Sprīvule Ausma

Rīta zvaigznes dēls

Rīta zvaigznes dēls

Jaunās pasaules indiāņu pasakas

No gadsimta uz gadsimtu, no pasaudzes uz paaudzi tautā tiek saglabātas pasakas un leģendas. Katrai tautai ir savi iemīļotie varoņi, savi sapņi un savi rūpesti, savs pētiskais skatījums. Šajā krājumā iepazīsimies ar Dienvidamerikas, Centrālās Amerikas n Ziemeļamerikas jeb, kā šīs zemes sauca to pirmatklājēji eiropieši, — Jaunās Pasaules indiāņu senajām legendām un pasakām.

Gandrīz pirms pieciem gadsimtiem — 1492. gadā Kristofors Kolumbs devās jūras braucienā no Spānijas uz rietumiem, tolaik gluži nepazīstamā Atlantijas okeāna plašumos. Viņa mērķis bija atrast jaunu rietumu jūras ceļu uz bagāto Indiju. Taču viņš atrada Jauno Pasauli — Ameriku.

Kolumbs pats nesaprata, ka tā ir Jaunā Pasaule. Viņš bija pārliecināts, ka ir atklājis Indiju. Tāpēc iedzimtos, mūžsenos Amerikas pamatiedzīvotājus nosauca par indiāņiem.

Šis nosaukums viņiem tā arī palicis līdz pat mūsu dienām.

Kad spānieši sasniedza Ameriku, tās vidusdaļā, kuru tagad sauc par Meksiku, viņi ieraudzīja brīnišķīgas pilsētas ar pilīm un tempļiem, rūpīgi apstrādātus laukus, kanālus un ar akmens plāksnēm bruģētus ceļus. Šeit, Centrālajā Amerikā, meklējams maiju, acteku un tiem radniecīgo cilšu senās augstās kultūras šūpulis.

Kad angļi apmēram trīs simti gadu pēc spāniešiem sāka iekarot Ziemeļamerikas zemes, viņi sastapās ar lepno, nežēlīgo un pusmežonīgo indiāņu-mednieku klejojošām ciltīm.

Spānieši un portugāļi, dzīdamies pēc zelta un dārgakmeņiem, bija paspējuši Centrālās Amerikas senās valstis iznīcināt.

Angļi, franči, vācieši un citi ieceļotāji no Eiropas iznīcināja bizoņus, bez kuriem indiānim-medniekam dzīve nav dzīve, un nedaudzos vēl paglābušos Ziemeļamerikas indiāņus piespiedu kārtā pārcēla uz dzīvi īpašos apgabalos — rezervātos.

Īsto — iedzimto amerikāņu seno varenību un slavu glabā sava laika mūžsenās leģendas un teikas. Neliela to daļa sakopota šajā grāmatā.

Tad nu kā nesteidzīgi ceļinieki pārstaigāsim Jauno Pasauli no tās dienvidiem līdz pašiem ziemeļiem! Iedomāsimies, ka mēs ejam no Amazones tveicīgajiem, staignajiem džungļiem pāri Panamas zemes šaurumam, pāri Meksikas plakankalnēm un tuksnešiem, cauri bezgalīgajām Bizonu zemes prērijām, tālāk virzoties uz skuju koku bagātajiem Kanādas mežiem. Ejam un ieklausāmies, kādas pasakas stāsta svelmainajā selvā, acteku seno pilsētu drupās, kādas zem vigvama jumta ziemeļu mežā. Ieklausīsimies Jaunās Pasaules mūžsenās leģendās!

Šis bija ievadījums. Pasaka nulle sāksies.

DIENVIDAMERIKAS UN CENTRĀLĀS AMERIKAS INDIĀŅU PASAKAS

Indiāņu skumjas

Kādreiz zvēri un putni apvaicājās indiānim no acteku cilts:

— Kāpēc tu esi tik noskumis? Varbūt tu kaut ko vēlies? Palūdz, un mēs tev iedosim.

Indiānis atbildēja:

— Es gribu būt laimīgs.

Pūce teica:

— Kas tā laime tāda ir? Labāk palūdz kaut ko citul

— Es gribu būt skaists.

Vanags teica:

— Tu būsi tikpat skaists ka es.

— Es gribu būt spēcīgs.

Jaguārs teica:

— Tu būsi tikpat spēcīgs kā es.

— Es gribu būt viltīgs.

Lapsa teica:

— Tu būsi tikpat viltīgs kā es.

— Es gribu veikli kāpelēt pa kokiem.

Vāvere teica:

— Tu būsi tikpat veikls kā es.

— Es gribu redzēt tumsā.

Lūsis teica:

— Tu būsi tikpat skadrām acīm kā es.

— Es gribu tālu iet un nenogurt.

Briedis teica:

— Tu būsi tikpat nenogurdināms kā es.

— Es gribu zināt, kad sāksies lietus gāzes.

Lakstīgala teica:

— Es brīdināšu tevi ar savu dziesmu.

— Es gribu pazīt dziedinošās zālītes.

Čūska teica:

— To es tev iemācīšu — es labi pazīstu visas zālītes un zinu ko kurā spēj.

Tā indiānis dabūja visu, ko bija vēlējies, vienīgi laimi viņš nesaņēma.

Pūce teica:

— Drīz indiānis daudz ko zinās un daudz ko pratīs.

Tad iebrēcās putns Cačalaka:

— Un tas remdēs viņa skumjas!

Saulespuķe

Pirms daudz, daudz gadiem kādā acteku ciematā dzīvoja meitenīte, vārdā Ksočitla, kas musu valodā nozīmē — puķe. Ksočitla par visu vairāk mīlēja sauli. Viņa tajā skatījās neatskatīdamās — no agra rīta līdz vēlam vakaram. Bet, kad saule paslēpās aiz kalniem, viņa gāja uz mājām un iemiegot priecīga domāja, ka rīt atkal to redzēs.

Tovasar saule svilināja nežēlīgi. Pie debesīm neparādījās ne mākonītis, zemē nenolija ne pilīte lietus. Aiz pārliecīga sausuma novīta puķes un zāle, tīrumos neizauga kukurūza un ļaudis cieta badu. Tad mazā Ksočitla saprata, ka zeme ir izslāpusi pēc lietus. Meitenīte griezās ar lūgumu pie mīļās saules, uzrunādama to savā valodā par Tonatiu.

— Tonatiu, tu zini, cik ļoti es tevi mīlu, tu zini, kāda man laime tevi redzēt katru dienu. Taču cilvēkiem gauži vajadzīgs lietus. Paskaties, kā viņi cieš! Esi žēlīga un padomā par viņiem!

Un saule izpildīja mazās meitenītes lūgumu. Mākoņi kā palagi aizklāja debesis, un sāka līt. Lietus lija aumaļām daudz dienu no vietas.

Lauki sāka zaļot, puķes un zāle ātri atžirga, cilvēki atkal bija laimīgi.

Vienīgi mazā Ksočitla dienu no dienas kļuva balāka un skumjāka, jo viņa tik ilgi nebija redzējusi sauli! Saules stari viņai bija vajadzīgāki par visu vairāk.

Meitenīte jau bija kļuvusi gluži vārga, kad beidzot pie debesīm parādījās saule. Tā glāstīja savu mīluli un teica viņai:

— Nāc, Ksočitla, man līdzi uz tādu tālu zemi, kur saule nekad nenoriet, uz zemi, kur puķes zied cauru gadu! No šā brīža tavs vārds būs Ksočitla-Tonatiu — Saulespuķe.

Mazā Ksočitla pārvērtās par brīnišķīgu zeltainu ziedu, tikai pats viducītis tam palika tumšs kā meitenītes acis un mati.

Šī puķe jau agrā rītausmā pavēršas pret lecošo sauli un griežas tai līdzi augu dienu, kamēr tā noriet.

Kopš tā brīža, kad pie mums iestājas rudens, Amerikā atnāk pavasaris un Meksikas tīrumos uzzied zeltainās saulespuķes kas indiāņu valodā tiek sauktas par ksočitla-tonatiu.

Kā radās kukurūza

Senais dievs Kecalkoatls jeb Lielā Spalvainā Čūska dzīvoja debesīs starp mākoņiem. Vienreiz viņam sakārojās redzēt zemi. Tad viņš saviem vecākajiem brāļiem palūdza atjauļu un nolaidās no debesīm biezā meldru audzē tolteku cilts zemē. Tur tālu no ļaudīm viņš no zariem un zāles uzcēla sev mājokli.

Drīz nomira tolteku virsaitis. Tad indiāņi atnāca pie Lielās Spalvainās Čūskas un uzaicināja viņu uz savu pilsētu Tlauaku. Viņi to ievēlēja par virsaiti un virspriesteri.

Lielā Spalvainā Čūska redzēja, cik trūcīgi dzīvo ļaudis, un gribēja viņiem palīdzēt. Naktī viņš devās uz Raganu Pauguru un sarunājās ar saviem vecākajiem brāļiem.

Viņš lūdza, lai brāļi nosūta lejā uz zemi gudrību, lai viņš to varētu izdāļāt ļaudīm.

Vecākie brāļi nebija skaudīgi un viņam atklāja visu amatu noslēpumus. Lielā Spalvainā Čūska iemācīja cilvēkiem iegūt sudrabu un zeltu, apstrādāt smaragdus, granātus un tirkīzus.

Viņš tiem iemācīja noaust paklājus no putna Ketcala krāšņajām spalvām, no Sarkanā putna purpurkrāsas spalvām un Dzeltenā putna zeltainajām spalvām.

Viņš tiem iemācīja izaust greznus audumus.

Viņš tiem ieradīja, kā no akmeņiem un ķieģeļiem uzcelt mājas.

Un tad pēc Lielās Spalvainās Čūskas ieteikuma indiāņi uzcēla četras skaistas pilis. Pirmā pils tika izgreznota ar smaragdiem, otrā pils tika uzcelta no koraļļiem un perlamutra, trešā izrotāta ar smalkiem zelta kalumiem, bet ceturtā pils tika uzcelta no tīra melnkoka.

Plašās zāles visās četrās pilīs bija izklātas ar dārgiem paklājiem, kas tika darināti no krāsainām putnu spalvām.

Lielā Spalvainā Čūska ar to vēl nebija mierā. Viņš vēlēja ļaudīm labu un gribēja tiem atstāt kaut ko vēl vērtīgāku un derīgāku par zeltu un sudrabu. Viņš sapņoja par tādu dārgumu, kas paliktu ļaudīm uz laiku laikiem.

Te kādu nakti, kad mēness apspīdēja pilsētu, Lielā Spalvainā Čūska atkal bija ceļā uz Raganu Pauguru. Mežā valdīja klusums. Tikko dzirdami guldzēja strauti un putni pa miegam iečabinājās. Pie debesīm spoži spīdēja mēness. Lielā Spalvainā Čūska nolikās zemē zālē, un viņam uzkrita dziļš miegs.

Sapnī viņam rādījās augsts paugurs, kas bija apaudzis ar ziedošām rozēm. Turpat blakus pauguram atradās milzīgs skudru pūznis. Skudras, gan sarkanas un melnas, gan lielas un mazas, rosījās pie visām izejām un, kā likās, bija gauži satrauktas. Viņas nemitīgi sačukstējās savā valodā un likās kaut ko gaidām.

Tad no skudru pūžņa izsteidzās vislielākās skudras — karavīri. Tie nesa dārgumu.

Tie bija gaiši, puscaurspīdīgi, mazliet iedzelteni graudi, kādus vēl neviena cilvēka acs nebija redzējusi, jo skudras savu dārgumu prata glabāt. Lielā Spalvainā Čūska pirmais ieraudzīja brīnišķīgos graudus. Viņš ieklausījās.

«Kukur, kukur, kukur…» skudras it kā teica. Viņas ierušināja gaišos graudus zemē, un drīz vien no zemes stīdzēja lekni stiebri ar garām lapām un iegarenām vālītēm. No katras vālītes ārā spraucās zeltainu pavedienu cekuls, kas izskatījās kā saules mati…

Te Lielā Spalvainā Čūska pamodās. Viņš viss dega ka ugunīs, uz sejas bija izsitušies sarkani un dzelteni plankumi. Viņš nomazgājās avota ūdenī un devās dziļāk mežā.

Viņš snāja pa meža takām, kamēr nonāca nelielā klajumā, kur pašā vidū ieraudzīja lielu skudru pūzni.

Tas bija tas pats skudru pūznis, ko viņš bija redzējis sapnī. Tad Lielā Spalvainā Čūska, daudz nedomādams, pārvērtās par sarkano skudru, nemanīts iekļuva pazemes mājoklī un no skudru dārgumu krātuves paņēma dažus iedzeltenos graudus graudus.

Šos graudus viņš atnesa un atdāvināja tolteku cilts indiāņiem.

Tā Lielā Spalvainā Čūska apgādāja cilvēkus ar brīniš barību — kukurūzu. Tagad kukurūza viļņot viļņo Meksikas druvās kā smaragda jūra un dzied mūžīgo dziesmu dzīvībai.

Divu vulkānu mīlestība

Plaša un bagāta bija Anauakas zeme. To apdzīvoja daudz cilšu, un tajā bija daudz pilsētu. Visas ciltis, gan lielas, gan mazas, pakļāvās acteku valdniekam un maksāja viņam brangas nodevas.

Plaša un bagāta bija Anauakas zeme. Taču tās ciltis nebija no laimīgajām. Visu zeltu un sudrabu tās aiznesa un nodeva valdnieka dārgumu krātuvēs. Paši spēcīgākie jaunekļi un skaistākās meitenes bija jāziedo uz acteku upuru altāriem. Ļaudis jutās nomākti. Cilšu virsaiši bija sašutuši, bet visi baidījās no varenā valdnieka dusmām.

Tajā pusē dzīvoja spēcīgā tlaskalu cilts. Šīs cilts virsaitim bija viena vienīga meita Istaksiuatla, skaista un piemīlīga kā rītausma.

Skaistuli Istaksiuatlu mīlēja visi, bet karstāk par visiem to mīlēja Popokatepetls, pats drosmīgākais un staltākais karavīrs.

Kādu dienu vecais tlaskalu virsaitis paziņoja citu cilšu virsaišiem: — Mana cilts stingri nolēmusi darīt galu verdzībai. Apvienosimies uz kopīgu ciņu! Nedosim vairs ne kripatiņas zelta un neļausim mūsu bērnus upurēt uz acteku altāriem!

Bailes stindzināja virsaišus. Visi klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši. Tā dumpīgā tlaskalu cilts palika viena pati cīņā pret varenā acteku valdnieka karaspēku.

Un sākās karš. Vecais tlaskalu virsaitis par sava karaspēka vadoni iecēla Popokatepetlu, pašu drosmīgāko un spēcīgāko no cilts karavīriem. Pirms Popokatepetls devās kaujā, viņi lūdza tlaskalu virsaitim:

— Ja mēs, tlaskali, pārnāksim mājās ar uzvaru, atdod man par sievu savu meitu, kas ir tik skaista kā saule pie debesīm.

— Lai tā notiek! — nosolījās vecais virsaitis.

Taču notika citādi. Un neviens te nebija vainīgs.

Bezbailīgais Popokatepetls visur gāja savu karavīru priekšgalā. Viņa sirds bija pārpilna mīlas un cerību. Viņš lauzās kā jauns briedis cauri džungļu biezokņiem, gāja pāri slīkšņām un kāpa augstos kalnos. Kopā ar saviem karavīriem viņš cēlās pāri upēm un ezeriem. Ne brīdi viņš nepazina ne baiļu, ne noguruma.

Atsitis ienaidniekus, Popokatepetls izgreznoja savu bruņu cepuri ar uzvaras zīmi — ērgļa spalvām. Līksms un satraukts viņš atgriezās pie savas cilts, sapņoja par gaidāmo tikšanos ar iemīļoto. Pilsētas ielās viņu sagaidīja ar mūziku un uzvaras saucieniem. Bet virsaiša pilī valdīja neparasts klusums. Popokatepetlam sirds krūtīs vai pamira.

Tlaskalu virsaitis iznāca viņam pretī klusiem soļiem. Virsaiti nospieda dziļas un smagas bēdas. Viņš paņēma karavīru pie rokas un veda pa tumšām galerijām. Viņi nonāca pie kapa, kas nesen bija izcirsts klintī. Šeit Popokatepetls ieraudzīja savu mīļoto. Viņa gulēja ietīta līķautā.

Vecais virsaitis sāka runāt, un viņa balsi pārmāca asaras:

— Mans dēls, mana vēlēšanās bija atdot viņu tev par sievu. Bet nāve no mums atrāva mīļo Istaksiuatlu…

Kaujās bezbailīgais Popokatepetls nu nevarēja dabūt pāri lūpām ne vārda. Dziļš izmisums nomāca drosmīgo karavīru. Tad viņš paķēra ar bultām pilnu maksti un pārlauza to kā zāles stiebriņu. Pārvērstā balsī viņš piesauca savu senču ēnas. Bēdas viņš nolādēja debesis, ka tās dāvājušas viņam uzvaru, bet nolaupījušas mīļoto.

Līdz vēlai naktij Popokatepetls lēja gaužas asaras pie mīļotās kapa. Kad uzlēca mēness, viņš piecēlās. Mēness gaismā viņš atgādināja varenu milzi. Pērkona balsī viņš aicināja savus karavīrus. Viņi atnāca, mēness gaisma tos visus vērta līdzīgus milžiem.

Popokatepetls pavēlēja saviem karavīriem par godu viņa mīļotajai sanest veselu kalnu zemes un tam pretī sanest otru kalnu viņam pašam. Karavīri bez ierunām sanesa zemi diviem kalniem, kas nule sniedzās līdz pašiem mākoņiem.

Popokatepetls paņēma savu mīļoto uz rokam un sāka kāpt pa tuvākā kalna nogāzi uz augšu. Pašā kalna galā viņš to nolaida zemē. Bet pats ar kaujas cirvi rokās apsēdās pretī otra kalna galā. Tad abi mīlētāji uz mūžīgiem laikiem pārvērtās par akmeņiem.

Tā radās divi kalni — Istaksiuatls un Popokatepetls. Tie stāv vēl šobaltdien viens otram pretī kā divi mīlētāji. Abu kalnu galus klāj sniegi. Tā vien liekas, ka slavenais Popokatepetls mūždien sargā skaistules Istaksiuatlas mieru.

Leģenda par Mehiko pilsētu

Tas notika sensenos laikos. Kādu dienu acteku cilts virsaitis zem koka aizmiga. Sapnī viņš redzēja, ka pie viņa atlidoja ērglis un sauca:

Klausies, valdniek.

Projām steidzies —

Tur, kur zeme gaida koša.

Ērglis čūsku nagos plosa!

Virsaitis pamodās un teica indiāņiem:

— Man sapnī parādījās ērglis un lika mums doties pa kalnu taku tālā ceļā.

Visi indiāņi viņam paklausīja bez ierunām, jo viņš bija virsaitis. Viņi izdzēsa pavardos uguni, saposa ceļam bērnus un vecus cilvēkus, un tad visi devās projām. Acteku ceļš veda cauri dažādām svešām zemēm un neskaitāmām apmetnēm, un visur viņus uzņēma naidīgi.

Pagāja daudz gadu. Vecais virsaitis nomira. Viņa vietā nāca cits virsaitis un, piedzīvojis lielu vecumu, arī aizgāja pie tēviem. Virsaiti nomainīja virsaitis, bet cilts, kā gājusi, tā gāja uz priekiu, uz priekšu vien.

Jaunekļi taujāja:

— Kad tad mēs beigu beigās apstāsimies?

Gados vecāki vīri vaicāja:

— Kur tad mēs beigu beigās atpūtīsimies?

Bet virsaiši atbildēja:

— Mūsu ceļš ved tālāk. Ved uz tālu zemi, kur mēs sastapsim lepno ērgli ar čūsku nagos. Ērgļi — tie esam mēs paši, bet čūskas — mūsu ienaidnieki.

Acteki tik gāja savu ceļu tālāk — nenogurdināmi un paļāvīgi, ka agri vai vēlu atradīs savu zemi, kuru virsaitim sapnī bija pareģojis ērglis.

Kādā jaukā rītā viņi iznāca plaša ezera malā. Ezera vidū varēja samanīt salu, bet salas vidū — augstu kaktusu, bet kaktusā tupēja lepns ērglis, kas savos nagos turēja čūsku.

Tad nu indiāņi nolēma: — Šis ir tas ērglis, par kuru mēdza stāstīt mūsu tēvi un vectēvi. Tālāk nu mēs vairs neiesim.

Viņi te apstājās un sāka no māliem un koku zariem celt sev būdas.

Ezera malā — nebija ko redzēt! — radās indiāņu apmetne. Tā ar katru gadu pletās plašāka un plašāka un drīz izauga par lielu pilsētu, kuru nosauca par Mehiko. Indiāņi stāsta, ka pilsēta tā nosaukta par godu pirmajam acteku cilts virsaitim, kura vārds bija Meksitils.

Vēl šodien Meksikas valsts ģerbonī redzams kaktuss, bet uz tā — lepns ērglis ar čūsku nagos.

Kalnu sirds

Sensenos laikos, kad varenais dievs Oba tikko radīja zemi un uz tās nometināja cilvēkus, zeme bijusi plakana kā plācenis un no visām pusēm to apskalojusi jūra.

Kādu reizi jūrā sacēlušies milzīgi viļņi un brāzušies virsū līdzenumam. Jūra plosījusies vairākas dienas, tikai pamazām nomierinājusies un atkāpusies. Taču indiāņi dzīvojuši lielās bailēs. Viņi baidījušies, ka tikai viļņi atkal nesitas pāri un ka visa dzīvā radība neaiziet bojā.

Kāds no indiāņiem tad teica:

— Mēs paši nenieka neiespējam. Tikai Oba, mūsu varenais tēvs, varēs mums palīdzēt. Lūgsim viņu mūs pasargat no jūras viļņu briesmām.

Otrā dienā visi indiāņi sanāca kopā jūras malā. Viņi sasēdās smiltīs un tik karsti lūdza vareno Obu, ka neko nedzirdēja un neredzēja, it kā būtu iekrituši cietā miegā.

Oba, uzklausījis ļaužu lūgumu, pameta acis uz plakano zemi un saprata viņu izbailes. Viņš pasauca savu dēlu Ologituru un teica: — Mana vēlēšanās būtu, lai tu nolaistos leja uz zemes un kaut ko izdarītu cilvēku labā.

Bet Ologituram bija labu labā dzīve tepat debesīs.

— Kāpēc man būtu jānolaižas lejā uz zemes? — viņš vaicāja.

Tad Oba viņam pastāstīja par ļaužu lūgumu.

— Jūras malai nav nemaz jābūt līdzenai un plakanai, — viņš teica. — Cilvēki jāpasargā no jūras, tad no viņiem atstāsies bailes.

— Bet es nezinu, kā to lai izdara, — Ologiturs atbildēja.

Oba bargi paskatījās uz dēlu, un tas apklusa.

Taču doties lejā uz zemi Ologituram nemaz nebija pa prātam. Viņš šo darbu atlika uz rītu.

Tikko sāka svīst gaisma, Obas dēls atcerējās, ko tēvs bija licis izdarīt, un pameta acis starp sārtajiem rīta mākoņiem. Lejā viņš pamanīja saules svelmē izkaltušu sausu līdzenumu un jūru, kas slinki vēla viļņus uz malu.

«Man tā liekas, ka te nekas nedeg,» Ologiturs pie sevis nodomāja. «Jūra ir rāma, arī zemei nekas nedraud. Tagad tikai jāpamanās, lai netrāpītos tēvam acīs, bet cilvēki lai mācās pagaidīt.»

Laiks nestāvēja uz vietas, diena gāja pēc dienas, bet Ologiturs joprojām nebija pakustinājis ne pirksta. Sākumā viņš bieži pa mākoņu spraugām pameta skatu uz zemi, bet katru reizi redzēja mierīgu, saulē vizošu jūru. Tad viņš vairs ir nepaskatījās uz zemi. Ja arī kādreiz atminējās tēva teikto, tad mierināja sevi, sak, vēl jau tik un tā nekas labs nav iekritis prātā, kā palīdzēt cilvēkiem.

Taču kādu dienu Oba paskatījās uz zemi, jo gribēja pats redzēt, ko Ologiturs tur īsti paveicis. Liels bija viņa izbrīns, ieraugot, ka zeme joprojām ir tāda pati, kā bijusi, — līdzena un plakana. Bargā balsī viņš pasauca dēlu. Ologiturs nostājās viņa priekšā, bailēs drebēdams kā lapa.

— Klusini savas dusmas, tēvs! — viņš lūdzās. — Esmu tavā priekšā gauži vainīgs, jo līdz pat šim brīdim neesmu izpildījis tavu pavēli.

Oba gauži mīlēja dēlu un bija ar mieru Ologituram piedot.

— Labi, ka tu atzīsti savu vainu. Paskaidro man — kāpēc tu līdz pat šim laikam neesi bijis lejā uz zemes?

Ologiturs saprata, ka negaiss ir pāri, un mierīgi atbildēja:

— Kopš tās dienas, kad tu man pavēlēji doties lejā pie cilvēkiem, es skatos uz zemi un lauzu galvu — kā to pasargāt no jūras? Taču vēl šobaltdien netieku un netieku pie prāta.

— Labi, es pagaidīšu. Es paļaujos uz tevi, mans dēls.

Oba aizgāja.

Jau otrā rītā Ologiturs devās lejā uz zemi. Viņš iznāca jūras malā, un viņa priekšā varenus viļņus vēla jūra. Tā atgādināja niknu zvēru, kas gatavs mesties Ologituram virsū.

Te viņam ienāca prātā, ka labi būtu pašā jūras malā radīt tik augstus kalnus, kam pāri netiktu vislielākie viļņi. Viena lieta domāt, bet otra — izdarīt, un kā to izdarīt? Un cik daudz spēka vajadzīgs tādam darbam? Ologiturs smagi nopūtās. Viņam prātā nāca dzimtā puse — tālās debesis, un viņam likās, ka krietni sen tur nav būts. Ologituram sagribējās uz mājām un ne par ko vairs nelikties ne zinis. Un viņš uz savu galvu atgriezās debesīs.

Atkal cita pēc citas nāca un gāja bezrūpīgas dienas, līdz vienreiz Ologiturs izdzirdēja tēva bargo balsi:

— Es tā biju cerējis, ka esi izdarījis to, ko tev liku. Par tādu nepaklausību saņem savu sodu!

Oba ņēma un nogrūda savu dēlu lejā uz zemes. Saule uz mirkli apžilbināja Ologituram acis, bet tad kļuva tumšs. Ologiturs ieskrējienā izkrita zemei cauri, ka nebija ko redzēt, un ietriecās vēl krietnu gabalu zem tās. Zeme sakļāvās pāri viņa galvai.

Labu brīdi Ologiturs gulēja un neatskarta, kur atrodas. Tad sev virs galvas sataustīja pazemes akmens velvi. Viņš mēģinaja piecelties kājās, bet sajuta, ka muguru spiež milzīgs smagums. Pazemē valdīja akla tumsa: bija šaurs un smacīgs.

Ologiturs gauži noskuma. Savās bēdās viņš nevēlējās pat atcerēties augstās debesis, kur viņam bija ritējusi tik bezrūpīga dzīve; nule viņš būtu samierinājies kaut vai ar zemi, kuru nesen vēl noniecināja. Viņam ļoti gribējās pabūt atkal jūras malā. Viņš saņēma visus spēkus kopā, atspērās, sakustināja virs sevis zemes velvi. Galīgā tumsā un vientulībā viņš tā līda uz priekšu meklēt gaismu. Taču rāpšanās zem zemes kļuva ar katru soli grūtāka, viņam trūka gaisa. Brīžam viņš apsēdās, atpūtās un tad atkal kūlās uz priekšu, zaudēdams spēkus un cerības…

Bet virs zemes indiāņi aizvien vēl iecietīgi gaidīja, ka Oba palīdzēs, pasargās viņus no jūras dusmām.

Te vienreiz viņi sajuta, ka zem kājām sāk drebēt zeme. Cilvēkus pārņēma lielas bailes. Viņi skatījās un brīnījās, ka zeme sāk cilāties un krokoties. Cilvēku acu priekšā — brīnies vai nebrīnies — izauga vesels kalns. Pirmajam kalnam blakus radās otrs, trešs… līdz izauga augsta jo augsta kalnu grēda. Tas bija Ologitura darbs. Viņš, līzdams pa pazemi, sakustināja un izcilāja zemes velvi, un tā virs zemes radās kalni, kurus viņš nebija zinājis, kā uzcelt.

Vēl šobrīd Obas nepaklausīgais dēls mīt pazemē un joprojām nevar sarast ar tumsu un vientulību. Kad viņš noskaities dusmojas, no pazemes atskan rūkoņa. Kad viņš zem zemes slienas kājās un sāk staigāt, zeme sākt trīcēt un drebēt. Kad viņš, pagalam nokusis, apsēžas un smagi noelšas, no vulkāniem virszemē izplūst ugunīga lava.

Leģenda par virsaiti punduri

Senajā pilsētā Iksmalā kādreiz dzīvoja maiju cilts lielais virsaitis. Viņš dzīvoja plašā un ērtā mītnē, viņu apsargāja krietns pulks karavīru, un viņam piederēja visauglīgākās zemes.

Tajā pašā laikā Nopates pilsētā ar palmas lapām apjumtā būdā mitinājās veca burve. Viņa pazina pašu niecīgāko zālīti, ar kuru ārstē slimības, un tās viņa vāca naktīs mēness gaismā. Savās nakts gaitās vecā burve itin bieži sastapās ar kuprainiem meža burvjiem, kas dzīvoja svētajos uzkalnos. Vecā burve ar kuprīšiem draudzējās kopš senām dienām.

Vienreiz kuprīši iedeva vecajai burvei milzīgi lielu olu. Paslepus viņa atnesa to uz māju un ieraka jo dziļi zemē. Drīz no olas izšķīlās zēns. Tas bija gudrs kā briedis, veikls kā vāvere, tikai viena nediena — gauži maziņš augumā. Viņš pastiepās pāris sprīžu garumā un tāds arī palika uz visiem laikiem, tāpēc viņu iesauca par Punduri.

Dienu dienā vecā burve snāja ar krūzi uz pilsētas aku pēc ūdens, bet Punduris palika būdā viens. Kādu reizi viņš pamanīja, ka vecā sieva, vīkšdamās aiziet, kaut ko noslēpj pavardā. Pundurim iekārojās zināt, kas tas varētu būt. Bet kā panākt, lai vecā sieva ilgāk aizkavētos pie akas? Viņš ilgi domāja un izdomāja — izurba krūzei dibenā caurumu.

«Tagad māmai nāksies ilgi gaidīt, kamēr krūze būs pilna,» viņš prātoja. «Es pa to starpu aši pārrušināšu pavardā pelnus.»

Kolīdz vecā burve bija pa durvīm laukā, tā Punduris ielīda pavardā. Izrakņāja pelnus, izgrāba aukstās ogles. Pēkšņi redz, stūrītī nolikti trīs apaļi akmentiņi: viens — dzeltens, otrs — melns, trešais — sarkans. Punduris pasvieda dzelteno akmentiņu gaisā, un tas pārvērtās par nelielu zelta zvanu. Punduris paņēma rīkstīti un iesita pa zvanu. Pēkšņi nodārdēja briesmīgs, pērkonam līdzīgs grāviens. Tas aizskanēja līdz vistālākajiem Maijabas zemes nostūriem un satrauca visu laužu prātus.

Nobijusies un aizelsusies atskrēja vecā burve.

— Ko gan tu, nelaimīgais, esi izdarījis? — viņa iesaucās.

Punduris aši paslēpa pelnos mazo zelta zvaniņu.

— Es nekā neesmu izdarījis, — viņš atbildēja. — Tur kalnos tītars buldurēja!

Taču Maijabas zemes ļaudīm miers bija pagalam. Viņi atcerējās seno pareģojumu. Kāds gudrais no Iksmalas bija pareģojis:

«Pienāks laiks, un pie jums ieradīsies cilvēks. Neviens visā ciltī nezinās, no kurienes viņš nācis. Taču viņam pirms daudz gadsimtiem ir izliets zelta zvans.

Zināmā stundā — ne brīdi ātrāk, ne brīdi vēlāk viņš pratīs zelta zvanu atrast.

Tikai viņš viens zinās, ar ko jāsit pa zvanu, lai tas skanētu

Un tad zelta zvans ieskanēsies tā, ka to dzirdēs visā Maijabas zemē, pašos tālākajos tās nostūros.

Sis cilvēks kļūs par Maijabas zemes valdnieku. Tikai viņš uzcels Iksmalu par Maijabas zemes lielāko pilsētu. Maijabas zemes iedzīvotāji ieraudzīs to, ko agrāk viņu acis nav redzējušas.»

Tā par Maijabas jauno valdnieku bija teicis gudrais.

Kad ļaudis visā zemē izdzirdēja zelta zvanu dimdam, tie nojauta, ka ieradies jaunais valdnieks.

Vecais virsaitis tieši tobrīd gulēja savā plašajā mītnē. Viņš atmodās un aiz šausmām viņu sāka kratīt drebuļi.

Viņš sacēla visus savus ļaudis kājās un izsūtīja pa malu malām meklēt to, kas būtu ņēmis tik lielu galvu un pieskāries zelta zvanam.

Vecā virsaiša ļaudis pārstaigāja visu zemi un beidzot ieradās burves būdiņā. Punduris iznāca viņiem pretī ar zelta zvanu rokā. Vecā virsaiša ļaudis viņu aizveda uz Iksmalu.

Vecais virsaitis sēdēja savā augstajā tronī pašā laukuma vidū seibas koka ēnā. Kad Punduris tika saukts priekšā, ļaudis, kas stāvēja visapkārt, sāka pilnā kaklā smieties. Vienīgi vecais virsaitis nesmējās — viņu nomāca bailes. Vecais virsaitis teica Pundurim:

— Tam, kas nāks un nomainīs mani tronī, jābūt tikpat gudram kā es. Vai tu vari pateikt, cik augļu ir šā seibas koka zaros.

Punduris apskatīja lielā seibas koka zarus, kas no vienas vietas bija kā nosēti ar sīkiem augļiem, un droši atbildēja:

— Šeit ir desmit reižu pa simts tūkstošu un divas reizes pa sešdesmit. Ja tu man lāgā netici, tad uzkāp kokā un pats augļus pārskaiti!

Te no seibas koka zariem nolaidās liels sikspārnis un pačukstēja vecajam virsaitim pie auss:

— Kā Punduris teica, tā arī ir.

Vecajam virsaitim tas ķērās pie sirds, un viņš nolieca savu sirmo galvu. Tad viņš bēdīgs pacēla pret Punduri skumju pilnās acis.

— Tu godam esi izturējis pirmo pārbaudījumu, taču tas ir gauži par maz. Tevi gaida vēl divi pārbaudījumi.

— Esmu ar mieru, — Punduris teica.

— Šodien vari iet mājās, atnāc atkal rīt, — vecais virsaitis pavēlēja.

— Labi, — Punduris neiebilda. — Bet ceļš no šejienes līdz manai mājai ir pārāk šaurs un akmeņains. Es izbruģēšu ceļu, kas būtu nākamā valdnieka cienīgs, un pa to rit atnākšu pie tevis.

Punduris pārnāca vecās burves būdā. Naktī viņš paņēma otru — melno akmentiņu un nometa to zemē uz ceļa. Tavu brīnumu! Vienā mirklī viss ceļš no Nopates līdz Iksmalai bija noklāts ar melna pulēta akmens plāksnēm, ka spīdēja un laistījās vien. Pa šo ceļu Punduris otrā rītā ieradās pie vecā virsaiša, un kopā ar viņu atnāca krietns bars ļaužu.

— Sāksim otro pārbaudījumu, — vecais virsaitis teica. Viņš, Punduri gaidīdams, nebija visu nakti ne acu aizvēris. — Mēs abi izveidosim tēlu pēc sava ģīmja un līdzības un iemetīsim to ugunī. Ja uguns tavu tēlu saudzēs, tad tā būs zīme, ka tu esi uzvarējis, ja manējo — tas nozīmē, ka es arī uz priekšdienām sēdēšu, kā esmu sēdējis, savā tronī.

— Labi, — Punduris teica. — Sāksim!

Vecais virsaitis izgrieza savu tēlu no cieta jo cieta koka. Iemeta to ugunī, un tas aši pārvērtās par pelnu un ogļu čupiņu.

— Ja vēlies, iztaisi citu, — Punduris piedāvāja.

Vecais virsaitis nebija divreiz lūdzams, ņēma un izveidoja otru tēlu no spoža un melna akmens. Taču, kad to ielika ugunskurā, arī tas sabirza pelnos.

— Atļauj man iztaisīt pēdējo reizi! — vecais virsaitis lūdza.

Punduris pasmaidīja un bija ar mieru.

Vecais virsaitis iztaisīja trešo tēlu, šoreiz tas bija no zelta. Viņš iemeta to ugunī, un tas izkusa, izplūzdams kā šķidrs vasks.

— Dievi ir sazvērējušies pret mani! — vecais virsaitis lielās bēdās iesaucās. — No kā tu taisīsi savējo, lai uguns to saudzētu?

Punduris pasmaidīja un atbildēja:

— Tūliņ redzēsim!

Viņš atnesa mitrus mālus, izveidoja no tiem nelielu tēlu un ielika ugunī. Jo ilgāk uguns tēlu apdedzināja, jo cietāks tas kļuva.

Ļaudis, kas stāvēja visapkārt, aiz pārsteigumā nezinaja, ko teikt. Arī vecais virsaitis bija pārsteigts. Taču cilvēkam, kura rokās ir vara pār ļaudīm, nav nemaz tik viegli no tās atteikties. Un vecais virsaitis teica Pundurim:

— Mēs tevi vēl pārbaudīsim, lai ļaudis paši ar savām acīm redzētu, ka tu esi cienīgs būt par Iksmalas valdnieku. Paliec tepat pilsētā, pārnakšņo pie manis, bet rīt pie dienas atkal tiksimies.

Punduris virsaitim atbildēja:

— Es palikšu gan Iksmalā, bet ne pie tevis. Es uzcelšu pats sev pili, un tu rīt to redzēsi.

Punduris aizgāja laukuma otrā malā, sameklēja kabatā pēdējo no trim akmentiņiem un nolika zemē.

Tajā pašā mirklī — brīnies vai nebrīnies — pretī vecā virsaiša miteklim kā no zemes izauga brīnišķīga pils no sārta pulēta akmens.

Otras dienas rītā pa pils vārtiem iznāca Punduris. Viņš nokāpa pa pakāpieniem lejā uz pils laukuma. Gar laukuma malām stāvēja karavīri, kas agrāk pilsētā nebija manīti. Tie visi bija neliela auguma un līdzīgi kuprīšiem no svētajiem pauguriem.

Vecais virsaitis, tos redzēdams, pārlieku satraucās. Sirds viņam krūtīs vai pamira. Taču viņš saņēma sevi rokās un teica Pundurim:

— Vai redzi laukuma vidū paaugstinājumu? Uzkāp uz tā! Tūlīt galvenais tiesnesis uz tavas galvas ar akmens piestalu sadauzīs veselu mēru palmu riekstu — tā pie mums notiek ievešana virsaišu godā. Ja pēc šās pārbaudes būsi sveiks un vesels, es ticēšu, ka tu esi jaunais Iksmalas valdnieks.

