Bauga Anna

08 -Brīnumzeme. Latviešu tautas pasakas Trīs labas lietas

Trīs labas lietas

Lataviešu tautas pasakas

Lāčausis

Reiz saimnieks sūtīja meitu linus plūkt un piekodināja pusdienā mājās nenākt, velti laiku netērēt, bet strādāt līdz vakaram. Meita plūca, plūca linus līdz pusdienai, bet tad vairs nejaudāja. Apsēdās atpūsties un cieti iemiga. No meža iznāca liels lācis un aiznesa meitu uz savu migu. Meitai nu bija jādzīvo lāča alā, un tur viņai piedzima spirgts dēls. Citādi dēls izskatījās pēc cilvēka, tikai ausis bija kā lācim. Māte viņu iesauca par Lāčausi. Puika ātri stiepās garumā un pieņēmās spēkā. Māte, viņā skatīdamās, bieži mēdza runāt:

— Kad mans dēls būs stiprs diezgan, tad iesim pie cilvēkiem.

Lācis, ejot medībās, vienmēr aizvēla alai akmeni priekšā. Lāčausis ik dienas darbojās ap akmeni. Tas kustējās gan, bet nost nevēlās. Taču reiz pienāca diena, kad Lāčausis varēja valstīt akmeni pēc patikas. Tagad viņš priecīgs sacīja mātei:

— Nu varam iet pie cilvēkiem, es esmu stiprs diezgan.

Iznākuši no meža, viņi ieraudzīja kādas mājas, kur vīri kūla riju. Lāčausis tūliņ saimniekam klāt:

— Ko tie vīri tur peras?

— Kur tu tāds uzradies, ka nekā nesaproti? Viņi kuļ labību ar spriguļiem!

— Kas tie par spriguļiem, tādi diedziņi vien ir! Pag, pag, tad man jāiet talkā!

Lāčausis tūliņ izrāva ozolu ar visām saknēm, paņēma to par spriguli, pastūma kūlējus pie malas un nu kuls. Kā atvēzējās, tā sacēlās tāds vējš, ka piedarbam jumts aizskrēja pa gaisu. Saimnieks pārbijās un sāka Lāčausi pierunāt:

— Te ar tavu spēku nav ko iesākt. Viņpus lielā sila dzīvo kalējs — varbūt tur tev pagadīsies darbs pa rokai. Tikai neej caur silu — tur velnu ka biezs, ej apkārt!

— Tad jau taisni jāiet silam cauri, lai dabūju ielocīt roku.

Līdzko Lāčausis ar māti silā, te divi velni klāt un sāks ar šiem jokus dzīt. Bet Lāčausis saķer abus velnus aiz matiem un sit šiem pieres kopā, kamēr šie sāk lūgties, lai par labu maksu atlaižot.

Divi pūri zelta šurp, un lai sils būtu no jums tīrs!

— Labi, labi, — šie nosolās, un tūliņ viens aizskrien pēc zelta. Otru Lāčausis tikām patur pie sevis. Necik ilgi — tas ar zeltu klāt. Nu Lāčausis palaiž otro vaļā, un visi velni sprūk ārā no sila kā sasviluši. Lāčausis uzsviež maisu ar zeltu uz viena pleca, uzsēdina māti uz otra, lai atpūtina kājas, un iet, kamēr nonāk pie kalēja. Apskatās — smēde maza, veseris arī tāds nieks vien ir. Kur te lai spēku pieliek? Palūgs labāk kalējam, lai nokaļ krietnu dzelzs rungu. Tas nokala arī birkavu smagu. Lāčausis vispirms gribēja izmēģināt, vai runga ko vērts. Viņš uzsvieda to tik augsti gaisā, ka nemaz saredzēt. Kamēr runga krita atpakaļ, pats iegāja istabā padzerties un ir tad vēl dabūja labu brīdi gaidīt. Beidzot runga rūkdama šāvās zemē, bet viņš tīšuprāt pacēla labās rokas mazo pirkstiņu pretī. Kā runga atsitās pret pirkstu, ta saliecās līka. Lāčausis nu lika nokalt trīs birkavu smagu rungu, iedeva kalējam pūru zelta par kalumu, otru pūru atstāja mātei un devās pasaulē.

Iet, iet, kamēr satiek milzu vīru.

— Kas tu tads esi?

— Esmu Priežurāvējs.

— Vai tu ko spēj ari?

— Spēju gan, — rauju priedes ar visām saknēm laukā.

— Nu, tad parādi, kā tu to dari!

Priežurāvējs stājas pie darba. Kuru priedi sakampa, tā laukā ar visām saknēm kā kaņepe. Necik ilgi — viss mežs guļ līdumā.

