrie. Stāsti tālāk!

— Labi. Reiz aizgāju uz mežu, redzu nokaltušu egli, varen smuidru. Gribu lauzt zarus iekuriem, bet ieskatos, ka augstāk tie labāki. Kāpju, kāpju aizvien augstāk, kainēr nonāku debesīs. Pēteris pielicis visus svētos pie darba: šie kuļ piedarbā miežus. Es tā omulīgi nostājos pie malas un noskatos, kā šie rakstā velē ar spriguļiem. Bet tikmēr velns atnesis mežā manu tēvu un uzkūdījis. lai šis nocērt to sauso egli. Ko nu darīt? Noviju no miežu pelavām virvi, laižos lejup, bet netieku ne lāgā līdz pusei —virve par īsu. Nogriežu augšējo galu, piesienu pie apakšējā, bet vēl bija par isu. vajadzēja lēkt lēkšus. Kā lēcu, tā iekritu stāvus zemē iekšā līdz jostas vietai. Pār laimi velns tur bija noķēris zaķi, noturēja mani par celmu un atspiedās pret mani. Bet es aptinu zaķa asti deviņas reizes ap roku, un, kā uzbrēcu zaķim, tā šis ņēma kājas pār pleciem un izrāva mani no zemes. Pietiks?

— Pietiks.

— Nu, tad dod man ogles.

Vecais vīriņš iebēra viņam stērbelē trīs liekšķeres ogļu, un viņš laidās atpakaļ pie brāļiem.

— Re nu, lēļi, pat oglīti nevarat atnest!

Sakrāva žagarus, salika kadiķu zarus, pūta visi trīs, pie zemes liekdamies, bet nevarēja uguni uzpūst. Piekusa un likās turpat uz ausi. No rīta skatās — nav nekādas ogles, bet zelta dukāti, veselas trīs liekšķeres. Savāca naudu un steidzās uz mājām. Tēvs tūliņ sūtīja meiteni pie stārasta pēc vāceles, ar ko naudu izmērīt. Starasts gribēja zināt, ko šie mēris, un iespieda vāceles dibenā piķi. Naudu izmērīja, un Honza nesa vāceli atpakaļ. Stārastam pirmais darbs ielūkoties vācelē, un re — pie piķa pielipis zelta dukāts.

— Mīļo brāļadēl, kā jūs pie naudas tikāt?

Honza klusībā nosmejas, ka lepnais tēvocis iedomājies atzīt radniecību, un atbild:

— Kas tur ko netikt! Es jums teikšu, tēvoci, ka jūs nemākat saimniekot. Es vakar savācu zirgu bambalus, aizvedu uz tirgu un dabūju lērumu naudas.

Stārasts nu tūliņ metās lasīt zirgu bambalus. Bet kas tev, cilvēkam, ļaus mierīgi strādāt! Te viens kūms, te otrs kūms klāt un tikām plijas virsū, kamēr šis izstāsta arī, kas un kā. Nu jau vesels pusducis vīru tekalē pa staļļiem, aplokiem, olnīcu un ganībam, un jāsaka — tā iztīrīja visu, ka prieks redzēt. Piekrāva ratus un brauc uz tirgu. Sastāja rindā un sauc:

— Sanāk, sanāk, ļautiņi! Lēti un labi! Trīs vāceles zelta par vezumu!

Ļaudis skatās un brīnās — vai šie nepilnā prātā, vai? Kad nu redz, ka nav nekādi joki, tad sadod pa kūkumu un aiztrenc no tirgus, lai nemaitā gaisu. Kūmi brūk virsū stārastam, stārasts sper zemes gaisā aiz dusmām, ka Honza viņu tā izmuļķojis, un saka:

— Līdzko tiksim mājās, tā to blēdi maisā iekšā un noslīcināsim dzirnavu dīķī!

Sacīts, darīts. Honzu noķer, iebāž maisā, aizsien galu cieti un stiepj uz dzirnavu dīķi. Bet nesamais pasmags, vīri visu dienu ņēmušies ar bambalu lasīšanu un tirgū braukšanu, tāpēc diezgan slābani. Noliks maisu dīķmalā un ieies dzirnavu krogā iestiprināties.

Nabaga Honza sēž maisā un gaida savu galu. Te dzird, gans dzen garām lopus un gaužas:

— Kaut nu tā mīļā nāvīte būtu mani pievākusi! Cik ilgi man būs jāklimst šai pasaulē! Septītais desmits jau pāri, bet dievs vēl nesauc pie sevis.

Honza, to dzirdēdams, sāk savukārt gausties:

— Ak to godu, to nepelnīto godu! Tādu grēcinieku kā mani grib nest taisnā ceļā uz paradīzi!

Gans apstājas un tā pabailīgi jautā:

— Vai tu negribētu ar mani mainīties?

— Nekādas vajadzības man nav, bet ko lai dara — sirds man mīksta. Taisi maisu vaļā un laid mani laukā!

Viņi apmainījās, gans ielīda maisā, Honza aizsēja galu un lenā garā dzina lopus uz priekšu. Tikām vīri bija iestiprinājušies, iznāca no kroga, iemeta rn&isii dīķī un stebereja uz mājām. Viņi panāca Honzu ar skaisto ganāmpulku, un stārasts acis vien ieplēta:

— Kā, tu dzīvs? Un. kur ņēmi tos lopus?

— Vai, kas tai dīķī par brangiem ūdenslopieml Bijis man vairāk tā prāta, tad būtu savācis lielāku baru! Vēl jau palika milzums atvarā pie dzirnavu slūžām!

Stārasts, to padzirdējis, metās teciņus atpakaļ uz dīķi, un kūmi pakaļ. Nevar taču ļaut stārastam vienam iedzīvoties! Kā tika pie dīķa, tā — plunkš! — ūdenī iekšā un nogāja dibenā, burbuļus laizdami.

Tā ciems atbrīvojās no muļķiem, un pārējie iecēla Honzu par stārastu.

Honza peklē

Kādiem nabaga ļautiņiem nebija bērnu. Sieva gaudās vienā gaušanā, kaut jel gadījies puika, lai kāds palaidnis būdams. Pēc kāda laiciņa viņai piedzima dēls, kuru nosauca par Honzu. Viņš auga ne dienām, bet stundām. Divpadsmit gadu vecumā izrāva mežā piecas olektis garu egli ar visām saknēm kā smilgu, uzmeta uz pleca un pārnesa mājās, un ka jel būtu piekusis! Taču ēst arī ēda par četriem. Tēvs nevarēja viņu vairs uzturēt un teica:

— Mīļais dēls, es tev nevaru maizi nopelnīt. Tev jāiet pasaulē darbu meklēt. Sāksi pelnīt, kazi, varēsi arī mums ko atmest vecuma dienās.

Honza saposās un devās pasaulē. Apmetās pie viena saimnieka, bet tas jau otrā dienā viņu padzina, ka par daudz ēdot. Gāja tālāk un nonāca dzirnavās. Lūdza darbu, bet pieteica:

— Es, saimniektēv, ēdu par septiņiem, bet padarīšu arī septiņu vīru darbu.

Dzirnavnieks bija ar mieru pieņemt Honzu darbā un lika sievai padot Honzam vakariņas. Dzirnavniece bija cepusi raušus, kā jau pie sestdienas.

Honza vienā paņēmienā izēda bļodu raušu, katlu putras un pannu olu kulteņa.

— Vai vēl gribas?

— Nebūtu par ļaunu!

Viņam iedeva klaipu maizes, mārciņu sviesta un podu paniņu. Tas viņam bija kā lācim zemeņu oga, bet tad gan sacīja, ka šim vakaram pietikšot. Dzirnavniece visu nakti nedeva vīram mieru, vai tiešām domājot turēt mājās tādu pasaules izēdāju, tik daudz jau dzirnavas neienesot. Tā viņa krimta vīru nakti, krimta dienu, un tas neizturēja, parādīja Honzam durvis. Nabaga Honza vai apraudājās. Kurp nu lai iet?

Mežmalā viņš satika mednieku.

— Ko tāds nobēdājies, Honza? Kas vainas?

— Kā lai nebēdājos? Patrāpījās laba vieta, bet saimnieks padzina, ka par daudz ēdot. Pat nemaz nepaskatījās, ko varu padarīt!

— Tad nāc man līdzi! Ja nokalposi pie manis septiņus gadus, tad došu, ko vien vēlies, un uzreiz tiksi uz zaļa zara!

Ies arī. Svešais mednieks — tas bija pats velns — aizveda Honzu uz pekli un lika kurināt uguni zem pekles katliem. Sanest peklē ik dienas pāris vezumus malkas un uzturēt uguni — tas Honzam bija sīkums. Viņš būtu varējis visu pekli aiznest uz pleciem, ja vien gribējis. Ēst gan velns viņam deva līdz ūkai, gods kam gods.

Tā viņš kalpoja un nemaz nemanīja, ka septiņi gadi teju pat aiztecējuši. Kādu dienu viņš dzirdēja tādu kā skrāpēšanos pret katla vāku. Viņš mazliet pacēla vāku uz augšu, te izspurdz balts balodītis, uzmetas Honzam uz pleca un lūgtin lūdzas, lai laižot viņu laukā no pekles.

— Izlaist jau es varētu, tas nieks, bet ko teiks kungs, kad redzēs, ka tevis nav?

— Viņš katlā neskatīsies. Esi gan tik labs un izlaid mani!

Balodītis tik mīļi lūdzās, ka Honza viņa iežēlojās. Viņš atgrūda vaļā pekles smagās durvis un izlaida balodīti laukā.

— Paklau, ko tev teikšu, — balodītis uz atvadām sacīja. — Savus nolīgtos gadus tu esi jau nokalpojis, velns piedāvās tev naudu, bet neņem to, prasi veco mēteli, kas karājas aizdurvē.

— Ko, tādas skrandas? Par visu manu ilgo kalpošanu saņemt lupatas!

— Paklausi mani, to tu nenožēlosi.

Velns pārnācis apvaicājās Honzam, ko šis gribot par kalpošanu. Honza tā nedroši ieteicās, ka gribot veco mēteli, kas karājas aizdurvē.

— To tu gan nedabūsi! — velns iesaucās. — Divi maisi naudas, trīs, ja gribi — tā ir cita runāšana!

Nu Honza noprata, ka mētelis patiešām vērtīgs, un neko citu negribēja.

Velns izsolījās gan šo, gan to, bet redzēja, ka nekas neatliek, jādod vien ir.

Honza uzmeta mēteli plecos un atstāja pekli.

Pa ceļam iebāzīs roku kabatā — vadzi, pilna sauja dukātu! Un, lai cik reižu grābj, kabata allaž pilna. Honza steigšus devās uz mājām. Tēvs, ieraudzījis dēlu tadu noplīsušu, sāka bārties:

— Tad tādā mantā vien esi iedzīvojies, nejēga! Septiņus gadus tevi gaidījām, cerējām uz maizi vecuma dienās, bet tu pārnāc kā pēdīgais ubags!

— Nezūdies, tēt, gan būs labi! Esmu padomājis par visiem, ne tikai par mums vien.

Honza nojauca vecās ciema būdas un uzcēla uz kunga zemes skaistas, jaunas mājas. Kungs pārbijās un skrēja pie karaļa sūdzēties. Tas pārskaitās:

— Ko? Tāds diedelnieks sāks rīkoties manā valstī pēc sava prāta? Lai viņu tūliņ atved pie manis, es viņam iedzīšu bijību kaulos!

Kungs vest neuzņemas, Honza esot pārāk stiprs. Nu, tad sūtīs karaspēku, lai atved. Bet Honza tikai grābj mēteļa kabatā un met riekšavām naudu karavīriem priekšā. Tie tūliņ pārnāk Honzas pusē. Karalis sūta vēl vienu karaspēku — tas pats. Jāmet miers gribot negribot. Vēl tīrā laime, ka nenāk ņemt nost troni, kur tad dēsies!

Tā Honza dzīvoja laimīgi savā ciemā, naudas viņam netrūka, visa kā bija papilnam. Bet velns vēl šo mīļu dienu sūrojas — kāda velna pēc ielaidis tādu zibeņzelli peklē! Kod nu pirkstos, cik gribi, — kas ņemts, tas paņemts!

Honza un nāve

Kad Honza staigāja apkārt pa pasauli, viņš kādreiz satika vecu ubagu, kurš lūdza kādu dāvaniņu. Honzam pašam jau vējš svilpoja kabatās, un viņš atbildēja:

— Mīļo vectēv, ko lai tev dodu? Man ir tikai viens grasis, un es lauzu galvu, vai to taupīt naktsmājām, maizei vai tabakai.

Taču ubags neatlaidās, un Honzam kļuva viņa žēl.

— Lai notiek; ņem to grasi. Gan es kaut kā izsitīšos!

Ubags bija ļoti priecīgs un teica:

— Es redzu ka tev ir laba sirds, tāpēc neatstāšu tevi tukšā. Vari vēlēties trīs mantas, tikai labi apdomā, kas tev visvairāk derētu.

— Vispirms es gribētu tādu pīpi, kas nekad neapdzistu.

— Labi, tā tev ir. Un pārejas divas mantas?

— Tādas kārtis, kas vienmēr laimētu, un tādu maisu, kur visi skrietu iekšā, līdzko es pateiktu: «Hop — maisā!»

To visu viņš dabūja un gāja tālāk, pīpi kūpinādams. Vakarā nonāca krogā un lūdza naktsmājas.

— Mīļais, labais, — krodzinieks atbildēja, — naktsmājas gan nelūdziet. Daudzi te palikuši pa nakti, bet no rīta ne vēsts, visus parāvis velns.

— Nu, mani viņš neparaus, — Honza noteica un palika. Apsēdās omulīgi pie galda, ēda un dzēra pēc sirds patikas.

Ap pusnakti sākās liela rīboņa un grandoņa, krogs drebēja un līgojās. Durvis atsprāga vaļā, pats vecais velns iekšā un pie galda klāt.

— Labvakar, Honza, kā klājas?

— Pavisam labi, labāk nemaz nevar būt.

Pametīs acis sānis — traki gan! Viss krogs velnu pilns, ka biezs. Ragi un astes, nekā cita neredz. Spiežas Honzam klāt un kāpj vai uz galvas.

— Kas par sēdēšanu, iesim dejot, — viens velns iesakās, paķer Honzu aiz rokām, izrauj plāna vidū, un nu sākas tāda lēkāšana, ka visiem kājas iet pa gaisu. Honza tomēr izturēja un tad saka savukārt:

— Ko nu lēkās kā nepilnīgi, tas jau piederas jaunākiem gados, labāk saspēlēsim kārtis.

— Vai tev kārtis ir pie rokas? — vecais velns uzprasa.

— Kā nu nebūs, — Honza atbild un izvelk savas kārtis no azots. Tad vecais velns saka vienam no savējiem:

— Vadzi, aizskrien uz pekli un atnes vara naudu, kas tur kaktā nobērta kaudzē. Bet tu, Honza, zini, ka runa ir par tavu dvēseli. Ja paspēlēsi — peklē iekšā kā likts!