Visas tautas priekšā Punduris uzkāpa uz paaugstinājuma, un galvenais tiesnesis ar smagu akmens piestalu uz viņa galvas ņēmās dauzīt veselu mēru palmu riekstu. Taču Punduris pa visu šo laiku tikai smaidīja. Viņš sitienus nejuta, jo vecā burve bija viņam uzmaukusi galvā neredzamu burvju bruņu cepuri.

Kad vecais virsaitis pats redzēja, ka Pundurim nekas nekaiš, ka viņš ir dzīvs un vesels, virsaitis saprata, ka viņa valdīšanas laiks beidzies. Viņš nokāpa no troņa un devās projām.

Ļaudis pils laukumā sveica Punduri. Viņi sumināja jauno virsaiti. Bet viņš tiem teica:

— Es nesākšu valdīt, kamēr šeit nebūs pils manai vecajai mātei, pilis maniem karavīriem, templis Uguns pielūgšanai un plašs laukums izrādēm. Rīt jūs paši to visu un vēl daudz ko citu redzēsit.

Jau otras dienas rītausmā pilsēta varēja lepoties ar tempļiem un pilīm, kādas līdz šim neviena acs nebija skatījusi.

Kopš tā laika ir pagājis neskaitāmi daudz gadu. Šodien Iksmalā vairs redzamas tikai drupas. Bet virsaiša Pundura valdīšanas laikā pacēlās grezni tempļi un staltas pilis un visā Maijabu zemē nebija otras pilsētas, kas būtu skaistāka par Iksmalu.

Karavīrs, kas uzvarēja sauli

Indiāņi no misteku cilts kādreiz apdzīvoja plašu un brīnum jauku ieleju, kuras vidū pacēlās liels pelēks klinšains paugurs. Zemi, kuru apdzīvoja misteki, sauca par Tututepeku, bet pašu lielāko un ievērojamāko pilsētu — par Tilantongo. Misteku pirmais valdnieks bija spēcīgs un drošsirdīgs karavīrs.

Vienreiz viņš uzkāpa klinšainā paugura galā un iesaucās:

— A-ū! Ja ir tāds, kas uzskata šo zemi par savu, lai nāk cīnīties ar mani!

Viņa sauciens aizskanēja pa plašo ieleju un bija dzirdams visu upju krastos. To sadzirdēja arī Tututepekas indiāņi. Taču nebija tāda vīra, kas uzdrošinātos iziet ar viņu cīņā.

Tieši tobrīd pāri kalniem pacēlās saule. Tā paraudzījās uz pauguru un drosmīgo karavīru uz mirkli apžilbināja ar saviem ugunīgajiem stariem.

Tad indiānis nosprieda, ka saule ir viņa ienaidniece. Viņš uzvilka savu loku un raidīja bultu uz sauli. Bulta aši aiztraucās, svilpdama šķēla gaisu.

Visu cilšu indiāņi sadzirdēja šo svilpoņu, putni no kokiem pacēlās spārnos, paipala paslēpās zālē, zaķis ielēca krūmos, koijots iegaudojās, bet meža cūka ierakās dziļāk ozola lapās.

Ilgi stāvēja drošsirdīgais; karavīrs, gatavs bezbailīgi uzsākt ciņu ar pašu sauli. Bet saule, it kā nekas nebūtu bijis, mirdzēdama mierīgi gāja savu ceļu tālāk pa debess velvi.

Karavīrs pacietīgi nodimēja visu dienu, līdz vakarā saule kā allaž, paslēpās aiz kalniem. Bet, ja jau paslēpās, tad karavīrs savā prātā nosprieda, ka viņš uzvarējis sauli un pats, sak, kļuvis par visas misteku zemes valdnieku.

Karavīrs kļuva par pirmo Tututepekas valdnieku.

Kopš tā laika visus misteku cilts virsaišus dēvēja par saules uzvarētājiem.

Kaupolikāns

Nevienam vēl nebija izdevies zem saules pakļaut sev Arauko zemi, nebija vēl svešinieka, kura kājas būtu minušas šīs zemes plašās ielejas.

Taču vienreiz no Andalikāna kalna puses parādījās ļaudis ar baltu ādas krāsu. Tie auļoja uz zirgiem — tādus zvērus vēl neviena indiāņa acs nebija redzējusi. Svešajiem rokās mirdzēja savādi ieroči. Svešajiem paklausīja pērkons un uguns.

Svešinieki bija spānieši. Viņu parādīšanas viesa Arauko zemes indiāņu sirdīs lielas bažas.

— Tie ir paši dievi, tie ir paši dievit — indiāņi klaigāja. — Dievi atbraukuši no tālām aizjūras zemēm savos brīnumainajos kuģos! Viņiem rokās ir spožas bultas, un auļo viņi uz briesmīgiem zvēriem, kas ir straujāki par vēju. Tie ir paši dievi, tie ir paši dievi!

Arauko zemi pirmo reizi savās rokās sagrāba svešzemnieki. Bailes bija tās, kas salieca Arauko zemes indiāņus. Viņi bija paklausīgi un padevīgi baltajiem cilvēkiem, kas indiāņu zemē meklēja zeltu un sudrabu.

Baltie valdnieki bija pārlieku nežēlīgi. Viņu bagātība vairot vairojās, bet reizē ar to pieauga augstprātība, alkatība un nelietība.

— Nē, tie nav dievi, tie nu gan nav dievi! — tad teica Arauko zemes indiāņi. — Tie ir ļaunākie no ļaunākajiem. Viņi mūs ir pazemojuši! Mums viņi jāsavalda kā meža zvēri. Sacelsimies, brāļi, un nokratīsim viņu jūgu! Nāvi svešiniekiem! Lai Arauko dēlu rokas un sirdis nepazīst miera, līdz mūsu zeme nebūs brīva!

Šis aicinājums izplatījās pa Arauko zemes kalniem un ielejām. Cauri biezajiem Arauko džungļiem lauzās vēstneši, lai saceltu tautu lielam un briesmīgam karam.

Plašajā ielejā sanāca indiāņu virsaiši. Ieradās virsaitis Paiakabi un atveda līdzi divus tūkstošus karavīru; virsaiti Ongolo pavadīja trīs tūkstoši karavīru, bet virsaiti Kaiokupilu — četri tūkstoši; virsaitis Linkoija atveda sešus tūkstošus, pēc viņa ieradās Lemolemo, Tukapels, Kolokolo un pārējie citi virsaiši. Neatnāca vienīgi varenais Kaupolikāns.

Virsaišu starpā izcēlās strīds par to, kura vadībā indiāņu karavīri ies cīņā pret baltajiem.

— Es atvedu vislielāko pulku karavīru, — teica virsaitis Linkoija, — un esmu ar mieru mēroties spēkiem, vienalga, ar kuru no jums.

— Neviens lai nedomā pārspēt mani drošsirdībā un prasmē rīkoties ar ieročiem, — iebilda virsaitis Paiakabi.

Katrs virsaitis ņēmās cildināt savas izcilās spējas, sacensības gars bija pārņēmis visus viņu prātus.

Tad vecais, gudrais Lemolemo teica:

— Drošsirdīgie virsaiši, atstājiet mierā savus ieročus — tie jums vēl noderēs cīņā pret ienaidnieku. Jūs visi esat gan ievērojami, gan varonīgi, gan gudri. Tagad izmēģiniet savu roku spēkul Par galveno virsaiti kļūs tas, kurš ilgāk par citiem noturēs uz saviem pleciem mūsu mežu visresnākā ozola stumbru.

Neviens nerunāja pretī vecajam Lemolemo. Bet viņa acis raudzījās uz kalnu virsotnēm, un viņš gaidīja Kaupolikānu.

Seši spēcīgi jaunekļi atstiepa resnu jo resnu ozolu. Karavīri sastinga gaidās.

Pirmais iznāca virsaitis Paijakabi. Viņš bija jauns, spēcīgs, liela auguma virsaitis ar tvirtiem muskuļiem. Kā nieku viņš pakampa ozolu, uzvēla to sev plecos un tā noturēja veselas sešas stundas. Virsaitis Kaiokupils noturēja ozolu no pusdienas laika līdz vēlai pusnakts stundai, bet virsaitis Ongolo — no viena gaismas svīduma līdz otram gaismas svīdumam. Pienāca reize plecīgajam virsaitim Linkoijam. Viņš kā spēlēdamies uzvēla milzīgo ozolu sev plecos un sāka iet ar to riņķī apkārt. Divas reizes mēness pie debesīm nomainīja sauli, līdz beidzot ozols novēlās no varenajiem Linkoija pleciem.

Linkoija uzvarējis! Linkoijam pienākas galvenā virsaiša cirvis!

Te parādījās Kaupolikāns. Viņš atnāca, neviena karavīra nepavadīts. Kaupolikāns bija slaida auguma, spēcīgs, veikls un straujš jauneklis. Visu acis ar sajūsmu pievērsās viņam.

Viņš atnāca, kad saule jau slīdēja uz rietu. Virsaiši bija gauži noguruši, un sacensības tika atliktas līdz otras dienas rītam.

Tiklīdz saules stari apspīdēja kalnu galus, Kaupolikāns uzvēla smago ozolu sev plecos.

Atausa jauna diena, un saule pacēlās augstu pie debesīm. Pievakarē tā paslēpās aiz kalniem, naktī sauli nomainīja zvaigznes. Kaupolikāns staigāja pa ieleju ar ozolu plecos, nejuzdams ne mazāko nogurumu. Otrreiz uzlēca saule, un pagāja otra gara diena. Pie debesīm otru reizi parādījas meness un paslēpas, it kā pārsteigts par tādu neredzētu varoņdarbu. Atkal pāri zemei atausa jauna rīta blāzma. Trīs reizes nakts bija paspējusi nomainīt dienu, diena — nakti. Beigu beigās, kad saule stāvēja zenītā, Kaupolikāns palēcās un aizsvieda tālu prom no sevis milzīgo ozolu. Karavīri uzgavilēja.

— Slava Kaupolikānam! — visi sauca kā vienā mute.

Vecais Lemolemo ielika uzvarētājam rokās galvenā virsaiša akmens cirvi. Tad nu arauko cilts karavīri izgāja pretī iekarotajiem Kaupolikāna vadībā.

Kaupolikāns paveica daudz varoņdarbu, uzvarēja ienaidnieku neskaitāmās kaujās. Kaupolikāns krita varonim piedienīgā nāvē, cīnoties par savas dzimtās zemes un savas cilts brīvību.

Leģenda par sagruvušo pilsētu

Tas notika tajos aizlaikos, kad maiju cilts pilsētu Usi pārvaldīja virsaitis Uks. Brīnišķa bija Usi pilsēta. Rītos saules stari jau agrā stundā ielūkojās pāri augstajiem akmens mūriem. Mazo, dzidro ezeriņu mierīgajā spogulī rotājās austošās dienas gaisma. Itasaesa, svētā čūska, kas bija izcirsta akmenī, snauda pilsētas mūra piekājē. Pāri tai majestātiski slejās bargā nāves dieva Im-Kimila akmens tēls. Tā tukšajos acu dobumos pat saules stari zaudēja savu siltumu.

Šajā agraja rīta stundā pilsētas iedzīvotāji vēl gulēja savos mājokļos uz raibajiem paklājiem. Karavīriem blakus pa rokas tvērienam atradās ieroči — lingas, loki ar bultām, akmens vai cietā habi koka dunči, niedru vairogi…

Visi bija ieslīguši cietā miegā. Negulēja vienīgi drosmīgais karavīrs Na-Kans un skaistā Cuju-Naaka, virsaiša Uka meita. Viņi satikās selvas malā šīs dienas agrā rītausmā.

— Man bail, Na-Kan, — meitene čukstēja. — Ja mans tēvs mūs izsekos, viņš pavēlēs tevi nonāvēt, bet mani uz visiem laikiem ieslodzīs cietumā.

— Ja tu mani mīli, bēgsim abi prom no Usi, un neviens mūs nekad vairs nedabūs rokā.

— Nē, Na-Kan, tā tas nenotiks. Es nevaru rīkoties pret sava tēva gribu.

— Svešā ciltī, kur mūs neviens nepazīs, mēs kļūsim vīrs un sieva…

— Nē, Na-Kan, es nepametīšu mūsu skaisto pilsētu Usi.

— Šeit Usi mēs nevaram dzīvot kopā, jo tavs tēvs mani ne acu galā neieredz.

— Mans tēvs kļūs pret tevi labvēlīgāks, ja tu viņam atnesīsi dārglietas.

— Es esmu pats drošsirdīgākais karavīrs visā ciltī, esmu pārnesis no karagājieniem viņam tik daudz laupījuma kā neviens cits…

— Tas vēl ir daudz par maz. Mans tēvs prasa, lai tev būtu zelts un dārgakmeņi.

No jaunekļa acīm turpat vai izsprāga asaras, tās bija dusmu un aizvainojuma asaras. Mirkli viņš iegrima domās un tad iesaucās:

— Tu kļūsi mana sieva, skaistule Cuju-Naak!

***

Otrā dienā Na-Kans gāja uz Uka pili un devās taisnā ceļā pie paša virsaiša.

— Vareno virsaiti, — Na-Kans viņam teica, — atnācu pie tevis ar lielu lūgumu. Atdod savu meitu skaisto Cuju-Naaku man par sievu. Es aiz bēdām nomiršu, ja tu nebūsi ar mieru.

Uka vaigs kļuva drūms. Vēsi paskatījies uz karavīru, viņš atbildēja:

— Vai tavos spēkos ir viņu izgreznot no galvas līdz kājām ar zeltu un dārgakmeņiem?

— Nē, tas nav manos spēkos, taču ar mani viņa būs laimīga!

— Vai tiešām tu domā, ka es atdošu savu mīļoto meitu kaut kādam tur karavīram — plikadīdam? Tev taču nav nekā cita kā tikai loks un bultas!

— Mans loks un bultas ir vairojušas tavu bagātību un stiprinājušas tavu varu.

Uks kā dzelts pielēca kājās un trakās dusmās iesaucās:

— Ārā no šejienes, kamēr neesmu pavēlējis izraut tavu nekaunīgo mēli!

Na-Kans dusmās nobālēja, paskatījās uz uzpūtīgo virsaiti un, vairāk ne vārda nebildis, atstāja pili.

Pārkāpis pāri Uka pils slieksnim, viņš atgriezās atpakaļ un draudēja, dūri vicinādams:

— Vecais mantrausi, lai tu aizrītos ar manu zeltu un dārgakmeņiem!

Na-Kans devās uz Kstubtuna templi, kas piederēja neskaitāmo dārgumu — mirdzošo safīru, sarkano rubīnu un zaļo smaragdu dievam Kstubtunam. Augu dienu līdz pat vēlai vakara stundai viņš nepaguris lūdzās dārgumu dievu:

— Uzklausi mani, Kstubtun! Palīdzi man lielajā nelaimē! Dalies ar mani savā bagātībā!

Taču nejūtīgais akmens dievs Kstubtuns i nepakustējās. Na- Kans neatlaidās un turpināja:

— Drīz ieradīsies priesteri un mani izdzīs. Atvēli man visniecīgāko daļu no saviem dārgumiem!

Bet dievs klusēja, kā klusējis.

Pagāja vairākas stundas, templī ienāca priesteri un palūdza Na-Kanu atstāt svētnīcu:

— Tev laiks iet projām. Mēs slēdzam templi ciet.

— Es lūdzu Kstubtunu.

— atnāksi rīt.

— Man vajag, lai viņš uzklausa mani vēl šodien pat.

— Par ko tad tu viņu tik dedzīgi lūdz?

— Es lūdzu viņam zeltu un dārgakmeņus.

Priesteri sāka pilnā kaklā smieties. Pats jaunākais no viņiem teica:

— Kstubtuns tev nedos ne tik, cik melns aiz naga. Pie viņa nāk ļaudis un dārglietas dāvina, nevis tās izlūdzas.

Nepielūdzamā dieva priesteri, sagrābuši Na-Kanu aiz rokām, ar varu izveda viņu no tempļa.

Na-Kans palika gluži viens zem mirgojošām nakts zvaigznēm. Viņa rokas bija tukšas, bet sirds — pārpilna dusmu. Tomēr cerības viņu nepameta. Viņš nekādi negribēja ticē, ka Kstubtuns no viņa novērsīsies. Viņš vēl cerēja, sak, būs mājās priekšā tas, kas tik ļoti viņam vajadzīgs. Viņš iegāja savā būdā, pārmeklēja visus kaktu kaktus, bet kāds iegāja, tāds iznāca. Dziļā izmisumā Na-Kans iesaucās:

— Es atņemšu tev zeltu ar varu, ja tu negribi man to dot no laba prāta!

Viņš paķēra šķēpu ar akmens uzgali un diedza ko kājas nes atpakaļ uz Kstubtuna templi.

Cauru nakti viņš rakās zem tempļa sienas un izraka šauru eju uz pagrabu, kur dievam glabājās dārgumi. Līdz gaismas svīdumam bija atlicis gluži maz laika. Na-Kans atsvieda pēdējo akmeni un sāka līst pa eju uz priekšu.

Viņa acīm pavērās pasakainas bagātības. Uz grīdas, sienu nišās, lielās lādēs un mazos šķirstiņos — visur bija noglabāti dārgakmeņi, veseli dārgakmeņu kalni. Kaut ko tādu viņš nebija pat sapnī redzējis!

Na-Kans sāka steidzīgi bāzt dārgakmeņus līdzi paņemtajā čūskas ādas maisā. Viņa rokas riekšavām grāba dimantus un safīrus, smaragdus un rubīnus. Tagad viņš būs bagātākais cilvēks pasaulē! Tagad jau nu vecais mantrausis Uks viņam neliegs savu meitu skaistuli Cuju-Naaku.

Maiss beidzot bija pilns līdz malām. Na-Kans lēnām virzījās atpakaļ. Tieši tobrīd spoža, žilbinoša gaisma apspīdēja visu pazemi. Jauneklim aiz muguras atskanēja barga jo barga balss:

— Nule tavas dienas, Na-Kan, skaitītas!

Jauneklis aši pagriezās un uzvilka loku, jo domāja, ka viņu izsekojis kāds no Kstubtum priesteriem. Tas nebija vis priesteris, bet gan pats dievs Kstubtuns.

— Tu ar varu ielauzies manā templī un to apgānīji, — viņš teica. — Es nepazīstu žēlastības. Tev, Sa-Kan, jāmirst!

— Tu esi nežēlīgs un cietsirdīgs dievs, Kstubtun. Es tevi lūgdams lūdzos, lai tu man iedod sauju dārgakmeņu. Tev pieder veseli kalni bagātību, bet tu neuzklausīji mani. Tikai tava cietsirdība piespieda mani vēlreiz nākt šurp.

— Ātrāk prom uz tumsas valstību.

— Mirsti tu pats no manas rokas! — iesaucās drosmīgais -Va-Kans un no loka izšāva bultu tieši Kstubtunam sejā.

Dievs noķēra bultu lidojumā, skaļi iesmējās un svieda to atpakaļ Sa-Kanam. Bulta spalgi iesvilpās un ietriecās drošsirdīgā karavīra sirdī. Na-Kans nokrita pie zemes beigts.

***

Cauru nakti nelaimīgā Cuju-Naaka ne acu neaizvēra. Viņas seja mirka vienās asarās. Un pēkšņi spoža, žilbinoša gaisma iespīdēja meitenes guļamistabā — viņas priekšā nostājās pats nežēlīgais Kstubtuns.

— Tu esi vainojama Sa-Kana nāvē, — viņš noteica. — Tevis dēļ Va-Kans apgānīja manu templi. Arī tev jāmirst!

Un tajā pašā mirklī skaistā meitene nokrita mirusi zemē pie atriebīgā dieva kājām.

— Bet tagad, — Kstubtuns iesaucās, — es noslaucīšu no zemes virsas jūsu pilsētu. Lai viss, kas ir šeit, aiziet bojā!

Sāka rūkt pērkons un spert zibens; lietus gāza, kā nekad nebija gāzis, upes izgāja no krastiem un applūdināja ielas, sabruka cilvēku mājokļi, no kalniem gruva akmeņi, un tie aizrāva sev līdzi visu dzīvo radību.

Stāsta, ka tā no zemes virsas tikusi noslaucīta senā maiju pilsēta Usi. Šodien no tās pāri palikušas tikai drupas.

Maijiem ir gauži daudz pasaku un senu leģendu par nežēlīgiem dieviem un sagruvušām pilsētām…

Bezdelīgas ligzda

Maiju cilts indiāņi stāsta, ka sensenos laikos bezdelīga jeb viņu valodā — Kusami bijusi varen uzpūtīga un loti pašpārliecināta. Viņa pārlieku lepojusies ar savu šķelto asti un ar to, ka lido žiglāk par visiem citiem putniem. Tāpēc viņa neparko nav gribējusi vīt sev ligzdu. Gadu gadā Kusami izmētājusi savas olas pa svešu putnu ligzdām.

Tad vienreiz putni sarunāja, gāja un nosūdzēja viņu savam valdniekam.

— Varbūt viņa nemaz neprot būvēt ligzdu? — vaicāja putnu valdnieks. — Kāpēc jūs neviens viņai neparādāt, kā to dara? Kusami ir gudrs putns, viņa ātri iemācīsies.

Otrā rītā putni taisnā ceļā lidoja pie Kusami. Baložu māte viņai teica:

— Es tevi pamācīšu būvēt ligzdu. Vislabāk to vīt no sīkiem zariņiem un izklāt ar zaļu zāli…

— Pag, — viņu pārtrauca Kusami, — es jau pati to visu zinu.

Baložu māte tādu bezdelīgas atrunu ņēma pie sirds: ja jau viņa zina, kā ligzda jābūvē, kāpēc tad skraida ap svešām ligzdām?

— Es varu tev pamācīt, kā padarīt ligzdu ērtu, — strazds teica Kusami. — Paņem mīkstas sūnas…

— Jā, jā, to arī es zinu, — Kusami teica un pārlaidās no zara, uz kura tupēja kopā ar strazdu, uz citu zaru.

Tad atlidoja kolibri putniņš un sāka Kusami sīki skaidrot, kā ligzdu izgreznot:

— Tev jāizrauj dažas spalviņas no krūtīm…

— Ai, kā jūs visi man esat apnikuši līdz kaklam! — Kusami iesaucās. — Es gauži labi zinu, kā būvēt ligzdu, man tikai nepatīk ar to noņemties!

Viņa aizlidoja tālāk, lai nebūtu jānoklausās labi domātie padomi.

Tas nāca ausīs putnu valdniekam, un viņš uzaicināja bezdelīgu atnākt.

— Kusami, tu noniecināji mūsu visu palīdzību, — viņš teica. — Mana pacietība nu reiz ir galā. Es no šā brīža atļauju visiem putniem no savām ligzdām izmest tavas olas. Ja gribi audzināt mazuļus, būvē pati sev ligzdu.

Pirmo reizi mūžā Kusami nobijās ne pa jokam. Viņa aizlidoja pie baložu mātes, lai lūgtu palīdzību.

— Es jūtu tev līdzi, — baložu māte teica, — bet tu taču sacīji, ka pati zinot, kā ligzda jābūvē!

Kusami lidoja pie strazda un pēc tam pie mazā kolibri putniņa, bet neviens negribēja ar viņu nekādās runās ielaisties. Visi putni kā nozvērējušies atteicās Kusami palīdzēt, jo neticēja, ka viņa no tiesas grib kaut ko mācīties.

Noskumusi Kusami laidās dziļi mežā un ķērās pati pie darba. Viņa strādāja ilgi, līdz beidzot uzbūvēja ligzdu. Bet, kad viņa tur iedēja pirmo olu, ligzda izjuka kā nieks.

Kusami nezināja, ko nu darīt, kā būt. Te viņa izdzirdēja, ka kāds sauca palīgā:

— Glābiet mani, glābiet!

Kusami pameta acis uz zemi un pamanīja zem koka tekam strautiņu, bet tajā, pieķērusies pie nelielas lapiņas, uz dzīvību un nāvi cīnījās maza lapsenīte.

Kusami neko nebija radusi darīt par velti.

— Es tevi izvilkšu no ūdens, — viņa teica lapsenei, — ja tu man parādīsi, ka uzbūvēt ligzdu.

— Labi, — lapsene bija ar mieru.

Kusami viņu izvilka no ūdens un iznesa krastā. Lapsene nopurinājās, pavicināja savus plānos spārniņus, saules staros apžāvēja un tad teica:

— Papriekš paņem piciņu mālu un pielipini tos pie gravas sienas.

Kusami brīnīt brīnījās, jo viņa nekad nebija dzirdējusi, ka ligzdas varētu taisīt no māliem.

— Pēc tam, — lapsene turpināja, — atnes kumšķīti zāles…

Kusami, daudz nedomādama, ķērās pie darba, un itin drīz viņai bija gatava pieticīga ligzda virs pašas kraujas.

— Tu esi uztaisījusi skaistu ligzdiņu, — apmierināta teica lapsene.

— nu nē! — iesaucās kusami. — kam gan tā der! paskaties uz šiem zāles stiebriem, tie rēgojas laukā uz visām pusēml Labāk pameklēšu svešu ligzdu, kas būtu manis cienīga!

— Ej nu ej! — lapsene brīnījās. — Tava ligzda ir pašas valdnieces cienīgs mājoklis!

Kusami, aiz dusmām ieķiukstēdamās, metās virsū savai ligzdai, lai to sapostītu. Taču tad viņa atcerējās putnu valdnieka teikto: «Ja tu gribi audzināt mazuļus, būvē pati sev ligzdu.» Un Kusami vairs nepiedūrās savai ligzdai.

Kopš tā laika bezdelīgas būvē sev ligzdas no māliem un zāles stiebriem un nedēj vairs olas citu putnu ligzdās.

Kāpēc putni nerunā un pāvs nedzied

Maiju cilts indiāņi stāsta, ka sensenos laikos visi putni pratuši runāt. Katru mēnesi, tikko pie debesīm parādījies jauns mēness, tie pulcējušies uz apspriedi, un viņu starpā sākušies bezgalīgi strīdi par to, kurš būs valdnieks. Lai reiz par visām reizēm izbeigtu šos strīdus, lielais virsaitis nolēma pats iecelt putnu valdnieku. Viņš visiem putniem pavēstīja, ka valdnieka izraudzīšana notiks laikā, kad pie debesīm spīdēs jauns mēness. Putni atkal strīdējās un strīdējās.

Putns Ksekrokolče, kas prata labi dziedāt, teica:

— Par valdnieku jābūt tam, kas visskaistāk dzied. Lielais virsaitis, noklausījies manu dziesmu, protams, izraudzīsies mani.

No seibas koka zara sāka plūst putna Ksekrokolčes brīnišķīgās dziesmas.

— Lielais virsaitis katrā ziņā izraudzīsies pašu gudrāko putnu, — no sagruvušas mājas drupām atsaucās ūpis. — Valdīt var tikai gudrie. Mani izraudzīsies par valdnieku, jo nav taču neviena gudrāka un mācītāka par mani. To zina visi putni.

Ūpis apklusa un piepūtās. Viņa bārda uz krūtīm tā vien šūpojās, bet dzintardzeltenās acis gan aizvērās, gan atvērās. Patiesību sakot, ūpis nemaz tā nevarēja lepoties ar gudrību — viņš tikai prata īstā reizē turēt mēli aiz zobiem.

— Par valdnieku izraudzīsies pašu spēcīgāko putnu, — ūpim pretī buldurēja kalnu tītars. — Lai valdītu, vajadzīgs spēks. Tāpēc par valdnieku jābūt man.

Viņš viegli kā spēlēdamies pārlauza zaru, uz kura pats tupēja, un pārlidoja uz citu zaru.

— Lielais virsaitis izraudzīsies tādu putnu, kas var visaugstāk lidot. Tikai no augšas vienā acu uzmetienā var pārskatīt visu putnu valstību, — iebilda vanags.

Tā pateica un kā bulta uzšāvās augstu jo augstu debesīs.

— Nu nē, par valdnieku būs tas, kam visskaļākā rīkle! — iesaucās Cačalaka. — Tikai ar kliegšanu, ar kliegšanu var piespiest nepakļāvīgos pavalstniekus paklausīt!

Un Cačalaka sāka tik spalgi kliegt, ka visiem putniem bija jābāž ausis ciet.

— Valdnieks būšu es, — metās starpā putns Kardināls. — Valdnieki visi tērpjas purpurā. Un manas rotas deg kā uguns liesmas!

Visi putni ņēmās lielīties, cits citu pārspēdami.

Vienīgi pāvs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

«Man nav nekādu izredžu kļūt par putnu valdnieku,» viņš skumji domāja. «Pats nu esmu kāds esmu, bet spalvas man ir tādā netīrā krāsā, pelēcīgas, gauži neizskatīgas… Ja nu no kāda aizņemtos skaistākas spalvas!»

Te viņam iekrita prātā sens paziņa — putns Pūkuji. Tam spalvas bija krāšņas, bet par valdnieku viņš tā kā tā nederēja — bija pārlieku neveikls un lētticīgs. Pāvs aizlidoja pie Pūkuji un teica:

— Klausies, draugs, lielais virsaitis par valdnieku izraudzīsies visskaistāko putnu. Tu esi maza auguma, tev pārāk necils izskats, bet tev ir brīnišķīgas spalvas. Turpretī man viss cits ir tā, kā vajag, tikai spalvas tādas neizskatīgas. Es tev nevaru atdot savu augumu un stāju, bet tu man gan vari aizdot savas spalvas. Kolīdz kļūšu valdnieks, es tev tās atdošu. Pie tam dalīšos ar tevi visā godā un bagātībā, kas man pienāksies.

Putns Pūkuji ilgi galvu nelauzīja un bija ar mieru izpildīt pāva lūgumu.

Pāvs izgreznojās ar svešām spalvām un prom bija.

Nabaga Pūkuji palika bez vienas spalvas — gluži kails. Viņš trīcēja aiz kauna un aukstuma un, kolīdz pamanīja citus putnus, bēga pa lielu gabalu un paslēpās zālē…

Tad uzlēca jauns mēness, un lielais virsaitis ieradās uz putnu sapulci. Kad citi putni redzēja, cik skaists un cēls kļuvis pāvs, viņi paši lūdza, lai pāvs būtu valdnieks. Lielais virsaitis putnu lūgumu ņēma vērā un iecēla pāvu par putnu valdnieku.

Kļuvis par valdnieku, pāvs tajā pašā dienā aizmirsa Pūkuji. Bet tas, pūlēdamies slēpt savu kailumu, joprojām vairīt vairījās no citiem putniem.

— Kas tev noticis? — vienreiz putni to ņēmās iztaujāt.

— Kāpēc tu no mums slēpies?

— Pametiet acis uz mani, — Pūkuji atbildēja. — Vai redzat, kāds pliks un izplūkāts esmu kļuvis? Papagailis laistās kā zaļa lapotne, gārnis mirdz kā balts padebesis, kolibri putniņam uz krūtīm un kakla zaigo visas saules norieta krāsas, bet Kardināls ir cēls kā roze… Vienīgi es esmu tik neizskatīgs, ka nedrīkstu nevienam ne tuvumā rādīties…

Putniem kļuva Pūkuji žēl, un katrs viņam iedeva pa spalvai no savas rotas. Viņi to noklāja no galvas līdz kājām ar dažnedažādām spilgtām spalvām — zilām, zaļām, zeltainām, baltām un purpursarkanām. Pūkuji nu bija tik daudzkrāsains, ka atgādināja varavīksni. Nekur — ne uz zemes, ne gaisā — šobrīd nebija skaistāka putna par viņu.

— Bet kur palikušas tavas paša spalvas? — pēkšņi ievaicājās Cačalaka.

Pūkuji izstāstīja putniem taisnību, ka viņš savas spalvas atdevis pāvam.

Kas gan tad te notika!

— Pāvs pēdējais nelietis! Pāvs lielākais krāpnieks! — putni klaigāja cits caur citu.

— Vai es neteicu, ka valdnieka tronis pienākas man! — buldurēja kalnu tītars.

— Nē, man! — pilnā balsī spiedza Kardināls.

— Man, vienīgi man! — basā kliedza vanags.

Putni saklupa cits citam virsū, cits citu knāba, skrāpēja ar nagiem… Viņu balsis kļuva aizvien skaļākas, un, protams, pati skaļākā bija Cačalakas balss.

Lielais virsaitis sēdēja augstu debesīs zelta tronī. Viņš, padzirdējis šo kņadu, sarauca pieri un jautāja:

— vai tad es būtu devis putniem runas spējas tāpēc, lai viņi ķildotos un bļaustītos?

Bet putni klaigāja un strīdējās aizvien niknāk un spēcīgāk. To lielais virsaitis gauži ņēma pie sirds.

— Ne vārda vairāk! — viņš iesaucās. — Jūs neprotat cienīt to, ka varat runāt.

Tajā pašā mirklī gaisā atskanēja putnu brēcieni, spiedzieni un ķērcieni tādā jūklī, ka nekā nevarēja saprast.

— Bet arī tev, — lielais virsaitis pievērsās pāvam, — par mānīšanos sods neies secen. Tu vairs nedziedāsi! Tu varēsi tikai pretīgi kliegt.

Ko darīja putns Pūkuji? Viņam bija kauns valkāt svešas spalvas. Tāpēc to vēl šodien var sastapt tikai vēlu vakaros. Viņš aizvien vēl cer, ka pāvs tam atdos viņa paša spalvu rotu. Pūkuji joprojām klīst pa ceļiem, meklēdams savu viltus draugu. Pamanot cilvēku, Pūkuji skrien pie tā un taujā, vai tas kaut kur nav manījis pāvu…

Kolibri putniņa kāzas

Mazais kolibri ne vienmēr ir bijis visskaistākais putniņš Amerikas mūžamežos. Senos laikos, kā stāsta arī maiju cilts indiāņi, kolibri bijis pelēks un gauži neizskatīgs.

Vienreiz kolibri sadomāja apņemt sev sievu un sāka gudrot par ligzdas vīšanu. Viņš izvēlējās ligzdai vietu koka zarā virs paša ezera, savāca sausus zariņus, lapiņas un ķērās pie darba. Bet ligzda iznāca neizskatīga, neglīta. Kolibri noskuma un sāka dikti raudāt. Garām laidās lakstīgala, pamanīja raudošo kolibri putniņu, notupās viņam blakus uz zara un apvaicājās:

— Kāpēc tu raudi?

— Kā lai es neraudu, ja man nav ne greznu spalvu, ne bagāta pūra. Tāpēc sadomāju uz kāzām kaut mājīgu ligzdiņu novīt. Taču man nekas nesanāca.

Lakstīgala ilgi lauzīja galvu: kā palīdzēt kolibri? Domaja, domāja un tad pēkšņi iesaucās:

— izdomāju gan! es taču protu skaisti dziedāt. Es dziedu tā, ka visi atlido klausīties manu dziesmu. Es saaicinašu jo kuplā skaitā savus draugus, un mēs tev palīdzēsim.

Tā arī notika — lakstīgala tikko pabeidza pirmo dziesmu, kad no visām malām pie ezera atlaidās putni, bites un tauriņi, atskrēja dažādi zvēri. Kad lakstīgala redzēja, ka sanākuši visi viņas draugi, tā uzsāka jaunu dziesmu.

— Grib mazais kolibri

Svinēt sev kāzas,

Bet nav viņam kakla rotas,

Nav tērpa, nav kurpju,

Nav ķemmes, nav spoguļa,

Nav medus, nav puķu.

Tad nu nāca un katrs pasniedza kolibri dāvanu.

Irbe teica:

— Lai vīkš kāzu godu!

Es dāvinu kakla rotu, — un izrāva sev no krūtīm spožas zeltainas spalviņas.

Zirneklis teica:

— Lai vīkš kāzu godu!

Es dāvinu tērpu košu,— un viņš noauda no sava pavediena jo smalku un skaistu audumu.

Briedis teica:

— Lai vīkš kāzu godu!

Es dāvinu kurpītes, — un iedeva mīkstu, smalku ādu, no kuras kolibri uzšuva kurpītes.

Ķirzaka teica:

— Lai vīkš kāzu godu!

Es dāvinu ķemmīti, — un norāva savu astīti, kuru klāja smalki, asi zobiņi.

Mežezers teica:

— Lai vīkš kāzu godu!

Es dāvinu spoguli, — un kļuva tik spožs un gluds, ka tajā spoguļojās gan debesis, gan pati saule.

Bite teica:

— Lai vīkš kāzu godu!

Es dāvinu medus podu, — un aizlidoja uz stropu pēc medus.

Bakalače koks teica:

— Lai vīkš kāzu godu!

Es dāvinu līgavai ziedus, — un nometa skaistus baltus ziedus.

Kolibri saņēma vēl daudz labu dāvanu un nosvinēja jautras kāzas.

Kopš tā laika mazie kolibri ir viskrāšņākie, visskaistākie un visjautrākie putniņi pasaulē. Viņi lido no zieda uz ziedu un dzer nektāru. Tie ļoti labprāt lidinās pāri klusiem mežezeriem, lai paraudzītos spoguli uz savu attēlu.

Mēnesszieds

Senajos laikos kādā auglīgā ielejā dzīvoja varenās miskito cilts indiāņi. Cilts virsaitis bija bezbailīgs karavīrs un veikls mednieks. Viņš droši atvairīja klejojošo cilšu uzbrukumus, un roka nedrebēja, mežā sastopot nikno pumu ar asajiem ilkņiem.

Kādreiz nakts klusumā virsaiti uzmodināja bērna raudas. Viņš ieklausījās, tad piecēlās un izgāja ārā paskatīties, kas tur noticis. Turpat dažu soļu attālumā viņš ieraudzīja mazu raudošu meitenīti. Virsaitis viņu laipni uzrunāja, un meitenīte parstāja raudāt. Viņa bija no citas cilts un no tāluma, jo runāja sveša valodā. Viņa laikam bija mežā nomaldījusies. Virsaitim kļuva bērna žēl, un viņš paņēma to pie sevis.

Laiks gāja uz priekšu, bet neviens tā arī netika gudrs, no kurienes uzradusies šī meitene. Virsaitis, kuram auga seši dēli, iemīlēja viņu kā paša meitu.

Meitene izauga par skaistu, piemīlīgu un gudru jaunavu. Kādu dienu virsaiša vecākais dēls teica tēvam, ka uzdomājis viņu precēt.

Bija noticis tā, ka arī pārējie pieci brāļi tīkoja pec meitenes rokas. Tad nu virsaitis teica dēliem:

— Lai meitene pati izvēlas.

— Var arī tā, tēvs, — dēli atbildēja.

Kad meitene uzzināja, ka viņai jāizvēlas viens no sešiem brāļiem, viņa pārlieku apjuka. Viņa nezināja, ko nu darīt.

Meitene zemu noliecās virsaiša priekšā.

— Tēvs, — viņa teica, — jūs visi esat tik daudz darījuši manā labā. Es jūtos nepateicīga. Piedod man, tēvs!

Virsaitis bija nesaprašanā, kā uzņemt šos vārdus.

Viņam bija vieglāk ar loku rokā iet pašās lielākajās briesmās, bet šādas sarunas lāgā nevedās. Viņš meitenei atbildēja:

— Piecelies, tu itin nemaz neesi vainīga mūsu priekšā. Saki droši — kuru no maniem dēliem tu izraugies sev par vīru?

