Sprīvule Ausma

Saules meita

Gruzīnu tautas pasakas

Saules meita

Vecītis nāk ciemos

Tas bija sensenos laikos. Toreiz zemniekiem bija paradums svinēt pļaujas sākumu. Saposās goda drēbēs un sanāca vai biezs uz lauka ar sirpjiem rokās, taču pirmajā dienā ļaudis vairāk līksmojās nekā strādāja.

Kādā ciemā dzīvoja trīs brāļi, nabagāki par nabagiem. Pat uz pļaujas svētkiem viņiem nebija nekā cita ko paņemt līdzi mielastam kā saziedējusi maizes doniņa un krūze ūdens.

Zemnieki atnāca uz lauka, cik necik pastrādāja un tad sāka līksmoties. Dziedāja dziesmas, smējās, priecājās, tikai brāļi sēdēja, galvas nodūruši. Drīz uz lauka atnāca šajā pusē neredzēts vecītis. Vecītis iet garām zemniekiem, sveicina. Tie gan atņem sveicienu, bet nepacienā, ne ēst, nē dzert nepiedāvā. Vecītis pienāk pie brāļiem un apsveicinās.

— Piesēdi, vectēv, uzkod pie mums, — saka jaunākais brālis.

— Ar ko tu grasies pacienāt? — brīnās vecākie brāļi.

— Ko paši ēdam, to dosim arī viņam!

Vecītis atsēdās pie brāļiem un apvaicājās:

— Visi dzied, visi priecājas, bet kāpēc jūs nepriecājaties?

— Kā lai priecājas — pliku maizi ēdam un ūdeni uzdzeram.

— Nekas, nekas, ielejiet, iedzersim kaut to pašu ūdeni, — vecītis jautri teica.

Paņēma jaunākais brālis krūzi, un tajā, nenobrīnīties, laistās sarkans vīns! Izdzēra vīnu un uzkoda sakaltušo maizi.

— Paskatieties uz kalniņu, vai tā tur nav aita? — vaicāja vecītis.

— Nē, tas ir liels akmens, — vecakais brālis atbildēja.

— Nu aizteci paskaties, varbūt tas nemaz nav akmens. Jaunākais brālis, slinks nebūdams, uzkāpa kalnā, skatās un netic savām acīm — tur it kā viņam nolikta labi barota nokauta aita un tai blakus baltas maizes klaips.

Brāļi izcepa aitu, un nu sākās bagātīgas dzīres arī viņiem. Visi trīs uzvilka jautru dziesmu.

Blakus pļāvēji irgājas, kā nu plikadīdas priecājas, un brīnās, ar ko šie viesi pacienā, ja pašiem nenieka nav!

Brāļi beidza dzīrot, un vecītis ievaicājās vecākajam no viņiem:

— Ko tu vēlētos, lai es tev uzdāvinu?

— Man gauži noderētu neliels zemes pleķītis, tad manai ģimenei būtu iztikšana.

— Bus tev zeme un sava iztikšana, kamēr godā turēsi viesmīlību.

Pēc tam vecītis vaicāja vidējam brālim:

— Bet par ko tu sapņo?

— Man vajadzētu lopus!

— Labi, būs tev brangi ganāmpulki, kamēr godā turēsi viesmīlību!

Un vecītis griezās pie jaunākā brāļa:

— Saki nu, dēliņ, — ko tava sirds kāro?

— Krietnu saimnieci mājā, kas viesus laipni uzņemtu un visus darbus mīlētu.

— Grūtu uzdevumu tu man esi uzdevis! Visā pasaulē tikai divas ir tādas — viena jau izgājusi pie vīra, otrai šovakar svin kāzas. Lai tad notiek — varbūt laimējas viņu tev ieprecināt.

Uzdāvināja vecītis vecākajam brālim zemi un maizi, vidējam — lielu ganāmpulku, bet jaunāko aizveda uz valdnieka pili, kur nule svinēja valdnieka meitai kāzas ar kaimiņu zemes princi.

Vecītis bija burvis. Viņš izsauca lietu, vēju, lai būtu iegansts lūgt pajumti un pieklauvēt pie durvīm. Kalpi durvis atvēra, un vecītis lūdza viņu ielaist, lai zem jumta pārlaistu negaisu. Bet valdnieks liedza pajumti, jo sveši ļaudis varot kāzās nelaimi atnest.

Tad vecītis no visa spēka blieza pa durvīm un tās salūza gabalu gabalos.

Vecītis un jaunākais brālis nelūgti iegāja pils zālē. Tā viesu pilna kā piebāzta, līgavainis ar līgavu sēd pie kāzu galda.

— Ej padzen līgavaini un apsēdies blakus līgavai, — vecītis teica jauneklim.

Viņš tā arī izdarīja.

Valdnieks sadusmojās un kļuva pārlieku nikns.

— Veltīgi tu dusmojies! — viņam teica vecītis. — Lūk, šis te nabadzīgais jauneklis ir īstais līgavainis, bet nevis tas tur. Ja netici, pārbaudīsim. Iedosim abiem pa vīnogulāja zariņam, lai izlozē. Kuram vīnogulājs uzziedēs un dos vīnogas, tam arī pienākas līgava.

Valdnieks nosprieda, ka vecītis nav gluži pie pilna prāta, taču bija ar mieru.

Atnesa divus vīnogulāju zariņus, vienu iedeva rokās princim un otru — nabadzīgajam jauneklim. Vīnogulāja zariņš jaunekļa rokās piebrieda ar sulu, lapas sāka za|ot un pēc tara noklājās no vienas vietas ar ogu ķekariem. Bet vīnogulāja zariņš prinča rokās kāds bija, tāds arī palika.

Valdnieks sadrūma, bet vecītis sāka gardi smieties.

— Tik un tā neatdošu jums savu meitu! — valdnieks kliedza.

— Atdosi! Kā nu neatdosi! Nevis kaimiņzemes princis, bet šis nabadzīgais jauneklis ir tavas meitas līgavainis! Ja netici tad uz vietas pārliecināsies. Kuram no mums būs taisnība, tā rokās izcepts fazāns atdzīvosies un uzlidos griestos.

Paņēma valdnieks rokās fazānu no cepešbļodas, bet tas kāds bija, tāds palika. Paņēma vecītis izcepto fazānu — putns apklājās ar spalvām, savicināja spārnus un uzlidoja griestos.

— Tik un tā neatdošu tam lupatlasim savu meitu! — valdnieks tiepās.

— Meita pati aizies pie tā, kurš nodancos danci uz kinžala asmens! — vecītis atbildēja.

Kaimiņzemes princis negribēja atteikties no līgavas. Viņš bija ar mieru dancot. Jau uzkāpjot vien uz asā kinžala, viņš savainoja kāju vienās asinīs.

Taču nabadzīgais jauneklis griezās nebēdīgā dancī uz kinžala asmens.

— Līgava piecēlās un pati aizgāja pie nabadzīgā jaunekļa, — neviens i nedomāja viņai ceļā stāties.

Līgava atstāja tēva pili kopā ar vecīti un jaunekli. Viņi atnāca dzīvot pie līgavaiņa brāļiem. Vecītis uzcēla jaunajiem skaistu māju ciemata malā. Pēc tam viņš saaicināja visus brāļus kopā un teica uz atvadām:

— Kamēr būsiet viesmīlīgi, dzīvosiet laimīgi!

Brāļi dzīvoja laimīgi, viņus nepiemeklēja ne bēdas, ne trūkums.

Pagāja laiks — ne īss, ne ilgs. Un tā kādu dienu vecītis devās ceļā, lai apraudzītu brāļus, lai uzzinātu, vai šie dzīvo pēc viņa novēlējuma. Viņš izsauca lietu, vēju un pieklaudzināja pie vecākā brāļa durvīm:

— Parādi žēlastību, atvēli nakti pārlaist zem sava jumta.

— Lasies, ka tiec ātrāk prom, jums, apkārtstaiguļiem, maizi vien nevar piedot.

— Ja tā, tad dzīvo, kā dzīvoji agrāk! — izmeta vecītis, gāja tālāk un pieklaudzināja pie vidējā brāļa durvīm.

Arī vidējais brālis nedomāja ielaist negaidīto viesi.

— Arī tu dzīvosi, kā dzīvoji agrāk! — vecītis teica un slāja pie jaunākā brāļa.

Pieklaudzināja. Durvis atvēra jaunākā brāļa sieva. Viņa veco vīriņu vairs nepazina.

— Neliedz man, labā sieviete, pārlaist nakti zem jumta.

— Nāc tik iekšā, būsi ciemiņš, — viņa uzaicināja vecīti, kaut gan nebija īstā reize uzņemt viesus, jo vīrs gulēja pie miršanas.

Jaunākā brā]a sieva uzaicināja vecīti apsēsties, bet pati nokāva vistu, pagatavoja gardas vakariņas, cēla tās galdā un gods godam uzņēma viesi.

— Kur ta saimnieks? — vecītis ievaicājās.

— Aizgāja savējos apraudzīt, — viņa sameloja, negribēdama viesi apbēdināt, un aiztecēja uz pagrabu pēc vīna.

Vecītis it labi zināja, ka jaunākais brālis guļ slims blakusistabā, un, kamēr sieva bija laukā, ņēma un izdziedināja viņu.

Sieva atgriezās no pagraba un redz — vīrs sēž pie galda vesels! Viņa pabrīnījās, bet neko neizrādīja, tikai noteica:

— Labi gan, ka tu ātri pārnāci. Ciemiņam jau bez mājas tēva ir garlaicīgi.

— Tencinu, — vecītis teica. — Jūs esat labu ļaužu, un arī liktenis jums būs allaž labvēlīgs.

No šā brīža jaunākais brālis ar sievu sāka dzīvot labas dienas, bet abiem vecākajiem brāļiem nebija vairs līdzšinējās rocības, un tie cieta trūkumu tāpat kā sākumā.

Cikars

Dzīvoja pasaulē, bet varbūt arī nedzīvoja mazs zēns. Māte viņam nomira, un tēvs, daudz neprātodams, apņēma otru sievu. Pamāte bija ļauna, cietsirdīga sieviete. Viņa ne acu galā neieredzēja zēnu. Viņš neko tai nevarēja izdarīt pa prātam. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņa par to vien lauzīja galvu kā padēlu varētu paspīdzināt. Viņa lika zēnam atnest ūdeni no paša tālākā avotiņa, bet pēc tam ūdeni izlēja. — Duļķains, — viņa teica, — aizej, atnes dzidrāku! — Viņa sūtīja zēnu ganīt govis un iedeva visai dienai līdzi sakaltušu maizes kancīti, un pieteica:

— Paēd pats, paēdini garāmgājējus un vēl mājās pārnes.

Par katru mazāko nieku pamāte rāja un sodīja zēnu — iegrūda istabā un tad nu ņēmās slānīt.

Nebija neviena, kas bāreni aizstāvētu. Vienīgi vērsis Cikars nebaidījas zēnu aizsargat no Jaunās pamātes pārestībām.

Padzirdējis zēnu kliedzam, Cikars pārskrēja mājās un badīja ar ragiem tā, ka pats aiz niknuma trīcēja. Baidīdamās, ka istabai varētu iegāzties iumts, pamāte tūlīt pat izlaida padēlu.

Zēns gauži mīlēja Cikaru; ganīja to uz lauka līdz vakaram, veda izpeldināt upītē un dienas karstumā paslēpa ēnā zem kuplas platānas.

Pamāte domāja un domāja, kā tikt vaļā no zēna un viņa aizstāvja. Un izdomāja.

Nolikās vienreiz cisās un sāka vaidēt un stenēt, vaimanāt un raudāt. Slima kas slima.

— Ai, kā man sāp, deg visas iekšas, — viņa sūdzējās vīram.

— Ar ko tevi ārstēt, kā tev palīdzēt? — vīrs jautāja.

— Iedod man paēsties Cikara aknas. Tikai tās mani varēs glābt.

Ļaunā pamāte prātoja, ja vērsi nokaus, zēns no bēdām pats nomirs.

Tēvam žēl nokaut vērsi. Viņš sit sev pa galvu un vaimanā:

— Kāda nelaime! Kā lai es mūsu maizes devēju nokauju! Ko iesāksim bez viņa!

— Tu labāk gribi, lai es nomirstu, — pamāte brēca.

Tēvam ar smagu sirdi vajadzēja vien piekrist — nevarēja taču sievai ļaut nomirt.

Tēvs paņēma dūci un sāka to trīt.

— Ko tu darīsi ar asu nazi? — dēls taujāja.

— Cikars esot jānokauj!

Zēns kļuva pārlieku bēdīgs, tikko asaras valdīja. Lūdza tēvu, lai tas atļaujot viņam pēdējo reizi aizvest vērsi padzirdīt.

Zēns aizveda vērsi pie upītes. Vērsis dzer ūdeni, bet zēns raud kā izkults.

— Neraudi, draudziņ, nebēdājies! — pēkšņi Cikars ierunājās cilvēka balsī. — Zinu, ka mani grib nokaut. Ļaunā pamāte arī tevi nobeigs. Aizej uz māju, paņem suku, krūku ūdenim un kramu. Bēgsim abi no šejienes prom.

Zēns atnesa visu, ko vērsis bija teicis, un viņi abi kopā pameta dzimto pusi un devās plašajā pasaulē.

Tēvs gaidīja, gaidīja dēlu. Nesagaidījis slāja pats uz upi. Bet tur ne vēsts no zēna un vērša! Tēvs metās uz vienu pusi. metās uz otru pusi. Viņš meklēja pa malu malām, bet nekur atrast, abi kā ūdenī iekrituši.

Pamāte, uzzinājusi, ka padēls šo viltībā pārspējis, pielēca no gultas augšā un trakā niknumā sāka plēst un lauzt visu, kas tik gadījās pa rokai.

Pamātei bija meža kuilis, niknāks par niknu, līdzīgs viņai pašai. Viņa pierunāja meža kuili, lai tas dzenoties bēgļiem pakaļ.

Cikars jož, ko māk, nesdams savu draugu tālāk prom no ļaunās pamātes. Viņiem pakaļ dzenas meža kuilis, ilkņi tam asi un smaili kā zobeni.

— Pagriez galvu, pamet acis atpakaļ, — vai mums kāds nedzenas pa pēdām? — vērsis teica.

Zēns atskatījās.

— Krietni tālu mums aiz muguras aulekšo meža kuilis!

— Mums pakaļ dzenas pati nāve, izlej no krūkas ūdeni!

Zēns izlēja ūdeni, un tajā vietā aiz viņiem izpletās barga jūra. Tā trako, viļņojas, bet meža kuilis nenobijās, metās ūdenī un, cīnoties ar viļņiem, peldēja pāri. Viņš peldēja, peldēja, kamēr jūru pārpeldēja. Izrāpās malā un metās skriet, ceļu nelāgodams.

— Pagriez galvu, pamet acis atpakaļ, — vai mums kāds nedzenas pa pēdām? — pēc brītiņa Cikars teica zēnam.

Zēns atskatījās.

— Krietni tālu mums aiz muguras aulekšo meža kuilis!

— Nomet zemē suku! — Cikars pavēlēja.

Zēns nometa suku, un tajā vietā aiz viņiem uzauga mežs — augsts un biezs. Koki gan tievi, bet tik cieši auga cits pie cita, ka starp tiem lai pelīte asti nedomā cauri izvilkt.

Meža kuilis metas virsū kokiem, lauž tos kā salmus ar asajiem ilkņiem. Koki gāžas cits pēc cita, kuilis laužas uz priekšu, bet mežam nav ne gala, ne malas. Un meža kuilis i nedomā padoties. Are, beidzot mežs kļūst retāks.

Cikars auļo, nes zēnu tālāk prom no nelaimes.

— pagriez galvu, pamet acis atpakaļ, — vai mums kāds nedzenas pa pēdām? — vērsis atkal saka.

Zēns atskatījās.

— Krietni tālu mums aiz muguras aulekšo meža kuilis!

— Met zemē kramu! — Cikars uzsauca.

Zēns nometa kramu, un tajā vietā līdz pašiem mākoņiem radās stāva klints. Liekas meža kuilis klintij virsū ar saviem ilkņiem, izcērt pakāpienu pēc pakāpiena un svempjas pa tiem augšā. Uzkāpa meža kuilis līdz pusei, te pēkšņi paslīdēja kāja, un nebija ko redzēt, ka tas iegāzās bezdibenī.

Cikars ar zēnu, pamanījuši, ka briesmīgais meža kuilis viņiem pakaļ vairs nedzenas, atvilka elpu. Tagad abi zināja, ka pamāte viņus rokā nedabūs.

Cikars zēnu aiznesa uz lauka pie kuplas platānas, uzsēdināja viņu kokā un iedeva rokā divas stabules — vienu jautru, bet otru skumju.

Tagad es tevi atstāšu vienu pašu, pats iešu ganīties pļavā. Tu sēdi kokā un stabulē. Jautrā stabule tevi gan pabaros, gan pados nodzerties, gan pakavēs tev laiku. Ja nokļūsti nelaimē, sāc stabulēt skumjo stabuli, tad es taisnā ceļā drāzīšos šurp pie tevis, — vērsis teica, atvadījās no drauga un aizgāja.

Zēns sēd platānā un savā nodabā stabulē jautro stabuli.

Stabulēšanu izdzirdēja valdnieka gans un nāca skatīties, kas te tik jauki stabulē. Ganam nenobrīnīties — kokā sēž zēns, pūš stabuli, un jautro skaņu pavadījumā lidinās tauriņi, kavē zēnam laiku. Gana sirdī iezagās tāda skaudība, ka viņam iekārojās atņemt zēnam stabuli, un viņš teica:

— Kāp zemē no koka, rādi šurp stabuli, no kā tā taisīta, ja tik skaisti stabulē.

Taču zēns ganam nedomāja paklausīt un zemē nekāpa. Tad skaudīgais gans gāja pie valdnieka un pastāstīja viņam par zēnu un brīnumaino stabuli, kurai skanot tauriņi lidinās un laižas dancī.

Valdnieks sasauca visus savus nazirvezīrus un pavēlēja tiem uz karstām pēdām atvest pie viņa zēnu.

Nazirvezīri pasauca visu zinātāju veču, lai tai paprasītu padomu, kā nocelt zēnu no koka.

— Man pašai ar to jātiek galā, pašai tas jāatved pie valdnieka, — veča šiem atsaka.

Viņa paņēma kazu, īlenu, divas zaļas malkas pagales un klumpačāja prom pie kuplās platānas.

Zēns, nelaimi nenojauzdams, pūš tik un pūš jautro stabuli.

Veča sakūra zem platānas uguni. Malka zaļa, nedeg, tikai kūp, dūmot piedūmo visu lauku. Zēns sāka klepot. Bet veča tik iedur kazai ar īlenu. Kazai sāp, tā žēli blēj.

— Ko tu, vecmāmiņ, tur dari? Kāpēc kaza tik žēli blej? — zēns iejautājas.

— Virve šai kaklu sažņaugusi, nekādi nevaru mezglu atsiet un uguni iekurināt. Būtu, dēliņ, nokāpis un palīdzējis man, vecam cilvēkam!

Zēns pameta savas burvju stabules kokā un aši kāpa zemē, lai palīdzētu vecajai sievai. Kā gan viņš būtu varējis nojaust, kas večai padomā? Bet veča piegrūda zēnam pie deguna paostīt kādu puķi, tā viņu iemidzināja, un veča zēnu nogādāja pilī.

Valdnieks zēnu uzmodināja un pavēlēja pūst burvju stabuli, bet nebija ar ko pūst — abas stabules palikušas platānā. Zēnu sagrāba un ieslodzīja tornī aiz deviņām atslēgām. Viņš tur sēdēja un aiz bēdām gauži raudāja.

Otrā rītā tornī iespīdēja saule, uzsmaidīja zēnam, un viņam kļuva vieglāk ap sirdi. Viņš stāvēja pie loga un pamanīja, ka laižas vārna.

— Vārna, vārna, esi tik laba, aizlaidies uz lauku un atnes man no augstās platānas stabules! — zēns viņai uzsauca, cerēdams, ka vārna viņu uzklausīs.

— Nē, nenesīšu vis. Jūs, puikas, mani ar akmeņiem apmētājat, — vārna noķērcās un aizlidoja.

Zēns noskatījās viņai pakaļ un atkal sāka jo rūgti raudāt.

Garām tornim laidās kovārnis. Zēns viņam uzsauca:

— Kovārni, kovārni, savu mazuļu labad aizlaidies uz lauku, atnes man no augstās platānas stabules!

— Nē, nenesīšu vis. Jūs, puikas, postāt mūsu ligzdas, — kovārnis nobrēcās un aizlidoja.

Zēns noskatījās viņam pakaļ un sāka vēl jo rūgtāk raudāt.

Un pēkšņi viņš pamanīja gaisā lidināmies bezdelīgu. Zēns sāka žēli dziedāt:

Kurp tu steidzies, bezdelīga?

Aizlaidies uz ieleju —

Turp, kur puto avotiņš.

Turp, kur lido tauriņi Sārtiem spārniņiem.

Redzēsi tur platānā,

Mīļā bezdelīga.

Manas stabulītes Vienas, noskumušas.

Atnes jel tās šurpu.

Straujā smailspārnīt!

Bezdelīga aizlidoja uz lauku līdz augstajai platānai un atnesa zēnam abas stabules.

Zēns sāka pūst skumjo stabuli, un tā raudāt raudāja.

Izdzirdējis skumjās stabules raudas, Cikars traucās, ko kājas nes, glābt savu draugu nelaimē. Vērsis vienā stiepienā pie torņa klāt, kā triecas ar ragiem — tā visas astoņas durvis pajūk kā nebijušas. Ieskrējās vēlreiz un blieza devītajās durvīs tā, ka pašam viens rags nost gan! Bet durvis stāv kā stāvējušas. Ko nu darīt, kā palīdzēt draugam?

Te no alas iztek pelīte un saka Cikaram:

— Ja esi ar mieru atdot savu ādu man, kad tavas dienas būs skaitītas, tad tev rags būs atkal savā vietā.

— Atdošu, atdošu, — Cikars atvēlēja.

Pelīte aplaizīja nolauzto ragu, un tas kā augtin pieauga, it kā nemaz nebūtu nolūzis.

Vērsis ieskrējās, ar jaunu sparu trieca ragus devītajās durvīs un salauza tās kā skangalus.

Zēns uzsēdās Cikaram mugurā, un vērsis viņu aiznesa tik tālu pasaulē, ka valdniekam nebija ne miņas, kur šie varētu būt palikuši.

Cikars apstājās plašas ielejas vidū. Zēnu viņš uzsēdināja augsta papelē, bet pats aizgāja ganīties.

Zēns ņemas pūst jautro stabuli. Nav ko redzēt, paiet diena pēc dienas.

Bija pagājis laiks — ne nu īss, ne ilgs, zēns gaidīt gaidīja Cikaru, bet nesagaidījis sāka stabulēt skumjo stabuli. Bet Cikars uz drauga aicinājumu kā nenāca, tā nenāca. Neko darīt, zēns nokāpa no koka zemē un gāja viņu meklēt. Meklēja vienu dienu, meklēja otru dienu, līdz atrada Cikaru pļavā beigtu.

Zēns piekļāvās Cikaram un jo rūgti to apraudāja. Pat zāles stiebriņi nečabēja, nelīgojās, pat tauriņi nelidinājās, visi žēloja puisēnu un kopā ar viņu lēja gaužas asaras.

— Tavu postu, manu Cikar, — zēns žēli raudāja, — kā es tagad dzīvošu bez tevis! Es negribu bez tevis dzīvot!

Un te nezin no kurienes pie viņā atkal attecēja pelīte.

— Saki — vai tu būtu ar mieru mirt sava drauga vietā? — viņa vaicāja zēnam.

— Esmu ar mieru! Atļauj tikai ar vienu aci redzēt Cikaru dzīvu!

Pelīte sāka rosīties pa pļavu, saplūca un sanesa dziedinošas zālītes, pārvilka ar tām vienreiz, otrreiz vērsim pār galvu, un Cikars, nebija ko redzēt, atdzīvojies pielēca kājās.

Zēns apkampa un glāstīja draugu un skūpstīja viņa acis. Priecīgs bija arī Cikars, laizīja zēnu ar raupjo mēli.

— Gana jums te apkampties! — pelīte iepīkstējās. — Man nav laika ilgāk gaidīt, tagad tev, zēn, pienācis laiks mirt.

Pelīte steidzās plūkt nāves zāli. Zēnam nemaz negribas mirt, žēl šķirties no Cikara, taču neko darīt, vārds jātur — jāatdod dzīvība par draugu!

Zēns jau paņēma no pelītes zāli. Teju, teju pārvilks ar to sev pār seju un beigts būs! Pēkšņi pelīte viņu apturēja.

— Dāvāju tev dzīvību! Redzu, ka esat īsti draugi! — viņa pateica un nozuda.

Cikars atkal uzsēdināja zēnu kokā, bet pats aizgāja ganīties.

Zēns vēl šobaltdien sēd kokā, stabulē jautro stabuli. Kolīdz grib redzēt Cikaru, sāk pūst skumjo stabuli, un uzticīgais draugs tūlīt nesas kā vējš pie viņa.

Labsirdīgais gans un ziņkārīgā meitene

Reiz pasaulē dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja pārlieku nabadzīga atraitne ar savu mazo dēlu. Kaut arī atraitne augu dienu no agra rīta līdz vēlam vakaram strādāja, muguru neatliekusi, taču dzīvoja lielā trūkumā — nekā cita nebija ko dēlam dot kā sūrā bāreņu maize, apslacīta ar sāļām asarām.

Dēls paaugās un teica mātei:

— Pietiek tev vienai mocīties, došos pasaulē maizi pelnīt!

— Labi, dēliņ, ej laimīgs, tikai mani neaizmirsti!

— Ja sanāks laiks, apciemošu, ja nesanāks — atlaidīšu par sevi ziņu, — dēls nosolījās un devās ceļā.

Dēls nonāca pie valdnieka un teica:

— Pieņem mani par ganu, lielo valdniek! Visus šos gadus mani ar grūtībām uzturēja māte. Tagad pienākusi mana kārta viņai maizi dot.

— Kā lai neņem tik prātīgu zēnu! Ja mātes rūpes proti novērtēt, no tevis dienās iznāks lietaskoks. Nogani manas aitas trīs gadus.

Dēls nu gana aitas, acu no tām nenolaiž, sargā savu ganāmpulku vasarā no karstuma un ziemā no aukstuma.

Pagāja trīs mēneši. Dēls posās ceļā, lai apciemotu māti, nesdams viņai līdzi ciemakukulim aitu taukus, sviestu, miltus.

Dēls iet un skatās — pa ceļu rāpo mazs čūskulēns. Viņš ienes to krūmos un saka:

— Pa ceļu, muļķīt, nerāpo, tevi samīs!

Bet čūskulēns, vēl gluži nejēga, nekā nesaprot, atkal lien virsū uz ceļa.

Dēls atkal paņēma čūskulēnu un aiznesa tālāk krūmos, tā paglābdams to no drošas nāves.

Pienāca brīdis, kad gans, nokalpojis nolīgto laiku, varēja atgriezties mājās pie mātes. Valdnieks iedeva viņam par darbu aitas un atlaida uz mājām.

Gans soļoja pa ceļu, pūta stabuli, dzina aitas. Te pēkšņi redz — pa ceļu rāpo čūskai

— Labdien, jaunekli, vai mani pazīsti? — čūska viņu uzrunā cilvēka balsī. — Neesmu aizmirsusi, ka tu man izglābi dzīvību. Par tavu labo sirdi gribu tev dāvināt spēju saprast augu, koku un visas dzīvās radības valodu. Aita ieblēsies, zirgs iezviegsies, suns ieriesies, putns iečivināsies, koks iešalksies — visu tu sapratīsi. Tikai paturi prātā — ja tu par to nepratīsi turēt mēli aiz zobiem, par akmeni pats pārvērtīsies, — čūska teica un ieslīdēja krūmos.

Gans palika stāvot kā zemē iemiets. Ilgi prātoja, vai tas sapnis vai īstenība. Piegāja pie veca koka un ar duncī padauzīja pa stumbru, it kā grasītos to nocirst.

— Nē, nē, mani grūti nocirst. Esmu ciets un sīksts, salauzīsi tikai savu dunci. Ej labāk nogriez jaunu kociņu, — vecais koks atrunāja.

Gans piegāja pie jauna kociņa, bet tas sāka liet gaužas asaras.

— Es gribu augt liels. Vēl par agru mani nocirsti Gans pasmaidīja. Dzina savu aitu baru tālāk.

Viena aita pret akmeni paklupa un dusmīgi ieblējās:

— Kaut tu par akmeni paliktu!

Ganam nāca smiekli, un viņš smaidīja.

Viņš gāja un dzina tālāk savas aitas.

Pašā aizmugurē kliboja veca aita, bet tai blakus skrēja auniņš. Gans dzirdēja, ka auniņš žēli ieblējās:

— Man tevis tik ļoti žēl, māmiņ! Tev visu laiku jāklibo, un tu atpaliec no visām aitām.

— Ai, dēliņ, vai tu domā, ka patiesi esmu kliba? — auniņam atbildēja vecā aita. — Man jānes uz savas muguras visa bara ienākums, tāpēc jau arī kliboju.

Gans nodomāja: «Šī aita jāsaudzē. Bez tās no visa bara nekāda labuma nebūs.»

Gāja tālāk. Pašā ceļmalā stāv mājiņa. Pagalmā kaltējas graudi, bet maza meitene tos sargā, atgaiņādama putnus.

Meitene pamanīja pa ceļu nākam ganu, sabijās un ieskrēja mājā. Kolīdz viņa nozuda, tā ar joni salaidās putni un nu tik knābāt graudus.

— Paldies, paldies, gans! Lai tev ir tik daudz aitu, cik še graudu! Krietni pieēdīsimies, kamēr paies garām tavs aitu bars! — putni čivina cits caur citu.

To dzirdot, gribi vai negribi, ganam jāsmejas. Putni aizlaidās.

Meitene izskrēja pagalmā un vaicāja:

— Kāpēc tu smejies?

Gans nesaka nekā, jo labi atceras čūskas teikto, un iet klusēdams tālāk. Bet meitene metas viņam pakaļ. Iet ua visu laiku tincina, kāpēc viņš smējies. Ganam ziņkārīgā meitene apnika. Viņš apstājās lauka malā zem veca ozola un likās gar zemi, il kā šo miegs būtu pārmācis. «Varbūt aizies,» viņš cerēja, «atstā sies no manis.»

Kokā tupēja divi putni — vārna un mazais vārnēns.

— Tu nedabūsi ne apskatīties, ka es šim cilvēkam izknābšu acis! — vārnēns teica vārnai.

— Pagaidi, nesteidzies, — māte atrunāja. — Cilvēks ir pārlieku viltīgs, varbūt viņš nemaz neguļ. Saķers tevi un nositīs.

Vārnēns jau nu mātei neklausīs. Nolaidās no ozola zemē, un, kolīdz grasījās ieknābt ganam acī, ta gans šo — caps! - ciet un vaļā vairs nelaiž.

— Māmiņ, palīdzi! Māmiņ, palīdzi! — vārnēns izmisīgi iebrēcās.

— Kā man tev palīdzēt, muļķīt? Ja cilvēks prastu musu valodu, es viņam darītu zināmu, ka zem ozola aprakta krūka pilna ar zeltu, viņš aiz pateicības tevi atlaistu, — atsaucās vecā vārna.

Gans palaida vārnēnu vaļā, atkašāja ar nūju zemi un atrada krūku pilnu ar zeltu.

Ziņkārīgā meitene to visu noskatījās un pabrīnījās.

— Saki — kāpēc tu smējies? Saki — kā tu uzzināji, ka šeit aprakts zelts? — viņa atkal sāka tincināt.

— Nekā es tev neteikšu! Liec mani mierā!

Ziņkārīgā meitene i nedomā atstāties. Līdz pašam ciematam viņa kā pielipusi ganam un vienā gabalā tikai skandina — saki un saki!

Gans sadusmojās:

— Ja tev paieikšu, pats par akmeni pārvērtīšos! Bet es gribu māti redzēt!

Meitenei ne domas no gana atstāties, jo viņa bija tikpat ziņkārīga, cik stūrgalvīga.

Gans pārnāca mājās, bet meitene jau neļaus viņam parunāties ar māti. Maļ savu maļamo:

— Saki man ātrāk, kāpēc tu smējies! Man jāsteidzas uz mājām, citādi putni visus graudus uzknābās!

Gans iznāca pagalmā un dzirdēja, ka gailis saka kaķim:

— Ko tu tupi tāds sabozies? Slienies kājās, paskraidi!

— Tev labi skraidīt pa pagalmu, vistas trenkāt, bet mani grauž bēdas!

— Kas tev par bēdām?

— Kā lai nebūtu bēdas? Tūlīt gans atklās savu noslēpumu tai meitenei un pats pārvērtīsies par akmeni! Kas mums tad atmetis ko ēdamu?

— Vai nu šis būs tik dumjš? Būtu viņš paņēmis žagaru un sadevis, lai ziņkārīgā meitene reiz rimstas, — gailis sacija.

Ganam nenobrinīties par tādu gudrību. Viņš paķēra žagaru, kāds gadijas pa rokai, un uz visiem laikiem atmācija ziņkārīgo meiteni iztaujāt par to. kas uz viņu neattiecas.

Valdnieka audžudēls

Reiz dzīvoja valdnieks, kuram nebija bērnu. Kādu dienu viņš sadomāja sūtīt savus nazirvezīrus uzmeklēt gudru zēnu, lai to pieņemtu sev par dēlu un lai tas būtu viņa mantinieks.

Nazirvezīri pārstaigāja zemi krustām šķērsām, redzēja vaigu vaigā daudz dažādu zēnu, taču neviens nebija pa prātam.

Nazirvezīriem bija vēl jāapstaigā tikai nieka ciematiņš pašā valsts nostūrī. Viņi ieradās tur un uz nabadzīgas būdiņas sliekšņa pamanīja zēnu.

Nazirvezīri vaicāja zēnam, ko dara viņa tēvs.

— Dzīvību sēj, — viņš atbildēja.

— Kā tā «dzīvību sēj»? — vezīri brīnījās.

— Sēj tīrumā labību. Kad novāks ražu, būs no kā dzīvot!

Tad nazirvezīri vaicāja zēnam, ko dara viņa māte.

— Asaras aizdod, — viņš atbildēja.

— Kā tā «asaras aizdod»? — vezīri atkal brīnījās.

— Rau, tā — mums nomira kaimiņš, māte aizgāja viņu apraudāt. Kad māte nomirs, kaimiņi savukārt apraudās viņu.

Vezīri lūdza iznest viņiem kaut ko uzēst un ieliet nedaudz vīna, bet zēns atsacīja:

— Vispirms piesieniet zirgus pie vīnogulājiem, tad jums arī vīnu ieliešu.

Vezīri gāja uz vienu pusi, gāja uz otru pusi, bet vīna dārzu nekur nemanīja. Viņi nāca atpakaļ pie zēna un teica:

— Acis izskatījām, bet ne vīna dārza, ne vīnogulāju nemanījām.

— Tad diez no kurienes pie mums butu vīns radies? Vezīriem bija pa prātam attapīgais un apķērīgais zēns, pa prātam viņa gudrā runa.

Tik attapīgs zēns ir cienīgs mantot troni, — nazirvezīri nosprieda un aizveda zēnu pie valdnieka.

Saules meita

Reiz dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja trīs brāļi. Viņi bija nabadzīgu ļaužu.

Kādu dienu māte tīrīja labības lādi un atrada trīs sažuvušus graudus. Brāļi uzara trīs laukus un iesēja tur trīs graudus. Vecākie brāļi apsēja malējos laukus, bet jaunākais — vidējo lauku. Labība uzdīga, savārpoja smagās vārpās, un brāļi, paredzot jo bagātīgu ražu, nevarēja vien nopriecāties.

Bet tad augšā debesīs sāka trakot pērkongrāvējs Elija. Tas sadzina smagus, melnus mākoņus un ar krusu nokapāja vidējo lauku. Postā aizgāja visa raža.

Jaunākais dēls pārlieku noskuma, ka viņam vienam dzīvē neveicās. Ko lai dara? Viņš paņēma sirpi un devās pasaulē, lai pārliecinātos, vai viņš patiesi ir neveiksminieks.

Nogāja viņš garu, bet varbūt arī īsu ceļa gabalu un nonāca pie bagāta saimnieka kviešu lauka. Kviešu lauks tik milzīgi liels, ka simts dienu pļausi, ir tad vēl malas neredzēsi.

— Ko tu man dosi, — jaunākais dēls vaicāja bagātajam saimniekam, — ja vienā dienā novākšu visu labību no tava lauka?

— Pusi no visas ražas, — bagātais piesolīja.

Puisis atvēzēja sirpi un ar skubu metās pļaut labību un nopļauto sasiet kūļos. Teju, teju jāsasien pēdējais kūlis, bet Saule jau taisās uz rieta pusi. Puisis noņēma cepuri, paklanījās gaismas devējai un lūdzās:

— Nenorieti, Saule, brītiņu vēl pakavējiesl

Taču Saule nepagaidīja, norietēja.

Atnāca saimnieks un redz, ka pēdējais kūlis nav vēl sasiets.

Puisis nometa sirpi zemē un saka bagātajam:

— Redzams, man dzīvē neveicas un neveicas. Dzīvo, kā esi dzīvojis līdz šim, bet es iešu savu ceļu.

Gāja puisis tālāk. Viņš nonāca kādā ciematā un nolīga pie bagāta saimnieka trīs gadus ganīt aitas, pie tam ar norunu, ka trijos gados neviena pati aita nepazudīs, pat vilnas sproga no aitas muguras nenokritīs. Par to bagātais saimnieks apsolīja puisim atdot pusi sava ganāmpulka.

Trīs gadi pagāja kā nebijuši. Aitas godam noganītas, ganāmpulks savairojies tik prāvs, ka zemei to grūti noturēt.

Puisis noņemas pēdējā vakarā, dzīdams aitas kūtī, kad pēkšņi aitu barā, kur gadījies, kur ne, iesprūk vilks. Sagrāba pašu prāvāko aitu un prom bija.

Par tādu neizdošanos puisis pārlieku noskuma un nosauca sevi par Neveiksminieku. Viņš nosvieda gana spieķi zemē un gāja tālāk pasaulē.

Gāja Neveiksminieks bez takas, bez ceļa. Saule ar saviem karstajiem stariem viņu svilināt svilināja. Pagalam nokusis puisis apsēdās upītes malā atvilkt elpu. Pasmēlis plaukstās aukstu ūdeni, pārlaida to pāri sejai, tad uzkoda, kas bija pauniņā līdzi, nodzērās ūdeni un izstiepās augstajā zālē visā garumā kupla riekstkoka ēnā.

Pēkšņi no debesīm — ne nu ticēt, ne neticēt savām acīm — nolaidās trīs daiļavas, trīs Saules meitas, aši nometa drēbes un steidzās upītē izpeldēties. No viņu skaistuma pat ūdens sāka laistīties un zvīļot. Daiļavas brītiņu paplunčājās upītē, parotaļājās, tad izkāpa krastā, apģērbās, un, kolīdz teju, teju lidos prom, tā Neveiksminieks — caps! — saķēra pašu jaunāko un nelaida vairs vaļā. Tai nu vajadzēja palikt tepat uz zemes.

Neveiksminieks uzcēla mežmalā būdu, un tur abi sāka dzīvot.

Saules meitai bija gredzentiņš, nevis tāds parasts, bet gan brīnumgredzentiņš — ko vien vēlēsies, visu izpildīs. Noliksi gredzentiņu zemē — uzklāsies galdauts, uzliksi gredzentiņu uz galdauta — dažnedažādi ēdieni un dzērieni uzradīsies.

Kādu dienu šajā mežā medībās izjāja pats valdnieks. Pa visu garo dienu viņš bija tikai vienu pašu fazānu nošāvis. Valdnieks bija izsalcis kā vilks un pavēlēja vezīram fazānu izcept. Vezīrs pamanīja mežmalā būdu un aizsūtīja uz turieni kalpu ar visu fazānu.

Valdnieka kalps, nonācis pie būdas, sasveicinājās ar Neveiksminieku un lūdza atļauju pagatavot valdniekam vakariņas. Neveiksminieks pats iekūra uguni, bet kalps uzsprauda putnu uz iesma un sāka cept.

Te pagalmā iznāca Saules meita. Kalps palika kā zemē iemiets. Viņu tā apbūra Saules meitas skaistums, ka ne acu no tās novērst. Otras tik daiļas viņš nebija redzējis. Kalps stāvēja ar pavērtu muti, un fazāns viņam nebija ne prātā. Pa to laiku fazāns no visām pusēm apdega, kļuva melns kā ogle.

Kalps atgriezās pie valdnieka tukšām rokām. Valdnieks pārlieku noskaitās, gribēja turpat uz līdzenas vietas nolaidīgo kalpu bargi sodīt.

— Uzklausi mani, o, lielo valdniek, — kalps lūdzās. — Nemaz neesmu vainīgs, tur bija neredzēti skaista sieviete! Skaistāku par to starp debesīm un zemi neatradīsi! Acu no viņas nevarēju atraut un tā netiku pamanījis, ka fazāns sadega par ogli.

Valdniekam nu jāredz pašam savām acīm, vai kalps runājis patiesību, un viņš kopā ar nazirvezīriem jāj uz Neveiksminieka būdu.

Jaunais vīrs iznāca viesiem pretī.

Valdnieks un vezīri nokāpa no zirgiem.

Neveiksminieks vispirms parūpējās par zirgiem: pavicināja šurp un turp gredzentiņu, un katram zirgam kaklā tika uzkārta tarba ar miežiem. Pēc tam viņš uzaicināja viesus apsēsties turpat pjaviņā būdas priekšā. Pavicināja viesu priekšā šurp un turp gredzentiņu, un tūdaj uzklājās galdauts, no vienas vietas nokrauts ar dažnedažādiem ēdieniem. Valdnieks brīnās, acis iepletis. Nesaprot, no kurienes tas viss radies.

Neveiksminieks nenocietās, pasauca sievu: gribēja valdnieka priekšā padižoties ar viņas skaistumu. Iznāca no būdas Saules meita un ar savu mirdzumu visus vai aklus padarīja. Skatoties uz viņu, acis žilbst, bet kā gan lai neskatās uz tādu daiļumu! Skaudība kā ļauna čūska lodāja ap valdnieka sirdi. Bet vientiesis Neveiksminieks vēl ņemas lielīties ar savu brīnumgredzentiņu.

Valdnieks atgriezās pilī un kopā ar nazirvezīriem ieslēdzās savās istabās, lai palauzītu galvu, kā Neveiksminiekam izmānīt brīnumgredzentiņu un kā atvilt daiļo sievu. Prātoja trīs garas dienas, līdz beidzot izprātoja. Aizsūtīja kalpus pakaļ un atveda Neveiksminieku uz pīli.

— Tu, kā redzams, iespēj visu, — valdnieks saka Neveiksminiekam. — Atnes man tās bifeļu mātes pienu, kura ganās uz visaugstākā kalna. Ja neatnesīsi, tava galva ripos!

Bet šī bifeļu māte bija tik nikna, ka neviens visā pasaulē tai nedomāja ne tuvumā rādīties.

Neveiksminieks palūdza valdniekam virvi un devās uz visaugstāko kalnu.

Viņš rāpās deviņas reizes pāri deviņiem kalniem un tikai tad nokļuva uz paša augstākā kalna. Skatās, nogāzē ganās milzīga bifeļu māte.

Tā pamanīja Neveiksminieku un teica viņam cilvēku valodā:

— Sargā, muļķi, labāk savu ādu, manējā ir divas pēdas bieza — tev, cilvēkbērnam, to pušu nedabūt!

— Es jau nemaz netaisos tevi nogalēt, atnācu tikai paskatīties! Kādus tik brīnumus par tevi nestāsta, — Neveiksminieks atbildēja.

Viņš piegāja tuvāk un kā meta bifeļu mātei virvi, tā arī uzmeta tai cilpu kaklā. Neveiksminieks veda bifeļu māti uz valdnieka pili.

Saņem savu bifeļu māti, valdniek1 Liec kalpiem to izslaukt, es nezinu, cik piena tev vajadzīgs.

Valdnieks nebija cerējis ieraudzīt puisi dzīvu. Zils, melns noskaitās uz vezīriem, ka tie nav izdomājuši kaut ko grūtāku. Valdnieks nesamanīja, ko Neveiksminiekam atbildēt, un niknumā teica:

Paņem krūzi ar bifeļu mātes pienu, uzkāp platānā un nokāp zemē, un lai piens būtu sarūdzis! Ja nebūsi paguvis pienu saraudzēt, pavēlēšu tevi piežmiegt kā kaķēnu.