— Jā, tu esi teicams vīrs! — Lāčausis nopriecājās. — Nāc man līdzi: iesim meklēt darbu, kur spēku pielikt!

Priežurāvējs bija ar mieru.

Iet, iet abi, kamēr atkal satiek kādu milzu vīru.

— Kas tu tāds esi?

— Esmu Kalnugāzējs.

— Vai tu ko spēj arī?

— Spēju gan, — gāžu kalnus.

— Nu, tad parādi, kā tu to dari!

Kalnugāzējs tikai drusku atspērās, tūliņ liels kalns nogāzās lejā, bet kalna vietu viņš ar kāju vēl nolīdzināja, tā ka ne zināt nevarēja, kur kalns bijis, kur ne.

— Jā, tu esi teicams vīrs! — Lāčausis nopriecājās. — Nāc mums līdzi: iesim meklēt darbu, kur spēku pielikt!

Kalnugāzējs bija ar mieru.

Gāja, gāja visi trīs, kamēr uznāca vakars. Priežurāvējs sarāva kokus, Kalnugāzējs iznesa tos mežmalā, Lāčausis sakrāva citu uz cita. Nu šiem bija maza mājiņa, kur pārgulēt nakti. No rīta nolēma iet pamedīt, bet Priežurāvēju atstāja mājās, lai vāra vakariņām putru.

Šis vāra arī lielu jo lielu katlu. Putraimi jau mīksti, piens pieliets, vēl jāieber kunkuļi, un putra būs liekama galdā. Te iznāk sprīdi garš vīriņš no kakta ar asi garu bārdu. Lai dodot šim arī pastrēbties.

Kā nu nedos! Priežurāvējs pieliecas un grib iesmelt putru kausā, bet mazais vīrelis uzlec viņam no mugurpuses uz pleciem un nu tik velē, kamēr šis pakrīt pusdzīvs. Tad vīrelis izēd visu putru. Kad vakarā pārnāk biedri, no putras ne vēsts un vārītājs tikko var pakustēt.

— ek, tu nu gan kā bez nagiem! — lāčausis sirdās. — Rīt lai paliek Kalnugāzējs mājās. Vai tad ne putru nevarēsim izvārīt!

Palika Kalnugāzējs mājās, bet tikpat tā labuma. Dabūja tādas pašas sukas, un putra atkal izēsta.

Lāčausis vakarā rokas vien saņēma. Vai apburti abi biedri, vai? Palikšot pats mājās putru vārīt.

Pienāk rītdiena. Lāčausis vāra putru, ka mutuļo vien. Te, kur gadījies, kur ne, līdīs atkal mazais vīrelis pie uguns, lai atmetot šim kādu lāsīti putras.

— Cik vien vēlies! — Lāčausis atbild un dziras smelt putru. Bet, līdzko smēlējs pieliecas, tā vīrelis tam uz pleciem. Taču Lāčausis kā grābj šo aiz bārdas, tā šis nedabū nepaķepuroties. Iznesa vīreli sētsvidū un ieķīlēja bārdu ozola celmā.

Vakarā pārnāk biedri un brīnās, ka putra galdā. Bet Lāčausis tikai smejas:

— Ko brīnāties par putru! Rīt pie gaismas parādīšu vēl ko labāku. Sētsvidū man kāds palaidnis ieķīlēts ozola celmā.

No rīta vedīs rādīt. Taču vīrelis izrāvis celmu ar visām saknēm un iemucis stāvus zemē iekšā. Lāčausis nu saka, lai saraugot garu virvi, viņš laidīšoties pakaļ. Gribot redzēt, kas tur lejā labs esot.

Priežurāvējs novija virvi no liepu lūkiem, no priežu saknēm nopina grozu un piesēja virves galā. Lāčausis paņēma rungu, iesēdās grozā, un biedri nolaida viņu lejā. Iepriekš vēl norunāja, ka, līdzko viņš paraustīšot virvi, tā biedri lai velkot viņu augšā.

Laiž, laiž, kamēr nolaiž pašā pazemē. Tur istaba aiz istabas, ne gala saiet, un pašā beidzamajā daiļa meita piekalta pie sienas. Lāčausi ieraudzījusi, viņa nobīstas un sauc:

— Kur tu esi iemaldījies! Deviņgalvis velns tevi nokaus!

— Paskatīsimies, kurš kuru uzveiks, — Lāčausis atbild. — Bet kas tu tāda esi un ko te dari?