— Dod man laiku padomāt! — meitene lūdza. — Man visi tavi dēli vienlīdz mīļi, un es nezinu, kuru no viņiem izraudzīties.

— Labi, — virsaitis teica, — es tev dodu veselu nedēļu laika.

Drīz arī nedēļa gāja uz beigām, bet meitene nevarēja un nevarēja izlemt, kurš no virsaiša dēliem viņas sirdij tuvākais.

Kad brāļiem nāca ausīs, ka meitene nevar izvēlēties, viņi vienojās izlemt pēc sava prāta.

Dēli gan pateica tēvam, ka aiziet medībās, bet sapulcējās mežā, lai izrunātos un nāktu pie skaidrības.

Viņi aizgāja krietni tālu no apmetnes un bija pārliecināti, ka cits neviens nedzirdēs viņu sarunu.

Vecākais brālis teica:

— Nedēļa jau galā, bet viņa nav nekā izlēmusi. Ko lai mēs darām?

Brāļi iegrima dziļās domās.

— Lai viņa kļūst sieva visspēcīgākajam un visdrošsirdīgākajam no mums, — teica jaunākais brālis.

— Labi, — vecākie brāļi bija ar mieru. — Bet kā lai zinām, kurš no mums ir visspēcīgākais un visdrošsirdīgākais?

— Cīkstēsimies, — ieteica jaunākais brālis. — Kurš uzvarēs, tam arī piederēs meitene.

Neviens neiebilda — katrs juta sevī pietiekami daudz spēka, lai uzvarētu. Brāļi norunāja, kad un kur viņi sastapsies, un izklīda pa mežu.

Bija noticis tā, kā brāļi nebija varējuši paredzēt. Pēc dēlu aiziešanas virsaitis sadomāja iet uz mežu pamedīt. Daudz neprātodams. viņš devās dēliem pa pēdām. Virsaitis prata labi atšķirt cilvēku pēdas no dzīvnieku pēdām un ātri panāca dēlus. Virsaitis tūlīt nojauta, ka dēli no viņa kaut ko slēpj.

Tēvs klusu, ka pat zāle neiečabējās, pienāca itin tuvu un dzirdēja, ko dēli runa. Tad viņš atgriezās apmetnē, uzmeklēja burvi un tam visu izstāstīja.

— Dod labu padomu, ko man darīt, — viņš beigās teica. — Es nevēlos, ka mani dēli cīnās cits pret citu. Es baidos, ka viņi meitenes dēļ sanāks naidā.

— Labu galu tas neņems, — burvis atbildēja. — Tev meitene jādabū pie malas. Tu viņu mīli, un tavi dēli arī mīl viņu. Bet padomā, kādas bēdas viņa ar savu skaistumu var ienest tavā mājā!

Burvis apklusa. Virsaitim bija smagi ap sirdi, dzirdot šādus vārdus, neparko viņš negribēja pieņemt nežēlīgā burvja padomu. Bet burvis palika pie sava.

— Cita ceļa es neredzu, — viņš teica.'— Tavu dēlu dzīvības ir tavās rokās. Bet šī skuķe nav tavs bērns, kauču tu gan izturies pret viņu kā pret paša meitu.

Virsaitis krietnu brīdi klusēja, galvu rokās iespiedis. Tad viņš piecēlās un devās uz savu mītni. Viņš domāja cauru nakti, acu neaizvēris. Viņš tā bija iemīļojis meiteni, ka nekādi nevarēja pieņemt burvja padomu. Bet ko tad darīt? Atausa jauna diena, un virsaitis atkal gāja pie burvja.

— Man roka neceļas nogalēt meiteni, — viņš teica. — Es aizvedīšu viņu uz mežu…

— Mežā viņu saplosīs plēsīgi zvēri. Var vel gadīties, ka tavi dēli viņu tur atrod. Kolīdz viņiem nāks ausīs, ka meitenes nav, viņi metīsies uz visām pusēm to meklēt.

Virsaitis padomāja un izlēma, ka burvim sava taisnība.

Tās pašas dienas vakarā divi karavīri, izpildot virsaiša pavēli, aizveda meiteni uz mežu, lai viņu tur nogalētu. Meitene manīja, ka labi nebūs. Viņa tā pārbijās, ka iekrita dziļā nesamaņā. Karavīri aizgāja, meitenei ne pirksta nepiedūruši.

Bija jau tumša nakts, kad virsaiša dēli nojauta, ka meitene nozudusi. Viņi metās nakts tumsā to meklēt. Viņi pārmeklēja visu apmetni, bet meitene kā ūdenī iekritusi.

— Iesim pie burvja, — vecākais brālis nolēma, — viņš mums pateiks, kur meitene atrodas.

Burvis virsaiša dēliem atbildēja:

— Es neesmu viņu savās acīs redzējis un nezinu, kur viņu meklēt. Lai to uzzinātu, man jānodzied buramie vardi.

Viņš sāka pie sevis murmināt pavisam nesaprotamus vārdus un vicināties ar rokām. Beidzot viņš teica:

Noslēpumā tīta viņa pie mums atnāca un noslēpumā tīta rnūs tagad pametusi. I nedomājiet viņu meklēt. Tas ir veltīgi.

Nakts tumsa, burvja svinīgais izskats, viņa buršanās — tas viss jaunekļus iespaidoja. Viņi, līdz sirds dziļumiem nobēdājušies, gāja prom no burvja. Taču jaunā austošā diena iedvesa viņu sirdīs jaunas cerības, un viņi nolēma iet uz mežu meiteni meklēt.

Bet meitene viena pati dziļajā mežā jau tajā pašā naktī atguva samaņu. Spīdēja mēness. Visapkārt kā siena slējās augsti koki. Meitene piecēlās un sāka iet, pati nezinādama, uz kurieni, pret dzeloņainajiem krūmiem līdz asinīm saplēsdama sev rokas un kājas. Pēkšņi viņa šausmās sastinga, un acis viņai plaši iepletās. Melna ēna — tas bija jaguārs — viņai aizšķērsoja ceļu.

Taisni tobrīd meitene izdzirdēja balsi:

— Nebaidies nemaz, es tev palīdzēšu.

Meitene atskatījās, bet neviena tuvumā neredzēja.

Atkal atskanēja tā pati balss:

— Nāc pie manis, es tevi paglābšu no jaguāra un sadziedēšu tavas brūces.

Te viņa pamanīja, ka blakus aug puķe, kas atvērusi ziedlapiņas un aicināt aicina pie sevis. Tajā pašā mirklī meitene sajuta, ka kļūst mazāka un mazāka. Viņa kļuva tik maziņa, ka viegli varēja paslēpties ziedkausiņā.

Tūlīt pat meitenei mitējās sūrstēt uzplēstās rētas, tikai acu zīlītes palika plaši ieplestas.

— Esmu tev no visas sirds pateicīgai — viņa teica brīnumainajai puķei. — Es gribētu tev kaut ko uzdāvināt. Bet man itin nekā nav, esmu tāda, kā stāvu. Es palikšu pie tevis uz visiem laikiem.

Tikko viņa bija laidusi pāri lūpām šos vārdus, tā pati saplūda kopā ar ziedu un aizmiga dziļā miegā.

Tā nu pasaulē radās mēnesszieds jeb uzpirkstīte. Tās sula paplašina acu zīlītes un remdē sāpes, bet izkaltētu ziedlapiņu uzlējums ātri iemidzina.

No rīta visi seši brāļi pa meitenes pēdām atnāca pie jaunās puķes. Maigais ziediņš viņiem pretī atvēra savas ziedlapiņas, un tajā pašā mirklī visi seši brāļi pārvērtās par sešiem tauriņiem un sāka riņķot apkārt ziedam. Viņi vēl šobaltdien bieži jo bieži aplido mēnessziedu, bet neuzdrīkstas tam tuvoties, jo uzpirkstītes smarža tauriņiem ir sevišķi bīstama.

Lapsēns un šakalis

Nahoa cilts indiāņi stāsta, ka kādreiz dzīvoja lapsa un viņai bija dēls. Abi mitinājās dziļā alā.

Kādu nakti — tā vairāk uz rīta pusi — māte teica dēlam: — Kādreiz tu iziesi pastaigāties viens. Tas ir gauži bīstami. Sargies trāpīties acīs zvēram, kuru sauc par šakāli! Viņš uzbrūk un aprij visus, kas vājāki par viņu. Šakālis ir pārlieku nikns un var tevi kā nieku saplosīt gabalu gabalos.

— Kāds tad izskatās šis šakālis?

— Ai, mans dēls!… Viņš ir pelēks, pretīgs, ar platu rīkli. Tu nebūsi viņu ne lāgā pamanījis, bet viņš tevi jau locīs iekšā.

— Kā tad viņš mani locīs?

— Viņš tevi nokodīs, un mēs tevi nekad vairāk neredzēsim. Klausi, ko tev saka! Kolīdz redzi šakāli, bēdz, ko kājas nes, no viņa tālāk!

— Labi, māmiņ, tagad es zinu, kas man jādara, kad sastapšu šakāli, — lapsēns teica. — Atļauj man rīt no rīta iet pastaigāties.

— Nē, tu vēl esi maziņš, lai viens pastaigātos.

Tikko bija ataususi gaisma, lapsēns atkal sāka māti izprašņāt.

— Māmiņ, ja es iziešu pastaigāties viens un sastapšu šakāli, kas man jādara? Vai man viņš jāsveicina?

— Vai tev prāts! Es jau teicu, ka tev no viņa jābēg pa lielu gabalu.

— Labi, māmiņ!

Lapsa pagriezās uz otriem sāniem, bet lapsēns paslepus izlīda no alas un devās rīta pastaigā. Viņš gāja uzmanīgi, bai- mezdams acis uz visām pusēm un sarāvās no katras čaboņas. Visu laiku viņš ausījās, vai tūlīt neparādīsies šakālis, un viņam likās, ka dzird jau tā soļus. Pēkšņi uz augstas klints, kas bija apaugusi ar krūmiem, lapsēns, kā gadījās, kā ne, ieraudzīja šakāli. Tas bija tas pats šakālis, par kuru bija stāstījusi māmiņa. Lapsēns, cik jaudas, metās atpakaļ uz mājām. Viņš iemuka alā un teica mātei:

— Māmiņ, es to redzēju. Kā viņu sauc?…

— Ko tu redzēji? Izstāsti mani!

— Nu, to zvēru!

— Kādu zvēru?

— Nu, to pelēko… kurš… Man no lielām bailēm izkrita gluži no galvas, kā šo sauc.

— Varbūt šakāli?

— Jā, jā, šakāli.

— Nu labi vēl, ka viņš tev nekā nenodarīja.

— Viņš mani nemaz neredzēja. Bet es nopratu, ka tas ir viņš, un, savas kājas nejuzdams, metos šurp.

— Cik reižu es neesmu teikusi, ka tev vēl par agru iziet no alas vienam. Tā tu man kādreiz vairs nepārnāksi.

— Māmiņ, bet alā taču ir tik garlaicīgi. Ja es iziešu, tad neiešu tālu. Pastaigāšos tepat alas tuvumā.

Otrā dienā lapsēns atkal devās pastaigāties. Viņš gāja un no bailēm trīcēja un drebēja pie visām miesām tāpat kā pirmajā reizē. Viņam atkal likās, ka kuru katru mirkli parādīsies šakālis. Te viņš izdzirdēja, ka kaut kur krīt akmeņi. Viņš sarāvās un pameta acis atpakaļ. Viņš ieraudzīja vakarējo šakāli, kas stāvēja zem neliela koka. Šakālis beidza notiesāt kalnu tītaru. Lapsēnu viņš neredzēja un, ja arī būtu redzējis, neaiztiktu, jo tikko bija pielicis pilnu vēderu ar tītara gaļu.

Lapsēns stāvēja neziņā, ko viņam tagad darīt. Viņš palika stāvot un skatījās uz šakāli kā noburts. Kājas viņam bija kā pie zemes pieaugušas. Taču bailes pamazām pierima, lapsēns nomierinājās un sāka lēnām iet uz šakāļa pusi. Piegājis gluži tuvu, viņš apvaicājās:

— Mīļo šakāli, ko tu še dari?

Šakālis apsviedās apkārt. Tuvumā viņš lapsēnam gauži iepatikās, un lapsēns nodomāja: «Eh, derētu mums sadraudzēties. Šis šakālis ir varen patīkams. Bet māmiņa vēl teica, ka viņš mani apēdīšot. Tā nu nevar būt. Labāk es ar viņu aprunāšos.»

Lapsēns paspēra vēl soli tuvāk un vaicāja:

— Kā klājas, mīļo šakāli?

— Kā tev klājas, lapsēn?

— Kāpēc tu esi atnācis šurpu?

— Gribu šā koka ēnā atpūsties.

— Tagad es redzu pats ar savām acīm, ka mana māmiņa veltīgi runājusi par tevi tik ļauni.

— Ko viņa par mani teica? — šakālis tincināja.

— Viņa teica, ka tu esot varen nikns, ka tu saplosīšot mani gabalos un ka es nedrīkstot tev ne tuvumā rādīties.

— Tava māmiņa jau mani nemaz nepazīst. Kā tad viņa var par mani tā runāt? Ar tādiem mazuļiem kā tu es allaž esmu labs. Varu tev pat pierādīt, cik labs es esmu. Vai gribi, iesim abi kopā medībās? Tu šausi mušas.

— Man jau nav bises, — lapsēns bēdīgi teica.

— Es tev aizdošu savējo, — šakālis apsolīja. — Vai ejam?

Lapsēns bija ar mieru, un viņi gāja. Viņi gāja, gāja. Lapsēns saka šakālim:

— Pašaudīsim, ievingrināsim roku!

— Nu pašaudi! — šakālis atbild. — Te tev būs bise.

— Varbūt tu man būsi par mērķi, lai es izmēģinu, cik labi varu trāpīt?

— `Dauj, kam gribi, tikai ne man. Es taču esmu gaišs, bet daudz ērtāk ir tēmēt kaut kam tumšam.

— Vai redzi mušu, rau, tur tam vērsim uz astes? — Lapsēns parādīja krietnu gabalu uz priekšu.

— Redzu gan, — atbildēja šakālis, kaut gan nekā nemanīja. — Pagriez bisi pret mušu, notēmē un bliez virsūl

Lapsēns pacēla bisi, notēmēja, izšāva un iesaucās:

— Es viņai trāpīju kājā! Joz man pakaļ, šakāli!

Lapsēns metās skriet. Šakālis joza viņam pakaļ. Abi skrēja, skrēja un beidzot ieraudzīja vērsi, kas itin mierīgi ganījās meža klajumiņā.

— Vērsi, ei, vērsi, — lapsēns runāja, — vai tu še nemanīji lielu melnu mušu?

— Kā nu ne, — vērsis atbildēja, — redzēju ne tikai mušu, bet pat dzirdēju, kā šī spiedza, ka viņai kāja esot sašauta.

Šakālis to izdzirdēja un ne pa jokam nobijās. Viņš pavisam savādi pablenza uz lapsēnu un teica:

— Dod man bisi, iesim no šejienes projāml

— Kāpēc? — lapsēns nesaprata. — Kāpēc jāiet projām? Labāk paliksim šeit! Ai, skaties, tev uz muguras uztupās muša! Stāvi mierīgi, es viens divi viņai parādīšu!

Lapsēns pacēla bisi un notēmēja. Bet šakālis, daudz nedomādams, metās bēgt. Viņš aizskrēja krietnu gabalu tālāk un no turienes sauca, aiz bailēm viss trīcēdams un drebēdams:

— Pagaidi, es tevi lūdzu, pagaidi, nešauj! Es pavisam aizmirsu, ka mājās atstāju lielu gabalu gaļas un neaiztaisīju durvis. Pagaidi mani šepat, es drīz būšu atpakaļ…

Šakālis joza uz savu māju, ko kājas nes, un pamatīgi ieslēdzās. Kopš tā laika šakālis, kā ierauga lapsu, tā met tai lielu līkumu apkārt.

Mātes mīlestība

Kādu dienu lapsa ilgi medīja un pat nepamanīja, ka saule jau bija norietējusi. Viņa bija tālu aizskrējusi no sava mazuļa, bet, kad atgriezās alā, lapsēna tur vairs nebija. Lapsa sāka dikti raudāt. Viņa raudāja un raudāja, bet ar asarām nelaimē nepalīdzēsi. Viņa devās mežā un ilgi klīda, meklēdama lapsēnu. Katram zvēram, ko lapsa sastapa ceļā, viņa vaicāja: — Saki man, mīļais, — vai neesi redzējis manu dēliņu, manu lapsēnu?

Vilks viņai atbildēja:

— Nē, māsiņa lapsa, neesmu ne acīs redzējis tavu lapsēnu.

Meža cūka atbildēja:

— Nē, māsiņa lapsa, neesmu tavu dēliņu sastapusi.

Lapsa iztaujāja gan briedi, gan savvaļas suni, gan bruņnesi, gan jaguāru, gan daudzus citus zvērus, kurus sastapa sava ceļa, bet velti.

Beidzot viņa satika koijotu. Taujāja arī viņam:

— Brāli koijot, vai neesi nejauši sastapis manu dēliņu, manu lapsēnu?

Koijots saslēja ausis un vaicāja:

— Bet kāds viņš izskatās — tas tavs lapsēns?

— Ai, mans dēliņš ir tāds tīriņš, purniņš viņam smails, actiņas apaļas, spalviņas zīžainas, bet aste tāda kupla…

— Nē, tādu gan neesmu redzējis, — koijots pārtrauca lapsu, — Es nule sastapu gan tādu nožēlojamu: acis tam pūžņo, ausis noļukušas, purns netīrs, aste izpluinīta. Pats kašķa apsēsts un tik vājš, ka vējš šo no kājām gāž zemē…

— Ai, ai! — iesaucās lapsa. — Tas pats jau būs mans dēliņ§ mans lapsēns!

— Kā — tavējais? Kā tu nule teici, tad tavs dēliņš jau ir īstais skaistulis!

— Ak, brālīt koijot! — lapsa šņukstēdama iesaucās. — Vai tad tu nezini, ka mātei savējais ir pats skaistākais bērns pasaulē?!

Selvas likums

Zvēri bija satraukti. Līdz viņu ausīm bija nonākusi vēsts, ka selvā, karstajā tropu mežā, uzklīdusi Jauna Būtne. Neviens nezināja ne tās vārdu, ne tikumu. Kopš tā laika, kad selvā bija uzauguši koki, zvēri cits par citu ir daudz ko uzzinājuši: cik augstu var palēkties jaguārs, cik neaprēķināma viltniece ir puma,cik vanagam asi un stipri nagi. Zvēri jau zināja, kurš no viņiem ir visspēcīgākais, kurš vājākais, zināja, no kā no kādi veidā jāaizsargājas. Bet par Jauno Būtni viņi nezina ja ne tik, cik melns aiz naga. Zvēri klīda pa selvu drūmi un nospiesti. Viņi meta bailīgus skatus uz visām pusēm.

Bet Jaunā Būtne mierīgi pastaigājās pa zemi. Viņa zinātkāri aplūkoja nepazīstamo pasauli. Viņas acis ar labpatiku pakavējās pie ezera rāmā spoguļa, pie kalnu upju trauksmainā plūduma, pie plašajiem līdzenumiem un selvas necaurejamajiem biezokņiem.

Kādu dienu Jaunā Būtne izdzirdēja balsi, kas sauca palīgā:

— glābiet mani, glābiet!

Jaunā Būtne. daudz nedomādama, skrēja uz to pusi, kur atskanēja kliedzieni. Dega mežs. Pūta spēcīgs vējš, un liesmu mēles šaudījās aizvien augstāk. Starp degošajiem kokiem lielās sāpēs locījās milzīga čūska. Viņa nekādi nevarēja izrauties no uguns loka. Nākošajā mirklī Jaunā Būtne jau bija uzrāpusies blakus augošā koka galotnē un pasvieda čūskai garu zaru. Čūska uzrāpās uz zara un tā īsimīgi izglābās no uguns, un teica savam glābējam:

— Tu izglābi man dzīvību. Bet vai tu zini selvas likumu?

Jaunā Būtne neziņā papurināja galvu.

Tad Čūska metās viņai virsū, aptinās apkārt un teica:

— Labu atmaksāt ar ļaunu — tas ir selvas likums! Tāpēc tev jāmirst.

Un čūska sāka Jauno Būtni žņaugt. Čūska līksmoja, ka nu varēs nobeigt to, kas selvas iemītniekos iedvesa tādas šausmas.

Tad Jaunā Būtne teica:

— Es pie labākās gribas nespēju noticēt taviem vārdiem. Nenogalini mani tūlīt! Atbrīvo man kājas! Iesim kopā, varbūt pa cejam patrāpīsies kāds, kas izšķirs mūsu strīdu.

Čūska atbrīvoja Jaunajai Būtnei kājas, bet rokas un ķermeni turēja kā stangās. Tā viņas gāja, kamēr sastapa savā ceļā strautu. Čūska jautāja strautam:

— Daudz ļaužu nāk pie taviem krastiem. Vai esi kādreiz dzirdējis, ka labu atmaksā ar labu?

Strauts grūti nopūtās. Arī koki, kas auga strauta krastos, grūti nopūtās.

— Nezinu, — strauts beidzot atbildēja. — Varbūt kaut kur pasaulē tā arī dara. Taču mūsu selvā diemžēl labu allaž atmaksā ar ļaunu. Karstās dienās es daudziem neliedzu atveldzēties pie dzidra ūdens. Bet tā vietā, lai pateiktos, visi mazgā manos tīrajos ūdeņos putekļainās kājas un nežēlīgi mani mīda.

Čūska ļaunā uzvaras priekā paskatījās uz Jauno Būtni:

— Tu dzirdēji, ko strauts teica?

— Dzirdēju jau, dzirdēju, bet viņa atbilde mani nepārliecināja. Jā, ir jau arī nežēlīgi radījumi. Bet vai nu tiešām visi zvēri nāk pie strauta un duļķo ūdeni aiz ļaunuma?

Strauts stāvēja kluss, bet čūska vēl stingrāk savija Jauno Būtni savos vijumos.

— Ejam tālāk, — viņa teica. — es tev atvēlu vēl vienu reizi

pārliecināties. Satiksim ceļā citu selvas iemītnieku, un no tā dzirdēsi to pašu, ka mūsu likums ir pret tevi.

Jaunā Būtne nelaida ne vārda pār lūpām. Viņa gāja mierīgi savu ceļu tālāk, jo bija vairāk kā pārliecināta, ka viņai ir taisnība.

Abas gāja, gaja, un pēkšņi čūska ceļa malā ieraudzīja palmu, kuras stumbrā rēgojās dziļas brūces.

Čūska teica: — Pavaicāsim palmai, vai taisnība, ka labu atmaksā ar jaunu.

Palma viņu uzklausīja un skumji atbildēja:

— Man kauns teikt, bet tā ir taisnība. Pie mums selvā to dara — labu allaž atmaksā ar ļaunu.

Jaunā Būtne bija satriekta par šīs pasaules, kura bija pilna visādu brīnumu, nežēlību.

— Es nemeloju ne vārda, — palma turpināja. — Es varu pastāstīt par sevi. Es atdevu savus augļus un dāļāju savas ēnas vēsumu visiem, kas gāja garām. Bet, kad man zaros vairs nebija neviena paša kokosrieksta, ņēma un noplēsa man mizu un izsūca sulu, kas tecēja manās dzīslās. Paskatieties uz manām brūcēm! Es eju bojā aiz nepateicības no tiem, kuriem tiku darījusi labu.

Jaunā Būtne un čūska devās projām no raudošās palmas un turpināja ceļu, dziļi klusēdamas.

— Atvēli man vēl reizi pārliecināties! — Jaunā Būtne palūdza.

— Labi, bet lai tā tad arī būtu pēdējā reize, — čūska atbildēja.

Pa to starpu ziņa par čūskas strīdu ar Jauno Būtni bija aplidojusī visu selvu. Zvēri nemīlēja čūsku, taču šoreiz viņi bija gatavi tai palīdzēt. Sajā strīdā viņi visi nostājās čūskas pusē.

Tikai viens vienīgs dzīvnieks rīkojās citādi. Šis cēlsirdīgais dzīvnieks bija suns. Tas nolēma paglābt Jauno Būtni.

Suns nogūlās ceļa malā, kur garām gāja čūska un Jauna Būtne. Kad abas bija pienākušas gluži klāt, suns saka stipri smilkstēt.

— Kas te tā smilkst? — čūska vaicāja.

— Tas esmu es, — žēlabaina balss atbildēja.

Abas nācējas pienāca klāt un pamanīja suni, kas gulēja zālē zem liela koka. Sunim viena no pakaļkājam bija iebāzta maisā.

Jaunā Būtne, redzēdama suņa ciešanas, aizmirsa savu tuvo nāves stundu un noliecās pār suni:

— Pasaki man — kā lai tev palīdzu? Tu tik žēli smilksti…

— Neviens man nevar palīdzēt, — suns atbildēja. — Es izdarīju labu, bet man par to atmaksāja ar ļaunu. Tads ir selvas sensenais likums.

Čūska neslēpa savu prieku un ņēmās iztaujat:

— Pastāsti mums — kas tev atgadījies?

— Es klīdu pa mežu, — suns iesāka savu stāstu, — un uzgāju virsū ievainotai pumai. No drausmīgām sāpēm viņa nevarēja pakustināt ķepu. Es piegāju pie viņas, apskatīju brūci un teicu: «Nebaidies, es tev palīdzēšu. Es zinu zālītes, kas remdē sāpes un aptur asinis.» Vairākas dienas no vietas es ārstēju pumu un neatgāju ne soli no viņas. Beigu beigās viņa atlaba. Bet, kolīdz puma jutās spirgtāka, tā metās kā plēsta man virsū. Viņa gribēja mani saplosīt gabalos, jo tāds esot selvas likums.

Te čūska nenocietās un teica savam ceļabiedram:

— Vai tagad tu galu galā saproti, ka man ir taisnība?

— Jā, redzu jau, redzu, ka taisnība tavā pusē, — Jaunā Būtne atbildēja. — Bet ļaunais selvas likums ir mani tā sarūgtinājis, ka man nav nemaz bailes mirt. Labāk mirstu, nekā dzīvoju zemē, kur labo mīda kājām. Bet pagaidi brīsniņu, noklausīsimies visu līdz beigām!

Suns turpināja:

— Kad puma metās man virsū, es paguvu atlēkt sāņus un paslēpties alā. Ala bija šaura, un puma nevarēja tur ielīst. Bet mana pakaļkāja palika ārpusē, un puma man to bezmaz nokoda. Tā nu es pašlaik ārstēju savu kāju, turu to piena pudelē. Ir daudz zāļu, kā izārstēt ievainotu kāju, bet vislabāk palīdz piens.

Čūska padzirdēja, ka maisā paslēpta piena pudele, un viņai iedzalkstījās acis. Piens — tas tik bija gardumu gardums! Čūska pameta savā ziņā Jauno Būtni, steidzās pie maisa un aši ieslīdēja tajā.

Suns tikai to vien bija gaidījis. Viņš veikli aizsēja maisam galu un sāka to dauzīt ar koku, kamēr čūska bija beigta.

Kopš tiem laikiem Jaunā Būtne, kas bija Cilvēks, ir draugos ar suni. Šo draudzību nav varējis sagraut pat laiks — ne gadu simti, ne gadu tūkstoši.

Auijana kalna virsotne

Arekūna cilts indiāņi stāsta, ka pirms neskaitāmiem gadsimtiem Karvo upes krastā pie svētā Auijana kalna .atradusies pilsēta. Tā bijusi liela pilsēta, un to saukuši par Tei Kupai. No pašām tālākajām vietām uz Tei Kupai mēroja ceļu slimi cilvēki. Viņi nāca, lai pielūgtu dievu svētā kalna pakājē, un cerēja, ka tas palīdzēs atgūt zaudēto veselību.

Tei Kupai atradās tik tuvu pie Auijana kalna, ka pilsētas iedzīvotāji labā laikā varēja pamanīt divas plaisas tā virsotnē. Kad sākās vētra, viņiem bija bail uz to pacelt savas acis, jo baidījās no dievu dusmām. Tikai kroplie un slimie arī vētras laikā gaidīja palīdzību no kalna virsotnes. No turienes vienmēr pūta svaigs vējš, tas padarīja mundrākus pašus vārgākos ļaudis un mazināja sāpes tiem, kas sirga ar drausmīgām brūcēm.

Kādas karstas un klusas dienas vakarā pa upi šurp atbrauca daudz kanoe laivu. Tajās bija slimi vīrieši un sievietes no tālām apmetnēm. Kopā ar viņiem atbrauca arī tie, kas palīdzēja slimajiem tālajā un grūtajā braucienā pa upi.

Visi Tei Kupai iedzīvotāji iznāca upmalā sagaidīt karavānu. Viņi priecājās, ka atbraucis tik daudz jaunu cilvēku, un nākamajā dienā par godu viesiem sarīkoja lielus svētkus.

Mednieki no meža pārnesa daudz briežu un pekaru. Gaļu izcepa iesmos uz ugunskura paša galvenā laukuma vidū. Turpat sakrāva veselus kalnus ar banāniem un ananasiem. Atsevišķi novietoja krūkas, pilnas ar vīnu. Vīns bija labs, ilgi glabāts, tas ātri apreibināja ļaudis un laupīja viņiem saprašanu.

Indiāņi — kā viesi, tā mājinieki — pulcējās laukumā. Viņi bija tērpušies svētku rotā, kas bija darināta no palmu lapām. Viņi ēda, dzēra un līksmojās. Vienā laidā skanēja stabules un rībēja bungas. Visi dejoja un skaļi dziedāja. Tā viņi līksmoja ilgi, ik pa brīdim tik piegāja pie krūkām un lieliem malkiem iedzēra vīnu.

Laivās gulēja kroplie un slimie. Viņi bija pamesti un aizmirsti, jo viņu pavadītāji līksmojās. No laivām skanēja vaidi, kunkstieni un palīgā saucieni.

— Brāļi! Palīdziet mums aizkļūt līdz svētā kalna pakājei! Mūs tur dziedinās brīnišķīgā Auijana kalna elpa. Citādi mušu dienas skaitītas…

Taču neviens nedzirdēja slimo saucienus. Veselie bija aizmirsuši savus slimos brāļus. Svētki turpinājās pilnā sparā ar jautrām dziesmām un pārgalvīgām dejam. Atkal un atkal tika piepildīti vīna trauki. Saule jau nogrima aiz Auijana virsotnes. Līksmošanās vēl nebeidzās, un viesu un mājinieku skaļās klaigas apslāpēja slimnieku vārgos vaidus.

Arī nākamajā dienā turpinājās skaļas dzīres. Visi vēl joprojām līksmoja uz laukuma. Nevienam pat prātā neienāca tie, kas bija palikuši laivās.

Tad pēkšņi saule paslēpās melnos mākoņos. Auijana kalna virsotni pārklāja necaurredzama migla. Drausmīgs zibens pāršķēla debesis. Pērkons sadrebināja zemi. Strauji atbrāzās vētra, sāka aurot negants vējš. Vienā mirklī negaiss traucās pāri svētā kalna virsotnei un pārsviedās uz pilsētu.

No lietus gāzēm un vēja brāzmām sāka brakšķēt un šķobīties dzīvojamās mītnes. Pārbiedētie indiāņi kā skudras metās uz visām debess pusēm.

Milzīgi koki tika izrauti no zemes ar visām saknēm. Aiz bailēm zvēri nesās uz līdzenumu, tālāk no cilvēku mītnēm. Jaguāri un brieži, koijoti un tapīri, čūskas un pekari — visi bēga, atpakaļ neskatīdamies. Lielie putni ar milzīgo spārnu vēzieniem centās pārvārāt vēja brāzmu.

Vētras gaudošana, cilvēku klaigas un zvēru kaucieni saplūda kopā vienā drausmīgā rēkoņā. Tad grāva pērkons. Visa Tei Kupai ieleja nodrebēja. Viesuļvētra pacēla gaisā veselas būdas un augošus kokus ar visām saknēm. Kā vieglas spalviņas gaisā uzlidoja cilvēki un zvēri. Vējš norāva un sāka pa gaisu griezt būdu jumtus. Vienīgi Auijana kalns stāvēja, kā stāvējis, mierīgs un majestātisks.

Viesuļvētra atbrāzās līdz varenajām klintīm. Taču vētra visā savā niknumā izrādījās bezspēcīga kalnu cietokšņa priekšā. Kad vētra sasniedza svēto virsotni, tās brāzieni pieklusa un atslāba. Viss, ko no zemes savā trakā skrējienā bija pacēlis gaisā viesulis, tika mierīgi nomests zemē Auijana kalna virsotnē.

Nākamaja dienā, it kā nekas nebūtu noticis, atkal uzlēca saule un apspīdēja Auijana virsotni. Saule aplūkoja kalnu un pabrīnījās. Agrāk kalna nogāze bija tīra un līdzena, bet tagad to rotāja vēl neredzēti brīnumaini raksti. Uz tās iezīmējās gan koku zari, gan karavīru stāvi, gan brīnišķīgas sieviešu sejas. Gan te, gan tur bija atainoti plēsīgi zvēri ar plaši atvērtām rīklēm un putni ar izplestiem spārniem, bet pie paša bezdibeņa bija sanestas būdas, torņi, templi ar visām statuju drumslām…

Tā Auijana kalns paņēma sev veselas pilsētas drupas. Pārvērstas klintī, tās uz visiem laikiem palika kalna nogāzē kā atmiņa no lielās pilsētas Tei Kupai, kā atmiņa par tās iedzīvotāju cietsirdību un nevērību pret slimiem un cietējiem, kā atmiņa par dievu nevaidamam dusmām.

Gans un saules meita

Ar sniegu klāta kalna pakājē zaļā pļavā savu ganāmpulku ganīja jaunais gans Akoija-Napa no kočuā cilts indiāņiem. Viņš bija i diezgan krietns, i diezgan gudrs.

Gans staigāja pakaļ savam ganāmpulkam, bet, kad atpūtās, spēlēja flautu. Akoija-Napa spēlēja tik jautri un patīkami, ka visi, kas to dzirdēja, priecājās.

Vienreiz, kad viņš atkal spēlēja flautu, pie viņa atnāca divas saules meitas. Tajos laikos indiāņi atdeva saulei savas visskaistākās meitenes. Kolīdz meitenes kļuva par saules meitām, viņam bija aizliegts satikties un runāties ar parastajiem zemes ļaudīm. Ar viņām satikties un sarunāties varēja vienīgi cilts galvenā priesteriene. Turpretī vienkāršajiem ļaudīm par to draudēja bargākais sods — nāve.

Pa dienu saules meitas varēja iznākt no pils ārā, bet pret vakaru viņām vajadzēja atgriezties atpakaļ. Todien saules meitas atnāca pie jaunā gana un vedināja viņu uz sarunām. Akoija- Napa tūlīt noprata, kas tās ir, un lielās bailēs no saules dusmām nokrita viņu priekšā uz ceļiem. Saules meitas jauno ganu nomierināja, teikdamas, ka viņam nekas nedraudot. Tad Akoija-Napa piecēlās un noskūpstīja viņām rokas. Saules meitu, it sevišķi vecākās, kuru sauca par Cukiljantu, skaistums ganu apbūra. Cukiljanta sāka runāt ar ganu, jo arī viņai viņš iepatikās.

Saules meita brītiņu parunājās ar skaisto jaunekli un tad atsveicinājās. Visu atpakaļceļu uz mājām Cukiljanta nebeidza jūsmot par jauno ganu. Viņa apklusa tikai tad, kad pienāca pie pils vārtiem, kur dienu un nakti stāvēja modra sardze.

Tovakar Cukiljanta neēda vakariņas kopā ar citiem, bet tūlīt aizgāja uz savu mitekli. Viņai gribējās pabūt vienai un domās pakavēties pie jaunā gana.

Tajā pašā laikā Akoija-Napa savā ganu būdā atcerējās skaistuli Cukiljantu, un viņa sirdī iezagās dziļas skumjas. Akoija- Napa paņēma flautu un sāka spēlēt. Gana flauta skanēja tik skumji, ka pat akmeņi ap viņa būdu sāka raudāt. Pēc tam viņš uzsāka dziedāt skumju dziesmu.

Šo dziesmu padzirdēja viņa vēcā māte. Viņai kļuva dēla žēl, un viņa nolēma tam palīdzēt. Paņēmusi līdzi savu veco dzimtas spieķi, viņa devās uz būdu, kur gulēja Akoija-Napa. Šis bija burvju spieķis: tas varēja pārvērst cilvēku mazu maziņu kā kukurūzas graudiņu.

Māte atnāca pie dēla un teica:

— Es tev palīdzēšu tavās bēdās, tikai mazliet pagaidi.

Tūlīt pat māte sāka vārīt nātru novārījumu: indiāņi tā dara vienmēr, kad viņu mājā ienāk bēdas.

Kolīdz nātres bija izvārījušās, vecā sieva gana būdas tuvumā pamanīja saules meitas. Viņa aši pieskārās ar burvju spieķi dēlam un, kad viņš pārvērtās kukurūzas grauda lielumā, to paslēpa spieķī.

Saules meitas apstājās pie ieejas būdā un apsēdās brītiņu atvilkt elpu. Ieraudzīja būdā vecenīti un palūdza viņai nodzerties. Akoija-Napas māte viņām iedeva nātru novārījumu. Eh, cik rūgts gan tas likās Cukiljantai!

Saules meitas brītiņu pasēdēja, atpūtās un jau cēlās kājās, lai dotos atpakaļ, kad Cukiljanta kaktā pēkšņi pamanīja spieķi.

— Kam pieder šis spieķis? — viņa vaicāja vecenītei.

— To esmu mantojusi no saviem vecākiem, — gana māte atbildēja. — Redzu, ka tas tev patīk. Ja vēlies, ņem to līdzi!

Saules meitas atvadījās no Akoija-Napas mātes un devās atpakaļ uz pili. Cukiljanta turēja rokas spieķi un nevarēja vien beigt to apbrīnot, kaut arī viņai asaras bira kā pupas. Cukiljantai taču nebija izdevies redzēt skaisto jaunekli!

Saules meitas pienāca pie pils vārtiem. Sardzes vīri viņas mierīgi ielaida. Cukiljanta atkal neēda vakariņas kopā ar pārējiem, bet ātri manījās prom uz savu mitekli. Viņa iekrita gultā un sāka jo rūgti raudāt. Kolīdz viņai sāka birt asaras, notika nedzirdēts brīnums. No spieķa izlēca Akoija-Napa. Sākumā Cukiljanta nobijās, bet tad atkal sāka raudāt, tikai tagad aiz lieliem priekiem.

Cukiljanta iztaujāja jauno ganu, kā viņš nokļuvis te pilī pie viņas. Akoija-Napa viņai visu izstāstīja: gan par burvju spieķi, gan par savu labo māti. Daudz maigu vārdu tonakt Akoija- Napa pateica Cukiljantai.

Rīta gaismai austot, gans atkal paslēpās burvju spieķī. Saule vēl nebija paguvusi nostāties tieši virs galvas, kad Cukiljanta devās ar visu spieķi kalnos. Tur Akoija-Napa atkal iznāca no spieķa. Tikai prieks un laime mīlētājus vairs negaidīja…

Viņi pat nenojauta, ka kāds no pils sardzes vīriem izsekoja Cukiljantu un slepeni uzmanīja katru viņas soli. Pamanījuši sardzes vīru, abi mīlētāji metās bēgt. Viņi noskrēja krietnu gabalu, beidzot piekusa un nolikās koka ēnā atpūsties, un paši nemaz nemanīja, ka aizmiga.