Neveiksminieks noprata, ka šeit ar spēku un veiklību vien nekā nevarēs izdarīt, un gāja pavaicāt sievai, kā paveikt tādu grūtu darbu.

Bet kam tad tev gredzentiņš? Iemērc to krūzē un nedabūsi apskatīties, ka piens būs sarūdzis, — Saules meita viņu pamāca.

Neveiksminiekam iedeva krūzi līdz malām pilnu kā aci ar pienu. Viņš rāpās un uzrāpās garās platānas pašā galotnē. Iemērca tur gredzentiņu pienā un jo veikli nokāpa zemē. Pienesa krūzi valdniekam, bet krūzē jau rūgušpiens — griez kaut vai ar nazi!

Valdnieks no dusmām gandrīz vai pušu pārsprāga, taču sevi nenodeva, izlikās, ka to vien būtu gaidījis. Viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka šeit jau nu burvestība ir ņemta palīgā.

— Saki, ar kādu brīnumu tev izdevās tik ātri pienu saraudzēt! — valdnieks cieti noprasīja.

— Brīnums, ta brīnums, ne jau tev to saprast! — Neveiksminieks pavīpsnāja.

— Labi, ja jau tu esi tik gudrs un izveicīgs, atved man par sievu Saules vecāko meitu! Dodu tev laiku trīs gadus, trīs mēnešus, trīs nedēļas un trīs dienas. Ja pa šo laiku nebūsi atpakaļ, paņemšu tavu sievu.

Neveiksminieks gauži nobēdājās, pārnāca mājās, izstāstīja sievai visu, ko bija dzirdējis no valdnieka.

— Nebēdājies nemaz, — Saules meita viņam saka. — Paņem gredzentiņu. Gredzentiņš ripos pa priekšu un aizvedīs tevi līdz manas mātes nama durvīm.

Neveiksminieks saposās tālajam ceļam. Gredzentiņš tik ripo uz priekšu, un Neveiksminieks iet tam pa pēdām.

Gredzentiņš tā aizripoja līdz pat zilajai jūrai un tur apstājās.

Neveiksminieks skatās — pašā jūras malā guļ zivs, tā uzpūtusies, ka tik tikko vēl dzīva.

— Palīdzi man, labo cilvēk, — zivs lūdzās, — ne pakustēties nevaru.

— Labprāt palīdzētu, bet nezinu, kā lai to daru, — Neveiksminieks saka.

— Tu taču esi ceļā pie Saules, labo cilvēk. Pavaicā gaismas devējai, kā man palīdzēt!

Gredzentiņš atkal sāka ripot tālāk un aizripoja līdz lielam, plašam laukam. Uz lauka arāji ar zemi. Bet lemeši viņiem lūst kā skangali.

Arāji apvaicājās Neveiksminiekam, kurp šis tā iedams. Varen nopriecājās, uzzinājuši, ka viņš ceļā pie Saules.

— Uzzini no gaismas devējas, kā mums šai likstā palīdzēt, — viņi lūdzās Neveiksminieku.

Gredzentiņš sāka ripot tālāk, aizripoja līdz stāva kalna nogāzei. Nogāzē gani gana aitas. Uzzinājuši, kurp šis tā iedams, gani kļuva priecīgi.

— Pavaicā gaismas devējai, kāpēc mums vasarā aitas beidzas nost, — viņi lūdzās Neveiksminiekam.

Gredzentiņš sāka ripot pa nogāzi uz augšu, apstājās pašā kalna galā briedim pie kājām. Uz galvas briedim aug papele — tāda augsta, augsta, ka ne galotni saredzēt, tā iesniedzas mākoņos.

— Uz kurieni tā iedams, labo cilvēk? — briedis vaicāja.

— Esmu ceļā uz debesīm, eju pēc Saules vecākās meitas.

— Uzkāp papelē. No turienes zelta pakāpieni tevi aizvedīs līdz Saules pilij. Tikai vispirms iedod man kaut sauju zāles — trīs gadus neesmu nekā ēdis.

Neveiksminieks briedim no sirds pateicās, saplūca veselus trīs klēpjus zaļu, sulīgu zāli un visu nolika tam priekšā, bet pats rāpās papelē.

Saule pie debesīm slīdēja zemāk un zemāk, bet Neveiksminieks rāpās kokā augstāk un augstāk. Rau, te arī zelta pakāpieni! Neveiksminieks uzrāpās līdz Saules pilij. Viena pils puse bija no zelta, otra — no sudraba. Zelta pusē atpūtās Saule, sudraba pusē — Mēness.

Saule vēl apspīdēja zemi, un Neveiksminiekam pretī iznāca Mēness. Viņš apvaicājās cilvēkam, kādās darīšanās tas atnācis. Neveiksminieks izstāstīja, kāda vajadzība spiedusi šo doties grūtajā ceļā.

— Saule drīz atgriezīsies, — Mēness teica. — Kaut tikai tu nesadegtu tās karstajos staros un nesakristu pelnos.

Drošs kas drošs, Mēness pārvērta Neveiksminieku par adatu un iesprauda to stabā.

Saule drīz atgriezās un jau pa gabalu saoda cilvēka smaku.

— Kas iedrošinājies spert kāju mūsu valstībā? Kāpēc te ož pēc cilvēka? — gaismas devēja norūca.

— Varbūt ož, bet varbūt tev tikai tā izliekas, — Mēness atbildēja. — Bet ko tu darītu, ja mūsu znots atnāktu pie mums, vai tu viņu sadedzinātu par pelnu čupiņu?

— Nē, to es nedarīšu, zvēru pie savas gaismas! Ak, kaut vienu aci varētu uz viņu pamest!

Tad nu Mēness ņēma un bez kavēšanās pārvērta Neveiksminieku par cilvēku.

Saule jo laipni sasveicinājās ar savu znotu, itin mīlīgi apvaicājās, kālab šis tik tālu ceļu mērojis.

Neveiksminieks klāj vaļā, ko viņam uzdevis pašu zemes nenovīdīgais valdnieks, bet attapa pastāstīt arī par sevi: kā viņš cietis no pērkongrāvēja Elijas, vilka un pašas Saules.

— Kas nu bijis, bijis, — Saule atsmēja. — Tagad vari atpūsties no tālā ceļa manā dārzā. Savu sakāmo pateikšu vēlāk.

Saule aizveda meitas vīru uz savu dārzu. Viņš iet, met acis uz visām pusēm un nevar vien nobrīnīties: citi koki zied, citi slīgst maigā lapu zaļumā, vēl citos briest sulīgi un brīnumskaisti augļi.

— Atsēdies, atpūties, ēdienu tev atnesīs. Arī vilku satiksi, pat pērkongrāvēju Eliju, — Saule noteica un pameta viesi savā ziņā.

Atnāca vilks un izklāja Neveiksminiekam priekša galdautu. Atnāca pērkongrāvējs Elija un atnesa ēdienu un dzērienu.

Neveiksminieks likās virsū pērkongrāvējam Elijam:

— Kāpēc tu manam laukam uzsūtīji krusu, lai to nokapā? Kāpēc visu ražu iznīcināji? Ko ļaunu esmu tev nodarījis?

Neveiksminieks bruka virsū pērkongrāvējam un to piekāva ar savu vareno spieķi, sita un sita, kamēr pašam ap sirdi kļuva vieglāk.

Arī vilks neizspruka sveikā.

— Kālab tu aiznesi aitu no ganāmpulka, kas man bija jāpieskata? Trīs gadus sargāju, ne acu neaizvēris, pat vilnas sprogai nejāvu nokrist no aitas muguras, bet tu uzkūlies pēdējā mirkli un izjauci visu manu nolīgumu.

Tā gan noprasīja, bet atbildi i nedomāja gaidīt — smagi piekāva vilku, gandrīz vai ādu viņam pa acīm novilka.

Neveiksminieks nu bija norēķinājies gan ar pērkongrāvēju Eliju, gan ar vilku un apsēdās uzkost kaut ko pusdienas tiesai.

Pēc krietna brīža pie viņa atnāca Saule.

— Nu, dēliņ, vai esi apmierināts? Vai sadevi, kā pienākas, saviem pāridarītājiem? — viņa apvaicājās. — Es pati ari jūtos tavā priekšā vainīga. Lai tu neturētu uz mani Jaunu prātu, paglābšu tevi no nenovīdīgā valdnieka. Atgriezies uz zemes un pasaki viņam: «Saules meitu tev neredzēt kā savas ausis. Tu kļūsi par zaķi, bet tavi nazirvezīri — par vilkiem.»

Neveiksminieks pateicās Saulei un pastāstīja viņai par zivi, arājiem un ganiem.

— Neliedz viņiem sava padoma, labā gaismas devēja! Tu visu zini, tu visu iespēj.

— Zivij iebelz labi krietni pa vēderu, viņa ir norijusi naudas maisu un tāpēc arī uzpūsta. Arājiem iesaki apmainīt koka lemesi pret dzelzs lemesi, tas nelūzīs. Bet aitas pavasarī ir jānocērp. Tām vasarā ir pārāk karsti, tāpēc arī nobeidzas.

Neveiksminieks atvadījās no Saules un pa zelta pakāpieniem nokāpa atpaka] uz zemes.

Pa priekšu ripoja gredzentiņš, bet tam pakaļ naski snāja Neveiksminieks. Gredzentiņš ripoja un aizripoja līdz kalna nogāzei, kur gani ganīja aitas. Neveiksminieks piegāja pie viņiem nn teica:

— es jūs neaizmirsu, uzzināju no saules, kā jums palīdzēt nelaimē. Aitas jums jānocērp pavasarī, jo nenocirptām vasarā ir karsti, un tāpēc viņas ari nobeidzas.

Gredzentiņš ripoja tālāk, aizripoja līdz plašam laukam, kui vaiga sviedros rāvās arāji. Neveiksminieks piegāja pie tiem un sacīja:

— Arī jus es neaizmirsu, uzzināju no Saules, kā jums palīdzēt nelaimē. Jums jānomaina koka lemeši pret dzelzs lemešiem, tie nelūzīs.

Gredzentiņš ripoja tālāk un noveda Neveiksminieku jūras malā.

Pašā jūras malā gulēja zivs, tā uzpūsta, ka tikko vēl dvašoja.

— Vai tikai neesi mani aizmirsis, labo cilvēk, vai pavaicāji, kā man palīdzēt nelaimē? — zivs jautāja.

— Nē, neaizmirsu vis, palīdzēšu arī tev nelaimē.

Viņš zvēla zivij pa vēderu, un no tā izvēlās maiss pilns ar zelta naudu.

Gredzentiņš ripoja un ripoja taisnā ceļā uz valdnieka pili.

Nenovīdīgais valdnieks negaidīja Neveiksminieku, pat sapņos tam nebija rādījies, ka šis varētu dzīvs atgriezties. Valdnieks aiz dusmām kļuva zils, melns.

— Tev, valdniek, Saules meitu neredzēt kā savas ausis. Tu pats paliksi par zaķi, bet tavi vezīri — par vilkiem!

Tikko Neveiksminieks bija tā pateicis, valdnieks pārvērtās par zaķi, bet nazirvezīri — par vilkiem. Un vilki zaķi saplosīja gabalu gabalos.

Neveiksminieks atgriezās mājās pie savas daiļās sievas un izstāstīja visu, ko bija pieredzējis. Sieva pārlieku priecīga, ka vīrs pārnācis sveiks un vesels un pratis viņu paglābt no nenovīdīgā valdnieka.

Te arī pasakai beigas.

Divas pļaukas

Reiz dzīvoja pasaulē nabags. Viņš bija nabagāks par nabagu — ne zemes, ne lopu, ne putnu tam nebija, tikai viens vienīgs kaķis tukšā būdā. Visu mūžu viņu mocīja izsalkums, turpat vai badā mira.

«Iešu pie valdnieka, izstāstīšu viņam par savu postu,» nabags nolēma.

Viņš iebāza izkāmējušo kaķi maisā un devās ceļā. Viegli izdomāt, bet ne tik viegli tikt pie valdnieka klāt. Pie ieejas nabagu apturēja nikns sargs un nelaida pilī. Nabags sargu ilgi lūdzās un ņēmās pierunāt, līdz šis beidzot bija ar mieru.

— Lai notiek, ielaidīšu, — sargs sacīja, — taču ar tādu norunu, ka dosi man pusi no tā, ko pats saņemsi no valdnieka!

Nabags iegāja pils zālē un izlaida kaķi no maisa. Izsalkušais kaķis sāka skraidīt un žēli ņaudēt.

— Kāpēc esi atnācis, kāpēc kaķi atnesi? — valdnieks vaicāja.

— Māja man tukša kā izslaucīta, nav ne kripatas ko ēst, pat peles aizmukušas, nevaru taču jaut kaķim badā nobeigties, — ņem tu to sev, bet man par to iedod divas pļaukas!

Valdnieks pabrīnījās. Kur tas dzirdēts, ka kaķi maina pret pļaukām, bet nabaga lūgumu izpildīja — iecirta šim divas pļaukas, ka noplakšķēja vien.

Nabags valdniekam pateicās un gāja ārā no pils. Sargs joza viņam pakaļ, nelaida prom.

— Ko tu dabūji? Dod man ātrāk pusi!

Nabags iecirta sargam pļauku. Nu gāja kautiņš vaļā.

Valdnieks izdzirdēja troksni un iznāca paskatīties, kas te notiek.

— Tavs sargs mani nelaida pilī, — nabags paskaidroja, kamēr es nebiju apsolījis atdot viņam pusi no tā, ko saņemšu pats. Tāpēc es arī palūdzu no tevis divas pļaukas, viņam taču vajadzēja iedot vienu!

Valdnieks sāka smieties un attapīgo nabagu bagātīgi apdāvināja.

Lielais ērglis un mednieks

Dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja nabadzīgs mednieks. Vienreiz viņš gāja pāri laukam un redzēja, ka ozolā tup tik liels ērglis, ka ar spārniem nosedza divus blakus ozolus. Mednieks jau savilka stiegru, notēmēja bultu, bet te ērglis saka:

— Nenogalini mani, medniek, man ir salauzts spārns. Paņem mani uz māju, izārstē, pabaro. Atmaksāšu tev ar labu.

Mednieks aiznesa putnu uz mājām. Sieva nikna pretī — pašiem neesot ko ēst, bet nu vēl ērglis jābaro!

Mednieks ar sievu tiešām bija pārlieku nabadzīgi — dzīvoja pusbadā, nebija ko uz zoba likt.

Pagāja trīs nedēļas. Ērglis izveseļojās, uzkrāja spēkus un teica:

— Raudzīšu aizlidot līdz ozoliem.

Ērglis savicināja spārnus, saņēmis visus spēkus, pārlidoja pāri pagalmam un nolaidās atkal zemē.

— Paņem mani atpakaļ, cilvēk, — putns lūdza mednieku, nav man vēl agrākā spēka.

Pagāja divas nedējas. Ērglis atkal izlidoja, lai izmēģinātu savus spēkus. Laidās uz trim ozoliem un nometās tajos. Gribēja lidot tālāk, bet nevarēja. Neko darīt, bija vien jāatgriežas pie mednieka.

Sieva mednieku rāj vienā rāšanā, bet viņš tik dara savu — kopj ērgli, ēdina, padod ūdeni nodzerties un ārstē salauzto spārnu.

Pagāja vēl nedēļa, un tad ērglis jutās pavisam vesels un stiprs.

Viņš uzšāvās debesīs kā bulta, pārlidoja ar vienu spārnu vēzienu pāri trim ozoliem, apmeta loku virs tālā meža un tad atkal nolaidās mednieka mājas priekšā.

— Paldies tev, labo cilvēk, esmu izveseļojies, — ērglis sacīja. — Sēdies man mugurā, paņemšu tevi līdzi pie savējiem. Viņi tev pasniegs dāvanas, bet tu nekā neņem, lūdz tikai sarūsējušo lādīti.

Ērglis ar mednieku uzšāvās līdz pašiem mākoņiem, lidoja uz augstajām klintīm aiz tālā meža un nolaidās zemē pie milzu ligzdas. Izstāstīja savējiem, ka mednieks viņu izglābis no bojā ejas.

Ērgļu māte saka kraut medniekam priekšā zeltu un sudrabu, dārgakmeņus un visādus citādus dārgumus.

— Ņem, kas tavam prātam tīk, — viņa piedāvāja.

Mednieks uz dārgumiem ne acu nepameta, no visa atsacījās.

— Ko tad tev, cilvēk, vajag?

— Uzdāvini man sarusējušo lādīti!

Ērgļu māte izlikās, ka nav dzirdējusi. Rāda tik medniekam brinumainas mantas — citu par citu skaistāku. Mednieks piecēlās, it kā grasītos iet projām.

— Labi, neej projām, došu lādīti! — ērgļu māte sacīja, bet bārsta tik viņa priekšā atkal zeltu un sudrabu.

Mednieks sadusmojās ne pa jokam. Sadusmojās arī jaunais ērglis.

— Lidošu no jums projām! Cilvēks man izglāba dzīvību, bet jums žēl sarūsējušas lādītes.

Ērgļu māte nobijās, sak, var vēl karstgalvis aizlidot cilvēkam lidzi, un, neko darīt, atdeva medniekam sarūsējušo lādīti, piekodinādama:

— Kamēr nebūsi aizticis līdz mājai, vaļā neslēdz, ir nemēģini vaļā taisīti

Mednieks snāja uz mājām, bet visu ceļu šo māc šaubas — kālab ņēmis sarūsējušu lādīti? «Varbūt mani piemuļķojuši? Paskatīšos ar vienu aci, kas tur iekšā,» viņš prātoja.

Atvēra lādīti, bet no turienes kā no pilnības raga sāka birt laukā mājas, veikali, cilvēki! Vienā mirklī apkārt medniekam jau pletās trokšņaina pilsēta — cilvēki rosās, tirgoņi tirgojas, visur troksnis un jautra kņada. Rodas un rodas aizvien jaunas mājas un veikali, no lādītes laukā lec cilvēki.

Mednieks sastinga no brīnumiem, palika vai par sālsstabu, apjuka, nezina vairs, kā lādīti aiztaisīt. Bet pilsēta tik aug un aug, plešas plašumā.

Te nezin no kurienes kā no zemes izauga Melnais devs[1].

— Ko bēdājies, cilvēk? — devs vaicā.

Mednieks viņam izstāstīja savu nelaimi. Bet devs saka:

— Savākšu lādītē atpakaļ visu pilsētu, ja dosi man to, ko pats nezini.

— Došu, — mednieks apsolīja.

Viņš nezināja, ka pa to starpu, kamēr pats bija pie ērgļa, mājās sievai piedzimis puisēns zeltsprogainītis, bet devs par to bija padzirdējis.

Devs savāca visu pilsētu kā nieku lādītē un cieši aizcirta vāku. Visapkārt kļuva atkal tukšs un kluss.

— pielūko, ka neaizmirsti norunu, — devs sacīja. — Pēc piecpadsmit gadiem atsūti to, ko apsolīji.

Mednieks atgriezās mājās, bet mājās viņu sagaida sieva un dēlēns zeltsprogainītis. Nu gan nabaga mednieks atskārta, kādu solījumu viņš devis viltīgajam devām. Pabēdājās, pabēdājās savu laiciņu, līdz pierima — priekšā apaļi piecpadsmit gadi, vai maz kas var gadīties, varbūt Melnais devs vēl ņem un atstiepj kājas.

Taču piecpadsmit gadi pagāja kā viena diena. Medniekam dēls izauga skaists un pie tam drosmīgs.

Mednieks izstāstīja dēlam, kādu nelāgu solījumu no viņa izspiedis Melnais devs.

— Nebēdājies, tēv, man no Melnā deva nav bail ne tik, cik melns aiz naga. Iešu pie viņa. Ja nepārnākšu, tad uzskati, ka tev dēla nemaz nav bijis.

Māte saposa jaunekli cejam, iedeva viņam līdzi ādas maisā maizi un aitu sieru. Viņš sirsnīgi atvadījās no vecākiem un devās pasaulē meklēt Melno devu.

Gāja vienu dienu, gāja otru dienu un pie vakara sastapa vecu vecenīti.

— Uz kurieni tā iedams, dēliņ? — viņa apvaicājās.

— Esmu ceļā pie paša Melnā deva.

— Pie deva nu gan, dēliņ, neej, viņš tevi gabalu gabalos saplosīs.

— Es no viņa nebaidos!

— Ja nu tā, tad uzklausi manu padomu. Kad nonāksi pie Melnā deva valstības, ieraudzīsi upīti. Rītos šajā upītē peldas deva meita. Paslēp viņas drēbes un neatdod, iekams viņa nebūs apsolījusies tev palīdzēt.

Jauneklis visu izdarīja tā, kā vecenīte bija likusi. Viņš noslēpās upmalā krūmos un gaidīja. Te rītausmā atnāca meitene, nokāpa lejā pie upītes. Peldējās, plunčājās ūdenī, bet jauneklis izskrēja no krūmiem, aši paķēra drēbes un noslēpa. Meitene atpeldēja pie krasta, teju, teju kāps laukā no ūdens, bet skatās: krastā stāv jauneklis, bet pašas drēbju vairs nav.

— Liec drēbes atpakaļ, kur stāvēja, citādi vēl pasaukšu tēvu!

Jauneklis stāv kā ūdeni mutē ieņēmis.

— Liec atpakaļ, saku! Tik un tā mans tēvs tevi apēdīs, ka nebūs ko redzēt, neesi jau pirmais!

— Ja tu man palīdzēsi, tad neapēdīs.

— Atdod man drēbes, tad tev palīdzēšu izglābties, — meitene apsolīja.

Jauneklis viņai atdeva drēbes, pēc tam izstāstīja, kālab atklīdis viņas tēva valstībā.

— Tikko mans tēvs liks tev izdarīt darbu, tā nāc pie manis, — meitene viņam sacīja un prom bija.

Bet jauneklis drosmīgi stādījās priekšā devām.

— Tēvs mani atsūtīja pie tevis, kā bija tev solījis pirms piecpadsmit gadiem, — jauneklis teica. — Kāpēc es tev esmu vajadzīgs, Melno dev?

— Labi, ka atsūtīja, nebija man jāloka savas vecās kājas. Tagad tu esi mans gūsteknis. Šodien vari atpūsties, bet rīt dosies pēc dzīvā ūdens. Dodu tev veselas trīs dienas laika. Ja neatnesīsi, vaino pats sevi.

Pienāca otras dienas rīts. Jauneklis gāja pie deva meitas pēc padoma, ko nu darīt.

— Dzīvā ūdens avots atrodas aiz deviņiem kalniem šaurā aizā, bet ieeju aizā apsargā lauvas. Jāpaņem līdzi divas aitas un katram lauvam jānomet priekšā pa aitai. Taču ceļš līdz avotam ir tāls, jāiet apaļu gadu, bez spārnotā burvju zirga — raši trijās dienās turpu un atpakaļ netiksi. Raši ir piekalts mežā aiz upes pie augstas papeles. Ja tev izdosies tam uzlikt iemauktus, dzīvais ūdens būs rokā, ja ne — mans tēvs tevi apris kā nieku.

Jauneklis devās pāri upītei mežā iekšā.

Meža biezoknī viņš sadzirdēja klusu zviegšanu. Piegājis tuvāk, redz, ka izkāmējis raši ar dimanta iemauktiem piesiets pie papeles. Bet apkārt tam zeme kaila nograuzta, ne zālīte, ne smildziņa kur pamanāma.

— Atsien mani, cilvēk, neļauj aiz bada kājas atstiept. Es tev par tavu labo sirdi atdarīšu, uzticīgi kalpodams, — raši lūdzās.

Jauneklis atsēja spārnoto zirgu un, paņēmis aiz iemauktiem, aizveda uz klajumu, kur auga augsta, sulīga zāle, bet pats aizgāja un sadabūja divas aitas. Divas dienas raši ēda sulīgo zāli un uzkrāja spēkus, bet trešajā dienā uzsēdināja sev mugurā jaunekli ar abām aitām, uzšāvās jo augstu debesīs, pārlidoja pār deviņiem kalniem un nolaida jātnieku zemē pie ieejas aizā. Jauneklis pasvieda katram lauvam pa aitai un izlīda cauri vārtiem.

Jauneklis skatās, ka turpat priekšā pie kājām mutuļo avots un pie tā sēž vecs vīrs — ar garu bārdu līdz ceļiem, ar sūnām apaugušu seju.

— Ej projām no šejienes, dēliņ! Kuru katru mirkli simtgalvainais devs atgriezīsies mājās no medībām, aprīs tevi ar visiem zābakiem!

Jauneklis neko neatbildēja, tikai pasmējās. Piesmēla krūzi pilnu ar ūdeni un sniedza vecajam vīram:

— Padzeries dzīvo ūdeni, nebaidies no simtgalvainā deva.

Vecais vīrs izdzēra ūdeni un tūdaļ pārvērtās par staltu jaunekli. Viņš pateicās drosmīgajam jauneklim un kopā ar viņu atstāja aizu.

Raši aiznesa mednieka dēlu atpakaļ uz deva valstību. Viņš traucās ašāk par vēju, steidzās, jo drīz norietēs saule un jauneklis nepagūs laikā aiznest devām dzīvo ūdeni.

Kolīdz raši nolaidās uz zemes, tā ari saule norietēja.

Jauneklis aiznesa Melnajam devām dzīvo ūdeni, bet šis ī nedomā priecāties.

— Labi, paskatīsimies, — viņš saka, — cik tu galu galā esi veikls! Man ir viens neiejāts zirgs. Ja pratīsi viņu iejāt, dāvāšu tev dzīvību, ja nepratīsi — plāni tev klāsies.

Jauneklis gāja pie deva meitas un izstāstīja, kāds grūts darbs viņam atkal darāms.

— Tas tev viegli neies no rokas. Mans tēvs pats pārvērtīsies par zirgu, kuru tev nāksies iejāt. Es tev iedošu dzelzs āmuru un iemauktus. Līdzko zirgs uzlidos pie pašām debesīm un grasīsies tevi saspiest plakanu kā plāceni, noslīdi viņam pavēderē, bet, ja sāks tevi pa kalniem svaidīt, iezvel ar āmuru pa galvu un pagriez uz mājas pusi.

Pienāca otras dienas rīts. Jauneklis paņēma iemauktus, āmuru un uzlēca mugurā zirgam, kas bija pats Melnais devs.

Zirgs, nebija ko redzēt, uzšāvās padebešos, grasījās saspiest jātnieku pret debesīm gluži plakanu, bet tas aši ieķērās krēpēs un noslīdēja pavēderē. Tad zirgs kā akmens krita uz zemi, bet jauneklis paguva pārsviesties šim atkal uz muguras. Trīs reizes zirgs tā šāvās padebešos un trīs reizes kā akmens krita uz zemi, — vienalga, jauneklis katru reizi laimīgi prata paglābties no nāves.

Devs nu redz, ka šim nepārspēt jaunekli viltībā, un kā viesulis aizdrāzās ar visu jātnieku mugurā uz augstajiem kalniem, lai krietni to pasvaidītu, aulekšojot pa kalniem un lejām. Jauneklis paņēma āmuru un sāka dauzīt devām pa galvu. Devs neizturēja un aulekšoja uz mājām. Jauneklis pagalmā nolēca zemē, satvēra zirgu aiz iemauktiem un vēl krietni noslānīja ar pātagu. Devs zirga izskatā aiz sāpēm sāka neganti raustīties, norāvās no iemauktiem, un pakavi vien nozibēja, ka iemetās stallī. No turienes viņš, atkal pieņēmis savu īsto izskatu, pēc brītiņa iznāca pagalmā.

— Kas tev kaiš, Melno dev? Galva tev vienos punos, un pats esi zilumu zilumos, — jauneklis liekulīgi brīnījās.

— Tu jau mani piedauzīji. Tu sēdēji nevis zirgam mugurā, bet mani — devs atzinās. — Redzu, tu esi drosmīgs un attapīgs. Atved šurp raši Tvalčitu no mana niknākā ienaidnieka deviņgalvainā deva ganāmpulka. Tad es tevi atlaidīšu, varēsi iet, kur deguns rāda.

Jauneklis atkal gāja apspriesties pie deva meitas.

— Grūtu darbu tev uzdevis mans tēvs, bet tu nebēdājies. Palūdz viņam deviņus iemauktus, deviņus dimanta mutes laužņus, dimanta ķēdi un seglus. Tvalčita ir pats straujākais no visiem spārnotajiem zirgiem un nevienam ar labu rokās nedodas, taču raudzīsim to noķert.

Otrā dienā no rīta jauneklis palūdza devām deviņus iemauktus, deviņus dimanta mutes laužņus, dimanta ķēdi, seglus un kopā ar deva meitu gāja uz kalnu ganībām. Tur ganījās deviņgalvainā deva zirgi.

Deva meita izvilka no kabatas sarkanu ābolu un teica:

— Liktenīgā stunda situsi, nāciet šurp jūs, sarkanie milži!

Kolīdz šie vārdi bija izteikti, viņas priekšā nostājās deviņi lieli, sarkani milži. Viņa norādīja uz raši Tvalčitu, iedeva tiem iemauktus, mutes laužņus un pavēlēja to dabūt rokā.

Bet Tvalčita plūc zālīti un skatās te uz vienu pusi, te uz otru pusi, vai tikai kāds nezogas viņam klāt.

Kolīdz sarkanos milžus pamanīja, Tvalčita saslējās pakaļkājās un visus deviņus aizspārdīja kā nebijušus.

Deva meita pārlieku noskuma, sāka rūgti raudāt. Ja jau sarkanie milži nenotvēra Tvalčitu, tad cilvēka dēlam ar to netikt galā! Viņai kļuva žēl drosmīgā jaunekļa. Viņa izvilka asu nazi un teica jauneklim:

— Ja tu nepārnāksi sveiks un vesels, tad arī es negribu dzivot!

Abi apkampās, sirsnīgi atvadījās, un jauneklis aizgāja ķert raši.

Tvalčita visu dzirdēja un visu redzēja.

— Negribu es jūsu abu nāvi, — viņš teica. — Nāciet sēdieties man mugurā, aiznesīšu abus, kur sirds jums kāro.

Deva meita un jauneklis pieskrēja pie raši, apķērās viņam ap kaklu, nobučoja abas acis.

— Ved mūs uz manu dzimto pusi, — jauneklis teica.

Kā viesulis Tvalčita uzšāvās debesīs, aiztraucās kā ašā kalnu upe aizā, kā nevaldāmais ziemeļu vējš kalnos. Bet Melnais devs gaida un gaida jaunekli. Cik ilgi tad gaidīsi? Viņš pasauca meitu, gribēja viņu sūtīt paskatīties, kas gūsteknim atgadījies. Meita neatsaucas, nekur viņas nav. Devām iekrita prātā, vai tik meita nebūs devusies jauneklim palīgā. Viņš aizskrēja uz kalna nogāzi, kur ganījās Tvalčita, bet ne miņas no tā! Devs uzkāpa pašā kalna galā, aplaida acis visapkārt. Tālumā viņš pamanīja zirgu ar diviem jātniekiem un joza tiem pakaļ.

Tvalčita izdzirdēja deva milzīgo kāju dipoņu un saprata, ka viņam neizbēgt, un pārvērta deva meitu par druvu, jaunekli — par ozolu, bet pats sevi — par pļāvēju.

Devs pieskrien un redz ozolu, zem kura stāv pļāvējs un rauš ar delnu sev sviedrus no pieres.

— Klausies, cilvēk, vai tu neesi redzējis puisi un meitu jājam uz zirga? — devs vaicāja.

— No paša agra rīta teitan pļauju, mirstu no karstuma vai nost, kāda man daļa par garāmgājējiem vai garāmjājējiem! Neviena neesmu manijis.

Neko darīt, Melnais devs griezās atpakaļ. Pagāja jau labu gabalu, te kāds it kā ar āmuru būtu pa pieri iezvēlis — noprata, ka Tvalčita šo piemuļķojis. Sāka atkal dzīties pakaļ.

Bēgļi pa to starpu jau tālu aizjoņojuši, devs tikko var šos samanīt. Viņš nesas tiem pakaļ, gandrīz jau panāk, bet pēkšņi pie paša mūžameža tie nozūd ka zemei cauri izkrituši.

Gar mežmalu klunkurē vecs, nevarīgs vīrs, uzlasa sausus žagarus. Tvalčita pats sevi pārvērtis par veco vīru, jaunekli — par zāli, bet deva meitu — par puķēm.

— Klausies, vecais, vai tu neesi redzējis puisi un meitu jājam uz zirga? — devs vaicā vecajam vīram.

— Es šeit raujos no paša rīta, esmu noguris, tikko kājas varu pavilkt, kāda man daļa par garāmgājējiem vai garāmjājējiem! Neviena neesmu manījis.

Neko darīt. Neattapīgais devs griezās atpakaļ. Pagāja jau labu gabalu, te kāds it kā ar āmuru būtu pa pieri iesitis — pēkšņi nojauta, ka Tvalčita viņu atkal piemānījis.

— Ak, es muļķis kas muļķis, atkal ļāvos sevi piemānīt, — devs dusmojās uz sevi.

Trešo reizi viņš metās pakaļ bēgļiem. Tvalčita bija tos aiznesis krietni tālu.

Melnais devs skrien un gandrīz jau min viltīgajam un attapīgajam Tvalčitam uz papēžiem, bet raši pārvērtās par bezdibeņa ezeru, bet jauneklis un deva meita — par pīlēm. Ūdens ezerā spīd un laistās, vilnīši viegli virmo, mierīgi peld pīles.

Tvalčitu nekur manīt, bet Melnā deva priekšā kā no gaisa nokritis spīguļo ezers. Šoreiz devs nevīlās — uzminēja, kur bēgļi palikuši.

— Tagad tu mani nepiemānīsi! — devs iekliedzās.

Viņš pieskrēja pie ezera un klupa klāt ūdenim. Dzer, dzer, elpu neatvilkdams, vai pušu plīsdams, grib ezeru sausu izdzert un pīles noķert. Devs tā nu piepūtās, tā piepūtās, ka apgāzās un — nebija ko redzēt — pārplīsa.

Bet Tvalčita atkal pārvērtās par spārnoto zirgu, atdeva saviem draugiem agrāko izskatu un ar abiem mugurā aizjoņoja tālāk uz jaunekļa dzimto pusi.

Kopš tā laika viņi tur dzīvo laimīgi.

[1] Devs - pinkaina, cilvēkam līdzīga būtne, dažkārt daudzgalvaina

Vecais namdaris un viņa vedekla

Sensenos laikos dzīvoja kāds namdaris. Ar savu amata prasmi un saprātu viņš bija izslavēts visā zemē. Namdaris sev uzcēla māju augsta staba galā. Uzcēla nevis parastu māju, bet tādu, kas no agra rīta līdz vēlam vakaram griezās un bija no visām pusēm saules apspīdēta.

Namdara sievai piedzima dēls. Kad zēns paaugās, tēvs arī viņu iemācīja savā amatā.

Pagāja gadi. Namdaris kļuva vecs. Pienāca laiks apprecināt dēlu.

— Klausies, dēliņ, tev vajadzīga sieva, bet man vedekla, — vecais namdaris teica. — Mums būtu jāatrod gudra meitene.

Tēvs devās pasaulē nolūkot dēlam līgavu. Viegli jau tas nenācās, taču viņš dēlam saderēja muižnieka meitu. «Jābūt labi audzinātai un visos darbos tikušai,» vecais virs pie sevis prātoja.

Namdaris ar dēlu posās ceļā uz pilsētu, lai iegādātos līgavai dāvanas.

Uz māju abi nāca garām mežam.

— Dēliņ, man nezin kāpēc sāp kājas, iedams esmu piekusis, — tēvs teica. — Atrodi man mežā palīgu.

Dēls, nekā neatbildējis, iegriezās no ceļa mežā. Staigāja, staigāja, bet, kāds aizgājis, tāds atnāca — tukšām rokām.

— Ar tādu nieka lietu netiki galā, — namdaris iesmējās. — Ej pavaicā līgavai, viņa jau nu zinās, kāds palīgs man vajadzīgs.

Dēls aizgāja pēc padoma pie līgavas. Bet muižnieka meita tikai muti ieplēta no izbrīna, nav ne jausmas, kādu palīgu mežā varētu meklēt.

Vecais vīrs iegrima domās un skumji teica:

— Nē, dēliņ, šī līgava nav tev piemērota, nebūs tev no viņas dzīvē palīga.

Pēc tam vecais vīrs dēlam nolūkoja kņaza meitu. Tad sūtīja dēlu uz pilsētu un teica:

— Ej uz pilsētu, pārdod to, ko mēs ar tevi nopelnījām. Par pāris kapeikām nopirksi zirgu un zirglietas — atpakaļceļš būs vieglāks.

Dēls apvainojās:

— Vai tu par mani smejies, tēvs, kā par pāris kapeikām lai nopērku zirgu un zirglietas.

— Ej pavaicā līgavai, viņa pateiks, ka par pāris kapeikam var nopirkt zirgu.

Bet kņaza meita sadusmojas ne pa jokam, sāka uz līgavaini kliegt:

— Mans tēvs uz tādu kleperi ne acu nepamestu!

— Neder mums arī šī līgava, uzpūtīga un dumja, — teica vecais vīrs un trešo reizi devās pasaulē meklēt dēlam gudru sievu.

Viņš netaupīja ne laika, ne pūļu un nolūkoja dēlam par līgavu pašu valdnieka meitu. Norunāja vispirms novākt ražu, pēc tam rīkot kāzas.

Tēvs ar dēlu iet novākt kukurūzu, bet ceļš visu laiku ved pret kalnu vien.

— Dēliņ, ceļš mums tāls un grūts, — vecais vīrs saka, palīdzēsim viens otram. Sākumā panes tu mani, pēc tam es nesīšu tevi.

— Dēls apstulba — nesaprata tēvu un apvainojās; domāja, ka atkal viņu izsmej. Dēls cieta klusu, nelaida ne vārda pāri lūpām.

Abi nonāca pie lauka. Kukurūza bija padevusies gara, vālītes lielas un nobriedušas.

— Ai, kā gan mēs ziemu izdzīvosim? Mēs taču ne pusi ražas mājās nepārvedīsim, — tēvs bēdājās.

— Ko tu, tēv! Skaties, kas par kukurūzu, nenopriecāties!

— Atkal tu nesaproti, ko es teicu. Ej pajautā līgavai, viņa tev paskaidros.

Jauneklis izstāstīja līgavai, ko tēvs bija teicis. Princese pārlieku noskaitās:

— Tu man uzdrošinies uzdot mīklas? Princesei galva nav dota domāšanai — sāks vēl sāpēt.

Dēlam nu bēda liela — princese viņam jau iepatikusies, bet tēvs liedz precēties.

— Kam tev vajadzīga tik nesaprātīga un slinka sieva, — vecais vīrs teica.

— Labi, lai notiek pēc tava prāta, — dēls bija ar mieru. — Bet tagad es pats iešu pasaulē meklēt, atradīšu līgavu un apprecēšu.

Dēls gāja un gāja, bet nekur atrast sev līgavu pa prātam.

Vienreiz vēlu vakarā viņš gāja cauri kādam ciematam. Visapkārt tumšs, tikai vienas mazas mājiņas logā spīd uguns. Viņš piegāja tuvāk, pieklauvēja pie loga un lūdza naktsmāju.

Durvis viņam atvēra meitene un teica:

— Nāc vien iekšā, ciemiņš pie mums allaž gaidīts.

Meitene cēla galdā visu, kas bija pie rokas, un tad atkal nosēdās pie sava ratiņa. Jauneklis sāka viņu aplūkot. «Lūk, būtu līgava labu labā,» viņš pie sevis prātoja, «bet diez vai tēvam būs pa prātam. Viņš atteicās no princeses, vai tad būs ar mieru ņemt sev par vedeklu zemnieka meitu?» Jauneklis sēd, acu no meitenes nenolaiž un grūti nopūšas.

— ko tu tāds noskumis, kāpēc tik smagi nopūties? — meitene apvaicājās.

— Ai, bēdīgi man klajas, — viņš atbildēja. — Neka nevaru sameklēt sev ligavu, lai arī tēvam būtu pa pratam.

Viņš izstāstīja, ka jau trīs meitenes nav bijušas viņa tēvam pa prātam.

Meitene sāka smieties.

— Redzu, ka neesi diez cik apķērīgs, arī līgavas tādas pašas gadījušās. Bet tavam tēvam izdarīt pa pratam jau nemaz tik grūti nebija. Paklausies! Tēvs lūdza, lai tu no meža atnes viņam palīgu. Būtu nogriezis kizilkoka zaru, izdrāzis spieķi, un tēvam palīgs būtu rokā! Zināms, par divām kapeikām zirgu un zirglietas jau nu nenopirksi, bet maizi un vīnu — tos gan. Un ar pilnu vēderu garais ceļš daudz īsāks, — ātri tiksi galā, kā ar zirgu jājot! Kad tēvs gribēja, lai jūs viens otru nestu, tad viņš piedāvāja pēc kārtas pasakas stāstīt, lai tā garo ceļu īsinātu. Arī par kukurūzu nav grūti saprast — puse ražas taču aiziet parādu samaksai. Vai tad to esi aizmirsis?

Jauneklis nometās meitenes priekšā ceļos un lūdza viņas roku.

— Nevienu citu, tikai tevi es gribu par sievu. Tu esi gan skaista no vaiga, gan saprātīga!

Meitene bija ar mieru, un viņi apprecējās. Jauneklis pārveda sievu mājās. Arī vecajam namdarim vedekla bija pa prātam.

Dzīvoja viņi labi, ne nu nabadzībā, ne arī bagātībā.

Kādu dienu valdnieks uzaicināja pie sevis veco namdari ar dēlu un lika uzbūvēt uz augsta staba tādu māju, kāda ir pašiem, tikai krietni lielāku un augstāku.

Viņi uzbūvēja lielisku māju — no agra rīta līdz vēlam vakaram tā griežas, no visām pusēm to apspīd saule. Visi apbrīno un uzliela. Bet valdnieks gan priecājas, gan baidās, ka tikai namdaris ar dēlu vēl kādam tādu pašu māju neuzbūvē. Viņš nolēma tos nelaist projām, bet atrast šādu vai tādu ieganstu un tad ieslodzīt cietumā.

Namdaris nojauta, ka nelaime nav tālu, un izdarīja tā, ka māja pārstāja griezties.

— Pavei, īstā reize, lai mūs izglābtu tava gudrā sieva! — vecais namdaris teica dēlam.

Bet valdniekam viņš pateica tā:

— Nevaru izlabot vainu bez vīlītes-atspēlītes … Atlaid mūs abus uz mājām pēc šī darba rika.

— Nē, jūs es nelaidīšu, — valdnieks cieti noteica.

— Tava griba! Tad aizsūti pēc vīlītes-atspēlītes savu dēlu, nevienam citam mana vedekla to neuzticēs. Lai viņš tai pasaka, ka māja, kuru mēs uzcēlām valdniekam, pārstāja griezties netaisnā-netaisnuma dēj un tāpēc mēs nevaram atgriezties mājās.

Valdnieka dēls aizgāja pie namdara vedeklas un pateica, kālab viņu atsūtījis meistars.

— Māja, kuru uzbūvēja valdniekam, vairs negriežas un bez vīlītes-atspēlītes nekādi nevar netaisno-netaisnumu izlabot. Ja tu nepalīdzēsi, viņi vairs mājās nepārnāks.

Gudrā vedekla tūlīt noprata, ka vīru un vīratēvu piemeklējusi liela nelaime, ka pret viņiem negodīgi izturējies netaisnais valdnieks. Vedekla uzaicināja valdnieka dēlu ienākt istabā, ieslēdza viņu aiz deviņām atslēgām un aizsūtīja ]audis pastāstīt valdniekam: «Uz pēdām pat atlaid manu vīratēvu un samaksā viņam par darbu pilnu hurdžinu[1] zelta, citādi tavam dēlam plāni klāsies. Es princi ieslodzīju aiz deviņām atslēgām, un neviens šīs atslēgas vajā nedabūs.»

Ko nu valdniekam darīt? Gribi vai negribi, bija vien namdaris jāatlaiž uz mājām ar pilnu hurdžinu zelta.

Vecais namdaris atgriezās un teica dēlam:

— vai tagad tu saprati, dēliņ, kāpēc es tik ilgi meklēju gudru vedeklu? Gudri jaudis pareizi teikuši: «Gudra vedekla māju uz kājām dabūs, bet muļķe — izpostīs.»

[1] Hurdžina - liela pārliekama soma, šūta no tepiķa auduma.