— Vai nu peklē slikti — kurini uguni un sildies!

Tikmēr velnēns ar naudu klāt. Spēle sākas, bet Honza vienmēr laimē, un drīz vien visa vara nauda viņam kabatā. Vecais velns kasa galvu un saka jaunākajam:

— Vadzi, aizskrien uz pekli un atnes sudraba naudu!

Atnes sudraba naudu, bet Honza kā laimē, tā laimē, un velns atkal tukšā. Atnes zelta naudu — tas pats. Nu velns pārskaišas un brēc:

— Pag, sprukstiņ, tu mums visu atdosi atpakaļ! Kas vēl

nebūs jāpiedzīvo: šāds tāds ceļa gājējs domās apspēlēt pašu pekles vecāko! Kā atdosi naudu: ar labu vai ļaunu?

— Ko vēl ne! Vai es muļķis, vai, ka atdošu godīgi laimētu naudu? Lasieties visi pie velna, kamēr vēl laiks!

Nu visi velni brūk Honzam virsū, Šis vairs nevar atkauties, paķer maisu un sauc:

— Hop — maisā!

Kad visi bija iekšā, Honza aizsēja maisu, nosvieda kaktā un pats likās uz ausi. Gulēja saldi kā dieva klēpī.

No rīta krodzinieks paklausījās aiz durvīm ar vienu ausi — klusums. Paklausījās ar otru — tas pats. Nu, kā tad citādi, arī šis pārnakšņotājs aizrauts uz pekli. Atver durvis un paliek stāvot kā stabs: Honza nupat ceļas augšā spirgts un svaigs kā ābols. Un to naudu! Visi kaktu kakti pilni, krodzinieks savu mūžu tik daudz nebija redzējis.

— Mīļais, labais, tad nu gan jums veicies!

Honza smīn vien. Un kurš tad bēdāsies, ja viņam tik veiksmīga roka?

— Saimniek, vai jums nav kaimiņos kalēji?

— Kā nu nebūs, ir! Cik jums vajag?

— Gādājiet visus šurp, cik vien dievs devis, un lai paņem pamatīgus veserus līdzi!

Necik ilgi, te kalēji klāt.

Honza viņiem saka:

— Zveliet pa to maisu, jums jau tas nieks!

Šie zveļ arī, ko māk.

— Nu, vai vēl nāksiet uz krogu? — Honza jautā velniem, bet velni ne vārda. Kalēji zveļ atkal. Velni sten, bet runāt nerunā.

— Paši būsiet vainīgi, ja jūs samals miltos! Zvetējiet nu, cik jaudas!

Kalēji tad arī rādīja, ko var, viss krogs rībēja, un maiss lēkāja vai līdz griestiem. Velni sāka lūgties un zvērēt, ka nu kāju nesperšot zcmtk:virsū, par krogu jau nemaz nerunājot. Honza attaisīja maisu, velni spruka ārā pa kaklu pa galvu un nozuda kā pa miglu, nosmirdēja vien. Honza lika kalējiem piegrābt pilnas kabatas ar naudu un jautāja, vai tuvumā neesot kads vīrs ar labi platiem ratiem un dūšīgiem zirgiem. Krodzinieks tādu ātri vien sameklēja, Honza sabēra naudu ratos, uzsvilpa zirgiem un brauca uz mājām. Viņš iegādājās visu, ko vajadzēja saimniecībā, apprecējās un dzīvoja ilgi un laimīgi.

Viss jau būtu jauki, tikai pasaulē arī labai dzīvei pienāk gals. Honza bija jau vecs, bet, kā par nelaimi, viņam vēl ļoti gribējās dzīvot. Taču kādu rītu nāve klāt. Honza šai sola gan šo, gan to, bet nāve ne uz ko neielaižas. Jāmirst, un beigas. Beidzot Honza izteica savu pēdējo lūgumu, lai nāve atnesot šim pāris bumbieru no tā koka pie vārtiem: sirds vēl kārojot pēc tiem, bet kājas lāgā negribot klausīt. Kāpēc neizpildīt pēdējo lūgumu? Nāve norauj bumbierus un nes šurp, bet Honza tikmēr paķēris maisu:

— Hop — maisā!

Nāve maisā iekšā, Honza — galu cieti. Un tad nu iestājās jocīgi laiki! Miesnieks grib kaut sivēnu, pavārs zosi — naži negriež! Ko lai dara, cilvēki ēd maizi vien, iztiks kādu laiku bez gaļas, bet, kad tas ievelkas garumā, sāk kurnēt.

Honza to visu redzēja, un viņam arī nepatika tas, ka nav vairs nekādas kārtības. Pat gadalaiki sajukuši ziema klāt, bet kokiem lapas zaļas. Vajadzēs vien mirt, citādi juceklis būs visā pasaulē. Attaisīja maisu, nāve tūliņ ārā, Honza nomira, visi lopiņi, kam vajadzēja tikt nokautiem, arī bija uz vietas beigti.

Nu labi, saimnieks nomiris, viņu ieliek zārkā un apbedī. Bet tās jau vēl nav beigas. Honza pienāk pie paradīzes vārtiem, svētais Pēteris ierauga viņu un saka:

— Mīļais Honza, es nevaru laist tevi iekšā. Kad tu man toreiz iedevi to grasīti, es tev sacīju, lai izvēlies ko labu, bet tu domāji tikai par pasaulīgiem priekiem. Tev būs jāiet uz pekli.

Ko tur lūgsies, ies uz pekli. Bet, līdzko vecais velns pamanīja Honzu nākam, tā visus vārtus ciet, logus tāpat, ka noblaukš vien. Ko nu lai dara? Ies atpakaļ uz paradīzi.

— Pēter. laid mani iekšā, peklē mani neņem pretī. Ja nelaidīsi, iešu atpakaļ uz zemi. Man jau tur slikti neklājās, tikai tad pielūko, nesūti otrreiz nāvi pakaļ.

Svētais Peteris nu bija īstās sprukās. Laist Honzu atpakaļ uz zemi nevar, tad sajuks visa pasaules kārtība, bāzt ar varu peklē ari nevar, tur būs tracis trača galā.

Nu, tad nac vien iekšā. Par to grasi, ko man toreiz iedevi, vari sēdēt te pie manis un laikā ieeļļot vārtus, lai nečīkst.

Tā Honza tomēr tika paradīze.

Honza apburtajā pili

Kādam kalējam bija dēls Honza. Tēvs sūtīja dēlu skolā, lai tas iemācās visādas gudrības, bet pienāca grūti laiki, vecākiem uzmācās trūkums: viņi nevarēja vairs dēlam skolas naudu samaksāt. Tad Honza teica:

— Tēt, māt, ko es mājās darīšu? Par skrīveri būt nevaru, skolas par maz, amatu mācīties esmu par vecu. Iešu pasaulē darbu meklēt, sapelnīšu naudu un sūtīšu jums. Kad tikšu uz zaļa zara, varēsiet pārdot būdu un nākt pie manis dzīvot.

Tēvs un māte gan raudāja atvadoties, bet saprata, ka dēlam taisnība. Sagrabināja ceļa naudu, deva savu svētību, un Honza aizgāja. Pusdienas laikā apsēdās zem liepas pie avotiņa, paēdās, padzērās un devās tālāk, kamēr iestājās nakts. Pārgulēja mežā, kur citur tumsā dēsies. Otrā dienā nonāca jaukā ielejā un ieraudzīja trīs vīrus, kuri velējās ar vālēm kā jukuši.

— Kāda tēva zeme jums dalāma, ka nevarat iztikt ar labu?

Vecākais atbild:

— Mēs esam trīs brāļi, tēvs mums atstājis mantojumā mēteli, cepuri un zābakus. Katrs no mums grib dabūt zābakus, tāpēc nevaram vienoties.

Honza apvaicājās, kāpēc šie tā uzkrituši zābakiem, un brāļi atbildēja:

— Ja uzvelk zābakus kājās un grib kaut kur nokļūt, tad vajag tikai vēlēties, un tas tūliņ piepildīsies. Ar mēteli var lidot, cik augstu un tālu grib, bet cepure padara neredzamu.

— Jūs esat slikti brāļi, ja neprotat ar godu vienoties. Dodiet man visas trīs mantas, es izspriedīšu taisnīgi.

Honza apvilka mēteli, uzlika cepuri galvā, paņēma zābakus pie rokas un aizlidoja. Viņš pārlidoja pāri mežam, tad nolaidās zemē, apsēdās uz akmens, lai apautu zābakus, te akmens sakustējās. Honza aizvēla to sānis un ieraudzīja, ka zem tā ir dziļa eja. Viņš gāja lejup un nonāca lielā istabā. Uz galda bija ēdiens, bet tikai vienam cilvēkam. Honza bija izsalcis, sēdās klāt un paēda. Tad ienāca veca māmiņa un prasīja, kā garšojušas vakariņas.

— Paldies, vecmāmiņ, labi garšoja. Bet vai naktsmājas arī dosiet?

— Došu, došu, kā nu ne, ja vien tev pietiks spēka izturēt manas naktsmājas. Ap pusnakti te saskries gari un māksies tev virsū, lai ej ar viņiem spēlēt vai dejot. Neklausi, citādi tev klāsies slikti.

Honza pateicās māmiņai par padomu, izstaigāja pili un tad likās gulēt. Pēc vienpadsmitiem pilī saskrēja divdesmit ļaunie gari un mācās virsū Honzam, lai spēlējot ar šiem kārtis vai ķegļus un nākot dejot. Honza atteicās spēlēt un arī dejot negāja, lai gan mūzika bija tāda, ka viņam kājas cilāties cilājās. Nu gari noskaitās, sāka Honzu knaibīt, grūstīt un sist.

Viņš jau domāja, ka vairs neizturēs, bet tad nosita divpadsmit, un gari nozuda.

No rīta vecā māmiņa apvaicājās Honzam:

— Nu, kā gulēji?

— Labi.

— Labi jau nebija, to es zinu, bet nākamā nakts būs vēl grūtāka.

Nākamā naktī atskrēja četrdesmit garu, atkal mācās Honzam virsū, lai spēlējot ar viņiem kārtis un dejojot, bet, kad šis atteicās, tad knieba, skrāpēja un sita. Pēc divpadsmitiem viņi nozuda. No rīta ieradās vecā māmiņa, deva viņam kādu brīnumūdeni nomazgāties, un Honza atkal jutās spirgts un vesels. Māmiņa gan brīdināja, ka nākamā nakts būšot vēl grūtāka, un tā arī bija. Saskrēja sešdesmit ļauno garu un, kad Honza atteicās ar viņiem ielaisties, tad knaibīja un plosīja viņu bez žēlastības tā, ka asinis tecēja. Viņš palika guļam bez samaņas, bet vecā māmiņa apzieda no rīta viņa brūces ar kādu brīnumziedi, un viņš piecēlās brašs un spirgts.

— Tev nebūtu tik ļauni klājies, ja pats nebūtu pastrādājis ļaunu darbu, atņemdams tiem trim brāļiem viņu mantas, — māmiņa sacīja. — Tās tev jāatdod atpakaļ, cik drīz vien vari. Labi darīji, ka man klausīji un neielaidies ar gariem. Tagad lāsts no pils ir noņemts, tā pacēlusies zemes virsū, karalis tev pateiksies par palīdzību un dos savu meitu par sievu.

Tā arī notika. Princese bija skaista kā saulīte, un karalis gribēja tūliņ rīkot kāzas, bet Honza lūdza atļauju atvest uz kāzām arī savus vecākus. Karalis to atļāva, tikai piekodināja, lai pēc nedēļas esot atpakaļ, ja ne, tad izdošot meitu citam par sievu. Šis esot vecs, nespējot vairs valsti valdīt un gribot redzēt meitu drošībā pie vīra sāniem, pirms pats mirstot.

Princese iedeva Honzam gredzenu un sacīja:

— Tev tāls ceļš priekšā, bet, līdzko gredzenu pagriezīsi, tā simt jūdzes būs aiz muguras. Tev jādodas cauri cita karaļa valstij, viņam ir skaista meita, bet tu nedrīksti viņu salīdzināt ar mani, tad gredzens zaudēs spēku un tu neatcerēsies vairs ceļu atpakaļ pie manis.

Honza uzmauca gredzenu pirkstā, pagrieza to un mirklī bija simt jūdzes tālāk. Kaimiņu karaļa valstī viņš ieraudzīja skaisto princesi un neviļus nodomāja: «Kura gan ir skaistāka — mana līgava vai šī?» Viņš gan tūliņ atcerējās līgavas brīdinājumu, bet gredzens jau bija zaudējis savu spēku. Kā nu tikt atpakaļ pie princeses? Par laimi, Honzam bija līdzi mētelis un cepure, smagos zābakus viņš bija atstājis pilī. Apvilcis mēteli, viņš aizlidoja pie Saules, lai apvaicātos, kā tikt pie savas līgavas. Saules nebija mājās, uz sliekšņa sēdēja viņas vecā māte. Honza lūdza, lai ļaujot uzkavēties, kamēr pārrodoties Saule. Vakarā Saule pārradās, bet ļoti nogurusi, neļāva Honzam nemaz tikt pie vārda un teica:

— Negribu ar tevi runāt, iekams nebūsi aiznesis Auseklim manus sveicienus.

Honzam gan zeme dega zem kājām, bet ko lai dara? Aizlidoja līdz Auseklim, pateica teicamo un lidoja atpakaļ, bet diena jau pagalam. Atkal plijās Saulei virsū:

— Esmu tavu uzdevumu izpildījis. Pasaki nu man — vai zini pili, kur mīt mana līgava?

— Nezinu, nezinu, laikam nebūšu tur spīdējusi. Pavaicā Mēnesim, varbūt viņš to zina.

Honza lidoja pie Mēness. Tas arī nebija mājās, uz sliekšņa sēdēja tikai viņa vecā māte. Honza lūdza atļauju pagaidīt, kamēr Mēness pārrodas, bet māte apvaicājās:

— Vai tev, puisīt, nebūs auksti pie mums, mūsu mājās ir salti.

— Nebūs, nebūs, ielīdīšu kādā kaktiņā un ietīšos mētelī!

Uz rīta pusi Mēness pārnāca mājās noguris un neļāva nemaz Honzam tikt pie vārda:

— Negribu ar tevi runāt, iekams nebūsi aiznesis Ausekļa meitai manus sveicienus.

Honzam gan zeme dega zem kājām, bet ko lai dara? Aizlidoja, pateica teicamo un steidzās atpakaļ, bet diena jau pagalam. Nu plijās Mēnesim virsū:

— Esmu tavu uzdevumu izpildījis. Pasaki nu man — vai zini to pili, kur mīt mana līgava?

— Nezinu, nezinu, tur neesmu spīdējis! Pavaicā Vējam, tas visur tiek iekšā, varbūt viņš ko zina.