Kad viņi pamodās un visu atcerējās, bailēs abiem sažņaudzās sirds. Cukiljanta un Akoija-Napa piecēlās, nostājās blakus, bet nevarēja paspert ne soli. Dzird — tuvu ir tie, kas dzenas pakaļ. Teju, teju parādīsies sardzes vīri no saules valdnieka pils un grābs viņus ciet. Dzird gan, bet aizbēgt nespēj — kājas kā pie zemes pieaugušas.

Tā viņi arī palika, kur stāvēja, pārvērtās par akmeņiem uz mūžīgiem laikiem. Pārvērtās par divām akmens klintīm, kas stāv blakus kā divi nešķirami mīlētāji — gans Akoija-Napa un saules meita Cukiljanta.

Brīnumainais briedis

Briedi ir grūti nomedīt, jo tas traucas ātrāk par bultu, kas tiek raidīta no loka. Tāpēc indiāņi ir izdomājuši tepačole — no baļķiem būvētas lamatas.

Kādreiz trīs indiāņu mednieki uztaisīja lamatas tieši vidū takai, kas veda uz iežogotu pupiņu lauku. Viņi itin labi zināja, ka brieži labprāt pamielojas ar sulīgajiem pupiņu dzinumiem. Mednieki nolīdzināja savas pēdas, uzrāpās kokos un sāka pacietīgi gaidīt

Visus trīs sagrāba neiedomājama alkatība. Vienam no viņiem cits vārds mutē nestāvēja kā brieža āda, otram — brieža ragi, bet trešām — brieža gaja.

Saule nogrima aiz meža, zāle pielija ar rasas sudrabu. Pēkšņi kļuva dzirdama tikko ausij uztverama zaru brikšķēšana. Pa taku nāca briežu māte, bet aiz viņas — pēdu pēdā mina stalts briedēns. Abi spēra soļus tik uzmanīgi, ka pagāja lamatām garām.

Tad atkal bija dzirdama zaru brikšķēšana, un uz takas parādījās stalts briedis. Viņa ragus rotāja astoņi žuburi. Viņš apstājas, vērīgi lūkodamies visapkārt. Pacēlis priekšējo kāju, pastāvēja brītiņu uz takas, paošņāja gaisu. Nāsis viņam iepletās, ausis saslējās, ads iedegās spīdums…

Briedis lēnām pienāca pie lamatām, gribēja pārlēkt tām pāri, bet paklupa un iekrita lamatās. Briedis žēli iemāvās, it kā lūgdamies viņu saudzēt. Taču mednieki, nolēkuši no koka, metās pie viņa ar dūčiem un cirvjiem rokās. Tad briedis saņēma visus spēkus un izrāvās no lamatām. Gabaliņu paskrējis, viņš nokrita zemē. Mednieki skrēja briedim pakaļ. Viņi jau gandrīz briedi panāca, bet tas atkal piecēlās un metās prom. Tāda skriešana vilkās krietni ilgi, līdz briedis bija medniekus ievedis dziļā kalnu aizā. Medniekiem priekšā pavērās neredzēti skaista ieleja ar platu, ūdeņiem bagātu upi un augstiem ziliem kalniem. Briedis lēnām pārpeldēja pāri upei un pēkšņi — brīnies vai nebrīnies — arī pārvērtās par zilu kalnu.

Mednieki šausmās iekliedzās:

— Tā ir burvestībai Tad nu mēs no šejienes nekad vairs ārā dzīvi neizkļūsim!

— Briedis ir mūs šurpu atvilinājis ar viltību!

— Mēs te saņemsim savu sodu!

— Te tev nu bija brieža gaļa! — iesaucās pirmais indiānis.

— Te tev nu bija brieža āda! — teica otrais.

— Te tev nu bija brieža ragi! — piebilda trešais.

Bet atbalss kā izsmiedama skaļi atkārtoja:

«Ga-ļa!… Ā-da!… Ra-gi!…»

Neviens no medniekiem līdz šim brīdim savā senču zemē nebija redzējis ne tik majestātiskus un reizē mežonīgus kalnus, ne tik dzidri zila ūdens pārbagātas upes, ne tik varenus un brīnumainus kokus.

Neviens no visiem trim nekad vēl nebija redzējis tik brīnumainu sauli, kas apspīdēja ieleju te spilgti zaļā krāsā kā smaragds, te maigi zilā krāsā kā tirkīzs, te sarkanā krāsā kā rubīns, te liesmainā kā topāzs.

Taisni tobrīd ieleju apspīdēja rubīnsarkani stari. Tuvodamās apvārsnim, saule ietina sniegotās kalnu virsotnes burvīgi sārtā gaismā.

Iestājās nakts, indiāņi nolikās uz auss turpat zālē. Viņi drebēja pie visām miesām bailēs no meža zvēriem, kas klīda apkārt. Līdz pat rīta gaismai viņi netika ne aci aizvēruši.

Atausa jauna diena. Mednieki nokāpa lejā pie ezera. Ezera ūdeņi saules staros zaigoja kā opāls. Viļņu galotnes rotāja nevis putu vainagi, bet tajos atplauka brīnumaini ziedi. Tie auga reizē ar vilni un no tā galotnes krita dzelmē. Medniekiem slāpa, viņi gribēja nodzerties, bet ūdens izrādījās pārāk sāļš.

Visapkārt ezeram auga koki, kas bija kā sētiņ nosēti ar lieliem sulīgiem augļiem. Bet mednieki neuzdrīkstējās augļiem ne pirkstu piedurt.

Visu rīta cēlienu mednieki pavadīja pie ezera. Pusdienas laikā, kad saule liesmoja kā topāzs un nostājās tieši virs galvas, pie debesīm parādījās milzīgas tauriņiem līdzīgas lidojošas būtnes. Tās bija tik lielas, ka ar vienas būtnes spārnu indiāņi nosegtu savai būdai jumtu.

Saule sāka stipri svilināt, un mednieki no tās stariem paslēpās gravā. Tur viņi redzēja daudz sudraba, zelta un smaragda.

Viss likās brīnišķīgs un vēl neredzēts šajā noslēpumainajā zemē, kur briedis bija viņus atvīlis. Tomēr sirdis vilka medniekus atgriezties atpakaļ savos mežos, kur naski plūst ne visai platās upes, kur mīt pazīstami putni ar vienkāršām un parastām spaļvām. Mednieki ņēmās lūgt brīnumaino briedi, lai tas neliedz viņiem ceļu atpakaļ uz dzimteni…

Pienāca trešā diena. Mednieki pamodās noraizējušies un noskumuši. Bet kāds bija viņu pārsteigums, redzot, ka atrodas uz pazīstama ceļa netālu no savas apmetnes! Tur jau arī ļaudis nāca pretī… Bet kāpēc visi lielās izbailēs no viņiem metas sāņus? Kāpēc neviens neuzsāk ar viņiem valodas? Medniekus sagrāba bailes, un viņi jau ieņēma galvā domu — gribi vai negribi, būs vien jāiet prom no dzimtās vietas. Šeit neviens viņus negaidīja, neviens par viņiem nepriecājās, no viņiem tikai baidījās.

Pašā pievakarē kāds vārgs vecītis saņēma drosmi un pienāca pie medniekiem. Vecītis pazina medniekus, kurus visi jau sen uzskatīja par mirušiem, jo viņi bija aizgājuši no šejienes nevis pirms trim dienām, bet gan pirms veseliem trim gadiem.

Izrādījās, ka mednieki bija bijuši burvju alā Altepepanā. Maz bija to, kas no turienes atgriezās sveiki un veseli.

Ja varam ticēt zintniekiem, tāds sods sagaida katru, kas iekāros svētā dzīvnieka brieža dzīvību.

Kapec gārņi dzīvo upmalā

Pāri zaļām palmām, pāri dziļām gravām laidās vanags. Viņš steidzās uz upi, kur gārņa meita allaž ķēra zivis. Vanags gan bija sen uz viņu uzdomājis, bet nule nolēma ar viņu nopietni parunāt.

— Dārgā senjorita, jūs esat ļoti skaista, — nolaidies zemē un sakļāvis spārnus, viņš teica. — Es jūs lūdzu, nāciet pie manis par sievu!

— Labi, es iešu pie jums par sievu, — gārņa meita atbildēja, — bet pasakiet — kāpēc jums galva kaila kā ola?

— Kādu laiku es tiku dienējis zaldātos, un mana galva apsvila kauju ugunīs, — vanags atbildēja.

— Bet kāpēc jums tik bālas kājas? — atkal jautāja ziņkārīgā gārņa meita.

— Tas tāpēc, ka es kādreiz biju sāls pārdevējs, bet sāls, kā redzat, saēd ādu.

— Saprotu, saprotu, — gārņa meita teica. — Bet sakiet — kāpēc no jums nāk tik neciešama smaka?

— Ak, — vanags atbildēja, — kādreiz es tirgojos ar indīgo čūsku ādām. Adu smaka man piekodusies uz laiku laikiem.

— Nabadziņš, — gārņa meita juta līdzi, aplūkodama vanagu. — Vai jums nav vēlēšanās man kaut ko uzdziedāt?

— Labprāt, — vanags atbildēja un laida savu ķērcamo vaļā. — Kass, kass, kass! Guz, guz, guz!

— Kas jums notika? — gārņa meita jautāja.

— Nekas jau sevišķs. Es tikai izloku balsi.

— Jūs mani savaldzinājāt. Jūs esat cienīgs kjūt man par vīru. Taču vispirms jums jāpapeldas kopā ar mani.

— Esmu gatavs sagādāt jums šo prieku.

Gārņa meita ienira, vanags tai pakaļ. Taču vanags neprata peldēt. Viņš sarijās pārāk daudz ūdens un laikam būtu nogājis dibenā, ja gārņa meita šo neizvilktu malā.

Vanags krietnu laiku rīstījās un, kad atguvās, izplēta varenos spārnus un gārņa meitai teica:

— Es drīz atgriezīšos, senjorita.

Kopš tā laika gārņa meita augas dienas pavada upmalā. Viņa tā arī nav apprecējusies: vēl šobaltdien gaida senjoru vanagu.

Tuksnesīga zeme

Kādreiz čibča cilts labais dievs Cibčaku izkāpa no upes, kurā viņš dzīvoja. Viņš pārlaida vērīgu skatienu zemei, kas piekļāvās pie pašas jūras. Tā bija brīnišķīga ieleja, ko no trim debess pusēm norobežoja stāvi kalni. Virsotnes, ko cauru gadu klāja mūžīgais sniegs, slējās augstu mākoņos.

«Labā zeme,» Cibčaku pie sevis nodomāja, «tikai žēl, ka še ne dzīvu dvēseli neredz.»

Un tad viņš nolēma uz zemes radīt dzīvību.

Čibčaku uzkāpa pašā kalnu korē un ar savu zizli ņema un

izsita no klintīm ūdeni. Ūdens sāka plūst no kalna lejā, radot ūdeņiem bagātas, dziļas un straujas upes. Kalnos atsedzās dārgmetāli, bet ielejā sāka augt koki ar sulīgiem augļiem.

Čibčaku pārstaigāja ieleju un kalnus un izkaisīja sēklas, no kurām itin drīz radās cilvēki. Tad viņš pats atkal, kā nācis, tā aizgāja un paslēpās upes ūdeņos.

Notika tā, ka cilvēki, kas bija dzimuši no ielejā nokritušām sēklām, negribēja dalīt zemi ar tiem, kas dzimuši kalnos. Kalnieši, būdami pēc dabas labsirdīgāki un miermīlīgāki, neuzsāka karu: viņi devās dziļāk zemes iekšienē meklēt auglīgas zemes. Tā kā viņi bija dzimuši karstās zemēs, tad zemes iekšienē cieta no aukstuma un sniega vētrām. Daudzi jau pa ceļam aizgāja bojā.

Iesim atpakaļ uz tām pašām zemēm, no kurām mēs nācām, — cilts ļaudis teica virsaitim. — Ja mūsu brāļi liegs pajumti, ķersimies pie ieročiem un cīnīsimies uz dzīvību un nāvi. Lielais dievs vien zina, ka mēs neesam gribējuši karu.

Kalniešu cilts virsaitis saprata, ka viņa ļaudīm taisnība, un nolēma griezties atpakaļ.

Kad ielejas cilts virsaitim darīja zināmu, ka tuvojas kalniešu cilts ļaudis, viņš sasauca kopā visus savus karavīrus un lika pie sirds gatavoties karam.

Divu cilšu virsaiši satikās, un ielejas virsaitis vaicāja:

— Es redzu, jūs esat atgriezušies atpakaļ. Ko jūs vēlaties?

— Mēs gribam še palikt un dzīvot. Lai tava sirds atmaigst. Tev un tavai ciltij pieder daudz zemes. Atļauj mums dzīvot kaut uz maza zemes gabaliņa tepat blakus jums. Ar to tu iepriecināsi dievu, kas mūs visus radījis.

Ielejas cilts virsaitis nicinoši iesmējās. Viņš pārlaida acis kalniešu ciltij un redzēja, ka viņu kļuvis daudz mazāk, ka viņiem tālā ceļā klājies grūti. Ja sāktu karu, nieks vien būtu tikt ar tiem galā. Taču virsaiša dvēselē iekrita šaubas. Viņš it labi zināja, ka lielais dievs Čibčaku vairāk par visu vēlas mieru starp ciltīm. Virsaitis nolēma karu neuzsākt, iekams nebūs apspriedies ar savas cilts gudrajiem.

Cilts gudrie viņu uzklausīja un tad devās pie platās dziļas upes, kur mājoja dievs Čibčaku. Viņi iemeta upē savas veltes un vaicāja dievam:

— Mūsu cilts virsaitis un visa mūsu cilts grib zināt, vai būtu vēlams uzsākt karu ar ļaudīm, kas ir no mūsu dzimtas.

Uz to atbildot, ūdens upē sāka mutuļot un velties kā viļņi jūrā. Tad atkal ūdens nokritās, un upes malā palika veltes, ko gudrie tur bija iemetuši.

— Dievs nav pieņēmis mūsu dāvanas. Mēs nedrīkstam uzsākt karu ar mūsu brāļiem, — cilts gudrie pavēstīja virsaitim.

Gudro vārdi virsaiti pārlieku nobiedēja, un viņš atvēlēja kalniešu ciltij nelielu daļu no savas zemes.

Itin drīz ielejas cilts virsaitim nāca ausis, ka viņa meita iemīļojusi jaunekli no kalniešu cilts. Tas virsaiti tā nu saniknoja, ka viņš aizmirsa Cibčaku aizliegumu un nolēma uzbrukt kaimiņu ciltij.

Tajā pašā laikā Cibčaku gribēja redzēt, kas notiek uz viņa radītās zemes. Bija dziļa nakts, un mēness dieviete Cija, nebūdama skopa, bagātīgi lēja savu gaismu pāri zemei. Līdz gaismas svīdumam Čibčaku pastaigājās pa zemi, neviena nepamanīts. No miegā guļošo karavīru sejām viņš nolasīja visu, kas notiks. Tad nu Čibčaku nolēma iznīcināt viltīgo ielejas cilts virsaiti un sodīt visu viņa cilti.

Viņš iegāja būdā, kur saldā miegā gulēja virsaiša meita, un kaut ko iečukstēja tai ausī. Rītam austot, viņš, kā allaž, paslēpās savas upes dzelmē.

Kad virsaiša meita pamodās, viņa taisnā ceļā devās pie sava mīļotā un teica:

— Klausies, šonakt pie manis bija atnācis dievs Čibčaku.

Jauneklis izbrīnījies paskatījās uz viņu. Virsaiša meita turpināja: — Dievs Cibčaku man teica, lai mēs abi aši jo aši skrienam uz lielo upi, jo viņam esot bargi jāsoda mana tēva cilts.

— Tas nevar būt! —jauneklis iesaucās. — Un tu esi ar mieru bēgt prom no sava tēva?

— Man tā jādara, es nevaru dievam nepaklausīt.

Abi devās ceļā. Koki viņiem neliedza ēnu un vēl pasniedza pretī savus sulīgos augļus.

Ielejas cilts virsaitis, aizņemts ar kara lietām, tā arī nepamanīja, ka meita nozudusi. Kad viņš to uzzināja, tad nojauta, ka viņa aizbēgusi kopā ar jaunekli no kalniešu cilts. Sapulcinājis savus labākos karavīrus, viņš devās bēgļiem pa pēdām.

Abi bēgļi nolikās atpūsties. Jaunekļa skadrā dzirde saklausīja tuvojamies piesardzīgus un steidzīgus soļus. Viņš noliecās, piekļāva ausi pie zemes un sadzirdēja, ka viņiem pa krietnu gabalu dzenas pakaļ.

— Mums jāskrien, ko kājas nes, — viņš teica virsaiša meitai. — Mums dzenas pakaļ.

Abi aši piecēlās un skrēja tālāk. Viņi gribēja ātrāk nokļūt līdz upei un lūgt palīdzību labajam dievam Čibčaku. Taču katru reizi, kad jauneklis piespieda ausi pie zemes, viņš dzirdēja, ka sekotāji nāk tuvāk un tuvāk.

— Es baidos, ka viņi mūs panāks, pirms tumsa būs iestājusies, — viņš teica.

Tad virsaiša meita griezās pie dieva Čibčaku:

— Es paklausīju tev, labais Cibčaku. Tagad nāc palīgā, citādi mums draud bojā eja!

Lielā un varenā mēness dieviete Cija pirmā sadzirdēja virsaiša meitas lūgšanu. Viņa apgaismoja upi, kurā mita dievs Cibčaku, un viņu uzmodināja.

Čibčaku izkāpa no ūdens zemes virsū, turēdams rokā savu zizli. Ar to viņš pieskārās kalnu pakājei, un kalni sabruka, ka putekļi vien nokūpēja, bet pašā zemes vidū radās milzīgs bezdibenis. Skaistā zeme atsedza savas dzīles. Īsu mirkli iemirdzējās ar zeltu pārbagātās zemes dzīles un zaļie smaragdu lauki. Straujās kalnu upes izgāja no krastiem un izrāva brīnišķīgus kokus ar visām saknēm. Ielejas indiāņu cilti kopā ar virsaiti savā ceļā noslaucīja plūdi. Izglābās vienīgi virsaiša meita ar savu mīļoto.

Kopš šī laika ieleja vairs nebija auglīga. Ielejā izsīka upes, jo to ūdeņus izsūca smiltis. No visām ielejas bagātībām palika tikai zelts. Šodien arī tas slēpjas dziļi jo dziļi saules izdegušajā un neauglīgajā zemē.

Tā šo teiksmu stāsta čibča cilts indiāņi no Magdalēnas upes krastiem.

Ogaraiti dziesma

Kādreiz guarāni dzimtas indiāņi atnāca uz Laplatas upes krastiem un uzcēla tur apmetni. Taču viens no indiāņiem necēla vis savu būdu blakus pārējiem, bet gan krietni tālu selvā. Tas bija spēcīgs un drosmīgs mednieks. Katru rītu jau mazā gaismiņā viņš izgāja medībās bruņojies ar loku un bultām un klīda pa selvu tālu prom. No medībām viņš nekad nepārnāca tukšā, jo viņam bija drosme, skadra acs un ievingrināta mednieka roka.

Šim indiānim bija dēls vārdā Ogaraiti. Zēns spēlējās turpat selvā būdas tuvumā, raidīja bultas no maza loka un nepacietīgi gaidīja brīdi, kad tēvs sāks viņu ņemt līdzi medībās.

Pagāja savs laiks. Ogaraiti no zēna izauga par drosmīgu jaunekli un sāka iet tēvam līdzi medībās. Viņš labi prata lasīt zvēru pēdas un drosmīgi ielaidās cīņā ar kuru katru plēsīgo zvēru. Tēvs priecājās par dēla panākumiem. Bet, lai kļūtu par īstu karavīru, Ogaraiti pēc guarāni cilts paražām bija jāiztur trīs pārbaudes.

Pienāca garais lietus laiks. Virs selvas dienu un nakti kūpēja silta migla, upē ātri cēlās ūdens.

Torīt Ogaraiti neaizgāja tēvam līdzi medībās, bet devās uz upi. Ogaraiti šķērsoja upi un izkāpa krastā, kur tā meta prāvu līkumu.

Ogaraiti kājas grima smiltīs. Viņš aizgāja līdz tai vietai, kur upē sākās straujas krāces. Tādu vietu, lūk, viņš bija meklējis.

Ogaraiti ātri metās mutuļojošā ūdens jūklī. Viņš krietnu laiku cīnījās ar straumi, kas visapkārt rēca un krāca. Pēc brīža viņš iznāca no ūdens noguris, bet apmierināts un nolikās turpat zemē smiltīs. Viņš atpūtās un ieklausījās upes varenajā dunoņā.

Pēkšņi līdz viņa ausīm atplūda dziesma. Ogaraiti pacēlās sēdus un pameta acis uz selvas pusi. Starp kokiem viņš pamanīja smuidru meiteni, kas nāca lejā uz upi. Viņai bija melnīgsnēja āda un spīdīgi melni mati, kas bija sapīti pīnēs. Viņa nāca savā nodabā un dziedāja, būdama pārliecināta, ka viņas dziedāšanā neviens neklausās.

Ogaraiti pielēca kājās un devās meitenei pretī. Viņa apstājās. Ogaraiti viņai teica:

— Dziedi vien tālāk! Tava dziesma ir brīnišķīga!

Bet meitene apsviedās un metās bēgt. Ogaraiti joza pakaļ, panāca meiteni un viņas acīs samanīja bailes.

— Nebaidies, — viņš teica, — es tev nenodarīšu neko ļaunu. No kādas cilts tu esi?

— No tās pašas, no kuras tu, — meitene atbildēja.

Jauneklis pabrīnījās, jo viņš nebija šo meiteni redzējis tajās retajās reizēs, kad uzturējās apmetnē.

— Kā tevi sauc? — jauneklis iztaujāja.

— Mans vārds ir Eiretē.

— Tavs vārds līdzīgs tavai balsij, tik patīkamai un maigai. Abi pasmaidīja.

— Es esmu Ogaraiti, — jauneklis turpināja.

— Es tevi pazīstu, — meitene atbildēja.

Ogaraiti nespēja noslēpt izbrīnu: kā gan meitene zina viņa vārdu?

— Kaut arī tu dzīvo tālu no apmetnes, tavu ģimeni visi pazīst, — Eiretē paskaidroja. — Visi kā vienā mutē runā, ka tavs tēvs esot pats labākais cilts mednieks.

— Jā, mans tēvs ir labs mednieks, — Ogaraiti apstiprināja. — Šodien viņš aizgāja medībās, un man bija jāiet kopā ar viņu. Bet, tā kā man drīz jāpiedalās jaunekļu pārbaudēs, tad es atnācu šeit peldēties.

— `Deit? Tu saki, ka peldēji šajā vietā?! — šaubīdamās pārjautāja Eiretē.

— Jā, šeit. Es mācos cīnīties ar spēcīgu straumi. Gribu uzvarēt visus citus jaunekļus.

— Šeit taču ir pārāk bīstama vieta. Kā tu izkļuvi no ūdens?!

Ogaraiti paraustīja plecus. Viņš palūdza Eiretē, lai viņa nodzied vēl kādu dziesmu. Meitene sāka dziedāt, un jauneklis juta, ka viņa sirdī ielīst vēl nekad neizjusts prieks.

Pēc tam abi krietnu brīdi sēdēja klusēdami. Pēkšņi Ogaraiti teica:

— Kad es būšu piedalījies visās pārbaudēs, tad varēšu sev izvēlēties sievu. Vai tu nāktu pie manis?

— Es kļūšu tava sieva, ja tu tā gribēsi.

— Zvēri man pie dieva Tupa, kas skatās uz mums no pašas saules!

— Zvēru, — Eiretē atbildēja un kā zvēresta apliecinājumu sniedza jauneklim pretī rokas.

Laimīgi viņi atgriezās katrs savā būdā.

Gāja dienas. Ogaraiti ilgojās, lai ātrāk pienāktu pārbaudes laiks. Kad viņš būs uzvarējis, viņš varēs atklāti visiem pateikt ka mīl Eiretē. Pēc tam viņš blakus tēva būdai uzcels savējo, un viņi abi ar Eiretē tur dzīvos. Eiretē mīcīs kukurūzas plāceņus un ceps tos uz uguns, bet viņš ies medībās.

Beidzot pienāca pirmā pārbaudes diena. Pārbaudē piedalījās visi cilts jaunekļi, kas bija sasnieguši pilngadību.

Jau agrā rīta stundā virsaitis un cilts vecajie izgāja no apmetnes un devās uz iepriekš izraudzītu laukumu. Tur viņi novietojās veca kupla koka ēnā.

Laukumam apkārt nostājās karavīri un mednieki. Vidū iznāca jaunekļi, kuri piedalījās pirmajā pārbaudē — skriešanās sacīkstēs. Viņi nostājās, pavērsuši sejas pretī saulei, uz kuras dzīvoja dievs Tupa, un lūdza dievu, lai tas palīdz uzvarēt sāncenšus. Pēc tam cilts virsaitis pacēla savu koka nuidu[1] un zvēla ar to pa zemi.

Sākās skriešanās. Ātrākie skrējēji aizsteidzās priekšā. Ogaraiti skrēja pats pirmais. Visapkārt valdīja dziļš klusums, kad jaunekļi beidza pirmo apli, noskrējuši garām cilts virsaitim. Arī otru un trešo apli skrienot, Ogaraiti turējās priekšgalā. Pēkšņi viņš pamanīja, ka kāds jauneklis, izdarījis pēdējo izrāvienu, grib viņu apdzīt. Ogaraiti metās tam pakaļ. Viņa augums viegli paliecās uz priekšu, kājas tikko skāra zemi. Vienā mirklī Ogaraiti panāca sāncensi, aizsteidzās garām un pirmais sasniedza mērķi.

Dziļo klusumu nomainīja kliegšana. Ogaraiti laimē mirdzošām acīm nostājās virsaiša priekšā, un tas viņu pasludināja par uzvarētāju.

Kad Eiretē uzzināja, ka uzvarējis Ogaraiti, meitenes prieks bija tik varens, ka viņa noslēpās no ļaužu acīm.

Otra pārbaude bija paredzēta peldēšanā, un tā notika nākošajā dienā. No rīta upē bija vai biezs — kanoe pie kanoe. Visi gribēja paši savām acīm redzēt, kurš būs uzvarētājs, un tāpēc ar laivām piebrauca tuvāk peldētājiem.

Tikko deva zīmi sākt, Ogaraiti metās ūdenī. Kamēr pārējie jaunekļi peldēja pāri upei, viņš jau bija sasniedzis pretējo krastu un peldēja atpakaļ. Trīs reizes viņam bija jāšķērso upe, un neviens viņu nespēja panākt. Tā Ogaraiti uzvarēja arī peldēšanā.

Vēl bija atlikusi pēdējā pārbaude — badošanās. Veselas deviņas dienas jaunekļiem bija jāguļ ādas maisos. Cilts vecie vīri modru aci uzraudzīja, lai neviens viņiem nepienestu ēdienu. Atļāva tikai nodzerties kukurūzas sulu. Ogaraiti ne mirkli nešaubījās par savu izturību, bet Eiretē šīs dienas pagāja pilnas šaubu un moku…

Beidzot devītās dienas pievakarē jaunekļiem atļāva no maisiem izlīst. Daži no viņiem pakrita turpat zemē nesamaņā, daži tikko turējās kājās.

Ogaraiti bija uzvarējis arī šajā pārbaudē.

— Ogaraiti, — viņam teica virsaitis, — tu esi pārspējis citus jaunekļus. Tu esi izpelnījies visaugstāko uzslavu, un tavi nopelni netiks aizmirsti. — Un, pievērsies pārējiem, virsaitis turpināja: — No šā brīža visi jaunekļi, kas veikuši pārbaudi, ir cienīgi kļūt par karavīriem. Viņi tagad var ierasties uz padomi un izteikt savas domas. Kolīdz būs jauns mēness, es sasaukšu padomi.

Virsaitis iezvēla ar nuidu pa zemi. Visi sāka pamazām izklīst. Ogaraiti metās pie tēva un viņu apkampa.

— Es lepojos ar tevi, mans dēls, — tēvs teica. — Iesim uz mājām, tev tagad jāatpūšas.

— Būtu arī jāpaēd, vai nav tiesa?

— Tava māte par to ir parūpējusies — izcepusi plāceņus un gaļu. Viņa tevi gaida.

Viņi abi devās uz savu būdu.

Otrā rītā Ogaraiti izskrēja no mājas un devās uz upi. Tur viņš pirmo reizi bija ieraudzījis Eiretē un cerēja viņu arī šodien sastapt. Meitene atnāca. Viņa jauneklim likās vēl jaukāka nekā toreiz. Sākumā viņš nezināja, ko teikt. Viņa pati sāka runāt:

— Es zinu, ka tu biji pirmais visās pārbaudēs. Sirds man pateica, ka tu uzvarēsi.

— Es uzvarēju, jo visu laiku domāju par tevi, — Ogaraiti atbildēja.

Eiretē uzsmaidīja. Ogaraiti turpināja:

— Drīz būs jauns mēness, un es sastapšos ar cilts vīriešiem. Tad es lūgšu tevi par sievu.

Viņa bija ar mieru.

No šī brīža abi sāka nepacietīgi gaidīt jauno mēnesi. Beidzot tas pienāca. Cilts padome sākās.

Ogaraiti jau bija saņēmis drosmi, lai izteiktu virsaitim savu lūgumu. Te pēkšņi viņš izdzirdēja, ka virsaitis pats viņu aicina pie sevis.

Viņš gāja pie virsaiša.

— Es tev teicu, Ogaraiti, — virsaitis iesāka, — ka tavi nopelni netiks aizmirsti. Tu uzvarēji visus sava vecuma jaunekļus, un dievs Tupa darīja zināmu, ka tu esi viņa izredzētais.

Ogaraiti klausījās virsaitī un nekā nesaprata, jo visu laiku viņam uz mēles vai dega savs sakāmais.

Virsaitis turpināja:

— Kad es aiziešu pie tēviem, tu paliksi manā vietā un būsi mūsu cilts virsaitis. Esmu tajā pārliecībā, ka tev roka nedrebēs, lai aizsargātu mūsu zemi, ja cita cilts tīkos to atņemt. Esmu tajā pārliecībā, ka tu pratīsi vadīt mūsu cilts karavīrus un uzvarēt.

No visām pusēm bija dzirdami atzinīgi vārdi. Virsaiša balss skanēja aizvien svinīgāk:

— Ogaraiti, man ir meita, un tu, dieva Tupa izredzētais, esi tās cienīgs vīrs — lai viņa top tava sieva.

Jauneklim pēkšņi likās, ka zeme sāk degt zem viņa kājām. Viņš taču neņems par sievu nevienu citu meiteni kā tikai Eiretēl Bet kā lai atsaka pašam cilts virsaitim? Varbūt teikt tā, kā ir: «Nē, es nemīlu tavu meitu, atjauj man precēt Eiretē?»

Šos vārdus Ogaraiti nespēja dabūt pār lūpām. Tad par lielu pārsteigumu visiem, kas bija te sapulcējušies, viņš nolaidās uz cejiem un griezās pie dieva Tupa:

— Dievs Tupa, tu dzīvo uz saules un labi redzi mūsu gaitas. Tu zini par mani visu, tu taču zini, ka es nevaru lauzt savu zvērestu un nevaru apņemt par sievu virsaiša meitu.

Ogaraiti apklusa. Virsaitis un pārējie cilts vīrieši arī klusēja. Te visa cilts ieraudzīja dievu Tupu. Viņš no saules lēnām laidās uz zemi.

— Lai Eiretē, meitene ar burvīgo balsi, kļūst tava sieva, — viņš teica Ogaraiti. — Tu būsi laimīgs, bet tāpēc tu pārvērtīsies par putnu.

Ogaraiti, itin nemaz nedomādams, atbildēja:

— Esmu ar mieru.

Viņš nebija paguvis izrunāt šos vārdus, kad sajuta, ka viņa ķermenis kļūst mazāks un mazāks. Viņa spēcīgās rokas, kas viegli prata uzvilkt loku un drosmīgi cīnījās ar viļņiem, pārvērtās par diviem nelieliem spārniņiem. Ogaraiti — nebija ko redzēt — kļuva par mazu putniņu, ko sauc par ceplīti. Viņš uzlaidās augsta koka pašā galotnē un sāka tur dziedāt savu pirmo dziesmu. Tā skanēja kā jauki treļļi un atgādināja to dziesmu, kuru bija dziedājusi Eiretē dienā, kad viņi pirmo reizi satikās. Tas notika visas guarāni cilts acu priekšā. Indiāņi aiz pārsteiguma vai zaudēja valodu.

Bet Eiretē tieši tobrīd bija savā būdā. Viņu pēkšņi pārņēma tāds savāds vēl nepazīstams nemiers. Viņa iznāca no būdas, un līdz viņas ausīm atplūda jautrie Ogaraiti treļļi. Eiretē atcerējās savu dziedāto dziesmu. Viņai likās, ka zeme aizslīdētu prom no kāju apakšas. Viņa izpleta rokas un kā viegls putniņš uzlidoja augstu debesīs. Sadzirdējusi sava mīļotā liego dziesmu, Eiretē lidoja prom uz koku, kur viņu jau gaidīja Ogaraiti.

[1]Nuida - koka vāle, kādu indiāņi lieto, izpildot savus rituālus

ZIEMEĻAMERIKAS INDIĀŅU PASAKAS

Gudrais Gluskeps

Dziļos un tālos mūžamežos — tik tālos, ka turp pat putns nevar aizlidot, spīguļoja Tioto ezers. Tagad tur ir tuksnesīga zeme. Sensenos laikos katru vasaru pie ezera no malu malām sabrauca indiāņi. Vieni atveda zivis un iemainīja tās pret ieročiem, otri uz laivu malām izklāja miecētas ādas, trešie piedāvāja siltus kažokādas apģērbus.

Pāri ezeram no agra rīta līdz vēlai naktij bija dzirdama balsu murdoņa. Dažu brīdi indiāņi klaigāja tā, ka paši sevi vairs nesadzirdēja. Nebija neviena, kas šos nomierinātu un savaldītu.

Kādu dienu, kad indiāņu smiekli un klaigas bija izbiedējušas visas kaijas, uz Tioto ezera no zilām debesīm nolaidās liels mākonis. Tiklīdz mākonis pieskārās ūdenim, no tā izpeldēja balta kanoe. Tajā sēdēja ļoti gara auguma stalts, majestātisks vīrs.

— Ko jūs klaigājat kā mazi bērni? — viņš bargi noprasīja pieklusušajiem indiāņiem.

Te kā rudenī no kokiem lapas uz svešo vīru sāka birt dažnedažādas sūdzības.

— Es negribu ņemt sāli pret bebru ādiņāml — viens indiānis teica.

— Bet man par vara sprādzi vajag vairāk; maks ar bultām ir daudz par maz! — sūdzējās otrs.

— Vai par labiem mokasīniem ir godīgi dot pretī loku, kam stiegra ir kā sapuvusi zāle? — nerimās trešais.

Vīrs baltajā kanoe pacēla roku.

— Mans vārds ir Gluskeps. Es ierados, lai jums palīdzētu, — viņš valdonīgi teica. — Aizmirstiet savus sīkos strīdus. Brauciet ātrāk visi uz malu un aiznesiet no ūdens patālāk savas laivas.

Indiāņi tā arī darīja.

Kad ezerā vairs nebija nevienas kanoe, svešinieks pacēla galvu un izstiepa uz augšu pret debesīm rokas. Tajā pašā mirklī melns mākonis aizsedza sauli. Kad tās stari pie debesīm atkal iemirdzējās, indiāņi virs Tioto ezera ieraudzīja milzīgu zosu baru. Zosis klusu, bez liekas gāgināšanas notupās uz ezera, kāri padzēra ūdeni, bet pēc tam atkal pacēlās spārnos un aizlidoja. Viena zosu bara vietā, no visām debess pusēm atlidoja jauni un atkal jauni zosu bari. Tie nometās uz ezera, padzērās ūdeni un laidās projām. Tādējādi ezerā drīz vien nebija ne pilītes ūdens.

Pavadījis ar acīm pēdējo zosi, Gluskeps ar rokas mājienu norādīja indiāņiem uz mitro ezera dibenu. Tur starp aļģēm spīguļoja gliemežnīcas, kādas agrāk neviens nebija redzējis.

— Salasiet un apvirpojiet tās, — Gluskeps teica, izveidojiet apaļas un saveriet uz resniem pavedieniem. Tās sauciet par vam-pum krellēm. Lai katrs no jums pret šīm vampum krellēm maina visu, kas viņam vajadzīgs, un tad jums uz priekšdienām nebūs vairs jāklaigā un jāstrīdas.

Tas bija pirmais labais padoms, ko indiāņiem deva gudrais Gluskeps.

Viņam tā iepatikās necaurejamie un bezgalīgie mūžameži un plašās prērijas, ka viņš nolēma šeit palikt uz visiem laikiem. Tepat ezera krastā viņš sev uzslēja vigvamu. Strauti un lietus gāzes atkal piepildīja ezeru ar ūdeni, un drīz vien pāri Tioto ezeram tāpat kā agrāk jautri šaudījās kaijas ar baltiem spārniem. Tikai kopš tā laika pie ezera valdīja klusums.

Burvis Gluskeps

Vrabanaku ciltī, kas nozīmē «tie-kas-dzīvo-blakus-uzlecošai-saulei», mēdz stāstīt par jaunekli Tabaleku. Tabaleks bija lādzīgas dabas, bet tikai pārlieku lēnīgs un neveikls. Medībās viņa raidītās bultas allaž lidoja garām kuram katram medījumam.

Kādu reizi cilts virsaitis pavēlēja, lai visi indiāņi viņam atnes vampum — gliemežnīcu krelles. Tabaleka vigvamā velti meklēt gliemežnīcas. Tad Tabaleka māte sameklēja noglabātu aļņa ādu, iedeva to dēlam un aizsūtīja samainīt pret gliemežnīcām.

Tabaleka ceļš veda cauri mežam. Vēl no acīm viņam nebija izzudis paša vigvams, kad no biezokņa pretī iznāca vecs vīrs. Tas pacēla roku un mīlīgi teica:

— Laba diena, dēliņ!

Tabaleks pieklājīgi atbildēja, kaut gan šo indiāni nekad agrāk nebija redzējis.

— Man gauži patīk šī aļņa āda, — vecais teica. — Atdod to mani!

Tabaleks nokāra galvu, jo viņam bija žēl atteikt laipnajam vecītim.

— Piedod, — brītiņu klusējis, atbildēja jauneklis, — man par šo ādu jādabū vampum krelles, lai tās atdotu virsaitim.

— Bet es tev par ādu iedošu bļodiņu ar ceptu gaļu. Ņem — nenožēlosi!

Vecais vīrs izvilka no ādas maisa bļodiņu. Tajā atradās dažas nieka gaļas šķēlītes, no kurām diez vai bērns būtu varējis paēst.

Tabaleks pakratīja galvu.