Lauva un zaķis

Kada lielā mežā dzīvoja zvēri. Dzīvoja itin labi un saticīgi. Tikai viena bēda visiem nospieda sirdi — viņiem miera nedeva zvēru karalis Lauva. Diendienā viņš uzbruka kādam no viņiem un to aprija. Dienu un nakti zvēri trīcēja un drebēja no bailēm — nezina, kuram nu pienākusi viņa reize, lai Lauva to saplosītu.

Beigu beigās zvēriem apnika mūžīgi drebēt par savu dzīvību.

Viņi visi sanāca un lika prātus kopā. Ko darīt, kā rīkoties, lai nebutu jadzivo vienas bailes — vienreiz tik un tā jāmirst, bet te gaidi nāvi kuru katru stundu!

Pratoja, gudroja un nolēma: noteikt Lauvam nodevu un pašiem sūtīt pie viņa zvēru — katru savā reizē.

Par lēmumu paziņoja Lauvam. Zvēru karalis neko pretī neiebilda, tikai pieteica:

— Ja kaut brītiņu atnāksiet vēlāk, vainojiet paši sevi, visus pēc kārtas saplosīšu!

Zvēri nu sūtīja katru dienu Lauvam nodevu.

Pienāca reize iet zaķim.

— Kad jau nu jāiet, tad jāiet, bet apēst sevi vis neļaušu. Un izdarīšu tā, ka jums nevienam vairs nebūs jāiet pie liela rīmas! — zaķis teica.

Zvēri smējās:

— Vai dzirdat, cik dūšīgs kļuvis bailīgais zaķēns, kā iemācījies lielīties.

Taču veltīgi viņi smējās.

Zaķis neieradās pie Lauvas laikā. Lauvam vēders prasa savu tiesu, un šis jau gatavs mesties mežā, saplosīt zvērus — visus līdz pēdējam, tikai tad no krūmiem izlēca zaķis.

— Kur tu tik ilgi kavējies, resgali? — Lauva ierēcās.

— Visuvareno valdniek, — pazemīgi iesāka zaķis, — es pie tevis vedu vilku, bet pa ceļam mēs sastapām otru lauvu. Viņš sagrāba vilku un iestiepa to bedrē.

— Kurā bedrē? Nu, nāc parādi man to!

Zaķis aizveda Lauvu pie dziļas bedres, pilnas ar ūdeni, un teica:

— Rau, šepat ielēca tev pāridarītājs!

Lauva sagrāba zaķi, lai tas neaizmuktu, un noliecās pār bedres malu.

Lauva nu pats ar savām acīm redz, ka zaķis nav mānījies. Tumšajā dziļumā tiešām tup lauva. Skatās bargi uz viņu, acis spīd un ķetnās tur zaķi!

Lauva pārskaitās, ierēcās. Lēca bedrē iekšā, lai izrēķinātos ar pāridarītāju, un palika tur uz visiem laikiem.

Bet attapīgais zaķis joza uz mežu, lai citiem zvēriem pateiktu priecīgo vēsti.

Ivanē un Devkaci

Kādreiz dzīvoja valdnieks, un viņam bija neredzēti spēcīgs palavans[1].

Palavans bija padevies milzīga auguma, viss noaudzis ar bieziem sariem, pēc izskata pa pusei cilvēks, pa pusei devs, tāpēc viņu arī bija iesaukuši par Devkaci.

Valdnieks ar savu palavanu lepojās: neviens visā zemē nespēja viņu pieveikt. Taču valdnieku vai pats nelabais dīdīja — atrast cilvēku, kam būtu pa spēkam cīnīties ar Devkaci.

Valdnieks izsūtīja pa visām pilsētām un ciematiem ziņnešus, lai tie sameklētu stiprinieku, kurš pieveiktu Devkaci.

Valdnieka kalpi izklīda pa visu zemi, pārstaigāja novadu novadus, pārmeklēja mežus un Jaukus, kalnus un ielejas, pagura, bet kur nu tādu atradīsi, kas pats savu galu meklēs! Vēsts par vareno Devkaci aplidoja visu zemi, taču nevienam nebija dūšas ar viņu mēroties spēkiem.

Valdnieka kalpi jau griežas atpakaļ un redz: sēž ceļmalā noplīsis puika un grauž maizes garoziņu. Puiku sauca par Ivanē.

— Ņemiet mani līdzi, gribu ar savām acīm valdnieka pili redzēt, — puika viņiem lūdz.

Valdnieka kalpi sāka smieties un pagāja puikam garām.

Puika viņiem seko pa pēdām, neatlaižas.

— Teci nu labāk uz māju, — kāds no kalpiem šim saka. — Valdnieka pilī mājo palavans Devkaci, ja pagadīsies viņam acīs, sados tev piparus.

— Nebaidos no jūsu palavana, — Ivanē atsaka.

— Redz, kur drosminieks! — kalpi smējās. — Varbūt tu ar viņu gribi paspēkoties? Mēs tādu meklējam.

— Kas tur ko nespēkoties? — Ivanē atbildēja.

Valdnieka kalpiem gan jāsmejas, gan reizē arī jāpriecājas, ka beigu beigās atraduši, ko meklējuši. Nav liela nelaime, ja stiprinieks pagadījies tāds sīkāks augumā. «Nav mūsu bēda, ja šis Devkaci nepieveiks. Pats no brīvas gribas pieteicās ar viņu spēkoties,» kalpi nolēma un paņēma Ivanē līdzi uz pili.

Valdnieks ieraudzīja puiku un nezināja — smieties vai dusmoties.

— Paklausies, mazais brašuli, — valdnieks teīca. — Vai tiešām tu spēkosies ar manu Devkaci?

— Kāpēc gan ne? Tad nu atradies spēkavīrs tavs Devkaci! Pabaro mani kādu mēnesi, kā nākas, gan tad pats redzēsi.

Joks paliek joks. Valdnieks neko neiebilda.

Ivanē nekā cita nedara kā ēd un dzer, ēd un dzer no agra rīta līdz vēlam vakaram. Cits pa visu gadu nepastiepjas tik garš kā Ivanē pa vienu dienu.

Pagāja mēnesis. Tika noteikta diena, kad Ivanē ar Devkaci spēkosies.

Jau no paša rīta no malu malām bariem vien plūda tauta uz laukumu, lai noskatītos spēkošanos. Sanāca ļaužu jūra. ka ne pārredzēt. Goda vietā sēd pats valdnieks ar saviem pavadoņiem.

Vidū iznāca Devkaci. Pie viņa pielēca Ivanē. Nevis pielēca, bet pielidoja! Ivanē iet pa apli, kājām zemi neskardams, kā lidot lido. Devkaci grozās, vicina rokas, bet puiku ne domas notvert. Ivanē palēcās augstu, augstu un krita virsū pretiniekam ar tādu sparu, ka nolika to gar zemi.

Visi sāka kliegt, aplaudēt uzvarētājam, taču izsmēja Devkaci.

Kopš šīs dienas Ivanē kļuva valdnieka palavans.

Augām dienām Ivanē pastaigājas pils priekšā un dārzā. Darba nekāda — ēd, dzer un atpūšas. Viņam tikai viena bēda — parādīt savu spēku un veiklību, pakavēt laiku valdniekam.

Pagāja viens gads, otrs gads un vēl daudz dienu.

Valdniekam auga meita, bet viņa bija ļauna, uzpūtīga.

Pagadījās, ka Ivanē viņu ieraudzīja uz pils terases. Viņš pagājās princesei pretī un pateica viņai kaut ko jocīgu, kā zemnieki mēdz teikt. Iedomīgā princese uzmeta lūpu. Viņai nebija pa prātam, ka zemnieku puisis iedrošinājies uzrunāt viņu — valdnieka meitu. Viņa nolēma palavanu Ivanē pārmācīt, apkaunot visu priekšā un izprātoja viņam uzdot tādu darbu, ka viņš to — izstiepies vai saraujies — neizdarīs.

Viņa aizgāja pie tēva un teica:

— Uguns deva dārzā aug nemirstības ābele. Kurš ēdīs tās augļus, dzīvos mūžīgi. Labi būtu, ja šī ābele augtu mūsu dārzā!

— Labi jau būtu, bet kuram būs tik daudz drosmes doties pie Uguns deva?

— Vai tiešām mūsu palavans Ivanē nepieveiktu devu? Aizsūti viņu pēc ābeles.

Valdnieks ieņēma galvā šo domu par nemirstības ābeli. Viņš pasauc pie sevis Ivanē un saka:

— Klausies, mans palavan, Uguns deva dārzā aug nemirstības ābele, pārnes to uz manu dārzu.

— Ar lielāko prieku! — Ivanē atbildēja.

Cik ilgi gājis, cik negājis, Ivanē nonāca pie Uguns deva dārza. Dārzā aug ābele, visa mirdz un laistās sārti zeltainos ābolos.

Ivanē iespēra ābelei pa stumbru, un āboli kā sāka krist zemē, tā nokrita visi — zaros nepalika neviena paša!

Ivanē nosēdās zem koka, pieēdās ābolu pilnu vēderu un nolikās ābeles ēnā nosnausties.

Uguns devs, sajutis cilvēka smaku, snāja uz dārzu. Ieraudzīja zem ābeles Ivanē un pabrīnījās par viņa nekaunību.

— Kas tu tāds esi? Kā tu uzdrīkstējies mīdīt zemi manā dārzā? — viņš ierēcās.

Ivanē pielēca kājās, pacēla Uguns devu sev virs galvas un kā svieda, tā ietrieca šo līdz kaklam stāvus zemē. Tad aši atvēzējās ar zobenu un grasījās jau nocirst devām galvu.

— Nenogalini mani, visu mūžu būšu tev padevīgs vergs, no kuras katras nelaimes izpestīšu, — devs lūdzās. — Iedošu tev burvju spogulīti. Ja tajā ieskatīsies, pārvērtīsies par tādu zvēru, par kādu gribēsi, ieskatīsies otru reizi — atkal kļūsi cilvēks.

— Labi, dāvāju tev dzīvību, būsi man brālis, — Ivanē noteica.

Uguns devs ieveda Ivanē mājā, brangi pacienāja un uzdāvināja viņam burvju spogulīti. Ivanē izstāstīja, pēc kā valdnieks viņu sūtījis.

— Lai notiek, ņem ābeli, — neiešu taču tās dēļ ķildoties! — Uguns devs teica un pats izrāva ābeli ar visām saknēm.

Ivanē ielika spogulīti kabatā, uzvēla brīnumaino ābeli uz pleca un posās atpakaļceļā.

— Ja nokļūsi nelaimē, pasauc mani, — vienā mirklī būšu klāt, — atvadoties viņam teica devs.

Ivanē atgriezās un iestādīja ābeli pils priekšā.

Laiks iet, bet ābele nezied, ābolus nedod. Uzpūtīgā princese izsmej palavanu Ivanē:

— Nu, kas tu par palavanu, Uguns devu nepieveici! Arī valdnieku piekrāpi — parastu koku, nevis ābeli esi iestādījis.

Princese kā mācēdama apsmej Ivanē, plūc ābelei lapas. Bet koks viņu par to sāpīgi dauza ar zariem.

«Labi, nomaitāšu es tevi, Ivanē,» princese nolēma. Viņa atnāca pie valdnieka un teica:

— neprata ivanē tev sagādāt nemirstības ābeli, lai tad sadabū zeltkrēpjainos raši, lai tos atņem trijiem brāļiem deviem. Vai tad tu par velti viņam ēst un dzert dod?

Valdnieks pasauca savu palavanu:

— Izdari man pakalpojumu, Ivanē, parādi savu drosmi! Atdzen šurpu zeltkrēpjainos raši.

— Ar vislielāko prieku! — Ivanē atbildēja.

Ivanē paņēma lielu, asu šķēpu un devās ceļa.

Viņš iet pa ceļu, bet pats nezina, kā zeltkrēpjaino raši dabūt. Ivanē atcerējās savu brāli. Viņš pasauca Uguns devu. Vienā mirklī devs bija klāt.

— Kāda tev vajadzība, brālīt? — devs apvaicājās.

— Redzi, valdnieks man nedod miera, liek, lai viņam sadabū zeltkrēpjainos raši, bet es nezinu, kur tos meklēt.

— Nebēdājies neko, brāl, palīdzēšu tev, aizvedīšu uz to devu mitekli, kuriem ir zeltkrēpjainie raši, — Uguns devs apsolīja.

Uguns devs atveda Ivanē pie platas upes, kuras otrā krastā dzīvoja trīs devi — trīs brāļi. Devs nosēdās krastā zem koka, pielēja bļodiņu pilnu ar ūdeni, nostiprināja tai uz malas sveci un teica:

— Es palikšu krastā, bet tu iesi tuvāk pie ceļa un atņemsi deviem raši. Ja viens netiksi galā, iešu palīgā. Kolīdz ūdens kļūs sarkans un svece nodzisīs, tūlīt zināšu, ka tev klājas plāni.

Ivanē pārpeldēja pāri upei un paslēpās krūmos ceļa malā, pa kuru devi atgriezās mājās.

Pienāca vakariņu laiks. Uz ceļa parādījās vecākais devs — trīsgalvains briesmonis. Tas jāja uz zeltkrēpjaina raši. Tiklīdz viņš jāja garām krūmiem, Ivanē iekliedzās:

— apstājies!

Raši ar visu devu uz muguras uzšāvās pakaļkājās.

— Nu-u, vilku barība! — devs ierēcās. — No kā tu nobijies! Palavans Ivanē mūs te negaida.

— gaidu gan!

Palavans Ivanē pielēca devām klāt un ar vienu vēzienu nocirta viņam visas trīs galvas. Paņēma zeltkrēpjaino raši aiz iemauktiem un atkal paslēpās krūmos.

Uz ceļa parādījās vidējais devs — sešgalvains briesmonis. Tas jāja uz zeltkrēpjaina raši. Tiklīdz viņš jāja garām krūmiem, Ivanē iekliedzās:

— Apstājies!

Raši ar visu devu uz muguras apstājās kā zemē iemiets, baidījās pat soli paspert.

— Nu-u, vilku barība! — devs ierēcās. — Nebaidies, palavans Ivanē mūs šeit negaida.

— Gaidu gan!

Ivanē izlēca no krūmiem, atvēzēja zobenu un vienā rāvienā nocirta devām visas sešas galvas. Viņš paņēma aiz iemauktiem otru raši un sāka gaidīt trešo devu.

Beidzot jāja arī jaunākais devs — deviņgalvains briesmonis. Tiklīdz viņš jāja garām krūmiem, Ivanē iekliedzās:

— Apstājies!

Zeltkrēpjainais raši sarāvās.

— Nu-u, vilku barība! — dārdoši ierēcās kalnam līdzīgais devs. — Nebaidies, palavans Ivanē mūs šeit negaida.

— Gaidu gan! — Ivanē atsaucās un pielēca klāt deviņgal- vainajam devām.

Devs bija milzīgs, Ivanē nekā nevedās nocirst briesmonim galvas. Devs paskatījās uz Ivanē, sagrāba viņu, uzsēdināja uz plaukstas un sāka skaļi smieties:

— Ja gribēšu, pulverī tevi saberzīšu, par pelniem pārvērtīšu, ha-ha-ha! — un svieda palavanu Ivanē pret zemi.

Līdz pašām krūtīm Ivanē ietriecās zemē. Devs izvilka savu zobenu, un tad Ivanē saka briesmonim:

— Iedod man pirms nāves ievilkt dūmu no savas pīpes, pēc tam dari ar mani, ko gribi.

Devs iebāza pīpē tabaku un pasniedza Ivanē. Bet pīpe devām gara jo gara, liela jo liela — tajā varēja sabāzt veselu maisu tabakas.

Ivanē lēnām pakšina pīpī, grib novilcināt laiku, grib sagaidīt Uguns devu atnākam palīgā.

Bet Uguns devs pa šo laiku bija saldi iesnaudies. Nemaz neredz, ka bļodiņā ūdens kjuvis sarkans kā asinis, ka svece taisās dzist. Bet, lūk, svece nodzisa, un Uguns devs atvēra acis. Viņš pielēca kājās un kā viesulis aizdrāzās Ivanē palīgā.

Klupa Uguns devs deviņgalvainajam briesmonim virsū un ar vienu pašu cirtienu nocirta viņam visas deviņas galvas, ka nebija ko redzēt.

Uzsēdās abi ar Uguns devu uz zeltkrēpjainajiem raši, posas jau doties atpakaļ, bet Ivanē saprātoja paskatīties, kas vēl būtu atrodams devu mājā.

Viņš paņēma burvju spogulīti, iemeta tajā acis, pārvērtās par kaķi un ielīda mājā.

Pie pavarda sēdēja vecene ar dzelteniem ilkņiem un pati ar sevi sarunājās:

— Kāpēc mani dēli nav vēl mājā? Vai tikai ar viņiem nav notikusi nelaime? Vai tikai kāds tos nav nogalējis? Kā uguns liesmošu ļaundara ceļā, pelnos to saberzīšu. Izplūdīšu kā upe un noslīcināšu, uzkritīšu kā sniega vētra un zem sevis aprakšu.

Ivanē manījās ātrāk tikt laukā pagalmā, paskatījās spogulītī un atkal pārvērtās par cilvēku. Izstāstīja Uguns devām, kā draudēja devu māte ar dzeltenajiem ilkņiem.

Abi uzlēca zeltkrēpjainajiem raši mugurā un palaida tos pilnos auļos. Viņi nepaguva izjāt no devu īpašumiem, kad uz ceļa sāka liesmot uguns.

— Ļaunā vecene grib mūs sadedzināt, — Ivanē teica devām.

Viņš izrāva zobenu, cirta to liesmu mēlēm pa vidu. Tajā pašā mirklī uguns pazuda kā nebijusi.

Viņi auļoja tālāk. Lūk, klāt arī upe. Taču tai nekā nevar pāri tikt. Tā ir kļuvusi mežonīga — krāc un mutuļo. Te pēkšņi pāri upei pārsviedās viegls tiltiņš.

— Vecene no mums neatpaliek, — Ivanē teica. — Tā ir viņa, kas pārsviedās pāri upei kā tiltiņš. Ja mēs jāsim pa to, tas sabruks zem mums, un mēs upē noslīksim.

Viņš izrāva zobenu un cirta pa tiltu. Tilts izjuka gabalu gabalos, un upe vienā rāvienā kļuva mierīga un rāma. Ivanē un Uguns devs pārkļuva pāri otrā krastā un jāja tālāk.

Pēkšņi sāka tā puteņot, ka šķērsām pāri ceļam izauga milzīga kupena. Ne domas tai apkārt apjāt, jo tā aizvien vēl auga un auga.

— Tas atkal ir vecenes darbs! — Ivanē teica.

Viņš izrāva zobenu, cirta pa kupenu. Vienā mirklī kupena sabruka un ceļš bija brīvs.

Tā Ivanē atvadījās no Uguns deva, un katrs devās savu ceļu tālāk.

Palavans Ivanē atdzina valdniekam trīs zeltkrēpjainos raši. Valdnieks priecīgs, nevar vien citu priekšā izlielīties ar saviem brīnumzirgiem. Taču uzpūtīgā princese nepriecājas. Viņu smacē dusmas uz Ivanē par to, ka šim neviens darbs nav par grūtu. Princesei nav miera ne dienu, ne nakti, visu laiku prāto, pēc kā aizsūtīt palavanu, lai viņš vairs neatgrieztos.

Princese bija padzirdējusi, ka tālā jūrā dzīvojot bifeļi ar dimanta ragiem, un prom pie tēva.

— Es dzirdēju, ka tālajā jūrā aiz septiņiem kalniem mīt bifeļi ar dimanta ragiem. Pavēli palavanam sadabūt šos bifeļus.

Valdnieks aizsūtīja palavanu Ivanē pēc bifeļiem ar dimanta ragiem.

Ivanē iznāca uz lauka un pasauca Uguns devu. Tas ieradās.

— Kas nu atkal tev par nelaimi? — devs jautāja.

Ivanē izstāstīja, pēc kā viņu sūta valdnieks.

— Nebēdājies, tas nebūs grūti izdarāms, — Uguns devs mierināja. — Bifeļi mēdz vakaros iznākt jūras malā, lai padzertos pie akas. Jūras ūdeni viņi nedzer, jo tas ir sāļš un rūgts. Aku apsargā milzīgas skudras. Palūdz valdniekam divpadsmit nastas vates, divpadsmit krūkas pilnas ar vīnu un četrdesmit nokautas aitas. Tīru ūdeni iepriekš sagādā krājumā. Aitas pasviedīsi skudrām, tās metīsies uz gaļu kā trakas, bet tu pa to starpu ar vati izsusini aku un salej tajā vīnu. Kas tālāk jādara, pats sapratīsi.

Ivanē izdarīja visu tā, kā Uguns devs bija licis, un sāka gaidīt.

Saule norietēja, un no jūras izpeldēja bifeļi ar dimanta ragiem. Tie nesās pie akas, taču tūlīt pat atkāpās — viņiem degunā iesitās vīna smaka. Staigā tie apkārt akai, snaiksta galvas'un mokās aiz slāpēm.

Bifeļi pamanīja Ivanē un sāka lūgties:

— Padzirdini mūs, cilvēk, visu mūžu tev kalposim!

Ivanē viņus padzirdīja ar ūdeni un dzina taisnā ceļā pie valdnieka.

Šie bifeļi nebija vis parasti bifeļi, bet tādi, kas zināja un pārzināja visu.

— Tu esi gauži krietns cilvēks, — bifeļi viņam saka, — drosmīgs un spēcīgs, tikai glupais valdnieks un ļaunā princese tevi nomaitās, ja mēs tev neiesim palīga.

Ivanē atgriezās ar bifeļiem.

No pils iznāca gan valdnieks un princese, gan nazirvezīri, lai paši savām acīm redzētu bifeļus ar dimanta ragiem. Bet bifeļi pielieca galvas un nesās valdniekam un princesei ar ragiem tieši virsū. Viņi tikko paguva atlēkt sānis. Aiz lielām bailēm valdnieks un princese metas bēgt, kur kājas nes.

Kopš tā laika neviens viņus nav vairs ne acīs redzējis. Sanāca tauta un par valdnieku izvēlēja palavanu Ivanē. Tajā pašā dienā pils priekšā uzziedēja nemirstības ābele, un drīz jo drīz tajā sāka sārtoties zeltaini āboli.

[1] Palavans - milzis-cīkstonis.

Ķildīgās večas un gudrā meitene

Kādā ciematā dzīvoja divas večas. Viena dzīvoja upei šajā pusē, otra — tajā pusē. Tālu pasaulē bija paklīdušas valodas par abu veču ķildīgo dabu. Nepagūst saulīte rīta agrumā uzlēkt, kad šās, kur bijušas nebijušas, jau stāv katra savā upes malā un strīdi un lamas iet vaļā līdz pašam vēlam vakaram. Un neviens nezina, par ko abas tā ķildojas un klaigā, kāda manta šām būtu dalāma.

Vienai no večām bija mazmeita. Tai nu vienreiz apnika diendienā klausīties tračus, un viņa teica vecmāmiņai:

— Neej upmalā, nelamājies ar kaimiņieni, gan tad viņa aprimsies.

— Vai tev prāts, mazmeitiņ! Kā lai es to raganu atstāju mierā? Nepalikšu šai nevienu pašu vārdu parādā! — vecmāmiņa atbildēja.

Taču kādu dienu vecmāmiņa sasirga un palika uz gultas.

Jau agri no paša rīta meitene atkal izdzirdēja upes otrā malā ķildīgo kaimiņieni rājamies. Meitene nogāja upmalā un palika stāvot kā mēma, klausījās vecās sievas ļaunos vārdus.

— Vai redzat, ļaudis, šito, šito… kura sēdēja uz ēzeļa, ēzeli dzina! — vecā sieva klaigāja un rādīja uz meiteni. — Pašai vēl mātes piens uz lūpām, bet jau tik iedomīga, ka bail, ne ar pušplēstu vārdiņu neatsauksies, palaidne! Pagaidi, tūlīt pārbridīšu pāri upei un tevi aiz matiem saplūkšu tā, ka kauksi.

Viņa pavilka augstāk svārku apakšējo malu un metās iekšā upē. Upīte nebija dziļa, bet akmeņi apsūnojuši un glumi. Kaimiņiene lielās dusmās bija aizsteberējusi līdz upes vidum, kad kāja paslīdēja un viņa iegāzās ūdenī.

Meitenei kļuva vecās sievas žēl, viņa metās ūdenī tai palīgā. Saķēra veču aiz rokas, izveda malā un apsēdināja uz sausa akmens. Meitene sakārtoja viņai izjukušos matus un apsēja noslīdējušo lakatiņu.

Vecā sieva sākumā sēdēja klusa, bet tad ar asarām acīs paskatījās uz savu glābēju un sāka gauži raudāt. Viņai bija kauns no mazās meitenes.

Kopš tā brīža vecā sieva nelaida pāri lūpām neviena ļauna vārda. Tā ciemata iedzīvotājiem pienāca mierīgas dienas.

Irmisa[1]

Reiz dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja vecs vīrs ar sievu. Pašās vecumdienās sievai piedzima dēls. Drīz vecais vīrs nomira. Sieva palika viena, un viņai nebija nekā, ar ko bērnu barot. Neko darīt. Viņa aiznesa dēlu uz mežu pie klibās briežu mātes un lūdza, lai tā baro ar savu pienu.

Pagāja krietns laiks. Puika paaugās, skraidīja kopā ar briežu māti pa mežu.

Kādu dienu mežā medībās bija izgājis jaunais princis. Viņš pamanīja klibo briežu māti kopā ar puiku un bija tik gauži pārsteigts, ka aizmirsa medības. Pavēlēja kalpiem noķert puiku, bet tas skrēja tik naski, ka ne domas viņu panākt. Viņš nelaida cilvēkus sev ne tuvumā.

Princis atgriezās pilī un Jūdza tēvam, lai viņam nokaļ septiņdesmit pudu smagu ķēdi un dod medībās līdzi simt četrdesmit kalpu.

Valdnieks dēla vēlēšanos izpildīja.

Princis devās uz mežu, lai noķertu puiku ar arkāna palīdzību. Kalpi mina puikas un briežu mātes pēdās, sašūpoja ķēdi un to uzmeta puikam virsū. Taču puika tā rāvās, ka sarāva ķēdi kā diegu. Ķēdes gali ķēra kalpus un notrieca tos no kājām.

Puika aizbēga, nozuda mežā, ka ne manīt nemanīja.

Princis atgriezās pilī un lūdza tēvam, lai viņam nokal] divreiz stiprāku un divreiz garāku ķēdi. Kalpi nāca uz pēdām puikam otru reizi, uzmeta viņam ķēdi, bet viņš arī šoreiz to sarāva gabalu gabalos. Princis noskuma, bet nolēma, lai notiktu kas notikdams, noķert puiku. Trešo reizi viņš palūdza tēvam nokalt trīs reizes stiprāku un trīs reizes garāku ķēdi, nekā bija pirmā.

Ar šo ķēdi puiku noķēra, jo šoreiz viņš nespēja ķēdi saraut.

Princis viņu uzsēdināja savā zirgā un atveda uz pili. Puiku iesauca par Irmisu. Irmisa neprata runāt ne vārda un bija pārāk bikls, kā jau mežā audzis. Taču pagāja kāds laiks, un viņš iemācījās runāt un ēst to, ko ēd cilvēki.

Irmisa ar princi sadraudzējās, sāka iet kopā medībās. Tikai Irmisa nekad nenogalināja zvērus — viņam bija to žēl. Irmisa bija spēcīgs, otru tik spēcīgu neatrast visā valstī!

Kādu dienu Irmisa un princis nonāca biezā mežā un nomaldījās. Viņi ilgi klīda pa mežonīgajām aizām, kamēr nok]uva uz nelielas taciņas. Taciņa viņus izveda jūras malā.

Jūras mala izskatījās vientuļa un neapdzīvota. Netālu stāvēja māja, un tās priekšā auga ābele. Princis pieliecās, paņēma no zemes nokritušu ābolu un sāka ēst.

— Kāpēc tu ēd tārpainu? — Irmisa brīnījās.

Viņš ar dūri iesita pa stumbru, un ābelei no zariem sāka krist āboli, zeme visapkārt piebira ar zeltaini sārtiem āboliem.

Irmisa un princis sēdēja zem koka, ēda savā nodabā ābolus.

Diena sliecās uz vakarpusi, un pēkšņi no jūras iznāca devs.

— Kas te sasēdušies ēnā! Kas jūs tādi? — viņš norēcās uz abiem.

— Panāc tuvāk, redzēsi! — Irmisa atbildēja.

Nepaguva devs ne soli paspert, kad Irmisa trūkās augšā un metās šim virsū, nogāza zemē un ar celi vēl piespieda. Te no jūras iznāca otrs devs un uzklupa Irmisam. Bet Irmisa nogāza zemē arī otru devu — tieši virsū pirmajam — un piespieda vēl ar celi. No jūras izlēca trešais devs un, pamanījis, ka cilvēks pieveicis abus brāļus, sāka kliegt:

— Ei, tu sīkais kukaini! Gribi manus brāļus nobeigt? Miltos tevi saberzīšu!

Devs, dūres vicinādams, nāk virsū Irmisam.

Irmisa sagrāba devu aiz vienas rokas un kā spalviņu uzmeta virsū abiem brāļiem.

— Nobeigt jūs vai atstāt dzīvus?

— Atstāj dzīvus! — devi sāka žēlā balsī lūgties. — Būsim tev tikpat kā brāli!

Irmisa atlaida visus trīs devus, un tie veda Irmisu un princi uz savām mājām padzīrot. Devi tūliņ gāja uz marani[2], lai atnestu septiņus gadus vecu vīnu.

— Nedzer vīnu, — Irmisa teica princim. — Vīns nogāzīs mūs no kājām un devi mūs apēdīs!

Devi nebija skopi un atstiepa lielu burdjuku ar vīnu. Viņi sniedza vīna ragu Irmisam, bet tas pagriezās pret lodziņu un vaicāja:

— Uz kurieni, pavei, šī taciņa ved?

Kamēr devi skatījās pa lodziņu, Irmisa izlēja vīnu zem galda.

Devi pasniedza vīna ragu princim. Princis pagriezās pret otru lodziņu un taujāja deviem to pašu par otru taciņu. Kamēr devi skatījās pa otru lodziņu, arī princis izlēja vīnu zem galda.

Paēda vakariņas. Irmisa ar princi tencināja saimniekiem un nolikās uz auss. Tiklīdz devi bija aizmiguši, Irmisa un princis ir augšā un iet meklēt ceļu tālāk.

Bija nogājuši īsu vai garu ceļa gabalu, nonāca pie lielas mājas kalna pakājē. Irmisa iešāva bultu durvīs. Sak, iznāks varbūt mājas saimnieks. No mājas neviens ārā nenāca. Tad princis un Irmisa iegāja vīna dārzā turpat pie mājas, saplūca vīnogas un nolikās ēnā atpūsties. Abi ēda vīnogas un tīksminājās, cik te ēnā patīkami.

Pret vakaru pārradās septiņi devi. Tie atstiepa mājās septiņus beigtus briežus un nometa pagalmā. Ies pēc katla, bet kā lai tiek iekšā, ja bulta pienaglojusi durvis pie stenderes un tās nevar atvērti Visi septiņi ķērās klāt bultai, bet kur nu šiem izvilkt! Irmisa skatās uz viņiem un vai plīst no smiekliem.

Devi skatās gan šur, gan tur — netiek gudri, kas par viņiem smejas, kam tik liela galva, ka bez atļaujas ielauzies viņu daļā. Pamanīja vīna dārzā šos abus un sāka kliegt:

— Ei, kā jūs uzdrīkstējāties spert kāju mūsu dārzā, plūkt mūsu vīnogas?

— Jums žēl vīnogu, bet mēs gribam pie jums palikt uz vakariņām! Pēc gara ceļa vēders prasa savu tiesu — gribas gan dzert, gan ēst, — Irmisa bezbailīgi atbild.

«Ja šis nebūtu stiprinieks, tad vis tik drosmīgi ar mums nerunātu! Arī bulta laikam būs šā paša roku darbs,» devi nolēma un pieklusa.

— Labi, nāc un izvelc no durvīm bultu, iznes no mājas katlu, uzliec to uz trijkāja, — devi teica Irmisam.

Devi izvārīja brieža gaļu un kopā ar viesiem ieturēja pie pavarda brangas vakariņas. Beiguši ēst, viesi pateicās saimniekiem un apvaicājās, kā viņiem nokļūt līdz savai mājai un cik ilgi līdz turienei ko iet.

Pa garo ceļu būs kādas četrdesmit dienas, taisni ejot — desmit, taču šis ceļš ved gar simtgalvainā deva māju. Tas garām nelaidīs, tur jūs savas galvas atstāsiet, — devi atbildēja.

— To nu vēl redzēs, kurš kuru! — Irmisa nosaka.

Irmisa un princis atvadījās no deviem un nolēma iet pa taisnāko ceļu.

Vai nu ilgi, vai neilgi bija gājuši, līdz nonāca pie simtgalvainā deva mājas.

Devs guļ izlaidies uz terases, bet jauna gūstekne, vēl gluži meitene, atgaiņā šim mušas.

— Ātrāk ejiet projām, kamēr esat uz brīvām kājām. Devs pamodīsies un jūs aprīs, — viņa pačukstēja jaunekļiem.

— Par mums bēdu neturi. Panāc tuvāk, izstāsti, kā tu šeit nokļuvi, — Irmisa viņai saka.

— To tik ne, mušas devām iekodīs, un man tad klāsies plāni.

Irmisa viņu ņēmās pierunāt, un meitene nokāpa no terases.

Kolīdz viņa atgāja nost, mušas iekoda devām. Viņš pamodās un tūlīt ierēcās:

— Kur mana gūstekne? Kas viņu aizvedis?

Te viņš pamanīja abus atnācējus un trakā niknumā metās pagalmā, paķēra no terases apakšas simt pudu smagu svaru bumbu un svieda to Irmisam. Jauneklis atlēca sānis. Svaru bumba trāpīja ozolam, un koks izgāzās ar visām saknēm.

Simtgalvainais devs klupa virsū Irmisam, un abi sāka nikni spēkoties. Viņi cīnījās krietnu laiku, virsroku pa brīdim guva te viens, te otrs. Devs sagrāba Irmtsu un iedzina to zemē līdz pat ceļiem. Irmisa iztrausās laukā, sagrāba devu, pacēla gaisā un ietrieca zemē līdz jostasvietai. Tad aši izrāva zobenu, atvēzējās un noprasīja devam:

— Saki, nejauceni, — dzīvību vai nāvi?

— Dzīvību, — simtgalvainais devs lūdzās. — Dāvā man dzīvību, atdošu tev visu savu mantu!

— Mantu vari paturēt pats! Atdod tikai princim savu spēku!

Irmisa izvilka devu no zemes, bet viltīgais devs, ko domā, atkal metās viņam virsū. Irmisa devu pacēla un līdz pat pleciem ietrieca stāvus zemē. Tad simtgalvainais devs, piesaucot debesis un zemi, zvērēja, ka atdos princim savu spēku.

Irmisa izvilka devu no zemes, atstāja kopā ar princi, bet pats aizgāja šo to nomedīt. Atgriezās Irmisa tikai pievakarē, skatās: guļ princis uz pelnu kaudzes gluži bez spēka. Simtgalvainais devs bija viņam atņēmis pēdējo spēka kripatu. Irmisa tā sadusmojās, ka metās virsū simtgalvainajam devām un nolieca viņu pie zemes.

— Kāpēc tu vārdu neturēji, nešķīsteni? Ietriekšu tevi līdz matiem zemē, tad zināsi, ka jāklausa!

Devs no bailēm sāka trīcēt kā papeju lapa un uz vietas atdeva princim viņa spēku un vēl savu spēku piedevām.

Irmisa un princis aicināja līdzi jauno gūstekni, un viņi visi trīs gāja savu ceju tālāk.

Viņi nebija paguvuši aiziet no simtgalvainā deva mājas, kad kā viesulis uzklupa Krama devs. Tas paķēra meiteni un uzšāvās debesis.

Irmisa un princis gāja atpakaļ pie simtgalvainā deva un izjautāja, kur atrast ceļu pie Krama deva. Devs ceļu parādīja un sacīja:

— Līdz viņa miteklim jūs gan aiziesit, bet iekšā netiksit. Jums jau nu nenoķert Krama devu un nepieveikt viņu. Pat devi nevar tikt ar viņu nekādā galā, arī jūs viņš apmētās ar melniem mākoņiem!

Mūsu bultas izurbsies cauri mākoņiem, mūsu zobeni pārcirtis Krama devu! — Irmisa bezbailīgi atbildēja.

Ne zobens, ne bulta Krama devu neskar, viņa dvēsele nemājo nemaz viņā pašā. Krama deva dvēsele mīt deviņgalvainajā devā, kurš atrodas aiz deviņiem kalniem Melnajā kalnā, un to apsargā Nemirstīgais briedis.

Irmisa un princis devās meklēt Krama devu. Viņi gāja vienu dienu, gāja otru dienu un beidzot nonāca pie apaļa kalna, kur dzīvoja neuzvaramais devs.

Kalna iekšienē viss dunēja, bet no kalna gala šaudījās ārā liesmu mēles — tur Krama devs elpoja. Irmisa un princis apgāja kalnam apkārt — nekur nav ne plaisiņas, lai kalnā varētu iekļūt!

Tad viņi devās meklēt deviņgalvaino devu. Jaunekļi pārrāpās pāri deviņiem kalniem, bet aiz devītā kalna — tāda pļava, ka otras malas neredz, bet aiz pļavas — Melnais kalns. Pļavā trīs simti pļāvēju pļauj zāli, krauj trijās stirpās. Irmisa piegāja pie viņiem, apsveicinājās.

— Kur jūs tik daudz zāles liksiet? — viņš pavaicāja.

— Nemirstīgais briedis jābaro. Tas vienu reizi dienā nonāk lejā no Melnā kalna un trīs stirpas apēd vienā rāvienā. Ja būsim par maz sapļāvuši, šis mūs visus samīdīs, — pļāvēji atbildēja.

— Diezgan pļāvuši! Paņemiet katrs pa klēpim zāles un ejiet projām tur aiz deviņiem kalniem! — Irmisa pavēlēja pļāvējiem.

Pļāvēji vis nedomāja iet projām, baidījās no Nemirstīgā I brieža. Irmisa un princis atņēma viņiem sirpjus un sviešus pārsvieda tos pāri Melnajam kalnam. Aizdzina ar dzīšanu pļāvējus no pļavas un piespieda aiznest līdzi nopļauto zāli. Pēc tam paši paslēpās garajā zālē un gaidīja briedi.

Nemirstīgais briedis nonāca lejā no Melnā kalna un joza pakaļ pļāvējiem. Kolīdz briedis vairs nebija redzams, jaunekli pielēca un skrēja, ko kājas nes, uz Melno kalnu. Uzskrēja pašā kalna galā un apstājās, kur nu te soli paspersi, ja deviņgalvainais devs ar spožo gaismu vai acis ēd laukā! Devs pats karājas kokā un žilbina ar savu gaismu.

Irmisa ar pūlēm pielīda devām klāt ar zobenu pārcirta virvi, un briesmonis nogāzās zemē. Kolīdz šis nokrita zemē, tā arī vairs nespīdēja. Irmisa zvēla un pārcirta devu uz pusēm, līdz ar to pārcērtot Krama deva dvēseli.

Irmisa un princis atgriezās pie apajā kalna un skatās — no kalna gala vairs ārā nelaužas liesmas, no kalna dzīlēm vairs neatskan dunoņa.

Irmisa pa plaisu iespraucās kalnā un iznesa dienas gaismā jauno gūstekni.

Trijatā viņi devās tālāk.

Gāja augu dienu līdz pat vēlam vakaram. Uzkrita nakts, un cejinieki nolikās zem platānas atpūsties. Irmisa gul, bet acis tur plati vaļā — ka tikai atkal meiteni kāds nenozog.

Pusnaktī platānas zaros satupēs ļaunie kadži[3]. Tie pamanīja cilvēkus un nolādēja tos.

— Lai princis paklūp un nositas pie savas mājas sliekšņa, — viens teica.

— Lai meitene, aunot kājā zelta kurpītes, salauž sev kāju,— teica otrs.

— Lai naktī pilij uzlido gvelvešapi[4] un vienā rāvienā aprij viņus visus, — nerimās trešais. — Kas mūsu lāstus dzirdēja un citiem izpļāpās, lai pārvēršas par akmens ēnu.

Irmisa visu dzirdēja. No rīta viņš nevienam, ne princim, ne meitenei, nebilda ne vārda. Gauži baidījās pārvērsties par akmens ēnu.

Visi trīs gāja ilgi vai neilgi, līdz beigu beigās pārnāca mājās. Kolīdz viņi spēra kāju pils pagalmā, princis nejauši paklupa, bet Irmisa viņu laikus saķēra un neļāva nokrist.

Valdnieks pārlieku priecīgs, ieraudzījis savu dēlu sveiku un veselu. Valdniekam iepatikās jaunā meitene, un viņš bija ar mieru tūlīt savīkšt princim ar meiteni kāzu godu. Viņš pavēlēja kalpiem, lai meitenei atnes zelta kurpes.

Meitene jau paņēma rokās zelta kurpes, lai tās autu kājās, bet Irmisa viņai tās izrāva un iemīdīja zemē. Meitene uz Irmisu tā apskaitās, ka vairs nerunāja ar viņu ne vārda.

Pienāca nakts. Visi nolikās gulēt. Vienīgi Irmisam ne domas par miegu, viņš apsargā pili.

Pēkšņi sacēlās tāda dunoņa, šņākoņa un svilpoņa, ka ausis jābāž ciet — uz pili taisnā ceļā lido gvelvešapi! Irmisa cirta no visa spēka ar zobenu, un ar pirmo vēzienu briesmonis uz pusēm gan — turpat vai divi kalni zemē nogāzās.

Otrā rītā princis ņēmās iztaujāt, kā Irmisa uzzinājis par gvelvešapi. Irmisa nelaiž ne vārda pār lūpām.

Princis to ņēma ļaunā un arī nosolījās vairs nerunāt ar draugu.

Irmisa to neizturēja, ņēma un izstāstīja, ko bija dzirdējis no ļaunajiem kadži. Izrunājot pēdējo vārdu, viņš pārvērtās par akmens ēnu.

Meitene to visu redzēja un sāka jo gauži raudāt. Viņas asaras slacīja akmens ēnu, un tas par lielu prieku meitenei un princim tapa atkal par Irmisu.

[1] Irmisa — tāds, kas pieder briedim.

[2] Marani — telpa vīna glabāšanai

[3] Kadži — ļauni, cilvēkam līdzīgi radījumi

[4] Gvelvešapi— spārnota čūska-drakons

Tukšu runu dēļ

Vienreiz divi nabadzīgi paziņas nolikās atpūsties mīkstā zālītē uz lauka un sāka pļāpāt gan par šo, gan par to. Uznāca nakts, debesis kā nosētas ar zvaigznēm. Viens no viņiem pārlaida acis pāri laukam un sacīja:

— Eh, ja šis lauks būtu bijis mans, tad tik es audzētu ēzeļus!

— Bet ja man būtu tik pulka aitu, cik pie debesim mirdz zvaigžņu! — sapņoja otrais.

— Kur tad tu ganītu tādu lērumu aitu? Varbūt domā uz mana lauka? Varbūt manus ēzeļus bez zāles atstāsi? — pirmais vaicāja.

— Tu domā, ka tikai taviem ēzeļiem vajag ganību, bet manam aitām ne?! — otrais apvainojās.

— Neparko neļaušu tev savas aitas ganīt uz mana laukat — pirmais sāka kliegt.

— Ja nejausi ar labu, gan es zināšu, kā padzīt tevi ar visiem taviem ēzejiem!

Tā vārds pa vārdam, līdz iedegās nikns strīds. Darbā tika laistas dūres, viens otru dauzīja bez žēlastības.

Iet garām kāds trešais un vaicā:

— Kāpēc jākaujas? Kāda muiža tad jums jādala?

Abi ņēmās stāstīt, par ko sākuši strīdēties.

— Prāta gan jums nav ne tik, kā melns aiz naga! — sāka smieties trešais. — Tukšu runu dēļ viens otram sānus nozilinājāt.

Par gudro brāli un muļķa brāli

Reiz pasaulē dzīvoja divi brāļi — gudrais un muļķis. Viņiem par abiem bija viena pati govs. Kādu dienu gudrais brālis sūtīja muļķi govi pārdot.

Muļķis veda govi uz tirgu. Ceļš gāja gar niedrēm aizaugušu ezeru. Niedres vējā līgojās, bet muļķim likās, ka tās mātu viņam, aicinātu pie sevis.

— Vai jūs tiešām gribat govi pirkt? — muļķis vaicāja. Niedres līgojas, noliecas, it kā teiktu: «Jā.»