Honza aizlidoja pie Vēja, bet arī tā nebija mājās, tikai viņa sieva sēdēja uz sliekšņa un auda no zirnekļu pavedieniem sagšas, ko izklāt pa rugainēm. Ap pusnakti Vējš pārnāca aurodams, un Honza tūliņ metās klāt:

— Vai nezini to pili, kur mīt mana līgava?

— Ļauj man trīs dienas atpūsties, esmu noplēsies un noskrējies. Pils ir tālu, bet es vakar tur biju un palīdzēju galdautus žāvēt, jo tur pošas uz kāzām.

Honza lūgšus lūdzās, bet Vējš nebija pierunājams doties ceļā pirms trim dienām. Labi izgulējies, viņš vēl apjautājās Honzam, vai šis tikšot līdzi, skrējiens nebūšot pa jokam.

— Man labs mētelis, gan tikšu.

Patiešām, mētelis bija tik labs, ka pat Vējš tikko tika Honzam līdzi. Kad viņi nonāca pilī, Vējš nometa Honzu tās pagalmā un aizjoņoja, ne paldies negaidījis.

Kāzu svinības jau bija sākušās. Honza uzlika cepuri galvā, iegāja zālē un nostājās blakus līgavai pie mielasta galda. Kad līgava uzlika uz šķīvja gaļu, viņš to apēda, ielēja vīnu — viņš izdzēra. Viņa kaut ko noprata un lūdza viesiem atļauju uz brītiņu atstāt viņus.

Princese izgāja virtuvē, Honza noņēma cepuri, un nu abi nezināja, ko iesākt aiz prieka. Tad princese iegāja atpakaļ pie viesiem un sacīja:

— Tēv, ļauj man ko pateikt.

Karalis atļāva un viņa turpināja:

— Manam šķirstiņam bija zelta atslēga, bet es to pazaudēju un liku izkalt jaunu — sudraba atslēgu. Tagad esmu atradusi pazaudēto un lūdzu jums visiem padomu, kuru atslēgu lai paturu.

Līgavainis pirmais ierunājās:

— Zelta atslēga ir dārgāka, turklāt taisīta reizē ar šķirstiņu, tāpēc jāpatur tā.

Arī pārējie viesi tam piekrita, tad princese izgāja ārā, ieveda Honzu un teica:

— Šī ir tā zelta atslēga, kas mani un pili atbrīvoja no ļaunajiem gariem. Viņu man vajadzēja dabūt par vīru, bet viņš devās pakaļ saviem vecākiem un atgriezās pēdējā brīdī, kad tēvs jau gribēja izdot mani citam par sievu. Es rīkošos pēc jūsu padoma un paturēšu sev zelta atslēgu.

Nu svinēja kāzas Honzam ar princesi. Honza pēc tam atveda savus vecākus uz pili un pa ceļam atdeva trim brāļiem viņu mantas, piekodinādams, lai lieto zābakus katrs savu gadu. Viņš dzīvoja un valdīja laimīgi un dzīvo vēl šodien, ja nav miris.

Honza pie bruņinieka

Kādā ciemā dzīvoja nabaga gans, un, kā jau jūs zināt, nav tādas nelaimes, kas nabagu nepiemeklētu. Sieva nomira, maizes nebija — posts un bēdas! Viņam bija trīs dēli: Frantiks, Vašiks un Honza. Par jaunāko visi ciemā bija vienās domās, ka viņš esot muļķis, taču viņam bija prāta diezgan.

Frantiks bija jau pieaudzis, un tēvs cerēja, ka dēls atvieglos grūto dzīvi. Kādu dienu viņš teica:

— Neko darīt, tev, Frantik, būs jāiet pasaulē darbu meklēt. Pats redzi, mēs te kuļamies kā pliki pa nātrēm. Varbūt tu varēsi mums palīdzēt.

Frantiks iebāza kabatā kanci maizes un devās ceļā. Gāja, gāja visu dienu, kamēr nonāca pie liela meža. Ēst viņam gribējās kā vilkam — kā nu ne, visu dienu nogājies. Apsēdās mežmalā, ēda un prātoja, cik tālu vēl jāiet un kur dabūs naktsmājas. Te redz, pa taciņu kluburē šurp kāds vecītis, ubadziņš, taisni pie viņa klāt, padod dievpalīgu un vaicā:

— Kurp iedams, mīļais Frantik?

Tā un tā, šis pastāsta, ka dodas pasaulē darbu meklēt, un ēd vien tālāk. Vecītis brītiņu noskatās, tad žēlā balsī lūdz:

— Iedod nu man arī kādu drupaniņu, visu dienu nekas mutē nav likts. Līdz ciemam vēl tālu, bet spēciņa maz.

— Būtu jau devis ar prieku, bijis tās maizes vairāk, — Frantiks atbild. — Kur un kad dabūšu darbu, nezinu, cik tālu jāiet, tā ari tumša lieta. Kancītis mazs, labi ja pietiks pašam līdz ceļa galam.

— Tā jau ir, paēdis neēdušu nesaprot, — vecītis noteica un kluburēja tālāk.

— Liekēžu arī šai pasaulē netrūkst, — Frantiks nomurmināja. Netālu urdza strautiņš, Frantiks padzērās un devās mežā iekšā. Mežs bija liels, nakti vajadzēja pārgulēt kokā. Bail gan bija, tomēr kaut kā sagaidīja rītu. Ap pusdienas laiku iznāca no meža un ieraudzīja lielas mājas.

Frantiks pieklauvēja pie vārtiem, saimnieks atvēra un prasīja, ko šam vajagot. Frantiks atbildēja, ka meklējot darbu.

— Ko labu proti?

— Visu ko!

— Tad likšu tevi pie aršanas. Kad nostrādāsi gadu un vienu dienu, tad dabūsi riekšavu dālderu.

Frantiks bija ar mieru. Otrā dienā viņš ķērās pie aršanas, bet šis darbs viņam nekādi neveicās. Viņš gan lamāja zirgus, gan laida darbā pātagu, taču arkls nepavisam negribēja turēties vagā, pa virsu vien lēkāja. Samnieks deva citu darbu, bet Frantikam greizi vien gāja. Nomocījās līdz vakaram, bet nekas prātīgs neiznāca.

Otrā rītā saimnieks sacīja:

— Redzu, ka tu tāds jēlcepa vien esi, strādā kā bez nagiem, bet es tev nežēlotu visa gada algu, ja tu prastu iztīrit kūti no žurkām. Glābiņa nav, ēd visu lopiem no silēm ārā. Varbūt tev galva gudrāka par rokām.

Frantiks nu visu dienu lauzīja galvu un pret vakaru izgudroja kaut ko. Nakti, kad visi gulēja, viņš sakrāva ap kūti salmus un žagarus un pielaida uguni. Drīz visa kūts bija liesmās, dzirksteles sprakšķēdamas šāvās gaisā. Saimnieks pārbijies izskrēja no mājas vienā kreklā un brēca:

— Kas te notiek?

— Viss labā kārtībā, — Frantiks atsaucās. — tagad neviena žurka nepaliks pie dzīvības.

Izskrēja saimes ļaudis, cits ķēra dakšas, cits cirvi, cits nesa ūdeni. Bet kur nu — drīz arī citas ēkas sāka degt, nu bija jādomā, kā glābt to pašu kailo dzīvību. Frantiks manīja, ka labi nebūs, un laidas lapās. Mājās viņš ieradās vēlu naktī.

— Vai tu jau atpakaļ, dēls? — tēvs brīnījās. — Ko tu mums labu atnesi?

— Mīļo tēt, man klājās bēdīgi, neatnesu neko.

Tēvs novaidējās vien. Bija taču domājis, ka vecākais dēls, kā jau gudrākais, paglābs viņus no posta, bet kas to deva! Pārnāk puskails, bez zābakiem, bez naudas. Vajadzēja vēl pirti kurt, lai dabū kārtīgi nomazgāties.

Otrā dienā tēvs teica Vašikam:

— Tagad tava reize doties pasaulē, diezgan esi uz mūrīša vāļājies. Tikai pielūko, nepārnāc tāds pats plikatnieks kā tas sēnalu pakausis.

— Par mani nebēdājiet, — Vašiks atbildēja, — man ir galva uz pleciem.

Iebāza maizes kanci kabatā un devās ceļā. Gāja, gāja, kamēr nonāca pie liela meža. Sagribējās ēst, apsēdās, lauž pa gabaliņam no kancīša un ēd. Te, kur gadījies, kur ne, piekluburē vecītis, ubadziņš, pavisam salīcis.

— Dievs palīdz, Vašik, kurp tā iedams? Vai nedosi kādu kumosiņu arī man, visu dienu neesmu neko baudījis.

— Būtu atnācis brītiņu agrāk, tad varētu runāt par kumosiņu. Tagad diezin vai man pašam pietiks.

— Nu, nu, vai gluži tik ļauni būs. Gan jau kāda drupaniņa būs atlikusi, ko iedot labam cilvēkam.

— Labam vai nelabam, bet te ir tikai mana tiesa. Ej vien tālāk, gan kādā ciemā tevi pamielos.

Vecītis kluburēja projām un pēc mirkļa nozuda mežā. Vašiks nopriecājās, ka ticis vaļā no tāda uzmākļa, iebāza atlikušo maizi kabatā un devās mežā iekšā. Saulīte rietēja, un drīz vien ceļu nevarēja vairs saskatīt. Vašiks gāja, kur deguns rādīja, un ap pusnakti dzirdēja suņus rejam. Viņš pielika soli un drīz nonāca pie lielas mājas. Logos vēl bija uguns, bet pēkšņi tā nodzisa un varēja tikai dzirdot, ka iekšā ļaudis skraida kā sasviluši. Vašiks pieklauvēja pie vārtiem, pēc brīža iznāca saimnieks un uzsauca:

— Kāds velns tevi dīda, ka dauzies tik vēlu apkārt?

— Nedusmojieties, saimniektēv laidiet mani iekšā, esmu nostaigājies līks, darbu meklēdams.

— Ko tu proti?

— Visu ko, gan jau jums noderēšu.

— Vai tu jau ilgi stāvi pie vārtiem? Vai kaut ko redzēji?

— Ko es varēju redzēt? Kad pienācu, uguns visur nodzisa.

Saimnieks uzveda viņu kūtsaugšā, piekodināja, lai guļ Un ātrāk lejā nenāk, kamēr sauc.

Otrā rītā saimnieks ierādīja darbu: izmēzt kūti, pabarot lopus un braukt uz mežu malkā. Tikai lai nesperot kāju istabā, saimniece grīdu tīri uzmazgājusi un necieš, ka tur sanes dubļus un gružus.

— Būs jau labi tepat uz kūtsaugšas, — Vašiks atbildēja, — neba man jāiet tur, kur mani negrib laist.

Viņš veda malku visu dienu, sviedri lija aumaļām, jo šķilas bija smagas. Pievakarē sacēlās auksts vējš, un nabaga Vašiks drebēja kā apsīte klajā laukā. Zobi viņam klabēt klabēja, tāds drudzis viņu kratīja. Pārbrauca mājās un domāja: vai nu liels grēks, ja ieies iekšā, palūgs saimniecei ko siltu iedzert. Iegāja istabā, krāsnī sprēgāja malka, uz galda dega lampa, bet cilvēka neviena. Vašiks uzlīda uz mūrīša un nosprieda, ka saritināsies kaktiņā un pārgulēs te. Ienāca saimniece, apkrāvusies ar traukiem un groziem. Olas, siers, rauši, aknu desa — labas mantas vien! Viņa nolika visu krāsns priekšā, un tūliņ pa durvīm iemetās mazs vīriņš melnos samta svārkos un zaļu cepurīti galvā. Viņš attupās pie ēdamā, bet tad pasita snīpi uz augšu un sāka blenzt griestos.

— Ko tu šoreiz atnesi? — saimniece prasīja, bet šis iesaucās:

— Uz mums kāds skatās!

— Kas te var skatīties, mājā nav nevienas dzīvas dvēseles!

Vīriņš jau nomierinājās un sāka mieloties, te Vašiks nenoturējās un nošķaudījās. Vīriņš pietrūkās kājās kā rauts un iebrēcās:

— Vai es neteicu, ka te kāds skatās!

Viņš nosprauslojās kā runcis un pazuda kā nebijis. Saimniece sāka brēkt, kādi blēži te esot sanākuši. Ieskrēja saimnieks, pārmeklēja visus kaktus, atrada nabaga Vašiku, savelēja viņam muguru un izdzina no mājas. Maldījās bēdulis pa mežu, kamēr atausa gaisma un varēja saredzēt ceļu. Pievakare pārnāca mājās. Visi acis vien iepleta, it kā viņš būtu no gaisa nokritis.

— Tu nu gan esi ātri atpakaļ, — tēvs nogrozīja galvu. — Ko tu mums labu atnesi?

— Ko atnesu, tas man rakstīts uz muguras, mīļo tēt. Strādāju kā zirgs, bet nenopelnīju ne gaiļa tiesu.

Tagad Honza uzstājās, lai laižot viņu pasaulē. Tēvs jau ne uz ko labu vairs necerēja — ja vecākie dēli neko nav panākuši, ko tad muļķītis izdarīs!

— Paliec nu labāk mājās un ej rušināt kartupeļus! Tu no pasaules zini tikpat daudz, cik teļš no dziesmu grāmatas!

Tomēr Honza neatlaidās, un beidzot tēvs atmeta ar roku. Honza iebāza maizes kancīti kabatā, atvadījās godam no visiem un uz brītiņu atsēdās uz būdas sliekšņa, lai neaizmirstas tēva mājas. Pievakarē viņš nonāca līdz mežam un nodomāja, ka nebūtu par ļaunu iestiprināties. Izvilka no kabatas kancīti, te, kur gadījies, kur ne, vecītis klāt. Padeva dievpalīgu un apvaicājās, kurp ejot. Tā un tā, brāļi jau gājuši darbu meklēt, bet pārnākuši tukšā, tagad esot šā reize.

Vecītis meta kāras acis uz kancīti, un Honza piedāvāja:

— Ņemiet pusi, vectētiņ, divatā labāk garšo.

Paēda arī, tad vecītis teica:

— Paldies par tavu labo sirdi. Ej nu vien savu ceļu, tikai turies allaž uz labo pusi un ne no kā nebaidies!

Nakti Honza pārgulēja zem koka, bet no rīta nonāca pie bruņinieka pils. Pieklauvēja pie vārtiem, bet sargs uzbrēca:

— Ko tu te meklē, plikadīda? Mums šādi tādi nav vajadzīgi.

Bet Honza nebija tik viegli noraidams.

— Gribu runāt ar pils kungu. Es meklēju darbu.

— Mēs diedelniekiem darbu nedodam, ej ar labu, ja negribi baudīt rungu!

Honza bija plecīgs puisis, spēka aizņemties viņam nevajadzēja. Izrāva sargam rungu no rokām, sagrāba pašu aiz apkakles un aizmeta kā salmu kūli. Iegāja pils pagalmā, te bruņinieks pretī, pieši un zobens šķindēt šķind.