Piekaltā pastāsta, ka esot ķēniņa meita. Velns viņu pirms septiņiem mēnešiem nolaupījis un nozvērējies turēt piekaltu, kamēr šī būšot ar mieru tapt viņam par sievu. Lai palīdzot viņai, ja pietiekot dūšas ar velnu cīkstēties. Vēl viņa parādīja Lāčausim divas mucas, vienu ar avota ūdeni, ko velns dodot šai dzert, otru ar spēka ūdeni, ko dzerot pats, un pamācīja, lai mucas pārmainot. Kad piekusīšot, ar velnu kaujoties, lai dzerot no spēka ūdens, tad nelabo uzveikšot.

Tikko Lāčausis bija mucas pārmainījis, te iedrāžas deviņgalvis velns. Sarāvis degunu, osta gaisu un sauc:

— Kas te par svešu smaku?

Tūliņ arī ierauga Lāčausi un metas tam virsū. Sākās briesmīgs cīniņš. Zeme rībēja vien, tā viņi tur kāvās. Lauzās urr sitās līdz negalam, un Lāčausim sāka jau sviedri līt. Taču arī velns bija paguris un krita pie mucas padzerties. Velns dzer avota ūdeni, Lačausis spēka ūdeni. Nu Lačausis kļuva tik stiprs, ka laida rungu darbā smiedamies, un tad nu nekā vairs pāri nepalika ne no velna, ne no viņa deviņām galvām.

Lačausis tagad atbrīvoja ķēniņa meitu no ķēdēm, iesēdināja grozā un paraustīja virvi. Drīz vien ķēniņa meita bija uzvilkta, un biedri nolaida grozu atpakaļ. Lāčausis iesēdās grozā ar visu rungu, bet nebija ne lāgā pavilkts, te virve trūka, un viņš nokrita lejā, ka nodunēja vien. Priežurāvējs ar Kalnugāzēju nodomāja, ka Lāčausis nosities, un sāka gauži raudāt.

Atžilbis no kritiena, Lāčausis ilgi maldījās pazemē, meklēdams ceļu, kā izkļūt zemes virsū. Te kādā kaktā viņš ieraudzīja mazo vīriņu, kas tur bija paslēpies ar visu ozola celmu. Pamanījis Lāčausi, vīriņš sāka trīcēt aiz bailēm, bet Lāčausis teica:

— Parādi ceļu, kā izkļūt no šejienes, tad tiksi vaļā no celma. Nerādīsi — slikti būs.

— Rādīšu, rādīšu, man tikai grūti vilkt celmu līdzi.

— Nu, tai nelaimei var palīdzēt.

Lāčausis uzmeta celmu uz pleca, un vīriņš tecēja pa priekšu. Viņi nonāca pie lielas lūkas. Lāčausis pacēla to un ieraudzīja to pašu mežmalu, kur bija uztaisījuši mājiņu. Nu viņš pārplēsa celmu, izvilka vīriņam bārdu laukā un vēl piekodināja:

— Tā ka tu vairs nerādītos zemes virsū!

Kas tie bija par priekiem, kad Lāčausis iznāca pie saviem biedriem! Nu viņi aizveda ķēniņa meitu pie tās tēva. Ķēniņš nezināja, kā šiem pateikties, un lūgtin lūdzās, lai paliekot pie viņa. Solīja gan zeltu, gan sudrabu, taču šie padomāja, pagudroja un pakratīja galvas:

— Ko te darīs? Iesim labāk pa pasauli, pameklēsim vēl kādu darbu, kur spēku pielikt.

Un tā viņi aizgāja arī.

Kā varde muļķītim palīdzēja

Kādam tēvam bija trīs dēli, divi gudri, trešais muļķis. Gudros dēlus tēvs mīlēja, bet muļķīti visādi noniecināja. Reiz mājās ievajadzējās žagaru. Tēvs iedeva gudrajiem dēliem zirgus, lai šie braucot uz mežu žagaros, bet muļķītim vecu pinekļu: lai iesienot tanī žagaru nastu un nesot mājās. Tā nu visi trīs devās uz mežu. Mājup braucot, gudrie ieraudzīja uz ceļa vardi. Tā lūdzās, lai pārnesot pāri grāvim, kas bija varen dziļš. Gudrie tikai nosmējās vien un vēl uzšāva vardei ar pātagu. Nāca muļķītis, ieraudzīja vardi un pārnesa pāri grāvim. Varde bija ļoti priecīga un sacīja:

— Par to, ka man palīdzēji, es palīdzēšu tev. Ja tev rāsies kāda vajadzība, pasauc tik mani.

— Vajadzība man ir jau tūliņ, — muļķītis atsaka. — Vajadzētu zirga, ar ko žagarus vest, lai nav janes uz muguras.

— Zirgs stāv tev blakus, — varde atbild un pazūd.

Muļķītis paskatās: patiesi, blakus stāv stalts zirgs un lieli rati. Viņš nu ieceļ žagaru nastu ratos un brauc mājup. Ceļš ved gar ķēniņa pili. Ķēniņa meita skatās pa logu un smejas:

— Ko neteiksi, muļķītim arī beidzot gadījies zirgs!