— Labi, pērciet, man vienalga, kam pārdodu.

Muļķis piesēja govi pie niedrēm un gāja uz māju.

— Nu, vai govi pārdevi? — gudrais brālis viņam pretī.

— Niedre nopirka mūsu govi, tikai naudu man neiedeva. Gudrais brālis noskaitās uz muļķi. Gāja kopā ar muļķa brāli uz ezeru, bet tur pie niedres tikai valgs karājas, acīm redzot, govi bija vilks saplosījis.

Gudrais brālis sāka uz muļķi kliegt, taču — kliedz vai nekliedz — govi tik un tā atpakaļ vairs nedabūsi.

Vakarā muļķis paņēma lāpstu, nogāja pie ezera un ņēmās slānīt niedri:

— Saki, kur tu govi liki! Atdod man govi vai maksā skaidrā naudā, citādi tev labi neies!

Niedre vējā līgojās, bet muļķim liekas, ka tā atsakās maksāt. Muļķis cirta ar lāpstu un izrāva niedri ar visām saknēm.

Bet niedrei apakšā rēgojas krūze pilna ar zelta naudu. Muļķis aši paķēra krūzi un joza, ko kājas nes, taisnā ceļā uz mājām.

Muļķis skrien, bet viņam uz papēžiem min paša ena, neatpaliek ne soli no viņa, bet muļķim liekas, ka vilks dzenas pakaļ. Mujķis līdz nāvei nobijās, paskrien dažus soļus un neatskatījies met savai ēnai ar zelta gabalu un tā visu ceļu līdz pašai mājai, kamēr krūze turpat vai tukša.

Muļķis pārskrēja pūzdams elsdams mājās un teica gudrajam brālim:

— Niedre man sadeva daudz zelta, bet atceļā man pakaj sāka dzīties vilks. Tik tikko no šā izspruku, ik pa brīsniņam pasviežot zelta gabalu, tikai daži vēl palika krūzes dibenā.

Gudrais brālis, slinks nebūdams, aizskrēja pa brāļa pēdām un savāca visu naudu.

Gudrais brālis atgriezās mājās un paslēpa krūzi ar zeltu uz plaukta, kur viņi vienādiņ maizi glabāja.

Kādu dienu, kad gudrā brāja nebija mājās, pie durvīm pieklauvēja ubags. Maizes uz plaukta nebija, un muļķis iznesa ubagam krūzi ar zeltu. Pārnāca gudrais brālis mājās un redz, ka krūzes ar zelta naudu nav vairs savā vietā.

— Kur ta krūze? — viņš vaicāja.

— Atdevu ubagam, — muļķis atbildēja.

— Slikti mums iet, — gudrais brālis gaudās. — Tagad mums vairs nav ne govs, ne naudas. Neko darīt, būs jāiet par algādžiem.

Abi brāļi salīga par kalpiem pie bagāta mednieka.

Mednieks paņēma sev līdzi uz mežu medībās muļķi. Sakāra viņam plecos savus ieročus un, kad pats nokusa, vēl čohu[1] uzmeta šim uz pleciem. Pa visu dienu mednieks nošāva krietni daudz meža zvēru, un tie visi bija jāstiepj muļķim.

Medniekam todien paveicās — viņš noķēra dzīvu zaķi. Iespieda zaķi muļķim rokās un pieteica turēt tik stingri, lai tas neizspruktu.

Mednieks apkrāva muļķi no galvas līdz papēžiem un sūtīja uz mājām.

Muļķim uz māju bija jāaizved arī mednieka kurts.

Muļķis ceļā gauži piekusa. Noņēma sev no pleciem mednieka čohu, uzmeta to sunim un teica:

— Es piekusu, panes tagad tu.

Pagājis vēl gabaliņu, palaida vaļā zaķi, jo bija grūti to nest. Zaķis diedza prom ,ko kājas nes.

Cilpo tikai uz mednieka māju. Pielūko, ka neaizskrien kaut kur sānis! — zaķim pakaļ nokliedza muļķis.

Bet zaķis joza taisnā ceļā uz mežu. Kurts — šim pakaļ. No čohas pāri palika tikai skrandas.

Muļķis pārnāca mājās un izstāstīja visu gudrajam brālim — ka viņu nebija paklausījis ne zaķis, ne kurts, ka mednieka čoha saplēsta drisku driskās.

— Slikti mums ies, jābēg prom, kamēr vēl nav par vēlu, — gudrais brālis teica.

Kā lai tukšām rokām ejam projām. Tā nekā arī nenopelnījām?— muļķis brīnījās. — Paķersim šo vai to līdzi.

Viņš izrāva no sētas vārtus, uzvēla sev uz muguras un slāja pakaļ gudrajam brālim.

Brāļi salīga pie kāda saimnieka par aitu ganiem.

Aitas ganīja muļķis. Viņš tās sadzina pamestā piedarbā, bet tur pliks klons, no zāles ne miņas. Aitas sāka gremot, bet muļķis izprātoja, ka tās košļā kevi[2].

— Iedodiet ar! man pakošļāt, — viņš uzprasīja aitām, bet tās it kā nemaz nebūtu dzirdējušas.

Muļķis pārdzina savu ganāmpulku uz lauka, kur auga liela bumbiere. Pats uzrāpās kokā, sapurināja zarus, un zemē nobira bumbieri.

— Ēdiet un arī man atstājiet! — viņš uzsauca aitām.

Bet aitas paliek aitas — vai šās ko sajēdz? Uzkrita bumbieriem un apēda visus līdz pēdējam.

Muļķis nokāpa no koka un ņēmās kliegt uz aitām:

— Ak jūs, bezgodes, visus aprijāt, man ne viena paša neatstājāt! — Tad paķēra nūju un apsita visas aitas.

Vakarā viņš atgriezās mājās viens bez ganāmpulka.

— Kur ta aitas? — gudrais brālis pretī.

— Nositu.

— Kā tā nositi? Ko mēs tagad teiksim saimniekam?

— Es šām lūdzu kevi — nedeva ne kripatiņas. Lūdzu, lai atstāj bumbierus — apēda visus. Tad es arī ņēmu un šās nositu.

Gudrais brālis redz, ka atkal iekļuvuši nepatikšanās un glābiņa nebūs, ja prātā neiešausies kāda viltība. Kopā ar brāli viņš atstiepa nosistās aitas uz aploku. Gudrais brālis stiepj vienu aitu, bet muļķis uzreiz sešas. Viņi nolika aitas zemē tā, lai izskatītos, ka tās guļ.

Vakarā atnāca saimnieks, pateicās ganiem:

— Tūlīt redzams, ka aitas esat labi pieganījuši. Rau, kā pieēdušās, uz kājām nevar nostāvēt, visas nolikušās guļus.

Apsēdās trijatā ēst vakariņas. Saimnieks gudro brāli pacienā ar diviem kausiem vīna, bet muļķi tikai ar vienu.

— Viņš stiepa vienu, bet es — sešas. Viņam tu dod divus kausus, bet man tikai vienu! Tā nu tas neiet! — pukojās muļķis.

Gudrais brālis grūž muļķim dunku sānos, lai šis stāvētu klusu. Taču saimnieks k]uva uzmanīgs.

— ko ta jūs tā stiepāt?

— Žagarus. Es stiepu vienu klēpi, bet viņš — sešus! — gudrais brālis izmelojās.

Paēda, padzēra un nolikās gulēt. Pusnaktī gudrais brālis pamodināja muļķī.

— Celies, bēgsim ātrāk prom, kad saimnieks uzzinās, labī nebūs!

— Kā mēs tukšām rokām iesim projām? Tā nekā ari nenopelnījām? — muļķis brīnījās.

Viņš paķēra līdzi, kas pa rokai gadījās, — lielu katlu, vārtus un slāja pakaļ brālim.

Abi tā skrēja, tā skrēja, ka aizelsās. Apsēdās zem liela, kupla ozola atvilkt elpu.

Kolīdz apsēdās, skatās: uz šo pusi auļo laupītāji ar bagātīgu laupījumu.

Brāļi uzkāpa kokā un paslēpās. Muļķis uzstiepa augšā pat katlu un vārtus.

Laupītāji nolēca no zirgiem un kārtojās atpūtai zem tā paša ozola.

Muļķim katls par smagu, nevar nekādi noturēt un izlaida to no rokām. Bet laupītāji priecīgi, ka no debesīm nokritis katls, būs kur plovu vārīt. Sakūra ugunskuru, pievārīja pilnu katlu ar plovu un sasēdās apkārt katlam, lai ēstu. Te mu]ķīm no rokām izslīdēja vārti. Tie uzkrita laupītājiem tieši uz galvas un tos visus nospieda kā mušas.

Brāļiem palika laupītāju salaupītās bagātības.

Taču kopš tā laika gudrais brālis muļķi nekur vairs vienu pašu nelaida.

[1] Čoha — virsdrēbju gabals

[2] Kevi — staipīga konfekte, kas izvārīta no smaržīgiem sveķiem un piena

Mācītais virs unlaivinieks

Kāds cilvēks brauca ar laivu. Viņš bija mācīts vīrs un ar to gauži lepojās.

— Vai tu esi kaut ko mācījies? — mācītais vīrs vaicāja laiviniekam.

— Nē, es neko neesmu mācījies. Māku tikai airēt — un tas ir mans darbs, — laivinieks atbildēja.

— Neko tu neesi mācījies? Nelaimīgais, tad tu pasaulē velti dzīvo, kāds gan no tevis labums! Tu esi nekam nederīgs cilvēks!

Laivinieks tādu runu ņēma pie sirds un gauži noskaitās uz mācīto vīru.

«Pagaidi, gan tu pats ar savām acīm vēl redzēsi, kāds no manis pasaulē labums,» laivinieks nodomāja. Pēkšņi viņš sagāza laivu sāņus un mācītais vīrs ievēlās ūdenī, ka noplunkšķēja vien.

Mācītais vīrs nu ķepurojas pa ūdeni, tūliņ noies dibenā, bet laivinieks vaicā:

— Vai esmu pasaulē nekam nederīgs cilvēks?

— Vai nu prāts! — šļupstēja lielībnieks. — Dievs tur augšā debesīs, bet tu virs zemes! Glāb mani, es slīkstu!

Laivinieks pēdējā mirklī izvilka mācīto vīru no ūdens un vēl reizi noprasīja:

— Kāds tad es galu galā esmu?

— Tāda kā tu pasaulē nav otra, manas dzīvības glābēj! Tikai tagad redzu un saprotu, ka amats netop lamāts. Es ar visām savām zināšanām būtu nogājis dibenā.

Mednieks no Lilo

Reiz pasaulē dzīvoja mednieks. Viņš bija varens šāvējs, veikls un veiksmīgs mednieks. Nekad no medībām mājās nepārnāca tukšām rokām. Taču vienreiz augu dienu no agra rīta līdz vēlam vakaram viņš bija klīdis pa mežu un nekā nebija nomedījis.

Sāka tumst, pēdējais laiks doties uz mājām, bet mednieks netiek no meža laukā, jo ir biezoknī nomaldījies. Viņš klīda, klīda un iznāca plašā klajumā. Te augsts tornis bez viena loga un bez durvīm. Pēkšņi torņa siena pašķīrās, klajumā izlēca maza stirniņa un nostājās tieši medniekam priekšā. Mednieks izšāva bultu un stirniņu nogalināja.

Mednieks uzkāra kokā savu ādas maisu ar maizi un turpat sakūra ugunskuru. Izdrāza no zara iesmu, sasprauda tajā stirnas gaļas kumosiņus un sāka tos cept. Kad šašliks virs uguns sāka čurkstēt, mednieks sniedzās pēc maisa, lai paņemtu maizi, bet, kad atkal pievērsās ugunij, nezināja, ticēt vai neticēt savām acīm — gaļas kumosiņi sāka saaugt cits ar citu un tad pēkšņi pārvērtās par dzīvu stirnu! Stirna it kā pārmezdama paskatījās uz mednieku un nozuda dziļāk mežā.

— Zili zaļi brīnumi! — pārsteigtais mednieks iesaucās.

Te torņa siena atkal pavērās, un nezināma balss teica:

— Vai nu tādi vien ir brīnumi? Īstus brīnumus gan ir redzējis mednieks no Lilo!

Mednieks atgriezās mājās un kopš tās dienas vairs ne soli nespēra mežā — visu laiku redzētais un dzirdētais stāvēja prātā. Beigu beigās viņš nolēma atrast mednieku no Lilo un iztaujāt, kādus tad brīnumus viņa acis ir skatījušas.

Māte izcepa maizi un saposa mednieku cejam.

Mednieks nogāja garu ceļa gabalu, noplēsa veselu pāri kalamami[1] un ceļā nesastapa ne dzīvas dvēseles. Viņa ceļš veda cauri daudzām svešām zemēm, līdz beidzot noveda pie augsta torņa. Šajā tornī dzīvoja mednieks no Lilo.

Atnācējs tika sagaidīts viesmīlīgi, uzcienāts un pamielots, kā pienākas. Mūsu mednieks viņam izstāstīja, kādu brīnumu pats pieredzējis, pastāstīja par stirnu, kas iznākusi no torņa, kam nav bijis ne logu, ne durvju, un par neredzamas būtnes balsi, kas atskanējusi no turienes.

— Tagad tu pastāsti man, kādus brīnumus tev gadījies redzēt, — ciemiņš palūdza mājas tēvu.

— Labi, paklausies, kas ar mani atgadījās, — atbildēja mednieks no Lilo.

— Man bija gadu piecpadsmit, — viņš iesāka, — kad nomira māte. Tēvs apprecējās otru reizi. Pamāte mani ne acu galā neieredzēja. Varēju darīt ko darīdams — nekas viņai nebija pa prātam, ar visu viņa nemierā, lamā un vēl piedauza mani. Kādu dienu ņēmu un nosūdzēju viņu tēvam. Viņš pamāti norāja. Bet, kad otrā dienā tēvs aizgāja medībās, pamāte paķēra pletni un kā sita mani, teikdama: «Pārvērties par suni!» — es pat ne vārda nepaspēju pār lūpām pārlaist, kad kļuvu suns. Tēvs atgriezās no medībām, es viņam pretī. Sāku smilkstēt, luncināties viņam gar ceļiem. Klāt pielēca pamāte un arī tēvam iesita ar pletni, pārvērta viņu par balodi. Mans tēvs kļuva putns. Ko gan sunim varēja palīdzēt balodis?

Es dzīvoju kā sētas suns. Pamāte mani spārdīja ar kājām, mērdēja badā — labi, ja reizi pa trim dienām pasvieda sakaltušu maizes garoziņu un iedeva ūdeni nolakties. Kauli un āda palika, tikko spēju kājas pavilkt. Sāku prātot, ka tā tālāk nevar iet, kaut kas jādara. No rīta izlīdu klusām no sētas un vilkos uz tirgu. Tur kāds līdzjūtīgs miesnieks man pasvieda gabalu aknu. Es pakampu aknas zobos un nesu uz uguni, turpat blakus cepa šašliku. Uzlieku aknu gabalu uz kvēlojošām oglēm un pats tupu klāt, gaidu, kad būs gatavs. Miesnieks, protams, pabrīnījās, ka es, tāpat kā cilvēki, cepu aknas, un pievāca mani.

Es viņam uzticīgi kalpoju, modri sargāju gan māju, gan visu ģimeni. Valodas par mani kā apbrīnojamu suni ātri aplidoja visu pilsētu. Ļaudis no malu malām nāca mani apskatīt.

Pie mana saimnieka atnāca bagāts tirgonis un bēdājās, ka viņa mājās notiekot kaut kas nelāgs — kāds viņam zogot bērnus. Esot bijuši dažnedažādi sargi, taču mazuļi zūdot un zūdot.

«Aizdod man uz kādu laiciņu savu suni,» tirgonis palūdza manam saimniekam, «varbūt tas zagli noķers.»

Saimnieks mani atlaida pie tirgoņa.

Tieši tajā pašā dienā tirgoņa sievai piedzima dēls. Cauru nakti es modri sargāju, acu netiku aizvēris. Rīta pusē skatos — kur gadījusies, kur ne —, kupraina vecene zogas pie šūpuļa! Bet māte un aukle guļ, krāc cietā miegā un nekā nedzird. Es metos kuprītei virsū un nogāzu zemē, neļāvu bērnu aiznest.

«Atlaid mani, mednieka dēls, atdarīšu tev ar labu,» vecene čukstēja.

Es pabrīnījos, kā kuprīte zina, ka esmu cilvēks, un viņu atlaidu.

Pienāca otras dienas rīts. Tirgonis, ieraudzījis, ka mazulis sveiks un vesels ķepurojas šūpulī, no priekiem uzkrāva man mugurā pilnu hurdžinu ar zeltu.

«Ej aiznes to savam saimniekam,» viņš teica.

Es gāju nevis pie miesnieka, bet gan uz mājām pie pamātes. Prātoju, varbūt viņa par mani apžēlosies, kad redzēs, cik daudz zelta esmu viņai atnesis, un atdos man agrāko cilvēka izskatu.

Atnesu pamātei zeltu. Viņa no lieliem priekiem tikai smējās, taču es kā biju, tā paliku suns. Vienīgi par pateicību man atļāva tagad pārgulēt naktis pie mājas sliekšņa un nosolījās labi barot.

Man zuda pēdējā cerība vēl kādreiz staigāt cilvēka izskatā.

Vienu dienu garām mūsu mājai dzina aitu ganāmpulku uz kalnu ganībām.

Man iepatikās kāds pēc izskata gauži labsirdīgs jauns gans, un es sāku iet viņam līdzi. Gans mani nedzina prom, pat noglaudīja man galvu.

Pievakarē mēs jau bijām kalnu ganībās. Gani vakariņām nokāva aitu. Saviem suņiem šie pasvieda sirdi un aknas, bet man atmeta tikai kaulus ko grauzt.

Naktī uznāca stipra lietus gāze. Vilki kļuva pārdroši un no visām pusēm uzbruka aitām. Ganu suņi bija pierijušies un gulēja kā nosisti, bet es viens pats stājos vilkiem pretī un karoju augu nakti.

Vilku bars zagās klāt aitām. Piecus nožmiedzu, pārējie aizmuka. Vārdu sakot, tajā naktī es izglābu ganāmpulku. No rīta es zobos sagrābu jaunā gana čohas stērbeli un aizvilku viņu uz kaujas vietu, parādīju vilkus, ko biju uzveicis. Kopš tās dienas gani sāka par mani gauži rūpēties, pat aitu man nokāva.

Vienreiz biezā miglā aitas izklīda pa attālām kalnu nogāzēm. Gani sāka skraidīt, vākt kopā ganāmpulku. Arī es šaudījos pa vidu, lai viņiem palīdzētu. Atdzinu vairākus desmitus aitu pie mūsu aploka, bet gani nerādījās — bija pārcēlušies uz citu vietu. Daudz nedomādams, dzinu aitas uz mājām, gribēju vēl reizi pielabināties pamātei.

Pamāte aitas gan saņēma priecīga, bet par mani apžēloties ne domas — bija pārāk ļauna. Iesita man ar pletni un noteica:

«Kļūsti par paipalu, būs klijām gards kumoss!»

Viņa pārvērta mani par paipalu.

Es laidos prom no tēva mājas — ko gan es te būtu darījis?

Bija kulšanas laiks. Zemnieki nesa kūļus uz kuļamklonu. Es nolaidos pašā ceļa malā un sāku uzknābāt graudus no nokritušajām vārpām. Pēkšņi augstu gaisā parādījās klija. Es uzspurdzu un notupos puisim, kas tobrīd gāja garām, uz pleca. Viņš aiznesa mani uz savām mājām. Pasauca vecmāmiņu un teica: «Izcep man paipalu,» — bet pats aizgāja, lai piekrautu arbu.

Vecā sieva paņēma mani un čukstēja:

«Tagad tu esi manās rokās, mednieka dēls!»

Es viņu pazinu. Tā bija tā pati kuprainā vecenīte, kura tirgonim zaga bērniņus.

«Nu ir pienākusi reize, lai es tev atdarītu ar labu,» viņa nopriecājās un paslēpa mani zem bļodiņas.

Kad puisis bija aizgājis, viņa mani izlaida laukā un teica:

«Lido uz māju, tikai nelaidies istabā pa durvīm. Laidies caur logu. Labajā kaktā karājas tavas pamātes pletne, paberzējies gar to, un tu pārvērtīsies par cilvēku. Pēc tam paņem pletni un krietni noslāni pamāti. Pārvērt viņu par ēzeļmāti, lai pastrādā tavā labā.»

Es paklausīju vecajai kuprītei, darīju visu, kā viņa bija teikusi.

Mednieks no Lilo beidza savu stāstu un izveda ciemiņu pagalmā.

— Vai tu redzi, kā esmu pagalmu nobruģējis! Vai tu redzi, cik man augsts tornis! Ne saskaitīt, cik hurdžinu akmeņu un smilšu ir pārnēsājusi mana ēzeļmāte. Redz, kādus brīnumus man nācies piedzīvot!

Prieku — mums, bēdas — jums.

Klijas — jums, miltus — mums.

[1]Kalamani — zemnieku apavi no jēlmītas ādas

Bailīgais zaķis, glupais vilks un viltīgā lapsa

Reiz dzīvoja bailīgs zaķis. Viņš nolikās zem ozola pasnaust. Ozolā nolaidās vārna un nometa zemē zīli. Zīle trāpīja zaķim taisni pa pieri. Zaķis, bailīgs būdams, tā pārbijās, ka pielēca kājās un joza, kur acis rāda, klusībā prātodams, ka debesis grūst un šim vesela lauska uzkritusi uz galvas.

Zaķis skrien, bet ceļā patrāpās vilks:

— Kur ta nu nesies, zaķīt?

— Bēdz, brālīt, bēdz! Debesis grūst kopā!

Glupais vilks noticēja un metās zaķim līdzi.

Abiem pretī nāca lapsa. Pat nepajautājusi, kur šie skriedami un kāpēc, joza abiem līdzi.

Nu skrien visi trīs. Aizskrēja līdz nomaļai vietai un paslēpās. Vieta gan nomaļa, tikai nekā nav, ko mutē bāzt. Vilkam vēders aiz bada rūca, un šis aprija zaķi. Izsalkums pierima uz īsu brīdi. Kad atkal vilku sāka mocīt bads, viņš meta acis uz lapsu. Lapsa nojauta, kas vilkam padoma, un nosprieda viņu piemuļķot. Aplaida acis visapkārt un redz — kokā tup žagata. Parādīja to vilkam un vaicāja:

— Klausies, pelēci, vai negribi kļūt tikpat raibs kā žagata? Tad cilvēki tevi nepazīs!

— Kālab gan ne? — vilks atbildēja.

— Ejam pie upes, tur allaž ūdenī guļ bifeļi. Saplosīsim vienu, pieēdīsimies, cik vēderā lien, un tad kļūsim raibi.

Abi gāja gar upi, satika bifeli un to saplosīja.

— Vispirms caurdursim beigto bifeli, — lapsa deva padomu, tad izlīdīsim tam cauri un kļūsim raibi, vēl raibāki par žagatu.

— Labi, tikai tu lien pirmā, — vilks bija ar rnieru.

Lapsa bifeli caurdūra ar nūju tā, lai pati varētu izlīst tam cauri.

Tad viltniece ieskrējās un izlēca pa caurumu. Vilks ieskrējās, iebāza galvu un iesprūda — ne turpu, ne atpakaļ! Lapsa paķēra nūju un ņēmās vilku slānīt. Vilks gaudoja kā nelabais, bet kas gan viņam palīdzētu!

Turpat arī glupais vilks dabūja galu. Bet viltīga lapsa pierijās pilnu vēderu ar bifeļa gaļu un iebēga mežā.

Te nu arī pasaka galā.

Mednieka dēls

Reiz dzīvoja mednieks. Viņš diendienā gāja uz mežu, pārnesa mājās kaut ko nomedītu un tā uzturēja savu ģimeni.

Kādreiz mednieks nokāpa nelielā ielejā, un pēkšņi viņam priekšā izskrēja balts briedis. Spalva tam mirdzēja un laistījās kā sudrabs.

— Šauj mani! — briedis sacīja medniekam cilvēka balsi.

— Ja man trāpīsi, — tev veiksies dzīvē, bet, ja aizšausi garām, — pats noliksi karoti.

Mednieks izšāva bultu, bet netrāpīja. Viņš pārnāca mājās itin drūms.

— Pienākusi mana pēdēja stundiņa, — viņš teica sievai.

— Mērķēju baltajam briedim, bet netrāpīju!

Mednieks to pateica un uz vietas nomira.

Medniekam bija dēls.

Kādu dienu zēns ārā rotaļājās kopā ar citiem bērniem un no maza loka šaudīja bultas. Garām gāja ļaudis, paskatījās uz mednieka dēlu un teica:

— Ja viņam būtu bijis tēva loks, no viņa izaugtu slavens mednieks!

Zēns aizskrēja pie mātes un vaicāja, kur būtu atrodams tēva loks. Māte baidījās, ka arī dēls varētu kļūt par mednieku, un tāpēc viņai nenāca ne prātā dot zēnam loku. Dēls lūdzās kā prazdams.

Beigu beigās mate neizturēja un pateica dēlam taisnību:

— Tavs tēvs bija mednieks un aizgāja bojā medībās. Negribu, dēliņ, ka ar tevi tāpat notiktu. Tāpēc arī noslēpu loku ar visām bultām, bet, ja tu tā uzstāj, kāp istabaugšā, atradīsi tur gan loku, gan maksti ar bultām.

Viņa iedeva dēlam istabaugšas atslēgu. Zēns uzkāpa augšā, atvēra durvis un turpat vai sastinga — no visiem kaktiem viņam pretī vērās izbāzti putni, zaķi, lapsas un šakāļi. Viņš no izbīļa atguvās un pie sienas pieslietu pamanīja tēva loku. Mēģināja loku nocelt, bet nespēja ne pakustināt. Ar asaru pilnām acīm dēls metās lejā pie mātes.

Nemaz neraudi, gan būsi tikpat spēcīgs kā tēvs, — māte viņu nomierināja. — Noej aizā aiz ciemata, tur tek divas straumes: viena duļķaina, otra dzidra. Papriekšu izpeldies duļķainajā, pēc tam — dzidrajā straumē.

Zēns tā arī izdarīja — izpeldējās un pieņēmās spēkā, un loks ar bultām viņam tagad likās viegls kā spalviņa. Trīs bultas viņš iešāva kokā, kas auga tālā laukā. Tās visas trīs ietriecās cita citai blakus.

Pēc tam mednieka dēls sadomāja iet medībās. Līdz vēlam vakaram viņš staigāja pa mežu un bija nonācis nelielā ielejā. Kur gadījies, kur ne, viņa priekšā izskrēja balts briedis. Spalva viņam mirdzēja un laistījās kā sudrabs.

— Šauj mani! — briedis sacīja. — Ja man trāpīsi, tev dzīvē veiksies, ja aizšausi garām, — pats noliksi karoti!

Trāpīgā bulta ķēra briedi tieši pašā sirdī.

Mednieka dēls pārnesa brieža ādu mājās un pakāra pie sienas.

Baltā brieža āda tā mirdzēja, ka visa istaba pielija ar savādu gaismu. Uz spalvām laistījās pērles un dimanti.

Valodas par brīnumaino ādu paklīda pa malu malām. Tās nonāca ausis zemes valdniekam.

Valdnieks atsūtīja kalpu, lai tas pats savām acīm redzētu, vai ļaudis runā taisnību vai melš niekus.

Valdnieka kalpam mednieka māju nenācās ilgi meklēt, jo pa tās logu plūda tik spilgta gaisma, ka to tālu varēja pamanīt. Kalps piezagās pie lodziņa, palūrēja istabā un kļuva turpat vai akls — tā dzirkstīja un mirdzēja baltā brieža āda!

Kalps pa galvu pa kaklu metās atpakaļ uz pili, lai pastāstītu par pērļu un dimantu ādu.

Valdniek, vienkāršu ļaužu dēlam nepiedien būt bagātākam par tevi, — nazirvezīri kūdīja valdnieku. — Atņem ādu.

Valdnieks mīļu prātu to darītu, bet nezināja, kā to izdarīt. Nevar taču tā ielauzties mājā! Ko tad teiks ļaudis?

— Ko te velti prātot, valdniek, — galvenais vezīrs teica.

Sarīko dzīres un ielūdz arī mednieka dēlu. Viņš, tāds mežā audzis, nepratīs uzvesties, kā pilī pieklājas. Tad mēs visi kā viens teiksim, ka šis nav cienīgs būt par tādas brīnumainas ādas īpašnieku, un to atņemsim.

Valdnieks nekavējās un uzlūdza mednieka dēlu uz dzīrēm.

Taču mednieka dēlam bija gudra māte. Viņa uzreiz nojauta, kāpēc dēlu aicina uz pili.

— Skaties, dēliņ, uzvedies pieklājīgi, — viņa lika dēlam pie sirds. — Pirms valdnieks nesāk smieties, arī tu nesmejies. Ja ar tevi nerunā, muti vaļā never. Ātrāk par valdnieku un vezīriem no galda augšā necelies. Kad sāks iznēsāt ēdienu, no katra trauka ņem pašu mazumiņu, daudz neēd. Pēc dzīrēm valdnieks izjās, tu nesteidzies viņam priekšā un arī neatpaliec no viņa, ja zirgus palaidīs auļos.

Pilī mednieka dēls visu darīja, kā māte bija teikusi. Valdniekam nenobrīnīties, ka mednieka dēls tik labi audzināts. Viņš pārskaitās zils, melns uz saviem nazirvezīriem un, kad mednieka dēls bija aizjājis, sakliedza uz viņiem:

— Tukšpaurainie stulbeņi! Pat tik daudz nespējat, kā gudru padomu dot! Ja nepratīsiet atņemt brieža ādu — pašiem ādu pār acīm novilkšu!

Nazirvezīri klusi kā pelītes, trīc un dreb no bailēm. Sēž un prāto, ka galvas kūp, kā izpildīt pavēli. Beigās izprātoja.

— Pavēli, valdniek, lai mednieka dēls tev uzceļ pili no vešapi[1] kauliem, — galvenais vezīrs teica valdniekam. — Vešapi šo aprīs, un baltā brieža āda būs tev rokā! Ja nu šis pili uzceltu, pavēlēsi ādu turēt pilī. Teiksi, ka burvju ādai nepiedien karāties parastā mājā.

Vezīru padoms valdniekam bija gauži pa prātam. Viņš uzaicināja mednieka dēlu pie sevis un pavēlēja uzcelt jaunu pili no vešapi kauliem.

— Apžēlojies, lielo valdniek! Es neesmu ne namdaris, ne mūrnieks, neprotu nevienu tādu amatu, kā lai es pili uzceļu? — mednieka dēls lūdzās.

— Nekā negribu zināt! Ja pili neuzcelsi, lai māte tevi pie laika sāk apraudāt!

Mednieka dēls atgriezās majas bēdīgs, izstāstīja mātei, kādu darbu valdnieks viņam uzdevis.

— Ej atpakaļ uz pili, dēliņ, izlūdzies valdniekam septiņdesmit arbas un tikpat daudz braucējus. Lai valdnieks liek nokalt tev piecdesmit pudu smagas bultas, lai to visu izdara par vezīru naudu. Dodies uz Kadžetijas zemi. Tur biezā mežā mīt vešapi. Arbas ar braucējiem atstāj mežmalā, bet pats pārnakšņo biezoknī. Vešapi nogalināt tev izdosies tikai agri rītausmā, ja pieiesi viņam klāt no tās debess puses, no kuras saule lec.

Mednieka dēls izdarīja visu mats matā tā, kā māte bija pieteikusi.

Valdnieks viņam iedeva septiņdesmit arbas un septiņdesmit braucējus. Viņam nokala piecdesmit pudu smagas bultas. Un par to visu samaksāja vezīri no savām kabatām.

Mednieka dēls devās uz Kadžetijas zemi. Nakti viņš pārlaida mežā, kur mita vešapi, bet, tikko svīda gaisma, piezagās briesmonim klāt no tās puses, kur saule lec.

Vešapi guļ, atmetis asti aiz galvas. Izdzirdējis cilvēka soļus, pagrieza galvu pret viņu, bet nekā saskatīt, jo viņu apžilbināja uzlecošās saules stari. Mednieka dēls raidīja trīs bultas, un briesmonis bija uz vietas beigts. Viņš atgriezās pie arbām, pamodināja braucējus un aizsūtīja pavēstīt Kadžetijas iedzīvotājiem, kas atbrīvojis viņus no vešapi.

Saskrēja kadži no malu malām, saka dancot apkārt beigtajam briesmonim. Visi priecājās, ka vienreiz tikuši vaļā no rijīgā vešapi. Pēc tam veda mednieka dēlu pie Kadžetijas valdnieka. Viņš pateicās tam un apvaicājas, ar ko viņu apdavināt.

— Man nekā nevajag, — mednieka dēls atbildēja. — Palīdziet uzšķērst vešapi un sakraut tā kaulus arbās.

Kadži čakli ķērās pie darba. Vienā mirklī vešapi sagrieza gabalos un iekrāva tā kaulus arbās. Pēc tam viņi gāja līdzi mednieka dēlam un palīdzēja no vešapi kauliem uzcelt pili.

Mednieka dēls uzaicināja valdnieku apskatīt pili.

Milzīgā pils bija drausmīga! Valdnieks uz to pameta acis un bez atmaņas nogāzās zemē.

Valdnieks krietnu laiku nevarēja atgūt samaņu. Bet, kolīdz atguva, tā uzteica mednieka dēlu par centību un drošsirdību un vēlēja viņam palikt pilī.

— Pavadīsi mani medībās, — valdnieks teica. — Bet baltā brieža ādu pārnesīsi uz vešapi kaulu pili. Tādai brīnumainai ādai vienīgi tādā pilī arī pieklājas karāties.

Vezīri sabozās, viņiem nebija pa prātam, ka valdnieks patur pilī pie sevis vienkāršu mednieka dēlu. Šī knauķa dēļ viņiem bija vajadzējis atvērt savus naudas makus, bet tagadiņ šis vēl medībās līdīs acīs. Vezīri izprātoja mednieka dēlu novākt malā. Viņi bija padzirdējuši, ka Dzelzs devām pieder zelta stabs, un šie teica valdniekam:

— Tev, valdniek, ir gan neredzēta pils, gan neredzēta baltā brieža āda. Tikai tas nav labi, ka āda nemirdz no visām pusēm vienādi. Kā būtu, ja tā karātos uz zelta staba pašā pils vidū?

— Es neko neiebilstu, bet kur lai ņem tādu zelta stabu?

— No Dzelzs deva mājas. Pavēli drošsirdīgajam mednieka dēlam pārnest stabu uz savu jauno pili.

Valdnieks daudz nedomāja, vai jauneklim viegli to izdarīt.

— Atnes no Dzelzs deva mājas zelta stabu. Ja manu pavēli neizpildīsi, lai bēdas nāk pār tavas mātes galvu, — valdnieks teica mednieka dēlam.

Mednieka dēls devās atkal pie mātes pēc padoma. Pie kā gan cita lai viņš ietu grūtā brīdī?

Arī šoreiz māte viņam deva labu padomu.

— Palūdz valdniekam arbu ar braucēju un tādu smagāku bultu. Dzelzs devs dzīvo aiz trim augstiem kalniem. Piektdienās viņš iziet medībās, tad arī varēsi paņemt zelta stabu. Paturi prātā, ka atklātā kaujā tev Dzelzs devu nepieveikt.

Valdnieks pavēlēja vezīriem, lai apgādā mednieka dēlu ar arbu, braucēju un bultu. Vezīri par savu naudu lika izkalt piecdesmit pudu smagu bultu. Mednieka dēls to salieca un salauza kā nieku. Izkala otru — septiņdesmit pudu smagu bultu. Arī tā tika salauzta. Tad viņam atnesa deviņdesmit pudu smagu bultu — to ne saliekt, ne salauzt.

Mednieka dēls saposās tālajam ceļam. Viņš pārgāja pāri pirmajam augstajam kalnam, pārgāja pāri otrajam, uzkāpa trešajā — pašā augstākajā kalnā un dziļi lejā kalna pakājē ieraudzīja Dzelzs deva māju.

Bija tieši piektdiena. Mednieka dēls no kalna gala izšāva bultu uz Dzelzs deva māju. Nostrinkšķēja stiegra, iedziedājās bulta, un māja sagruva kā nebijusi. Zelta stabs, kas balstīja jumtu, nogāzās zemē.

Mednieka dēls iesēdās arbā un nobrauca ielejā. Viņš kopā ar braucēju ievēla zelta stabu arbā un aizveda uz pili valdniekam.

Valdnieks mednieka dēlu apdāvināja un atlaida uz māju pie mātes, bet pats pavēlēja vezīriem uzstādīt zelta stabu vešapi kaulu pilī. Baltā brieža ādu pakāra uz zelta staba, un tā nu izstaroja spožu gaismu uz visām pusēm. Valdnieks nespēja no tās ne acu novērst.

Pa to starpu no medībām atgriezās Dzelzs devs un redzēja, ka viņa māja sagrauta, zelta stabs nozudis.

Dzelzs devs pārlieku saniknojās, metās pa cilvēka pēdām pakaļ savam zelta stabam. No viņa soļiem kalni sāka drebēt. Dzelzs devs ielauzās vešapi kaulu pilī, bet tur priekšā valdnieks ar vezīriem. Dzelzs devs norāva baltā brieža spožo ādu, paķēra zelta stabu un sāka visus un visu, kas tik gadījās pa rokai, dragāt. Viņš drisku driskās sapostīja pili — vešapi kauli lidoja uz visām debess pusēm.

Dzelzs devs aiznesa zelta stabu un paķēra vēl līdzi briežādu.

Bet mednieka dēls no tā brīža vairs ir nedomāja iet medībās un nogalēt meža dzīvniekus. Viņš dzīvoja klusu un mierīgi pie savas mātes.

[1] Vešapi — spārnots drakons

Tava nauda vesela!

Nabagais kaimiņš aizņēmās no bagātā kaimiņa krietnu žūksni naudas, bet nekā nesanāca parādu atdot. Bagātais kaimiņš nāk pie nabagā vai katru dienu, prasa naudu rokā. Tas apnika nabagā kaimiņa sievai, un viņa kādu vakaru teica vīram:

— Tu paslēpies, es pienācīgi sagaidīšu kaimiņu.

Otrā dienā bagātais kaimiņš atkal klāt pēc naudas.

— Kas tev, labo cilvēk, vajadzīgs? Saimnieka šodien nav mājās, — nabagā kaimiņa sieva viņam teica.

— Kur tad viņš ir? Kad atdos man parādu?

— Rau, tāpēc jau viņš aizgāja. Nopirks sēklas, atvedīs zemi, apsēs ar dzeloņplūmēm, izaudzēs dzeloņainus krūmus, garām dzīs karavānu ar kokvilnu, uz dzeloņiem uzķersies kokvilna, mans vīrs to savāks, pārdos un atdos tev parādu.

Bagātais kaimiņš smējās, vēderu turēdams, bet nabagā kaimiņa sieva apvainojās un teica:

— Tev labi smieties — tava nauda vesela!

Skopais tirgonis un nabadzīgais vīrs

Reiz pasaulē dzīvoja nabadzīgs vīrs. Visa viņa bagātība bija viena govs. Pagāja laiks, un govs vairs nedeva piena ne piles. Nabadzīgais vīrs prātoja šā, prātoja tā, līdz izlēma govi pārdot.

Viņš aizsūtīja dēlu uz tirgu un pieteica, lai govi pārdod par trīsdesmit rubļiem.

Puisis apmeta govij valgu ap ragiem un veda uz tirgu. Nonācis pilsētā, viņš vadāja govi pa tirgu, meklēdams pircēju.

Pienāk kāds tirgonis un saka:

Pārdod man teļu, došu tev trīs rubļus.

— Tas nav nekāds teļš, tā ir govs, — puisis iebilst. — Kā lai es to atdodu par trim rubļiem?

Pienāk otrs tirgonis:

— Ei, puis, uz kurieni tu to kazu ved? Pārdod to man par diviem rubļiem.

Puisis apvainojās, ved govi tālāk.

Pienāk trešais tirgonis.

— Puis, pārdod man to jēru, došu veselu rubli.

Puisim no aizvainojuma asaras acīs sasprāgst.

— Ko jūs, vai jums acu nav pierē? Atraduši gan jēru? Tā taču ir govs un maksā trīsdesmit rubļu.

Tirgonis smejas vēderu izgāzis:

— Tev jau pašam nav acis īstā vietā. Neredzi, ko pārdod!

«Šeit laikam tādi vien salasījušies. Vai nu patiesi ar aklumu sisti, vai arī netic, ka tā ir govs,» puisis prātoja pie sevis. «Būs vien jāatdod pirmajam pircējam par trim rubļiem, ņems vēl un beigās piecas kapeikas par to piesolīs.»

Viņš atdeva govi tirgonim par trim rubļiem.

Mājās puisis dabūja pamatīgu brāzienu, tēvs viņu sūtīja atpakaļ pie tirgoņa.

— Ej nu pasaki, ka mēs pārdevām tikai govi, bet asti atstājām sev, — tēvs viņam sacīja. — Lai atdod vai nu asti, vai pašu govi.

«Tirgonis taču nebūs tik nežēlīgs, ka dzīvai govij griezīs asti nost, atdos pašu govi,» nabadzīgais vīrs domāja.

Bet tirgonim ne prātā pažēlot govi. Ņēma un nogrieza tai asti un atdeva to puisim.

Nabadzīgais vīrs nu saprata, ka viņam viltīgo tirgoni nebūs tik viegli pārspēt viltībā.

Nabadzīgais vīrs nebaltai dienai bija nolicis trīs zelta naudas gabalus. Viņš uzsēdās savam ēzelim mugurā un jāja uz tirgu. Jāja garām viltīgā tirgoņa bodei un nometa zemē vienu pēc otra abus zelta naudas gabalus. Tirgonis pamanīja izkritušo naudu un sauca nopakaļ:

— Vadzi, tev nauda izkrita!

— Nav liela nelaime. Pa visu dienu no mana ēzeļa izkrīt desmit zelta gabali!

Skopais tirgonis metās ārā no bodes un nu nopētīja ezeli no visām pusēm.

— kur tu tādu dabūji? — viņš izjautāja nabadzīgo vīru.

— Mūsu ciematā tādi ēzeļi vien ir!

— tad šo pārdod man, pats dabūsi citu!

— tas nav pa tavai kabatai.

— Varbūt ir pa kabatai, cik ta prasi?

— Vai dosi tik daudz, lai varētu apbērt ēzeli ar naudu līdz ausim?

— Labi, došu! — tirgonis bija ar mieru.

Nabadzīgais virs paņēma naudu, atdeva ēzeli un pieteica:

— Ieslēdz to veselu nedēju kūtī, redzēsi, kādu bagātību tas tev atnesīs, — nedējas laikā kūts būs pilna ar zeltu.

Vīrs itin apmierināts atgriezās mājās, bet skopais tirgonis ieslēdza ēzeli kūti.

Pagāja nedēja. Tirgonis iet vērt kūts durvis vajā, bet tās neveras — kaut kas maisa. Šis kļuva varen priecīgs, cerēja, ka kūts būs pilna ar zelta naudu. Viņš paaicināja palīgā sievu un bērnus. Visi reizē uzgūla durvīm, tās atvērās, un tirgonis uzkrita virsū beigtajam ēzelim. Nabaga ēzelis bija nobeidzies badā.

Tirgonis saprata, ka viņš smagi piekrāpts, un pa galvu pa kaklu metās uz ciematu, lai izrēķinātos ar nabadzīgo vīru.

Bet šis tirgoni jau gaidīja.

Viņš jau laikus lika sievai pagatavot plovu, šašliku un izcept vistu. To visu viņš apraka pagalmā trijās dažādās vietās.

Tirgonis atskrēja, kliedza, draudēja, ka visu nabaga ģimeni apsitīšot.

Nabadzīgais vīrs ne acu nepamirkšķināja.

— Vai tas kur dzirdēts, ka ēzeļa dēļ cilvēkus nobeigs, — viņš mierīgi teica. — Nav liela nelaime, ja ēzelis nobeidzās, dabūšu tev citu vietā. Labāk būtu apsēdies, paēdis kopā ar mani, pārrunāsim un pārliksim visu mierīgi un prātīgi.

Tā runādams, viņš iedūra lāpstu zemē, kur bija apracis plovu, un izvilka katlu. Iedūra lāpstu otru reizi un izvilka šašliku. Iedūra lāpstu trešo reizi, apvēla zemes piku un izņēma ceptu vistu.

Tirgonis gluži apstulba, no brīnumiem acis vien bolīja — kaut kas vēl nedzirdēts un neredzēts, no kura laika zemē ēdiens atrodams?