— Kā nu vēlies, — vecais vīrs teica. — Varēji tomēr nogaršot gabaliņu.

Cienasts lieliski smaržoja, un Tabaleks nenocietās nenogaršojis.

— Ņem vēl, ņem! — vecais vīrs vēlīgi teica.

Tabaleks nesteigdamies, lai neizskatītos alkatīgs, paņēma vēl šķēlīti. Vecais vīrs viņu cienāja no visas sirds. Apēdis vairākas šķēlītes, Tabaleks pamanīja, ka bļodiņā gaļas neko mazāk nav kļuvis.

Beidzot Tabaleks juta, ka ir pielicis pilnu vederu, bet rokas viņam neklausīja, pašas vēl sniedzās pēc cienasta.

Vecā vīra seju rotāja apmierināts smaids, redzot, ka Tabaleks nevar atrauties no bļodiņas.

— Pietiks ar, — beidzot vecais vīrs noteica. — Atdod man ādu, bet bļodiņu ņem tu.

Tabaleks nometa no pleciem ādu un sniedza to vecajam savādniekam.

Mājās viņš atgriezās bēdīgs, šad tad pamezdams acis uz bļodiņu, ko bija dabūjis vampum kreļļu vietā.

Nākamajā dienā māte iedeva Tabalekam lielu lāča ādu.

— Par šo pretī jņem tikai vampum krelles, dēliņ, — viņa teica, dēlu izvadīdama.

Uz tās pašas taciņas Tabaleks atkal sastapa veco vīru. Šoreiz viņš rokās nesa apdilušu ādas jostu.

— Klausies, drošsirdīgo karavīr, — vecais vīrs teica, — drīz klāt būs ziema, bet man aukstajās naktīs nav ar ko apsegties. Nežēlo priekš manis šo silto ādu! Pretī tev došu, pavei, šo te.

Vecītis pasniedza Tabalekam savu jostu.

— Es jau tev atdotu ādu, — Tabaleks atzinās, — bet mūsu virsaitis pieprasa vampum krelles! Bet tāda veca josta — ko es ar to?

— Tā nav parasta josta, — vecais vīrs iesmējās.

Tikko vecītis apklusa, kad jostas cilpa apvijās apkārt Tabalekam un sāka tā nu viņu žņaugt, ka elpa aizrāvās.

— Ņem nost! Ātrāk ņem nost! — cīnīdamies pēc elpas, sauca jauneklis.

— Tu būsi brīvs, tiklīdz man atdosi ādu, — vecais vīrs cieti noteica.

Tabaleks nokāris galvu, bēdīgs slāja uz mājām, rokās turēdams vecu, jau krietni apdilušu bizoņa ādas strēmeli.

— Ko tu atkal esi izdarījis? — māte bēdīgi lauzīja rokas.

— Visu, kas mums bija, tu esi izdāļājis kaut kādiem tur klaidoņiem! Visa bagātība, kas mums vēl atlikusi, šīs te ūdru ādiņas. Ej atnes par tām vampum krelles un nedari man kaunu!

Šoreiz Tabaleks devās uz citu pusi. Viņš jau gandrīz bija ticis laukā no meža, kad pēkšņi padzirdēja indiāņu stabules skaņas. Pats nemaz to negribēdams, Tabaleks palēcās uz vietas, piesita vienu kāju, piesita otru kāju un laidās dancī. Tā dancodams, Tabaleks nonāca meža klajumā, kur pamanīja svešo sirmgalvi, kas tad arī stabulēja.

— Ļauj man brīsniņu atpūsties un atvilkt elpu! — Tabaleks lūdzās, jo viņam nemaz vairs negribējās cilāt kājas.

Taču vecais virs tikai stabulēja, it kā viņa lūgumu nemaz nebūtu dzirdējis. Tad Tabaleks atraisīja no jostas ādiņas un nometa vecajam vīram pie kājām zemē.

Vecītis tajā pašā mirkli nolaida stabuli un noglaudīja ūdru ādiņu mīksto spalvu.

— Ņem šo stabulīti, dēliņ, un nemaz nebēdājies! — viņš smiedamies teica. — Tu pats vēl nenojaut, ka tev dzīvē veicies.

— Kas gan tagad ar mums notiks? — Tabaleka māte bārās, kad dēls atgriezās mājās ar stabuli rokā. — Vei, vei, pats virsaitis jau nāk pie mums!

Tiešām, karavīru pavadīts, vigvamam tuvojās vabanaku virsaitis. Karavīri sita bungas un kaut ko klaigāja.

Tabalekam sirds trīcēt trīcēja kā trusis, kas ieraudzījis klaburčūsku. Bet, kad Tabaleks uzaicināja virsaiti ienākt vigvamā, viņš atkal bija atguvis mieru.

Vigvams bija tukšs kā izslaucīts, viss ēdamais atradās bļodiņā, ko Tabaleks bija iemainījis pirmo reizi no svešā vecīša. Virsaitis neapmierināts pašķielēja uz veco bļodiņu ar nelielajām gaļas šķēlītēm. Taču, sajutis kairinošu smaržu, viņš paņēma vienu šķēlīti, un tajā pašā mirklī viņa acis alkatīgi iespīdējās. Viņš aizmeta sānis šķēpu un ņēmās abām rokām no bļodiņas izķert gaļas šķēles. Pat viņa — virsaiša vigvamā nekad netika pasniegts tik garšīgs cienasts! Jo vairāk viņš ēda, jo vairāk gribējās…

— Aizvāciet! — tik daudz viņa mute spēja uzsaukt, bet rokas pašas grāba no bļodiņas šķēli pēc šķēles.

Tabaleks kļuva drošāks.

— Es paņemšu bļodiņu, — ātri teica jauneklis, — bet vispirms nosolies, ka neprasīsi vampum krelles ne no manis, ne no pārējiem iedzīvotājiem.

— Apsolu, apsolu! — vai aizrīdamies nomurmināja virsaitis.

Tikko Tabaleks bija aizvācis bļodiņu, virsaitis uzkliedza saviem karavīriem: — Sitiet viņu nost!

Karavīri metās Tabalekam virsū, bet jauneklis pasvieda veco nodilušo jostu, un nelūgtie viesi palika stāvot, sasaistīti ar šauro ādas strēmeli.

— Redzu, tu neesi no bailīgajiem, — virsaitis ar pūlēm vēla vārdus pāri lūpām. — Tev varbūt pietiks dūšas uzsākt cīņu ar ļaunajiem gariem?

— Ko lai es daru? — Tabaleks brīnījās.

— To es tev pateikšu, tikai pavēli mūs atbrīvot, — virsaitis lūdzās. — Tev neviens pirkstu vairs nepiedurs.

Tabaleks saritināja jostu un ielika to kabatā.

— Tu taču zini, ka man ir meita Mahija, — virsaitis iesāka. — Pagājusi jau ne viena ziema vien kopš tā laika, kad viņa pārstājusi smieties. Mēs esam aizmirsuši pat viņas smaidu. Notiks tā — ja tu pratīsi pieveikt ļaunos garus un atgriezt manai meitai dzīves prieku, atdošu viņu tev par sievu, ja nepratīsi — tavs skalps lai karājas mana vigvama priekšā!

Tabaleks krietnu brīdi lauzīja galvu, tad, neskatīdamies uz māti, lai neredzētu viņas vaigā skumjas, teica: —Ejam!

Visa cilts pulcējās pie virsaiša vigvama. Drīz atnāca arī virsaiša meita Mahija. Ne uz vienu acu nepaceldama, viņa nosēdās uz izklātas ādas un vēl zemāk nodūra galvu. Visi apklusa.

Runāt sāka Tabaleks. Viņš stāstīja pasaku pēc pasakas, vienu jautrāku par otru. Visi — pat vecais burvis nevarēja novaldīt smieklus. Vienīgi Mahija sēdēja skumja un drūma kā negaisa nakts.

— Redzi nu… — virsaitis čukstēja Tabalekam. — Pat tev tas nav pa spēkam.

Tad Tabaleks izvilka aiz jostas aizbāzto veco stabulīti un sāka stabulēt, cik jaudas. Neviens nespēja pretoties stabules jautrajām skaņām — visi laidās dancī, pat virsaitis pret savu gribu, kāju piesizdams, griezās riņķī.

Sākumā Mahija sēdēja, kā sēdējusi, galvu nodūrusi, skatīdamās uz saviem rakstainajiem mokasīniem[1]. Tad pēkšņi cauri stabules skaņām un kāju dipoņai atskanēja viņas skanīgie smiekli. Virsaiša meita skatījās uz dancī virpuļojošo pūli un skaļi smējās.

— Ņem manu meitu! — elsdams pūzdams un no pieres sviedrus slaucīdams, teica virsaitis. — Tu esi uzvarējis.

Mahija smaidīja Tabalekam pretī kā pati saule. Pēc trim dienām viņa kļuva Tabaleka sieva. Drīz Tabaleks tika virsaiša godā un līdz sava mūža galam prātā paturēja sastapšanos ar labo burvi, kas tik laimīgi bija pārvērtis viņa dzīvi. Šis burvis bija Gluskeps.

Kā Gluskeps cilvēkiem uzdāvāja putnus

Kad pasaule bija vēl pavisam jauna, zemes virsū dzīvoja milzis. Indiāņi viņu dēvēja par Vilku Vēju. Kurp arī tas netraucās, visur aiz sevis atstāja nelaimi pēc nelaimes, Ja pārāk sāka cepināt saule, viņš laidās prom uz savu Mūžīgās Nakts Zemi. Bet vajadzēja tikai rudens mākoņiem aizsegt sauli, kad Vilku Vējš atkal izlauzās brīvībā. Pat visvecākie koki tad žēli čīkstēja, bet jaunie drebēja un locījās līdz pašai galotnei. Retumis Vilku Vējš atbrāzās pašā vasaras vidū. Līdz zemei viņš nolieca kukurūzas stiebrus, un tiem ne domas vairs tikt kājās. Pat jūras viļņi no Vilku Vēja muka prom uz malu, it kā gribēdami paslēpties meža biezoknī. Ziemā Vilku Vējš gaudoja kā izsalkušu plēsoņu bars, un visa zeme sastinga aiz šausmām.

Tajā pašā laikā jūras malā dzīvoja daudz indiāņu. Vienreiz visi pieaugušie ar savām mazajām kanoe laiviņām izbrauca tālu, tālu jūrā, lai sazvejotu ziemai papilnam zivju. Malā palika tikai bērni.

Tikko saule bija noslīdējusi uz vakariem, no ziemejiem kā pats nelabais atbrāzās milzis. Viņš traucās zemu pāri viļņiem un skaļi gaudoja:

Esmu Vilku Vējš! Esmu Vi-ilku Vē-ējš! Kas stāsies man pretī, tas galu dabūsi Ga-alu da-būs!

Vilku Vējš traucās, raudams viļņiem nost putu vainagus.

Indiāņi ilgi cīnījās ar trakojošo jūru, bet Vilku Vējš jo skaļi smējās. Tajā naktī neviens, kas atradās jūrā, vairs malā nepārbrauca.

Nogremdējis laivas, Vilku Vējš pārsviedās uz malu un pamanīja tur bērnus. Bērni, satupuši smiltīs, lūkojās tālē, cerēdami starp viļņiem saskatīt savu vecāku kanoe. Nežēlīgajam milzim iekrita prātā no zemes virsas noslaucīt līdz pēdējam arī visus bērnus. Taču bērni paguva paslēpties dziļā alā un ielejai priekšā aizvelt jo prāvu granīta bluķi. Lai kā Vilku Vējš gaudoja, nenieka viņš nevarēja izdarīt bluķim: tas bija kā zemē ieaudzis. Tā Vilku Vējš, nekā nepanācis, aizjoņoja prom, beigās piedraudēdams:

— Nāk-šu at-pa-kaļ… Nāk-šu at-pa-kaļ!

Bērni vēl ilgi dzirdēja, kā krakšķ un vaid koki. Piekļāvušies cits pie cita, viņi tupēja pilnīgā tumsā.

Kad ārpusē viss noklusa, bērni izlīda no alas un uzņēma ceļu uz dienvidiem, uz to tālo un silto zemi, par kuru viņi kādreiz bija dzirdējuši no veciem ļaudīm.

Bērni gāja daudz dienu un daudz nakšu. Kad viņi nonāca meža klajumā, kur zāle sniedzās līdz jostas vietai, ziedi ziedēja plaukstas lielumā, bet strauti dzirkstīja gaišāki par rīta debesīm, viņa nojauta, ka beidzot nokļuvuši Vītolu Zemē. Biezie meži bērnus paslēpa no ļaunā Vilku Vēja. Mazajiem bēgļiem jau likās, ka tagad viņiem nekas vairs nevar draudēt.

Vilku Vējš nebija atmetis domu ielauzties arī Vītolu Zemē, bet zaļie biezokņi viņu nelaida ne tuvumā. Kā varena armija mežs atsita visus viņa uzbrukumus. Nevarīgās dusmās ļaunais milzis zvērēja kokiem atriebties.

Rudens pusē viņš atkal atdrāzās Vītolu Zemē — šoreiz kopā ar savu brāli Ziemeļu Vēju. Šim milzim tīrais nieks bija ūdeni pārvērst par akmeni, tīrais nieks iznīcināt puķes un zāli. Uz visām pusēm tas dvašoja saltumu; zeme un visa dzīvā radība sastinga no viņa aukstās elpas. Kur vien tas laidās pāri, tur visur palika balts, ledū sastindzis tuksnesis.

Abi ļaunie vēji metās virsū nepadevīgajiem kokiem, bet tie tikai pasmējās. Locīdamies vētras brāzienos, viņi sarunājās:

— Mēs, ciedri, priedes, lapegles un egles! Mēs arī cēlušās no Mūžīgās Nakts Zemes un no jums itin nemaz nebaidāmies!

Bet bērzi ar baltajiem stumbriem, apses un kļavas nespēja turēties pretī. Vēji tiem norāva zaļās lapas un piemētāja ar tām pilnu zemi.

— Tagad es jūs panā-ākšu, panā-ākšu! — gaudoja Vilku Vējš.

Bet vecās egles ar savām kuplajām zaru rokām aizsedza mazos bēgļus, un ļaunie vēji aizlidoja garām, nenojautuši, kur slēpjas bērni…

Kad turpretī ziema atkāpās uz ziemeļiem, Vītolu Zemē ieradās gudrais Gluskeps. Katru gadu viņš uz šejieni atbrauca skaisti izrakstītās nartās, ko vilka suņi.

Bērni izstāstīja Gluskepam, ka vēji norāvuši kokiem visas lapas.

— Mēs nekā nelūdzam sev, — bērni teica, — atdod tikai kokiem viņu zaļo rotu!

Gluskeps kūpināja pīpi, ka dūmi vien ap galvu griezās, un domīgs vērās tālumā. Viņš klusībā apcerēja, ko uz zemes jau paveicis un kas vēl būtu jāpaveic.

Tā krietnu laiku sēdēja labais Gluskeps un viņa pīpes dūmi vijās tievās strūkliņās, saplūzdami kopā ar baltajiem mākoņiem. Beidzot Gluskeps teica:

Es nevaru kokiem atdot tās lapas, kuras tiem norāvis Vilku Vējš. Bet varu visas šīs lapas pēc savas pavēles pārvērst par putniem. No šā brīža katru rudeni putni lidos prom uz Ziedu un Vasaras Zemi, bet pavasarī tie atkal atlidos, un jūs tos redzēsit. Šie putni nekad neaizmirsīs, kur ir viņu dzimtene. Viņi kā lapas lidināsies gaisā. Vēju balsis un ūdeņu čala atbalsosies viņu dziesmās. Sīs dziesmas darīs prieku cilvēkiem. Bet bērni — lai viņi nejauj pāri darīt putniem, tāpat kā viņiem neļāva pāri darīt zajais mežs. Turpretī koki, kam Vilku Vējš norāva zaļo tērpu, no šā brīža katru pavasari ietērpsies jaunā zaļā rotā.

Gluskeps pacēla savu burvju nūjiņu, četras reizes ar to pavicināja — un dzeltenās, oranžās, sarkanās lapas, kas jau bija nokritušas zemē, sakustējās un uzlidoja gaisā kā raibs putnu bars.

Kā trusis zaudēja savu asti

Tajos senajos aizlaikos, kad lielais Gluskeps tikko bija radījis dzīvību uz zemes, zvēri nemaz neizskatījās tādi kā šodien. Pat trusis Abligamučs toreiz skraidīja uz garām slaidām kājiņām, un odi lai nedomā nākt viņam tuvumā: ar savu kuplo asti Abligamučs tiem sadeva bez žēlastības. Paklausieties, kas notika pēc tam.

Kādā jaukā pavasara diena, kad uz trauslajiem maijpuķītes stiebriņiem sakarinājās baltie zvaniņi, Abligamučs bija atlaidies zem bieza krūma. Pēkšņi viņš izdzirdēja čaboņu un uzmanīgi pablenza no krūma apakšas. Asaras slaucīdams un tikko kājas vilkdams, pa mežu nāca Uskuls no zebiekšu cilts.

— Laba diena! — pamanījis trusi, skumji teica Uskuls.

— Kas tad tevi tā apbēdinājis, brāli Uskul? — trusis apvaicājās.

— Steidzos uz savām kāzām un esmu nomaldījies no ceļa, — Uskuls iešņukstējās. — Man jāpagūst tikt uz kāzām līdz saules rietam, citādi manu līgavu viņas tēvs izprecinās krauklim. Viņš tā nozvērējās. Pavei, kādā gabalā jau saule…

— Kur tad dzīvo tava līgava?

— Uilneču apmetnē, tur kur upe met lielo līkumu…

— Es labi zinu šīs vietas. — Trusis noskurinājās. — Nāc man līdzi

Abligamučs sāka ātri cilpot uz priekšu. Turpretī Uskuls, pieradis vairāk kāpelēt pa kokiem, drīz vien atpalika. Viņš ik pa brīdim izslējās uz pakaļkājām, lai redzētu, kur zālē pazibēs truša aste. Saule jau bija noslīdējusi zem ozola apakšējā zara un karājās kā milzīga zelta zīle. Pēkšņi Uskuls paklupa un juta, ka krīt ar galvu pa priekšu kādā dziļā bedrē. Viņš sāpīgi sasitās pret akmeni, taču tūlīt aši piecēlās un sāka saukt trusi.

Uskuls ilgi kliedza, pat aizsmaka, līdz trusis atgriezās.

— Ei, tu esi šeit? — trusis sauca nolicies garšļaukus uz bedres malas.

— Viss nu pagalam…

— Pagaidi! Aši kaut ko izdomāsim, — Abligamučs atsaucās.

— Še, mana aste, ķeries pie tās! Izvilkšu.

Uskuls palēcās un pamanījās ieķerties trusim astē. Abligamučs atspērās uz visām četrām kājām un sāka vilkt, cik jaudas. Jau parādījās Uskula galva, bet te kaut kas stipri nokrakšķēja, un Abligamučs ar purnu iegrūdās tieši zemē… Bija ņēmusi un notrukusi viņa gara, kuplā aste… Trusis pašūpoja galvu, nopurināja pie purna pielipušās vecās priežu skujas, tad ar priekškājām aptvēra tievu kociņu un, nolaidis lejā pakaļkājas, iesaucās:

— Ei, turies stingrāk!

Uskuls bija smags. Uz mirkli trusim pat likās, ka viņš ilgāk neizturēs, bet tad arī pāri bedres malai pacēlās Uskula apaļā galva.

— Uh! — Abligamučs tikai noskurinājās, palaidis vaļā koku.

Te nu viņš noskārta, ka pakaļkājas viņam kļuvušas garākas par priekškājām. Skriet tāpat kā iepriekš viņš vairs nevarēja, bet pasteigties vajadzēja.

— Iesim, iesim, Uskul! — Abligamučs steidzināja. — Tu taču nedrīksti kavēties.

Kad saule bija noslīdējusi tik zemu, ka to no zemes šķīra tikko samanāma spraudziņa, pa kuru pat kāpurs neizlīstu, Abligamučs ar Uskulu elsdami pūzdami iesteidzās apmetnē.

Uskuls klāja vaļā visu, kas viņiem bija atgadījies pa ceļam. Abligamuču nosēdināja pašā goda vietā, un dzīrēs šoreiz nebija dārgāka viesa par trusi! Līgava ar viņu dancoja pirmo danci. Trusis, kaut arī kājas viņam vēl sāpēja, tā grieza Uskula līgavu, ka viņa nokrita uz kazeņu krūma un saplēsa savu goda tērpu. Abligamučs jutās gauži nelaimīgs, bet tūlīt pat atcerējās, ka netālu izkārta kaltējas skaista āda. Drīz vien līgavas priekšā tika nolikta sudrabaina briežāda.

— Vajadzīga vēl jostiņa, lai vējā āda neplandītos! — teica līgava.

Trusis noplēsa no ādas šauru strēmelīti un savija stingru aukliņu.

Vēlu naktī, kad līksmes beidzās, trusis sāka atvadīties.

— Pagaidi brītiņu tepat, — trusim pačukstēja līgava un nozuda.

Drīz viņa atgriezās, nesdama baltu puķainu vīstokli.

— Te būs mūsu dāvana, — viņa teica. — Valkā šo kažociņu ziemā, tas ir balts kā sniegs, un tevi neviena acs ne tuvumā, ne tālumā nepamanīs.

Par tādu brīnišķīgu dāvanu Abligamučs bija bezgala priecīgs. No visiem atvadījies, viņš steidzās uz mājām.

Pie debesīm spīdēja pilns mēness un mežā bija pavisam gaišs. Cilpodams garām nelielam ezeriņam, Abligamučs nejauši pameta skatienu ūdenī un bailēs atlēca atpakaļ

— Ai, vai tas esmu es? — Trusis nobijās un notupās zāle. — Kā lai es tāds rādos saviem draugiem? O-o-o… — Viņš klusi ieraudājās.

Cik ilgi Abligamučs ta bija notupējis ezera krasta, neviens nezina.

Kam lai viņš izsūdz savas bēdas? Varbūt vienīgi visuvarenajam Gluskepam…

— O, Gluskep, — klusi vaimanāja trusis, — vai tu redzi kas ar mani noticis? Par mani, nabaga trusi, tagad visi smiesies … Labāk atdod man manu agrāko izskatu…

Augstu kalnos labais Gluskeps izdzirdēja sava mazā drauga gaušanos un mirkli vēlāk jau atradās blakus viņam.

— Es zinu, kas ar tevi noticis, — viņš teica. — Taču nebēdājies: tavu labo sirdi neaizmirsīšu. Es tevi apbalvošu. Tev garšo smaržīgais saldais āboliņš?

Trusis skumji pamāja.

— Līdz šim tev bija grūti sajust tā medaino smaržu, — Gluskeps turpināja, — bet tagad tu sajutīsi āboliņa smaržu jau pa lielu gabalu.

— Tas nu ir labi! — trusis k|uva možāks. — Bet saki — kā lai es skrienu ar šādām, vei, kājām?

— Vai tad tikai jāstaigā vai jāskrien, var taču arī lēkt, — Gluskeps viņu nomierināja. — Tici man, tas tev būs īsti pa prātam.

— Bet kā tad ar manu asti? Vai tiešām uz laiku laikiem man tāda ļipa vien paliks?

— Nestrīdos, agrāk tev, protams, bija grezna aste, — Gluskeps atbildēja. — Tikai atceries, cik bieži tev nācās no tās vilkt laukā dadžus un dzeloņus.

— Tiesa, tā tas bija, o, lielo GluskepI — trusis kļuva jau gluži priecīgs. — Viegli man nebija ar savu kuplo asti. — Un Abligamučs priecīgs laida smieklus vaļā.

— Redz nu! Tātad tev būs labāk nekā agrāk! — Un arī Gluskeps sāka smieties.

Kad Gluskeps jautri smejas, zeme dreb un koku galotnes lokās līdz zemei.

Lai uz visiem laikiem saglabātu piemiņā, ka trusis nelaimē paglābis savu draugu, Gluskeps kopš tā brīža pavēlējis visiem trušiem būt līdzīgiem Abligamučam. Tāpēc arī trušiem pakaļkājas ir garākas nekā priekškājas, bet kuplās astes vietā ir ]ipas — īsas, īsiņas.

Lācenes dēlsMūins

Kādrciz ziemeļu mūžamežos dzīvoja puisēns, vārdā Sigo. Tēvs viņam bija miris. Sigo bija tik mazs, ka vēl nevarēja iet medībās, un māte apprecējās otrreiz.

Patēvam, kuru sauca par Melno Ragu, mūždien likās, ka sieva vairāk rūpējas par dēlu nekā par viņu. Beigu beigās viņš sadomāja tikt no Sigo vaļā.

— Siev, — viņš kādu dienu teica, — šoreiz Sigo nāks man līdzi medībās.

— Vai nu prāts, — sieva teica, — viņš vēl ir par mazu, lai ietu medībās.

Vai nu sieva drīkst runāt pretī vīram.

Krietni ilgi mednieks ar zēnu lauzās cauri krēslainam mūžameža biezoknim. Mokasīni zēnam jau noplīsa, lūpas saplaisāja, bet patēvs, drūms kā negaisa mākonis, viņu veda dziļāk un dziļāk mežā iekšā.

Saule jau sen bija noslīdējusi aiz koku galotnēm, kad viņiem tuvumā starp krūmiem pavīdēja tumša ala.

— Pameklē tur alā trušus! — mednieks teica.

Sigo atkāpās no alas.

— Tur ir tik tumšs, ka nekā nevar redzēt, — zēns atbildēja.

— Tev bail? — Melnais Rags smīnēja. — Kas tu būsi par mednieku? Ej tik iekšā! Arā nāksi, kad saukšu.

Viņš pagrūda Sigo uz alas pusi un, tiklīdz zēns tumsā nozuda, tā ņema un aizvēla alai priekšā lielum lielus akmeņus.

«Nevienai dzīvai radībai nebūs ne jausmas, kur palicis šis bailīgais zeņķis,» Melnais Rags prātoja, pamezdams vērīgus skatienus uz visām pusēm.

Bezdelīga, kas tobrīd tupēja augstā priedē, visu redzēja un tajā pašā mirklī bija prom pie labā Gluskepa.

Briesmīgs dusmās bija varenais Gluskeps! Viņš ietrieca milzu šķēpu uzkalnē, pa kuru nāca Melnais Rags, un akmeņu lavīna uz visiem laikiem aizraidīja uz viņpasauli cilvēku ar čūsku sirdī.

Pēc tam gudrais Gluskeps paaicināja pie sevis dzeloņcūku un pavēlēja tai izglābt Sigo.

Alā bija auksti. Sigo, tā arī nesagaidījis, kad Melnais Rags viņu sauks, klupdams krizdams sāka virzīties uz izeju. Asaras straumēm plūda pār viņa vaigiem. Un pēkšņi viņš izdzirdēja kādu balsi: — Neraudi, Sigo! — Balss bija klusa un itin laipna. Tā bija vecā dzeloņcūka, kas prata sarunāties ar bērniem. — Es tev palīdzēšu!

Saltās bailes, kas kā ļauna čūska žņaudza Sigo sirdi aprima. Dzeloņcūka pielīda pie akmeņiem, kas bija aizgāzti alas ieejai priekšā, un mēģināja tos novelt. Akmeņi bija pārāk smagi. Tad dzeloņcūka skaļā balsī sauca:

— E-he-hei! Gluskepa draugi! Šurpu! Šurpu!

Tūlīt pat bija dzirdama zaru brīkšķēšana, jo tur pa vistaisnāko ceļu traucās vilks, jenots, briedis un trusis. Uz dzeloņcūkas aicinājumu šurp lidoja putnu bari, un to spārnu vēzienos noslāpa vēja gaudas. Atlēca maza vāverīte, atrāpoja pat bruņurupucis.

— Puisēnu iemetuši alā! — dzeloņcūka iesaucās. — Es viena pati nekā nespēju viņu atbrīvot. Palīdziet!

Zvēri pūlējās, cik jaudas, spēkus netaupot. Briedis atstāja zem laukakmeņa savu ragu, daudzi nomauca nagus vai izlauza zobus, bet Sigo sēdēja, kā sēdējis, alas tumsā.

— R-r-r! Atnācu arī es! — pēkšņi atskanēja no meža.

Zvēri atskatījās. Meža klajumā izčāpoja lācene Mūin-skvo. Viņa pagrūda zvērus nost, ar savām spēcīgajām ķetnām izmētāja alai priekšā aizveltos akmeņus, un Sigo, acis no gaismas miegdams, iznāca brīvībā.

Zēns ir izsalcis. Kurš viņu paēdinās? — apvaicājās dzeloņcūka. — Mēs ēdam koku mizu un lapas — tas viņam nederēs.

Sarkanrīklīte aizlidoja, drīz atgriezās un nolika zēnam priekšā tārpu. Bebris atstiepa gabalu kārkla mizas. Katrs zvērs nāca ar savu cienastu. Pati pēdējā ēdamo atnesa Mūin-skvo — uz lielas lapas bija uzlikts melleņu plācenis.

Sigo ķērās klāt plācenim un to notiesāja.

— Labi gan! — dzeloņcūka nopriecājās. — Mūin-skvo paņems zēnu pie sevis.

Tā Sigo apmetās uz dzīvi lācenes migā. Šeit bija silti. Trīs pinkaini lācēni, Mūin-skvo dēlēni un mazā meitiņa, ņēmās apostīt jauno brālīti un tad nolikās tam blakus.

Drīz Sigo aizmirsa savu agrāko dzīvi cilvēku vidū. Viņam pašam drīz sāka likties, ka viņš ir dzimis lācēns.

Kādā pavasara dienā lācene Mūin-skvo aizveda visus savus bērnus pie upes pamieloties ar salakām. Lācene iebrida ūdenī, notupās uz pakaļkājām un ņēmās ķert sudrabainās zivtiņas. Viņa tās izmeta krastā, bet lācēni un Sigo tik ņēma zivtiņas un ēda, kamēr vēders pilns.

Pēkšņi Mūin-skvo pacēla galvu un dziļi ievilka gaisu. Pēc tam viņa pa galvu pa kaklu metās uz malu, uzsaukdama mazajiem:

— Bēdziet!

Kad visi bija ielīduši atpakaļ migā, Sigo čukstus vaicāja:

— No kāda zvēra mēs tā bēgām?

— Pa mežu nāca cilvēks, tāds pats kā tu, — lācene atbildēja. — Cilvēki nogalina zvērus. Ja jūs sajūtat cilvēka smaku, bēdziet tik ātrāk projām!

Ar katru dienu rotaļām atlika mazāk laika.

Vēl lielā tumsā Mūin-skvo visus vadāja lasīt ogas. Katra nākošā diena bija īsāka par pagājušo. Tad kādu rītu, kad lācēni un Sigo pamodās, viņi redzēja, ka zemi tālu visapkārt klāj mīksts, balts sniegs.

Bija jāizraugās jauns miteklis.

Ziemas migu lācene ierīkoja koka dobumā. Tur gan bija tumšs, toties sauss un silts.

Pagāja turpat puse ziemas. Melleņu plāceņu allaž bija papilnam, koka biezā miza nelaida iekšā stindzinošo aukstumu. Varēja iztikt. Tad kādu dienu…

Kādu dienu indiāņu mednieki pamanīja baltu tvaiku strūkliņu, kas cēlās virs koka dobuma. Viņi saskatīja uz koka mizas lāča nagu ieskrambā jumus un saprata, ka šeit meklējama lāču ziemas miga.

Mūin-skvo jau pa gabalu sadzirdēja cilvēku balsis. Viņa uzmodināja lācēnus un Sigo un pačukstēja, pūzdama zēnam sejā elpu:

— Tur atnākuši cilvēki! Es metīšos āra pirmā, viņi dzīsies man pakaļ. Pa to starpu bēdziet jūs! — Viņa ar ķepām pagrūda dēlēnus. — Bet tu, cilvēka bērns, izlūdzies medniekiem, lai nenogalina maziņo.

Mūin-skvo izlīda no midzeņa un metās sānis, bet mednieki tai uzklupa un sašāva ar savām trāpīgajām bultām. Divi lāceni paguva aizmukt. Sigo pēdējais izlīda no dobuma un tūlīt iesaucās: — Es esmu tāds pats cilvēks ka jūs! Nenogaliniet manu māsu!

Indiāņi lielās izbailēs nolaida lokus. Zēns medniekiem izstāstīja, kā viņš nokļuvis lāča mātes gādībā. Mednieki sameklēja speķa gabaliņus, pabaroja mazo lācēnu un ilgi bēdājās, ka nogalinājuši lāču māti.

Veselu dienu Sigo neatkāpās ne soli no beigtās lācenes un to rūgti apraudāja. Tad viņš teica:

Kopš šā brīža mans vārds būs Lācenes dēls Mūins. Manas bultas nekad nelidos uz maniem audžubraļiem.

Kopš tā laika vabanaki cilts indiāņi, pamanījuši baltu tvaiku strūkliņu, kas ziemā ceļas kaut kur mežā, klusām saka: «Tur lāču māte gatavo ēdienu saviem mazuļiem. Netraucēsim viņu!»

Ošegeijasa

Kādā indiāņu apmetnē pie mežezera dzīvoja trīs māsas. Vecākā māsa Uuna pēc dabas bija skaudīga un kašķīga. Vidējā māsa Masusi visādi centās atdarināt vecāko māsu un ar sevišķu labsirdību neizcēlās. Vienīgi jaunākajai māsai bija rāms un maigs raksturs.

Meitenēm vecāki bija sen miruši, medībās iet viņas nebija radušas, tāpēc gaļu iemainīja no medniekiem pret māla traukiem. Šos traukus viņas taisīja pašas — vecākā māsa no oša rīkstītēm pina grozus, vidējā māsa tos nozieda ar māliem, bet jaunākā māsa uz ugunskura apdedzināja. Jaunākajai māsai, apdedzinot traukus, vajadzēja pārliekties pāri ugunskuram, dzirksteles viņai lēca sejā un atstāja tur sīkus raibumiņus. Tāpēc arī jaunāko māsu iesauca par Ošegeijasu — «Tā-kurai- seja-raibumaina».

Ezera pašā attālākajā galā dzīvoja jauns mednieks, vārdā Tiams. Viņš zināja tādus burvju vārdus, kurus noskaitot varēja kļūt neredzams. Vienīgi viņa paša māsa Kalusita brāli tad varēja redzēt. Tiams nemanīts prata piezagties itin tuvu kuram katram zvēram, un viņa bultas tos nogāza no kājām bez kļūdīšanās.

Kādu dienu Kalusita atnāca uz apmetni un teica ļaudīm:

— Klausieties, klausieties visi! Mans brālis grib precēties. Viņš ņems to meiteni, kura viņu varēs redzēt.

Kaut arī pašu Tiamu neviens vaigā nebija redzējis, valodas, ka viņš ir varens mednieks, sen klīda pa visu apvidu.

Meitenes no apmetnes cita pēc citas gāja uz mednieka vigvamu, bet gāja veltīgi.

Beidzot nolēma izmēģināt laimi arī vecākā masa Uuna. Vidējā māsa Masusi vēlējās iet reizē ar viņu.

Kalusita laipni sagaidīja abas māsas, uzaicinaja pēc nāciena brītiņu atvilkt elpu. Kad pienāca laiks sagaidīt Tiamu pārnākot no medībām, Kalusita aizveda meitenes ezera malā un vaicāja:

— Vai redzat manu brāli?

Gan Uuna, gan Masusi tūlīt pamanīja kanoe, kas viegli slīdēja pa ezeru. Bet kanoe bija tukša! Pat airu tajā nebija. Viss, kam pieskārās Tiama roka, kļuva tūlīt neredzams.

— Es viņu redzu! — pirmā iesaucās Uuna.

— Es arī! Es arī! — atsaucās Masusi.

Kalusita noprata, ka abas meitenes melo, tapec vaicāja:

— No kā viņam izgatavota pleca saite?

— No vīteņa stīgas! — ātri atteica Uuna.

— Nē, no ādas! — vidējā māsa viņu pārtrauca.

Tad nu Kalusita noprata, ka nevienai no abam māsām nav lemts kļūt par brāļasievu. Par melošanu viņa nolēma masas sodīt.

— Iesim atpakaļ, — Kalusita maigi teica, — jus palīdzesiet pagatavot vakariņas.

Sakārtojusi gliemežvāku kakla rotu, Uuna droši devas pakaļ Kalusitai. Arī Masusi nezaudēja cerības.

Kad visas trīs sāka darboties pie pavarda, Kalusita pēkšņi pagriezās un teica:

— Labvakar, Tiam!

Arī māsas pagrieza galvas, bet, protams, neviena neredzeja.

— Saņem no Tiama gaļu! — Kalusita teica Uunai. Meitene apjukumā paspēra soli sāņus un nedroši apstājās

Te gabals brieža gaļas ar lielu blīkšķi novēlās viņai pie kājām Uuna iekliedzās un metās laukā no vigvama.

— Palīdzi brālim novilkt mokasīnus, — Kalusita teica Masusi, — un neaizmirsti tos izkaltēt!

Masusi gauži samulsusi mīņājās vigvama vidū.

Te slapji mokasīni ar lielu blīkšķi nokrita viņai pie kājām Masusi aizsedza seju ar rokām un arī izskrēja no vigvama.

— Laiks iet, bet es nevaru un nevaru atrast sev līgavu! Tiams grūti nopūtās.

— Nebēdā neko, — Kalusita atbildēja. — Tavai sievai jābūt ar tīru un labu sirdi.

Ošegeijasa jau pa gabalu pamanīja māsas, kas nāca atpakaļ un tūlīt noprata, ka laime šām paslīdējusi garām. Ošegeijasa zināja, ka tagad māsas visu savu niknumu izgāzīs uz viņu. Daudz neprātodama, meitene izslīdēja no vigvama un paslēpās mežā.

Ošegeijasa klīda, kur acis rādīja. Mežā bija kluss. Te meitenei iekrita prātā, ka viņa vienīgā no visas apmetnes nav vēl gājusi uz Tiama vigvamu ezera attālajā galā. «Tikai kam gan viņam tā, kurai seja raibumaina!» meitene skumji prātoja. «Arī grezna tērpa man nav. Protams, to jau varētu izgatavot kaut vai no koka mizas…»

Meitene sāka nokritušajiem bērziem veikli nomaukt tāsis. Ar asu rīksti viņa izdūra caurumus un tāss gabalus sadiedza kopā ar stipriem zāles stiebriem. Tērps iznāca ciets un stipri grabēja. Toties tik sniegbaltā tērpā vēl neviens indiānis nekad nebija staigājis.

Kad Ošegeijasa atgriezās savā vigvamā, māsas nevarēja vien nobrīnīties: — Kas tev padomā?

— Esmu ceļā pie Tiama, — Ošegeijasa cieti noteica.

— Tavas acis ir aklas kā kurmim! — iesaucās Masusi. — Vai tev prāts šādā izskatā rādīties ļaudīm?

— Lai tik skrien, lai tik skrien! — Uuna ļauni nosmīkņāja. — Drīz diegs atpaka|.

Kad Ošegeijasa gāja cauri apmetnei, no visām pusēm bija dzirdamas skaļas nievas, pat suņi aizsmakdami rēja.

No kauna Ošegeijasai vaigi dega kā ugunis, tomēr viņa aši soļoja uz priekšu, raudzīdamās uz koku galotnēm, tāpēc viņa izskatījās lepna un drosmīga.