— Kaut tevi nelabais parautu! — muļķītis noskaišas. — Sāks vēl visi mani par muļķi saukāt!

Kā par spīti, nelabais bija patrāpījies tuvuma, dzirdēja muļķīša novēlējumu un aizrāva ķēniņa meitu pa gaisu gaisiem. Muļķitim sirds vai salēcās, jo tik ļauni nemaz nebija domājis. Taču, kas darīts, padarīts.

Ķēniņš tikmēr meklē rokā vainīgo, kas viņa meitu nelabajam novēlējis. Viņš liek sanākt visiem pavalstniekiem pilī un iet garām viņa gudrajam sunim. Šie iet cits pēc cita, bet suns nekustina ne ausi. Līdzko iet muļķītis, tā suns sāk nešpetni riet. Nu ķēniņš pratina muļķīti, kālab šis tā darījis, kālab viņa meitu nelabajam novēlējis. Muļķītis izstāsta visu: tā un tā, viņš noskaities, ka ķēniņa meita viņu apsaukājusi.

— Atrod manu meitu un atved atpakaļ, citādi tev galva ripos!

Ko nu darīt? Muļķītis atceras vardi un sāk lūgties:

— Mīļo vardīt, palīdzi!

Varde tūliņ klāt. Ko šis vēloties?

— Aiznes mani pie ķēniņa meitas, kuru nelabais parāva!

Nav vēl pa lāgu tos vārdus izteicis, kad jau atrodas dziļi pazemē, kur ķēniņa meita sēž un raud. Viņa nu laimīga, ka vismaz vienu cilvēku ieraudzījusi, jo te velni vien visapkārt ņudzot. Muļķītim viņas ļoti žēl un sirds sāp par savu aplamo rīcību. Kā nu visu griezt par labu?

— Mīļo vardīt, palīdzi!

Varde tūliņ klāt. Ko šīs vēloties?

— Iznes mūs ārā no šejienes un uzcel mums skaistu pili ezera krastā!

Nav vēl pa lāgu tos vārdus izteicis, te abi jau atrodas skaistā pili. .Muļķītim tā patīk ķēniņa meita, ķēniņa meitai tā patīk muļķītis, ka viņi pavisam piemirst ķēniņu. Bet tas drīz dabū zināt par pili, kur mīt viņa meita un muļķītis.

Ak tu blēdnieks, ak tu viltnieks! Šis man par znotu taisīsies! Sūtīšu karaspēku pili nopostīt un abus atvest pie manis!

Taču muļķītis, pamanījis karaspēku tuvojamies, lūdz vardi palīgā, un tūliņ viss karaspēks pārvēršas par meldriem. Ķēniņš gaida, gaida, bet nesagaida ne meitu, ne muļķīti, ne karaspēku. Nu ies pati ķēniņiene pēc meitas. Viņa jau iztālīm visādi apsaukā mu|ķīti un tik nešpetni baras, ka meldri bailēs līgojas un koki lokās.

— Ak tu plikadīda, ak tu plukata! Iemetīšu tevi pagrabā, ka tu saules gaismas neredzēsi!

Muļķītis lūdz atkal vardi palīgā, un ķēniņiene pārvēršas par dzērvi.

Ķēniņš gaida, gaida sievu atpakaļ, tad ies pats raudzīt. Bet viņš nu zina, ka ar dusmām neko nepanāks, un sāk ar labu:

— Kāpēc tu pārvērti manu karaspēku par meldriem?

— Tāpēc, ka tas gribēja manu pili nopostīt.

— Kāpēc tu pārvērti manu sievu par dzērvi?

— Tāpēc, ka viņa nāca ar bargumu.

— Vai tu vari pārvērst visus atkal par cilvēkiem?

— Varu, ja dosi man savu meitu par sievu.

Ķēniņš apsolījās to darīt, un tūliņ meldri kļuva par karavīriem un dzērve par ķēniņieni. Viņa gan ārdījās un plosījās, bet ķēniņš turēja vārdu un rīkoja muļķītim un princesei kāzas. Es tur arī biju un sēdēju goda mielastā blakus vardei, un viņa man visu to pastāstīja, ko es te stāstu jums.

Putnu bulbulis

Kādam ķēniņam bija trīs dēli. Vecākie to vien zināja kā gulēt un slinkot. Vienīgais, ko viņi mācēja darīt, bija — pasūtīt jaunāko brāli savā vietā, ja kaut ko vajadzēja. Viņš, būdams mīkstsirdīgs, arī klausīja, bet tēvs beidzot noskaitās uz vecākajiem dēliem un dzīrās dzīt šos pasaulē, ja nelabošoties.