Pa to laiku nabaga sieva izklāja galdautu. Lūdza viesi nogaršot, vai lāpsta garšīgi gatavo.

— kāpēc lāpsta? — tirgonis brinās.

— Šī mums ir tāda brinumlāpsta! Kuru katru ēdienu izrok no zemes.

— Pārdod man šo lāpstu, — tirgonis lūdza nabadzīgajam virām.

— Man žēl no tās šķirties, viņa mūs baro. Ko lai dara, pārdošu to tev — ņem vesels par simt rubļiem.

Tirgonis pārnesa lāpstu mājās, izsauca sievu pagalmā, gribēja viņu pārsteigt un iepriecināt. Viņš raka te, raka tur un tā pārraka visu pagalmu, bet nekur ne miņas no ēdiena!

— Atkal zemnieks mani piekrāpis! — tirgonis iebrēcās. — Šoreiz viņš man neizspruks!

Tirgonis atskrēja pie nabadzīgā vīra, metās virsū, nogāza zemē, sasēja viņam rokas un kājas un stiepa uz jūru slīcināt. Aizstiepa viņu līdz pašai jūras malai un nometa zemē, lai ietu un sameklētu laivu, ar ko tālāk varētu iebraukt jūrā un nabagu noslīcināt dziļākā vietā.

Tikko tirgonis bija aizgājis, pie nelaimīgā vīra pienāca gans. Tas netālu ganīja aitas un visu bija redzējis.

— Par ko tad tevi sasēja? — gans vaicāja.

— Es no tevis nopirku auneli, tirgoni uzaicināju ciemos un pacienaju ar šašliku. Bet tagad tirgonis brūk man virsū, ka es esot šo ar suņa gaļu pabarojis! Atsien man rokas un kājas, palīdzi tikt vaļā, citādi pateikšu tirgonim, ka es no tevis pirku gaļu, un viņš tev galvu noraus.

Gans atbrīvoja nabagu no virves, tas nu ātrāk par vēju metās prom. Gans uzkavējās vēl kādu brītiņu un tad gāja pie savām aitām.

Tirgonis atgriezās, bet no nabaga ne miņas, tikai virve mētājas zemē. Aplaidis acis apkārt, pamanīja tuvumā ganu un saprata, ka tas palīdzējis nabagam. Tirgonis pieskrēja pie gana, sagrāba un vilka šo pašu uz laivu. Tirgonis iemeta ganu laivā un sāka irties prom jūrā.

Kolīdz laiva bija pabraukusi kādu gabaliņu no malas, gans pielēca kājās un iegrūda tirgoni jūrā. Nevarēja taču rokas klēpī salicis gaidīt, lai tirgonis šo noslīcina!

Varbūt tirgonis noslīka, varbūt arī nenoslīka, bet pie nabadzīgā vīra gan viņš vairs savu acu nav rādījis.

Valdnieks un viņa kalps

Pasaka stāsta, ka kādreiz dzīvoja valdnieks. Dzīvoja viņš bezrūpīgi, neapgrūtināja sevi ar darbiem, diendienā dzīroja un līksmojās.

Valdniekam bija gudrs kalps. Viņš brīnījās par valdnieka bezrūpību. Vienreiz kalps nenocietās un pārmeta valdniekam:

— Tavās rokās, valdniek, ir laužu dzīvības, bet tev ne domas par valsts lietām, ne domas par saviem pavalstniekiem. Tu dzīvo vienos priekos un vienās dzīrēs!

Valdnieks to gauži ņēma ļaunā un gribēja jau nekaunīgo kalpu sodīt ar nāvi, bet tad pārlika:

— Ja tu esi tik pārgudrs, ka ņemies mani pamācīt, tad atbildi uz trim jautājumiem. Ja atbildēsi, piedošu tavu nekaunību, ja ne — tava gudrā galva ripos! Pasaki, vai var izdzert jūru, cik ilgi jāiet no austrumiem līdz rietumiem un cik es maksāju.

Gudrais kalps atbildēja:

— Jūru varēs izdzert, ja apturēs visas upes, kas tajā ietek. No austrumiem līdz rietumiem ne tu, ne es, ne cits kāds kājām nav gājis, bet saule noiet šo ceļu vienā dienā. Kas attiecas uz to, cik tu maksā, valdniek, tad neņem ļaunā, ja teikšu, ka dieva dēlu pārdeva par trīsdesmit sudraba grašiem — diezin vai par tevi dos vairāk.

Sizmara

Reiz dzīvoja zēns, apaļš bārenis. Viņam nebija ne mātes, ne tēva, tikai barga pamāte. Kādu dienu pamāte iznesa pagalmā kviešus, lai saulē izkaltētu, bet padēlu nosēdināja klāt, lai šis atgaiņā vistas un putnus. Bija pārāk karsts laiks, un zēnu pārmāca miegs. Kviešiem uzklupa vistas un visus graudus līdz pēdējam noknābāja. Pamāte sadusmojās, sāka padēlu sist un rāt.

— Eh, tu sliņķi, eh, tu miegamice tāds!

— Nesit mani, es tev izstāstīšu, ko sapnī redzēju, — zēns lūdzās. — Es iesnaudos un nepamanīju, ka biju jau Bagdādē! Man vienā pusē sēd saule, otrā pusē — mēness. Es mazgājos, bet rīta zvaigzne no zelta krūzes man lej uz rokām sudrabainu ūdeni.

Sapnis, ko bija redzējis padēls, pamātei gauži patika, tā patika, ka viņa no skaudības kļūva zili melna. Sagrāba padēku aiz apkakles un saka purināt:

— Dod man savu sapni, palaidni! Dod ātrāk!

— Kā lai es dodu, tas taču sapnis!

Pamāte nekā negrib dzirdēt. Piekāva zēnu un izdzina no mājas.

Sizmara[1] devās pasaulē, kur acis rāda. Viņš ilgi gāja un nonāca Rietumu valdnieka galvaspilsētā. Valdnieka kalpi pamanīja, ka pa ielām klīst zēns bez darba. Sagrāba viņu ciet un aizveda uz pili, jo šajā pilsētā nebija atļauts nevienam klaiņot bez darba.

— Kā dēls tu esi, kur tavi vecāki? — valdnieks taujāja.

— Man nav ne mātes, ne tēva, tikai pamāte. Viņa mani piekāva par neko un izdzina no mājas, — Sizmara atbildēja.

— Vai nu tā ir, ka ne par ko? — valdnieks lāgā neticēja.

Tad Sizmara izstāstīja savu sapni.

Kad valdnieks dzirdēja, cik skaistu sapni zēns redzējis, arī viņš kļuva skaudīgs.

— Tāda sapņa cienīgs esmu vienīgi es! Atdod to veicīgāk man! — valdnieks uzstāja.

— Kā lai es to atdodu, tas taču sapnis! — Sizmara teica.

— Metiet to puiku bedrē, lai tur patup, kamēr nāk pie prāta, — valdnieks pavēlēja saviem vezīriem.

Sizmaru iemeta dziļā bedrē. Reizi dienā viņam iesvieda sakaltušu maizes garoziņu un iedeva malku ūdens.

Šim valdniekam bija meita, tik skaista, ka tādu tikai saule bija redzējusi. Tāpēc arī princesi sauca par Saulesizredzēto.

Princesei bija Sizmaras žēl, un viņa slepus nesa tam ēst.

Tā pagāja viens gads, pagāja otrs gads, pagāja trešais gads. Princesi bildināja Austrumu valdnieks, bet saņēma noraidījumu.

— Princese vēl pārāk jauna! — aizbildinājās tēvs.

Austrumu valdnieks neatlaidās un bildināja princesi trīs gadus no vietas un katru reizi saņēma noraidījumu. Nebija viņš pa prātam ne Rietumu valdniekam, ne viņa skaistajai meitai.

Ceturtajā gadā Austrumu valdnieks atsūtīja Rietumu vaidniekam četras ķēvītes un pieprasīja: «Uzmini, kura no visām četrām ir māte, kura no ķēvītēm ir vecākā, kura vidējā un kura jaunākā. Ja uzminēsi — labi, ja neuzminēsi — atdosi savu meitu man par sievu, vai arī to atņemšu ar varu.»

Rietumu valdnieks domā šā, domā tā — nekā uzminēt.

Princese pārlieku noskuma. Viņa devās pie bedres, kur nīka Sizmara, un teica:

— Mans nabaga Sizmara! Tu nomirsi šeit badā, kad Austrumu valdnieks mani aizvedīs!

Princese Sizmaram pastāstīja, kādu mīklu viņiem uzdevis Austrumu valdnieks.

— Nemaz nebēdājies! Tīrais nieks šo mīklu atminēt! — Sizmara teica. — Nolieciet zirgiem priekšā palaizīt akmeņsāli un pēc tam ieslogiet tos līdz rītam stallī. Otrā rītā pirmā pie ūdens steigsies māte, viņai pakaļ skries jaunākā, tai pakaļ — vidējā un pati pēdējā ies vecākā ķēve.

Princese to visu izstāstīja tēvam.

Rietumu valdnieks aizsūtīja atbildi Austrumu valdniekam, bet tas neliekas mierā un sūta jaunu mīklu: liek sadauzīt akmeņsāls gabalu bumbiņās. «Ja to nepratīsi, atdosi savu meitu man par sievu!»

Princese atkal gāja pie Sizmaras.

— Atdodiet akmeņsāli Austrumu valdniekam atpakaļ un palūdziet, lai parāda, kādās bumbiņās — lielās vai mazās — lai to sadauza, — Sizmara teica.

Rietumu valdnieks tā arī izdarīja.

Austrumu valdnieks vai traks aiz dusmām, ka viņam nepārspēt kaimiņu viltībā. Viņš paņēma loku, savilka stiegru un izšāva bultu uz Rietumu valdnieka pili. Bulta ieurbās zemē pašā pils priekšā.

Apvainotais Rietumu valdnieks saaicināja visus savus zemes spēcīgākos un veiklākos karavīrus, bet neviens nevar bultu ne pakustināt.

Princese ar asarām acīs atnāca pie Sizmaras:

— Būs vien man jāiziet pie Austrumu valdnieka par sievu! Viņš atšāvis tādu bultu, ka ne domas to kādam izraut!

— Nemaz nebēdājies! — Sizmara viņai teica. — Palīdzi man izrāpties no bedres, un es ar bultu tikšu galā.

Nakti princese atnesa virvi. Sizmara izkāpa no bedres, izkustināja bultu, izrāva to no zemes un kāpa atkal bedrē atpakaļ.

Pienāca rīts.

Rietumu valdnieks brīnīties brīnījās, ka bulta mētājas zemē. Sāka iztaujāt, kurš to izrāvis. Taču neviens nekā nezināja teikt. Valdnieks pavēlēja sasaukt kopā visus stipriniekus un paziņoja:

— Kurš pacels bultu un aizšaus to atpakaļ uz Austrumu valdnieka apmetni, tam kā likts princese par sievu un puse manas valsts.

Stiprinieki tā noņēmās, ka ne vīlē sausuma, bet kur nu šiem bultu pakustināt.

— Tēv, ja nu to ir izvilcis Sizmara? — princese teica.

Valdniekam par tādu runu nāk smiekls, tomēr aizsūtīja kalpus pēc Sizmaras. Skatās — Sizmaram bedrē tik tikko pietiek vietas. Kļuvis vai devām līdzīgs — tāds stiprinieks izaudzis.

Spēlēdamies viņš pacēla bultu un aizšāva atpakaļ uz ienaidnieka apmetni. Austrumu valdniekam bija vien jāizved savs karaspēks.

Tagad Rietumu valdniekam kļuva žēl, ka nebija izdevis meitu Austrumu valdniekam par sievu. Kā lai atdod princesi par sievu vienkāršu ļaužu puisim.

Valdnieks ilgi domāja, līdz izdomāja, kā ar viltību tikt no Sizmaras vaļā.

— Austrumu valdnieks jau nu neliksies mierā, — viņš teica. — Ej un sadod viņam tā krietni, tad arī neliegšu princesi tev par sievu!

Ko lai Sizmara dara? Viņš bija gauži iemīlējis jauko princesi.

Gribi vai negribi, jādodas vien ceļā. Iet Sizmara pa lauku un nevar izdomāt, kā pieveikt vareno un viltīgo Austrumu valdnieku.

Uz lauka mednieki bija palaiduši dzinējsuņus, taču tie nevarēja zaķi noķert.

Pēkšņi no meža izskrēja cilvēks ar dzirnakmeni pie vienas kājas, un zaķis šim ātri vien rokā. Sizmara pabrīnījās.

— Grūtu darbu paveici, Skrējēji — Sizmara iesaucās.

— Nevar vis tā teikt. Grūtu darbu Sizmara paveicis, — Skrējējs atbildēja.

— Es pats esmu Sizmara! Nāc, iesim abi kopā pie Austrumu valdnieka.

Tālāk viņi gāja divatā.

Nogājuši nelielu ceļa gabalu, redz: cilvēks pielicis ausi pie zemes un kaut ko murmina.

— Ko tu tur dari? — Sizmara šim vaicāja.

— Zem zemes cīnās skudras, un es viņām dodu padomu.

— Grūts tavs darbs, Dzirdīgais! — Nevar vis tā teikt. Grūtu darbu Sizmara paveicis, Dzirdīgais atbildēja.

— Es pats esmu Sizmara! Nāc, iesim visi kopā pie Austrumu valdnieka.

Ceļu viņi turpināja trijatā. Nogājuši nelielu ceļa gabalu, redz: cilvēks pie baložiem un maina tiem spārnus. Vienam izrauj spārnu, otram pielāgo, bet baloži to pat nejūt.

— Tev gan ir grūts darbs, Veiklais! — Sizmara brīnās.

— Kas te nu grūts? Ar grūtu darbu Sizmara tika galā, — Veiklais atbild.

— Es pats esmu Sizmara! Nac, iesim visi kopa pie Austrumu valdnieka.

Ceļu viņi turpinaja iet četrata un drīz vien ierādās pie Austrumu valdnieka.

— Izmet no galvas, valdniek, daiļo kaimiņzemes princesi, viņa ir mana līgava, — Sizmara teica valdniekam. — Ja reiz pa visām reizēm neliksi viņu mierā, tad plāni tev klāsies!

Valdnieks vai apstulba par tādu skrandaiņa nekaunību. Grasījās jau šo mest cietumā, bet tad pārdomāja. Nolēma vispirms uzzināt, ko puisis var, gan jau paspēs sodīt.

— Labi, — valdnieks teica, — tikai tad pierādi, ka esi princeses cienīgs. Triju dienu gājiena attālumā no šejienes guldz avots ar dziedinošu ūdeni. Pēc ūdens es sūtīšu tevi un galma skrējēju. Ja atnesīsi ūdeni žiglāk par viņu, princese būs tava.

Sizmara bija ar mieru un teica Skrējējam:

— Glāb nu mani, draugs! Tu noķēri zaķi, vai tad galma Dižskrējēju neapdzīsi!

Skrējējs un Dižskrējējs sāka skriet. Skrēja augu dienu. Galma kalps sāka atpalikt. Skrējējs bija aizsteidzies priekšā krietnu gabalu.

— Klausies, brāli, kāpēc mēs tā steidzamies, kāpēc sevi nomokām? Atpūtīsimies brītiņu! — viņam pakliedza viltīgais Dižskrējējs.

Skrējējs paklausīja. Abi apsēdas un uzēda. Dižskrējējs paslepus iebēra Skrējēja ēdienā miegazāles, un to pieveica miegs. Skrējējs atgūlās, aizmiga un gulēja kā nosists. Bet Dižskrējējs i nedomā kavēties, skrien, ko kājas nes, tālāk, divās dienās tiek līdz avotam. Piepildīja krūku ar ūdeni un griezās atpakaļ.

Sizmaras sirds nojauta ko nelabu.

— Piespied ausi pie zemes, Dzirdīgais, paklausies, vai šie vēl tālu, — viņš lūdza draugu.

Dzirdīgais pielika ausi pie zemes.

— Tavu postu, tavu postu! — viņš iesaucās. — Skrējējs pusceļā nolicies uz auss un krāc vienā krākšanā, bet Dižskrējējs jau diebj atpakaļ!

Sizmara nostiepa lokam stiegru un notēmēja bultu uz Skrējēja dzirnakmeni. Bulta trāpīja dzirnakmenim pašā vidū un pāršķēla to uz pusēm. Skrējējs uztrūkās no miega, izberzēja acis un reizoja prom uz avotu. Piesmēla krūku pilnu ar ūdeni un dienu ātrāk nekā Dižskrējējs bija pie valdnieka atpakaļ.

— Tev draugi daudz palīdzēja, — Sizmaram bilst viltīgais Austrumu valdnieks. — Parādi, ko pats spēj. Apej mežus, gravu gravas, lauku laukus un sadabū man Nezinko!

Sizmara sēž, dziļās domās iegrimis, galvu nokāris.

— Aizej uz mežu, rau, uz to kalnu, — teica Veiklais. — Tur dzīvo veca vecenīte. Viņa daudz ko zina, varbūt palīdzēs.

Sizmara snāja uz mežu, pašā meža biezoknī stāv maza būdiņa, bet tajā mīt vecenīte.

Viņa laipni saņēma negaidīto ciemiņu, tūlīt nosēdināja pie galda.

— Gribu ēst, Nezinko, — vecenīte ieteicas.

Abu priekšā uz galda saradās dažnedažādi ēdieni.

— Gribu dzert, Nezinko! — atkal noteica vecenīte.

Abu priekšā uz galda saradās kausi pilni ar vīnu.

Sizmara nevar vien nobrīnīties. Būda tukša, nabadzīga no kurienes viss ēdamais un dzeramais rodas, un ko vecenīte tā uzrunā?

Paēda, padzēra. Vecenīte izgāja no būdas, bet Sizmara iesaucās:

— Gribu redzēt Nezinko.

— To nedrīkst, es neesmu redzams, — balss atbildēja.

— Tad paēd un iedzer kopā ar mani, Nezinko! — Sizmara uzaicināja.

— Pateicos, kungs, nevaru, — balss atbildēja. — Bet tu, redzams, esi labs cilvēks. Simt gadu kalpoju vecenei, un ne reizi viņa nav man piedāvājusi ne ēst, ne dzert!

«Tas pats laikam būs Nezinko,» Sizmara nodomāja un pavaicāja:

— Vai nāksi man līdzi pārmācīt valdnieku, Nezinko?

— Jā, kungs, iešu! — balss atbildēja.

Sizmara atgriezās Austrumu valdnieka pili.

— Nu, vai dabūji Nezinko? — valdnieks pretī.

— Dabūju, valdniek. Vari saņemt! — Sizmara atbildēja. Nezinko iecirta valdniekam tādu pliķi, ka tas kūleņu kūleņiem novēlās no troņa.

— Kas tev notika, lielo valdniek? — Sizmara vaicā.

— Nemāku teikt! — valdnieks vaid.

Nezinko gāza valdniekam vēlreiz, un tas ielidoja kaktā.

— Citu reizi, valdniek, neprasi to, ko pats nezini un nepazīsti.

Valdnieku smacē niknums, viņš būtu gatavs nekaunīgo Sizmaru nosist, taču neliek to nekādi manīt, jo bija pārāk viltīgs un ļaunprātigs.

Viņš pasauca galveno vezīru un lika sarīkot par godu Sizmaram un viņa draugiem lieliskas dzīres. Bet klusām pieteica, lai šiem pie cienasta pieberot indi.

Dzirdīgais bija saklausījis ļaunā valdnieka vārdus un laikus brīdināja draugus.

— Ne kumosa nelieciet mutē, kamēr nebūšu apmainījis šķīvjus, — Veiklais teica.

Apsēdās visi pie galda. Veiklais, citiem neredzot, apmainīja .šķīvjus un kausus. Saindētos nolika nazirvezīru priekšā, bet sev un draugiem paņēma viņu šķīvjus un kausus.

Nepaguva vezīri pielikt vīna kausus pie lūpām un nogaršot dārgos ēdienus, kad cits pēc cita nokrita bez dzīvības zemē kā nopļauti.

Valdnieks saprata, ka Sizmara viņu atkal pārspējis viltībā. Ne pa jokam nobijās no izrēķināšanās un laidās prom no pils. Sizmara atvadījās no draugiem un atgriezās pie princeses.

Rietumu valdniekam ne prātā priecāties par tādu nabadzīgu precinieku. Viņš pat nedomāja turēt doto vārdu, bet princese sāka rūgti raudāt.

— Ja nedosi mani Sizmaram par sievu, neiešu ne pie viena cita, — viņa teica, — labāk metīšos uz galvas iejā no torņa.

Valdniekam vajadzēja atdot meitu Sizmaram par sievu, bet, lai remdētu dusmas, viņš tiem ierādīja zirgu stalli, kur dzīvot. Nabadzīgais znots kļuva par valdnieka jaunāko zirgpuisi.

Pa to laiku Austrumu valdnieks bija bailes pārvarējis, savācis karaspēku un nāca karagājienā pret Rietumu valdnieku.

Ienaidnieka karaspēkam pretī devās pats Rietumu valdnieks.

Sizmara arī gribēja iet karot un palūdza valdniecei zirgu.

— Iedodiet viņam pašu vecāko kleperi! — valdniece pavēlēja. — Dies dos, sapūs kopā ar to!

Sizmaram izveda nodzītu kleperi, pasvieda vecus, saplēstus seglus. Sizmara, izjādams no pilsētas, skaļi iesaucās:

— Nezinko, pagādā man raši un zelta bruņas.

— Te tev būs raši, bet zelta bruņas ir paslēptas viņā, — balss atbildēja.

Nebija ko redzēt, ka Sizmaras priekšā jau stāvēja spārnotais zirgs — raši. Sizmara izvilka no raši auss zelta bruņas, zelta iemauktus un zelta seglus. Viņš saposās un uzlēca spārnotajam zirgam mugurā. Vienā iestiepienā raši viņu aiznesa uz kaujas lauku un nolaida zemē starp abiem valdniekiem, kuri bija iedegušies sīvā cīņā. Valdnieki atlēca kā dzelti atpakaļ, jo domāja, ka pats dievs nolaidies no debesīm!

Bet Sizmara izrāva zobenu un cirta gan pa labi, gan pa kreisi. Pajuka Austrumu valdnieka karavīri kā spalvas vējā, un maz bija to, kas palika dzīvi.

Rietumu valdnieks nolēca no sava zirga, nokrita Sizmaras priekā ceļos, jo viņš to noturēja par dievu, un pazemīgi pateicās.

Sizmara iebāza zobenu makstī un nejauši iegrieza mazajā pirkstiņā. Valdnieks ar kabatas lakatiņu apsēja viņam ievainoto pirkstu.

Sizmara iesita raši ar pātagu un kā lidot aizlidoja tieši uz pils pagalmu. Raši dīžājas pils priekšā. Kur raši sper kāju tur tūliņ paliek bedre. To redzot, valdniece un kalpi lielās izbailēs paslēpās. Bet Sizmara nolēca no zirga un novietoja to stallī vistālākajā kaktā.

Pat princese Sizmaru nepazina un arī nobijās.

— Nebaidies, tas esmu es, tavs Sizmara!

Noguris Sizmara apsēdās blakus sievai atpūsties. Princese paņēma čonguri, sāka to spēlēt un stigu skaņu pavadījumā dziedāt. Sizmara, pašam nemanot, aizmiga.

Tobrīd no kaujas lauka atgriezās Rietumu valdnieks. Iejājot pagalmā, viņš ar saviem nazirvezīriem līdz pat pleciem iegāzās bedrēs, ko raši kājas bija izminušas. Izsteidzās kalpi un palīdzēja viņiem izrāpties.

— Kurš ir uzdrošinājies izrakņat manu pagalmu? — valdnieks kliedza.

Viņam pretī izsteidzās valdniece un brīdinot pielika pirkstu pie lūpām.

— Klusāk, valdniek, pie mums ieradies pats dievs, — viņa čukstēja. — Sēž zirgu stallī.

Valdnieks ar valdnieci devās uz stalli. Iet, bet paši no bailēm trīc un dreb pie visām miesām. Pārkāpuši pāri slieksnim, nokrita ceļos, nedrīkst uz «dievu» ne acu pacelt.

— Celieties augšā! — Sizmara viņiem saka. — Tas esmu es, jūsu jaunākais staļļa puisis.

Valdnieks viņa vārdiem netic. Tad Sizmara atsēja pirkstu un atdeva valdniekam kabatas lakatiņu.

— vai savu lakatiņu nepazīsti?

Valdnieks nu nezina, kā drosmīgajam Sizmaram pateikties.

— Ņem manu valsti un valdi no šā paša brīža!

— nē, valdniek, es pēc tavas valsts ne tik kā melns aiz naga nekāroju, — Sizmara atbild. — Cilvēkam prieku sagādā darbs. Strādāšu un pats sev un sievai maizi nopelnīšu.

Sizmara tā pateica un kopā ar princesi atstāja valdnieka pili.

[1] Sizmara — šeit nozīmē tādu cilvēku, kas redzējis sapni.

Saule un lietus

Kādam nabadzīgam vīram bija divas meitas. Vienu viņš izdeva par sievu zemes arājam, otru — podniekam. Laiks nestāvēja uz vietas. Kādu dienu sieva teica vīram:

— Aizej, vecais, apraugi meitas. Apvaicājies, kas viņām būtu vajadzīgs, par ko viņas priecājas.

Nabadzīgais vīrs paklausīja sievai. Devās apciemot vecāko meitu, kura bija izgājusi pie arāja. Vecais vīrs apvaicājās, kā šie dzīvojot, kāda raža gaidāma.

— Ko lai tev saku? Pats jūti, kas par karstumu, — atbild znots, zemes arājs. — Ja šonedēļ neuzlīs lietus, labība uz lauka izdegs un mēs izputēsim.

Nabadzīgais vīrs devās pie jaunākās meitas. Apvaicājās znotam par viņa podnieka darbiem, uzteica par centību:

— daudz esi paveicis! pilns plaukts trauku. pārdosi tos tirgū, un ziemā būs sava iztikšana.

— Kā lai tev saka! — znots atbild. — Ja vēl nedēļu pietu. rāsies tāds pats karstums, izžūs manas bļodas un krūzes. Tad pat gara un barga ziema mums bijusi nebijusi. Ja turpretī sāksies lītavas, būsim pagalam.

Nabadzīgais vīrs atgriezās mājās.

— Pastāsti nu, kā mūsu meitas labi dzīvo? — sieva vaicā.

— Šonedēļ ar ubaga tarbu plecos aizies pasaulē vai nu mūsu vecākā, vai jaunākā meita, — vīrs viņai atbild.

Dariačangas dārzs

Reiz dzīvoja, bet varbūt ari nedzīvoja nabadzīgs atraitnis. Viņam bija divi bērni — meitene un zēns. Atraitnis apņēma otru sievu. Pamāte bērnus neieredzēja. Katru dienu viņa atrada tiem grūtu un bīstamu darbu. Te cūka jāaizdzen uz pārupi — tālāk no mājas, te govis jāiedzen biezā mežā, bet vakarā jāiet bērniem tās meklēt. Pamāte cerēja, sak, varbūt šie nomaldīsies, neatradīs vairs ceļu uz mājām, var arī zvēri viņus saplosīt.

Taču katru reizi bāreņi atgriezās mājās sveiki un veseli, jo līdzi skrēja suns, kas viņus sargaja no zvēriem un pārveda mājās.

Kādu dienu pamāte ar tēvu aizgāja uz svētkiem, bet bērniem uzdeva darīt darbu, pie tam tādu, kas nemaz nav padarāms. Pagalmā viņa izbēra veselu maisu sēnalu un, dziedi vai raudi, lika tās bērniem savākt!

Tā kā maiss būtu pilns, kad mēs nāksim mājās, ja ne — no pasaules abus nodzīvošu, — pamāte viņiem noteica un aizgāja.

Bāreņi raud aiz bēdām un pārestības, jo citi vecāki savus bērnus ņēma līdzi uz svētkiem, lai papriecājas, tikai viņiem abiem jāsēž mājās. Bāreņi jo gauži noraudaja visu dienu, taču asaras nenieka nepalīdzēja, sēnalas pašas maisā nenāca. Bērni nosprieda, ka negaidīs, līdz mājās pārrodas pamāte un viņus līdz nāvei nomizo, ņēma kājas pār pleciem un aizbēga no mājām kopā ar savu uzticamo un gudro suni.

Gāja brālis un māsa no ciemata uz ciematu. Cilvēki bāreņus pažēloja, iedeva paēst un nodzerties.

Pa ceļam bāreņi sastapa vecu sieviņu, kas nesa atspērusies krūku pilnu ar ūdenī.

— Vecmāmiņ, tev grūti panest, dod palīdzēšu, — brālis teica, paņēma ūdens krūku un sāka to nest.

Vecā sieviņa dzīvoja meža malā mazā būdiņā. Viņa bāreņus pabaroja un uzaicināja pārgulēt nakti.

— Ņem mūs pie sevis, — viņi lūdz. — Palīdzēsim tev visur. Mums neviena nav, klīstam apkārt pa pasauli bez pajumtes.

Vecā sieviņa bija ar mieru, jo viņai bija apnicis dzīvot vienai pašai.

Otrā dienā no rīta bērni devās uz mežu, salasīja kizila un mespila ogas, savāca savvaļas bumbierus un āboltēnus. Brālis uztaisīja sev loku un sāka medīt zvērus.

Uzticīgais suns pasargāja abus bāreņus no visādām briesmām.

Tā pagāja krietns laiks. Brālis izauga par veiklu un drosmīgu jaunekli, bet māsa vērtās par skaistu jaunavu, bija tikpat izveicīga un spēcīga kā brālis.

Vienreiz vecā sieviņa pasauca abus audžubērnus un teica jauneklim:

— Pa visu pasauli izdaudzināts ir Dariačangas dārzs, kur augu gadu zaļo koki un kas allaž ir augļu pārpilns. Atnes zariņu no turienes, tad viss ziedošais dārzs pārvietosies šurp. Pats valdnieks mūs apskaudīs.

— Labi, vecmāmiņ, raudzīšu pārnest pie mums šo brīnumaino dārzu, — jauneklis teica. — Bet kā uz turieni var aiziet, kā ceļu atrast?

— Iziesi cauri mūsu mežam un aiz paugura redzēsi lielu māju, tajā dzīvo devi. Pajautāsi viņu mātei — tā zina, kā aizkļūt līdz Dariačangas dārzam.

Jauneklis nekavējās ne brīsniņu. Atstāja māsu pie vecās sieviņas, bet pats uzņēma ceļu taisni cauri mežam.

Lūk, viņš nonāca līdz lielajai mājai, kur dzīvoja devi. Pagalmā rosījās gauži veca vecene.

— Laba diena, māt, — jauneklis laipni sveicināja. — Stāsta, ka tu zinot ceļu uz Dariačangas dārzu. Savu bērnu labā parādi man to.

— Savus kauliņus tu nesaskaitītu, ja nebūtu pagodinājis mani par māti, sanāktu maniem dēliem brangas vakariņas! … — vecā sieva atbildēja. — Redzu, tu esi labs cilvēks, neej pie Dariačangas. Neskaitāmi droši vīri un jaunekļi ir aizgājuši meklēt viņas dārzu, bet neviens vēl nav atgriezies. Dariačanga pārvērš par akmeni katru, kas sadomājis viņas dārzā noraut kaut lapiņu.

— Vienalga, māt, es iešu — vai nu atradīšu Dariačangas dārzu, vai arī nepārnākšu. Esi tik laba, parādi man ceļu turp.

— Dariačangas dārzs atrodas dienvidu zemēs, lielā kalnā. Kalns griežas, ik pa brīdim atveras, — vecā sieva stāstīja.

Jauneklis gāja tālāk.

Viņš laimīgā reizē sasniedza brīnumaino dārzu — Dariačanga gulēja. Jauneklis nolauza zariņu un diedza atpakaļ, ko kājas nes. Koki vienā balsī sāka kliegt viņam pakaļ: «Aiznesa, aiznesa!» — taču Dariačanga gulēja kā nosista un viņu kliegšanu nedzirdēja.

Jauneklis pārradās mājās un redz — brīnišķīgs dārzs zaļo un zied būdas priekšā! Brālis un māsa skatās uz to un priecājas.

Pagāja dažas dienas, un vecā sieviņa atkal teica jauneklim:

— Tu prati iegūt Dariačangas dārzu, ja karsti vēlēsies, pratīsi viņu arī apprecēt. Nepalaid savu laimi garām!

Jauneklis devās pie Dariačangas, un suns mina viņa pēdās.

Jauneklis piegāja pie Dariačangas mājas, ar dūri piedauzīja pie durvīm. Viņš dauzīja un dauzīja, bet neviens neatsaucās, guļ ciešā miegā. Tad viņš paņēma akmeni un zvēla ar to no visa spēka pa durvīm.

Tagad gan Dariačanga pamodās un iesaucās:

— Kas man neļauj gulēt? Kas akmeni ņēmis, lai par akmeni paliek!

Un jauneklis pārvērtās par akmeni, bet Dariačanga pat acu nepameta ārā, ir nepaskatījās, ko pazudinājusi.

Kolīdz suns pamanīja, ka viņa saimnieks pārvērties par akmeni, sāka smilkstēt, gaudot un ātrāk par vēju drāzās uz mājām. Atskrēja, ieķērās māsai svārku stērbelē un vilkšus velk sev līdzi. Māsa nojauta, ka ar brāli notikusi nelaime. Viņa paķēra līdzi dzelzs spieķi un devās pakaļ sunim.

Suns atveda māsu pie Dariačangas mājas.

— Ei, Dariačanga, palūkojies āra, paskaties, kur tavs dārzs palicis! — māsa kliedza. — Taču nepasteidzies mani pārvērst par akmeni, citādi neredzēsi, cik es skaista — daudz skaistāka par tevi!

Dariačanga pielēca kājās, atrava durvis, un, tikko izbāza galvu, lai paskatītos uz nekaunīgo viešņu, kad meitene — caps! — sagrāba viņu aiz bizēm un pašu piespieda ar seju pie zemes.

— Atdod manu brāli, Dariačanga, pārvērt viņu atkal par cilvēku, citādi tavas ribas iepazīs manu dzelzs spieķi! — meitene pavēlēja.

— Izņem man no kabatas lakatiņu. Ar to pārvelc pāri akmenim — akmens kļūs par cilvēku, — Dariačanga teica. — Bet, kurš no akmeņiem ir tavs brālis, nezinu pateikt, neesmu viņu pat redzējusi.

Meitene pārvilka ar lakatiņu visiem akmeņiem, — un akmeņi kļuva cilvēki. Atdzīvojās arī viņas brālis.

— Klausies, Dariačanga, — meitene teica, — kļūsti mana brāļa sieva! Tikai neiedomājies man iebilst.

Bet Dariačangai ne prātā iebilst, pati vēlas būt tur, kur viņas dārzs.

Dariačanga bija neredzēti skaista, skaistaka par sauli un mēnesi. Tikai viņai bija peļams ieradums — ilgi gulēt. Trīs dienas pastaigājas dārzā, tris mēnešus no vietas guļ. Redzams, ka no bezdarbības pieradusi daudz gulēt.

Brālis ar māsu atveda Dariačangu uz savu būdu un dzīvoja visi kopā. Atradināja Dariačangu no ilgās gulēšanas, viņai bija darba vai cik.

Ziemā un vasarā, pavasarī un rudenī zaļoja un ziedēja brīnumainais dārzs. Cauru gadu tajā zari līka aiz brīnišķīgu augļu pārpilnības.

Ļaudīm, garām ejot, nenobrīnīties par dārzu. Vēsts par Dariačangas brīnumaino dārzu aplidoja visu zemi. Šīs valodas padzirdēja arī ļaunā pamāte. Viņa nenocietās un atnāca apskatīties brīnumaino dārzu. Dārzā viņa ieraudzīja staltu jaunekli un gauži skaistu meiteni. Pamāte pazina savu padēlu un pameitu, kaut arī daudz gadu jau bija pagājis. Ļaunās sievietes sirds pildījās ar skaudību un nenovīdību.

«Lai nu kas, bet šie gan nesaimniekos brīnumainajā dārzā,» viņa klusībā nolēma. «Mājās ātrāk neatgriezīšos, iekams nebūšu nodzīvojusi abus no pasaules!»

Pamāte devās taisnā ceļā pie valdnieka. Atlaidusi matus vaļā, viņa izmisīgi raudāja:

— Bēdas tev, valdniek! Nabagiem — brālim un māsai — ir tāds dārzs, kādu tu, valdniek, neesi pat sapņos redzējis!

— Kas par dārzu? Runā tā, lai varu saprast, negaudo! — valdnieks kļuva pikts.

— Nebūs man pasaulē ne miera, ne prieka, lielo valdniek, ja tev nepiederēs Dariačangas dārzs!

— Kā man var piederēt dārzs, ja tas atrodas aiz trejdeviņām zemēm? Kokus taču nevar pārnest.

— Appreci skaisto Dariačangu, viņa pati atgādās dārzu pie tavas pils. Uzdod brālim un māsai tādu darbu, lai mūžam netiktu ar to galā. Tad Dariačanga būs tava.

Mantrausīgajam valdniekam bija pa prātam ļaunās sievietes padoms. Viņš devās apraudzīt Dariačangas brīnumaino dārzu.

Dariačanga saplūca visskaistākās puķes, norāva visgaršīgākos augļus un pati iznāca valdniekam pretī. Bet valdnieks nezina, uz ko acis mest — vai uz Dariačangu, vai uz brīnumaino dārzu, jo brīnišķīga ir gan Dariačanga, gan viņas dārzs.

Tā kādu dienu valdnieks pavēlēja jauneklim jūras viņa malā kalnu, kas rītos aizsedz sauli, nolīdzināt līdz ar zemi.

— Es, valdniek, nevaru pārpeldēt jūru, — jauneklis teica. — Pavēli vispirms uzbūvēt tiltu.

— Tiltu pāri jūrai arī simt gados neuzbūvēsi, bet kalns mani traucē katru miju dienu. Kā tikt ar kalnu galā, zini pats, — valdnieks pavēlēja.

— Nebēdājies, — Dariačanga mierināja jaunekli, — es pati uzcelšu tiltu pāri jūrai.

Dariačanga pārmeta pāri savas bizes. Tās nogūlās kā tilts uz viļņiem.

— Paejies, valdniek, pa tiltu, pastaigajies pa to juras malu, kamēr kalns vēl nav aiztikts, — Dariačanga teica.

Valdnieks un viņa nazirvezīri spēra kāju uz tilta, bet viņiem pakaļ slāja arī ļaunā pamāte.

Tikko viņi bija tikuši līdz tilta vidum, Dariačanga sapurināja bizes un iemeta visus kā skaidas jūrā.

Brālis, māsa un Dariačanga atgriezās mājās un dzīvoja mierīgi un saticīgi.

Tur viņi dzīvo laimīgi vēl šobaltdien. Apkārt darzam saauguši biezi meži, un tāpēc cilvēka acs to vairs neredz.

Kā kalps kungu mierināja

Kāds kņazs daudz gadu bija pavadījis svešās zemēs, un viņam nebija nekādu ziņu no mājām.

Nule viņš atgriežas dzimtajā pusē, un pretī viņam izsteidzas kalps.

— Kā jūs visi pa šo laiku dzīvojāt, Isako? — kņazs vaicā.

— Labi, kungs, labi, tikai tavs suns nobeidzās.

— Kā tu mani apbēdināji, Isako! No kā tad viņš nobeidzās?

— Nezinu, kungs! Laikam daudz gaļas sarijās.

— Kāpēc tad jūs viņam devāt daudz gaļas?

— Neviens jau nedeva. Kad nobeidzās tavs mīļākais rikšotājs, tad nabaga suns arī pierijās.

— ko tu saki, isako! no kā tad mans rikšotājs nobeidzās?

— ar viņu pēc daktera tika auļots, — nabaga vardiko gulēja uz miršanas gultas. tā nu steidzās, tā trieca, cik jaudas. Veltīgi tik zirgu notrieca, jūsu meitu vairs neizcēla.

— Tu varbūt esi kaut ko stiprāku iekampis, Isako, ko tu te muldi? No kā tad mana meita nomira?

— No bēdām nomira, kad viņas māte, mūsu kundze, sadega.

— Ko tu mels blēņas? Kā tad kundze varēja sadegt?

— Ne jau viņa vien, visa tava sēta nodega — gan māja, gan pārējās ēkas līdz pašiem pamatiem.

— Smagas bēdas nākušas pār manu galvu! — kņazs ievaimanājās un sāka dauzīt savu galvu.

— Nebēdājies, kungs! Tu vari būt laimīgs, ka nebiji pats klāt un savām acīm to visu neredzēji, citādi būtu vēl sev roku pielicis! — kalps kā prazdams mierināja savu kungu.

Meļņa dēls

Reiz dzīvoja, bet varbūt ari nedzīvoja vecītis ar vecenīti. Viņiem citas mantas nebija ka viena vienīga ķēve. No rīta agri ķēve aizgāja uz mežu ganīties, bet vakarā vēlu pamāca mājās, vezdama sev līdzi kumeļu. Vecītis kumeļu pardeva un par dabūto naudu pirka maizi un sieru. Tā vecīši pārtika.

Ķēvei nebija pa prātam, ka viņai atņēma kumeļus.

Kādu rītu viņa aizgāja uz mežu, bet vakarā pie vecīšiem atpakaļ neatnāca.

Ķēve nu sāka dzīvot mežā. Ganās tur kopā ar saviem kumeliņiem — tagad viņai to ir krietns bars.

Pagāja kāds laiks, un ķēvei kļuva grūti kumeļus pieskatīt un vienreiz viņa teica:

— Ja man piedzimtu cilvēka dēls, tad tas varētu ganīt kumeļus!

Tikko ķēve bija laidusi šos vārdus pār lupām, kad viņai arī piedzima dēls. Tas bija gauži jauks zēns.

Zēns izauga par lielisku jaunekli. Sāka viņš ganīt kumeļus, taču šis darbs drīz apnika. Bija viņš ieņēmis galvā domu — paklejot pa plašo pasauli, kazi, satiek vēl savu laimi. Ķēve cenšas dēlu atrunāt, lūdz viņu vienu nepamest, bet jauneklis kā spārnos doties pasaulē.

— Labi, dēliņ, ja tā, ņem kuru zirgu gribi, kāp mugurā un jāj.

Jauneklis noskatīja sev no bara zirgu, bet tas pikts pretī:

— Kur tas redzēts, ka jaunākais brālis jāšus vecākajam brālim mugurā!

Jauneklis šos vārdus gan nesaprata, bet pateica tos tālāk ķēvei.

— Noskati sev citu zirgu, — viņa ieteica.

Arī otrs zirgs pikts, saka tos pašus vārdus, ko pirmais. Arī trešais zirgs nedomā jauneklim doties rokās.

Jauneklis devās pasaulē kājām, jo negribēja zirgiem pāri darīt.

Viņš iet pa ceļu un domā: «Kas būs, ja ļaudis man jautās, kā dēls es esmu, kā mani sauc, ko es atbildēšu?»

Cita padoma viņam nebija pie rokas kā griezties atpakaļ un pavaicāt ķēvei savu vārdu.

— Ja kāds jautās, kas tu esi, tad atbildi: «Esmu Meļņa dēls, dzimis un audzis mežā,» — ķēve teica.

Meļņa dēls nu iet, kur acis rāda, kur sirdij labpatikas.

Taciņa viņu izveda uz ceļa, bet ceļš veda garām ciematam.

Diena jau sliecās pret vakaru. Laiks meklēt naktsmājas. Jauneklis redz — pa ceļu steberē veca sieviņa, nes no avota ūdeni. Viņš panāca sieviņu un palūdza nodzerties.

Padzērās jauneklis avota ūdeni un apvaicājās, vai viņa tam neļautu pārgulēt nakti.

— Kāpēc ne, dēliņ, par ciemiņu katrs priecājas.

Sieviņa aizveda jaunekli uz savu mājeli meža malā. Pabaroja, padeva dzert, apvaicājās, uz kurieni un kālab iedams.

— Gribu redzēt plašo pasauli, atrast savu laimi.

— Neej tālāk! Saķers vēl tevi valdnieka kalpi, aizsūtīs valdniekam pēc saujas zemes, ko kājas nav minušas.

— Bet ko viņi darīs ar sauju zemes, ko kājas nav minušas?

— Mūsu valdnieks ir vecs. Zintnieki ieteikuši, ka viņš kļūšot jaunāks un mūžs būšot divtik garāks, ja viņam atnesīšot sauju zemes, ko kājas nav minušas. Daudz pārgalvnieku, kas kāri uz zeltu, ir jājuši meklēt zemi, ko kājas nav minušas, bet neviens to nav atradis. Tagad valdnieks ar varu sūta meklēt šo kājām neskarto zemi. Prātīgāk tu būtu darījis, ja palicis pie manis par zirgu ganu. Netieku viena ar saviem zirgiem galā.