Tiams bija aizgājis medībās. Ošegeijasai pretī iznāca Kalusita.

— Es atnācu… es atnacu… — tikko pāri lūpām pārvēla Ošegeijasa, — lai redzētu tavu brāli… ja nu varēšu, — viņa mulsi piebilda.

— Nāc iekšā un atvelc elpu! — Kalusita pasmaidīja.

No laipnības, kas bija saklausāma Kalusitas balsī, Ošegeijasa gandrīz vai apraudājās. Ar viņu vēl neviens tik sirsnīgi nebija runājis.

Kad saule noslīdēja aiz meža, Kalusita aizveda Ošegeijasu uz ezera malu.

— Vai tu redzi manu brāli? — viņa pēc brītiņa jautāja.

Ošegeijasa paskatījās tālumā, bet pamanīja tikai tukšu laivu ezerā.

Nodūrusi galvu, bezgala nelaimīga Ošegeijasa klusu čukstēja: — Nē, viņu es neredzu…

— Pamet vēl reizi acis! — uzstājīgi teica Kalusita. — Pamet!

Kalusitai iepatikās meitene savādajā tērpā, jo viņa runāja patiesību.

Ošegeijasa paskatījās uz kanoe, kas slīdēja uz malu, un pēkšņi lielā priekā iesaucās:

— Redzu, redzu! Rau, viņš!

— Pasaki — kāda saite ir viņam pār plecu?

— Tā taču ir no varavīksnes! — Ošegeijasa brīnījās, nule pamanījusi, ka Tiama krūtis apvij raiba saite, tikpat daudzkrāsaina kā pie debesīm varavīksne.

Kalusitas seja atplauka laimīgā smaidā — beidzot brālis atradis sev līgavu!

Viņa ieveda Ošegeijasu vigvamā, lika nomest savādo tērpu un pasniedza meitenei drēbes no plānas briežādas un raga suku.

— Esmu savus matus apsvilinājusi, apdedzinot traukus, — bēdīgi teica Ošegeijasa.

Viņai vajadzēja tikai pārvilkt ar suku pāri galvai, lai sajustu, ka mati kļuvuši biezi un mīksti.

Kalusita ar laipnu smaidu nolūkojās uz savu viešņu. Ošegeijasa aizsedza ar rokām seju un pēkšņi sajuta, ka āda viņai kļuvusi maiga un gluda. Visi raibumi — tavu brīnumu! bija nozuduši.

Taisni tobrīd, atbīdot aizkara malu, ienāca Tiams.

— Beidzot esmu tevi atradis, mana mīļā, — viņi smaidot teica un nosēdināja Ošegeijasu tajā vietā, ko viņš ar masti jau sen bija paredzējis nākamajai sievai.

Kopš šis dienas Ošegeijasa, Tiams un viņa māsa dzīvoja mierā un saticībā.

Tālu no visiem ļaudim gudrais Gluskeps priecājās par Ošegeijasas laimi: viņš jau nu sen bija zinājis, cik laba un atsaucīga sirds ir meitenei ar raibumaino seju.

Pasaka par Skagedi

Kādreiz pašā ziemas vidū, Dziļo Miegu Mēnesī, sagriezās tāds putenis, ka sniegs krita un krita daudzas dienas no vietas. Tas nosedza mazākus kokus ar visām galotnēm, un tikai vecie meža milži rēgojās ārā no kupenām. Sniegs iedzina zvērus dziļāk alās, aizputināja viņu pēdas, bet indiāņu apmetnēs atveda nelūgtu viesi — badu.

Mednieki cieši aizbīdīja vigvamiem aizkarus un neatskatījušies devās uz mežu. Uz savam platajām slēpēm viņi slīdēja klusi, nedzirdami, vieglāk par vēju pašķīra zarus, bet nekur nemanīja ne trušu pēdu.

Pa brīžam līdz mednieku ausīm atlidoja izsalkušu vilku gaudošana, taču izsalkušo bērnu raudas viņiem šķita daudz nepanesamākas.

Kad, pa mežu klīstot un ne matīt nematot medījumu, jau bija pagājis krietni daudz dienu, burvis Dadavats sapulcināja vienuviet visus medniekus. Viņš iznesa burvju maitu, kas bija sašūta no brieža ādas un tika glabāts lielā slepenībā. Dadavats teica:

— lai visi mednieki nāk un pieskaras maisam! Nakts vēl nebūs pagājusi, kad katrs varēs nomedīt tādu medījumu, kādu tas būs vēlējies. Tikai paturiet prātā — neviens lai nedomā aiztikt nogalinātā zvēra sirdi! Citādi šim maisam zudis burvju spēks un visi labie gari no mums atstāsies.

Dadavats augstu pacēla talismanu un to papurināja gaisā.

Pirmais nāca un maisam pieskārās cilts virsaitis. Viņš vēlējās lāci… Pēc tam nāca cienījamākie cilts mednieki un tad visi pārējie. Pēdējais mīkstajam ādas maisam pieskaras jaunais indiānis Skagedi. Jauneklim lūdza garus, lai tie atsūta lūsi.

Pie vakara sniega vētra atkal uzsāka savu nevaldāmo deju. Sniegs sniga viena snigšanā, pie kārtīm ieplīsa vigvamu sāni, un bērni ar galvām ierakās dziļāk zvērādu segās.

Skagedi netika acu aizvēris cauru nakti. Tikko ausa gaisma, viņš uzkāpa uz slēpēm un cerēja pats pirmais ieraudzīt svaigajā sniegā zvēra pēdas.

Viņš slēpoja īsu brīdi un pēkšņi upes malā pamanīja lūsi, kura ķepās raustījās mazs ūdris. Ne nu ticēt, ne neticēt savām acīm! Skagedi aši izrāva no maksts bultu un atvilka stiegru sev līdz pašai ausij. Skagedi bija vēl jauns, bet medījums viņam reti izslīdēja no rokām.

Lūsis novēlās sniegā, bet ūdris metās uz upi un noplunkšķēja vien, kad ienira lāsmenī.

Pieskrējis pie beigtā lūša, Skagedi no jostas izrāva mednieku dūci. Viņš uzšķērda beigto dzīvnieku un ar trīcošām rokām izņēma sirdi. «Kas gan to uzzinās'» jauneklis nodomāja. «Bads tik daudz dienu minis manās pēdās…»

Atpakaļceļš Skagedi šķita gaužām īss. Saule jau bija pacēlusies virs koku galotnēm, kad jauneklis iegāja savā vigvamā, nometās zemē uz ādām un tūlīt pat ieslīga cietā miegā.

Citi mednieki atgriezās mājās tikai ar tumsu. Nevienam citam arī šoreiz nebija veicies. It kā neviens no viņiem pebūtu pielicis rokas burvju maisam. Tiesa, cilts virsaitis gan uzgāja virsū lācim, bet, kolīdz viņš cēla loku, tā zvērs nozuda aiz kokiem. Tikai sasalušie zari brikšķēdami lūza kaut kur biezokni.

Noklausījies virsaiša stāstijumu, Dadavats kopā ar medniekiem apstaigāja visu apmetni. Viņš skaidri zināja: kāds ir pārkāpis viņa aizliegumu. Meklēt nevajadzēja ilgi: pie Skagedi vigvama zemē gulēja vēl nenodirātais lūsis. Kad burvis to apgrieza otrādi, visi ieraudzīja platu rētu.

— Skagedi ir pārkāpis aizliegumu! — burvis iekliedzās. — Tas viņam netiks piedots!

— Netiks piedots! — indiāņi visi vienā mutē atsaucās.

Izdzirdējis balsis, no vigvama izskrēja Skagedi. Viņš tūlīt visu saprata un palika stāvot kā zemē iemiets.

— Skagedi ir izjaucis burvestibu! — Dadavats turpināja. — Mēs no šejienes aizejam. Posieties ceļā! Skagedi paliks te viens, jo viņš domā tikai par sevi.

Visi klusēdami noklausījās bargo spriedumu. Tikai dažas sievietes slepus nopūtās, jo viņām jaunekļa bija žēl. Melnacainajai Vī, Skagedi jaunākajai māšelei, pāri vaigiem ritēja asaras. Skagedi stāvēja kā sālsstabs, galvu nepacēlis.

Tajā pašā dienā visa cilts devās projām. Cilvēki iemina taku dziļajā sniegā. Aiz viņiem ar pūlēm uz priekšu vilkās smagi apkrauti zirgi. Pat lielākie suņi vilka ragaviņas.

Drīz aiz kokiem nozuda pēdējais indiānis, un Skagedi palika gluži viens. Viņš pavirzījās gan tuvāk ugunskuram, bet uguns viņu nesasildīja. Pienāca nakts, sāka gaudot negants vējš. Jauneklis sēdēja un trīcēja aiz aukstuma…

Pagāja daudz dienu. Ne reizi Skagedi nelaimējās izņemt no slazda zvēru, ne reizi bulta netrāpīja bēgošo medījumu. Bads laupīja Skagedi pat miegu. Te vienreiz viņam likās, ka kāds slapstīdamies klaiņo apkārt vigvamam. Paķēris šķēpu, jauneklis atsvieda aizkaru. Sejā viņam iesitās asas sniega vērpetes, bet cauri sniegputeņa auriem viņš saklausīja tikko dzirdamus čukstus:

— Skagedi… Skagedi… Paklausies… Alā zem lielās priedes guļ lācis… Nogalini to…

Skagedi vērīgi ielūkojās nakts tumsā, bet, lai kā nenopūlējās, itin nekā neredzēja.

Tad viņš nolaida aizkaru un piemeta ugunskuram zarus. Nolicis sev blakus nazi un šķēpu, Skagedi likās uz auss.

Pret rīta pusi negaiss pierima. Skagedi uzkāpa uz slēpēm un drīz atradās pie alas. Virs ieejas alā tievā strūkliņā pacēlās tvaiki.

Zem sniega dziļā ziemas miegā gulēja lācis.

Lācis pat pamosties nepaguva. Skagedi bija laba acs un trāpīga roka.

Lācis bija gadījies prāvs, bet Skagedi to tomēr atvilka uz savu vigvamu. Gaļu viņš sagrieza gabalos un sagatavoja kūpināšanai, bet no biezās ādas gribēja uzšūt siltu apģērbu un mokasīnus. Augu dienu Skagedi rāvās melnās miesās un augu dienu domāja un domāju, kas gan izglābis viņam dzīvību un kā lai viņš atrod ceļu atpakaļ pie savas cilts.

Pašā nakts vidū, kad jauneklis jau gulēja, trīsoša balstiņa viņu atkal uzrunāja: — Skagedi, Skagedi…

Mednieks kā dzelts pielēca kājās.

— Rīt pie tevis atnāks Vī, — noslēpumainā balss turpināja. — Lai viņa pasaka visiem, ka cilts var atgriezties. Lai pasaka Dadavatam, lai viņš tev piedod, — tu atdosi viņa maisam atkal brīnumaino spēku.

Kad balss noklusa, Skagedi pa galvu pa kaklu metās ārā no vigvama, bet arī šoreiz tumsā nekā nemanīja.

Vī atnāca otrā dienā. Viņa no prieka ilgi raudāja, satikusi brāli dzīvu un veselu, jo visa cilts uzskatīja, ka viņš jau aizgājis pie tēviem.

Nākamās dienas rītā meitene devās atpakaļceļā, bet Skagedi priecīgi ķērās pie darba. Vakarā viņš ilgi negāja gulēt, baidīdamies, ka miegā nesadzirdēs sava glābēja balsi.

Kad pienāca nakts, jaunais Skagedi atkal sadzirdēja kluso balsi:

— Skagedi, Skagedi, uzklausi manil Kad Dadavats atgriezīsies, paņem no viņa maisu un izvaicā visus medniekus, kādu zvēru katrs vēlētos nomedīt. Visu vēlēšanās piepildīsies. Pašās beigās tu pats iebāz maisā roku. Izvelc to, ko tur atradīsi, un atnes uz manu vigvamu! Ja visu izpildīsi, kā es liku, viegli uziesi ceļu.

Skagedi atkal izmetās ārā un, kaut arī laiks bija kluss un mēness gaismā sniegs mierīgi dzirkstīja, nekā neredzēja, lai cik skadri arī neskatītos.

Otrā dienā cilts vīrieši atgriezās bijušaja apmetnes vieta. Burvis visus sapulcināja un klusēdams sniedza Skagedi savu brīnumaino maisu. Jauneklis to saņēma un vērsās pie medniekiem.

— Kādu zvēru tu vēlies? — kā pirmajam viņš jautāja virsaitim.

— Lāci, — virsaitis īsi izmeta.

Tūlīt pat no maisa uz īsu mirkli izlīda liela ķetna ar nagiem.

— Būs tev lācis, — Skagedi teica. — Bet ko tu vēlies? — viņš jautāja virsaiša dēlam.

— Briedi, — sekoja aša atbilde.

Tūlīt no maisa uz īsu mirkli izlīda žuburains brieža rags.

Vīru bargajāssejās atplauka smaids. Viņi nojauta,ka šodien mājās neatgriezīsies tukšām rokām. Bads no apmetnes būs padzīts, un viņi atkal dzirdēs bērnu priecīgos smieklus.

Visus apstaigājis, Skagedi iebāza roku maisā un sataustīja kaut ko mazu un mīkstu. Tā bija ūdra ķepiņa. Skagedi paslēpa atradumu, tūlīt pat pielika slēpes un devās meklēt ceļu uz noslēpumaino vigvamu.

Slēpes pašas ieveda jaunekli dziļi mežā. Atslēpojis ezera krastā, Skagedi starp kupenām pamanīja ne visai lielu apaļu vigvamu.

«Tāds šeit nav redzēts,» viņš nodomāja. «Tas laikam ir mana nakts ciemiņa mājoklis.»

Vigvams bija tukšs. Apkārt mētājās zivju asakas un zvīņas, bija jūtama ūdra smaka. Skagedi saudzīgi uzlika savu atradumu uz ledus un grasījās griezties jau atpakaļ.

Viņš nebija paguvis paspert ne pāris soļu, kad viņam aiz muguras atskanēja pazīstama balss: — Skagedi!..!

Jauneklis apgriezās — un kas tad tas? Tajā vietā, kur vēl tikko bija stāvējis vigvams, melnēja neliels lāsmenis, no kura atskanēja balss:

— Atceries, tu izglābi no lūša nagiem manu mazuli? Par to esmu tev pateicīgs. Tagad Dadavata maiss nekad nebūs tukšs. Bet ķepiņa, ko tu šodien atnesi, kādreiz bija manējā…

«Manējā… manējā…» mežā atsaucās atbalss.

— Atceries labi un pastāsti visiem! Jūsu vigvamos visa kā būs papilnam, ja tavas cilts ļaudis uz medību takas nedzīs pēdas ūdrim.

Noplunkšķēja, un pa ūdens virsmu nozaigoja riņķu riņķi.

Jauneklis vēl brītiņu nogaidīja, tad devās atpakaļ uz apmetni.

Kopš tā laika šīs indiāņu cilts mednieki nekad nemeklē ūdra pēdas, bet, tās pamanījuši, nolaiž savus lokus.

Lepnā skaistule

Tas notika sensenos laikos, kad neviens bālģīmis vēl nebija kāju spēris indiāņu zemē. Kādam ziemeļu cilts virsaitim piedzima meita. No malu malām ļaudis nāca viņu apraudzīt. Meitenes seja bija gaiša kā klusa vasaras diena, bet acis mirdzēja kā zvaigznes pie debesīm. Tāpēc viņai arī deva vārdu — Mirdzošās Acis.

Gāja gadi un Mirdzošās Acis izauga par brīnumskaistu jaunavu. Tikai viņas valoda kļuva aizvien saltāka, bet izturēšanās — uzpūtīgāka. Tad ļaudis viņu sāka saukt citādi — par Lepno Skaistuli. Vecais virsaitis tikai šūpoja galvu, bet meitai jaunais vārds bija itin pa prātam.

Vēsts par virsaiša meitas skaistumu izplatījās pa indiāņu apmetnēm, un ne viens vien drosmīgs karavīrs ieradās virsaiša vigvamā ar dāvanām, cerēdams kļūt par viņa znotu. Lepnā Skaistule pacilāja retās kažokādas un apskatīja krāšņās rotas lietas, bet izlikās, ka nemaz nemana pašu dāvinātāju.

— Kurā vigvamā tad tu gribi ieiet par saimnieci? — vecais virsaitis viņai kādu dienu noprasīja. — Pasaki man, šie cilvēki taču gaida!

— O, starp viņiem nav neviena manis cienīga! — Lepnā Skaistule atsmēja. — Varbūt par manu vīru grib kļūt, rau, tas ar tām zivs ačelēm? Vai varbūt tas ar to pīļtēviņa degunu? — Un virsaiša meita laida vaļā savus nebēdnīgos smieklus. — Bet šo, tu paskaties, sauc par Dižo Ērgli, — Lepnā Skaistule turpināja. — Viņa pieres saitē ir tik daudz spalvu, ka domāt, šis būtu paveicis pasaulē visus varoņdarbus! Kāpēc tad nule viņš baidās pat pirkstu pakustināt? Varbūt viņš ir sastindzis kā upe ziemā? Tad viņam būtu labāk piemērots cits vārds — Dižais Ledus Klucis!

Lepnās Skaistules ļaunie vārdi plūda kā saltas rudens lietus straumes, taču jaunekļa sejā nepārmainījās ne vaibsts. Viņš piegāja pie vecā virsaiša un klusām pateica:

— Es braucu projām.

— Vai tevi aizvainoja manas meitas zobgalības?

— Viņa to rūgti nožēlos. Uz redzēšanos!

Trīs reizes uzlēca saule, trīs reizes norietēja saule, pirms suņu pajūgs bija Dižo Ērgli aizvedis līdz viņa cilts apmetnei. Apmetnē visi bija jau gatavi doties prom uz dienvidiem.

— Posies ātrāk, mēs pametam šīs vietas! — vīrieši uzsauca Dižajam Ērglim, kad viņš brauca cauri apmetnei.

— Mani negaidiet, gan es jūs panākšu, — jauneklis atbildēja.

Nākošās dienas rītā, kad pēdējais pajūgs bija nozudis mežā, Dižais Ērglis, skaitīdams buramos vārdus, ņēmās kaut ko velt no sniega. Viņš nopūlējās krietnu brīdi, un, kad pabeidza, tukšās apmetnes vidū nekustīgi stāvēja sniega karavīrs, kas bija ietērpts tā, kā jau pienākas jaunam indiānim. Dižais Ērglis ilgi vērās sniega karavīra nedzīvajā sejā, bet tad lēnām teica:

— Uzklausi mani labi un atceries visu, ko tev teikšu! Tu esi Karavīrs. Tavs vārds ir Mūvi. Tu esi dzimis tālu, tālu ziemeļos, kur valda mūžīgais ledus un sniegs. Arī tava sirds ir no tīra iedus, tā nepazīst ne mīlestību, ne žēlumu.

— Jā, — teica Mūvi, kas pēkšņi bija atdzīvojies.

— Es aizvedīšu tevi uz apmetni, kur dzīvo virsaiša meita, vārdā Lepnā Skaistule. Tu viņu apprecēsi!

— Lai notiek! — atsaucās no sniega izveidotais cilvēks.

Abi, ne brīdi nekavējoties, devās ceļā.

Trešajā dienā pret vakaru Dižā Ērgļa nartas apstājās netālu no Lepnās Skaistules vigvama.

— Ej! — klusām pavēlēja indiānis.

— Lai notiek! —Mūvi atbildēja.

Kolīdz viņš spēra kāju pāri vecā virsaiša mītnes slieksnim, visu skatieni kā piekalti apstājās pie viņa.

— Lūk, tas ir viņš! — Lepnā Skaistule pačukstēja tēvam. — Viņu es esmu ar mieru saukt par savu vīru!

Vecais virsaitis savīkša savai meitai lepnas kāzas. Kad līksmošana beidzās, Mūvi paziņoja, ka viņam uz karstām pēdām jādodas atpakaļ pie savas cilts.

— Izbrauksim rīt, kad svīdīs gaisma, — ieteica Lepnā Skaistule.

— Es eju tūlīt, bet tu paliksi. Mani karavīri atnāks pēc tevis pavasarī, — Mūvi noteica.

Tad ļaudis pirmo reizi mūžā redzēja, ka Lepnā Skaistule raud. Dižais Ērglis piegāja pie Mūvi un viņam kaut ko pateica.

— Lai notiek pēc tava prāta, sieva! — Mūvi pievērsās virsaiša meitai. — Nāc man līdzi un neatpaliec ne soli!

Mūvi devās projām. Daudz dienu un daudz nakšu viņi gāja pa piesnigušiem mežiem, pārvarēja pieputinātās prērijas, gāja pāri aizsalušām upēm.

— Vai drīz mēs būsim tavas cilts apmetnē, mans vīrs? — ne reizi vien apvaicājās Lepnā Skaistule.

— Ne tik drīz, — Mūvi pakratīja galvu.

Un viņi atkal klīda pa sniegoto tuksnesi, kam neredzēja ne gala, ne malas.

Tad vienreiz dienvidu vējš izkliedēja smagos, zemos mākoņus, parādījās saule un uzvēdīja siltums. Ap pusdienas laiku sērsna atkusa, un iešana kjuva sevišķi grūta. Pēkšņi Lepnā Skaistule izbijusies iekliedzās: Mūvi bija palicis stāvot uz vietas, tad sašūpojās un nogāzās tā, kā gāžas koki, — visā augumā. Lepnā Skaistule metās pie viņa. Un tad viņa pamanīja, ka staltais Mūvi pārvērties par kūstoša sniega peļķīti.

Daudz reižu saule uzlēca un daudz reižu saule norietēja, pirms Lepnā Skaistule atgriezās sava tēva vigvamā. Noklausījies meitas stāstījumu, vecais virsaitis krietnu brīdi sēdēja klusēdams, bet pēc tam teica:

— Esi mierīga! Gudrā saule tev parādīja jaunu taku. Tagad tu zini, kas ir bēdas, jo tu raudi. Es redzu, ka tavas sirds ledus ir atkusis.

Zemenes

Ziemeju mežos kādreiz dzīvoja indiānis ar savu sievu. Vigvams viņiem bija ne liels, ne mazs, bet tieši tāds, lai diviem būtu ērti dzīvot. Viņiem bija pietiekami daudz kreklu, virsdrēbju, kas izšūtas sarežģītiem rakstiem, brieža ādas bikšu, siltu mokasīnu un mīkstu trušādas zeķu. Arī ēdiena vienmēr bija papilnam, pat visgarākās ziemās. Tas bija tāpēc, ka indiānis bija drosmīgs mednieks, bet viņa sieva Vieglā Debestiņa — tālu tādu pameklēt — zināja visu, kas jāzina labai vigvama saimniecei.

Dzīve abiem varēja būt priecīga un laba, tikai indiānim nekas nekad nebija pa prātam. Te viņam likās, ka sieva nav īstās ādas piekārusi pie sienām un nav īstās noklājusi uz grīdas; te durvju aizkaru pārāk plaši atvērusi; te putru pārāk biezu izvārījusi, te šis un te tas.

Sieva viņu uzklausa, nokar galvu, acīs sariešas asaras, tad grūši nopūšas un kā ēna izslīd no vigvama. Viņu vairs neiepriecina ne saule, kas rotājas bērzu lapotnē, ne rasas lāses paegļu adatās. Viņa nedzird pat skanīgās putnu dziesmas.

Ne velti veci ļaudis teikuši — mokasīni labi, kamēr tiem turas pazoles; cilvēks labs, kamēr tas nezaudē pacietību.

Kādu rītu Vieglā Debestiņa izgāja no vigvama un nolēma atpakaļ vairs nenākt.

Viņa pieskrēja pie strauta, kas patālu no vigvama čaloja, un sāka iet lejup pa straumi. Bet strauts tecēja tālāk par saulrietu, tecēja tieši pakaļ Saulei.

Torīt indiānis ilgi gaidīja, kad sieva pienesīs viņam ēdienu. Izpīpēja vienu pīpi, izpīpēja otru, bet Vieglās Debestiņas klusie soļi kā nebija, tā nebija dzirdami. No ugunskura nepaceļas dūmu strūkliņa, nav jūtama ķirbju biezputras patīkamā smarža. «Vai tikai Vieglā Debestiņa nav aizgājusi sēnēs?» indiānis prātoja. Viņš iznāca no vigvama un meta acis uz visām debess pusēm. Koki stāv, kā stāvējuši, putni apklusuši. Te indiānis sajuta, ka visā mežā nav palikusi neviena dzīva radība, tikai vienīgi viņš. Pēkšņi viņš nojauta, ka sieva aizgājusi nevis sēnēs, bet gan meklēt laimi, ko nav atradusi viņa vigvamā.

— Pasaki, strautiņ, — kur aizgāja mana sieva? — indiānis uzrunāja strautu.

Bet dzidrais strauts steidzās tālāk un tālāk, un viļņu čalās varēja tikai saklausīt: «Saulei līdzi… Saulei līdzi… Saulei līdzi…»

Tā indiānis gurdi vilkās gar strauta malu.

Ceturtajā dienā pret vakaru noguris, spraukdamies cauri avenājiem un paegļiem, indiānis pacēla acis pret Sauli un vaicāja, kur būtu meklējama Vieglā Debestiņa.

— Strauts jau tev pateica, — Saule atbildēja. — Tava sieva min manās pēdās.

Indiānim vaigs kļuva bēdīgs un satumsa kā pusapdzisis ugunskurs. Jau bija aizritējušas četras dienas un četras naktis, kamēr Vieglā Debestiņa aizgājusi, un indiānim nebija ne mazāko cerību viņu panākt. Viņš atkal atcerējās savu tukšo vigvamu un, pagriezis seju pret Sauli, teica:

— O, lielā gaismas devēja, nav man dzīves bez manas Debestiņas! Dod viņai prātu griezties atpakaļ!

— Tu nodarīji sievai pāri, — gudra Saule atbildēja, — un, kaut arī asaras nav slacījušas viņas seju, sirds viņai dreb kā ievainots dambriedis.

— Lai nāk atpakaļ! — galvu nodūris, teica indiānis. — Viņa no manis nekad vairs nedzirdēs neviena ļauna vārda.

Taisni tobrīd uznāca mākonis, un lielais Spīdeklis, it kā saraucis pieri, paslēpās. Viss pieklusa. Tad vējš mākoni aizdzina, un Saule sāka runāt: — Nezinu, vai viņa nāks atpakaļ, bet zvēri, ka solījumu turēsi, un es darīšu, ko varēšu.

Indiānis deva zvērestu varenajai Saulei. To noklausījusies, Saule teica:

— Ej aši gar strauta malu, un tu Vieglo Debestiņu panāksi kā likts.

Indiānis paklanījās Saulei un teciņiem vien devās uz vakariem. Viņš gāja ne ēdis, ne dzēris, ne miegu gulējis. Daudz dienu viņš savā ceļā nemanīja nevienas dzīvas radības. Kas lai zina, cik garš būtu bijis viņa ceļš, ja Saule nebūtu palīdzējusi.

Pa to starpu Vieglā Debestiņa veikla kā irbi te tecēja gar strauta malu, spraukdamās cauri mūžameža biežņām un pāriedama klajumus. Ne reizi viņas domas neatgriezās vigvamā pie vīra.

«Viņa ir jāaptur,» labā Saule nodomāja. «Ja viņa pavērsies atpakaļ, tad tūdaļ sāks skumt pēc mājām. Ei, māsiņ Zeme, lai pagadās šīs sievietes ceļā kazenes!»

Zeme nedzirdami atvērās, un dienas gaismā izspraucās krūms — kā nosēts ar lielām tumšām kazeņu ogām. Taču Vieglā Debestiņa pagāja tam garām, ogas pat nepamanījusi.

Dāsni viņas ceļā Zeme izkaisīja saldās mellenes. Vieglā Debestiņa ne acu nepameta ari uz tām.

«Kas gan varētu viņu aizturēt?» Saule krietnu brīdi domāja. «Varbūt viņa nepaies garām spilgtai ogai?… Lai tad uz zemes aug jaunas ogas — zemenes! Sārtas kā pati vakara blāzma!»

Tā vēlējās Saule, un pie Vieglās Debestiņas kājām zālē sārtojās pašas smaržīgākās, pašas lielākās zemeņu ogas.

Vieglā Debestiņa sāka iet lēnāk. «Cik šeit patīkami smaržo!» viņa prātoja, un tad viņa pamanīja sarkanu odziņu. Tik saldu un garšīgu ogu Vieglā Debestiņa vēl nekad nebija ēdusi. Viņa pašķīra zāli, lasīja ogas un brīnījās: cik to daudz visapkārt!

Gudrā Saule nepagurdama bārstīja aizvien jaunas un jaunas ogas.

Vieglā Debestiņa pielasīja pilnas abas riekšavas. «Ko gan es varētu pacienāt?» viņa ilgi domāja. Pameta skatu atpakaļ — tālu visapkārt neviena, un nevienam šīs ogas nebija vajadzīgas.

Pēkšņi Vieglajai Debestiņai iekrita prātā ātrāk atgriezties savā vigvamā.

Viņa saplūca prāvu pušķi pašu sārtāko zemeņu garos stublājos un griezās atpakaļ uz savu vigvamu.

Pirms vakara blāzma bija nodzisusi aiz augstā meža, Vieglā Debestiņa sastapa vīru.

Viņa acīs iemirdzējās tāds prieka gaišums, kādā atviz ezera spoguli, kad tajos ielūkojas Saule. Viņš saņēma no sievas rokām smaržīgās zemenes, un viņam sirds pukstēja tik līksmi un laimīgi kā vēl nekad.

Kopš tās dienas miers un saticība valdīja indiāņa un viņa sievas Vieglās Debestiņas vigvamā.

Bet zemenes izsējās pa visu plašo pasauli, un, kuru nekavē slinkums, tas Ogu Mēnesī salasa riekšavu riekšavas.

Pasaka par balto ūdensrozi

Pirms daudzām Lielajām Saulēm pie dzidra ezera bija izvietojusies odžibuju cilts indiāņu apmetne. Tas bija sensenos laikos, kad bungu skaņas aicināja indiāņus kopā tikai uz svinībām, jo visas ciltis dzīvoja vienā mierā un saderībā un bultu skadrā svilpoņa bija dzirdama tikai medībās.

Katru vakaru mednieki atgriezās apmetnē ar bagātīgu medījumu. Sievietes jau agri rudenī, domājot par garo ziemu, sāka kūpināt gāju, kaltēt ogas un saknes.

Vienreiz mazās zvaigznītes, kas pa naktīm mākoņu starpās mēdza spēlēt slēpšanos, uz zemes pamanīja vigvamu smailos jumtus. Zvaigznītes aiz ziņkārības degtin dega, jo viņām gauži gribējās apskatīt indiāņu apmetni. Tiesa, zvaigznīšu vecajam virsaitim Mēnesim nebija īsti pa prātam, ka cilts izklīda savā vaļā, jo parasti viņu pirms gaismas svīduma jau miegainu tāds slinkums pārmāca, ka ne saskaitīt, vai šās visas atgriežas. Taču tovakar, acīm redzot, Mēness atmaiga un vēlīgi atļāva.

— Eita, eita, — viņš teica, — tikai pie zemes nepieskarieties! Citādi jūs vairs netiksiet atpakaļ debesīs un no rīta saules staros sadegsiet.

Zvaigznītes tikko spēja uzklausīt līdz galam virsaiša vārdus, tad kā neprātīgas metās lejup.

Nakts bija gaiša kā diena. Apmetnē visi gulēja dziļā miegā. Kam gan lai ienāktu tāda doma galvā, ka teju, teju, tikai roku pastiepjot, šaudās ziņkārīgās zvaigznītes?

Vienīgi puisēns Babi, kas dzīvoja pašā apmetnes malā, pamodās no dīvainas čabēšanas. «Tur dipina eži,» viņš nodomāja, «varbūt lapsa zogas…» Babi pavēra ādas aizkaru, un acis no izbrīna viņam kļuva apaļas kā pūcei. Zvaigznītes — zilganas, zaļas, gluži sīkas un ne tik sīkas — jautri ņirbināja savus starus viņam gandrīz pie paša deguna. Te pēkšņi — bam! — augšā kaut kas sasitās.

— Dzin-n-n! — noskanēja pāri cietā nakts miegā ieslīgušajai apmetnei… Pati mazākā un ziņkārīgākā zvaigznīte bija atsitusies pret mietu, kas rēgojās laukā no vigvama… Zvaigznīte nokrita zemē un tajā pašā mirklī — tavu brīnumu! — pārvērtās par mazu, sīku meitenīti. Meitenīte sāka jo rūgti raudāt.

— Kas tagad ar mani notiks? Es nekad vairs neatgriezīšos pie savām māsām zvaigznītēm… Rīta agrumā mani sadedzinās saules karstie stari.

— Tūlīt iet bimbāšana vaļā… — Babi noburkšķēja, kaut arī viņam bija meitenes žēl. — Neraudil Nāc pie mums un paslēpies zem lielās vilkādas, tur saule tevi neredzēs!

— Man no saules būtu jāpaslēpjas tikai vienu dienu! — meitenīte atbildēja. — Nākamajā naktī es pārvērstos par puķīti un sāku dzīvot uz augstās klints tepat pie jūsu apmetnes. No klints var tālu redzēt uz visām pusēm… Man te patīk…

Nedzirdamiem soļiem Babi aizveda meitenīti uz vigvamu. Augu dienu viņš nosēdēja pie ieejas un gādīgi pieturēja durvju aizkaru, kad sacēlās vējš.

Beidzot saule noslīdēja aiz meža. Tad meitenīte klusi izzagās no odžibuju apmetnes un steidzās uz augsto klinti.

Jau no paša rīta vēl neredzēta puķīte tur atvēra savas baltās ziedlapiņas. Indiāņi nevarēja vien beigt apbrīnot tās skaistumu. Vienīgi Babi zināja puķes brīnumaino izcelšanos, jo viņš to kā zvaigznīti veselu dienu cītīgi bija slēpis zem lielās vilkādas.

Pagāja neilgs laiks, un baltā puķe uz kailās klints sāka justies bezgala vientuļa. Tikai putni, kas turpat vija sev ligzdas, nāca pie viņas.

Kādu dienu netālu no puķes uz akmens notupās mazs dziedātājputniņš ceplītis. Viņš ilgi čivināja savā mēlē kaut ko skanīgu un reizē mazliet sērīgu. Noklausījusies ceplīša dziesmu no sākuma līdz galam, puķīte teica:

— Kā man gribētos augt, rau, tur tajā pļavā un skatīties uz raibajiem tauriņiem, pūkainajām kamenēm!… Es dzirdētu ne tikai putnu dziesmas, bet arī bērnu jautrās klaigas.

— Eš izpildīšu tavu vēlēšanos, — ceplītis teica. — Mazliet pieliecies!

Puķīte paklausīgi nolieca balto vainadziņu. Putns satvēra viņu knābī un laidās lejā no klints.

Puķei pļavā sākās pavisam cita dzīvē. Tai garām pa ceļu nāca un gāja indiāņi: citi stiepa kanoe, citi nesa noķertas zivis.

Kādā skaidrā rītā līdz puķei atlidoja dobja dipoņa.

— Ak, bēdas, bēdas! — ļaudis iesaucās. — Tur nāk bizoņi!

Visi slēpās, kur varēja, bet puķe sāka drebēt pie visām miesām, it kā auksta lietus gāze pār to būtu nolijuši. Viņa aizvēra savas ziedlapiņas un gaidīja, kas nu būs, būs.

Kā viesuļvētra pāri pļavai aizbrāzās bizoņu bars. Putekļi kā bieza siena pacēlās līdz pašām debesīm. Zeme vēl ilgi dunēja no bizoņu spēcīgo kāju dipoņas.

Beidzot iestājās klusums. Klusēja vēl cīrulis, un nečirkstināja sienāži, bet puķe uzmanīgi atvēra savas ziedlapiņas un pameta skatienu visapkārt.

Tuvu un tālu līdz pašam apvārsnim bija redzama īsta postaža — zāle samīta, krūmi izlauzīti…

«Es šeit nepalikšu ne mirkli ilgāk,» nobijusies prātoja puķe. «Bizoņi var drāzties atpakaļ. Man laikam būs drošāk uz ūdens.»

Puķe plaši atvēra ziedlapiņas, sašūpojās vienreiz, otrreiz un, atrāvusies no zemes, pacēlās gaisā kā liels taurenis.

Neviena acs nematīja, ka laideni un klusu, līdzīgi bērza tāss kanoe, ezerā nolaidās baltā puķe.

— Kas tad tas? — bērni taujāja, atskrējuši no rīta ezermalā.

Un vecie gudrie ļaudis atbildēja:

— Pie mums atlidojusi Balta Zvaigznīte.

No tā laika ezeros aug un uzzied baltā ūdensroze jeb, kā viņu indiāņi sauc, Vabegvana. Tikai nedaudzi zina, ka tā kādreiz mirgojusi pie naksnīgajām debesīm citu zvaigžņu vidū …

Divu indiāņu derības

Kādreiz apmetnē dzīvoja divi indiāņi. Vienu sauca par Melno Spārnu, bet otru — par Lūša Ausīm. Viņu vigvami bija tikpat lieli un plaši kā paša cilts virsaiša vigvams.

Kad viņi savus zirgu ganāmpulkus dzina uz dzirdināšanas vietu, tad likās, ka pa prēriju plūst dzīvas upes, un abiem bija daudz gūstekņu — vergu.

Melnais Spārns, cīnīdamies pret ienaidnieku, nekad nenogalināja tos, kas lūdza žēlastību, un pat noņēmās, dziedinādams ievainotos. Viņš arvien teica, ka īstam karavīram nepiedien uzbrukt neaizsargātam pretiniekam. Bet Lūša Ausis domāja citādi.

— Kāpēc tu ne reizes neesi piekāvis nevienu savu gūstekni? — viņš kādu dienu jautāja kaimiņam.

— Laikam tāpēc, ka es no viņiem nebaidos, — atsmēja pretī Melnais Spārns.

— Viņi taču nogalināja mūsu cilvēkus, — nerimās Lūša Ausis. — Katrs var teikt, ka tu rīkojies kā vājš sievišķis.

— Nu tad apvaicāsimies, ko ļaudis par to saka! — Melnais Spārns ieteica.

— Uzrunāsim pirmos trīs pretimnācējus, — piekrita Lūša Ausis. — Lai tie izšķir mūsu strīdu. Tas, kurš būs derības zaudējis, atdos visu savu mantu un bagātību uzvarētājam.

Otrā dienā agri no rīta, uzlēkuši zirgos, viņi aizauļoja uz austrumiem un ap pusdienas laiku tālumā pamanīja jaunekli. Viņu panākuši, jātnieki apturēja zirgus.

— Mans brāli, — Lūša Ausis uzrunāja svešinieku, — esi tik labs un izšķir mūsu derības! Mēs ar viņu, — te viņš pameta ar galvu uz sava kaimiņa pusi, — nebūt neesam pēdējie cilvēki savā ciltī. No daudz kaujām esam atgriezušies ar uzvaru, un gūstekņi ir kā man, tā viņam. Kaimiņš tos varen saudzē, liktos, tie būtu bijuši viņa paša dēli, bet man ne viens koks vien salūzis, dancinot to pa šo mugurām. Kuram no mums ir taisnība?