— Kas tu tāds esi? Ko te meklē?

— Esmu gana dēls, meklēju darbu.

Bruņinieks noskatījās uz viņu labu brīdi: puisis kā ozols, būs labs ieroču nesējs. Lika iedot viņam bruņas un zobenu un apmācīt visādās karavīru gudrībās. Ieroču nesēju priekšnieks iedeva viņam tīšuprāt pašu smagāko zobenu, bet Honza cilāja to kā spalviņu. Arī zirgu viņam iedeva raženu un sāka apmācīt kara mākslā. Pārējie klusībā smējās, sak, šitas lauķis dabūs drīz trūkties. Viņu izdzīs ar kaunu pa vārtiem, tādam starp mums nav vietas. Taču Honza tā prata izlocīties kā zebiekste, neviens viņam netika klāt, bet viņš gan, kapāja visus pretiniekus no vietas. Kad bruņinieks redzēja viņa spēku un izveicību, tad iecēla viņu par priekšnieku visai savai kara draudzei. Daudzi gan Honzu skauda, bet viņš ne no viena nebaidījās. Kas nelika mieru to ar vienu vēzienu nolika garšļaukus kā kūli klājienā.

Te pienāca vēsts, ka kaimiņu grāfs gribot izprecināt savu meitu, bet došot viņu tikai tam, kas uzjās stikla kalnā un nonesīs viņai no turienes zelta kroni. No visas karaļvalsts sajāja bruņinieki un augstmaņi, bet neviens netika augšā, visi atgriezās mājās ar kaunu. Honzas kungs arī gribēja izmēģināt laimi, sasauca visu savu kara draudzi, lika apkalt zirgus un nospodrināt bruņas. Visi devās ceļā un otrā dienā ieradās grāfa pilī. Tur jau bija priekšā vesels bars tīkotāju. Grāfs visus laipni uzņēma, trīs dienas viņi dzīroja, bet ceturtajā vajadzēja jāt kalnā. Vispirms mēģināja uzjāt dažādi augstas kārtas vīri, kas bija apkaluši zirgus ar dimanta pakaviem. Daži tika līdz pusei, daži jau pirms puses atslīdēja atpakaļ. Honzas kungs ļoti gribēja dabūt skaisto grāfa meitu, bet baidījās jāt, ka nepaliek kaunā, un lūdza Honzu jāt savā vietā. Honza bija ar mieru. Viņš pieliecās pie kakla savam bērim, lai tam būtu vieglāk, un zirgs šāvās augšup kā bulta. Necik ilgi, te Honza bija atpakaļ un pasniedza grāfa meitai zelta kroni.

Tā, ieraudzījusi vienkāršu ieroču nesēju, saviebās, kā etiķi iedzērusi, bet Honza palocījās grāfa priekšā un teica:

— Piedodiet manu pārdrošību, kroni es paķēru netīšām, jo īstenībā tikai gribēju izmēģināt savu zirgu. Pēc manis būtu jājis mans kungs, un viņš būtu ticis augšā daudz ātrāk par mani.

Nu bija laimīgs gan grāfs, gan grāfa meita, gan Honzas kungs. Viņi deva Honzam gan dukātus, gan dālderus, un Honza piebēra pilnu maisu. Viņam atstāja zirgu, ar kuru bija uzjājis kalnā, viņš uzlika tam maisu uz muguras, uzsēdās pats un jāja mājup. Meža vidū satika vecīti un patencināja tam par labo padomu. Tas sacīja:

— Tu esi saņēmis, ko pelnījis. Paliec vien tāds pats, kāds biji, un lai labiem darbiem tava roka nekad nav tukša.

Honza jāja tālāk un drīz sasniedza mājas. Visi vēl gulēja. Viņš pieklauvēja pie būdas durvīm. Tēvs brīnījās: kas tur naktī dauzās?

— Vai tad Honzu negaidījāt mājās?

— Ak tu tas esi! — tēvs atsaucās. — Tad jau skaidrs, ka nav pat skrandu uz miesas, citādi nebūtu pārnācis nakti.

Atver durvis un brīnās: zirgs kā bilde, Honza kā lielkungs, bruņas spīd un laistās. Honza nometa maisu zemē, ka nošķindēja vien, apkampa visus pēc kārtas un tad izbēra dukātus un dālderus uz klona. Mājiniekiem acis apžilba skatoties.

— Re nu, laime kādreiz atceras arī muļķus. Tagad mēs dzīvosim labu dienu un, kam vajadzēs palīdzības, tam palīdzēsim.

Kā Honza teica, tā arī notika. Viņi uzcēla mājiņu, Honza apprecējās, brāļi viņam visur palīdzēja, visi plašā apkārtnē zināja, kur meklēt palīdzību nestundā, un slavēja Honzas devīgo roku.

Honza lasa zvaigznēs

Kādam medniekam bija četri dēli, jaunāko sauca par Honzu. Kad dēli bija pieauguši, viņi sacīja tēvam:

— Laid mūs pasaulē, tēt, mēs gribam ko labu iemācīties. Tēvs iedeva ceļa maizi un drusku naudas, cik nu viņa rocība atļāva, un dēli devās ceļā. Viņi nonāca mežā, kur krustceļos auga vecs ozols, un vecākais brālis teica:

— Te mēs šķirsimies un iesim katrs savu ceļu. Šai kokā iecirtīsim nažus un atgriezīsimies pēc gada un vienas dienas. Kura nazis būs sarūsējis, tas būs miris, kura spodrs, tas sveiks un vesels.

Viņi izšķīrās un aizgāja katrs uz savu pusi. Noliktā laikā vecākais brālis atnāca pie koka, izvilka savu nazi, nopriecājās, ka pārējie spodri, tātad brāļi sveiki un veseli, un gāja uz mājām. Tēvs viņu mīļi sagaidīja un jautāja:

— Ko labu izmācījies, dēls?

— Izmācījos lāpīt, tēt!

— Nav slikti, pasaulē lāpāmā nekad netrūks!

— Bet man, tēt, darba rīki nav jāņem rokā, pietiek pateikt dažus vārdus, un viss padarīts.

Tēvam bija svārku elkonis caurs. Dēls noteica: — Lai caurums ir aizlāpīts! — un no tā vairs nebija ne vēsts. Tēvs redzēja, ka dēls patiešām ir sava amata meistars, un priecājās par to.

Tad pie ozola ieradās otrs dēls, izvilka savu nazi, redzēja, ka pārējie spodri, un nopriecājās:

— Paldies dievam, visi sveiki un veseli, un vecākais brālis jau mājās!

Tēvs dēlu mīļi sagaidīja un jautāja:

— Ko labu izmācījies, dēls?

— Ja es ko ieraugu un gribu, lai tas tūliņ ir pie manis, tad tā arī notiek.

— Gods un cieņa tādai mākai, — tevs sacīja, — tikai to nedrīkst izlietot citiem par ļaunu.

Tobrīd viņi pa logu ieraudzīja, ka pļavā stav briedis, un tēvs ieteicās, lai dēls parādot savu māku. Dēls teica: — Lai briedis ir pie manis! — un briedis tūliņ nostājās pie loga.

Tad pie ozola ieradās trešais dēls, izvilka savu nazi, redzēja, ka jaunākā brāļa nazis spodrs un ka abi vecākie jau mājās. Kad viņš pārnāca, tēvs viņu mīļi sagaidīja un jautaja:

— Ko labu izmācījies, dēls?

— Es, tēt, būšu mednieks tāpat kā jūs.

— Labi, ka vismaz viens dēls ies manās pēdas.

— Bet es medīju citādi, tēt. Līdzko saku kādam medījumam, lai tas ir nošauts, tad tā arī notiek.

Pa logu viņi redzēja, ka pļavā lēkā zaķis, un tēvs teica, lai tad nu dēls parādot savu māku. Dēls noteica: — Lai zaķis ir nošauts! — un tā arī notika.

Honza, atnācis pie ozola, izvilka savu nazi un redzēja, ka brāļi jau mājās, tāpēc steidzās, cik jaudāja. Tēvs viņu mīļi sagaidīja un jautāja:

— Ko labu izmācījies, dēls?

— Es, tēt, izmācījos lasīt zvaigznēs, kas notiek zemes virsū.

— Visi četri esat bijuši pasaulē, izmācījušies gudrus amatus, tad palūkosimies, kam jūs derat. Man vajadzētu labu stirnu buku, pasaki, Honza, kur tāds atrodams.

Honza palūkojās zvaigznēs un teica:

— Stirnu buks ir gravā pie strauta.

— Lai tas ir nošauts! — teica trešais dēls.

— Lai buks ir šeit! — vēlējās otrais dēls, un tā arī notika, bet bukam āda bija ieskrambāta.

— Lai tā ir salāpīta! — sacīja pirmais dēls, un, patiešām, no skrambas nebija vairs ne zīmes. Tēvs priecājās un teica:

— Redzu, ka jūsu amati nesīs jums svētību.

Tā viņi kādu laiku dzīvoja, un visiem klājās labi. Te karalim nozuda meita, un viņš izlaida ziņu pa visu zemi, ka princeses atradējs dabūšot viņu par sievu un vēl pusi valsts piedevām. Brāļi nolēma doties princesi meklēt un pieteicās pie karaļa. Vakarā viņi uzkāpa pils tornī, Honza palūkojās zvaigznēs un pateica karalim, ka princesi nolaupījis pūķis, aiznesis uz salu Sarkanās jūras vidū un visādi spīdzinot, gribēdams piedabūt princesi, lai tā pūķi prec.

No rīta karaļa kariete noveda brāļus pie Sarkanās jūras. Tur viņi iesēdās kuģī un brauca uz salu, kur sagūstītā princese atradās. Kad viņi piebrauca pie salas, princese patlaban pastaigājās pūķa pils dārzā. Otrais brālis tūliņ sauca: — Lai princese ir šeit! — Tai pašā mirklī viņa bija uz kuģa, bet brīdināja brāļus, ka pūķis dzīšoties pakaļ.

Tā arī notika, pūķis drāzās šurp, brēkdams nelabā balsī un spļaudams sēru un piķi. Mednieks pūķi nošāva, bet tas krizdams iedragāja kuģi un izsita tam lielu caurumu, tā ka ūdens gāzās iekšā aumaļām. Taču lāpītājs caurumu aizlāpīja, un ne pilīte vairs netika kuģī.

Krastā visi sasēdās karietē un brauca uz karaļa pili. Pa ceļam brāļi sāka strīdēties, kam pienākoties princese. Viens teica:

— Princese ir mana, jo es dabūju viņu uz kuģa!

— Mana, — otrs atsaucās, — jo es nošāvu pūķi!

— Mana, — trešais uzstājās, — jo es aizlāpīju kuģi!

Vienīgi Honza klusēja un nenolaida acu no princeses, jo tā viņam ļoti patika.

Brāļi atdeva karalim meitu un lūdza izšķirt viņu strīdu. Karalis sacīja:

— Es jūsu strīdu izšķiršu pēc tiesas un taisnības. Visi jūs esat veikuši lielus darbus, bet princese ir tikai viena. Esmu solījis, ka viņu dabūs tas, kas viņu atradīs. Viņu atrada Honza, kurš pateica, kas ar princesi noticis un kur viņa meklējama. Lai pārējie nepaliktu bez b.ilvss, es došu katram maisu zelta naudas.

Brāļi pateicās karalim par gudro spriedumu. Trīs vecākie paņēma naudu un devās mājup, bet Honza palika pilī. Viņš apprecēja princesi un valdīja laimīgi. Tēvs dzīvoja pie katra dēla pa gadam un auklēja savus mazbērnus.

Tas nav nekāds grūtais gājiens

Kādam bagātam vīram bija trīs dēli. Divi vecākie mācījās visādās augstās skolās, bet jaunākais Honza gulšņāja mājās un, ja viņam lika ko darīt, tad tikai atbildēja:

— Tas, proties, nav nekāds grūtais gājiens, tas arī citiem pa spēkam.

Tāpēc viņu iesauca par guļavu, dažādi zoboja, bet viņam par to ne silts, ne auksts.

Kad vecākie dēli bija izmācījušies, tēvs viņiem deva naudu, lai ejot pasauli apskatīt, bet Honzu lai ņemot līdzi, taču kaut ko vairāk redzēšot un, kazi, pieņemšoties prātā. Brāļi gan turējās pretī, jo varot taču gadīties, ka šie ciemojoties pie augstas kārtas ļaudīm un Honza izdarot kādu aplamību, tad šiem būšot liels kauns. Tomēr tēvs abus pielauza, saposa visus trīs, un viņi devās ceļā.

Pēc trim dienām viņi nonāca pilsētā un apjautājās pēc karaļa pils, jo bija nodomājuši karali apciemot. Honzam viņi piekodināja, lai ne vārda nerunājot, neizrādot savu muļķību, šie protot runāt par trim. Ja kāds ko jautājot, tad lai atbildot tikai «jā» vai «nē». Tā arī notika. Karalis, lāga vīrs būdams, viesus mīļi uzņēma un laipni sarunājās ar viņiem. Abi vecākie brāļi bērtin bēra vārdus kā uzvilkti, bet Honza atbildēja vienīgi «jā» un «nē», ja viņam ko jautāja. Karalis brīnījās vien par tik atšķirīgiem brāļiem, bet princese, kā ieraudzīja Honzu, tā nevarēja acu no viņa nolaist, tik ļoti puisis viņai iepatikās. Bija jau arī skaists, nav vārdam vietas — augumā stalts, no vaiga sārts un balts. Taisnību sakot, viņš arī meta acis uz princesi, tikai gan paslepšus.

Pēc tam vecākie brāļi pateicās par laipno uzņemšanu un atvadījās, taču nebija necik tālu tikuši, te sargi zirgos dzenas pakaļ un sauc:

— Stāt, blēži, stāt, zagļi!

Viņi apstājās, skatījās cits citā un brīnījās, bet vecākais brālis teica vidējam, ka droši vien Honza būšot ko pastrādājis. Viņš gan liedzās, bet brāļi neticēja.

Sargi piejājuši pavēlēja, lai parādot kabatas, jo princesei nozagta zelta ķēde. Vecākie brāļi zināja, ka nav vainīgi, un mierīgi ļāva pārmeklēt kabatas. Pie viņiem neko neatrada, bet no Honzas kabatas izvilka zelta ķēdi. Vecākos brāļus atlaida, lai ejot savu ceļu, ko viņi arī darīja, jaunāko brāli lādēdami, bet Honzu aizveda uz pili. Viņš visu ceļu minstinājās, kā ķēde tikusi viņam kabatā, bet tā arī nevarēja neko uzminēt. Viņam ne prātā nenāca, ka tas ir princeses darbs. Princesei skaistais puisis bija tā iepaticies, ka likās, bez viņa vairs nevarēs dzīvot. Princese aprunājās ar savu kalponi, un tā deva padomu ielikt Honzam ķēdi kabatā un vēlāk sūdzēties tēvam, ka ķēde nozagta un ka vainīgi būšot tie trīs.