Meļņa dēls sāka smieties, ka viņš no zirgiem aizgājis, pie zirgiem atnācis. Taču bija ar mieru kādu laiciņu pastrādāt. Par darbu vecā sieviņa viņam apsolīja zirgu.

Tikko ausa gaisma, Meļņa dēls dzina zirgu baru uz kalnu nogāzēm ganīties, bet pusdienas svelmi pārlaida meža ēnā.

Meļņa dēls savu laiku bija nostrādājis. Rīt pēdējo reizi viņam bija zirgi jāizdzen ganībās.

Iepriekšējā vakarā vecā sieviņa saka:

— Ar tavu darbu esmu apmierināta, dēliņ. Ja arī rītvakar atvedīsi visus zirgus mājās, neviena nepazaudēsi, tad varēsi izvēlēties vienalga kuru.

Vecā sieviņa runā vienu, bet domā citu: «Tā jau tu man dabūsi zirgu!»

Meļņa dēls nolikās gulēt, bet vecā sieviņa aši prom uz stalli un zirgiem pavēlēja:

— Rīt izklīstiet pa visu pasauli! Bet tu, manu balto zirdziņ, pazūdi aiz deviņiem kalniem, pacelies kauču debesis vai iegrimsti ūdenī, lai tikai puisis tevi nedabū rokā!

No rīta Meļņa dēls, kā paradis, atdzina uz ganībām sešdesmit zirgu. Palaida tos ganīties, bet pats nogūlās zem koka ēnā. Zirgi plūca zāli un ausījās, kad gans sāks krākt.

Miegs ātri pieveica Meļņa dēlu.

Jauneklis bija gulējis vai nu ilgu, vai īsu laiku, un tad viņu uzmodināja bites. San un dūc dusmīgi turpat pie galvas. Jauneklis atvēra acis un skatās, ka uz mežrozes zieda bites ķildojas — stumj cita citu nost.

— Ir gan nejēgas! — jauneklis smejas. — Redziet, cik daudz zaru pilnu ar ziediem, bet jūs līpat ap vienu!

Viņš paņēma bites un izsēdināja uz visiem zariem.

— Tencinām, cilvēk, tu atdevi mums prātu un gudrību. Vai tev nav vajadzīga mūsu palīdzība? Ar ko varam, palīdzēsim, tikai pasaki! — bites dūca.

Meļņa dēls paskatījās uz debesīm — saule jau norietējusi, pēdējais laiks zirgus dzīt mājās. Vienalga, uz kuru pusi acis met — zirga neviena. Jauneklis nu skraida, meklē.gan šur, gan tur, bet kur šos atradīsi. Tad viņš pasauca palīga bites.

— Bites, bites, nāciet man palīgā! Man visi zirgi noklīduši, bija veseli sešdesmit, nule nav ne spalvas! Lidojiet uz visām debess pusēm, uzmeklējiet tos un atdzeniet šurp pie manis.

— Tas nav grūts darbs, mēs tos viens divi dabūsim rokā, — bites dūca.

Bites izlidoja pa visu pasauli. Ka ierauga zirgu, tūdaļ tam klāt un iedzeļ, dzen prom pie Meļņa dēla. Aiz deviņiem kalniem atrada arī balto zirgu.

Bites dzen zirgu baru uz vecas sievas māju, bet jauneklis skrien pa priekšu un kliedz:

— Ver, māt, staļļa durvis vaļā, saņem zirgus!

Vecā sieva ņēmās zirgus pārskaitīt — visi kā viens mājā!

Viņa nevarēja vien nobrīnīties, ka jauneklis to pārspējis viltībā. «Tam puisietim gan ir velna nags,» šī klusībā prāto.

Vecā sieva ieveda jaunekli istabā, nosēdināja pie galda paēst vakariņas, bet pati aizmanās uz stalli.

— Vai es tev neteicu paslēpties aiz deviņiem kalniem? Kāpēc mani nepaklausīji! — viņa uzbruka baltajam zirgam.

Tad vecā sieva paņēma pātagu un sāka balto zirgu zvetēt — sadauzīja vienās svītrās.

Pēc tam atveda jaunekli uz stalli un saka:

— Izvēlies vienalga kuru no zirgiem!

Vecā sieva bija pārliecināta, ka jauneklis balto zirgu jau nu neņems, jo tam nav neviena vietiņa vesela.

Meļņa dēls ilgi prāto un apskata zirgus citu pēc cita, nevar tfet nekādā galā. Piegaja pie baltā zirga, tas pēkšņi pačukstēja cilvēku valodā:

— Ņem mani, jaunekli, atpestī no ļaunās vecenes.

Meļņa dēlam iežēlojās sirds par balto zirgu. Viņš pārlieku mīlēja zirgus, jo kopā ar tiem bija uzaudzis.

— Dod man šo te baltiņu! — viņi saka vecajai sievai.

— Ko tu iesāksi ar tādu panīkušu un vārgu? Veries, cik daudz te brangu zirgu, spalva spīd un laistās!

— Nē, citu zirgu es negribu!

— Neko darīt, vecajai sievai vajadzēja vien atdot balto zirgu.

Meļņa dēls paņēma un veda balto zirgu prom pavadā.

Viņš neuzliks seglus ātrāk, iekams zirgam rētas nebūs aizdzijušās.

— Ļauj trīs dienas atpūsties, vecene mani gauži nomocīja, — zirgs lūdza jauneklim. — Kalpošu tev jo uzticīgi, labu atdarīšu ar labu.

Baltais zirgs veselas trīs dienas ganījās kalna nogāzē.

Tikai ceturtajā dienā viņam bija aizdzijušas visas ar pātagu cirstās rētas.

Jauneklis uzlēca zirgam mugurā un teica:

— Aiznes mani plašajā pasaulē!

Viņi jāja pa bieziem mežiem, pa tuksnešainiem apvidiem un pa ceļam sastapa ganus. Gani aicināja ceļinieku pie ugunskura, paēdināja ar maizi un aitu sieru.

No pakalna, kur viņi atpūtās, jauneklis tālumā pamanīja uguntiņu. «Laikam būs cilvēku mājvieta,» viņš domāja, «aizjāšu, palūgšu naktsmājas.» Viņš atvadījās no ganiem un auļoja uz uguntiņas pusi. Piejāja un redz — zālē mirdzēt mirdz spalviņa, laistās un spīd kā mēness stars.

Spalviņa uzlidoja gaisā un teica:

— Ja mani paņemsi, nožēlosi, ja nepaņemsi, arī nožēlosi.

— Neņem, — zirgs teica, — raizēm nebūs gala.

Jauneklis nepaklausīja zirgam, saķēra spalviņu un paslēpa kabatā.

Vai nu ilgu, vai īsu laiku bija jājis Meļņa dēls, ceļā viņš sadūrās ar valdnieka kalpiem. Tie sagrāba jaunekli ciet un veda uz pili.

Atveduši jaunekli pili, kalpi pameta viņu zem terases, lai gaida, kamēr valdnieks tiks ar vakariņām galā. Valdniekam galds vai lūst no ēdieniem, kur nu viņam tik ātri pielikt pilnu vēderu! Jauneklis aiz gara laika izvilka no kabatas spalviņu, lai tuvāk to apskatītu, bet no tās izstaroja tada gaisma, ka visas pils ugunis palika ēnā.

— kas te noticis, kas tik vareni spīd? — valdnieks sauca.

Kalpi pārmeklēja pili, nokāpa zem terases un redz: nieka spalviņa spīd! Atveda jaunekli pie valdnieka. Valdniekam no sajūsmas vai elpa aizrāvās. Viņš izķēra spalviņu jauneklim no rokām un teica:

— Tāds dārgums drīkst piederēt tikai valdniekam!

— Nu ņem arī! Ja labi gribēšu, sadabūšu rokā pašu putnu, kuram šī spalva izkritusi, — jauneklis nenocietās nepadižojies.

— Ja putnu dabūsi, iecelšu tevi par savu mantinieku, bet par tukšu lielīšanos likšu galvu nocirst, — valdnieks saka.

— Dodu tev laiku — trīs dienas.

Viegli ir pasolīt, bet ne tik viegli solīto izpildīt.

Gāja Meļņa dēls pēc padoma pie baltā zirga.

— Vai es tev neteicu, neņem spalviņu! Labi, lai notiek, palīdzēšu, tikai pielūko, citu reizi esi prātīgāks un ar vārdiem nemētājies. Ej saki valdniekam, lai nokauj bifeli un atdod tev iekšas.

Jauneklis tā arī izdarīja. Viņš savīkšās ceļam, paņēma līdzi bifeļa iekšas.

Baltais zirgs ar jaunekli mugurā aizauļoja līdz jūras malai.

— Vai redzi tur jūrā saliņu? — zirgs vaicāja. — Pārnesīšu tevi uz turieni. Es pats paslēpšos jūrā, bet tu nogulsties krastmalā un uzkrauj bifeļa iekšas sev virsu. Atlaidīsies un pie tevis nometīsies milzīgs putns, tu to saķer aiz spārniem un turi ciet, vaļā nelaid. Bet tagad iesit man ar pātagu.

Jauneklis iesita zirgam no visa spēka. Zirgs vienā iestiepienā pārnesa jaunekli uz saliņu.

Meļņa dēls nogūlās krastmalā, apsedzās ar bifeļa iekšām, bet zirgs nozuda viļņos. Kolīdz zirgs nozuda, kļuva dzirdams troksnis, sacēlās vējš. No tāluma šurp atlidoja milzīgs putns, spalvas tam mirdzēja un laistījās. Putns tūliņ grābs ciet iekšas, bet jauneklis ieķērās putnam spārnos un tur, cik spēka, vaļā nelaiž. Putns ar visu jaunekli uzšāvās debesīs. Putnam grūti panest jaunekli, un viņš nolaidās zemē. Vēl reizi putns uzlidoja debesīs un atkal nolaidās zemē. Tā viņš cēlās gaisā un laidās zemē, kamēr spēki viņu atstāja.

No jūras izlēca baltais zirgs un aiznesa Meļņa dēlu kopā ar visu putnu pie valdnieka.

— Tu mani esi piemānijis, — valdnieks kliedza, — neesi noķēris īsto putnu, šim te spalvas nemaz nespīd!

— Nebrīvē arī nespīdēs! — jauneklis atbildēja. — Ja palaidīsi putnu brīvībā, redzēsi — spalvas mirdzēs kā liesmas!

— Atlaid, valdniek, atlaid, tikai ar tādu norunu, ka šis atvedīs tev meiteni, kurai pieder putns, — valdniekam ausī čukst galvenais vezīrs.

— Atved man meiteni, kurai piederēja šis putns. Ja neatvedīsi, likšu putnu nokaut, ko es ar tādu iesākšu, — valdnieks dusmās ārdās.

Meļņa dēlam putna žēl. Nezina, kā palīdzēt. Gāja prasīt padomu savam gudrajam zirgam.

— Vai es tev neteicu, neņem spalviņu! Tā kā uz priekšdienām mani klausītu! Lai notiek, palīdzēšu tev izkulties no nepatikšanām. Sēdies mugurā, steigsimies pie meitenes.

Zirgs atauļoja ar jaunekli mugurā jūras malā un teica:

— Es atkal tevi pārnesīšu uz to pašu saliņu. Uz saliņas dārzā guļ meitene. Piezodzies viņai klāt klusam no mugurpuses, kaut viņa guļ, taču redz aizvērtām acīm. Meitenei ir divpadsmit bizes. Sagrāb viņu aiz divām vidējām bizēm un turi labi stipri. Ja meitene sāks kliegt, lūgties, neparko nelaid viņu vaļā, kamēr nebūs zvērējusi, ka nāks tev līdzi.

Meļņa dēls rīta agrumā klusām ielavījās dārzā. Skatās, guļ meitene, pavērsusi seju pret uzlecošo sauli. Ar ašu lēcienu jauneklis bija meitenei aiz muguras un sagrāba viņu aiz divām vidējām bizēm. Meitene pamodās, kliedza, spārdījās, lūdzās, lai laiž viņu vaļā.

— Zvēri, ka nāksi man līdzi, tad atlaidīšu, — jauneklis saka.

Skaistā meitene zvērēja. īstā brīdī no jūras izlēca baltais zirgs un aiznesa abus uz vecā valdnieka pili.

Valdnieks, ieraudzījis tādu daiļavu, gribēja to apņemt sev par sievu.

Bet meitene iespītējās:

— Tava sieva es nebūšu, tu esi man par vecu.

— Es nemaz neesmu vecs, — valdnieks apvainojās. — Kolīdz man atnesīs sauju zemes, ko kājas nav minušas, es kļūšu gluži jauns.

Un valdnieks pavēlēja jauneklim uz karstām pēdām doties pēc saujas zemes, ko kājas nav minušas.

Taču meitenei ir sava galva uz pleciem, viņa jau nu neizies par sievu pie valdnieka — ne pie veca, ne pie jauna, jo viņa ir iemīļojusi drosmīgo jaunekli.

— Pagaidi, visuvareno valdniek, nesteidzies, — viņa teica.

— Pierādi man, ka tu neesi vecs. Uzdanco uz šaura dēļa, kas pārmests pāri verdošam ūdens katlam, tad arī iešu pie tevis par sievu.

Atnesa milzīgu katlu ar verdošu ūdeni, pāri pārlika šauru dēli. Taču valdnieks baidījās kāpt uz šaurā dēļa un tādēļ laida darbā viltību.

— Lai nu vispirms jauneklis padanco, paskatīsimies, kā jaunie to dara, — viņš saka meitenei.

Meļņa dēls viegli uzlēca uz dēļa un sāka dancot.

Valdnieks ņēma un slepus otrā galā pacēla dēli, un jauneklis iekrita katlā! Kalpi viņu izvilka no katla beigtu un izmeta ārā aiz pils.

Uzticīgais baltais zirgs nojauta nelaimi, pārrāva pavadu un auļot auļoja pie sava drauga. Zirgs nolaizīja jaunekli no galvas līdz pat kājām, un — tavu brīnumu! — viņš atdzīvojās.

Jauneklis atgriezās pilī. Valdnieks, viņu dzīvu ieraugot, turpat vai valodu zaudēja.

— Kāpēc tu nedanco, valdniek, vai norunu esi aizmirsis? — meitene atgādināja.

Elsdams pūzdams valdnieks uzrāpās uz dēļa. Dreb, trīc un kratās, kur nu tāds kāju pacels, kur nu vēl dancī laidīsies! Aiz bailēm tumšs vien gar acīm sametās, un viņš iegāzās verdošajā katlā.

— Iesim ātrāk projām no šejienes, — meitene teica Meļņa dēlam. — Ko tu iesāksi ar valdnieka troni un valsti?

Viņi palaida brīnumputnu, lai tas dzīvo brīvībā, paši uzsēdās baltajam zirgam mugurā un devās paklejot pa plašo pasauli.

Netaisnais valdnieks un gudrais zemnieka dels

Reiz dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja nabadzīgs zemnieks. Viņam bija viens vienīgs dēls. Kādu dienu zemnieks saka sievai:

Sūtīsim dēlu uz pilsētu mācīties. Varbūt viņš nodzīvos savu dzīvi labāk nekā mēs savējo.

Kā norunāts, tā arī izdarīja. Dēlu aizsūtīja mācīties uz tālu pilsētu.

Nabadzīgie vecāki atlicināja vai pēdējo kumosu, lai tikai dēls kļutu par mācītu vīru.

Pagāja gadi.

Dēls izmācījās, vai visas pasaules gudrības uzzināja un atgriežas dzimtaja pusē. Tikai te viņam neatradās nodarbošanās — mācītajam zemnieka dēlam neviens nedeva darbu.

Dēls gauži noskuma, jo vecāki viņa mācīšanai bija izdevuši tik daudz naudas, bet viņš tagad nevar viņiem nopelnīt ne riecienu maizes. Domāja, domāja un nolēma aiziet no mājām.

— Es vairs nespēju tā ilgāk dzīvot, nevaru noskatīties jūsu nabadzībā, — viņš saka tēvam un mātei, — labāk pārdošos par vergu, bet gribu jums palīdzēt.

Vecāki dēlu neparko negribēja laist, lūdza, lai paliek pie viņiem.

Badā jau nenomirsim, ja ne cits, tad maizīte vienādiņ sanāks.

Lai kā vecāki lūdzās, lai ka centās atrunat, dēls tomēr aizgāja pasaulē.

Viņš izstaigāja daudzus ceļus un takas un beidzot nonāca pilsētā, bet arī te mācītam jauneklim neatrast darbu. Beigu beigās jauneklis saņēma dūšu un gāja pie valdnieka, kaut arī viņam bija piestāstīta pilna galva par tā skopumu un nežēlību.

— Valdniek, ņem mani pie sevis kalpībā, — jauneklis teica.

— Ko tu māki darīt?

— Izzināt patiesību, atminēt pasaules viltību.

— Cik tad lai es tev maksāju?

— Izlem pats! Esmu mācīts visās zinībās!

Valdnieks pa roku galam pasvieda viņam divus zelta naudas gabalus:

— Ņem, tu vairāk neesi vērts.

Jauneklis paņēma naudu un aizsūtīja to vecākiem.

Valdnieks deva rīkojumu ierādīt jaunajam kalpam mazu istabiņu un dot viņam dienā tikai pa vienam kukurūzas plācenim.

Kādu dienu nabadzīgs zemnieks atveda valdniekam pārdot savu kleperi.

— Nopērc manu zirgu, lielo valdniek!

— Cik tu par viņu gribi?

— Desmit zelta naudas gabalu.

Valdnieks nodomāja: «Nule īstā reize jaunajam kalpam parādīt savu gudrību.»

Jaunekli atveda pie valdnieka.

— Ko ieteiksi, manu mācīto kalp, vai zirgs būtu tādā vērtē, lai par to maksātu desmit zelta naudas gabalu?

Jauneklis apgāja kleperim apkārt, no visām pusēm to apskatīja un teica:

Pārāk vājš jau nu ir, tas tiesa, ari ūdenī mīl pagulēt, taču savu desmit zelta naudas gabalu jau būtu vērts.

Valdnieks nopirka zirgu, nodeva zirgu puišu ziņā un pavēlēja to barot ar miežiem un rozīnēm, cik tas spēj apēst.

Pagāja kāds laiks. Ar patiku varēja zirgam uzmest acis — tāds skaists un straujš, tādam tikai ar zvaigznēm rotāties!

Kādu dienu valdnieks sadomāja izklaidēties. Viņš pavēlēja apseglot jauno zirgu un kopā ar saviem vezīriem izjāja.

— Paskatīsimies, kā šis auļo, — valdnieks teica un palaida zirgu pilnos auļos.

Zirgs sāka dīžāties ar valdnieku mugurā un aizšāvās uz priekšu kā bezdelīga.

— Tagad pārbaudīsim, vai taisnība, ka zirgam patīk pagulēt ūdenī, — valdnieks teica un iejāja upē.

Zirgs nebija paspējis aizpeldēt līdz upes vidum, kad pēkšņi nolikās garšļaukus un bezmaz noslīcināja jātnieku.

Kalpi tikko paguva valdnieku izglābt. Bet zirgs, ticis no jātnieka vaļā, vēl ilgi ar labpatiku gulēja ūdenī.

Valdnieks atgriezās pilī.

Izsauca savu gudro kalpu un vaicāja:

— Kā tu varēji zināt, ka zirgam patīk gulēt ūdenī?

— Šo zirgu ir zīdījusi bifeļu māte, viņa to arī pieradinājusi pie ūdens. Ja neticat, pajautājiet bijušajam saimniekam.

Valdnieks aizsūtīja kalpu pēc zemnieka, kurš bija pārdevis zirgu.

— Kadu zirgu tu man esi pārdevis? — valdnieks jautāja.

— Zirgs kā jau zirgs, tikai viņu ir zīdījusi bifeļu māte, — zemnieks atbildēja.

Valdnieks atvēlēja jaunekli labāk ēdināt — bez kukurūzas plāceņa atļāva dot vēl kviešu rausi. Niecīgs bija atalgojums, bet jauneklis sevi mierināja: «Nav liela nelaime, ka man iet grūti, toties vecākiem tagad sava iztikšana.»

Pagāja atkal kāds laiks. Vienreiz atnāk pie valdnieka krāpnieks tirgonis un piedāvā:

— Nopērc, lielo valdniek, brīnuma akmeni natvristvali. Tas izpildīs visu, ko tik tu vēlēsies.

Tirgonis valdnieku krāpa — pārdeva nevis brīnuma akmeni natvristvali, bet gan alkatīga cilvēka aci.

— Cik par to prasi? — valdnieks vaicāja.

— Tikpat daudz zelta, cik sver akmens.

Vienā svaru kausā ielika brīnuma akmeni, bet otrā zeltu. Natvristvali bija daudz smagāks. Zeltu tik lika un lika klāt. Iztukšoja visu valsts kasi no zelta un salika svaru kausā, taču brīnuma akmens kā bija, tā palika smagāks. Neviens nesaprata, kas te notiek.

Valdnieks pasauca savu mācīto kalpu. Jauneklis paņēma «brīnuma akmeni» rokā, pavalstīja to pa zemi un tad atdeva valdniekam.

Lieciet to tagad uz svariem!

Nosvēra, un brīnuma akmens nu bija vieglāks pat par vara naudas gabalu!

No prieka valdnieks k]uva devīgs un viena rauša vietā atvēlēja jauneklim dienā dot pusotra rauša. Zemnieka puisi gauži aizvainoja valdnieka skopums, bet viņš nelaida ne vārda pa lūpām un mierināja sevi: «Kaut arī man grūti iet, pacietīšu, toties vecākiem tagad sava iztikšana.»

Pagāja atkal laiks.

Badā un nabadzībā dzīvoja ļaudis šajā valstī, jo nevienā vietā nebija taisnības un kārtības. Ļaudis sāka uzstāties pret valdnieku. Tad valdnieks izprātoja sapulcināt visus neapmierinātos un tos novākt pie malas.

— Apstaigājiet manu valsti, atvediet šurp visus, kas nav ar mani apmierināti! — viņš pavēlēja saviem vezīriem.

— Mums jau neviens taisnību neteiks, lielo valdniek, — galvenais vezīrs teica. — Prātīgāk darītu, ja sūtītu savu gudro un mācīto kalpu. Viņš jau pratīs uzzināt patiesību.

Valdnieks izsauca zemnieka dēlu.

— Apstaigā manu valsti un atved šurp visus, kas nav ar manu valdīšanu mierā.

— Ko darīt, kā lai neklausa valdniekam. Zemnieka dēls ilgi sēdēja, domās iegrimis.

Viņš vēl nebija devies ceļā, kad visu valsti aplidoja vēsts: «Nāk valdnieka kalps — taisnības gaišreģis, grib uzzināt, kas nav ar valdnieku mierā!»

Meklē kaut vai ar uguni — arī tad nesameklēsi, kas būtu ar valdnieku mierā.

Ļaudis satraucās, nezināja, ko darīt. Viņi meklēja padomu pie kāda sirmgalvja, kurš bija pazīstams ar savu gudrību.

— Pasaki, ko mums darīt, kā izturēties pret valdnieka sūtni?

— Kad viņš atnāks, palūgsim viņu mūs aizsargāt. Ja viņš patiešām ir tads, kas redz netaisnību un grib atnest taisnību, tad viņš būs mūsu pusē un valdniekam mūs nenodos, — vecais vīrs teica.

Zemnieka dēls ieradās ciematā, kur dzīvoja sirmgalvis. Skatās, sanākusi tauta no malu malām.

Visiem priekšā iznāca sirmgalvis un teica:

— Mēs zinām, kāpēc tu esi sūtīts. Nepazudini mūs, nedzen pie valdnieka, viņš mūs visus pakārs — gan likums, gan spēks un vara ir viņa rokās.

— Nebaidieties! — zemnieka dēls atbildēja. — Nāciet man līdzi, es jūsu visu vārdā pateikšu valdniekam patiesību acīs.

Ļaudis kļuva domīgi: ja nu viņš ar viltu grib tos aizvilināt pie valdnieka?

Taču tad atkal savu prātīgu vārdu teica sirmgalvis:

— Paklausīsim, ļaudis, šim puisim. Ja viņš mūs nodos, tad par to atbildēs viņa sirdsapziņa. Vienreiz esam dzimuši, vienreiz arī mirsim!

Zemnieka dēls atveda ļaudis uz pili pie valdnieka.

— Lielo valdniek, esmu izpildījis tavu uzdevumu! — viņš ziņoja.

— Ko tu redzēji un dzirdēji, klāj vaļā!

— Vispirms nosolies uzklausīt taisnību un neļaunoties.

Valdnieks apsolījās, pat nozvērējās.

— Tavā valstī dzīvo godīga un strādīga tauta — tikai tu neesi tās cienīgs, valdniek! Ļaudis no agra rīta līdz vēlam vakaram strādā muguras neatliekuši, bet tu pēdējo viņiem atņem. Tu esi netaisns valdnieks. Nav vērts daudz runāt — mani, dzīvu cilvēku, nopirki par diviem zelta gabaliem, bet kleperim nežēloji desmit zelta gabalu! Atceries, kā krāpnieks tirgonis tev gribēja ieblēdīt cilvēka aci un gandrīz vai visu valsts kasi iztukšot, jo tā bija alkatīga cilvēka acs, un tās alkatību vienīgi mitra zeme, nekas cits nevarēja remdēt. Tāpēc arī pavalstīju aci pa mitru zemi, lai tā norimstas. Es tevi izglābu, bet kā tu man to atmaksāji? Pieliki dienā klāt pusrauša! Pēc tavas pavēles es apstaigāju visu valsti. Skaties, visa tauta ir šeit, visi ir nemierā ar tevi!

Valdnieks nesamanīja, ko darīt aiz trakām dusmām, viņš aizmirsa savu zvērestu un pavēlēja visus līdz pēdējam vīram pakārt!

Taču tas nenotika!

— Ļaudis, izpildīsim savu spriedumu, izrēķināsimies ar valdnieku, kamēr viņš nav mūs nonāvējis! — zemnieka dēls iesaucās.

Ļaudis visi kā viens metās virsū valdniekam.

Kopš šā brīža zemē iestājās laba, mierīga dzīve, tik mierīga un saticīga, ka vilks nedarīja pāri kazai, bet kaķis — pelei.

Zaķu māte un zaķēni

Kāda paugura virsotnē mitinājās zaķu māte ar mazajiem zaķēniem. Ziema gāja uz beigām, un zaķu māte priecājās, ka viņas mazuļiem vairs nebūs jāsalst. Te negaidot uznāca stiprs sals. Zaķu mātei neklājās viegli.

Viņa ņēmās gan šā, gan tā pakavēt mazuļiem laiku, lai tie nemanītu aukstumu, — stāstīja i pasakas, i varonīgus nostāstus par drosmīgajiem un nerimtīgajiem priekštečiem, bet zaķēni kā trīcēja, tā trīcēja aiz aukstuma, pasakas viņus itin nemaz nesasildīja.

Brīdi pa brīdim zaķu māte ar visiem saviem zaķēniem izlēca no krūmiem palēkāt, sasildīties. Vienreiz, lēkādama pa paugura virsotni, viņa pamanīja ugunskuru — tālu jo tālu dziļaja mežā. Zaķu māte notupās zemē, izstiepa uz priekšu ķepiņas un grozīja tās, it kā sildītos pie ugunskura.

— Ko tu tur dari? — zaķēni brīnījās.

— Sildu ķepiņas pie ugunskura, — zaķu mate atbildēja. Viens no zaķēniem notupās blakus mātei un arī izstiepa ķepiņas uz priekšu, tāpat kā viņa, bet tad sāka ar ķepiņu berzēt aci.

— Kas tev noticis, dēliņ? — zaķu māte uztraucās.

— Dzirkstelīte no ugunskura acī ielēca! — atjautīgais zaķēns atbildēja.

Valdnieka Muzarbas dēls

Reiz dzīvoja pasaulē drošsirdīgs valdnieks, vārdā Muzarba. Viņa zemes ļaudīm nekur nebija miera no deviem — dziļajos mežos to bija saviesies vai biezs. Dienā pats Muzarba apstaigāja kalnu nogāzes un aizas, apsargāja savus īpašumus. Kur tik pamana devu, izšauj bultu un norauj briesmonim galvu kā sīpolu.

Naktī valdnieks Muzarba uzkāpa augstā tornī un ņēmās baidīt devus ar bargiem kaujas saucieniem.

Ne vien drosmīgs bija valdnieks Muzarba, bet arī varens un spēcīgs — nebija visā zemē viņam pretinieka, ar ko mēroties spēkiem, nebija neviena, kas pat viņa loku spētu pacelt.

Taču pienāca stunda, kad valdnieks Muzarba nomira. Nepalika neviena, kas ļaudis aizsargātu pret briesmīgajiem deviem. Ļaudis pameta savas mājas un paslēpās kalnos. Alā dzīvot aiz gāja pat valdniece ar meitu.

Meitenīte vāca saknes, izlika uz klintīm kaltēties, bet māte no saknēm vārīja ēdienu.

Pagāja dienas, pagāja mēneši.

Kādu dienu, kamēr meitene lasīja saknes, valdniecei piedzima dēls — pa pusei no zelta, pa pusei no sudraba. Mātei bija kauns meitai rādīt savādo bērnu, un viņa to paslēpa zem liela akmens.

Meitene atgriezās un pēc mātes bēdīgās sejas tūlīt nojauta kaut ko nelāgu.

— Kas noticis, māmiņ, kāpēc tu tāda noskumusi? — viņa taujāja.

— Kā lai tev pasaka, meitiņ. Tev ir piedzimis brālītis, tikai gluži savāds. Es viņu paslēpu zem akmens.

Meitene atvēla sānis lielo akmeni un no prieka sāka lēkāt uz vienas kājas: viņai ļoti patika brālītis — pa pusei no zelta, pa pusei no sudraba.

Zēns auga acīm redzot, nevis dienām, bet stundām, kļuva aizvien lielāks un skaistāks. Pagāja trīs dienas, bet viņam jau var dot kādus trīs gadus. Desmitajā dienā viņš ar akmeni notrieca kliju. Meitene redz, cik veikls kļuvis brālītis, un uztaisīja viņam loku, kādu nu prata, — savija no matiem stiegru, piesēja to rīkstītes abos galos, un loks iznāca gluži labs. Zēns saka iet medībās. Aiziet no rīta agri, atgriežas vakarā vēlu, mājās pārnes medījumu. Uztur gan sevi, gan māti ar māsu.

Jo lielāks zēns auga, jo tālāk viņš gāja medībās. Vienreiz viņš uzrāpās kalna virsotnē un ieraudzīja tālu lejā pašā ielejā mājas un torni — tādu bezgala augstu, līdz pašām debesīm! Zēns dikti brīnījās — kaut ko tādu viņam nebija gadījies vēl redzēt. Gribējās nokāpt ielejā, visu tuvāk apskatīt, taču tuvojās jau vakars un bija pēdējais laiks atgriezties mājās.

Zānu kāds urdīt urdīja, viņš skrēja, ko kājas nes, līdz sasniedza ieleju un iegāja pirmajās mājās. Pieklauvēja, pie durvis — neviens neatver. Māja tukša kā izslaucīta. Viņš pieklauvēja pie otras mājas durvīm — tas pats. Pieklauvēja vēl pie trešās mājas durvīm — arī neviens neatsaucas. Viņš pagrūda durvis vaļi un redz — pie pavarda sēd vecenīte. Vecenīte izbijusies pagriežas pret viņu un vaicāja:

— No kurienes tu te uzradies, dēliņ?

— No alas, vecmāmiņ!

— Ņem kājas pār pleciem un skrien ātrāk atpakaļ. Šeit devi siro, cilvēkus meklē, viņi tevi dzīvu apēdīs! Visi ļaudis kalnos paslēpušies. Es esmu veca, mūžs jau nodzīvots, tāpēc arī viena paliku mājā, — vecenīte teica. — Valdnieks nomira, postā aizgāja varenā Muzarbas valsts, valdniekam nebija mantinieka, kas tagad ļaudis pasargātu no deviem.

Zēns pārnāca mājās un ņēmās māti tirdīt, no kurienes, sak, viņi atnākuši uz alu, kur dzīvojuši pirms tam.

— No kurienes mums bija atnākt, no laika gala esam tepat mitinājušies! — māte atbildēja.

Viņa noslēpa dēlam patiesību. Valdniece par visu vairāk baidījās, ka tikai dēls nesadomā atgriezties uz pamesto Muzarbas pili un viņam tur neuzbrūk devi.

Otrā rītā zēns piecēlās, tikko svīda gaismiņa, aši nokāpa ielejā un taisnā ceļā joza pie vecenītes.

Vecenīte izstāstīja zēnam visu, ko zināja par valdnieku Muzarbu, un parādīja viņam valdnieka pils augsto torni. Zēns kā vējš uzdrāzās augstajā tornī un paņēma valdnieka loku un bultu maksti ar visām bultām. Pēc tam atgriezās pie vecenītes un teica:

— Ej iekšā, bet es paslēpšos aiz mājas stūra, pagaidīšu devu.

Te arī devs nāca. Kolīdz viņš bija ticis pret vecenītes māju, zēns ne mirkli nekavējās, labi nomērķēja un izšāva bultu. Devs kā nopļauts novēlās zemē un bija beigts.

Vecenīte bija priecīga, ka nu radies drosmīgs aizstāvis. Viņa palīdzēja zēnam devu dabūt zem zemes.

Zēns noglabāja pie vecenītes tēva loku ar bultām un devās uz māju. Mātei viņš nekā par visu to nestāstīja.

Pagāja nakts. Pienāca otras dienas rīts. Zēns atkal teciņiem vien joza uz ieleju pie vecenītes.

Vecenīte šoreiz apsēdās zem koka, bet zēns atkal paslēpās aiz mājas stūra, lai uzmanītu deva ierašanos.

Kolīdz viņš bija noslēpies, parādījās devs un snāja tieši pie vecenītes:

— Saki, vecā ragana, — kur esi likusi manu brāli?

Vecenīte sēž kā sēdējusi, klusē, izliekas, ka nav dzirdējusi.

Zēns labi nomērķēja un izšāva bultu. Devs kā nopļauts novēlās zemē un bija beigts.

Zēns devu apraka dziļā bedrē, bet pats devās medības.

Viņš atgriezās mājās un arī šoreiz mātei nebilda ne vārda.

Pagāja nakts. Pienāca trešās dienas rīts. Zēns atkal teciņiem vien joza uz ieleju un pieveica trešo devu.

Tā zēns gāja uz ieleju sešas dienas no vietas un aizraidīja uz viņsauli sešus devus.

Zēns atnāca pie vecenītes arī septītajā dienā un atkal paslēpās aiz mājas stūra. Pēkšņi zeme ietrīcējās zem kājām un drebēt drebēja.

Tur nu nāk pats Každevs, divpadsmitgalvainais briesmonis! — vecenīte saka. — Nu mums, dēliņ, abiem pēdējā stundiņa klāt, to jau nu tev nepieveikt!

Devs nāk tuvāk, pilnā rīklē rēkdams:

— Saki, tu vecā ragana, — kur esi likusi manus brāļus? Ja domā neteikt, galvu noraušu!

Vecenīte sēž kā sēdējusi, klusē, izliekas, ka nav dzirdējusi.

Zēns uzvilka stiegru, labi nomērķēja, izšāva bultu un notrieca visas divpadsmit galvas, ka nebija ko redzēt. Notrieca gan, bet kas tad tas? Notriekto galvu vietā devām uzauga jaunas galvas.

Zēns izšāva otru bultu, notrieca briesmonim atkal visas galvas, taču vienalga — radās atkal citas galvas. Zēns raidīja devām trešo reizi bultu — un trešo reizi devām atauga visas divpadsmit galvas. Zēns apjuka, nesaprata, ko darīt, ko iesākt.

— Te — kur radies, kur ne — atlidoja putniņš, pļāpīgais ķauķis, nometas kokā uz apakšējā zara un tik ņemas čivināt: «Apber ar pelniem! Apber ar pelniem!»

Vecenīte sāka rosīties. Paķēra keci[1], iegrāba tajā no pavarda gluži karstus pelnus un gaida. Zens atkal nomērķēja un izšāva bultu un notrieca devām visas divpadsmit galvas. Vecenīte tūlīt pat apbārstīja devu ar pelniem, un — patiesi! — šoreiz galvas vairs neatauga.

Vecenīte kā apmāta aiz priekiem nezina, kā zēnam pateikties.

— Ja tas nāks deviem ausīs, ka mēs pievārējuši pašu Každevu, šie paslēpsies, neuzdrīkstēsies vairs cilvēkiem ne acīs rādīties!

Zēns atgriezās pie mātes un atkal ņēmās viņu tincināt:

— Pasaki man — kādu mēs ļaužu, kas ir mans tēvs?

Māte atkal runāja gan šā, gan tā, bet neatklāja dēlam patiesību.

Tad viņš saņēma dūšu un izstāstīja mātei un māsai, kur bijis un ko darījis septiņas pēdējās dienas.

Māsa nenocietās un atzinās brālim, ka viņi abi esot valdnieka Muzarbas bērni.

Zēns pierunāja māti un māsu atgriezties un dzīvot valdnieka pilī.

Saulē jau bija nogrimusi aiz kalniem. Iestājās nakts. Augstajā pils tornī uzkāpa valdnieka Muzarbas dēls un raidīja bargu kaujas saucienu, kas izskanēja pāri kalniem un lejām! Devi aiz bailēm laida ļekas vaļā un paslēpās pašās tumšākajās aizās.

Ļaudis izdzirdēja saucienus un nenoticēja savām ausīm! Vai tad būtu noticis brīnums un valdnieks Muzarba cēlies augšām?

Ļaudis skriešus skrēja uz pili uzzināt, kas tur tornī atbaida devus. Kolīdz dabūja zināt, ka tas ir drošsirdīgā valdnieka Muzarbas dēls un ka viņš uzveicis pašus briesmīgākos devus, ļaudis priecīgi atgriezās savās pamestajās mājās.

Par valdnieka Muzarbas dēlu padzirdēja arī Každeva nežēlīgā māte. Viņa savā prātā nojauta, ka Muzarbas dēls un neviens cits ir pieveicis viņas dēlu. Viņa aiznesās kā viesulis uzmeklēt vietu, kur aprakts Každevs. Vecene skrien cauri mežam, aiz niknuma triec galvu pret kokiem — tie gāžas cits pēc cita. Tā viņa izgāza gandrīz vai visus kokus mežā no saknēm. Ātrāk par vēju uzmeklēja vietu, kur bija aprakts viņas dēls, un noņēmās katru rītu, šo vietu aplaistīdama ar ūdeni.

Pagāja trīs dienas, un tad no zemes bija dzirdama balss:

— Noraus, labā dvēsele, mazdrusciņ zemes!

Vecene norausa sauju zemes, un Každevs izlīda virszemē vesels un neskarts.

Vecene pārvērta dēlu par mušu un ieslēdza lādītē, bet pati paņēma mazus zābaciņus rokā, devās uz pili un nostājas pie vārtiem. Valdnieka Muzarbas dēls iznāca no pils, bet vecene viņam tūdaļ pretī.

— Klausies, jaunekli, vai tu maz esi valdnieka Muzarbas dēls? Tu ne tik kā melns aiz naga neesi viņam līdzīgs, — šī saka.

Valdnieka dēls to ņēma ļaunā.

— Vai netici? — vecene jautaja. — Skaties, kādi zabaciņi valdniekam Muzarbam bija pa kājai, bet tev taču nederēs!

Viltīgā vecene pasniedza Muzarbas dēlam zābaciņus, bet tie tikai pirksta lielumā.

Jauneklis gan šā, gan tā noņēmās, lai uzautu zabaciņus. Bet nekā. Nokusa, nomocījās un izmežģīja sev kāju. Stāv, nevar pakustēt ne no vietas.

Te vecene atvēra lādīti un izlaida mušu. Muša uz karstām pēdām pārvērtās par divpadsmitgalvaino Každevu. Každevs ilgi neprātoja, bruka virsū valdnieka Muzarbas dēlam. Taču jauneklis, kaut arī stāvēja uz vienas kājas, pacēla devu gaisā un trieca, cik spēka, pret zemi. Vecene redzēja, ka valdnieka dēls pieveic viņas dēlu. Viņa aši apbēra Každevu ar sēnalām, un tas nu ieguva vēl neredzētu spēku. Každevs kā dzelts pielēca kājās, nogāza valdnieka dēlu zemē un to nogalēja.

Každevs ar māti aizvācās uz mājām.

Valdnieka Muzarbas dēls palika guļam zemē bez dzīvības. Viņu mirušu uzgāja kalpi, bet nevienam nebija dūšas to pateikt valdniecei, pasauca viņas meitu. Arī meitenei nebija dūšas pateikt mātei sēru vēsti, un viņa pavēlēja kalpiem aiznest brāli uz alu, kur viņi bija slēpušies no deviem.

Trīs dienas un trīs naktis no vietas meitene apraudāja mirušo brāli, slacīja viņu ar karstām asarām. Visa daba sēroja par valdnieka dēla nāvi — lapas pie kokiem trīcēja un drebēja, zari locījās līdz zemei. Bet ceturtajā dienā jauneklis atvēra acis un tīksmi izstaipījās, it ka būtu saldi gulējis. Viņš piecēlās veiks un vesels.

Brālis un māsa atgriezās pilī. Valdnieka dēls uzkāpa torni un kliedza tā, lai dzird visā zemē:

— Valdnieks Muzarba ir dzīvs! Valdnieks Muzarba ir dzīvs!

Pēc tam viņš gāja pie labās vecenītes, kura viņam bija palīdzējusi uzvarēt Každevu, un teica:

— Savāc keci karstus pelnus, tūlīt būs klāt Každevs, lai cīnītos ar valdnieku Muzarbu.

Tā tas arī notika.

Každevs, padzirdējis par valdnieku Muzarbu, atšāvās kā vējš, lai viņu pieveiktu, kā bija pieveicis viņa dēlu.

Taču valdnieka Muzarbas dēls nesnauda, viņš labi notēmēja un raidīja Každevam bultu un notrieca briesmonim visas divpadsmit galvas kā nieku. Vecenīte tūdaļ klāt un apbēra Každevu ar karstiem pelniem. Lai Každevs neatdzīvotos, viņi to ievēla dziļā bedrē, kur parasti dzēsa kaļķus, un no deva pāri nepalika nekas.

— Labi gan būtu, dēliņ, pieveikt arī citus devus, — vecenīte teica. — Naktīs, kad pie debesīm spīd pilns mēness, šie sanāk kopā uz paugura zem vecā ozola.

Valdnieka Muzarbas dēls paņēma ķēdi un joza uz pauguru, kur zaļoja vecais ozols. Uzrāpās ozolā un pieķēdēja sevi pie koka, kā vecenīte bija ieteikusi, lai nenokristu zemē.

Viņš nu sēž ozolā un gaida.

Drīz zem koka sāka lasīties kopā pinkainie devi un nodevās svētku priekiem. Viņi dancoja, dziedāja. No viņu kāju dipoņas sāka drebēt zeme, sacēlās viesuļvētra, un ozols locījās līdz pašai zemei. Valdnieka dēls labi notēmēja un raidīja bultu pēc bultas un nobeidza visus devus.

Valdnieka Muzarbas dēls pārnāca mājās un pastāstīja ļaudīm, ka reiz pa visām reizēm ticis galā ar deviem.

— Nebiju domājusi, dēliņ, ka tu tik drošsirdīgs, — viņam teica māte. — Baidījos no deviem, tāpēc arī neparko negribēju atgriezties uz mūsu pili. Nule redzu, ka esi sava tēva — valdnieka Muzarbas cienīgs dēls. Sēdies valdnieka raši mugurā un uzmeklē Každeva māti. Atbrīvo ļaudis no nežēlīgās vecenes. Viņa nodara daudz ļauna ceļiniekiem.

Valdnieka Muzarbas dēls sēdās raši mugurā, aplidoja kalnus un aizas un uz stāvas klints pamanīja māju. Viņš piejāj tuvāk un redz, ka uz mājas jumta sēd vecene. Tā izskatās briesmīgāka par briesmīgu — viens zobs šai iecirties zemē, otrs iekodies debesis. Rokās vecene tur milzīgu vērpjamo vārpstu, tik lielu kā platāna, un vērpj aitas vilnu.

Valdnieka Muzarbas dēls sagrāba nežēlīgo veceni un nometa no augstās kraujas.

Pienāca gals deviem tajā zemē. Pienācis gals arī pasakai.

[1] Keci — māla panna

Mednieka meita

Kādā zemē dzīvoja izveicīgs mednieks. Valodas par viņu izplatījās gan tuvu, gan tālu. Viņam bija meita un dēls.