— Protams, tev! — bez apdomāšanās atbildēja jauneklis.

— Redzi nu! — Lūša Ausis nenopriecāties.

Pagāja neilgs laiks, un jātnieki pa ceļam sastapa karavīru pašos spēka gados.

Lūša Ausis viņu nepalaida garām, neuzdevis savu jautājumu. Arī šis indiānis atbildēja tāpat kā iepriekšējais.

Tad Melnais Spārns un Lūša Ausis jāja krietnu brīdi. Tikai pašā pievakarē uz takas parādījās gluži vecs vecītis.

— Gūstekņi? — viņš aizsmakušā balsī noteica. — Manā laikā mēs tos visus kā cāļus apkāvām!

— Vai tagad tu dzirdēji?! — Lūša Ausis iesaucās.

Melnais Spārns klusējot nokāpa no zirga.

— Pasaki manai sievai, lai viņa tev atdod visu, kas mums ir! Es tik drīz nepārnākšu. Lai viņa neaizmirst mani!

Tā abi izšķīrās.

Kalni meta garas ēnas pāri prērijai, bet vientuļš ceļinieks tik gāja un gāja, kur acis rādīja. Vakars un tumsa viņam uzkrita mežā. Melnais Spārns jau gribēja palikt uz naktsguļu koka dobumā, kad pēkšņi turpat deguna galā pamanīja pamestu būdu, aizauguša ar krūmiem. Viņš ielīda tajā, satinās apmetnī un nolikās uz naktsguļu turpat uz grīdas.

Viņš jau slīga miegā, kad pēkšņi mežā bija dzirdama zaru brīkšķēšana, dipoņa un kņada. Tikko Melnais Spārns paguva paslepties, kad būdā iebruka savādu neradījumu bars. Bija tā, ka šeit dziji mežā apspriesties sanākuši ļaunie gari.

Gari sasedas gar sienu, un vecākais no viņiem pavēlēja katram izstāstīt savu varoņdarbu.

Pirmais sāka runāt ļaunais gars ar garu knābi. Viņš pastastija, ka izšķīris divu indiāņu derības, parādīdamies tiem gan kā jauneklis, gan kā pieredzējis karavīrs, gan kā vecs vecītis.

Tikai tagad Melnajam Spārnam atausa gaisma, kas īsti bija noticis uz ceļa.

Vecākajam no gariem šis stāstījums ta iepatikas, ka viņš smējās un smējās, zvalstīdamies no vieniem sāniem uz otriem.

— Bet es, — nepacietīgi iesaucās kāds cits gars, — aizvēlu avotam priekšā milzīgu klints bluķi! Tagad indiāņi, kas dzīvo aiz meža, paliks bez ūdens piles.

— Tas nu ir vareni! — vecākais no gariem paslavēja. — Vai akmens bija smags?

— Zvēru pie lielā naga, ka tev to nepakustināt! Akmens ir apburts, neviens nezina, ka tam jāzveļ ar tomahauku[1] no austrumiem un pēc tam no rietumiem.

— Še tev kā balva sausa sēne!

— Tagad uzklausiet mani! — iepīkstējās gars ar dzeltenām acīm. — Kaimiņu cilts virsaitim ir meita, vārdā Skaista Blāzma. Es viņu saslimdināju! Līdz pat savai pēdējai stundai viņa degs degdama karsonī!

— Vai viņa neglābjama?

— Glābjama jau būtu, — dzeltenacainis negribīgi atbildēja. — Ja meiteni agrā rīta stundā iznestu laukā no vigvama, lai pirmie saules stari skartu viņas pieri, tad mana burvestība zaudētu savu spēku. Bet kam gan tas iešausies prātā?

Vecākais no gariem, iebliezis ar asti pa akmeni, uzšķīla dzirksteli un piepīpēja. Viņš bija gauži apmierināts. Pa būdu no augšas līdz apakšai vēlās dūmi mutuļiem vien…

Kad Melnais Spārns atmodās, bija jau rīts. «Tas man laikam sapņos būs rādījies!» viņš nodomāja. Tomēr viņš steidzas ātrāk no būdas projām.

Viņš ilgi klīda pa mežu. Kad mežs beidzās, Melnais Spārns klajumā ieraudzīja lielu apmetni. Pie virsaiša vigvama nomākti sēdēja indiāņi. Viņu sejās varēja samanīt lielas bēdas.

— Kāda nediena tad nu jūs piemeklējusi? — Melnais Spārns vaicāja virsaitim.

— Nav ūdens. Milzīgs klints bluķis aizkritis avotam priekšā. Mēs nekādi nevaram to novelt.

Te Melnais Spārns atcerējās visu, ko bija naktī dzirdējis.

— Esmu gan šajā pusē svešinieks, bet atļaujiet man izmēģināt savu roku! — viņš teica.

— Daudzi jau te pūlējušies, — kāds vecs vīrs paklusām novilka.

— Ja tu mums atdosi ūdeni, mēs tevi jo bagātīgi atalgosim! — virsaitis iesaucās.

— Tagad man vajadzīgs tikai zirgs un tomahauks. Es jāšu viens.

«Pārbaudīšu, vai tikai gars nav melojis,» Melnais Spārns domāja, vadīdams zirgu gar izžuvušo gultni. Beidzot viņš pamanīja milzīgo klints bluķi, kas aizsprostoja avotu.

Ļaunais gars bija teicis patiesību: pēc otrā sitiena granīta bluķis pavēlās sānis. No zemes apakšas izšāvās ūdens un ašā straumē traucās uz leju, uz indiāņu apmetni.

Indiāņi nezināja aiz priekiem, vai smieties vai raudāt, un par godu savam glābējam sarīkoja lielus svētkus, un vēl katrs atdeva viņam pašu labāko, kas bija.

— Rimstieties! — Melnais Spārns beidzot iesaucās. — Ko es iesākšu ar tik daudz mantām?

Bet ļaudis visi kā vienā mutē sauca:

— Tu izglābi mūsu bērnus. Ņem un staigā laimīgs!

Melnais Spārns jau gatavojās jāt atpakaļ, kad pēkšņi atcerējās meiteni, kuru ļaunais gars bija nolēmis šausmīgām mokām.

«Jāpalīdz arī viņai,» viņš nolēma, sēzdamies zirgā.

Tuvojās jau vakars, kad viņš atauļoja pie virsaiša, kuram bija slimā meita.

— Es viņu izārstēšu, — gurdi noteica Melnais Spārns, slaucīdams no sejas sviedrus.

— Tad tu dabūsi viņu sev par sievu, — virsaitis solīja, un viņa acis cerībā iemirdzējis.

— Man ir pašam sieva, — Melnais Spārns atbildēja, — man nekā nevajag.

Melnais Spārns cauru nakti ne acu neaizvēra, baidīdamies nogulēt sauleslēktu. Skaistā Blāzma svaidījās savā guļvietā un klusām vaidēja. Kad debess mala jau sāka sārtoties, Melnais Spārns uzmanīgi pacēla meiteni uz rokām, iznesa no vigvama un pavērsa viņas seju pret austrumiem. Pirmie saules stari skāra meitenes pieri. Viņa atvēra acis un pēkšņi pasmaidīja. Meitene sajuta, ka atgūst veselību. Ieraudzījis meitas sejā smaidu, vecais virsaitis sāka aiz prieka raudāt. Raudāja laikam pirmo reizi savā mūžā. Virsaitis apdāvināja Melno Spārnu ar visu, kas tik viņam bija …

Melnais Spārns stāvus bagāts atgriezās savā apmetnē. Lūša Ausis tūlīt pat padzirdēja, ka kaimiņš atdzinis prāvu ganāmpulku pašu labāko zirgu, kas savukārt apkrauti ar jo dārgu mantu kravu. Viņš atnāca un zili melns aiz skaudības noprasīja:

— Kā tu tiki pie tādas bagātības?

Melnais Spārns klāja vaļā visu, kā viņam gājis.

Vēl tajā pašā naktī Lūša Ausis snāja uz pamesto būdu. Šoreiz gari nebija sevišķi jautri. Viņi cits citam sūdzējās, ka visas pūles bijušas veltīgas — cilvēki smejoties par viņu burvestībām.

— Kāds mūs ir nodevis! — tad iedārdējās vecākā gara balss.

Gari bailīgi saskatījās. Viens no viņiem ievilka dziļāk degunā gaisu.

— Še ir kāds svešs, — viņš teica.

Tajā pašā mirklī gari metās katrs savā būdas kaktā. Pēkšņi viens no viņiem drausmīgi iespiedzās:

— Ska-tie-ties! — un no tumsas izvilka pārbiedēto indiāni.

Ko gari ar viņu izdarīja, to neviens nezina. No tās dienas Lūša Ausis pazuda, apmetnē viņš nekad vairs netika manīts.

[1] Tomahauks - indiāņu kara cirvis

Brīnuma akmentiņš

Ziemeļu mūžamežos kādreiz dzīvoja zēns Tokeito ar savu māti. Viņu vigvams no tuvākās apmetnes atradās veselu triju dienu gājiena attālumā, tāpēc Tokeito nebija neviena cita drauga kā pūce. Tā bija novijusi sev ligzdu veca koka dobumā netālu no zēna vigvama.

Kādu dienu pūce teica zēnam:

— Labo Tokeito, pieņem no manis dāvanu! — Un putns zēnam pasniedza melnu akmentiņu. — Glabā labi, tas ir brīnuma akmentiņš. Ja nokļūsti nelaimē, pagrozi to sev virs galvas, tas tev palīdzēs izglābties. Es šodien aizlidoju un atgriezīšos ne tik drīz. Bet tu ar šo akmentiņu postā neaiziesi. Uz redzēšanos!

Katru reizi, kad Tokeito gāja uz mežu, māte viņam cieši piekodināja:

— Uz rietumiem vari iet, cik tālu kajas nes, bet nedomā vērst savu seju uz austrumiem.

Zēns allaž dzina pēdas medījumam uz rietumiem no sava vigvama. Bet kādu dienu pavasarī, kad grūti nācās kaut ko nomedīt, viņš apvaicājās mātei:

— Kāpēc tu man noliedz iet uz austrumiem?

— Tādus vārdus bīsties pat mutē ņemt, mans dēls! — māte atbildēja. — Tur mīt ļauns burvis. Viņš nogalē itin visus, kas sper soli tuvāk viņa mājai.

— Ļauns burvis? — Tokeito brīnījās. — Ar viņu būtu vienreiz jāizrēķinās.

— Tu vēl esi par zaļu, — indiāniete skumji pašūpoja galvu. — Tev ar viņa spēku nemēroties. Viņš tevi saberzīs miltos kā sausu smildziņu!

Tokeito nekā neatbildēja. Bet nākamās dienas rītā viņš devās uz austrumiem.

Viņš gāja krietnu laiku, pa ceļam nevienas dzīvas radības neredzējis. Ap dienas vidu viņam priekšā iezaigojās liela ezera ūdeņi.

Tikko Tokeito apstājās, lai mazliet atvilktu elpu, pēkšņi izdzirdēja kādu skalu balsi:

— Ko tu te meklē?

Tokeito meta acis visapkārt, bet neviena neredzēja. Tad viņš pielēca kājās, pacēla šķēpu un iesaucās: — Ei, kas tu esi?

Kā atbildot, zeme nodrebēja no drausmīgiem smiekliem.

— Te būs tev dāvana no manis, drošsirdīgo karavīr! — atskanēja tā pati balss, un no ezera puses sāka pūst tāds vējš, ka Tokeito tik tikko noturējās kājās.

— No kā tad tu slēpies? — cenzdamies pārspēt vēja gaudošanu, iekliedzās Tokeito. — Tā cīnās tikai zaķapastalas!

Tad no ezera atvēlās tik milzīgs vilnis kā kalns. Tas uzgāzās virsū zēnam, un viņš novēlās zemē.

— Tu baidies! — nerimās Tokeito. — Vai tad tā ir godīga cīņa?

— Es cīnos, kā man patīk, — balss teica. — Nebāz savu degunu manos mežos! Redzi, tūlīt es uzsūtīšu viesuļvētru un drisku driskās saplosīšu tavu nožēlojamo būdeli!

Tokeito piecēlās un metās prom. Zēnam likās, ka vējš atrauj viņu no zemes un nes pa gaisu.

Beidzot Tokeito sasniedza savu vigvamu. Māte lielās bailēs pūlējās ar aizkaru aizsegt šauro eju.

— Teci šurp ātrāk! — viņa sauca dēlam.

Tikko zēns ieskrēja iekšā, tā vigvama lielā kārts saliecās kā tieva maikste.

— Mums nu gals klāt! — māte iesaucās.

Te it kā Tokeito kāds būtu iebelzis pa galvu — akmentiņš! Pūce taču viņam bija iedevusi brīnuma akmentiņu!

Viņš to aši izņēma no maisiņa un pagrozīja sev virs galvas.

Pēkšņi viss norima. Vējš pieklusa, un varēja dzirdēt, kā uz lapām pakšķ lietus lāses. Tokeito izlīda no vigvama un paskatījās visapkārt. Vētra bija nolauzusi vairākus kokus, bet jaunu koku zari jau atkal sniedzās pret sauli.

— Viņš atkāpās! — Tokeito nopriecājās. — Viņš nevar mani uzvarēt!

Otrā dienā zēns atkal gāja to pašu ceļu uz austrumiem.

— Ei, zaķapastala! — nonācis līdz ezeram, iesaucās Tokeito. — Bāz galvu laukā no savas peļķes!

Atkal zeme un debess sāka drebēt no skaļajiem smiekliem.

— Tu, mazo knislīti, esi sadomājis cīnīties ar vētru? Ar akmeņu lietu?

— Kur tev tie ir? — Tokeito noprasīja. — Es uztaisīšu no akmens savām bultām uzgaļus!

— Joz, jauno varoni, un varbūt vēl reizi paglāb veceni, kas tevi mazu tika zīdījusi!

Tokeito griezās atpakaļ. Ātri nāca virsū negaisa mākoņi, un melna tumsa ietina visu. Vējš kauca un pērkons dārdēja aizvien apdullinošāk.

— Kaut tikai paspētu! — Tokeito čukstēja un posa uz priekšu, ceļu nevērodams.

Te beidzot arī pazīstamā nora klāt. Šajā mirklī uz zemes sāka birt pirmie akmeņi. Tokeito iemetās vigvamā, pagrozīja virs galvas brīnuma akmentiņu, un — nebija ko redzēt! — milzīga klints pārkārās pāri vigvamam, aizsedzot un pasargājot to no akmeņu lavīnas.

— Šis bailīgais vēju pavēlnieks nekur no manis nespruks! — zēns kliedza. — Tagad viņam droša nāve!

Kad vētra norima, Tokeito atkal posa prom mežā. Pieiedams pie ezera, viņš izdzirdēja pazīstamo balsi.

— Es tevi redzu!

— Tagad arī Tokeito pamanīja ienaidnieku: ezera vidū laukā no ūdens rēgojās milzīga galva ar četrām sejām. Tā lēnām griezās, un katru reizi, kad pret Tokeito pavērsās viena no četrām sejām, zēna acis sastapās ar ļaunuma pilnajām burvja acīm.

— Vai tu vēl neesi izmircis šajā purvā? — Tokeito uzsauca. — Pacieties, es to itin drīz nosusināšu.

— Tavi vārdi nav vairāk vērts kā oda sīciens, — teica galva, naidīgi blenzdama uz Tokeito.

— Tūlīt tu pats redzēsi, ka tā tas notiks, — zēns nočukstēja.

Viņš piesēja brīnuma akmentiņu bultai pie uzgaļa un no visa spēka nostiepa loka stiegru. Svilpdama bulta lidoja uz ezera vidu. Milzīgā galva kā nieks tika pāršķelta pušu un pazuda zem ūdens.

Tokeito apgriezās apkārt un devās projām.

— Es viņu pieveicu uz visiem laikiem! — zēns iesaucās, tuvodamies savam vigvamam. — Viņš vairs savus posta darbus nedarīs!

— Jā, — māte caur asarām uzsmaidīja. — Es nemaz netiku manījusi, ka mans dēls izaudzis par drosmīgu karavīru.

Pīle ar sarkanām pleznām

Tumša un bieza mūžameža vidū kādreiz dzīvoja indiānis, vārdā Stingrais Loks. Augas dienas viņš pavadīja biezokņos, izsekodams zvēru pēdas un izlikdams lamatas. Tuvu un tālu nebija labāka mednieka par viņu. Kādreiz Stingrais Loks brauca pa lielu upi. Netālu no tās vietas, kur grasījās piegriezt laivu malā, viņš pamanīja meiteni, kas sēdēja piekrastē uz akmens. Viņas melnie mati vizēja kā naksnīga upe mēness gaismā. Stingrais Loks sāka uzmanīgi cilāt airus, lai nenobiedētu svešo skaistuli.

Pie tam viņš klusībā cerēja: «Varbūt šī meitene būs ar mieru nākt pie manis par sievu!…»

Viņš gribēja svešajai tuvoties, bet tā pēkšņi sarāvās, paskatījās uz atbraucēju, ielēca ūdenī un nozuda kā nebijusi.

Stingrais Loks nometa airi. Viņš ilgi, acu nenovērsis, raudzījās atvarā, kur bija nozudusi skaistule.

Meitene — viņu sauca par Melno Spalvu — mita upes dziļumā, un raibās zivtiņas bija viņas māsas. Meitene aizpeldēja pie mātes un izstāstīja, ka viņu bezmaz vai nolaupījis kāds mednieks.

— Viņš laikam gribēja tevi apņemt par sievu, — māte atbildēja. — Veltīgi tu no viņa vairījies. Rīt sēdi mierīgi turpat, lai svešais sāk ar tevi runāties!

Otrā vakarā mednieks atkal brauca pa upi. Jau pa krietnu gabalu viņš pamanīja meiteni tajā pašā vietā, kur iepriekš.

Stingrais Loks vadīja kanoe tieši pie meitenes, taču šoreiz viņa sēdēja, kā sēdējusi. Pagriezusies pret mednieku, viņa klusām teica: — Ņem mani par sievu, medniek!…

Tā Stingrais Loks dabūja sev sievu.

Tovakar viņš pagatavoja vakariņās bebra gaļu; pusi no tās viņš notiesāja kopā ar sievu, bet pārpalikumu noslēpa.

Stingrā Loka vigvamā papilnam bija pūkainu un siltu ādu, tāpēc viņa jaunajai sievai mīkstajā gultā ātri uznāca salds miegs.

Otras dienas rītā, kad Melna Spalva pamodās, vigvamā neviena nebija. Vīram zem kājām bija tāls ceļš, tāpēc viņš izgāja, pirms vēl svīda gaisma.

Sieva meklēja, ko ēst, bet nekā neatrada. «Kur gan palikusi bebra gaļa?» Melnā Spalva nevarēja nobrīnīties.

Pie vakara Stingrais Loks atgriezās ar jaunu bebri pār plecu. Viņš atkal pagatavoja vakariņas, bet pusi no gaļas paslēpa. Melnā Spalva atkal aizmiga cietā miegā. Otras dienas rītā viņa atkal nevarēja saprast, kur palikusi bebra gaļa.

Trešajā dienā Stingrais Loks atstiepa mājās prāvu alni. Kā vienmēr, viņš sievai vakariņām nogrieza krietnu šķēli gaļas, lai viņa būtu paēdusi, bet pārējo aļņa gaļu atlika sānis. Sieva aizgāja gulēt un izlikās, ka ir aizmigusi. Bet caur garajām skropstām uzmanīja katru vīra soli: viņai pārlieku gribējās zināt, kur viņš paslēpj gaļu…

Pēc kāda brīža Stingrais Loks ar vienu ausi ieklausās — sieva elpo vienmērīgi, tātad guļ cietā miegā aizmigusi. Viņš sameklēja mazu tāss vācelīti, to attaisīja un… Te Melnā Spalva no pārbīļa gandrīz vai iekliedzās: no vācelītes izlēca cilvēciņš! Maziņš, tikko sprīža garumā… Tas bija viss sarkans, kā sarkanā krāsā izpeldināts, bet pāri pleciem krita melnu matu šķipsnas… Cilvēciņš vienā rāvienā aprija visu, ko Stingrais Loks viņam iedeva, bet nebilda ne vārda. Stigrais Loks viņam izsukāja matus, pašu nomazgāja un tad atkal atlika atpakaļ vācelītē.

Melnā Spalva gan turēja acis aizvērtas, bet gulēt negulēja. Miegs no viņas šoreiz bēgtin bēga… «Kas tas par savādu cilvēciņu?» viņa cauru nakti lauzīja galvu.

Rītausmā Stingrais Loks nedzirdamiem soļiem izgāja no vigvama. Kolīdz aiz viņa bija nolaidies durvju aizkars, tā Melnā Spalva, ne mirkli nekavējoties, pielēca no savas guļvietas un pa kaklu pa galvu metās pie vācelītes. To atrāvusi vaļā, viņa palika kā zemē iemieta — viņai izbijies pretī raudzījās Sarkanais Cilvēciņš, tik gauži līdzīgs viņas vīram, kā divas ūdens piles viena otrai.

— Nāc ārā! — laipni teica Melnā Spalva.

Taču cilvēciņš iespiedās vācelītes stūrī un klusēja.

Melnā Spalva gribēja viņu paņemt, bet cilvēciņš sāka svaidīties, veikli izslīdēja no sievietes pirkstiem. Vācelīte nebija liela, Melna Spalva pamanījās un Sarkano Cilvēciņu noķēra. Viņa to piecēla tuvāk pie acīm un sāka pamatīgi aplūkot, grozīdama gan šā, gan tā. Cilvēciņš klusēdams skatījas uz viņu. Tad pēkšņi… pēkšņi viņš palēcās, savicināja rokas kā spārniņus un… nozuda.

Melnā Spalva pārmeklēja visu vigvamu, izpurināja visas ādas, kas bija noklātas uz grīdas, arī tās, kas karājās pie sienām, bet Sarkanā Cilvēciņa nekur nematīja.

Melnā Spalva nobijās. Ko lai tagad dara? Viņa izskrēja no vigvama un spilgtajā saules gaismā pamanīja, ka plaukstas kļuvušas sarkanas un abas rokas līdz pat elkonim klāj sārti punktiņi, it kā tās būtu apšļakstītas ar sarkanu ogu sulu. Paskatījās uz kājām, ari tās klāja spilgti sarkani punktiņi. Tādu piemiņu par sevi bija atstājis Sarkanais Cilvēciņš.

Melnā Spalva metās pie strauta, iekāpa aukstajā ūdenī. Viņa ņēmās berzēt plaukstas gan ar ziepju sakni, gan ar smiltīm, gan ar zemi. Ko visu viņa nedarīja, bet sarkanie punktiņi, kādi bija, tādi palika…

Kad Stingrais Loks pievakarē atgriezās no medībām, viņš tūlīt pamanīja, ka sievai rokas kļuvušas sarkanas.

Stingrais Loks metās pie vācelītes — tā tukša…

— Kur mans brālis? — mednieks bargi vaicāja.

Melnā Spalva nodūra galvu. Ko viņa varēja atbildēt? Stingarais Loks klusēja. Melnā Spalva izmetās laukā no vigvama un, nemeklēdama taciņu, cauri krūmiem diedza uz upi.

Stingrais Loks skrēja pakaj. Sasniegusi upmalu, kur viņa pirmo reizi bija ieraudzījusi mednieku, Melnā Spalva kā lidot ielidoja ūdenī…

Tiklīdz vēsais ūdens Melnajai Spalvai pieskārās, viņa pārvērtās par raibu pīli.

Uz laiku laikiem pīlei spalvas rotā mazi sarkani punktiņi, un vēl šobaltdien pīle iras pa ūdeni ar sarkanām pleznām.

Tik bargu sodu samaksāja Melnā Spalva par savu ziņkārību.

Vilka zobs un skaistule Nitaki

Vilka Zobs bija burvis. Viņam apnika dzīvot vienam pašam, un viņš sadomāja nolūkot sev sievu.

Kādreiz viņš ieraudzīja skaistuli Nitaki, mežā viņš tai uzglūnēja un aiznesa uz savu vigvamu. Meitene neparko negribēja dzīvot kopā ar ļauno burvi. Taču Vilka Zobam ne domas laist meiteni vaļā. Viņa buršanas māka bija tik varena, ka skaistā Nitaki gan no rīta pameta burvja vigvamu, lai bēgtu prom, bet pret vakaru atnāca atkal atpakaļ.

Lai nepakļāvīgo meiteni sodītu, burvis ilgi domāja un izdomāja — tuvākajās apmetnēs viņš pavēlēja piekodināt visiem jaunekļiem, ka viņš, Vilka Zobs, atdos skaistuli Nitaki tam, kas spēs izpildīt viņa trīs vēlēšanās. Bet, kas uzsāks un netiks galā tas pārvērtīsies par akmeni.

Ne viens vien brašs jauneklis bija gatavs glābt Nitaki. Bet visus burvis pārvērta par akmens statujām. Ar katru jaunu dienu akmens cilvēku mežs ap burvja vigvamu kjuva jo biezāks. Nitaki veltīgi lūdzās burvi, lai drosminiekus atdzīvina. Vilka Zobs palika ciets kā krams.

— Cik daudz ir to, kas tīko pēc tavas rokas! — viņš ļauni irgājās. — Tikai nez kāpēc šie visi klusē kā ūdeni mutē ieņēmuši?

Katru jaunekli, kas ieradās pie burvja vigvama, Nitaki sagaidīja ar vārdiem:

— Ej projām! Uz karstām pēdām ej projām, citādi arī tevi sagaida šausmīgs gals!

Neviens jauneklis viņai nepaklausīja.

Par skaistās Nitaki drūmo likteni uzzināja kāds mednieks. Viņš kopā ar savu māsu dzīvoja pie tālā ezera.

Mednieks pēc dabas bija lādzīgs cilvēks, bet medībās viņam nekad neveicās. Ne reizi savā mūžā viņam nepatrāpījās nolaist no kājām ne lielu alni, ne prāvu lāci, ne varenu ērgli. Tāpēc ļaudis viņu uzskatīja par bailīgu un iesauca par Zaķa Sirdi.

— Jāiet un jāatbrīvo Nitaki no vecā burvja varas, — viņš kādu dienu teica māsai.

— Tu laikam nepazīsti Vilka Zobu? — sieviete nobijās. — Cik jaunekju jau viņš nav pazudinājis?

— Redzēsim, vai šis zobs pratis arī mani pārkost, — mednieks atbildēja. — Es eju.

Vēl tajā pašā dienā Zaķa Sirds devās ceļā. Iedams pa mežu, viņš izdzirdēja dobju dunoņu. «Kas gan tur dauzās?» Zaķa Sirds domāja un nogriezās no ceļa.

Uz noras zem augsta riekstu koka mednieks pamanīja savādu cilvēku. Ik pēc brīža viņš augstu palēcās, un ik pēc katra palēciena kājas viņam iestiga zemē līdz potītēm. Bet mežā atbalsojās: buh, buh, buh!

— Ko tu tur dari? — Zaķa Sirds brīnījās.

— Gribu aizsniegt, rau, tos riekstus, — savādnieks teica.

— Vai tad vieglāk nav uzkāpt pašā kokā?

— To nevaru darīt, esmu pārāk smags. Ne velti mani sauc par Smago Bizoni.

Zaķa Sirds atsēja savu maišeli un iedeva Smagajam Bizonim uzkost.

— Varbūt varu tev ko palīdzēt? — Smagais Bizonis apvaicājās.

— Nezinu, — Zaķa Sirds atbildēja. — Esmu ceļā, lai atbrīvotu meiteni no ļaunā burvja Vilka Zoba varas.

— Tad es iešu tev līdzi, — Smagais Bizonis piedāvājās.

— Iesim! — mednieks bija ar mieru. — Vienam ikkurš ceļš liekas garš.

Kad abi iznāca no meža, viņi satika cilvēku, kurš sev pie kājām sēja klāt lielus akmeņus.

— Nemaz nebija ienācis prātā, ka tā ērtāk staigāt! — Zaķa Sirds iesaucās.

— Man ir ērtāk, — svešais atbildēja. — No paša rīta es ķeru bizoni, bet es skrienu pārāk ātri un katru reizi paskrienu baram garām. Vai jūs tālu iedami?

— Mēs ejam atbrīvot skaistuli Nitaki.

— Jūs esat drosmīgi ļaudis! — teica svešais, kuru sauca par Lidojošo Bultu. — Es iešu kopā ar jums.

Tālāk viņi gāja trijatā.

Drīz viņi iznāca pie diviem lieliem ezeriem. Viena ezera malā stāvēja cilvēks. Ik pēc brīža viņš pieliecās un iedzēra malku, un ar katru malku ūdens ezerā atkāpās par soli tālāk no krasta. Cilvēks pa mitrajām smiltīm snāja ūdenim pakaļ.

— Nekā nespēju dzesēt slāpes, — svešinieks paskaidroja. Izdzeršu šo sausu, ķeršos pie otra.

Izdzēris sausus abus ezerus, viņš piecēlās un teica:

— Uh. tagad man pietiek.

«Nekad vēl neesrnu sastapis šādus ļaudis,» Zaķa Sirds nodomāja, bet skaļi teica:

— Mēs ejam cīnīties ar burvi. Varbūt arī tu nāksi kopā ar mums?

— Iešu, iešu, — Ezera Izdzērājs, daudz nedomādams, piekrita. — Tikai vispirms sameklēšu savu brāli. Re, tur jau viņš iri

Te visi ieraudzīja cilvēku, kurš turēja loku un, atgāzis galvu, skatījās debesīs.

— Kas tev tur pazudis? — Zaķa Sirds viņam uzsauca.

— Bulta, — cilvēks atbildēja. — Agrā rīta stundā es izšāvu bultu un vēl šobrīd nevaru sagaidīt, kad tā nāks zemē.

— Tālu gan tu šauj! — brīnījās Zaķa Sirds.

— Nu, ne visai tālu, — cilvēks atbildēja un, noskatījis atnācējus no galvas līdz kājām, jautāja: — Brāli, uz kurieni šie iedami?

Padzirdējis atbildi, Zibeņu Metējs teica:

— Redzams, ka te visi bezbailīgi karotāji. Es iešu jums līdzi.

Viņi nebija paspēruši ne dažus so]us, kad augšā sākās skaudra svilpoņa un bulta, uzgalim pazibot, ietriecās stāvus zemē.

— Bulta allaž atgriežas atpakaļ pie manis, — paskaidroja Zibeņu Metējs.

Visi turpināja ceļu neapstādamies, kamēr sasniedza noru, gar kuras malām stāvēja pārakmeņojušies jaunekļi. Tiem pa vidu savā burvju dejā riņķoja Vilka Zobs. Tam galvā bija cepure, ko rotāja divas vilku galvas, un mugurā burvju tērps, darināts no žurku ādām.

— Ko jūs te meklējat? — pamanījis cilvēkus, norēcās burvis.

— Mēs atnācām ar tevi cīnīties, — Zaķa Sirds atbildēja.

— Vai tu vari izpildīt manas vēlēšanās?

— Kālab ne? Varu gan.

— Tad klausies! Ekur, šī klints aizsedz manu vigvamu no saules. Pabīdi to sānis! Protams, ja tas tev pa spēkam!

Te Vilka Zobs norāva no galvas savu cepuri, un tā uz karstām pēdām pārvērtās par milzīgu vilku. Burvis uzlēca tam mugurā un aizjoņoja, ka smiltis vien pajuka.

— Vilka Zobs nav vairāk nekas kā tukšs lielībnieks! — pēkšņi teica Smagais Bizonis.

Sparīgi sperdams soļus, viņš piegāja tuvāk klintij un pagrūda to maķenīt ar plecu.

— Paej! Paej nost! — viņš uzsauca.

Akmens milzenis sašūpojās, nodrebēja un dārdēdams sabirza šķembu šķembās.

Šķembas Smagais Bizonis savāca un pa roku galam aizsvieda meža biezoknī, mazākos akmeņus samīdīja tā, ka no tiem pāri palika tikai smiltis. Vilka Zobs atgriezās ap saules rietu.

— Skatos, esi ticis galā ar manu pirmo uzdevumu, — viņš, mezdams acis visapkārt, teica. — Otrs jau būs grūtāks. Ekur, tā upe, — burvis ar pirkstu norādīja tālumā, — katru pavasari applūdina manus sējumus. Izsusini to, lai ne pilītes ūdens nepaliktu!

Un burvis nozuda sava vigvama.

— Kāpēc jūs visi esat tik bēdīgi? — atskanēja Ezera Izdzērāja balss. — Es taču arī te esmu!

Kad satumsa, viņš devās uz upi, izdzēra to līdz dibenam, ka ne pilītes pāri nepalika, un snāja meklēt avotu, no kura upe iztecēja. Arī to viņš ar dažiem malkiem izdzēra sausu.

Līdz ar pirmajiem saules stariem no sava vigvama iznāca burvis.

— Tu par agru esi sācis priecāties! — viņš ļauni smīkņāja.

— Ir vēl pēdējais un grūtākais pārbaudījums. Te atnāks jauneklis. Ar viņu tev jāiet skrieties. Ja viņš tevi noskries, plāni tev klāsies!

— Ja jau tavā vietā skries jauneklis, tad es skriešu par Zaķa Sirdi! — bez ierunām noteica Lidojošā Bulta.

— Lai jau tad notiek! — burvis bija ar mieru.

Iegājis vigvamā, viņš vienā mirklī pārvērtās par jaunekli un iznāca atkal ārā. Lidojošā Bulta nometa no kājām akmeņus. Zaķa Sirds deva zīmi, un skrējēji joza uz priekšu, ko kājas nes.

Lai kā burvis, pārvērties par jaunekli, skrēja, bet apdzīt Lidojošo Bultu viņam neizdevās.

Kad abi skrēja laukā no meža, burvis atskatījās. Šajā mirkli Lidojošā Bulta kā vējš aiznesās viņam garām.

Vilka Zobs gribēja paslepties mežā, bet Zibeņu Metējs piesvieda plecam savu smago loku. Un burvis, bultas cauršauts, novēlās zemē.

Kādi prieki gan šeit sākās!

Visi noburtie jaunekļi atdzīvojās un, atguvuši agrāko izskatu, izklīda pa savām apmetnēm. Pēc dažām dienām Zaķa Sirds apprecēja skaito Nitaki.

Trusis par mednieku

Aiz augstiem kalniem, aiz straujām upēm dziļā mežā reiz dzīvoja trusis ar savu vecmāmiņu.

Kādu vakaru trusis teica:

— Vai man nevajadzētu iziet pamedīt?

— Laiks jau būtu, — atbildēja truša vecmāmiņa, — citādi mums jākar zobi vadzī.

Otrā dienā no paša rīta trusis paņēma savu loku, maksti ar bultām un prom uz mežu.

Saule vēl nebija uzlēkuši, un no vēsās rasas un zilajam debesīm trusim kļuva ap sirdi tik viegli, ka viņš sāka dziedāt dziesmiņu:

Mana bulta, strauji brāz,

Bizoni tu zemē gāz!

Trusis lēca, lēca un pēkšņi sastinga uz vietas.

— Ai! Aizsteigušies gan man priekšā, — viņš nomurminaja.

Uz mitrās taciņas bija redzamas tumšas pēdas. Tās nu gan bija pēdas! Trusis lēca reizes piecas, līdz aizlēca no pēdas papēža līdz pēdas pirkstu galam.

«Kas par milzeni uzradies mūsu mežā?» trusis nevareja vien nobrīnīties. «Pēc viņa man šeit nav vairs ko darīt.»

Trusis klausījās ar vienu ausi, klausījas ar otru — ne spārnu švīkstoņas, ne vāveru šmiukstināšanas, mežā viss klusu, it kā ne dzīvas radības te nebūtu.

Trusis griezās atpakaļ uz mājām.

Otrā rītā viņš joza uz mežu krietni agrāk. Taču milzenis Lielā Pēda arī šoreiz bija atnācis agrāk.

Atkal trusim bija vien jāiztiek no ogām, ko salasīja vecmāmiņa.

Citu rītu trusis izgāja medībās, kad puķes un putni vēl snauda saldā miegā. Taču Lielā Pēda, acīm redzot, bija piecēlies krietnu laiku pirms gaismas svīduma.

— Ak tā! — trusis ne pa jokam sadusmojās. — Tagad nelikšos mierā, iekams tevi noķeršu.

Augu dienu viņš no nātru stublājiem pina tīklu un, līdzko uzkrita tumsa, izstiepa to starp kokiem šķērsām pāri taciņai.

— Tagad viņš man neaizmuksi — trusis priecājās. — No rīta šaušu bultu pēc bultas tik ilgi, kamēr viņš kļūs līdzīgs dzeloņcūkas astei!

Bet ko trusis otrā rītā ieraudzīja? Tīkls no augšas līdz apakšai bija pārrauts pušu! Lielā Pēda tam bija izgājis cauri kā zirnekļa tīklam.

Todien trusis ņēmās pīt tīklu no lūkiem.

— Šo jau nu viņš nekādā gadījumā nesaraus, — auzdams trusis pie sevis murmināja.

Bet arī šis tīkls tika sarauts.

Trešajā dienā trusis ilgi lauzīja galvu un beidzot nolēma pīt tīklu no ādas sloksnītēm.

«Tādam tīklam jau nu cauri netiks,» viņš prātoja, ar grūtībām stiepdams tīklu pa mežu.

Bet Lielā Pēda sarāva arī to.

Trusis jau noskuma. Pēkšņi viņam kāds būtu it kā pa galvu iezvēlis — vecmāmiņa taču zina burvju vārdus.

— Vecmāmiņ! — iedrāzies būdā, trusis iesaucās. — Tu taču proti mazliet paburt, vai jā?…

— Neizkliedz nu to pa visu mežu! — viņu dusmīgi apsauca vecā trusene.

Trusis pievēra durvis un čukstus apvaicājās:

— Lūdzu, vecmāmiņ, noaud man tīklu — tik smalku kā zirnekļa tīklu, bet nu stipru gan!

— Redzu jau, redzu, ka neesi šo atkal noķēris! — vecmāmiņa pašūpoja galvu. — Butu labāk gājis uz citu pusi un tur arī pamedījis.

— Mukt? — trusis uzmeta lūpu. — To tik ne! Nu noaud, vecmāmiņ, burvju tiklu!

— Ko lai ar tevi dara, — trusene negribīgi piekrita. Pagriez tikai galvu sānis un neskaties, kad es to audīšu.

Trusene aizgāja būdas attālākajā kaktā. Kaut arī palīgā tika ņemta burvestība, tas nebija viegls darbs. Cik buramo vārdu trusene nelaida pāri lūpām, cik cilpiņu gaisā neizmeta, līdz pievakarē atnesa gatavu tiklu, kas bija stiprāks par stipru un smalkāks par smalku.

— Tagad jau nu šis neizmuksi — trusis teica, stiepdams tiklu pa mežu.

Cauru nakti viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem, bet, tikko acis bija vaļā, tūlīt posa uz mežu.

— Kas tad tas? — trusis aiz brīnumiem iepleta acis, cilpodams pa krūmiem. — Rīta blāzma šorīt paceļas ne tur, kur parasti!

Tad viņš izlēca uz taciņas, kur bija izvilcis tīklu, un te…

— Ai! — trusis iepīkstējās un no neciešami spilgtās gaismas aizmiedza acis.

Viņa tīklā bija iekļuvusi SAULE!