Kad karalis prasīja, vai Honza ķēdi pats paņēmis, viņš zvērēja, ka neesot to darījis. Par tādu bezkaunīgu liegšanos karalis pavēlēja iemest viņu dziļākajā pils pagrabā. Taču princesei vēlāk izdevās tēvu pierunāt, ka jauneklis būšot ķēdi netīšām paņēmis, un Honzu pārveda uz pils istabu ar logu uz pagalmu. Nu viņam klājās labi, princese sūtīja Honzam gardus ēdienus un vīnu un vienreiz sadūšojās pati pienākt pie loga. Honza bija tik skaists, ka viņa neizturēja un atzinās, ka pati ielikusi ķēdi kabatā, lai varētu paturēt Honzu pilī. Viņa raudādama lūdza piedošanu, un Honza piedeva, jo arī pašam daiļā princese bija gaužām iepatikusies.

Princese nu apmeklēja Honzu ik dienas, abi cietās, cietās, bet beidzot pie šā paša loga zvērēja viens otram mūžīgu mīlestību un uzticību.

Kādu rītu Honza brīnījās, ka pils muzikanti spēlē tik sērīgi. Princese veselu nedēļu nenāca pie loga, un viņš nezināja, ko iesākt aiz bēdām. Kad viņa beidzot ieradās un Honza jautāja, kas noticis, princese atbildēja:

— Ak, mīļais, mums lielas bēdas! Ļaunais kaimiņu valsts karalis atsūtīja mums trīs kumeļus ar ziņu, ka tiem kopā seši gadi, bet mums jāuzmin kurš vecākais, kurš vidējais un kurš jaunākais. Ja neuzminēsim, viņš iebruks mūsu zemē un visu izpostīs. Jau veselu nedēļu mūsu gudrie min un nevar uzminēt.

Honza pasmējās un teica:

— Tas, proties, nav nekāds grūtais gājiens, tikai tu nesaki nevienam, ka padoms nāk no manis.

— Bet, mīļais, — princese atbildēja, — kāpēc lai to slēpju, ja tēvs apsolījis mani tam par sievu, kas šo mīklu uzminēs?

— Vēl nav īstais laiks, — Honza sacīja, — labāk teic, ka redzēji sapni. Vienā silē jāieber kvieši, otrā rudzi, bet trešajā auzas. Visi kumeļi reizē jāpielaiž pie silēm: kam trīs gadi, tas ies pie kviešiem, kam divi — tas pie rudziem, bet, kam gads, — tas pie auzām.

Princese pateica tēvam, ka redzējusi sapni, un viss tika izdarīts, kā Honza lika. Kumeļiem uzspieda zīmogu, cik katram gadu, aizsūtīja atpakaļ, un pilī visi gavilēja.

Taču pēc īsa laiciņa muzikanti atkal spēlēja sērīgi. Kad princese ieradās pie Honzas, tad teica, ka ļaunais karalis atsūtījis vienāda resnuma rungu un licis uzminēt, kurš gals tai stiprāks, ja ne, tad izpostīšot visu zemi.

— Tas, proties, nav nekāds grūtais gājiens, — Honza atbildēja. — Lai silē ielej ūdeni, pagaida, kamēr tas norimstas, un uzmanīgi ieliek rungu ūdenī: kurš gals pirmais iegrims, tas būs stiprākais.

Princese atkal teica tēvam, ka redzējusi sapni, viss tika izdarīts, kā Honza lika, un runga aizsūtīta atpakaļ ar apzīmētu stiprāko galu. Taču necik ilgi, te muzikanti atkal spēlē sērīgi, un princese paziņoja Honzam, ka, pusdienas ēdot, pa vaļējo logu ielidojusi lode un iekritusi tēvam vīna kausā. Visi satrūkušies, bet tad ieradies kaimiņu karaļa sūtnis ar vēsti, ka lode jāatsūta atpakaļ tādā pašā ceļā, citādi zeme tikšot izpostīta.

— Tas, proties, nav nekāds grūtais gājiens, — Honza sacīja, tikai man jātiek ārā no cietuma, tad, kazi, viss labi izdosies.

— Ak, — princese teica, — es jau sen gribu, lai tu būtu brīvs un es būtu tava sieva, jo tēvs mani solījis tam, kas atšaus lodi atpakaļ.

Viņa aizsteidzās pie tēva un atzinās, ka tīšām paturējusi Honzu pilī, ka viņš ir tas, kas devis labos padomus un arī tagad vienīgais var palīdzēt.

Princeses tēvs tūliņ pavēlēja Honzu atbrīvot, atvest pie sevis un teica:

— Es tev negribot esmu daudz pāri darījis, bet gribu griezt visu par labu, tikai palīdzi mums šoreiz.

— Tas. proties, nav nekāds grūtais gājiens, — Honza atbildēja, — ja tu mani pielaid pie visiem šaujamiem rīkiem, lai sameklēju tādu bisi, kam šī lode der.

To viņam atļāva, viņš ilgi visu pārcilāja, kamēr atrada kādu sarūsējušu bisi, iztīrīja to, ielika tanī lodi, notēmēja uz kaimiņu karaļa pils logu un pusdienas laikā izšāva. Lode iekrita kaimiņu karaļa vīna kausā. Karalis briesmīgi pārskaitās un pieprasīja, lai šāvēju atsūta pie viņa. Princese sabijās un negribēja Honzu laist, bet viņš sacīja:

— Tas, proties, nav nekāds grūtais gājiens. Lai tavs tēvs sasauc savu karaspēku, es izraudzīšos deviņpadsmit sev līdzīgus puišus, un jāsim visi divdesmit.

Karaspēku sasauca, ilgi meklēja, kamēr atrada Honzam līdzīgus puišus, deva visiem vienādus zirgus un drēbes, un viņi aizjāja. Honza pieteica, lai ļaunā karaļa pils priekšā sastājas visi rinda un, kad prasīs, kas lodi šāvis, lai tad sauc: «Es tas biju!»

Nojāja pie pils, sastājās rindā, karalis iznāca ārā un prasīja pirmajam:

— Vai tu tas biji, kas šāva?

Tas atbildēja: — Jā, es tas biju, — un visi pārējie sauca:

— Es tas biju, es tas biju!

— Nedzeniet velnu, — karalis uzbrēca, — šāva tikai viens no jums, bet tagad ejiet uz krogu, tur jums ir naktsmājas, un no rīta, kad būsiet izgulējušies, atnāciet un pasakiet, kurš tas bija.

Viņš atgriezās noskaities, bet pilī dzīvoja ragana, kas deva viņam padomus, un tā viņu mierināja:

— Esi bez bēdu, gan mēs to spertavnieku dabūsim rokā. Es ielavīšos krogā, noslēpšos krāsnī, noskatīšos, kurš ir tas, kas pārējos izrīko, un izgriezīšu tā vamzim pogu.

Tā arī notika, viņa labi ievēroja, kur Honza noliek vamzi, nakti izlīda no krāsns un nogrieza vamzim pogu.

Honza, no rīta piecēlies, uzvilka vamzi un pamanīja, ka tam nogriezta poga. Viņš tūliņ lika arī pārējiem nogriezt vamžiem pa pogai. Visi tā izdarīja. Kad viņi ieradās pilī, karalis tūliņ teica:

— Šāvis ir tas, kura vamzim trūkst vienas pogas. — Piegāja pie pirmā un sauca: — Ahā, tu tas esi, tev trūkst vienas pogas. — Taču pārējie sāka saukt: — Man tāpat, man tāpat! — Karalis netika skaidrībā, noskaitās un aizdzina visus atpakaļ uz krogu.

Ragana nosolījās, ka atkal ielīdis krāsnī un tam, kas citus izrīko, izgriezīs caurumu zem kreisās piedurknes. To viņa arī izdarīja, bet Honza, no rīta ģērbdamies, labi apskatīja drēbes, pamanīja caurumu un lika pārējiem izgriezt tādu pašu. Kad viņi ieradās pie karaļa, tas tūliņ teica, ka šāvējs esot tas, kam zem kreisās piedurknes caurums. Viņš apskatīja pirmā vamzi un teica: — Tu tas esi, tev ir caurums piedurknē! — Bet pārējie sauca: — Man tāpat, man tāpat! — Nu karalis nevarēja vairs no dusmām kājās nostāvēt un brēca, ka likšot visus pakārt, ja rīt šāvējs pats nepieteikšoties. Lai ejot atpakaļ uz krogu un apdomājoties.

— Šis nu, proties, būs gan grūtāks gājiens, — Honza teica savējiem, — jums vajadzēs doties uz mājām, gan es kaut kā izķepurošos.

Otrā rītā viņi ieradās pie karaļa, sastājās rindā un, kad karalis jautāja, kurš bija šāvējs, Honza iznāca priekšā un atbildēja:

— Es tas biju!

— Ak, beidzot atzinies gan! Pēc trim dienām likšu tevi pakārt!

Honza nu piekodināja savējiem auļot uz mājām, cik jaudas, un teikt princeses tēvam, lai tūliņ sūta šurp pieci tūkstoši vīru baltās drēbēs un uz baltiem zirgiem un pieci tūkstoši melnās drēbēs un uz melniem zirgiem un lai katrs karaspēks nāk no savas puses. Tikai lai pasteidzas, jo pēc trim dienām Honzu pakārs un zemi izpostīs.

Puiši dzina zirgus dienu un nakti, kamēr tika mājās. Princese raudāja un vaimanāja, ieraudzījusi, ka atgriezušies tikai deviņpadsmit, bet viņas tēvs tūliņ sapulcēja karaspēku un darīja, kā Honza lika.

Ceturtās dienas rītā Honzu veda uz soda vietu. Viņš vairs necereja, ka paliks starp dzīvajiem, un teica sev: «Tas, proties, būs pats grūtākais gājiens, bet jāiztur vien ir.» Te viņš pamanīja karaspēku tuvojamies un uzsauca karalim un ļaudīm, kas bija sanakuši noskatīties viņa nāvi:

Vai redzat to balto padebesi: tie ir eņģeļi, kas nāk pēc manas dvēseles!

Karalis mazliet satrūkās, bet ragana viņu nomierināja, un viņš atsaucās:

— Lai nāk vien, drīz viņi varēs tavu dvēseli pievākt!

Līdzko viņš to izteica, te pamanīja no otras puses tuvojamies melnum melnus barus, un Honza sauca:

— Paskatieties uz to melno padebesi, tie ir velni, kas jūs paraus, jo jūs gribat pakārt nevainīgu cilvēku!

Tikmēr bija klāt gan velni, gan eņģeļi, bende aiz pārbīļa pakrita beigts, karalis un pārējie metās bēgt, bet Honza uzlēca zirgā un dzinās pakaļ. Honzas karaspēks ielauzās pilsētā, karalis gan gribēja turēties pretī, bet krita kaujā abi ar raganu. Honzu tūliņ izsludināja par šās zemes karali, viņš atstāja te pusi karaspēka un ar otro pusi atgriezās pie princeses. Princese krita viņam ap kaklu, saukdama:

— Ak, mīļais, es tā baidījos tevis dēļ!

— Tas, proties, nebija nekāds grūtais gājiens, — Honza pēc savas parašas atbildēja, — bet labi vien, ka tas nu aiz muguras.

Visi līksmoja, ka Honza uzveicis ļauno karali un tas nevienam vairs nedarīs pāri. Princeses tēvs atdeva Honzam arī savu karaļvalsti, un Honza apprecēja princesi. Kāzas svinēja deviņas dienas, no dejām rībēja grīda un līgojās sienas. Pieminot kāzu mielastu, man vēl tagad tek slienas.

Honzas palīgi

Kādam tēvam un mātei bija trīs dēli: Frantiks, Pepiks un Honza. Tēvs abus vecākos izmācīja amatā, vienu par kurpnieku, otru par skroderi, bet Honzu mācīties nesūtīja, lai palīdzot saimniecībā. Kad abi vecākie bija izmācījušies, tad gribēja pasauli apskatīt. Pirmais gāja Frantiks, māte sacepa raušus ceļam, tēvs iebēra sauju naudas kabatā, un viņš devās ceļā. Gāja, gāja, kamēr piekusa, atsēdās silā zem priedes un sāka ēst. Saskrēja vesels melnais tūkstotis skudru, lai šīm arī ko atmetot, bet Frantiks atbildēja:

— Prom no acīm, man tikai sava tiesa vien ir!

Nobraucīja skudras no piedurknes un gāja tālāk. Gabaliņu pagājis, nonāca pie liela ezera un ieraudzīja dūņās prāvu zivi. Tā gauži lūdzās:

— Frantik, izvelc mani un iemet ezera!

— Kas pratis ķezā iekulties, tam japrot pašam izkulties! Es tev neesmu nekāds pakalpiņš! — Frantiks atbildēja un gāja tālāk. Pievakarē nonāca kāda norā un ieraudzīja divus velnus raustāmies. Nabadziņi bija tā sapinušies ar ragiem un astēm, ka nekādi nelika vaļā, un lūdzas:

— Frantik, nāc mūs izšķirt!

— Liela man vajadzība! Ja pašiem palika villolies, tad viļņojieties vien veseli!

Frantiks apēda pēdējo rausi un nodomāja: «Kas mani dīdīja dzīties projām no mājām? Ko es pasaulē neesmu redzējis? Iešu atpakaļ.» Tā viņš arī izdarīja.

Pēc pāris dienām devās ceļā Pepiks. Pusdienas ieturot, viņu ari apsēda skudras, bet viņš nedeva tām ne kripatas, zivij atcirta, ka muļķim pašam jāmaksājot par savu muļķību, velniem uzbrēca, lai neuzmācoties kristīgam cilvēkam, un gāja tālāk. Staigāja, kamēr nauda turējās kabatā, tad griezās atpakaļ uz mājām.

Nu arī Honza gribēja apskatīt pasauli. Māte gan gaudās, ka šis savā muļķa prātā nezin kur noklīdīšot, bet beidzot tomēr laida. Sacepa raušus ceļam, tēvs iebēra tādu nieku naudās kabatā, un Honza gāja. Nonāca silā pie tās pašas priedes, apsēdās un grasījās ieturēt pusdienas, te saskrēja skudras no visām pusēm.

— Ak jūs sīkaliņas, jums arī gribas ēst?

Sadrupināja vienu rausi, sadrupināja otru un pabaroja tās.

— Paldies par tavu labo sirdi, — skudras tencināja, — ja tev kādreiz vajadzēs palīga, tad pasauc mūs.

— Gan jau, — Honza pasmējās un nodomāja: «Ko nu tādi nieka kukainīši var palīdzēt.» Gāja tālāk, ieraudzīja dūņās pie ezera zivi.

— Ak tu nabadzīte, ko tu te mocies!