Zemes valdnieks uzaicināja mednieku pie sevis, lai nosargātu pili no kadži. Viltīgie un ļaunie kadži laupīja jaunekļus, un valdnieks gauži baidījās par saviem dēliem.

Pagāja kāds laiks. Mednieka dēls k]uva astoņpadsmit gadu vecs, un viņš sadomāja iet medībās un izmēģināt roku. Taču māte viņu vienu nelaida.

— Nav labi vienam iet, dēliņ. Mežos klejo kadži. Ej kopā ar tēvoci.

Dēls bija ar mieru un vaicāja, vai nav ieroču.

— Kā nu ne, ir loks un bultas, — māte teica, — bet vai nu tev tos pacelt!

— parādi! gribu redzēt! ja tie nebūs man pa kaulam, tad uz medībām neiešu.

Tēvocis viņu uzveda bēniņos un parādija loku un maksti pilnu ar bultām. Mednieka dēls kā rotaļādamies paņēma loku, viegli paķēra bultu maksti. Pamanīja kaktā zobenu, viegli kā spalviņu pacēla arī to.

Tēvocis nepatikā sadrūma, apskauda brāļadēla spēku. Viņš pats ar abām rokām nevarēja zobenu ne pakustināt.

Viņi aizgāja medībās. Mednieka dēls nošāva daudz medījumu, bet tēvocim negadījās nenieka, un viņš izprātoja brāļadēlam guvumu atņemt. Viņš to ieveda dziļā biezoknī, kur mitinājās mežacūkas, bet pats aši paslēpās bedrē.

Mežacūkas uzbruka mednieka dēlam, taču viņš nenobijās un visas pieveica. Tad tēvocis izrāpās no bedres ūn taisnojās, ka netīšām esot tur iekritis. Viņš gan ņēmās brāļadēlu uzteikt, bet pašu skaudība smacē vai nost. Sirdi kremt nenovīdība — jau vecākais brālis spēkā un izveicībā padevies pārāks, un te ari brāļadēls viņu pārspēj. Tas nu bija par daudzi Viņš nolēma jaunekli pazudināt.

— Tu esi tikpat varonīgs un drosmīgs kā tavs tēvs, — viņš teica brāļadēlam. — Tev jau pienāktos iepriecināt savu māti — sadabū un pārnes viņai brīnumaino Božmes ziediņu.

— Bet kur tad aug Božmes ziediņš?

— Ej cauri mežam uz dienvidiem. Kolīdz iznāksi mežmalā, ieraudzīsi mājiņu, bet mājiņā satiksi veceni. Viņa tev parādīs ceļu.

Mednieka dēls gāja un atrada mājiņu mežmalā.

Pagalmā zem kupla koka sēdēja milžu vecene — devu māte un plucināja aitas vilnu. Mednieka dēls piegāja pie viņas, laipni pasveicināja un vaicāja:

— Vai nezini, māt, kur var atrast Božmes ziediņu?

— Ej uz to pusi, kur noriet saule, un ieraudzīsi augstu klinti. Klints apakša ir melna, vidusdaļa — sarkana, bet pati virsotne — balta. Vakarā uz klints parādīsies skaistule Božme un atlaidīs vaļā garos, zeltainos matus, un tie sniegsies viņai līdz pašai zemei! Matu galos zied ziedi. Paslēpies zem klints un noplūc ziediņu no skaistules matiem.

Mednieka dēls tencināja milžu vecenei un skrēja, ko kājas nes, pakaļ saulei uz to debess malu, kur tā vakaros nogrimst.

Saule noslīdēja līdz debess malai un nogrima, mednieka dēls nonāca pie klints. Viņš paslēpās tās pakājē un gaidīja.

Te uz klints parādījās skaistule Božme un atlaida vaļā savus zeltainos matus. Mati nokarājas no klints līdz pašai zemei, bet matu galos ņirbēja un zaigoja raibu raibie ziedi visās varavīksnes krāsās! Mednieka dēlam zils un zaļš vien gar acīm sametās, un viņš vairs nekā iesākt. Ja viņš būtu zeltaino matu šķipsnu ap pirkstu aptinis, tad arī ziediņu noplūktu. Bet kā gan viņam to zināt, ja viltīgā milžu vecene par to nebija bildusi ne vārdiņa.

Božme iepina mednieka dēlu savos garajos matos un kā nieku pārsvieda pāri klintij uz savu zemi Kadžetiju.

Mednieka dēlu gaidīt gaidīja mājās, gaidīja, gauži apraudāja kā pazudušu un tad pārstāja gaidīt.

Tēvs, uzzinājis, kāda liela nelaime piemeklējusi viņa māju, izlūdzas valdniekam atļauju iet meklēt dēlu.

Mednieks pārnāca mājās un sāka posties ceļā.

— Tēv, dod man ieročus, — viņam teica meita, — un atļauj arī man iet meklēt brāli.

Tēvs gan klusībā pasmējās, sak, kur nu tu iesi, tas nav tev pa kaulam, taču iebilst neiebilda.

Mednieka meita ieģērbās vīrieša drēbēs, apbruņojās ar īstu zobenu, uzlēca zirgam mugurā un devās ceļā.

Tēvs ātri pārģērbās, apsegloja otru zirgu un jāja meitai pa citu ceļu pretī. Izjāja uz ceļa meitai priekšā, sagrāba viņas zirgu aiz iemauktiem un iesaucās:

— Ašāk kāp zemē no zirga!

Meitai ne miņas, ka tas ir tēvs. Atvēzējās ar zobenu un uzkliedza:

— Nost no ceļa, laupītāji

Ar spēcīgu cirtienu viņa izsita mednieku no segliem. Tad nolēca zemē, atkal atvēzējās ar zobenu, bet te tēvs saturēja viņas roku.

— Esi nu mierā, meit! Tas esmu es, tavs tēvs! Redzu, ka esi manis cienīga. Jāj un meklē brāli!

Viņa izjāja krustām šķērsām visu zemi, pārmeklēja mežus, pārskatīja kalnus — brāļa nav nekur. «Laikam kadži būs viņu nolaupījuši. Jāšu uz Kadžetiju,» viņa izlēma.

Bet kas zina, kur tā atrodas, uz kuru debess pusi doties? Cilvēks tur vēl nav savu kāju spēris.

Mednieka meita jāja, kur deguns rādīja — bez takas, bez ceļa. Pie vakara viņa nonāca jūras malā.

Kur vien acis met — tikai ūdens un smiltis, ne koku, ne tīrumu. Tikai pašā jūras malā redzama veca būdiņa.

Mednieka meita pieklauvēja pie būdiņas durvīm. Iznāca vecenīte. Meita lūdza naktsmāju. Vecenīte viešņu itin viesmīlīgi uzņēma.

Viņa dalījās ar to pieticīgajās vakariņās un apvaicājās:

— Kāds vējš tevi atpūtis šeit, kur pat cilvēka balsi nedzird?

— Meklēju ceļu uz Kadžetiju, — mednieka meita atbildēja. — Varbūt tu, vecmāmiņ, zini, kā uz turieni aizjāt?

— Kā aizjāt — gan nemāku sacīt, bet palīdzēt tev neatteikšos.

Vecenīte izveda viešņu pagalmā un parādīja uz jūru. Mednieka meita nezināja — ticēt vai neticēt savām acīm —, visapkārt dziļa tumsa, bet starp jūru un debesīm vienās ugunīs mirdz un laistās varena pils.

— Pilī mājo gūstekne no Kadžetijas, — vecenīte stāstīja. — Viņas skaistums ir uguns, kas apmirdz pili. Viņa neparko negribēja kļūt par mūsu valdnieka sievu, un viņš brīnumdariem pavēlēja pacelt pili gaisā, lai neviens viņu vaigā neredzētu. Jūra tad sāka vārīties, visas mājas tuvu un tālu noslaucīja no zemes virsas, visus cilvēkus aprija, pat valdnieku nepažēloja. Es taisni tobrīd biju kalnos izgājusi saknītes lasīt, tāpēc arī izglābos. Saliku visus prātus kopā un uzslēju, rau, šo būdiņu un tā nu kuļos pa dzīvi. Vai nu tā ir dzīve, bet ko lai dara, ja ari nave mani aizmirsusi. Bet gūstekne pilī zina, kur meklēt Kadžetiju, bet kā tev pie viņas nokļūt?

Mednieka meita visu nakti ne acu neaizvēra, domāja, kā atbrīvot gūstekni, un izdomāja arī.

No rīta meita atvadījās no labās vecenītes, pateicās viņai par viesmīlību un jāja gar jūras malu uz priekšu. Nonāca pilsetā. Tur viņa pārdeva rikšotāju, nopirka kuģi, salīga namdarus un lika uztaisīt garas jo garas kāpnes.

Ar kuģi mednieka meita pa jūru piebrauca pie pils, pieslēja kāpnes un uzkāpa pa tām augšā.

Viņa sauca gūstekni, lūdza, lai atver durvis, bet ne skaņas, ne miņas.

— Nebaidies! — sauca mednieka meita. — Es atnācu tevi atbrīvot no gūstat Parādi man ceļu uz Kadžetiju!

To dzirdot, gūstekne iznāca, visa mirdzēdama spožā gaismā. Viņa kopā ar mednieka meitu nokāpa uz kuģa un atgriezās krastā.

Abas nu devās ceļā uz Kadžetiju. Iet vienu gadu, iet otru gadu, noieta tikai puse no garā ceļa. Pēkšņi šaurā aizā priekšā uz ceļa nolaidās Uguns devs. Nogulās šis tā, lai neviens nedomā apkārt apiet, un no mutes tik liesmas šauda.

— Palaid mūs garām, dev, — mednieka meita lūdza.

— Apsoli, ka atnesīsi man burvju lukturi no Kadžetijas valdnieka pils, tad palaidīšu, citādi ne.

— Apsolu jau, apsolu, tikai palaid garām!

— Neesmu nekāds vientiesis, ka cilvēka vārdiem ticēšu, vienai no jums jāpaliek šepat.

— Labi, bet tu guli, kā gulēji uz sāniem, citādi nez vai izdosies lukturi dabūt.

Sarunāja, ka mednieka meita ies tālāk, bet otra paliks pie deva.

Mednieka meita iet pāri laukiem un upēm, cauri mežiem, pārvar augstus kalnus. Iet vienu gadu, iet otru gadu. Tad tālumā samanāmi Kadžetijas torņi — tik augsti, ka sniedzas līdz pašām debesīm.

Te viņai ceļu aizšķērsoja trīsgalvains devs, kas jāja uz raši.

— Vai tālu iedama? — viņš jautāja mednieka meitai.

— Uz Kadžetiju.

— Tevi tur neviens nelaidīs, nositīs. Labāk jau tad es tevi apēdīšu uz vietas, — devs saka.

— nav tava darīšana — ielaidīs vai neielaidis… paej labāk nost no ceļa! — mednieka meita atbild.

— Es tevi tik un tā apēdīšu, — devs nedomā atlaisties.

— Jāsmejas, atradies gan ēdājs, kā tu to izdarīsi, ja es esmu drosmīgāka un veiklāka par tevi! — mednieka meita teica. — Gribi redzēt? Tur tālāk, rau, ir aiza, es tai lidot pārlidošu kā spalviņa, bet tu vis pāri netiksi!

Devām spēka papilnam, bet prātiņš tāds paīss. Viņš aši notrausās no zirga un lēca pāri aizai. Taču aiza bija pārāk plata, bet devām kājas par īsām, un viņš tenteru tenteriem novēlās aizas dibenā.

Mednieka meita to tik bija gribējusi, viņa veikli uzlēca raši mugurā un kā putns traucās uz priekšu.

Nebija ko redzēt, ka spārnotais zirgs ar mednieka meitu jau stāvēja pie Kadžetijas vārtiem. Vārti te atveras, te aizveras, bet tik aši, ka cauri tiem netikt — ar asajām dimanta malām pārdrošnieku turpat pārgriezīs.

Mednieka meita piecirta spārnotajam zirgam ar papēžiem, un tas kā zibens izšāvās cauri vārtiem, tikai zirgam nogrieza asti.

Mednieka meita pieauļoja pie pils un no pārsteiguma palika vai bez valodas. Pils priekša pilna ļaužu, bet visi pārakmeņojušies! Pati pils kaut kas neredzēts — apakša visa no sudraba, augša — no zelta. Logos tup pieķēdēti drausmīgi zvēri. Divi briesmīgi vešapi apsargā ārdurvis.

Daudz nedomādama, mednieka meita izrāva zobenu, sakapāja abus vešapi un iegāja pilī.

Marmora zāle arī ļaužu pilna. No galvas līdz pusei cilvēki, kā jau cilvēki, bet zemāk — tie veidoti no akmens. Pēkšņi mednieka meita dzird — kāds viņu sauc vārdā. Skatās, tas taču viņas brālis! Abi apkampās, sabučojās. Brālis ņēmās stāstīt, ka viņš nokļuvis Kadžetijā, kā Božme viņu iepinusi matos un pārsviedusi šeit savā zemē.

Paslēpies, mās, jo tūlīt būs klāt cietsirdīgā pavēlniece Božme. Viņa jau tevi nepažēlos, arī pārvērtīs par akmeni!

— Nebaidies, brālīt, es ar viņu tikšu galā!

Viņa paslēpās aiz durvīm un sāka gaidīt.

lenaca Kadžetijas pavēlniece Božme. Mednieka meita ar vienu roku viņu sagrāba aiz zelta matiem, kam ziedi galos, bet ar otru roku atvēzēja zobenu.

— Tūlīt pārvērt manu brāli atkal par cilvēkul Atdzīvini arī visus citus cilvēkus un atdod manam raši asti!

Božme pateica burvības vārdus, un visi cilvēki atdzīvojās. Tie smagi nopūtās, sāka runāt, aiz prieka smieties.

Ļaudis nosprieda un ieslodzīja nežēlīgo pavēlnieci tornī bez logiem, bet mednieka meita paņēma burvju lukturi, kas tumsā pats uzdegās, un kopā ar brāli pameta Kadžetiju.

Viņi aizgāja līdz aizai, kur zemē gulēja Uguns devs.

— Celies augšā, dev, es tev atnesu lukturi! — mednieka meita teica.

Bet devs nevar piecelties, jo veselus trīs gadus šis nogulējis uz vieniem sāniem, sāni pārlieku notirpuši. Brālis un māsa apvēla devu uz otriem sāniem, lai guļ laimīgs otrus trīs gadus, bet paši devās tālāk trijatā — kopā ar meiteni no Kadžetijas, kas bija palikusi pie Uguns deva.

Meitene pastāstīja, ka viņa nemaz neesot no Kadžetijas. Kadži viņu agrā bērnībā nolaupījuši un aizveduši uz savu zemi, bet pēc tam valdnieks viņu no kadži nozadzis un ieslodzījis pilī, kas uzcelta starp debesīm un jūru.

Viņi visi trīs iet savu ceļu, te pēkšņi viņu priekšā kā no zemes izaug punduris, tikko pēdu garš vīrelis, bet bārda tam — kādas divas pēdas gara.

— Ja gribat, es jūs ratos pavedīšu? — viņš piedāvāja.

— Kur tad tev tie rati? — mednieka meita atsmēja pretī.

Punduris iesvilpās, pavicināja pātagu, un rati ar četriem zirgiem stāvēja uz ceļa. Zirgi tādi rumaki, ka nenoskatīties. Tiem tikai debesīs ar zvaigznēm rotāties, jūrā ar zivtiņām draiskoties!

— Iesim labāk kājām, — māsa teica brālim. — No pundura nekā laba nevar gaidīt.

Brālis nepaklausīja māsai. Kas no šā ko baidīties? Ko tāds nieka vīrelis ar mums iesāks? Vienreiz knipi pasitīsi, šim rati izjuks gabalu gabalos.

Visi trīs iesēdās ratos.

Punduris kā blusa veikli uzlēca uz bukas, uzšāva zirgiem ar pātagu, un viņi kā lidot lidoja uz priekšu.

Pie vakara viņi apstājās atpūsties zem koka. Ed paši un pacienā arī punduri. Mednieka meitai sagribējās dzert, un viņa sacīja:

— Aizej, cilvēciņ, uzmeklē avotu, atnes krūku ūdens!

— Vai es jums kāds ūdens nesējs? Ja gribi dzert, ej pati pēc ūdens, — punduris dusmīgi atteica.

Mednieka meita pati gāja meklēt avotu.

Bet punduris aši pielēca kājās, no visa spēka iezvēla mednieka dēlam, un tas nokrita zemē bez dzīvības. Tad punduris sagrāba meiteni aiz matiem un vilka uz savu mitekli. Viņš meiteni velk vilkšus, aiz viņas zemē paliek sliede.

Pa to starpu mednieka meita ilgi meklēja avotu. Kad viņa atgriezās ar ūdens krūku, redzēja, ka ne meitenes, ne pundura ne zirga vairs nav. Vienīgi brālis tikko vēl dzīvs guļ zemē. Viņa brāli apslacīja ar avota auksto ūdeni, iedeva nodzerties, un viņš atguvās. Tad abi devās pa pēdām uzmeklēt meiteni.

Pēdas viņus aizveda pie alas. Ieejai alā bija aizvelts priekšā milzīgs akmens.

Sagūstītā meitene alā, izdzirdējusi soļus, saprata, ka brālis ar māsu atnākuši viņu atbrīvot. Viņa priecīga tiem palīdzēt.

— Esiet klusi, citādi punduris pamodīsies, jūs vēl nositīs, — viņa tiem teica. — Paslēpieties tepat kaut kur, bet es izvilkšu no pundura, kur slēpjas viņa spēks.

Kroplais punduris pamodās pēc trim dienām un skatās, ka viņa gūstekne mirkst vienās asarās.

— Neraudi, skaistulīt, pie manis tevi slikta dzīve negaida, — šis ņemas mierināt.

— Ne jau par sevi es bēdājos. Par tevi baidos! Tu gulēji, bet šeit bezmaz devs ielauzās. Ja nu pēkšņi viņš ņem un tevi apēd!

— Neapēdīs — nevarēs sakost, bet, ja aprīs, vienalga, es palikšu vesels nn neskarts.

Viņš tevi piežmiegs!

— Nepiežmiegs, nevarēs — mana dvēsele nav manī pašā.

— bet kur tad?

— tur tajā pirtsslotā.

Meitene paķēra pirtsslotu Un spiež sev klāt:

— Sargāšu to vairāk nekā savu acu gaismu!

Punduris smejas:

— Met prom pirtsslotu, muļķīte, tajā nav manas dvēseles! Nav tāds dzimis, kas varētu manai dvēselei piekļūt, tā ir melnbaltajā zivī, bet zivs peld aiz divām jūrām trešajā jūrā. Zivi ir mans spēks, mans saprāts un mana dzīvība.

Brālis un māsa dzirdēja visu, ko punduris stāstīja.

Mednieka meita atstāja brāli sargāt alu, bet pati devās uz pilsētu pie jūras. Tur viņa bagātam tirgonim pārdeva no Kadžetijas atnesto burvju lukturi, nopirka laivas un sarunāja ar zvejniekiem, lai tie nomet tīklus.

Aiz divām jūrām trešajā jūrā meitene kopā ar zvejniekiem sāka zvejot, lai noķertu melnbalto zivi.

Daudz dienu un daudz nakšu mednieki izvilka tīklus, līdz beidzot nozvejoja melnbalto zivi. Mednieka meita uzšķērda zivij vēderu, bet vēderā, ko domā, — lādīte.

Mednieka meita atvadījās no zvejniekiem, par pateicību atstāja viņiem laivas un tīklus un devās atpakaļ uz alu.

Mednieka meita iet savu ceļu un prāto: «Jāapskatās, kas tajā lādītē ir?» Viņa pavēra lādītei vāku, bet no turienes izspurdza putniņš un aizlaidās. Tas bija pundura spēks.

Punduris tieši tobrīd nāca ārā no alas, bet, kolīdz putniņš izspurdza no lādītes, viņš bezspēkā nogāzās zemē.

Mednieka meita atgriezās pie alas un redz — punduris guļ zemē, nikni veras brālī, bet nekā izdarīt nevar, jo viņam nav vairs ne kripatiņas spēka!

— Jūs man atņēmāt spēku, atstājiet man dzīvību! — punduris lūdzās.

— To nu ne! Tu vēl kādam ļaunu nodarīsi!

Mednieka meita atvēra atkal lādīti un izlaida vēl divus putniņus. Tie aizlidoja katrs uz savu pusi. Tad nu arī pundurim pienāca gals.

Brālis un māsa iegāja alā, bet tā pilna kā piebāzta ar vēl neredzētiem dārgumiem. Ņēma tik un lika pilnus ādas maisus ar dārgakmeņiem un zeltu. Tad tos uzkrāva vienam no četriem zirgiem, bet paši uzsēdās uz trim zirgiem un jāja uz mājām.

Mednieks un viņa sieva necerēja ieraudzīt savus bērnus sveikus un veselus, bet nule viņi atgriezās, un dēls vēl atveda jauku meiteni sev par līgavu.

Valdniekam gan nāca ausīs, ka gauži skaista meitene mītot mednieka mājā, un viņš būtu ar mieru to atņemt, taču baidījās no mednieka meitas, jo slava par viņas varonību bija aplidojusi malu malas.

PELNRUŠĶIS

Kādreiz dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja neredzēts sliņķis. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņš nekā cita nedarīja kā sēdēja pie pavarda un rakņājās ar kociņu pa pelniem. Viņu tāpēc iesauca par Pelnrušķi.

Māte nopūlējās gan šā, gan tā, bet nekā dēlu piespiest strādāt — sliņķis pat no vietas lieku reizi neizkustējās!

Vecajai mātei nebija viegli uzturēt dīkdieni. Vienreiz Pelnrušķis izgāja pagalmā, bet māte ņēma un aizslēdza durvis. Pasvieda viņam pa lodziņu maizi, svaigu sieru, maisiņu ar pelniem un teica:

— Ej, kur deguns rāda, uzturi sevi, kā māki. Vei, še tev pelnu maiss, rušinies tajos pēc sirds patikas.

Slinkais dēls lūdzas, lai viņu nedzen prom no mājas, bet māte nekā negrib dzirdēt. Māte viņu vairs nelaida mājā atpakaļ.

Neko darīt. Pelnrušķis devās pasaulē.

Gāja viņš — sazin ilgi, sazin ne, līdz beidzot nonāca pie platas upes. Otrā upes krastā stāvēja devs un dzēra ūdeni. Tikko Pelnrušķis viņu ieraudzīja, sāka no bailēm drebēt kā papeles lapa. Bet kur lai liekas? Ja sāksi skriet, devs viens divi panāks!

Pelnrušķis bija gan slinks, taču muļķis nepavisam nebija.

«Varbūt man pašam devu nobiedēt?» viņš prātoja. «Izlikšos drošsirdīgs, varbūt šis nobīsies un pats liks Iekas vaļā!»

Pelnrušķis izvilka no kabatas nazi, pārdūra pelnu maišeli un pilnā rīklē iebrēcās:

— Ei, vārguli, kā tu uzdrīkstējies manā upē ūdeni duļķot!

Kliedz, bet pats pa krastu pastaigājas, pelnu maišeli purina. Pelni birst laukā, put un saceļ veselus mākoņus.

Devs skatās: kas tie par brīnumiem? Cilvēku tikko var saredzēt, bet kas par varenu gaitu, kādus putekļus sacēlis! Viņš paķēra no zemes akmeni, kāds gadījās pa rokai, un kā atbildēdams uzkliedza:

— Pievaldi mēli, mazo cilvēciņ, citādi no tevis tikai putekļi pāri paliks, rau, kā no šā akmens!

Un devs tā saspieda akmeni, ka tas sabirza sīkos putekļos.

Daudz neprātodams, Pelnrušķis pieliecās, It kā sniegtos pēc akmens, bet paslepus paņēma roka mātes doto sieru.

— Rau, kas no tevis paliks! — viņš iesaucās. — Veries, cik man daudz spēka! — Viņš saspieda dūri, un no jaunā siera sāka tecēt sūkalas.

Devām nenobrīnīties, no laika gala tādu stiprinieku starp cilvēkiem nebija manījis. Viņš nolēma, ka prātīgāk būs ar tādu neķildoties, un uzaicināja paciemoties, lai parādītu saviem brāļiem. Pelnrušķim neparko negribējās iet pie deva. Tikai viņi nezināja, kā atteikties. Bail iet un bail arī neiet.

Pārnes mani pāri upei. Nemaz negribas kājas samērcēt, — viņš teica devām.

Devs sāka brist pāri upei, šim bail tādu stiprinieku nepaklausīt. un uzsēdināja viņu sev uz pleca.

— ehē, tu gan esi viegls kā spalviņa!

— Kā gan citādi, es jau ar vienu roku turos pie debesīm. Ja palaidīšu roku vaļā, tev mani nenoturēt.

— Nu palaid, varbūt noturēšu.

Pelnrušķis izvilka nazi un ietrieca asmeni devām pakausī.

Devs no sāpēm iekaucās:

— Nu gals klāt! Labāk turies atkal pie debesīm!

Abi atnāca pie devu mājokļa. Pelnrušķim iepatikās devu plašā māja. «Jauki gan būtu tādā mājā dzīvot,» sliņķis domāja.

Uz pavarda nolikta milzīga keci. Sajā māla pannā devi cepa maizi. Devi palūdza ciemiņam uzmanīt keci, lai maize nepiedegtu, bet paši izgāja pagalmā, lai izceptu briedi.

Pelnrušķim likās, ka maizei viena puse jau apdegusi. Viņš mēģināja keci apgriezt apkārt, bet nespēja un uzgāza to sev virsū! Nabadziņš spārdās maizei apakšā, nekā nevar tikt laukā.

— Ienāca devi un no brīnumiem ieplēta mutes — ciemiņš guļ zem keci!

— Ko tu tur dari, cilvēk? — vecākais devs vaicāja.

— Mugurā bija sāpe iemetusies, tad nu es pieliku keci, lai kaulus sasildītu, — Pelnrušķis atbildēja. — Sāpe jau maķenīt pierimusi, — noņem nu keci nost!

Visi apsēdās ēst pusdienas.

Krūkā izrādījās pamazāk vīna. Devi iedeva Pelnrušķim lielu krūku, lai šis aizejot uz marani pēc vīna.

Pelnrušķis vai prātu zaudēja, kad ieraudzīja krūku. Viņam pa spēkam tikko pacelt tukšu trauku, kur nu to atnest pilnu ar vīnu.

Taču nekā nevarēja darīt, Pelnrušķis aizvilkās uz marani. Devi gaidīja, gaidīja, bet ciemiņš kā nenāca, tā nenāca vairs atpakaļ.

Devi gāja lūkot, kas ar ciemiņu atgadījies, un ko gan viņi redzēja — Pelnrušķis aprok ar lāpstu zemi apkārt kvevrei[1].

— Vai tu prātu esi izdzīvojis, vai? — devi jautāja.

— Labāk jau izvilkt kvevri un izdzert vīnu visu uzreiz nekā nēsāt pa druskai ar krūzītēm!

Devi brīnīties brīnījās — viņi pa deviņiem ar tādām grūtībām bija ierakuši zemē tukšu kvevri, bet ciemiņš tagad gatavs to izvilkt viens pats, turklāt pilnu ar vīnu!

Šiem nav cita padoma pie rokas — kā pašiem paņemt krūku, piepildīt to ar vīnu un aiznest uz māju.

Visi nu sēž pie galda — ēd, dzer un mielojas. Pēkšņi viens no deviem varen stipri nošķaudās. Nošķaudās tā, ka Pelnrušķi uzmeta pie pašiem griestiem. Labi vēl, ka šis pamanījās pieķerties pie sijas un nenovelties ar blīkšķi zemē.

— Kāpēc tu tur rāpies? — devi brīnījās.

— Kā jūs drīkstat manā klātbūtnē šķaudīti Tūlīt izraušu šo te rīksti un jums visiem sānus nozilināšu! — Pelnrušķis kliedza.

Devi aiz bailēm trīcēja un drebēja, zobs uz zoba nestāvēja. Viņi pa deviņiem ar tādām grūtībām bija atstiepuši šo siju, bet ciemiņš saka — rīkste!

Devi metās ārā no mājas un, ko kajas nes, joza katrs uz savu pusi. Bet Pelnrušķis norāpās zemē no griestiem un kopš tā laika sāka saimniekot devu mājā.

[1] Kvevre — liela zemē ierakta krūze vīna glabāšanai.

Lapsa par tiesnesi

Reiz dzīvoja kāds pērtiķītis — kustīgs, kā jau visi pērtiķi. Kur tik viņš nekāpa, kur tik nebāza savu degunteli.

Kādu dienu pērtiķītis pamanīja akmeņu kaudzi un aiz lielas ziņkārības ne no vietas netiek prom. «Jāredz, kas šeit paslēpts!» Nemierīgais pērtiķītis izmētāja visus akmeņus, līdz pamanīja alu. Tur viņš iebāza ķepu, sak, pagadās vēl gards kumoss, bet — tavas šausmas! — no alas izlīda milzu čūska!

Čūska izlīda no tumšās alas, iešņācās un metās pērtiķitim virsū.

— Ak, tu mana muļķa galva! — pērtiķītis sevi rāja. — Kāpēc man vajadzēja šeit līst? Vai tiešām cerēju te atrast krūzi eļļas?

— Apžēlojies par mani, lielo drakon! — viņš sāka čūsku lūgties. — Ja būtu zinājis, ka jūs šeit mājojat, nudien nebūtu traucējis jūsu mieru!

Vai tad čūska ir spējīga kādu pažēlot? Tad jau viņa nebūtu čūska!

— Ne prātā nenāk tevi pažēlot! — viņa nikni nošņācās.

— Tu mani uzmodināji, un tikai nāve izpirks tavu vainu!

Tieši tobrīd abiem garām gāja lapsa. Pērtiķītis bija daudz dzirdējis par lapsas gudrību un to apturēja.

— Lai lapsa mūs iztiesā, — pērtiķītis ieteicās.

— Labi, saki, lapsa, savu vārdu, — čūska bija ar mieru.

— Liecinieku jums nav, bet es pati nekā netiku redzējusi. Kā lai es jūs taisnīgi iztiesāju? — lapsa vaicāja. — Parādiet, kā tas notika no paša sākuma. Tu, čūska, esi tik laba un ielien atpakaļ alā, bet tu, pērtiķīt, papūlies savākt akmeņus kaudzē.

Čūskai tik gudra tiesnese bija pa prātam.

— Es gulēju savā alā. Rau, tā! — čūska teica. Viņa iebāza vispirms asti alā un tad lēnām pati tajā nozuda.

— Tagad netūļājies, viss atkarīgs no tevis paša! — lapsa pačukstēja pērtiķītim un viltīgi pameta ar aci.

Pērtiķītim divreiz nebija jāsaka, viņš aši aizkrāva alu ar akmeņiem, ka nebija ko redzēt. Tad lapsa teica:

— Klausies manu spriedumu, nepateicīgā čūska! Tu ņēmi ļaunā to, ka tevi izlaidām brīvībā, tad nu guli pēc sirds patišanas savā tumšajā alā. Muļķa pērtiķītis vairs netraucēs tavu miegu.

Kopš šī brīža pērtiķītis vairs nebāza degunu tur, kur nenācās.

Valdnieks un zemnieka meita

Velti meklēt taisnību pie valdnieka un kungiem. Pastāstīšu jums pasaku, tajā nebūs ne patiesības, ne melu.

Kādu dienu nabadzīgs zemnieks ara zemi. Bija uzaris jau desmit vagas, iesāka art vienpadsmito. Pēkšņi lemesis kaut kur aizķērās. Zemnieks apturēja vēršus. Skatās un netic savām acīm — zemē guļ zelta piesta. Zemnieks izberzē vienreiz, otrreiz acis — vai tikai nerādās! Ar čohas stērbeli viņš noslaucīja no piestas zemi, tā iemirdzējās vēl spožāk. Nabadzīgais zemnieks aiz prieka gandrīz vai prātu zaudēja. Viņš tālāk vairs neara, bet skrēja uz mājām.

— Kāpēc tik agri pārnāci, tēv? — izbrīnījās viņa meita.

— Ne nu man vairs aršana prātā, meitiņ, mūs vienreiz laime piemeklējusi! Arot atradu zemē zelta piestu!

— Vai mums tā vajadzīga? — meita vaicāja. — Ko mēs ar to darīsim?

— Ko darīsim? Atdošu to valdniekam, bet pretī palūgšu trīs šņores zemes.

— Vai tev prāts, tēv, apdomā labi! Valdnieks paņems piestu un vēl pieprasīs zelta piestalu!

Meita ilgi ņēmās atrunāt tēvu, bet viņš iespītējās, kā saka uzsvieda gaisā akmeni un atsedza galvu, lai krīt virsū!

Zemnieks ņēma piestu pār pleciem un aiznesa valdniekam.

— Lielo valdniek, — viņš teica, — saņem no manis šo zelta piestu un dod man pretī trīs šņores zemes.

— Bet kur tad piestala? — valdnieks jautāja.

— Vienīgi piesta, cita nekā zemē nebija.

— Ko tu, muļķi, mels! Kur atradi piestu, tur meklē arī piestalu! Ja tu man neatnesīsi arī zelta piestalu, likšu izraut tavu melīgo mēli.

Zemnieciņš gauži noskuma. Atcerējās, ka meita bija viņu atrunājusi nākt pie valdnieka.

— To man, vecajam muļķim, kā sacīt, arī vajadzēja, — viņš pats sevi rāja. — Kālab gan viņai nepaklausīju!

— Kam tu nepaklausīji? — valdnieks sāka tirdīt.

— Meita mani pa varītēm gribēja atrunāt, lai es pie tevis kāju nesperot. «Valdnieks,» viņa saka, «pieprasīs arī zelta piestalu.» Re, tā arī sanāca.

— Kā tad šī varēja zināt, ka es prasīšu arī piestalu?

— Kam jau galva ir uz pleciem, vienmēr zinās, kas pie kāda gala novedīs. Es, tukšpauris, tikai to neapjēdzu.

— Ja jau tava meita ir tik liela gudriniece, atsūti viņu pie manis uz pili.

Nabaga zemnieks slāja uz māju un visu ceļu ņēmās sevi strostēt. «Ak. es vecais muļķis, pats sev nelaimi sameklēju! I zelta piestu pazaudēju, i meita būs pagalam.»

Zemnieciņš pārnāca mājās un visu vārdu pa vārdam izstāstīja meitai.

— Nevaru tevi sūtīt pie valdnieka. Pagalam būsi!

— Nesaki neko. tēt! Valdnieks varbūt grib pārbaudīt manu gudrību, Iešu, varbūt paglābšu tevi no nelaimes.

Meita aizgāja uz pili.

— Ko pavēlēsi, lielo valdniek?

— Gribu redzēt, cik tev daudz gudrības! Ej tagad uz mājām, bet rīt atnāc pie manis ne apģērbta, ne kaila, ne kājām, ne jāšus, ne braukšus. Ja to pratīsi godam izdarīt, atdošu tavam tēvam zelta piestu, ja ne — pavēlēšu tev izraut mēli!

Otrā dienā meita novilka kleitu, aptina no galvas līdz kājām sev apkārt zvejnieku tīklu, piesēja to ēzelim un tā aizkļuva līdz pilij.

Valdnieks nenobrīnīties par zemnieka meitas attapību. Zemniekam viņš, kā solīts, atdeva zelta piestu, bet meitu atstāja pilī — būs pa rokai vajadzīgā brīdī gudrs padoms.

Vienreiz pilsētas nomalē uz naktsguļu apmetās gani, kas dzina lopus uz kalnu ganībām. Gani izjūdza zirgus, noņēma tiem no muguras smagās Vurdžinas, paēda un likās uz auss.

Naktī kāda gana ķēvei piedzima kumeļš. Otrs gans tobrīd pamodās un piesēja kumeļu vērsim pie kājas.

Otrā rītā ķēves saimnieks ieraudzīja kumeļu pie vērša kājas, pabrīnījās un gāja to atsiet.

— Tas ir mans kumeļš, manam vērsim atskrējis kumeļš! — sāka klaigāt gans, kurš bija kumeļu nozadzis.

Abi sāka strīdēties, bezmaz vai sakāvās, bet ne pie kāda gala netika.

Devās abi pie valdnieka, lūdza izspriest pēc tiesas un taisnības.

Valdnieks uzklausīja abus un teica:

— Ja jau kumeļš bija pie vērša, tad jau tas vērsim arī atskrējis.

Gans, kam piederēja ķēve, aiz brīnumiem vai valodu zaudēja, nevarēja vairs ne vārda izteikt. Viņš iznāca no pils nikns, aiz pārestības kodīdams lūpas.

Zemnieka meita iznāca viņam līdzi un paklusām teica:

— Nebēdājies, tava taisnība nezudīs. Ej sadabū tiklus un izmet pils pagalmā. Kad valdnieks brīnīsies un teiks — vai tas kur dzirdēts, ka zivis uz zemes ķer, tu nesaki ne vārda, es pati viņam atbildēšu.

Gans tā arī izdarīja. Valdnieks, pamanījis, ka gans izmet tīklus pils pagalmā, pats savām acīm nenoticēja.

— No kura laika zivis dzīvo uz sauszemes?

— Un tu brīnies, valdniek? — zemnieka meita smejas.

— Vērsim taču piedzima kumeļš, kāpēc lai uz sauszemes zivis nedzīvotu.

Valdnieks aptvēra, ka zemnieka meita ganu samācījusi. Viņš apskaitās uz meitu un aizsūtīja viņu atpakaļ uz mājām kamēr nav šim neslavu sacēlusi pa visu zemi.

Zemnieka meita to tik bija gaidījusi.

Īkstītis

Reiz dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja vecītis ar vecenīti. Abi gauži bēdājās, ka viņiem nebija bērnu.

Kādu dienu vecītis tīruma ara zemi. Pusdienas laika vecenīte savikšas aiznest vecītim ēdienu. Ielika hurdžina kukurūzas plāceni, krūzi rūgušpiena un snāja uz tīrumu. Iznākusi no sētas, vecenīte pēkšņi dzird kādu balstiņu pīkstam:

— Māmiņ, dod es aiznesīšu hurdžinu?

— kas tu esi. un kur tu esi, maziņais?

— stāvu tepat tev blakus, esmu Īkstītis, tavs dēliņi!

Vecenīte krietni pieliecās, un — pavei — viņai blakus stāv sprīdi garš puisītis, stiepj rociņas pēc hurdžinas.

— labi, ja gribi, panes, manu mazulīt — vecenīte iesmējās.

Pasniedza viņam hurdžinu, palīdzēja pārmest par plec. Vai, nu Īkstītim pa spēkam tāds smagums! Hurdžina piespieda mazuli gluži pie zemes, gandrīz vai nospieda. Vecenite paņēma viņu uz rokām.

Vecenīte aiznesa Īkstīti uz tīrumu. Tur viņš pamanīja arklu un pieprasīja:

— Dod, tēt, es vadīšu vērsi! Uzsēdini mani vērsim uz skausta!

— Vai nu prāts, mazulīt! — vecītis pabrīnījas. — Tu jau nenosēdēsi uz skausta, nokritīsi zemē, vērsis tevi vēl samīs.

— Bet es gribu art, gribu art! — īkstītis ietiepās.

Neko darīt. Vecītis uzsēdināja dēlēnu vērsim uz skausta.

Kur nu tāds sīkulītis noturēsies vērsim uz skausta, nokrita un pazuda irdenajā zemē kā nebijis.

— Pagalam mūsu dēliņš! — vecīši nobēdājās, nevarēdami mazuli nekur atrast.

Vai nu īkstītis zemē pazudīs! Viņam par laimi vējš sadzina mākoņus lielās gubās, pa debesīm šurp un turp valstīja dzelzs bumbas — sāka rūkt pērkons, lietus gāza kā ar spaiņiem! Ūdens zemi izskaloja, un Īkstītis izrāpās no vagas sveiks un vesels.

Viņš bija lietū dikti izmircis, izvēsis. Viņš ielīda vīna dārzā, sakūra zem vīnogulāja ugunskuru un nosēdās sildīties. Sēdēja, sildījās, uzrāva pa dziesmiņai un ar sprunguli uguni piebakstīja.

Tieši tobrīd garām skrēja gauži izsalcis vilks. Viņš pamanīja īkstīti un aiz prieka sāka ņirgt — kaut vienam kumosam uz kārā zoba!

— Es tevi aprīšu! — vilks teica.

— Nedari vis tā! — īkstītis atbildēja.

Vilks atplēta rīkli, sakampa zēnu, bet šis iesprūda vilkam nolūzušajā zobā.

Īkstītis sēdēja vilka zobā un urbināja to ar asu kociņu. Vilks aiz sāpēm iekaucās.

— Lien ātrāk ārāt — vilks brēca.

— Ne prātā nenāk, tu mani aprīsi!

— dodu goda vārdu, ka to nedarīšu.

Īkstītis neticēja un tik urbina vilkam ar kociņu nolauzto zobu.

Vilks tādas sāpes nespēja paciest. Ņemas zvērēt, ka neesot ne prātā zēnu aprīt.

— Lien ārā, Īkstīt, es tev uzdāvināšu aitiņu ar zelta ādiņu, — vilks lūdzās.

Vilks atplēta rīkli, un zēns izlēca ārā.

Vilks atveda īkstītim aitiņu ar zelta ādiņu, bet pats joza prom, cik kāju, atpakaļ neatskatījies.

Īkstītis sāka dzīt aitiņu ar zelta ādiņu uz mājas pusi. Abi iet — aitiņa pa ceļam noplūc zālīti, īkstītis papūš salma stabulē. Tā viņi gāja, līdz nonaca mājas.

Vecīši nenopriecāties par īkstīti — kaut arī maziņš taču dēls!

Trīs sliņķi

Kādā zemē visiem izrādīšanai turēja trīs sliņķus. Par šiem slinkāku neatrast visā pasaulē.

Vienreiz visi trīs guļ darza zem koka ena. Zari ar gatavajiem bumbieriem liecas līdz pašai zemei.

— Kaut bumbieris būtu man iekritis mute! — saka viens no sliņķiem.

— Ja krīt, tad lai krīt bez kātiņa, —ta vieglāk butu apēst! — sapņo otrs.

— Kālab gan jums tik daudz muti vārstīt, mēli kulstīt? — viņiem vaicā trešais.

Manīgais

Kādreiz pasaulē dzīvoja deviņi brāļi, nebija tiem ne tēva, ne mātes. Viņi dzīvoja gauži nabadzīgi, paši staigāja vienās skrandās, arī būdiņas visos četros kaktos tāds tukšums, ka ne ugunij te būtu ko darīt, ne plūdiem ko aizraut līdzi. Brāļi devās salīgt par kalpiem.

Viņi staigāja un staigāja — velti, nevienam tie nebija vajadzīgi.

Brāļi noguruši apsēdās ceļmalā.

Pa ceļu nāca vecenīte, nesa lielu krūzi ar aukstu ūdeni. Pie viņas pieskrēja jaunākais brālis — Manīgais un lūdza:

— Lai taviem bērniem allaž labi klājas, dod mums padzerties, vecmāmiņ!

Viņš nolika no ādas taisīto krūzi — mataru, un vecenīte viņam to pielēja pilnu ar ūdeni. Manīgais vispirms iedeva padzerties brāļiem, pēc tam padzērās pats.

— Kas jūs tādi būtu cits citam tik gauži līdzīgi? Uz kurieni tā iedami? — vecenīte apvaicājās.

— Mēs visi esam brāļi, vecmāmiņ, ejam meklēt gabalu maizes! Varbūt tu zini, kam kalpi būtu vajadzīgi?

— Eita, dēli, taisni, taisni vien. Kad tiksiet pāri upei, nonāksiet pie deva. Runā, ka viņam gani esot vajadzīgi.

Brāļi tā arī darīja — gāja taisni. Pievakarē nonāca pie upes. Upe bija plata un dziļa, bet tiltiņš tai pāri šaurs un vecs. Brāļi pārgāja pāri tiltiņam un atradās turpat pie deva mājas.

Tikko devs brāļus pamanīja, tā teciņiem vien steidzās viņiem pretī. Devs bija tīšām palaidis valodas, ka meklējot kalpus, tā viņš ievilināja pie sevis cilvēkus. Atnāk cilvēki pie viņa līgt par ganiem, bet šis citu dzīvu aprij, citu uz iesma apcepina.

Devs cēla brāļiem priekšā brangas vakariņas, noguldīja un arī pats likās uz auss. Devs guļ, bet acis ciet never — nogaidīs, kad šie deviņi aizmigs, tad guļošus piebeigs.

Vecākie brāļi drīz krāca saldā miegā. Manīgais neguļ, patur acīs devu.