Kādu dienu pilī ieklīda vecs vīriņš, lūgdams naktsmājas. Viņš pastāstīja, ka devītajā valstī ķēniņa dārza mājojot tāds putns, kas visu padarot, ko viņam liek. Viņš nakti guļot zelta sprostā, kas pakārts trejžuburu liepā. Uz kreisās kājas naga putnam esot zelta gredzentiņš. Kas to nomaukšot, tam putns paklausīšot. Daudzi esot mēģinājuši putnu dabūt rokā, bet līdz šim tas nevienam neesot izdevies.

To dzirdējuši, vecākie brāļi nezināja, ko darīt aiz priekiem. Dabūt tādu putnu, — tad jau pašiem nekas nebūs jādara! Vispirms devās ceļā vecākais brālis. Abi pārējie pavadīja viņu jāšus līdz tiltam. Pie tilta viņš nolēca no zirga un iecirta tiltā robu. Brāļiem piekodināja, lai ik dienas nākot robu apskatīt. Ja tas sarkans, tad lai steidzoties viņam palīgā.

Devītajā dienā vecākais brālis sasniedza devīto valsti. Viņš iegāja ķēniņa pilī un pateica savu vajadzību. Vecais ķēniņš galvu vien nogrozīja un sacīja:

— Nezinu vis, kā tu tiksi galā, dēls! Tas nav nekāds nieka putns, bet pats Putnu Bulbulis. Cik te nav pēc tā nākuši, cik vēl nenāks — viss velti! Puse manu pavalstnieku jau pagalam — visi pazūd kā ūdenī iekrituši.

— Lai nu citi, kur citi, — vecākais brālis atbild, — es tomēr iešu. Gan es to Putnu Bulbuli dabūšu rokā.

Labi. Saulītei rietot, vecākais brālis ieiet dārzā un meklē trejžuburu liepu. Izskatās vienā vietā — nav, izskatās otrā arī nav. Beidzot lauzīsies cauri biezai bērzu birzij un ierauga trejžuburu liepu nelielā apariņā. Apariņš apaudzis ar biezu, augstu zāli. Dārza viss klusu, jo putna vēl nav. Brālis paslēpjas biezaja zāle un gaida. Pēc kada brītiņa viss dārzs nošķind, it kā tūkstošiem sudraba zvārguļu ieskanētos. Putnu Bulbulis klāt. Viņš uzlaižas uz sava zelta sprosta un sāk tik brīnum jauki dziedat, ka sirds kūst klausoties. Izdziedājies brīdi, viņš apskatās visapkārt un žēlā, žela balsī ierunājas:

— Visi jau guļ, es vien ne. Vai tad te nav nevienas dzīvas dvēselītes, kas pateiktu tos vienīgos vārdiņus «Putnu Bulbuli, ej tu arī gulēt»?

— Ja tik vien tās nelaimes, tad es varu tev līdzēt, — vecākais brālis atsaka. — Putnu Bulbuli, ej tu arī gulēt!

Taču tai pašā mirkli Putnu Bulbulis uzsit viņam ar spārnu, un viņš kļūst par bērzu.

Otrā ritā abi brāļi noiet pie tilta un skatās: robā asinis. Vidējais brālis tūliņ pošas ceļā un jāj vecāko brāli meklēt. Nojāj tur, apvaicājas ķēniņam, tas atbild, ka vecākais brālis, iedams pēc Putnu Bulbuļa, nav vairs atgriezies. Vidējais brālis ieiet dārzā, izmeklējas vienā vietā, otrā vietā, kamēr atrod trejžuburu liepu ar zelta sprostu zaros, bet no brāļa ne vēsts. Viņš noslēpjas biezajā zālē un gaida. Necik ilgi, te viss dārzs nošķind, it kā tūkstoš sudraba zvārgulīšu ieskanētos. Tūliņ arī Putnu Bulbulis klāt, uzmetas uz zelta sprosta un dzied tik brīnum jauki, ka vai asaras birst klausoties. Pēc tam tas apskatās visapkārt un žēli, žēli ierunājas: — Visi jau guļ, es vien ne. Vai tad te nav nevienas dzīvas dvēselītes, kas pateiktu tos vienīgos vārdiņus «Putnu Bulbuli, ej tu arī gulēt»?

— Tādās bēdās es tev varu palīdzēt, — vidējais brālis atsaucas. — Tas man kaulus nelauž, ja pateikšu: «Putnu Bulbuli, ej tu arī gulēt!»

Taču, līdzko to pateicis, Putnu Bulbulis uzsit viņam ar spārnu, un viņš pārvēršas par bērzu.