Iemeta zivi ūdenī, un šī tencināja:

— Paldies par tavu labo sirdi, ja tev kādreiz vajadzēs palīga, tad pasauc mani.

— Gan jau, — Honza pasmējās un nodomāja: «Ko nu zivs var man palīdzēt.» Nonāca norā un ieraudzīja velnus, kuri raustījās kā nepilnīgi, bet nekādi netika vaļā.

— Ei, jūs, bēdu brāļi, nebūtu jūs tik melni, tad es jums palīdzētu, bet man bail, ka notriepšos, man balts krekls mugurā!

— Nē jel, Honza, nebaidies, bet palīdzi mums, netiekam nekādi vaļā!

Honza ieskrējās, metās viņiem vidū tā, ka šie atsprāga katrs uz savu pusi un vaļā bija.

— Paldies par tavu labu sirdi, — šie tencināja, — ja tev kādreiz vajadzēs vajadzēs palīgu, tad atnāc te un pasauc: «Surp, melnie puikas!» — un mēs būsim klāt kā naglas.

— Gan jau, — Honza pasmējās un nodomāja: «Ko nu velni var cilvēkam palīdzēt.» Viņš gāja tālāk, apstaigāja daudzus ciemus, šur tur pastrādāja, lai tiktu pie naudas, un kādu vakaru nonāca krogā netālu no karaļa pils. Viņš apjautājās krodziniekam, kas te no jauna, un tas atteica:

— No jauna ir tas, ka mūsu karalim jādod meita pūķim, kas viņu aprīs. Karalis apsolīja pusi valsts un meitu par sievu tam, kas pūķi uzveiks. Daudzi braši tēva dēli nāca ar pūķi cīnīties, bet šis norija visus kā lācis zemeņu ogu. Nu jau vairs nekādu cerību nav.

Honzam sametās žēl princeses, viņš padomāja un teica:

— Es gribu princesi glābt.

Krodziniekam paspruka smiekli:

— Vai tu neuzņemies par daudz?

— Gan es pūķi uzveikšu.

— Lielība naudu nemaksā.

Krodzinieks tomēr nenocietās un aizskrēja paziņot karalim, ka atkal esot ieradies kāds drošsirdis. Galvot par viņa spēku gan nevarot, bet mēģināts nav paspēlēts. Nabaga karalis bija ar mieru ķerties ij pie salmiņa, atsauca Honzu pie sevis un noprasīja, vai viņš patiešām gribot ar pūķi cīnīties.

— Par necīnīšanos nevar būt runas, — Honza atteica, — es tikai gribu zināt noteikto stundu, kad princesi vedīs pie pūķa.

Karalis sacīja, ka tas notikšot pēc trim dienām desmitos no rīta, un Honza gāja projām. Domās nogrimis, viņš nemaz nemanīja, ka nonācis tai norā, kur velni cīkstējās. Viņš nopriecājās, ka tā nav nemaz tik tālu, un pēc trim dienām agri no rīta ieradās tur un sauca:

— Surp, melnie puikas!

Velni tūliņ bija klāt kā naglas un prasīja, ko šis vēloties. Tā un tā, viņš gribot atbrīvot šo zemi no pūķa, un viņam vajagot laba zirga un krietna zobena. Velni tūliņ atveda melnu zirgu, spožas tērauda bruņas un zobenu — katrs vēl uzspļāva uz tā, lai asāk cērt. Honza uzsēdās zirgā un jāja projām, jo noteiktais laiks bija teju pat klāt, taču zirgs šāvās ka bulta un viņš nenokavējās ne par minūti. Pie pūķa alas bija milzums laužu, visi žēloja princesi, kas bija atvesta karietē, bet neviens nedzīrās cīnīties ar pūķi. Tāpēc visi uzgavilēja, kad pieauļoja stalts bruņinieks. Pūķis pabāza galvu ārā no alas un nošņāca:

— Ak tu zemes tārps, vai gribi ar mani jokus dzīt? Tādus kā tu esmu jau atēdies!

— Lien vien laukā, lai varu atvēzēties, — Honza teica. Drīz tu būsi vārnām par barību!

Pūķis, to dzirdējis, neganti pārskaitās un kā ripot izripoja no alas. Honza bruka viņam virsū un cirta bez žēlastības. Pūķis gan spļāva uguni, bet Honza tik cirta, un zirgs spēra pūķim ar asi kaltajām kājām, kamēr Honza nokapāja visas galvas. Orķestris, padzirdējis ļaužu gaviles, spēlēja tušu, bet Honza pamāja, lai pūlis kāpjas atpakaļ, izgrieza pūķa mēles un noglabāja somā. Princese piesteidzās, lai pateiktos par glābšanu, apsveica viņu ka savu līgavaini un lūdza braukt viņai līdzi uz pili, bet Honza atteica:

— Es esmu vienkāršs cilvēks, nezinu, vai tāds der princesēm. Nevaru tev arī pasniegt nekādu kāzu dāvanu, to tu man kādreiz vēl varētu pārmest. Ja gribi mani par vīru, tad pagaidi gadu un vienu dienu un labi pārdomā. Ja es manīšu, ka tu vēl par mani domā, tad ieradīšos.

Princese novilka no pirksta zelta gredzenu un iedeva to viņam par mūžīgas uzticības zīmi, tad abi atvadījās, un Honza aizjāja uz noru. Palaida zirgu ganīties un sauca: — Surp, melnie puikas! — Šie piejāja abi uz viena zirga. Honza pateicās par palīdzību un devās uz mājām. Mājinieki gan tincināja, ko šis labu redzējis, bet viņš neteica ne vārda.

Kad princeses kučieris redzēja Honzu aizjājam, viņš nodomāja, ka nu šā kviešiem būšot ziedu laiks. Viņš pievāca pūķa galvas un piedraudēja princesei ar nāvi, ja viņa neapzvērēšot, ka nosaukšot viņu par pūķa uzvarētāju. Princese aiz bailēm no nāves apzvērēja arī, bet nu kučieris pieprasīja, lai karalis dodot viņam princesi par sievu, kā solīts. Karalim nebija iebildumu, bet princese lūgšus lūdzās, lai ar kāzām pagaidot gadu un vienu dienu. Tēvs bija ar mieru, taču laiks ātri aizritēja, pienāca pēdējā nedēļa, kāzu viesi jau brauca no visām pusēm šurp.

Kādu vakaru princese sēdēja dārzā un gauži raudāja, domādama par Honzu. Te pienāca kāda večiņa un teica:

— Es zinu tavas bēdas, bet tām var līdzēt. Uzdod līgavainim divus darbus, lai padara pirms kāzām. Pirmais — lai atnes tavu pērļu virkni, ko pazaudēji, ezerā peldoties, un otrais — liec, lai trīs maisus pelnu sajauc ar trim saujām magoņsēklu un lai viņš tās izlasa. Ja viņš to neizdarīs, tu vari atteikties ņemt viņu par vīru.

Princese pateicās par padomu un visu izdarīja, kā teikts.

Tikmēr Honza ganīja kazas un nezināja, ko darīt, jo kājas uz skriešanu vien taisījās. «Laikam princese mani piemin,» viņš domāja, «bet diezin vai viņai tāds zemnieku puisis vajadzīgs.» Te pienāca kāda večiņa un teica:

— Honza, tava princese pazaudējusi pērļu virkni, ezerā peldoties, un iebērusi trīs saujas magoņsēklu pelnos, kas tev jāizlasa.

To padzirdējis, Honza pameta kazas un teciņus likās uz ezeru. Kučieris pats jau nebija bridis tanī iekšā, tikai licis zvejniekiem pārmeklēt to krustām šķērsām, bet šie neko nebija atraduši. Honza apstājās uz krasta un sauca zivi. Tā tūliņ piepeldēja un jautāja, ko šis vēloties.

— Mīļo zivtiņ, tu man esi parādniece, dabū to pērļu virkni, ko princese pazaudēja peldoties.

Nebija vēl lāgā to izteicis, kad zivs jau pienesa pērļu virkni. Honza ielika to somā un steidzās tālāk. Pēcpusdienā viņš ieradās krogā. Pagalmā bija liela kņada, bars ļaužu norušķējušies un nokusuši ņēmās pa pelnu kaudzi, meklēdami magoņu sēklas, bet nevarēja tās saskatīt un beidzot atmeta ar roku. Kučieris pats jau negribēja rokas notriept, tas noskatījās pa gabalu un tad devās projām.

Honza pasauca skudriņas, tās saskrēja no visām pusēm un izlasīja magones viens un divi. Bet, kad tās sabēra kaudzītē, tās pārvērtās par spožiem dimantiem. Honza nopriecājās, ka nu viņam būs kāzu dāvana līgavai. Kur gadījusies, kur ne, pienāca tā pati večiņa un savēra dimantus uz zīda aukliņas. Honza priecīgs devās pie krodzinieka un teica:

— Es jums iedošu vēstuli, aiznesiet to uz pili un iedodiet princesei. Pasakiet, ka to sūta kāds jauneklis, kurš lūdz, lai viņa izsūta savu kausu ar vīnu, viņš grib uzdzert uz līgavas veselību.

Krodzinieks sākumā negribēja iet, bet, kad Honza solījās labi samaksāt, tad gāja arī. Viņš bija pilī pazīstams, sargi viņu ielaida, un princese saņēma vēstuli. Tanī bija tikai divi vārdi: «Tavs atbrīvotājs», bet ar to pietika. Viņa pasniedza krodziniekam savu kausu, ko tas aiznesa Honzam. Honza mazliet nodzēra no kausa un iemeta tanī princeses doto zelta gredzenu. Kad krodzinieks atnesa kausu atpakaļ, princese aši izķēra gredzenu un teica tēvam:

— Tēv, man noreiba galva, izvediet mani ārā uz brrtiņu.

Viņa tēvam visu pastāstīja, tas tūliņ lika sajūgt zirgus karietē, paņēma greznas drēbes un brauca pēc Honzas. Honza karietē gan iesēdās, bet drēbes nevilka mugurā, jo vēl neesot īstais laiks. Brauca uz pili tais pašās rustos krāsotajās biksēs un baltajā kreklā ar alvas pogām. Karalis viņam teica, lai zālē nosēžoties netālu no princeses un, kad pienākšot laiks, tad lai pastāstot, kas un kā.

Viesi ne mazumu brīnījās, kad karalis nosēdināja pie kāzu galda tādu puisi, kas izskatījās pēc govju gana. Neko darīt, karalim karaļa vara. Eda, dzēra, pēc kāda laika karalis teica:

— Sāksim nu kāzu svinības, kā vecas parašas to prasa. Mana meita ir uzdevusi savam līgavainim divus darbus. Vai viņš tos ir godam izpildījis?

Kučieris lepni izslējās un atbildēja:

— Princese bija gribējusi tikai pajokot. Neviens taču nevar prasīt, lai nākamais karalis bradā pa ezeru vai kārpās pa pelniem.

Tad Honza piecēlās un sacīja:

— Man princese neko nav uzdevusi, bet es šos divus darbus izpildīju.

Viņš aplika princesei pērles ap kaklu un apvija dimantus ap galvu, piemetinādams:

— Tā ir mana kāzu dāvana, kas tevis cienīga.

Kučieris bija sarkans aiz dusmām un gribēja brukt Honzam virsū, bet karalis viņu uzaicināja:

— Nu, tad pastāsti, kā tiki galā ar pūķi.

Kučieris tagad stāstīja ar lunkanu mēli, kā cīnījies ar pūķi un kā nezvēru uzveicis, un rādīja pūķa galvas, kuras bija licis ienest zālē. Bet Honza ieteicās:

— Arī man ir kaut kas, ko parādīt.

Viņš izņēma no somas pūķa mēles. Sākumā kučieris vēl izgudrēm smējās, ka mēles taču varot dabūt katrs, cik grib, jo ļaudis kaujot visādus lopiņus, bet tad Honza lika viesiem apskatīt, vai pūķa galvām esot mēles. Nu kučieris saprata, ka labi nebūs, metās bēgt, bet nokrita no kāpnēm un nositās.

Tagad Honzu ietērpa greznajās drēbēs, un visi teica kā vienā mutē, ka tik izskatīgu līgavaini nav redzējuši. Kāzas svinēja deviņas dienas, un Honza lika atvērt pils vārtus, lai visi var piedalīties dzīrēs. Ļaudis gavilēja, dejoja, šāva gan ar kaķenēm, gan bisēm, gan lielgabaliem. Arī mani ielādēja vienā lielgabalā un atšāva piejums, lai es visu izstāstītu.

Honza un princese baruška

Kādam dzirnavniekam bija dēls Honza. Kad dēls pieauga, vecāki lūdza, lai precoties un vadot saimniecību, bet viņš atbildēja, ka vispirms gribot doties pasaulē, lai redzētu, kā citur ļaudis dzīvo. Kad nu viņa prātu nekādi nevarēja grozīt, vecāki laida ari, tikai tēvs piekodināja, lai neejot uz ziemeļiem: tur esot liels mežs, no kura neviens dzīvs ārā netiekot. Honza nosolījās likt šo pamācību aiz auss, paņēma sainīti ar svētdienas drēbēm, atvadījās un devās ceļā. Bet, kā gadījās, kā ne, viņš nogriezās uz ziemeļiem un pret vakaru jau bija dziļi mežā. Tur viņš sastapa vecīti, kurš viņu laipni uzrunāja:

— Labvakar, Honza, esi sveicināts mūsu pusē!

— Kā jūs mani pazīstat? — Honza brīnījās, bet tas atbildēja:

— Vai tad tu manis neatceries? Esmu tavs tēvabrālis, par kuru runāja, ka viņš kritis karā. Pārnācu dzīvs un saimniekoju šeit. Vai tēvs nekad nav par mani stāstījis?

— Es taču nevaru jūs atcerēties, — Honza atteica, — kur tas laiks, kad pēdējo reizi bijāt pie mums; man pat nav prātā, kāds jūs toreiz izskatījāties, un arī tēvs jūs sen nav pieminējis.

Vecītis lūdza, lai paliekot pie šā, nekas grūts nebūšot jādara. tikai istabas jātur spodras un gruži jāber mucā. Honza gan mēģināja atrunāties, ka gribot pasauli apskatīt, bet vecītis apgalvoja, ka zinot visu pasauli kā savus piecus pirkstus un par visu pastāstīšot. Maksāšot labu algu, un Honza varēšot arī ko derīgu iemācīties. Tā viņš Honzu pierunāja un aizveda uz savām mājām meža vidū, pie kurām bija skaists dārzs ar visādām krāšņām puķēm, putniem un dzīvniekiem. Ap dārzu bija augsts jo augsts žogs. Honza apvaicājās tēvocim, kas esot aiz žoga. Tēvocis atbildēja, ka pilnīgi tukša zeme un lai Honza tur kāju nesperot, ja negribot iedzīvoties nelaimē.

Labu laiku viņi dzīvoja netraucēti, tad tēvocis teica:

— Mīļais Honza, tu nu paliksi viens pats: mani gaida citi darbi, es došos projām.