— IZLAID MANI! TŪLIT PAT IZLAID! — skaļāk nekā tūkstoš pērkoni nodārdēja pa visu mežu.

No šīs balss zeme nodrebēja un koki locījās kā zāles stiebriņi.

No bailēm nekā nesamanīdams, trusis metās prom, ko kājas nes.

— Tur… tur… Saule, — atskrējis pie vecmāmiņas, viņš ar pūlēm vēla vārdus pāri lūpām.

— Kā tu uzdrīkstējies bēgt šurp? — vecmāmiņa sadusmojas.

— Diedz atpakaļ un ātrāk to izlaid! Vai tad tu neredzi, ka visapkārt tāda tumsa, ka ne acī iedurt, nevienam ne mazakās jausmas, ka diena sākusies!

— Man bail, — trusis sāka raudāt.

— Vienalga, vai nu tev ir bail vai nav bail, — veca trusene bargi uzstāja, — ej un atbrīvo Sauli!

Trusis aizjoza uz mežu. Saules staru ugunīgās bultas tagad bija izlauzušās līdz pat mežmalai, it kā grasīdamās trusi uzdurt. Trusis metās atpakaļ, bet vecmāmiņa jau pa gabalu viņam piedraudēja.

— Saule mani tā žilbina, ka nekā neredzu! — trusis pīkstēja. — Palīdzi man!

Trusene aizsēja viņam acis ar ādas jostu, ielika ķepās nazi un uzveda uz taciņas.

— Ej tik uz priekšu! — vecmāmiņa teica. — Griez tīklu pušu kurā katrā vietā! Nedomā nākt mājās, iekams to neesi izdarījis!

Trusis taustīdamies vilkās uz priekšu.

Saules balss dārdēja aizvien tuvāk un tuvāk, karstums kļuva aizvien lielāks un lielāks, nabaga trusim kājas sāka ļodzīties. Tad viņš, saņēmis pēdējos speķus, lēca, cik tālu kājas sniedza, savicināja nazi, un Saule, nikni iespērusi šim ar ugunīgo papēdi, kā bulta uzšāvās debesīs.

Tikko atvilcis elpu, trusis lēnām vilkās atpakaļ uz būdu. Un zīlīte, kas tupēja bērzā, pamanīja, ka trusim uz muguras ir krietni apsvilusi vilna.

No tās reizes tad nu trusim pāri visai mugurai stiepjas rūsgana svītra — piemiņa no kādreizējām medībām.

Vihio

Tālos neatminamos laikos, kad pasaule nebija tāda kā šodien, piedzima kāds zēns. Viņu nosauca par Vihio. Tikko saule trešo reizi pēc Vihio piedzimšanas uzlēca, tēvs pēc savas cilts paražām atnesa viņu uz burvja vigvamu, lai parādītu dēlu. Vecais burvis ilgi skatījās uz mazuli. Tad viņš teica:

— Tavs zēns dienās kļūs drošsirdīgs karavīrs. Viņam pa prātam būs joki un jautras dziesmas.

Vihio auga ātri. Viņš agri iemanījās saprast putnu un zvēru valodu, atminēt viņu pēdu noslēpumu.

No rudās vāveres Vihio uzzināja, ka tālu, tālu ziemeļu mežos dzīvo liels lācis. Tas nevienu nelaižot savos mežos, bet, ja kāds netīši ieklīstot, tas atpakaļ vairs neatgriežoties.

Vihio prata gaidīt. Sarīkoja savus Pirmās bultas svētkus. Bet otrā dienā atvadījās no dzimtās apmetnes, paņēma loku, piesēja pie kājām slēpes un taisnā ceļā devās uz ziemeļiem.

Daudz dienu viņš lauzās cauri piesnigušiem biezokņiem. Beidzot iznāca lielas upes krastā. Pie paša krasta Vihio pamanīja lāsmeni, bet tam apkārt lielas lāča pēdas. «Tad, rau, kur šis klaiņo!» Vihio prātoja. «Nu, sargi savu ādu!» Viņš notupās pie lāsmeņa un sāka makšķerēt zivis. Drīz no meža puses atskanēja skaļa brīkšķēšana, un uz ledus iznāca lācis, tik liels un briesmīgs, ka Vihio tūlīt saprata, kāpēc no šejienes neviens vairs neatgriežas mājās…

— Kas ta še ķer manas zivis?! — rupja balss nodārdēja pāri visai upei.

Vihio pagriezās un itin mierīgi teica:

— Laba diena, mežu valdniek lāci! Mani šurpu atsūtīja rudā vāvere. Viņa stāstīja, ka tu tieši ar ķepām velkot zivis laukā no ledainā ūdens. Paveries, kā es to daru! Varbūt arī tev iepatiksies.

Lācis pašķielēja ar vienu aci uz mazo cilvēciņu un pienāca tuvāk.

Vihio iemeta makšķerauklu, un drīz viņam blakus sniega jau spārdījās vairākas zivis.

— Veikli gan! — lācis apmierināts norēcās. — Tikai āķa man nav.

— Bet tev ir aste! — Vihio ātri atbildēja. — Bāz tik ūdenī un, tiklīdz zivtiņa piekodīsies, velc laukā!

Lācis notupās uz ledus, ielaida lāsmenī savu īso strupuli un ņēmās gaidīt. Kad viņš gribēja piecelties, lai paskatītos, vai daudz zivju jau piekodies, tad juta, ka kāds tur viņu stingri ciet.

— Ei, cilvēciņi — lācis iesaucās. — Pamet aci un paskaties, kas tur mani ir sagrābis?

— Vai tad tu nepazīsti? Tas taču ir sals! — Vihio smiedamies atbildēja. — Tas ir daudz stiprāks par tevi. Tad nu uz redzēšanos!

Vihio uzkāpa uz slēpēm. Uzvilkdams dziesmiņu par lāci, kas piesalis pie ledus, viņš traucās projām…

Vihio brauca ilgi. Pienāca jau pavasaris, bet viņš vēl nebija sastapis cilvēkus. Mednieki neklaiņoja pa mežiem, bet indiāņu apmetnes, kurām viņš brauca cauri, bija tukšas kā izslaucītas.

Vienreiz Vihio pretī iznāca trusis.

— Ei, mazo brāli, kur palikuši visi cilvēki? — Vihio apvaicājās.

Bailīgi mezdams skatus apkārt, trusis teica:

— Kamēr tu meklēji lāci, te atlaidās pūce. Šī sāka stiept projām bērnus tieši no vigvamiem! Tāpēc jau arī cilvēki pameta šīs vietas…

— No kurienes pūce atlaidās? — Vihio taujāja.

Taču ne trusis, ne citi zvēri, pat ne žagata nezināja, kur meklējama pūces ligzda.

Tad Vihio apmetnē sameklēja bērnu cepurīti. Ar pūlēm uzmauca to sev galvā un nolikās gulēt blakus tukšam vigvamam. Naktī viņš izdzirdēja milzīgo spārnu vēzienus. Blakus viņam atskanēja stiepts «u-u-uh». Tajā pašā mirklī asi nagi sagrāba Vihio kā stangās un raušus atrāva viņu no zemes.

— Neviens no manis neizmuks! — dobji nobrēcās pūce un aizstiepa Vihio nakts tumsā.

Viņa atlidoja pie liela koka un iemeta Vihio tā dobumā. Vihio krizdams atsitās pret dobuma dibenu, nedaudz atžirdzis, aplaida acis visapkārt. Tad izvilka no ādas maisiņa, kas viņam vienmēr karājās pie jostas, piciņu sveķu.

— Ei, kas tev tur ir? — viņam uzsauca pūce, nozibinādama dzeltenās acis.

— Ņem nogaršo! — Vihio atbildēja.

Pūce aši saķēra apaļo piciņu. Saķēra gan, bet tajā pašā mirklī knābis tā saķepēja, ka to nevarēja dabūt ne ciet, ne vaļā. Sveķi ir ļoti lipīgi. Ne norīt tos, ne vairs izspļaut.

Pūce sāka svaidīties, grozīt galvu uz visam pusēm. Bet Vihio priecīgs izrāpās no dobuma un nolēca zemē. Ejot viņš sacerēja dziesmiņu par ļauno pūci ar saķepušo knābi. Vihio devās meklēt cilvēkus.

Vihio gribēja cilvēkiem pateikt, ka viņi un viņu bērni no šā brīža var dzīvot mierīgi un laimīgi.

Hita zvaigznes dēls

Kādā klusā vasaras vakarā divas māsas indiānietes, no rnelnkājaino cilts nolikās gulēt vēsajā zāle blakus savam vigvamam un aizmiga.

Rītausmā vecākā māsa Nitaki atvēra acis. Skaidrajā debess pamalē viņa pamanīja spožo Rīta zvaigzni — Utikaro, Nitaki ilgi skatījās uz to. Kad pamodās jaunākā masa, vīna domīgi teica:

— Paskaties, it kā ar gudru aci uz mums noraugas Utikaro! Ja uz takas pie sava vigvama es sastaptu jaunekli ar tādām pašām acīm, es viņu tūlīt iemīlētu.

Pagāja vasara. Putni, gana dziedājuši savas dziesmas, sāka tiekties uz siltajām zemēm. Zāle, pārdzīvojusi savu laiku, noliecās pie zemes un nokalta.

Kādu dienu meža vidū Nitaki sastapa nepazīstamu jaunekli. Matos viņam liesmoja zelta spalva, no viņa lepnās un skaistās sejas grūti bija atraut acis.

Nitaki nogriezās no takas, lai paietu garām, bet jauneklis viņai aizstājās cejā.

— Tu nedrīksti mani aizturēt, svešzemniek, — Nitaki teica.

— Vai tiešām tu mani nepazīsti? — jauneklis iesaucās. — Es taču esmu Utikaro — Rīta Zvaigzne. Es tevi noskatīju jau toreiz tajā agrajā rīta stundā un tūlīt tevi iemīlēju. Es labi dzirdēju, ko tu par mani teici masai. Nule esmu atnācis pēc tevis. Ja vēlies, mēs pacelsimies pie mana teva uz Mūžīgas Jaunības Zemi, kur visi dzīvo laimīgi, kur nepazīst ne nāvi, ne iznīcibu.

Nitaki pasmaidīja un teica:

— Es ietu tev līdzi, bet ļauj man vispirms atvadīties no savējiem!

— Mums jādodas ceļā uz karstām pēdām, — Utikaro iebilda. — Ceļš ir tāls. — Viņš iesprauda Nitaki matos savu spalvu un pavēlēja: — Aizver acis!

Nitaki juta, ka viņa kā putns paceļas gaisā un sāk lidot.

Kad beidzot Utikaro atļāva Nitaki atvērt acis, viņa atradās gluži nepazīstamā zeme. Visapkārt auga tādi koki un zāle, kādu Nitaki nekad nebija redzējusi. Netālu stāvēja liels vigvams, nosegts ar zeltainam Adām.

— Mēs esam Debesīs, Utikaro teica, pievezdams meiteni pie mītnes. — Šeit dzīvo mans tēvs un māte — Mēness un Saule.

Saule vēl nebija atgriezusies no savām dienas gaitām, tāpēc vigvamā bija tikai Mēness. Tas laipni sagaidīja Nitaki. No šī brīža viņa dzīvoja laimīgi.

Netālu no Saules vigvama Nitaki atrada krūmu, kur auga lielas ogas.

— Kas tās par ogām? — viņa apvaicājās.

— Paskaties apkārt, mana meita! — Mēness atbildēja. — Šeit aug daudz citu saldu augļu. Bet šis ogas nekad neaiztiec! Atceries labi — nekad!

Pagāja savs laiks, un Nitaki piedzima puisēns. Viņam deva vārdu Rīta Zvaigznes Dēls. Nitaki viņu ļoti mīlēja.

Tā kādu dienu, kad Mēness un Saule aizbrauca debesīs ar savām burvju pirogārn, Nitaki pastaigājas pa mežu, turēdama uz rokām dēlu. Pēkšņi viņa pamanīja, ka puisēns sniedzas uz krūmu, kas pārpilns sarkanajām ogām. «Šis taču ir tās pašas ogas, par kurām man teica Mēness!» Nitaki atcerējās. Te Rīta Zvaigznes Dēls saķēra vienu ogu. «Tēvs Mēness uz mani nedusmosies, ja es noplūkšu vienu pašu odziņu savam mazajam puisēnam,» Nitaki savā prāta nodomāja. Viņa izvēlējās pašu sarkanāko ogu un uzmanīgi tai pieskārās. Lai kā Nitaki nopūlējās, viņai neizdevās ogu noraut. Tad viņa nosēdināja Rita Zvaigznes Dēlu zālē, ieķērās ar abām rokām zaros, vilka, cik spēka, un izrāva krūmu ar visām saknēm!

Nitaki pārlieku nobijās. Viņa bailīgi aplaida acis apkārt un redzēja, ka viss bija savā vietā. Zāle zaļoja, kā zaļojusi, koki šalca, kā šalkuši, un tajos jautri čivinaja putni. Taja vietā, kur bija audzis krūms, Nitaki pamanīja nelielu bedrīti. Noliekusies pār to, viņa saprata, ka ta nav vis bedrite, bet neliels caurums, pa kuru tālu lejā redzama Zeme ar mežiem, upēm un indiāņu apmetnēm. Tad Nitaki atcerejas savējos, ko bija pametusi dzimtenē, un sāka jo rūgti raudāt.

Vakarā, ieraudzījis sievas skumjo seju, Utikaro visu saprata.

— Vai tu pārkāpi Mēness aizliegumu? — viņi bargi noprasīja.

Nitaki neuzdrīkstējās ne acu pacelt. Tad ierunājās Meriess:

Mans pareģojums ir piepildījies. Tu esi pārkāpusi manu aizliegumu, un bēdas ir piemeklējušas mūsu mītni…

Nitaki būs vien jāatgriežas pie cilvēkiem, — teica gudrā Saule. — Tagad viņa pie mums vairs nebūs laimīga. Neraudi, Nitaki! Mēs tev palīdzēsim. Lielais Zirneklis, kas dzīvo, auzdams mākoņus, nolaidīs tevi kopā ar visu dēlu uz Zemes.

Mēness un Utikaro aizveda Nitaki uz Lielā Zirnekļa vigvamu. Labais zirneklis apauda ar savu tīklu gan viņu, gan Rīta Zvaigznes Dēlu un teica:

— Nebaidies nemaz, es tevi nolaidīšu tajā ielejā, kur tu dzīvoji, un tu ātri atradīsi savējos.

Tajā vakarā melnkājaino cilts indiāņi pamanīja, ka netālu no viņu apmetnes nokrita liela zvaigzne. Tajā vietā, kur zvaigzne pieskārās zemei, parādījās sieviete ar mazu puisēnu uz rokām.

Tā, redz, Nitaki atgriezās atpakaļ uz zemes.

Nips un Nepi

Dakotu cilts indiāņu virsaitim bija dēls, vārdā Nips-Nizaza. Tā viņu uzrunāja tikai lielu svinību dienās. Bet parasti viņu sauca vienkārši par Nipu.

Dakotu cilts indiāņi kopš senām dienām medīja bizoņus. Tajos laikos veseli bizoņu bari klejoja pa prērijām, un indiāņi domāja, ka tā tas būs allaž.

Bet pienāca diena, kad mednieki, uzkāpuši pašā augstākā paugurā, neredzēja neviena paša bizoņa… Uz kurieni tie aizgājuši, neviens nezināja.

Rūpes iegūla mednieku sejās. Nav bizoņu — nav dzīves. No bizoņu ādām viņi šuva apģērbus, no bizoņu kaula darināja trāpīgo bultu uzgaļus, bet gaļa— sulīgā bizoņu gaļa bija indiāņu ikdienas pārtika visos gadalaikos.

Tad pie virsaiša atnāca viņa dēls Nips un teica:

— Tēv, atļauj man iet meklēt bizoņus!

— Tos jau nevar atrast pat vecie mednieki, — tēvs atbildēja.

— Bet var gadīties, ka es esmu laimīgāks, — Nips iebilda.

Virsaitis savā prātā bija lepns, ka dēls tik agri kļuvis drosmīgs un vīrišķīgs. Viņš bija ar mieru. Māte Nipam līdzi iedeva senu amuletu. Zēns pārmeta pār plecu loku, bultu maksti,.pilnu ar bultām, piekarināja pie jostas mednieku nazi.

— Esi uzmanīgs, dēliņ! — atvadoties nočukstēja māte un nozuda vigvamā, lai neviens neredzētu asaras uz viņas vaiga.

Nips atstāja apmetni un devās ceļā.

Daudz reižu uzlēca saule un paskatījās no augšas uz mazo mednieku. Nips, baiļu nepazīdams, arvien vēl gāja un gāja pa milzīgo prēriju. Naktīs viņš nolikās turpat uz zemes nosnausties, un zvaigznes apbrīnoja viņa drosmi.

Prērija izbeidzās, un Nips sasniedza biezu mežu. Pašā mežmalā viņš ieraudzīja vientuļu būdu. Būdas priekšā sēdēja vecs indiānis un, acu nepacēlis, raudzījās ūdens kausā.

Kad Nips pienāca klāt, indiānis, nepaskatījies uz viņu, teica:

— Labdien, Nip-Nizaza!

— Kā tu mani pazini? — Nips brīnījās.

— Ieraudzīju tevi ūdenī, bet vārds tev ir uzrakstīts uz pieres.

Nips nevarēja vien nobrīnīties. Viņš nojauta, ka nokļuvis pie burvja.

— Tev taisnība, es esmu burvis, — vecais vīrs teica, uzminējis Nipa domas. — Mani sauc par Nepi. Tu meklē bizoņus…

— Nu saki ātrāk— kur tie meklējami? — Nips nepacietīgi iesaucās.

— Nesteidzies, — Nepi atbildēja, — es tev palīdzēšu. Tas nav nemaz tik viegli. Ieej manā vigvamā, paēd, atpūties, un tad es tev pastāstīšu.

Burvis pacienāja zēnu ar tik garšīgiem ēdieniem, kādus Nips vēl nekad nebija ēdis. Viņš nogaršoja no visa pa drusciņai — tā viņu bija mācījusi māte, un pateicās vecajam vīram.

— Nu tagad tu klausies ar abām ausīm! — beidzot teica Nepi. — Netālu no šejienes dzīvo varens milzis. Tas ir viņš, kas vienu nakti ņēma un aizdzina no prērijām prom visus bizoņus. Milzi pievarēt nav joka lieta — ne bulta, ne šķēps, ne dūcis viņu nevar ievainot. Bet viņš ir dumjš lempis — kā visi ļaunie milži, un mēs viņu pieveiksim!

— Es darīšu visu, ko tu man pavēlēsi, — Nips teica. — Dakotu cilts taču mirst stāvu badā.

— Tev, zēn, dūšas netrūkst, — burvis atsaucās. — Tagad celies kājās un stāvi mierīgs!

Nips tā izdarīja. Burvis viņu apslacīja ar ūdeni. Zēns tūlīt pat sajuta, ka kājas viņam saaug kopā, rokas pieaug pie sāniem un kļūst kokainas, bet ķermenis kļūst tievs un tik ciets, it kā būtu sasalis. Tā Nepi pārvērta Nipu par nūju. Taču redzēt, dzirdēt un pat runāt — varēja kā agrāk.

Pats Nepi pārvērtās par mazu kucēnu. Viņš paķēra nūju zobos un aizskrēja uz mežu.

Taciņa kļuva aizvien platāka un drīz izveda pie gaišas noras. Te pie visaugstākās egles atradās milzīgs vigvams.

Tieši tobrīd no vigvama iznāca milža sieva ar dēlu.

— Ve, vei, kāds sunītis! — milža dēls iesaucās. — Paturēsim to sev!

— Labi, — māte atbildēja. — Sunim ir biezs kažoks, es tev no tā iztaisīšu siltu cepuri. Redzi, kur laba nūja, — milža sieva paspēra Nipu ar kaju. — Būs ar ko izrakt no zemes ēdamās saknes.

Pats milzis sēdēja vigvamā.

— Kas tad tas? — viņš iekliedzās, pamanījis kucēnu.

— Man šis suns nepatīk. Tas mums atnesīs nelaimi. Izmet viņu ārā!

— Viņa āda kā radīta cepurei, — milža sieva teica.

Milzis neapmierināts kaut ko noteica bārdā un aizgriezās.

Kaut arī viņš bija milzis, tomēr sievai pretī runāt nedrīkstēja.

Pēc vakariņām milža sieva noklāja zemē milzīgas segas, un visa ģimene nolikās gulēt. Kad vigvama sienas sāka no milžu Icrikšanas drebēt, kucēns pārvērtās par Nepi, nūja atguva Nipa izskatu un abi, Nips un Nepi, apsedušies pie katla, saēdās btzoņa gaļu, cik vēderā lien. Otras dienas rītā, it kā nekas nebūtu noticis, suns luncināja asti, bet nūja mētājās zemē pie vigvama ieejas.

Līdzko ausa gaisma, milzis pamodās, apgrauza bizoņa kāju un aizgāja darīt savus milža darbus. Milža sieva, paņēmusi nūju rokā, slāja uz mežu meklēt ogas un izrakt ēdamās saknes. Bet dēls, uzsvilpis kucēnam, gāja mātei līdzi.

Mežā milža sieva ar dēlu ņēmās lasīt mellenes. Bet kucēns pa to starpu sagrāba zobos nūju un ielīda biezoknī. Tur viņi atkal pārvērtās: kucēns — par veco burvi, bet nūja — par Nipu.

— Skriesim, es zinu, kur atrodas bizoņi, — pačukstēja Nepi un diedza prom uz sarkanajām klintīm, kas turpat netālu pacēlās.

Klinšu alā Nips ieraudzīja bizoņus: viņu bija vairāk nekā pie debesīm zvaigžņu.

— Oho-ho! — iesaucās Nepi un dzina bizoņus dziļāk alā.

— Viņi dzina bizoņus krietnu laiku — likās, ka alai nekad nebūs gala. Un tad tālumā pavīdēja gaisma, jo alai bija vēl otra izeja. Pēc tam Nips un Nepi dzina ganāmpulku pa plašu prēriju.

— Žēl gan, ka man nav līdzi burvju kausa, — burvis bēdājās. — Es paskatītos, ko tagad dara milzis.

Milzis pret vakaru devās uz alu, lai, kā parasti, izvēlētos sev vakariņām bizoni. Bet alā bija palikušas tikai bizoņu pēdas.

— Kur tas kucēns? — atgriezies vigvamā, ierēcās milzis.

Bet kucēns bija kā ūdenī iekritis. Arī nūja nozudusi.

Tā jau nu milzis to visu neatstās. Viņš sadomāja dzīties pakaļ. Lēkdams no viena pakalna uz otru, lēkdams pāri ezeriem, viņš traucās ātrāk par vēju. Drīz vien tālu prērijā viņš pamanīja bizoņu baru.

Taču burvis Nepi arī visu laiku turēja acis vaļā, lai laikus ieraudzītu milzi. Kad no meža pēkšņi iznira milža galva, burvis pavēlēja Nipam paslēpties zem lielākā bizoņa vēdera. Viņš pats turpretī palīda vecajam barvedim zem vēdera un palika karājoties, ieķēries bizoņa garajā spalvā.

Milzis pieskrēja pie bizoņu bara, sāka vicināt rokas un kliegt. Bet Nips un Nepi dūra saviem bizoņiem sānos ar asām nūjām. Saniknotie dzīvnieki metās virsū milzim un notrieca viņu gar zemi. Milzis iegāzās dziļā aizā un tur sagulēja četras dienas un četras naktis.

Pa to laiku Nips un Nepi aizdzina bizoņus līdz dakotu cilts apmetnei.

Par godu tam, ka viņi atgriezušies ar bizoņu baru, dakotu cilts sarīkoja lielus svētkus. Kādas tik tur dejas nedejoja! Kādas dziesmas nedziedāja! Kad līksmošanās beidzās, Nepi teica:

— Milzis vēl atnāks. Mums jābūt modriem.

Bet milzis atguvies aiznesās pie vecās burves. Pēc dažām dienām, kad indiāņi dzina bizoņus aplokā, milzīgs pelēks putns nometās kokā, kas auga turpat tuvumā. Uz putnu bija bail paskatīties — tas bolīja savas sarkanās acis un klakšķināja līko knābi. Viņš sacēla tādu troksni, ka sabiedētie bizoņi lauzās ārā no aploka, sagāzdami žogu un notriekdami no kājām ganus.

Uz putnu gan izšāva bultas, bet tās visas salūza pret viņa pelēkajām spalvām. Pat asie šķēpi putnam nekā nenodarīja.

— Tas ir milzis, — Nepi tad pačukstēja indiāņiem. — Es pats tikšu galā ar viņu.

Viņš nokāpa pie upes, pārvērtās par ūdri un nogūlās upmalā. Kad putns, iztramdījis bizoņus, lidoja pāri upei, viņš pamanīja mazo zvēriņu. Tikko putns grasījās ūdrim ieknābt, tas pēkšņi saķēra putnu aiz spārna.

— Laid mani vaļā! — putns briesmīgā balsī iebrēcās.

Taču Nepi, putnu stingri saturēdams, to jau stiepa uz virsaiša vigvamu. Šeit, sasējis tam kājas ar pamatīgu siksnu, Nepi pakāra putnu virs sarta. Visi apmetnes ļaudis saskrēja apskatīt ērmīgo putnu. Bet tas jau bija nokvēpis gluži melns. Te pēkšņi putns klusu ierunājās:

— Kas gan tagad notiks ar manu sievu un manu dēlu?

Tad Nepi teica:

— Es tevi atlaidīšu brīvībā, ja tu man nozvērēsies nedzīt projām bizoņus, neatstāt cilvēkus stāvu badā. Bet lai tavs vārds būtu vīra vārds, tu man atdosi savu dēlu! Zēns dzīvos kopā ar Nipu dakotu cilts vidū.

Pelēkais putns izlidoja no vigvama, tagad tas lidoja klusi, jo spārni tam bija krietni apdeguši un pat no uguns apogļojušies.

Nepi jau nākošajā mirklī pārvērtās par ērgli un nozuda tajā virzienā, kur atradās milža vigvams. Viņš neatgriezās viens: viņš atnesa zēnu, milža dēlu.

Pēc tam burvis Nepi no dakotiem jo sirsnīgi atvadījās un devās uz savu vigvamu. Tur viņš apsēdās un atkal nolika uz ceļiem burvju kausu ar ūdeni, lai redzētu visu, kas notiek pasaulē…

Bruņurupuča dāvana

Senos laikos dziļā aizā, tik dziļā, ka ne saules stars tajā neieskatījās, dzīvoja zēns Kiriki un viņa ģimene: tēvs, māte, māšele un brālis.

Šī bija pārlieku drūma vieta. Pie pašas ieejas vigvamā rāmi viļņus vēla plašs ezers. Bet aiz vigvama slējās pelēkas klintis. Kailās, stāvās klintis slējās tik augstu, ka ne domas samanīt to virsotnes.

Ezera ūdeņos dzīvoja vecs bruņurupucis. Viņš, tāpat kā visi dzīvnieki tajos laikos, prata sarunāties ar cilvēkiem. Dažreiz viņš zēnam teica: — Peldēsim kopā!

Tad Kiriki uzrāpās uz bruņurupuča cietās, raupjās muguras, un viņi aizpeldēja tālu, tālu ezerā. Lai cik tālu viņi arī aizpeldēja, Kiriki ne reizes netika manījis ezera otru malu. Tāpēc zēns bija tajā pārliecībā, ka ezeram nav ne gala, ne malas.

Kādu dienu vecais bruņurupucis nozuda. Viņš bija projām daudz dienu un daudz nakšu. Kiriki skumji teica tēvam:

Bruņurupuci būs laikam zivis apēdušas.

— Viņam ir stipras bruņas, — tēvs pašūpoja galvu. — Zivis nu gan šim neķersies klāt.

Tiesa, kad Kiriki kādu rītu atnāca ezermalā, no ūdens iznira bruņurupuča galva.

— Kur tu tik ilgi biji? — Kiriki priecīgs iesaucās. Bruņurupucis pasmaidīja un klusu teica:

— Labāk neprasi! Es tev atnesu dāvanu. Paņem! Tā atrodas man zem mēles.

Kiriki uzmanīgi sataustīja bruņurupucim mutē kaut ko cietu un gludu, līdzīgu akmentiņam.

— Tā ir sēkliņa, — vecais bruņurupucis teica, kamēr Kiriki pētīja dāvanu. — To tu iestādi!

— Iestādīt? — Kiriki brīnījās. — Kā to dara?

Bruņurupucis pamācīja, kā tas darāms. Zēns izraka klints pakājē bedrīti, iemeta sēkliņu un, sajaucis smiltis kopā ar aļģēm, uzbēra tai virsū.

— Aplaisti to no rīta un vakarā! — beigās teica gudrais bruņurupucis. — Un tad… tad tu pats ar savām acīm redzēsi, kas tev tur izaugs…

Katru rītu Kiriki notupās pie bedrītes uz ceļiem un pētīja unl pētīja. Taču nenieka nemanīja.

Tā pagāja četras dienas, bet piektajā dienā, kad zēns, kg vienmēr, atnāca ar gliemežvāku, kas bija piesmelts pilns ar ūdeni, viņš ieraudzīja zaļu tievu asnu.

— Nāciet šurp! Ātrāki — Kiriki aicināja vecākus.

Tie gan izbrīnījās, kad dēls parādīja zaļo sīko asniņu. Viņi savā mūžā vēl ne reizes nebija redzējuši ne zāli, ne krūmus un nezināja, ka bruņurupucis viņu dēlam bija sameklējis savvaļas vīnogu sēkliņu.

Vīnstīga sāka stiepties pa klinti augstāk un augstāk, ar vītnēm aizķerdamās aiz plaisām un izciļņiem.

Vienreiz, kad Kiriki klaiņoja gar ezermalu, viņš sev aiz muguras izdzirdēja bruņurupuča balsi:

— Vai tev patīk mana dāvana?

— Man ļoti patīk, — Kiriki teica un pasmaidīja.

— Viņa būs tev noderīga, manu puisēn.

— Kā tad?

— Tu pa šo vīnstīgu uzrāpsies!..

— Uzrāpties?

— Jā, jā, — bruņurupucis teica.

Daudz neprātodams, Kiriki ieķērās resnajā zaļajā stublājā un sāka kāpt. Viņš kāpa, kāpa un bija uzkāpis tik augstu, ka, paskatījies uz leju, nevarēja vairs saredzēt savu vigvamu.

Kiriki nobijās ne pa jokam un jau grasījās kāpt lejā, bet te augšā kaut kas pēkšņi paspīdēja. «Kas tur varētu būt?» zēns prātoja un nolēma kāpt vēl augstāk.

Beidzot Kiriki izkļuva no kanjona un ieraudzīja sev pāri plešamies augstas zilas debesis un tur baltus mākoņus peldam. Viņa kājas grima mīkstā zālē, rokas pašas sniedzās pēc košām puķēm. Bet visapkārt laidelējās, skraidīja un lēkāja dīvaini radījumi, kas nemaz nebija līdzīgi ne zivīm, ne bruņurupučiem.

— Kā tevi sauc? — Kiriki vienam no tiem vaicāja.

— Alnis, — viņš dzirdēja atbildi.

Tad zēns jautāja citai radībai:

— Bet kā tevi sauc?

Un dzirdēja atbildi:

— Lapsa.

Mazs — pavisam mazs radījums izlīda no aliņas. To sauca par peli.

— Kā sauc šo vietu? — Kiriki viņai vaicāja.

— Šī ir Mūsu Zeme! — pele nopīkstēja un pazuda zālē.

Kiriki skatījās uz visām pusēm, skatījās un nevarēja vien nobrīnīties. Bet pēc tam skrēja, ko kājas nes, un vienā rāvienā pa vīnstīgu nokāpa lejā savā kanjonā.

— Vai zināt, kur es biju?! — jau pa gabalu kliedza Kiriki. Viņu Zemē! Tēti, iesim ātrāk, tu pats redzēsi, cik tur jauki!

Tēvs uzrāpās pa vīnstīgu augšā. Kad viņa vaigu skāra siltas saules stars, bet acis priecināja raibu raibais puķu paklājs, tēvs izprātoja šurpu paņemt visu savu ģimeni.

— Ašāk! — viņš sauca, nokāpis kanjonā. — Posieties! Iesim visi uz Viņu Zemi!

Tēvs paņēma uz rokas jaunāko dēlēnu un kāpa pirmais. Pēc tam kāpa māte. Viņai pakaļ rāpās Kiriki māsa, bet pats Kiriki vēl stāvēja lejā. Pēkšņi Kiriki pamanīja bruņurupuci.

— Nāc kopā ar mums! — zēns viņu aicināja.

— Nē, manas kājas šādam ceļam neder.

— Es tevi uznesīšu, — Kiriki teica.

Paldies, Kiriki, bet es pie tevis aizpeldēšu vēlāk.

— Tu to apsoli? — zēns vaicāja.

— Jā, bet tas nebūs tik drīz, ceļš ir tāls un grūts.

Bruņurupucis aizčāpoja un ienira ūdenī.

Ne viens vien jauns mēness uzlēca, ne viens vien jauns mēness norietēja, pirms bruņurupucis atpeldēja uz Viņu Zemi.

Kiriki, viņa tēvs, māte, māsa un mazais brālītis uzcēla saulainā norā savu vigvamu. Katru jaunu rītu viņi pateicās Lielajai Saulei par siltumu un gaismu, ko tā bagātīgi dāļā zemei.

Kā tomahauku apraka

Kādas indiāņu cilts priekšgalā senos laikos bija gudrs virsaitis. Viņu sauca par Balto Spārnu. Daudz reižu viņa karavīri bija uzvarējuš kaujās, un kā pirmais allaž gāja pats virsaitis Baltais Spārns. Pa indiāņu kara taku nav gājis par viņu drošsirdīgāks un izveicīgāks karavīrs.

Kādu dienu apstaigādams vigvamus. Baltais Spārns paskatījās uz bērniem, kas turpat rotaļājās, un viņa seja sadrūma. «Kas viņus sagaida nākotnē?» viņš prātoja. «Drīz šie zēni ņems rokās ieročus, un viņu sirdis pildis prieks, kad viņu asās bultas lidos uz putnu vai zvēru. Pienāks laiks, un viņi tāpat nokaus cilvēkus. Bet daudzi no viņiem kritīs kaujās. Meitenes izaugs par uzticīgām sievām. Bet, ja vīri vai dēli pēc karstas cīņas nepārnāks, viņas, nevienam neredzot, pa naktīm klusībā lies asaras, un viņu acis kļūs blāvas, sejas novītīs, bet vingros augumus salieks bēdas.»

Tad virsaitis sapulcināja savas cilts vecākos un teica:

— Tas, kas pirmais pacēla tomahauku pret savu brāli, nebija labs cilvēks!

Baltais Spārns vēl ilgi runāja, un vecajie piekrītoši māja ar galvām. Kad virsaitis beidza, viņi pavēlēja izsūtīt uz kaimiņu apmetnēm ziņnešus:

— Lai visur izziņo, ka no šā brīža neviena mūsu bulta nelidos uz cilvēku!

Cilts spēcīgākie jaunekļi Vieglais Mokasīns un Ātrais Briedis devās ceļā ar šo ziņu.

Pa ceļam mežs kļuva aizvien biezāks un drūmāks, jaunekļiem kājas sāka stigt purvā. Tad Vieglais Mokasīns pārvērtās par vanagu, bet Ātrais Briedis — par vilku. Pa zvēru takam līkumojot, viņi tika pāri tādiem dūksnājiem, kur cilvēks nevarētu kāju spert.

Kad saules stari izspraucās cauri egļu zaru biezajai segai, jaunekļi pieņēma agrāko izskatu un gāja savu ceļu talak.

Svešās cilts sardzes vīri pa gabalu pamanīja abus karavīrus. Tā kā uz atnācēju sejām nebija spilgto kaujas zīmju un rokās — ieroču, tad viņus sagaidīja kā ciemiņus un aizveda pie virsaiša.

Virsaitis jo uzmanīgi uzklausīja jaunekļus un vērsās pie cilts vecajiem.

— Kurš labāk par mani zina, kas ir karš? — nodārdēja viņa balss. — Ja asaras, ko izlējušas mūsu sievas, savāktu vienuviet, mūsu priekšā viļņotos milzīga jūra. Ja asinis, ko izlējuši mūsu karavīri, sāktu kā avots plūst no zemes, tās nokrāsotu visas upes un ezerus sarkanus! Neskaitāmas reizes esmu bezbailīgi gājis kaujās, un neviens mani nesauks par zaķapastalu. Bet nule es saku: lai valda miers! Pēc četrām dienām mēs tiksimies Lielās upes krastā ar Baltā Spārna cilti. Tur mēs apraksim savus ieročus un sāksim dzīvot kā brāļi. Tādas ir manas domas!

Vecajam virsaitim neviens neiebilda. Vieglais Mokasīns un Ātrais Briedis devās atpakaļceļā.

Trīs dienas pēc viņu atgriešanās pagāja nepacietīgās gaidās, un ceturtajā dienā visa cilts, saposusies goda drēbēs, sanāca kopā pie Baltā Spārna vigvama.

Ap pusdienas laiku upes malā sastapās divas ciltis…

Saule pie debesu velves vēl nebija nogājusi ne pusi ceļa, kad indiāņi jau bija izrakuši dziļu bedri. Pirmie savus tomahaukus tajā iemeta abi virsaiši, bet tad — visi abu cilšu karavīri.

Līdz vēlai naktij pāri upei skanēja līksmas dziesmas!

Pat Lielā Saule lēni, lēni noslīdēja aiz debess juma, jo nebija vēl redzējusi uz zemes tik priecīgus un laimīgus ļaudis.

Content

Sprīvule Ausma Rīta zvaigznes dēls

Rīta zvaigznes dēls

DIENVIDAMERIKAS UN CENTRĀLĀS AMERIKAS INDIĀŅU PASAKAS

Indiāņu skumjas

Saulespuķe

Kā radās kukurūza

Divu vulkānu mīlestība

Leģenda par Mehiko pilsētu

Kalnu sirds

Leģenda par virsaiti punduri

Karavīrs, kas uzvarēja sauli

Kaupolikāns

Leģenda par sagruvušo pilsētu

Bezdelīgas ligzda

Kāpēc putni nerunā un pāvs nedzied

Kolibri putniņa kāzas

Mēnesszieds

Lapsēns un šakalis

Mātes mīlestība

Selvas likums

Auijana kalna virsotne

Gans un saules meita

Brīnumainais briedis

Kapec gārņi dzīvo upmalā

Tuksnesīga zeme

Ogaraiti dziesma

ZIEMEĻAMERIKAS INDIĀŅU PASAKAS

Gudrais Gluskeps

Burvis Gluskeps

Kā Gluskeps cilvēkiem uzdāvāja putnus

Kā trusis zaudēja savu asti

Lācenes dēlsMūins

Ošegeijasa

Pasaka par Skagedi

Lepnā skaistule

Zemenes

Pasaka par balto ūdensrozi

Divu indiāņu derības

Brīnuma akmentiņš

Pīle ar sarkanām pleznām

Vilka zobs un skaistule Nitaki

Trusis par mednieku

Vihio

Hita zvaigznes dēls

Nips un Nepi

Bruņurupuča dāvana

Kā tomahauku apraka