Nākamā rītā jaunākais brālis iet uz tiltu un redz, ka robā asinis. Viņš tūliņ sapošas un jās brāļus meklēt. Tēvs gan grib viņu atturēt — bail, ka pazaudēs arī pēdējo dēlu, bet jaunākais brālis nepiekāpjas un dodas ceļā. Nojāj devītajā valstī un apjautājas ķēniņam, vai nav redzējis viņa brāļus, kas jājuši Putnu Bulbuli meklēt.

— Kā nu ne, dēls, bija abi divi te, bet, kur palika, to nezinu. Cik te nav nākuši, cik vēl nāks, kas to lai zina! Visi pazūd kā ūdenī iekrituši. Labāk neej, dēls, viņus meklēt, dodies atpakaļ uz mājām.

Ķēniņam ir skaista meita, viņa arī cenšas jaunekli atrunāt bet viss veltīgi.

Jaunākais brālis ieiet dārzā, izmeklējas trejžuburu liepu vienā vietā, otrā vietā — nav un nav. Beidzot izlaužas bērzu birzij cauri un ierauga liepu apariņā un zelta sprostu zaros. Jaunākais brālis noslēpjas biezajā zālē un gaida. Necik ilgi te viss dārzs nošķind, it kā tūkstoš sudraba zvārgulīšu ieskanētos. Putnu Bulbulis ir klāt, uzmetas uz zelta sprosta un dzied tik brīnum jauki, ka jaunākajam brālim vrsa pasaule aizmirstas. Pēc tam Putnu Bulbulis apskatās visapkārt un žēli, žēli ierunājas:

— Visi jau guļ, es vien ne. Vai tad te nav nevienas dzīvas dvēselītes, kas pateiktu tos vienīgos vārdiņus «Putnu Bulbuli, ej tu arī gulēt»?

Jaunākais brālis nesaka nekā. Pēc brītiņa Putnu Bulbulis sāk runāt vēl žēlīgāk un elsodams raudāt. Jaunākais brālis ar mokām nociešas neatbildējis. Beidzot Putnu Bulbulis apnicis ielec savā sprostā, labi apskatās visapkārt, tad pabaž knābi zem spārna un iemieg.

Nu jaunākais brālis lēnītēm pieceļas kājās, iebāž roku caur sprosta durtiņām un novelk šim gredzentiņu no pirksta. Līdzko ar labo roku gredzentiņš novilkts, tā ar kreiso sprosta durtiņas ciet. Putnu Bulbulis nu plēšas un ārdās, sitas un brēc kā uz postu. Tā viņš nopūlas ilgi jo ilgi. Beidzot, gaismiņai svīstot, aprimst un saka:

— Tu paņēmi manu gredzenu, tagad es esmu tavs kalps!

— Labi, Putnu Bulbuli, bet pasaki: kur palikuši mani brāļi?

— Abi bērzi tev blakus — tie ir tavi brāļi!

— Un kas ir tie citi bērzi?

— Tie arī ir cilvēki.

— Nu, tad pasaki, Putnu Bulbuli: kā viņus var atdzīvināt?

— Bērzu birzs vidū ir kaudze baltu smilšu. Uzmet katram bērzam trīs saujas smilšu, tad tie atdzīvosies.

Jaunakais brālis vispirms atdzīvina abus vecākos brāļus, un tie palīdz atdzīvināt pārējos. Drīz vien viss dārzs ļaužu pilns. Nu atnak ķēniņš ar savu meitu. Viņš jo laimīgs, ka viņam tik daudz pavalstnieku atdzivināti, tūliņ dod jaunākajam brālim savu meitu par sievu un grib rīkot kāzas. Bet vecākie brāļi iesakās, ka vispirms vajadzētu atgriezties pie viņu vecā tēva, kurš tik ilgi gaidot, un kazas rīkot tur. Visi piekrīt, un trīs brāļi ar ķēniņa meitu un Putnu Bulbuli dodas ceļā.

Pēc kāda laika brāļi nonāk pie tilta. Ir pats dienas vidus, un viņi nospriež, ka jāatpūšas pēc grūtā ceļa. Kad jaunākais brālis iemieg, vecākie iemet to upē. Piekodina ķēniņa meitai, lai cieš klusu, ja grib palikt dzīva, un visi dodas uz mājām.

Taču viņi bija aizmirsuši par gredzenu, kas palika jaunākajam brālim pirkstā. Mājās gan visi atgriezās un plaši izlielījās, kā meklejuši Putnu Bulbuli, kā pūlējušies, kamēr viņu dabūjuši rokā, un kā pazaudējuši jaunāko brāli — tas pazudis kā ūdenī iekritis. Viņi cerēja no Putnu Bulbuļa lielas lietas, bet tas bez gredzena nevienam neklausīja, stāvēja galvu nokāris. Ķēniņa meita nerunāja neviena vārda. Vecais tēvs, atcerēdamies jaunāko dēlu, gan izraudājās, gan izgaudās, bet ko tur var līdzēt. Kas zudis — pazudis!