Viņš jau ārā ārā no mājas, te Honzam ienāca prātā, ka tēvocis nav atstājis neko ēdamu, un viņš skrēja pakaļ.

— Labi, ka atcerējies, — tēvocis teica. — Skapī ir vecs galdauts, kad uzklāsi io uz galda, tūliņ būs viss, ko vēlēsies.

Honza atgriezās istabā, uzmeklēja galdautu un pārliecinājās, ka tēvocim taisnība. Nu viņš ne par ko vairs nebēdāja, katru dienu slaucīja istabas, bēra gružus mucā, pēc tam staigāja pa dārzu un priecājās par jaukajām puķēm, putniem un dzīvniekiem. Taču pēc nedējas viņam sametās garš laiks un iegribējās redzēt, kas gan ir aiz žoga. Viņš nevarēja nociesties, pielika pie žoga kāpnītes un pārkāpa pāri. Patiešām, otrā pusē bija kaila zeme, ne zālītes, ne kociņa, tikai netālu liels ezers. Honza aizgāja līdz ezeram, nosēdās aiz akmens un domāja kādu brītiņu tepat pavadīt — laiks taču kaut kā jānosit. Viņš nejauši pameta acis augšup un ieraudzīja trīs neredzēti lielus putnus. Tie nolaidās ezera krastā un pārvērtās par jaunām meitām. Jaunākā bija visskaistākā un Honzam ļoti iepatikās. Visas trīs nometa drēbes un iegāja ezerā peldēties.

Honza noslēpa jaunākās meitas drēbes aiz akmens un nopriecājās, ka nu būs izdevība ar viņu parunāt. Kad visas iznāca no ūdens, vecākās apģērbās, pārvērtās par putniem un aizlidoja, bet jaunākā staigāja gar krastu un sauca:

— Mīļais Honza, atdod drēbes, māsas jau tālu aizlidojušas!

Honza solījās atdot, ja pateikšot, kas viņa esot un kā viņu saucot. Viņa sacīja:

— Mēs esam trīs karaļmeitas, un mani sauc Baruška. Vecis, kam tu kalpo, nav tavs tēvocis, bet burvis, kurš grib arī mūs izmācīt par burvēm. Vecākās māsas jau devušas piekrišanu, jo viņš tām solījis lielu bagātību. Viņš sakūdījis tās pret mani un karali, manu tēvu, jo mēs negribam nodarboties ar burvestībām, tāpēc viņš mūs visādi spīdzina, un māsas viņam palīdz.

Honza jautāja, kā viņu varētu paglābt no burvja, un viņa atbildēja:

— Tas viegli izdarāms, ja vien tev laba griba.

— Kā nu negribēšu! Bet vai nāksi pie manis par sievu, ja tevi izglābšu?

Baruška apsolījās to darīt un sacīja:

— Steidzies uz burvja mājām, izmet visu, kas tavā sainī, un ieber tur gružus no mucas, tikai neņem neko citu, ka neiedzīvojies nelaimē. Kā iznāksi no mājas, tā ieraudzīsi daudz ceļu. Pirmais būs pats labākais, kaut tevi arī tur gaida visādas briesmas. Tu nedrīksti atskatīties, lai ko redzētu vai dzirdētu, ja tevi kāds sauc, neatsaucies, citādi tapsi nelaimīgs un es tāpat. Pēc tam svinēsim kāzas, bet tur nedrīkst būt klāt neviens cits, tikai tavi vecāki un mācītājs; ja tur gadīsies kāds svešs, tu mani vairs neredzēsi.

Baruška atvadījās no Honzas, pārvērtās par putnu un aizlidoja. Viņš brīdi stāvēja kā sapnī, tad atjēdzās un iesteidzās mājā. Viņš gan brīnījās, kāpēc princese liek viņam pamest labās svētku drēbes un grābt no mucas gružus, taču izdarīja visu, kā teikts, tikai nenocietās un paņēma galdautu līdzi, jo tas ceļā varēja lieti noderēt.

Honza sasēja saini, izgāja ārā un devās projām pa pirmo ceļu, cik ātri jaudāja.

Pēc brīža uz ceļa parādījās visādi briesmīgi zvēri, bet viņš nelikās tos redzam. Skaistas princeses aicināja viņu dejot, bet viņš tikai steidzās uz priekšu. Viņš jau bija meža malā, kad dzirdēja veco burvi saucam:

— Honza, kāpēc tu bēdz projām? Pagaidi, es tev ko svarīgu pateikšu, citādi būsi nelaimīgs uz visu mūžu!

Honza neatsaucās un meta soļus kā olektis. Burvis nedrīkstēja spert kāju ārpus meža, tikai nokliedza pakaļ:

— Pagaidi, Honza, gan es tev atriebšos!

Honza pat atpūsties neiedrošinājās, tikai cilpoja tālāk, bet pie dzirnavām pakrita bez spēka un gulēja kā miris. Saskrēja mājinieki, atžilbināja viņu un prasīja, kas viņu tā nokausējis. Honza izstāstīja visu, kas ar viņu noticis. Vecāki veda dēlu iekšā un lika priekšstrādniekam ienest saini, bet to tikai četri vīri varēja pakustināt. Kad to atraisīja, uz grīdas izbira vesela kaudze zelta naudas.

Nu vecāki teica dēlam, ka tagad jāprecas un jādzīvo mājās. Honza piekrita un sacīja, ka līgavu jau sarunājis, tikai kāzas jātaisa tā, lai neviena lūgta viesa nebūtu. Tēvs un māte brīnījās, kāpēc tā vajagot, un lauzīja galvas, kā to izdarīt, bet tad māte ieteicās:

— Mans brālis ir tiesnesis, viņš gādās, lai neviens neko neuzzina.

Kad viss bija nokārtots, norunātajā dienā atbrauca princese Baruška sešjūga karietē un Honza līksmi steidzās viņai pretī.

— Esi sveicināta, mana līgava!

Vecāki nevarēja vien nopriecāties par dēla skaisto līgavu nezināja, kā viņu apmīļot. Taču laulības vēl nebija galā, kad ienāca tiesnesis, Honzas mātesbrālis, un teica, ka viņu, tik tuv radinieku, par svešu taču nevarot uzskatīt. Baruška paskatījās uz Honzu, neteica ne vārda, izskrēja ārā, iesēdās karietē un brauca projām.

Honza bija tik pārsteigts, ka labu brīdi stāvēja kā sasalis. Tad viņš atjēdzās un skrēja karietei pakaļ, saukdams:

— Baruška mīļā, pagaidi!

Kad viņš tā labu laiku bija skrējis, princese apturēja karieti un teica:

— Ko tu gribi no manis, nelaimīgais? Tu pats nezini, cik briesmīgas ciešanas esi man sagādājis!

Honza sauca, ka nav vainīgs, lūdza piedošanu, solīja darīt visu, lai Barušku atbrīvotu, solīja atdot savu dzīvību, lai viņu glābtu. Tad princese lika viņam izjūgt vienu zirgu no karietes un sacīja:

— Tu jāsi uz šā zirga trīs dienas un trīs naktis, kamēr nonāksi pie manis, bet vai tev un man, ja tu atskatīsies! Mani jau tā gaida lielas mokas, bet tad tās kļūs desmitkārt lielākas!

Honza nozvērējās paklausīt, sēdās zirgam mugurā, un tas šāvās pa gaisu kā vējš. Trešajā dienā Honzam iegribējās ēst viņš izvilka no azots burvja galdautu, bet tas viņam teju pat izspruka no rokām, un Honza, kā par nelaimi, mazliet atskatījās. Zirgs zem viņa pēkšņi nozuda, un Honza palika gaisā ar galdautu rokā. Vējš rāva viņu uz priekšu, viņš atcerējās Baruškas padomu un gauži nožēloja, ka nebija viņai klausījis. Zem kājām Honza ieraudzīja kaut ko sarkanu un noprata, ka tā ir Sarkanā jūra. Pēc mirkļa viņš iekrita jūrā, un tūliņ viņu sagrāba mutē milzu zivs. Taču Honza bija par lielu, un zivs nevarēja viņu norit. Viņa izmeta Honzu krastā, kur nabadziņš ilgi gulēja, nesaprazdams, kur atrodas un kas ar viņu noticis. Beidzot viņš piecēlās un gāja, kur acis rāda. Viņš nonāca lielā mežā un tur izdzirdēja skaļus kliedzienus un bāršanos. Gāja tālāk un kalna pakājē ieraudzīja trīs milžus plūcamies. Honza apvaicājās, kāpēc šie plūcoties, un pirmais milzis uzbrēca:

— Tu, zemes tārps, kā tu iedrīksties ar mums runāt? Es tevi nospiedīšu kā knisli!

Taču otrais viņu apsauca:

— Pagaidi, nespriedīsim pēc ārējā izskata, varbūt viņam vairāk prata neka mums!

Un trešais sacīja:

— Mēs esam trīs brāļi, un pēc tēva nāves mums palikušas trīs mantas, kuras nekādi neprotam sadalīt. Ja tu pratīsi pareizi izspriest, kas katram pienakas, tad dāvāsim tev dzīvību, jo citādi tu dzīvs projām no šejienes netiksi!

Honza vaicāja, kas tās esot par mantām, un milži atbildēja:

— Mums ir mētelis — ja tanī kāds ietinas, tad neviens viņu nevar redzēt. Mums ir cepure — kam tā galvā, tam nav jābīstas ne no zobena, ne uguns, nedz ļauniem gariem. Vēl mums ir zābaki — kas tos uzvelk kājas, tas mirklī atrodas tur, kur vēlas nokļūt. Nelaime ir tā, ka neviens no mums nevar izvēlēties, kuru mantu ņemt un ko atstāt pārējiem.

— Man to viegli izspriest, — Honza atbildēja, — tikai tas jādara kalna galā.

Milži uznesa viņu kalnā, un viņš sacīja:

— Tagad noejiet visi trīs lejā un, kad es svilpšu, skrieniet augša. Kas pirmais uzskries, dabūs visas trīs mantas.

Milži nopriecājās, ka tas esot pareizs spriedums, noskrēja lejā, sastājas rindā un gaidīja, kad Honza svilps. Tikmēr Honza uzvilka zābakus, uzlika cepuri, ietinās mētelī, iesvilpās, un milži drāzās kalna augšā.

Kad nu uzskrējuši neredzēja ne savas mantas, ne gudro tiesnesi, tad atkal sāka cits citam pārmest un bārties, kamēr beidzot vecākais teica:

— Paši esam vainīgi, ka nepratām tikt galā un saucām svešu palīgā. Šķirsimies un meklēsim laimi katrs savā pusē.

Viņi šķīrās ar labu un aizgāja. Honza vēlējās būt pie princeses Baruškas un tūliņ atradās staltas pils pagalmā, kam visapkārt bija saauguši dzeloņaini krūmi. Pie pils sienas bija piekalts kāds vecs vīrs. Honza viņu sveicināja, bet tas brīnījās, kas runā, jo neviena neredzēja.

— Tu laikam esi labs gars, kas nācis mani mierināt, jo es gan dzirdu tavu balsi, bet tevi pašu neredzu, — viņš sacīja.

Honza novilka mēteii un vaicāja, kas esot piekaltais vīrs. Tas pastāstīja, ka esot šās zemes karaiis, princeses Baruškas tēvs. Abas vecākās meitas kalpojot burvim, kurš viņu te piekalis, jaunākā meita esot ieslēgta šai pašā pili. Karalis brīdināja Honzu, ka viņam klāšoties bēdīgi, ja viņu ieraudzīšot abas vecākās meitas. Honza apgalvoja, ka nebīstoties ne no kā, bet gribot atbrīvot Barušku un palīdzēt arī viņas tēvam. Karalis teica, ka Baruška esot ieslēgta divpadsmitajā istabā; pusdienā un pusnaktī ierodoties pūķis, kas Barušku visādi spīdzinot. Vecākā meita, burve, glabājot visas atslēgas kreisajā azotī, bet viņa guļot tikai no vienpadsmitiem naktī līdz divpadsmitiem, pa to laika sprīdi Honzam vajagot tikt pie atslēgām.

Honza atvadījās no karaļa, uzvilka mēteli un devās uz to istabu, kur abas vecākās meitas ēda vakariņas. Tur viņš klusu apsēdās un klausījās viņu sarunās. Abas tā ņirgājās par savu tēvu un jaunāko māsu, ka Honzam sanāca dusmas. Viņš piegāja pie vecākās meitas un iecirta viņai pļauku. Meita paķēra burvestību grāmatu un sāka lasīt visādus burvju vārdus. Tūliņ istabā saskrēja bars ļauno garu un jautāja, kas darāms.

Burve teica:

— Te atrodas kāds, kas iedrīkstējās mani aiztikt. Grābiet to ciet un rīkojieties ar to pēc sava prāta!

Taču gari atbildēja, ka viņiem neesot tādas varas, un nozuda. Tad Honza iecirta burvei otru pļauku, tā ka viņa tikko noturējās kājās. Viņa pārskaitās, izsauca velnus, bet arī tie zvērēja, ka nedrīkstot pacelt roku pret to, kas viņai pieskāries, un nozuda. Honza tagad iecirta burvei trešo pļauku, un viņa pakrita gar zemi. Nu viņa paņēma citu grāmatu, iededzināja divas melnas sveces, sāka lasīt visādus burvju vārdus, un uzreiz sāka līt uguns lietus. Honza tūliņ vēlējās būt pie vecā karaļa un paslēpa viņu zem savas cepures, lai uguns viņam nekaitētu. Princese apmierināta noteica:

— Ja te arī bija kāds svešs, tad tagad tas ir sadedzis.

Abas princeses drīz devās pie miera. Honza nogaidīja, kamēr pulkstenis nosit vienpadsmit, tad piegāja pie vecākās princeses gultas un izvilka viņai atslēgas no azots. Viņa sarāvās gan, bet nepamodās. Honza tagad slēdza vienas durvis pēc otrām, kamēr nonāca pie divpadsmitās istabas, kurā Baruška gaidīja ierodamies pūķi. Honza atdarīja durvis un teica:

— Esi sveicināta, mana mīļā līgava!

Viņš nometa mēteli, Baruška viņu ieraudzīja un raudāja aiz prieka. Viņa iedeva Honzam lielu zobenu, kuru viņš tikko jaudāja pakustināt, bet tad princese uzmauca viņam pirkstā gredzenu, un nu viņš vicināja zobenu kā spalviņu. Princese teica:

— Ap pusnakti atlidos pūķis ar divpadsmit galvām, tev viņš jāuzveic. Līdzko vienu galvu nocērt, tūliņ atsper to ar kāju pie malas, citādi tā pieaugs no jauna.