— Vai visi guļ, vai kādam nenāk miegs? — devs ievaicājas.

— Man nenāk miegs! — Manīgais atbild.

— Kāpēc tev nenāk miegs?

— Tavas zosis gāgina, neļauj man gulēt.

Devs aizgāja un aprija visas zosis. Brīsniņu nogaidījis, atkal apvaicājas:

— Vai visi guļ, vai kādam nenāk miegs?

— Man nenāk miegs! — Manīgais atbild.

— Kāpēc tev nenāk miegs?

— tavas govis mauj, neļauj man gulēt.

Devs aizgāja uz kūti un aprija visas govis. Brīsniņu nogaidījis, trešo reizi apvaicājas:

— vai visi guļ, vai kādam nenāk miegs?

— man nenāk miegs! — manīgais saka.

— Kapec tev nenāk miegs? — devs vaicā un pats aiz niknuma griež zobus.

— Tavi zirgi zviedz, neļauj man gulēt.

Kolīdz devs izgāja pagalmā, Manīgais uzmodinaja brāļus un teica:

— Bēgsim ātrāk prom no šejienes! Devs grib mūs apēst.

Brāļi piecēlās, saģērbās un klusām izgāja pagalmā. Aizdurvē paslēpās un nogaidīja, kamēr devs atgriezīsies istabā.

Devs aprija zirgus un atgriezās istabā. Manīgais piezagās un aizšāva durvīm priekšā aizbīdni.

Brāļi naski joza uz tiltiņu un dzirdēja kazu brēcam pilnā kaklā viņiem nopakaļ:

— Brāļi bēg prom, brāļi bēg prom!

Manīgais sagrāba kazu un skrēja, ko kājas nes, projām, atpakaļ neatskatījies.

Devs, izdzirdējis, ka brāli bēg prom, metās pie gultas — patiesi, brāļu tur vairs nav! Metās pie durvīm — nevar tās atvērt! Sāka lauzt durvis, — kur nu izlauzīsi! Beidzot tās izgāza ar visām eņģēm un sāka dzīties pakaļ brāļiem.

Manīgais skrien, ko māk. Devs viņam drāžas pakaļ kā viesulis, min turpat, turpat vai uz papēžiem.

Manīgais pārskrēja pāri tiltiņam un apstājās — zināja, ka milzīgais devs neuzdrīkstēsies kāpt uz vecā, šaurā tiltiņa.

— Aizmuki gan tu man, nekrietneli, — devs kliedza.

— Kālab ne, lutausi! — Manīgais atsmēja.

Brāļi devās tālāk, nonāca kādā pilsētā un salīga par zirgu puišiem valdnieka stallī.

Manīgais aši apkopa zirgus un pēc tam spēlējās ar kazu.

— Tāda kaza vēl nebija redzēta — ko šai arī neprasītu, visu atbild cilvēku valodā!

Kad valdnieks padzirdēja, ka Manīgais sarunājas ar kazu, nenoticēja pats savām ausīm. Viņš pavēlēja atņemt jaunākajam zirgu puisim kazu. Kolīdz vezīrs kazu aizveda, tā Manīgais pie valdnieka uz pili prom un viņam saka:

— Ko tu, valdniek, darīsi ar kazu? Tu taču neesi zemnieks! Atdod man manu kazu, es tev no deva mājas atnesīšu paklāju.

Vispirms atnes paklāju, tad paskatīšos, varbūt arī atdodu kazu, — valdnieks atbildēja.

Manīgais gāja pie deva. Noslēpās pagalmā un gaidīja, kad devs aiziet medībās. Tiklīdz devs no mājas lauka, Manīgais pa logu mājā iekšā.

Devām uz tahtas uzklāts pūkains paklājs, tik skaists, ka ne acu novērst. Manīgais piesprauda visu paklāju no vienas vietas pilnu ar adatām un atkal noslēpās pagalmā.

Devs pārnāca mājās, gribēja atpūsties un atlaidās uz paklāja, bet no sāpēm stāvus pielēca. Pārsēdās citā vietā un atkal sadurstījās. Lai kur apsēžas, visur duras. Devs sadusmojās ne pa jokam, paķēra paklāju un izmeta pa logu ārā. Bet Manīgais to tīk bija gaidījis, uzreiz klāt! Paķēra paklāju un teciņiem joza uz tiltiņu.

Devs pamanīja Manīgo un kliedza:

— Ak tu, velna papēdi, atkal esi mani izāzējis?

Devs sāka dzīties puisim pakaļ, bet nepaguva noķert, jo Manīgais pārskrēja pāri tiltiņam, ka nodimdēja vien.

— Izmuki tu man, nekrietneli! — devs kliedza.

— Kālab ne, lutausi! — Manīgais atsmēja.

Puisis pilī atdeva paklāju valdniekam. Paklājs valdniekam gauži iepatikās, bet kazu viņš Manīgajam i nedomāja atdot, uzdāvināja tikai tūbas cepuri.

Brāļiem radās skaudība, ka Manīgajam jauna cepure, bet šiem vecas, apdriskātas. Tad brāļi sacīja valdniekam:

Devam ir daudz brīnumainu mantu. Manīgais ir veikls, pavēli tik, gan viņš vēl kaut ko atnesīs.

— Netici brāļiem, valdniek! — Manīgais teica. — Devām nekā vairāk nav.

Valdnieks Manīgo neuzklausīja. Pavēlēja atnest visus dārgumus, kādi vien devām ir.

— Labi, valdniek, — Manīgais sacīja. — Salikšu visus dārgumus lādē un atstiepšu šurpu. Apģērb tikai mani par imeretīnu[1] meistaru un iedod namdara darba rīkus.

Manīgais saģērbās par imeretīnu, paņēma līdzi zāģi, ēveli, kaltu, cirvi, dēļus un devās ceļā. Viņš nonāca līdz deva mājai un sāka staigāt pa mežu. Manīgais staigāja vienu dienu, staigāja otru, kamēr sastapa devu.

— Aha, nu tu esi man rokā, Manīgais! — devs iekliedzās ļaunā priekā.

— Tad ta joki, atradis gan Manīgo, kaut tas būtu noputējis no pasaules! — puisis teica. — Viņa dēļ valdnieks man turpat vai galvu norāva! Es valdniekam apsolīju uztaisīt tādu lādi, kas lido un nemūžam neizjūk. Valdnieks tajā ielīda, bet lāde, ko domā, izjuka! Manīgais bija visas naglas pa klusam izvilcis! Ja viņš, palaidnis, man patrāpīsies pa rokai, uz vietas nožmiegšu!

— Klausies, uztaisi arī man tādu pašu lādi, noķeršu Manīgo un ietupināšu tajā, — devs lūdzās.

Puisis sanagloja lādi, ka nebija ko redzēt, un sacīja devām:

— Nu, kāp tik iekšā, pārbaudīsim, cik stipra būs.

Glupais devs ielīda lādē, iespēra ar kāju pa sienu, sita ar kāju pa grīdu — stingri sanaglota.

— Bet tagad notupsties, — puisis teica. — Es lādi aizvēršu, paskatīsimies, vai tu varēsi ar galvu uzlauzt tai vāku.

Glupais devs notupās zemē, bet puisis aši aiznagloja vāku un teica:

— Nebēdājies, nesūrojies, aizvizināšu tevi pie valdnieka!

— Atkal tu, Manīgais, esi mani piemuļķojis! — devs iegaudojās.

— Kā tad tu domāji, lutausi! — Manīgais smējās.

Valdnieks gaidīja Manīgo, dega nepacietībā redzēt dārgumus, kādus no deva atnesīs jaunākais zirgu puisis.

Pārradās Manīgais, piebrauca ar visu lādi tieši pie pašas pils. Lādei tūliņ uzkrita valdnieks ar saviem nazirvezīriem. Bet Manīgais pa to starpu paņēma milzīgu akmeņsāls gabalu un uzkāpa augstā platānā, kas auga turpat pils pagalmā. Tupēja kokā un gaidīja, kas nu notiks.

Valdnieks atvēra lādi, bet no turienes izspruka devs, pārlieku dusmīgs. Daudz nedomādams, devs metās virsū valdniekam un viņa vezīriem, vienu pēc otra pakampa un norija savā nepiepildāmajā vēderā!

Pēc tam devs sāka meklēt Manīgo. Dzird, tas kaut kur augšā smejas. Devs atgaž galvu un ierauga, ka puisis tup pašā koka galotnē, plīst vai pušu aiz smiekliem.

— Klausies. Manīgais, kā tu tik augstu uzrāpies? — devs brīnījās.

— Gauži viegli. Nolikos pagulēties zem koka, uzvēlu sev uz krūtīm, pavei, šo sāls bluķi, kas man rokās, — un augšā biju!

— Bet kā lai es tieku augšā?

— Nogulsties zem koka. Es nometīšu sāls bluķi. Tu to uzvelsi sev uz krūtīm un lidosi augšā.

Glupais devs nolikās guļus zem koka. Manīgais uzmeta lielo sāls gabalu viņam virsū un kā naglot pienagloja šo pie zemes.

Te nu arī pasakai beigas.

[1] Imeretīni — gruzīni, kas dzīvo vienā rietumgruzijas daļā

Tris brāļi un blēdīgais plikpauris

Reiz dzīvoja pasaulē, bet varbūt arī nedzīvoja trīs brāļi. Abi vecākie brāļi bija lieli vientieši, bet jaunākais gana apķērīgs. Tēvs visiem trim dēliem atstāja daudz zelta un papilnam dažnedažādu mantu. Gulēdams uz nāves cisām, tēvs deva dēliem labu padomu — neielaisties nekādās darīšanās ar plikpauriem, pat nieku no viņiem nepirkt.

Pagāja kāds laiks. Brāļi dzīvoja labi, visa viņiem bija papilnam. Uz pilsētu viņi nejāja un plikpaurus ne acīs nedabūja redzēt. Te kādu dienu izbeidzās sāls.

Vecākais brālis posās uz pilsētu pēc sāls. Uzkrāva ēzelim mugurā hurdžinu pilnu līdz malām ar zeltu, jo, vientiesīgs būdams, nezināja, cik sāls var maksāt, un jāja uz pilsētu.

Pa ceļam viņš sastapa plikpauri, lielu blēdi.

— Laba diena!

— Laba diena!

— Kur ta nu jādams?

— Uz pilsētu, gribu zeltu iemainīt pret sāli.

— Mainīsim, man ir sāls, cik vajag.

— Ar tevi negribu mainīt. Tēvs pieteica ar plikpauriem nekādās darīšanās neielaisties.

— Ja negribi, negribi, — plikpauris saka. — Ar varu jau nepiespiedīšu!

Vecākais brālis jāja tālāk. Bet blēdis pa citu ceļu viņu apsteidz un bija atkal priekšā. Pasveicināja.

— Kur ta nu jādams? — viņš atkal vaicāja vecākajam brālim.

— Esmu ceļā uz pilsētu pēc sāls.

— Sāli vari nopirkt no manis.

— No tevis nepirkšu, tēvs vēlēja no plikpauriem neko nepirkt.

— Kā tad tu pie sāls tiksi? — blēdis brīnās. — Šeit plikpauri vien dzīvo!

Vecākais brālis neparko negribēja no plikpaura pirkt sāli.

— Lai notiek pēc tava prāta, ja negribi — nepērc. Es tev uzdošu mīklu, — plikpauris teica. — Ja atminēsi, iedošu tev sāli un kamieli vēl piedevām. Ja neatminēsi, atdosi man ēzeli un hurdžinu ar zeltu.

Vecākais brālis savā vientiesībā bija ar mieru.

— Man ir pērļu vistiņa. Aiziet viņa agri no rīta uz mežu, izdēj tur olu, bet vakarā, skatos, nāk mājās divatā, un abas — pērļu vistiņa un viņas ola — kladzina, ka viss pagalms skan. Ko tas varētu nozīmēt?

Vecākais brālis ilgi lauzīja galvu — nespēja mīklu atminēt. Un palika ar tukšām rokām. Tiesa, plikgalvis viņu pažēloja, iedeva aiz žēlastības mārciņu sāls uz mājām līdzi.

Vecākais brālis pārnāca mājās gauži bēdīgs, brāļiem ne vārda par savu neveiksmi.

Uz pilsētu pēc sāls tagad jās vidējais brālis. Uzkrāva ēzelim mugurā hurdžinu pilnu līdz malām ar zeltu un devās ceļā. Pa ceļam viņš sastapa to pašu plikpauri.

— Laba diena, mīlīt! Kur ta nu jādams?

— Uz pilsētu, gribu mainīt zeltu pret sāli.

— Tāpēc jau nav uz pilsētu jājāj, es varu tepat uz līdzenas vietas apmainīt.

— Nekas nesanāks, — vidējais brālis atsaka, — nevaru pārkāpt tēva novēlējumu. Viņš vēlēja neielaisties darīšanās ar plikpauriem.

— Ja negribi, negribi. Ar varu jau nepiespiedīšu!

Blēdis nogriezās sānis, aizjāja pa taisnāku ceļu un atkal bija vidējam brālim priekšā. Pasveicināja.

— Kur ta nu jādams, mīlīt?

— Esmu ceļā uz pilsētu pēc sāls.

— Sāli vari nopirkt no manis.

— To es nevaru, tēvs man vēlēja nepirkt no plikpauriem.

— Kā tad tu pie sāls tiksi? Šeit tuvu un tālu tikai plikpauri vien dzīvo.

Neparko vidējais brālis negribēja no plikpaura pirkt sāli.

— Lai notiek pēc tava prāta, ja negribi, negribi. Ļauj, es tev uzdošu mīklu, — plikpauris teica. — Ja atminēsi, atdošu tev sāli un kamieli piedevām. Ja neatminēsi, tavs ēzelis un hurdžina ar zeltu būs mana.

Vidējais brālis savā vientiesībā bija ar mieru. Un plikpauris viņam uzdeva to pašu mīklu, ko bija uzdevis vecākajam brālim.

Arī vidējais brālis mīklu neatminēja. Viņam vajadzēja blēdīgajam plikpaurim atdot gan savu ēzeli, gan hurdžinu ar zeltu. Tiesa, blēdis par viņu apžēlojās, iedeva līdzi uz mājām mārciņu sāls.

Vidējais brālis atgriezās mājās noskumis, brāļiem par savu neveiksmi nebilda ne vārda.

Jaunākais brālis pabrīnījās, kāpēc vecākie brāļi pārved mājās tik maz sāls.

Viņš uzkrāva ēzelim mugurā hurdžinu pilnum pilnu ar dārgakmeņiem un jāja uz pilsētu.

Pa ceļam arī viņš sastapa to pašu blēdīgo plikpauri. Sasveicinājās.

— Kur ta nu steidzies?

Jaunākais brālis viņam atbildēja tāpat, kā vecākie brāļi bija atbildējuši. Arī jaunākais brālis negribēja ar plikpauri mainīt zeltu pret sāli.

Blēdis nogriezās sānis un steidzās pa citu ceļu tik ātri, ka ari jaunākajam brālim tika priekšā. Sasveicinājās.

— Kur ta nu steidzies?

— Esmu ceļā uz pilsētu pēc sāls.

— Kālab tev tik tālu jājāj? Ļauj, es tev uzdošu mīklu. Ja atminēsi, atdošu tev veselu pudu sāls un kamieli piedevām. Ja neatminēsi, paņemšu tavu ēzeli un hurdžinu ar dārgakmeņiem.

Jaunākais brālis bija ar mieru.

— Man ir pērļu vistiņa. Aiziet viņa agri no rīta uz mežu, izdēj tur olu, bet vakarā, skatos, nāk mājās divatā — pērļu vistiņa un viņas ola, — un abas kladzina, ka viss pagalms skan. Ko tas varētu nozīmēt?

— Vai redzējies, gluži tāpat kā pie mumsl — apķērīgais puisis pavīpsnā. — Arī mūsu pērļu vistiņa katru dienu iet uz mežu un divatā ar olu atgriežas mājās. Ko viņas kladzina, iesim pajautāsim mūsu bitēm, viņas mežā pieskata gan tavu, gan manu pērļu vistiņu …

Plikpauris redz, ka šo puisi viņam neizdosies piemuļķot, nesagrozīs viņam galvu ar blēņām. Vajadzēja vien iet uz mājām, atvest kamieli un sāls maisu.

Plikpauris atdeva jaunākajam brālim visu, ko bija solījis, bet pats paguva kamielim iečukstēt ausī:

— Kolīdz iesi pāri staignai vietai, gulsties zemē, necelies kājās. Ja nu tevi piespiedīs piecelties, tad neej kūtī, piepūt sānus tā, lai netiec pa durvīm iekšā. Saimnieks tevi padzīs, tad tu nāc atpakaļ pie manīs.

Jaunākais brālis sāka dzīt kamieli un ēzeli uz māju pusi.

Ceļā viņiem pagadījās staigna vieta. Kamielis nolikās guļus dubļos un augšā necēlās. Apķērīgais brālis nekā neteica. Mierīgi nosēdās ceļmalā uz pīta žoga un aizpīpēja pīpi.

Garām gāja ceļinieks.

Jaunākais brālis ar viņu sasveicinājās un teica:

— Esi tik labs, kad iesi cauri mūsu ciematam, pasaki manai sievai šādus vārdus: «Varbūt man laimēsies, un tu dzemdēsi bērnu. Varbūt man laimēsies, un tas būs dēls. Varbūt man laimēsies, un mūsu dēls izaugs. Kad dēls būs izaudzis liels, atsūti viņu pie manis ar arbu, jo man kamielis iestidzis dubļos. Ievelšu kamieli arbā un aizvedīšu uz mājām.»

Kamielis no tiesas pārbijās. «Aiz bada te man pēdējā stundiņa pienāks, kamēr viņa dēls ar arbu atbrauks man pakaļ, bet var gadīties, ka vēl neatbrauc, ja šis nepiedzims!» Kamielis pieslējās kājās un sāka soļot uz priekšu.

Jaunākais brālis nonāca mājās un ņēmās dzīt kamieli kūti. Kamielis piepūta sānus un nekā netiek pa durvīm iekšā.

— Brāļi, iedodiet man cirvi! — jaunākais brālis sauc.

Kamielim pārlieku resns vēders, no sāniem maķenīt apcirtīšu.

Kamielis redz, ka ar šo puisieti joki nebūs. Izlaida gaisu un paklausīgi iegāja kūtī.

Bēdas — prom, laimi — šurp, saldus sapņus jums un mums.

Trīs vardi — trisjautājumi

Kādreiz dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja nabadzīgi zemnieki — vīrs ar sievu. Viņi dzīvoja tik nabadzīgi, ka vecā būdiņa turpat vai krita kopā un jumts bruka uz galvas virsū.

— Nav vairs spēka tā dzīvot, — zemnieks teica sievai.

— Iešu un raudzīšu piepelnīties citur.

Pa ceļam kādas upes malā viņš sastapa zvejnieku.

— Pieņem mani par kalpu, labo cilvēk, kalpošu tev uzcītīgi un godīgi, — nabaga zemnieks lūdzās.

— Labi, — zvejnieks bija ar mieru. — Gada beigās ar tevi norēķināšos — došu govi, nevis parastu govi, bet tādu, kas dienā reizes piecas slaucama un ik pa divām nedēļām atnes telēnu.

Nabaga zemnieks kalpoja jo cītīgi un godīgi. Palīdzēja zvejniekam izmest tīklus, ganīja lopus, aprušināja vīna dārzā vīnkokus, aplaistīja sakņu dārzu.

Pagāja apaļš gads. Zvejnieks izveda govi no kūts un kalpam teica:

— Saņem, rau, govi par savām pūlēm! Govs nav parasta, bet tāda, kas reizes piecas dienā slaucama, ik pa divām nedēļām atnes telēnu. Bet liec aiz auss, pēc trim gadiem, trim mēnešiem un trijām dienām aiziešu pie tevis. Teikšu trīs vārdus un uzdošu trīs jautajumus. Ja neatbildēsi, paņemšu gan govi, gan visus tās pēcnācējus.

Nabadzīgais zemnieks atvadījās no zvejnieka un dzina govi uz savām mājām.

Sieva sagaidīja vīru ar prieka asarām acīs.

Viņi sāka dzīvot pārticībā.

Govs bija reizes piecas dienā slaucama, ik pa divām nedēļām atnesa teļu. Gada beigās zemniekam jau bija krietns ganāmpulks. Vīram un sievai netrūka nenieka, taču pašam sirds nebija mierīga — visu laiku jādomā par zvejnieku un viņa jautājumiem.

Pagāja kādi trīs gadi un trīs mēneši. Bija vēl atlikušas trīs dienas. Zemnieks noskuma, ne vairs ēd, ne dzer, sēž, galvu nokāris.

— Kas tev noticis? — sieva viņam vaicāja. — Māja mums pilna ar mantu, ne postu, ne bēdas nezinām, bet tu sēdi tāds bēdīgs.

Vīrs nu sievai pastāstīja par zvejnieka norunu.

— Rīt atnāks un aizdzīs visu mūsu ganāmpulku, jo neceru, ka varēšu atbildēt uz viņa jautājumiem.

— Atradis gan par ko bēdāties! Es tavā vietā atbildēšu, nelaid tikai viņu pār slieksni.

Vēl nebija pagājusi nakts, vēl nebija ataususi diena, kad zvejnieks klāt gan.

Klaudzina pie durvīm.

— Kas mums tur gulēt neļauj? — zemnieka sieva atsaucas.

— Atver, tas esmu es, zvejnieks! Atnācu pateikt trīs vār dus, uzdot trīs jautājumus.

— klāj tik vaļā turpat, kur stāvi, ko te durvis virināt?

— vakar tev putnu atsūtīju, kur to likāt?

— atradis gan putnu! tā jau bija muša, gailis to norija!

— Gailis jau tev nav no maziņiem!

— Kur nu maziņais! Še palaida savu dziedamo vaļā — aiz deviņiem kalniem manu māsu no kājām nogāza!

— Vārga gan tev tā māsa!

— Nevarētu vis teikt. Vai nu tāda deviņos gados deviņus dēlus dzemdētu. Visi deviņi izauguši stiprinieki, pavei, mūsu ganāmpulku gana, dienu un nakti apsargā!

Zvejnieks noprata, ka šā govs ir drošās rokās, neizdosies viņam ganāmpulku aizdzīt, un teica:

— Jūs esat savas mantas cienīgi. Lai tā jums iet labumā!

Tad zemnieks ar sievu lūdza zvejnieku istabā un cēla galdā bagātīgu cienastu.

Tušina dēls un princis

Reiz dzīvoja, bet varbūt arī nedzīvoja kāds valdnieks. Viņam bija viens vienīgs dēls, kuru tēvs neprātīgi mīlēja.

— Diezin vai visā pasaulē otru tādu dēlu atrastu! — viņš vienreiz teica saviem nazirvezīriem.

— Pasaule plaša, gan jau atrastu! — atbildēja galvenais vezīrs.

Valdnieks pārlieku sadusmojās.

— Tad ej un uzmeklē! Ja tādu atradīsi, dabūsi tik daudz zelta, cik pats sver, ja ne — galva tev ripos.

Vezirs izlūdzās trīs mēnešus laika un devās pasaulē meklēt zēnu, kas būtu līdzīgs princim kā divas ūdens piles viena otrai. Viņš pārstaigāja krustām šķērsām zemi no trim debess pusēm.

Pagaja veseli trīs mēneši. Viņš atgriežas pie valdnieka ar tukšām rokām un teica:

— Valdniek, es pārstaigāju tavu zemi no trim debess pusēm, vēl būtu jāizstaigā no ceturtās. Dod mēnesi laika. Ja nepārvedīšu zēnu, kas būtu līdzīgs princim kā divas ūdens piles viena otrai, tad nocērt man galvu.

Valdnieks bija ar mieru un deva vezīram vēl apaļu mēnesi laika.

Galvenais vezīrs nu ņēmās meklēt zēnu, pārstaigājot zemi no ceturtās debess puses. Nonāca viņš līdz kalniem, kur lopkopji tušini ganīja aitas.

Pa nogāzi skraidelē puikas. Viens no tiem pēc vaiga princis kas princis. Vezīrs viņu tūdaļ pamanīja un aizveda kopā ar tēvu uz pili. Tur viņš tušina[1] dēlu ietērpa prinča drānās un abus ar princi ieveda pie valdnieka.

Valdnieks apkampj gan vienu, gan otru, taču netiek gudrs, kurš būtu paša dēls, kurš viņa līdzinieks.

— Labi, manu vezīr, darbos esi pierādījis savu taisnību, saņem apsolīto zeltu!

— Nē, valdniek, vispirms pateicies ganam par to, ka viņš atveda šurp savu dēlu, tikai pēc tam norēķinies ar mani, — vezīrs teica.

Valdnieks bagātīgi apdāvināja tušinu ar zeltu un sudrabu un lūdza atstāt zēnu pilī, kamēr tas paaugsies. Tušins bija ar mieru.

Valdnieka dēls ar gana dēlu kopā mācījās, kopā rotaļājās. Abi izauga par staltiem un skaistiem jaunekļiem.

Valdnieks priecīgs, bet valdniece staigā drūmāka par lietus mākoni. Valdnieks apvaicājās, ar ko viņa nemierā, kas viņu nokaitinājis.

— Kā lai es būtu apmierināta! — valdniece atbild. — Visi cilvēki ir mirstīgi, nomirsim arī mēs abi. Kā pēc tam atšķirs — kurš princis, kurš gana dēls. Ja nu pēkšņi gana dēls iegūst valsti?

— Esi bez raizēm, — valdnieks saka, — iepin lieku diegu mūsu dēla drēbes, un kurš katrs pazīs princi.

Runāts — darīts. Valdniece kļuva priecīga, bet nu savukārt noskuma tušina dēls.

— Nebēdājies, — princis viņu mierina. — Uzvelc manas drēbes, man nu tas diegs bijis nebijis.

— Arī man tas nav vajadzīgs. Man tikai sāpīgi, ka mūs negrib ģērbt vienādi kā brāļus.

Jauneklis staigāja bēdīgs vienu dienu, otru dienu, bet trešajā dienā saka princim:

— Palūdz, lai valdnieks mums rīt iedod zirgus, izlaidīsim kādu riksi.

Otrā diena jaunekļi jāja izklaidēties. Viņi aizjāja krietni tālu no pils, tad gana dēls apkampa princi, atvadījās no viņa un palaida zirgu auļos. Princis auļoja viņam pakaļ.

— Nejāj man līdzi, paliec tepat! Tu esi princis, bet es — gana dēls!

— Kur tu būsi, tur es būšu! Esmu ar mieru iet nāvē, bet no tevis nešķiršos.

Un princis auļoja blakus savam audžubrālim.

Viņi jāja vai nu ilgu, vai īsu laiku, līdz nonāca svešā zemē. Ne viens, ne otrs nezina, uz kuru pusi tālāk jāt. Nolēma tā — uz kuru pusi lidos bulta, uz to pusi arī jās.

Tušina dēls uzvilka stiegru, izšāva bultu. Bulta aizlidoja pāri septiņiem kalniem. Abi jāja tai pakaļ, jāja pēc zīmēm — bulta notriekusi kokiem lapas, kalniem norāvusi virsotnes.

Viņi pārgāja pāri septītajam kalnam. Redz — nogāzē vīnogulāju dārzs, bet tajā zem cidonijas koka viņu bulta. Abi nokāpa no zirgiem un palaida tos aiz vīnogulājiem zālē ganīties. Paši saplūca vīnogas, paēda un nolikās zem cidonijas gulēt.

No rīta abi pamodās un redzēja, ka tālāk nav ceļa! Briesmīgs gvelvešapi apvijies visapkārt vīnogulāju dārzam, asti atliecis atpakaļ pie galvas un tur to žokļos.

— būs ar šo jācīnās, — tušina dēls saka.

— Nepārvērtējiet savus spēkus, — gvelvešapi teica cilvēku valodā. — Ar zobenu prātīgāk man tuvumā nerādīties, bulta manu ādu neņem. Vienreiz zvelšu ar asti, no jums nenieka pari nepaliks. Taču es jums ļaunu nevēlu, palaidīšu brīvībā, ja atvedīsiet man meiteni, kas nav dzimusi no cilvēka.

— Lai notiek pec tava prāta! Laid mūs prom no šejienes.

— Tā vien es jums neticu. Viens no jums paliks šeit, otrs ies pēc meitenes.

— Kur lai atrod tādu meiteni? — tušina dēls taujāja.

— Ej uz to pusi, kur saule riet. Varbūt tur viņu atradīsi.

Pie gvelvešapi palika princis, bet tušina dēls devās ceļā.

Saule slīd uz rietumiem, jauneklis iet viņai līdzi. Pievakarē viņš nonāca meža malā. Te bija māja, bet pagalmā veca sieva kārsa vilnu.

— Labdien, māt, — jauneklis sveicināja. — Slāpes mani galīgi piebeigušas, iedod ūdeni nodzerties, lai taviem bērniem veselība.

Vecā sieva pagriezās pret atnacēju:

— Labdien, labdien, dēliņi Ja tu mani nepagodinājis par māti, no tevis maniem dēliem būtu brangas vakariņas! Kāds vējš tevi šurpu atpūtis? Pāri devu īpašumiem pat putnam nav brīv pārlidot.

— Esmu lielā nelaimē, ka pat ar devu tikties nav bail! Es meklēju meiteni, kas nav dzimusi no cilvēka. Vai tu, māt, nezini, kur tādu atrast?

Vecā sieva apsolīja viņam nelaimē palīdzēt. Padeva jauneklim dzert un ēst un saka:

— Paslēpies tonē[1], drīz mani dēli atgriezīsies no medībām. Ja patrāpīsies šiem acīs, dzīvu tevi aprīs!

No medībām pārradās devi — vecās dēli. Pārnesa mājās briedi, izņēma tam iekšas, novilka ādu, izcepa, paēda un nolikās uz auss.

Otrā rītā, kad devi bija atkal aizgājuši medībās, vecā sieva iedeva tušina dēlam asu nazi un teica:

— Aizteci uz mežu un nogriez koku, un atstiep šurp.

Jauneklis nogrieza garu koku un kaut kā pārvilka mājās, bet vecā sieva to pārlauza kā skangalu pret ceļgalu!

— Šis nederēs, vajadzīgs daudz izturīgāks koks. Sēdies zirgam mugurā un jāj man līdzi..

Vecā sieva slāja uz mežu, nogrieza milzīgu koku, uzsvieda pati sev uz pleca un nesa. Viņa gāja naski, jauneklis uz zirga tikko viņai tika līdzi.

Abi iznāca no meža jūras malā.

— Vei, še nazis un tecīla, — vecā sieva saka jauneklim, — uzasini nazi, bet nu asu gan, lai ar vienu griezienu koks būtu pušu.

Tušina dels uzasinaja nazi. Vecā sieva pateica burvju vārdu un iemeta koku jūrā. Ūdens atplūda no malas, un turpat netālu bija samanāma niedre.

— Skrien nogriez to pie pašas saknes un nes šurpu! — vecā sieva pamācīja. — Netūļājies, citādi viļņi tevi vēl apris.

Jauneklis aizskrēja, nogrieza niedri un joza, cik kāju, atpakaļ! Viļņi dzenas viņam pakaļ, teju, teju min uz papēžiem. Jauneklis ar pēdējiem spēkiem rāvās uz priekšu un paspēja izlēkt malā.

Vecā sieva nez ko pačukstēja niedrei, pēkšņi niedre pārplīsa, no tās iznāca meitene — ne acu novērst, cik skaista!

Jauneklis uzsēdināja meiteni uz zirga un devās atpakaļceļā. Viņi jāja, jāja un nomaldījās. Ierauga dārzu, bet dārzā aug koki ar brīnumainiem augļiem.

Abi nokāpa no zirga, norāva pa sulīgam auglim. Nepaguva ne iekost, kad nezināms spēks viņus sāka vilkt un stiept! Dārza saimnieks, nežēlīgais vienacis devs, bija sajutis cilvēka smaku un raušus rāva tos pie sevis. Devs abus sagrāba un stiepa uz māju. Jaunekli devs iegrūda lielā kambarī un piekala ar ķēdi pie sienas blakus daudz citiem gūstekņiem, bet meiteni ieslodzīja augstā tornī. Pēc tam devs iekūra uguni, izcepa un apēda vienu no gūstekņiem un tad nolikās uz auss, lai saldi nosnaustos.

Devs guļ un krāc tā, ka visa māja skan.

Vai viņš ilgi guļ? — tušina dēls apvaicājās gūstekņiem.

Aprij cilvēku un sūt trīs dienas no vietas.

— Un jūs gaidāt, kamēr viņš jūs visus nobeigs? Ņemsim visi reizē, pārrausim ķēdes un nositīsim devu!

Mēģināts vēl nav zaudēts. Gūstekņi saņēma pēdējos spēkus, reizē visi iegūla ķēdēs un tās pārrāva!

Gūstekņi pajuka uz visām pusēm. Katrs manījās tālāk no briesmu vietas. Bet tušina dēls paņēma iesmu, izdūra devām vienīgo aci, lai šis vairāk neredzētu ķert un aprīt cilvēkus.

Devs iegaudojās, pielēca kājās, sāka uz vietas griezties riņķī kā daždien vilciņš. Jauneklis devu ieslodzīja un pats metās uz torni pēc niedru meitenes. Viņš grasījās jau kopā ar meiteni pazust, kad padzirdēja kādu balsi saucam palīgā. Jauneklis atvēra mūri mazas durvis, bet aiz tām, ķēdēs iekalts, dirnēja vecs kroplis ar trīs aršīnu garu bārdu.

— Ei, cilvēka dēls, pastum man bļodiņu ar ēdienu un krūzi ar ūdeni! — kroplis lūdzās.

Jauneklim kjuva vecā žēl, viņš piestūma tam klāt bļodiņu ar ēdienu un krūzi ar ūdeni. Kroplis paēda, nodzērās. Taču krūzē nebija parasts ūdens, bet gan burvju dzēriens, un katrs tā malks spēkus trīskāršoja. Kroplis sarava ķēdes, ka nebija ko redzēt, iezvēla jauneklim ar dūri — tas aizlidoja sānis kā ķirbis. Vecis saķēra meiteni un pazuda kā zemē ielīdis.

Tušina dēls piecēlās kājās, skatās: nav ne veča, ne meitenes.

Jauneklis gāja prom, kur acis rāda. Viņš ilgi gāja pāri kalniem un pāri aizām. Drēbes viņam noplīsa skrandās, zābaki nodila drisku driskās. Jauneklis apgūlās atvilkt elpu zem augstas, kuplas egles. Viņš guļ, skatās debesīs un pēkšņi pamana, ka šurp uz egli lido vešapi. Eglē milzīga ligzda un tajā divi burvju putna Paskundži mazuļi. Putnēni, briesmas nojauzdami, sāka čiepstēt. Jauneklis paķēra loku, izšāva bultu un spārnoto briesmoni pieveica.

Putnēni ligzdā apklusa. Bet jauneklis atkal nogūlās zemē un cieši aizmiga. Atlidoja putns Paskundži, atnesa saviem mazuļiem barību. Skatās — zemē pie ligzdas izstiepies beigts vešapi, bet blakus tam guļ cilvēks. Gudrais putns nojauta, kas uzveicis tā ienaidnieku. Viņš pabaroja mazuļus, tad izpleta varenos spārnus pāri jauneklim, lai to aizsargātu no dedzinošās saules stariem.

Gana dēls izgulējās, atvēra acis, bet par viņu nolaidies kaut kas melns, aizsedzis visas debesis. Viņš nobijās un atkal aizvēra acis.

— Nebaidies no manis, cilvēka dēls, — Paskundži viņam teica. Paldies tev, tu izglābi manus mazuļus. Es tos perēju pa septiņiem gadiem reizi, bet vešapi allaž apēd! Kā tu atkulies šajā nomaļajā vietā? Vai tev nav vajadzīga mana palīdzība?

Jauneklis izstāstīja savus piedzīvojumus.

— Tu lido pa visu pasauli, vai neesi šur vai tur manījis kroplu veci ar trīs aršīnas garu bārdu? — jauneklis vaicāja putnam.

— Kroplais vecis slēpjas pazemes mežā, — Paskundži zināja teikt. — Man uz turieni ceļa nav. Es aiznesīšu tevi pie koka, kur sākas mežs. Tur ik vakarus no pazemes izlec kumeļš un ganās zem koka. Tu paslēpsies kokā un uzlēksi kumeļam mugurā. Viņš tevi aiznesīs pazemes mežā. Tagadiņ sēdies man mugurā un aizver acis.

Putns uzšāvās līdz pat mākoņiem, un jauneklis nepaguva ne apskatīties, kad atradās pie liela, kupla koka pašā lauka vidū.

Jauneklis uzrāpās kokā un sāka gaidīt. Kolīdz saule norietēja, zem koka pāršķēlās balts akmens, gaisā pasitās zemes pikas un ārā izlēca balts kumeļš. Jauneklis, daudz neprātodams, uzlēca tam mugurā. Kumeļš metās cauri pāršķeltajam akmenim atpakaļ pazemē un nonāca biezā mežā. Jauneklis skatās uz visām pusēm un redz, ka kokā pie stāvas klints karājas niedru meitene. Nabadzīte tikko dzīva, kroplais vecis viņu pakāris aiz matiem.

Jauneklis noņēma meiteni no koka, bet nu nezina, ko tālāk darīt, kā izkļūt virszemē dienas gaismā.

— Izglāb mani, cilvēka dēls! — pēkšņi ierunājās kumeļš.

— Vecis mani mērdē badā. Ganos pie koka, bet tur vairs nemaz nav zāles. Vecis ir noslēpis manus iemauktus zem liela akmens, bez tiem es nevaru aizbēgt. Dabū iemauktus, un es jūs abus iznesīšu virszemē.

Jauneklis pacēla akmeni, un zeme iedunējās. Zem akmens iemaukti un trauks ar zaļu ūdeni. Jauneklis paņēma iemauktus un atlaida akmeni atpakaļ. Trauks saplīsa, zaļais ūdens izlija uz visām pusēm. Pēkšņi zeme iedunējās, iedrebējās un pāršķēlās stāvā klints, no tās izvēlās beigts kroplis. Traukā bija glabājusies viņa ļaunā dvēsele.

Jauneklis uzmauca kumeļam iemauktus, un tas uz burvju mājienu pārvērtās par varenu raši. Viņš uznesa jaunekli un meiteni virszemē un vienā stiepienā aizjoņoja līdz vīna dārzam, kur princis gaidīja savu audžubrāli.

Gana dēls apkampa princi, bet pēc tam saka gvelvešapi:

— Es izpildīju tavu uzdevumu, atvedu meiteni, kuru nav dzemdējis cilvēks. Bet vai tev viņas vajag? Ļauj viņai nākt kopā ar mums, būs mums māsa.

Gvelvešapi neteica ne pušplēsta vārda, saruka un saruka aizvien mazāks un pēkšņi nometa ādu.

— Pārsteigto jauniešu priekšā stāvēja neredzēti skaista meitene!

— Paldies tev, jaunekli, tu mani izglābi, — viņa teica.

— Mani kādreiz nolaupīja jaunais Džuda — kroplais vecis ar trīs aršīnas garo bārdu. Es būtu aizgājusi bojā, tāpat kā daudz citu meiteņu viņa pazemes mežā, bet kroplo veci noķēra vienāds devs. Tad vecis mani nolādēja: «Tik ilgi tu staigāsi gvelvešapi izskatā, kamēr nebūsi redzējusi brīnumu.» Vai tad tas nav brīnums — meitene, kas nav dzimusi no cilvēka!

Gana dēls noskūpstīja raši uz abām acīm un palaida brīvībā, bet meiteni uzaicināja nākt līdzi. Viņš aizveda draugus pie ganiem dzimtās Tušetijas kalnos.

[1] Tušini — gruzīni lopkopji, kas dzīvo Gruzijas kalnu novadā Tušetijā

[2] Tonē — liela maizes cepamā krāsns, līdz pusei ierakta zemē

Čongūrists

Pasaulē reiz dzīvoja valdnieks. Viņam bija meita skaistāka par pašu sauli debesīs.

Daudzi sapņoja par skaisto princesi. Daudz slavenu un dižciltīgu jaunekļu tīkoja pēc viņas rokas, taču valdnieks visiem atteica.

— Vispirms atnes nemirstības ābolu, — viņš katram lika pie sirds, — un pierādi, ka esi princeses cienīgs.

Daudz drosmīgu varoņu devās pasaulē meklēt burvju koku, bet neviens tā ari vairs neatgriezās.

Pils tuvumā dzīvoja nabadzīgs jauneklis. Viņš tuvu un tālu bija izslavēts ar savām dziesmām un čongūras spēli.

Jauneklis iemīlēja daiļo princesi, augām dienām un naktīm sapņoja par viņu un tad nolēma, sak, jāizmēģina laime.

Aizgaja pie valdnieka un lūdza izdot princesi viņam par sievu.

Valdnieks nepadzina nabadzīgo čongūristu, pateica viņam tāpat, kā bija teicis visiem:

— Ja atnesīsi man nemirstības ābolu, dabūsi princesi par sievu.

Čongūrists paņēma savu čongūru un devās pasaulē meklēt nemirstības ābolu.

Viņš gāja ilgu vai neilgu laiku, pārgāja pāri deviņiem kalniem un redz — kalna nogāzē zaļo dārzs. Apkārt dārzam pārāk augsts mūra žogs, pat putnam to nepārlidot! Congūrists apgāja dārzam apkārt, gāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, taču nekur pat spraudziņas nemanīsi. Apgāja apkārt otrreiz, apgāja — trešoreiz. Jauneklis iet, spēlē čongūru un dzied maigu dziesmiņu.

Dārzs pamira, koki nostāja čabināt lapas. Dziesmu klausās kalni un lejas. Putni, kas lidinājās augstu gaisā, nolaidās uz koku zariem paklausīties čongūrista dziesmu.

Te pēkšņi akmens mūris pašķīrās, un čongūrista priekšā pavērās brīvs ceļš dārzā.

Šis bija dārzs, kurā auga ābele ar nemirstības āboliem. Briesmīgs gvelvešapi apsargāja brīnumaino ābeli. Kolīdz briesmonim degunā iesitās cilvēku smaka, šis ielaiž nelaimīgo dārzā un norij kā ogu ugunīgajās iekšās.

Arī tagad gvelvešapi sajuta cilvēka smaku un pavēra akmens mūri.

Čongūrists iet pa dārzu, dzied savu sērīgo dziesmu.

Gvelvešapi jau atvēra milzīgo rīkli, ar aizsmakušu rēkoņu nesās virsū cilvēkam … bet tad sastinga. Viņu pārsteidza nekad vēl nedzirdētās čongūras skaņas. Maigā dziesma remdēja ļaunā briesmoņa niknumu.

Bet čongūrists tikai iet, un ar viņa dziesmas saldajām skaņām pielīst viss dārzs.

No gvelvešapi acīm sāka ritēt asaras, viņu savā varā sagrāba vēl nepazītas skumjas.

Te pēkšņi pārtrūka čongurai stīgas.

Jauneklis apklusa.

Viņš apstājās gvelvešapi priekšā un itin mierīgs gaidīja savu likteni.

Bet gvelvešapi norāva ābolu un pasniedza to jauneklim, teikdams:

— Ņem šo ābolu, nebaidies, to tu esi nopelnījis! Līdz šai dienai neviens ar mani nebija runājis dziesmas valodā. Ņem nemirstības ābolu, kaut arī bez tā nemirstīgs ir cilvēks, kurš spēj radīt tik skaistas dziesmas.

Content

Sprīvule Ausma Saules meita

Gruzīnu tautas pasakas

Vecītis nāk ciemos

Cikars

Labsirdīgais gans un ziņkārīgā meitene

Valdnieka audžudēls

Saules meita

Divas pļaukas

Lielais ērglis un mednieks

Vecais namdaris un viņa vedekla

Lauva un zaķis

Ivanē un Devkaci

Ķildīgās večas un gudrā meitene

Irmisa

Tukšu runu dēļ

Par gudro brāli un muļķa brāli

Mācītais virs unlaivinieks

Mednieks no Lilo

Bailīgais zaķis, glupais vilks un viltīgā lapsa

Mednieka dēls

Tava nauda vesela!

Skopais tirgonis un nabadzīgais vīrs

Valdnieks un viņa kalps

Sizmara

Saule un lietus

Dariačangas dārzs

Kā kalps kungu mierināja

Meļņa dēls

Netaisnais valdnieks un gudrais zemnieka dels

Zaķu māte un zaķēni

Valdnieka Muzarbas dēls

Mednieka meita

Lapsa par tiesnesi

Valdnieks un zemnieka meita

Īkstītis

Trīs sliņķi

Manīgais

Tris brāļi un blēdīgais plikpauris

Trīs vardi — trisjautājumi

Tušina dēls un princis