Taču jaunākais brālis nebija pagalam. Pēc kāda laiciņa pie viņa ieradās vecais vīriņš, izvilka no ūdens, uzlika uz sirds papardes sakni, uz lūpām apses lapu, un jaunākais brālis atvēra acis.

— Steidzies nu uz mājām, — vecais vīriņš viņu skubināja. — Tavs vecakais brālis grib šodien precēt tavu līgavu.

Jaunākais brālis patencināja vecītim par izglābšanu un steidzās mājup. Līdzko Putnu Bulbulis viņu ieraudzīja, tā sāka līksmi dziedāt, ķēniņa meita skrēja pretī un izstāstīja vecajam ķēniņam visu, ko ļaunie brāļi nodarījuši jaunākajam. Nu brāļi lūdzās, pie zemes krizdami, lai viņiem piedodot. Jaunākajam brālim mīksta sirds, viņš piedeva un palīdzēja šiem vēl tēvu nolūgties. Taču valodas par viņu ļaunajiem darbiem izgāja tik tālu, ka viņi krita kaunā un apsmieklā: visi uz nekrietnajiem brāļiem rādīja ar pirkstiem un tāpēc citu sodu viņiem vairs neuzlika. Bet jaunākais brālis apprecēja savu līgavu, un tēvs atdeva viņam arī valsti.

Brīnum lielais gailis

Reiz mazā būdiņā dzīvoja veca sieviņa, kas pelnījas, apvērdama un apadīdama bagātus kaimiņus. Tā viņa uzturēja sevi raibu vistiņu un baltu kaziņu. Vistiņa deva olas, kaziņa pienu! Maizes kumoss pašai un barība vistiņai un kaziņai nāca par vērpšanu un adīšanu. Ta viņas visas trīs mierīgi dzīvoja.

Kādu reizi Laimes māte bija sadomājusi ubadzes izskatā apstaigāt to pusi. Vispirms viņa iegriezās pie bagātajiem saimniekiem, lūgdama naktsmājas un kādu bļodiņu putras vakariņu tiesai. Visur viņu strupi raidīja projām un dažviet pat solījās suņus uzrīdīt. Vēlu vakarā viņa ieradās būdiņa, un sieviņa pamieloja viņu no savas nabadzības un izguldīja savā gultā. No rīta ubadze atvadoties sacīja:

— Par tavu labo sirdi atstāju tev šo oliņu. Liec, lai vistiņa to šonakt izperē, un rīt tev būs varens gailis. Baro viņu trīs dienas: viņš tev nesis laimi.

Sieviņa patencināja devējai, bet klusībā nodomāja, ka ubadzei gan neesot zināms, cik ilgi cāļi perējami. Tomēr olu viņa ielika perēt, un, re, — otrā rītā jau pagalmā staigāja dižs gailis, kurš viņu uzrunāja:

— Saimniec, dod ēst!

Saimniece nu deva, cik jaudāja. Gailis ēda ka bez sāta un auga augumā acīm redzot. Balss viņam bija ka zvans, un, to dzirdēdami, visi kaimiņi saskrēja būdeļnieces sētā paskatīties, kas te notiek. Ieraudzījuši milzīgo gaili, viņi nevarēja vien nobrīnīties un cits par citu deva visādus gudrus padomus:

— Cik ilgi tu, būdeļniec, barosi tādu negausi? Galvu nost —. un katlā iekšā! Tev būs gaļas kā malkas!

— Ved viņu uz tirgu pārdot! Par tādu neredzētu ērmu dabūsi pilnas kabatas naudas!

— Nē, nē, viņš man dāvināts, lai dzīvo vien pie manis!

Trešajā dienā gailis jau bija prāvas pirts lielumā. Nabaga sieviņa saķēra galvu:

— Mīļais gailīt, tu esi apēdis visu, kas vien man bija! Nav vairs nekā, ko tev priekšā celt!

— Nebēda, saimniec, un pacieties kadu dieniņu. Es tagad iešu uz muižu pie kunga azaida un arī tev ko labu atnesīšu!

To teicis, gailis dziedādams devās pa ceļu uz muižu. Ceļš veda caur biezu mežu. Tur gailis satika lapsu.

Tā, ieraudzīdama tik varenu gaili, zemu palocījās un lokanu mēli sauca:

— Esi sveicināts, tu lielākais pasaules brīnums! Kurp iedams?

— Eju uz muižu pie kunga azaidu ēst!

— Vai tu nepaņemtu manu mazumiņu līdzi, lai es arī dabūju ko iebaudīt no kunga ēdieniem?