Tikko viņa to izteica, te atskanēja baismīga šņākoņa un rūkoņa. Honza izsteidzās pūķim pretī pie pils vārtiem, lai būtu vieta cīniņam. Sākumā viņam klājās grūti, jo viņš piemirsa Baruškas padomu aizspert pūķa galvas projām, beidzot atcerējās gan un uzveica pūķi, bet tad bija tā noguris, ka palika guļam. Kad viņš atžilba, tad redzēja, ka dzeloņainie krūmi ap pagalmu pārklājušies ar krāšņiem rožu ziediem, un saprata, ka Baruška meklē savu glābēju pa visu pili, jo viņam vēl mētelis mugurā un neviens viņu neredz.

Honza novilka mēteli, Baruška un karalis viņu ieraudzīja, un priekiem nebija gala.

Tad viņi devās uz vecāko meitu istabām, bet tur atrada tikai divas melnas pelnu kaudzītes.

Karalis nu vīkša kāzas. Honza apprecēja Barušku, un visi līksmoja pēc pārciestajām briesmām. Pēc kāda laika jaunais pāris brauca pie Honzas vecākiem. Karalis jau bija aizlaidis ziņu, ka viņa meita ar znotu gribot uz pāris dienām apmesties dzirnavās, par ko Honzas vecāki ne mazumu brīnījās. Kad jaunais pāris ieradās, Honza laipni aprunājās ar abiem vecīšiem, un tie pastāstīja, ka viņiem bijis dēls, kas ari gribējis precēt princesi. Honza apvaicājās, vai viņi pazītu savu dēlu, un māte sacīja, ka dēlam uz kreisās rokas elkoņa bijis melns plankumiņš. Tad Honza atrotīja piedurkni un parādīja roku. Māte sāka aiz prieka raudāt, bet Honza krita vecākiem pie kājām un lūdza piedošanu, ka tik ilgi nav laidis nekādu ziņu.

Viņš paņēma vecākus pie sevis, bet dzirnavas atstāja priekšstrādniekam.

Atpakaļ viņi brauca caur to mežu, kurā mājoja burvis. Honza uzvilka mēteli, uzlika cepuri, iegāja burvja mājā un sauca:

— Nekrietnais burvi, es tevi sodīšu, lai tu nevienam vairs nevari nodarīt ļaunu!

Burvis paķēra zobenu un gribēja turēties pretī, bet neviena neredzēja, un Honza nocirta viņam galvu. Līdzko tas bija noticis, tā visi putni un dzīvnieki, kas bija dārzā, kļuva atkal par cilvēkiem un nezināja, kā pateikties Honzam par atbrīvošanu.

Kad vecais karalis nomira, Honza kļuva par valdnieku, valdīja ilgi un taisnīgi un dzīvoja ar savu Barušku laimīgi.

Spēkavīrs honza

Kādam būdeļniekam bija dēls Honza, varen stiprs un dūšīgs puika. Tēvs nevarēja vien nopriecāties par brašo dēlu un vai ik dienas atgādināja sievai:

— Gādā par viņu labi! Vai pašiem kumoss ir vai nav, tā maza bēda, kad tikai puika paēdis. Vecuma dienās būs mums liels atspaids.

Kad Honzam apritēja piecpadsmit gadu, viņš salīga pie kāda saimnieka par puisi. Neviens darbs nebija viņam par grūtu, un visi brīnījās par viņa lielo spēku. Kādu dienu viņš gāja zirgus pārsiet un ieraudzīja uz ceļa prāvu dzirnakmeni.

— Ko tu vāļājies cilvēkiem pa kājām? — Honza uzsauca un spēra akmenim tā, ka tas aizvēlās tenteru tenteriem. Putekļi vien nokūpēja. To redzēja kāds vecītis, kas bija netālu atsēdies zem koka atpūsties. Viņš apvaicājās Honzam, kur šis strādājot, un tad sacīja:

— Tev te nav ko darīt, dodies labāk pasaulē, tur atradīsi savu laimi.

Honza paturēja šos vārdus prātā. Kad saimniece nomira un saimnieks pārveda mājās citu — niknu un skopu sievu, Honza uzteica darbu. Iekrāto algu viņš nosūtīja vecākiem un pats devās pasaulē. Gāja dienu, gāja nakti un panāca kādu vīru.

— Kurp iedams? — Honza viņu uzrunāja.

— Eju pasaulē laimi meklēt.

— Kas tev par amatu?

— Esmu kalējs.

— Vai tev spēks ir kaulos?

— Piecpadsmit pudu smagu veseri cilāju kā nieku.

— Tad iesim abi, būs īsāks ceļš.

Gāja dienu, gāja nakti, satika atkal kādu vīru. Tas teicās esam kurpnieks, kurš taisot milžiem zābakus, īlens vien sverot puspudu. Nu, ja trīs tādi stiprinieki kopā, tad pats velns neko nevar padarīt. Vakarā viņi nonāca pie kādas pils. Tanī nebija nevienas dzīvas dvēseles, toties ēdamā un dzeramā papilnam. Stiprinieki paēda, padzēra un likās gulēt. Otrā rītā Honza ar kurpnieku devās medībās, lai tiktu pie svaigas gaļas. Kalējs palika mājās putru vārīt. Viņš iekūra uguni, uzlika putru vārīties un sāka skaldīt malku. Te, kur gadījies, kur ne, virtuvē ieskrēja neglīts punduris garu, garu bārdu un iebrēcās:

— Dod man ēst!

— Nāc paskaldi malku, tad dabūsi putru!

Punduris noskaitās, metās kalējam virsū, saknaibīja un saskrāpēja šo vienās asinīs, apēda putru un aizskrēja. Kad mednieki pārnāca, no putras nebija ne vēsts, bet kalējs gulēja uz grīdas un vaidēja. Esot nelaimīgi kritis un briesmīgi sasities. Honza nobrīnījās, bet neko neteica. Otrā dienā viņš gāja medībās kopa ar kalēju. Kad abi atgriezās, kurpnieks tāpat gulēja uz gridas un vaidēja. Honza noprata, ka no šiem lielībniekiem nekas labs nav gaidams. Trešajā dienā palika mājās pats putru vārīt. Līdzko katliņš sāka burbuļot, te pundurītis klāt.

— Dod man ēst!

— Nāc paskaldi malku, tad dabūsi putru!

Pundurītis metās Honzam klāt, bet viņš saķēra vīreli aiz bārdas, nostiepa pār celi un uzskaitīja piecpadsmit ar pavārnīcu pa dibenu, kamēr tas sāka lūgties, lai piedodot.

— Es jau tev piedotu, bet ko teiks mani biedri? Pagaidīsim, kamēr viņi pārradīsies.

Viņš piesēja punduri pie galda kājas un vārīja vien tālāk savu putru. Kad pārnāca biedri, Honza izzoboja abus, ka nav tikuši galā ar tādu knisli. Punduris gauži lūdzās, lai apžēlojoties par viņu un laižot vaļā, kungi dusmošoties, ka šis pametis durvis uz pazemi neapsargātas. Nu visiem gribējās zināt, kas pazemē atrodas. Punduris aizveda viņus pie lielām dzelzs durvīm. Aiz tām valdīja akla tumsa. Honza uzšķīla uguni un iededzināja skalu, ko bija paķēris līdzi. Viņi ieraudzīja trīs stabus, pie kuriem bija piesietas trīs skaistas princeses. Trīs nejauki velni tās apsargāja. Ieraudzījušas cilvēkus, visas sāka lūgt, lai viņas atbrīvo.

Honza tūliņ uzsauca pirmajam velnam:

— Kā būs, vai atdosi princesi ar labu jeb vai gribēsi vispirms dabūt pa ausi?

Punduris ieteica velnam nesākt ķīviņu, bet tas grasījās krist Honzam klāt. Honza iemeta viņam pa ausi, un velns vairs necēlās. Tas pats notika ar otru velnu. Trešais gribēja šmaukt projām, tam Honza iezvēla pa ausi tikai ar pusspēku, un viņš palika guļam bez samaņas.

Princeses nezināja, kā Honzam pateikties. Pirmā viņam iedāvināja zelta zvaigznīti, otra zelta mēnestiņu, bet trešā zelta saulīti. Nu vajadzēja posties uz mājām, bet Honza bija piekusis un nolikās zemē atpūsties. Necik ilgi, te viņš iegrima cietā miegā. Tikmēr abi blēdīgie biedri piekodināja princesēm klusēt, ja grib palikt pie dzīvības, izveda viņas no pazemes un devās uz karaļa pili.

Kad Honza pamodās, tad nesaprata, kur atrodas. Uzšķīla uguni — redz, ne biedru, ne princešu, tikai kaktā viens velns tausta galvu un sten.

— Ko tu knosies, nāc šurp!

— Vai, vai, nesit vien, darīšu visu, ko pavēlēsi!

Honza iesēja lakata princešu veltes un pieteica velnam, lai aiznesot viņu pie tā karaļa, kura meitas te bijušas ieslodzītas. Velns nu paķēra Honzu, šāvās pari kalniem un mežiem kā bulta un nolaidās lielā pilsētā. Visi nami bija apvilkti ar sarkanu vadmalu, kā jau uz lieliem svētkiem. Honza uzsauca velnam, lai taisās, ka tiek, un nedomā vairs princeses laupīt. Tas priecīgs, ka āda vesela, nozuda kā ūdenī. Honza apvaicājās kādam pretimnācējam, kas te notiekot. Tas atbildēja, ka pilī vīkšot kāzas, jo divi spēkavīri izglābuši velnu nolaupītās princeses un precēšot abas vecākās. Varētu jau tūdaļ sākt svinības, bet princeses ietiepušās. Ātrāk neprecēšoties, kamēr viņām izkalšot zelta zvaigznīti, zelta mēnestiņu un zelta saulīti. Karalis izlaidis ziņu pa visu valsti, lai piesakoties labi zeltkaļi, par darbu bagātīgi atlīdzināšot. Šis pats esot zeltkalis, bet meklējot palīgu, viens netikšot galā.

— Ņem mani par palīgu, — Honza piedāvājās, — es šo to pieprotu no tāda darba.

Zeltkalis nu bija varen priecīgs, ieveda Honzu darbnīcā, pamieloja un prasīja, cik zelta vajadzēšot zvaigznītei.

— Divas mārciņas zelta, tad pēc divām dienām būs gatava.

Kad zeltkalis iedeva zeltu, Honza ieslēdzās kambarītī un neko citu nedarīja, tikai spodrināja vecākās princeses iedoto zelta zvaigznīti. Tad zeltkalis aiznesa to uz pili. Karalis uzteica labo darbu, bet zeltkalis, godīgs vīrs būdams, sacīja, ka zvaigznīti izkalis viņa palīgs. Karalis iedeva zeltkalim riekšavu dālderu un lūdza, lai atvedot arī palīgu uz pili, nevarot taču to atstāt bez atlīdzības. Bet meistars lai visā drīzumā izkaļot zelta mēnestiņu.

Honza uz pili iet atteicās un sacīja:

— Mēnestiņam vajadzēs trīs mārciņas zelta, pēc trim dienām būs gatavs.

Honza atkal ieslēdzās kambarītī un tik spodrināja vidējās princeses iedoto zelta mēnestiņu. Pēc trim dienām meistars aiznesa to karalim un atkal atzinās, ka mēnestiņu izkalis viņa palīgs. Karalis iedeva meistaram divas riekšavas dālderu, lūdza, lai taču atvedot palīgu, ka tas nepaliekot bez atlīdzības, un pasūtīja zelta saulīti. Honza pateica, ka neparko neiešot uz pili, lai dodot piecas mārciņas zelta, viņš kalšot saulīti. Pēc piecām dienām tā bija izkalta, un meistars aiznesa to uz pili, kur karalis viņam iedeva trīs riekšavas zelta. Karalis bija varen priecīgs, jo domāja, ka nu meitas ilgāk netiepšoties un ilgi gaidītās kāzas varēšot beidzot nosvinēt.

Bet princeses pazina savas mantas un nelika tēvam mieru. Šīs gribot redzēt zeltkaļa palīgu. Ko lai dara, karalis pavēlēja sajūgt zirgus, un visi brauca pie zeltkaļa. Tā nebija mājās, jo Honza bija iesējis kalšanai saņemto zeltu lakatā un lūdzis nogādāt šo nešļavu saviem vecākiem. Zeltkalis bija tik daudz naudas saņēmis no karaļa, ka ar prieku uzņēmās šo pakalpojumu.

Līdzko princeses ieraudzīja Honzu, tā iesaucās:

— Tēt, šis ir tas spēkavīrs, kas mūs atbrīvoja!

Viņas izstāstīja karalim, kā kurpnieks un kalējs viņām draudējuši, un tāpēc viņas baidījušās atklāt patiesību. Karalis piesacīja neko vairāk nerunāt, aizveda Honzu uz pili, lika apģērbt skaistās drēbēs, un visi devās uz lielo pils zāli. Tur no visas zemes sapulcējušies viesi dzīroja jau nezin cik ilgi, gaidīdami, kad īsti sāksies kāzu svinības. Kad kurpnieks un kalējs ieraudzīja Honzu, tad metās ceļos un lūdza piedošanu. Karalis gribēja abus sodīt ar nāvi, bet Honza aizlūdza par viņiem.

— Svētku dienas ir prieka dienas, tās nevajag aptumšot, — viņš teica.

Prieks bus vēl lielāks, ja katrs saņems to, ko pelnījis, - karalis gudri sacīja. — Ņem par sievu, kuru meitu gribi, tu būsi mans znots! Bet šos rakarus nostiepiet uz sola, uzskaitiet katram divdesmit pieci un dzīšus izdzeniet no valsts! Neiesim jau tīšuprāt ļaunu sēklu atstāt savā zemē!

Sacīts, darīts. Blēži saņēma pelnīto sodu, Honza apprecēja jaunāko princesi, bet abas vecākās paņēma kaimiņu prinči. Karalis atdeva Honzam valsti, Honza atsauca vecākus pie sevis, un visi dzīvoja laimīgi. Vecie auklēja mazos, kā jau piederas, un bija pārliecināti, ka tik gudri mazbērni nekad nav redzēti, un tā domāt jau arī piederas.

Content

Bauga Anna 03- Čehu tautas pasakas par jaunāko brali. Honza.

Čehu tautas pasakas par jaunāko brāli

Ukrītis honza

Kā Honza nomaksāja tēva paradu

Honza gana kazas

Tā jau tam jābūt

Honza sasmīdina princesi

Ka Honza pārdeva audeklu

Kā Honza ganīja zaķus

Zeltmatis Honza

Honza un trīs apburtās princeses

Honza un princese

Honzas kokle

Honza iet kalpot karalim

Brīnumkrekls

Stiprais Honza

Deviņi uz viena cirtiena

Honza miegalācis

Honzas pulkstenis

Burvju lukturis

Milžu pils galdiņš

Kā Honza tika par stārastu

Honza peklē

Honza un nāve

Honza apburtajā pili

Honza pie bruņinieka

Honza lasa zvaigznēs

Tas nav nekāds grūtais gājiens

Honzas palīgi

Honza un princese baruška

Spēkavīrs honza