— Nāc manā guzā: es tevi aiznesīšu!

Lapsa bija ar mieru, un tā abi devās tālāk. Pagājuši gabaliņu, viņi satika vilku. Tas arī brīnījās, ieraudzīdams tik varenu gaili, zemu palocījās un teica:

— Esi sveicināts, visu gaiļu ķēniņ! Kurp iedams?

— Eju uz muižu pie kunga azaidu ēst!

— Vai tu nepaņemtu manu mazumiņu līdzi, lai es arī dabūju ko iebaudīt no kunga ēdieniem?

— Nāc manā guzā: es tevi aiznesīšu!

Vilks bija ar mieru, un viņi devās tālāk. Gabaliņu pagājuši, satika lāci. Tas arī brīnījās, ieraudzīdams tik varenu gaili, bet, vienkāršs vīrs būdams, tikai teica:

— Esi sveicināts, brīnum lielais gaili! Kurp iedams?

— Eju uz muižu pie kunga azaidu ēst!

— Vai tu nepaņemtu manu mazumiņu līdzi, lai es arī dabūju ko iebaudīt no kunga ēdieniem?

— Nāc manā guzā: es tevi aiznesīšu!

Lācis bija ar mieru, un visi devās tālāk, kamēr nonāca muižā. Gailis uzlēca uz jumta, sasita spārnus un dziedāja vienā dziedāšanā:

— Kikarigā! Tā nav visā kunga muižā, kas manā guzā!

Kungs ar visiem muižas ļaudīm skrēja tādu neredzētu ērmu skatīties, taču gaiļa lielīšanās viņam nebija pa prātam. Viņš lika ļaudīm paņemt garas kārtis, nogrūst gaili no jumta un noķert. Tomēr gailis nedevās rokā, skrēja apkārt ap muižu un dziedāja tik stipri, ka muižai izbira visi logi. Tad kungs pavēlēja iedzīt gaili muižas putnu kūti — gan tur negantie zostēviņi un tītari viņu noknābšot. Muižas ļaudis notrenkāja gaili līdz vakaram, vai bez kāju palikdami, un beidzot iedzina to putnu kūtī un aizslēdza durvis. Visi atviegloti uzelpoja, un kungs teica:

— Šodien mums bija grūta diena, bet rīt mēs dabūsim labi izsmieties par to lielībnieku. Nekas daudz no viņa pāri nebūs vis palicis!

Gailis nakti izlaida lapsu no guzas un sacīja:

— Mielojies nu pie kunga zosīm un tītariem!

Lapsa nebija skubināma un, ko nevarēja apēst, to nokoda. Uz rīta pusi kungam kūtī nebija vairs nevienas dzīvas radības.

No rīta kungs ar saimi gāja uz kūti izsmieties par noknābto gaili. Līdzko pavēra durvis, lapsa izšmauca ārā un aizloba uz mežu, bet lielais gailis uzlaidās uz muižas jumta un dziedāja neapnicis:

— Kikarigā! Tā nav visā kunga muižā, kas manā guzā!

Kungs plēsa vai matus no galvas nost, redzēdams nodarīto postu. Nu visi sāka atkal gaili tramdīt un noskrējās visu dienu, vai bez kāju palikdami.

Kungs pavēlēja iedzīt gaili lopu kūtī, kur niknie auni un buļļi viņu nobadīšot. Kad tas bija izdarīts, visi atviegloti uzelpoja, un kungs teica:

— Šodien mums bija grūta diena, bet rīt mēs dabūsim labi izsmieties par to lielībnieku. Nekas daudz no viņa pāri nebūs vis palicis!

Gailis nakti izlaida vilku no guzas un sacīja:

— Mielojies nu pie kunga aitām un govīm!

Vilks nebija skubināms un, ko vairs nevarēja apēst, to nokoda. Uz rīta pusi kungam kūtī nebija nevienas dzīvas radības.

No rīta kungs ar saimi gāja uz kūti izsmieties par nobadīto gaili. Līdzko pavēra durvis, vilks izlavījās ārā un aizlaidās uz mežu, bet lielais gailis atkal uzspurdza muižas jumtā un dziedāja neapnicis:

— Kikarigā! Tā nav visa kunga muižā, kas manā guzā!

Kungs sita vai galvu pret stenderi, redzēdams nodarīto postu. Nu visi sāka atkal gaili tramdīt un noskrējās augu dienu, vai bez kāju palikdami. Kungs pavēlēja iedzīt gaili zirgu stallī, kur straujie zirgi viņu nosperšot un samīšot. Kad tas bija izdarīts, visi atviegloti uzelpoja, un kungs sacīja:

— Šodien mums bija grūta diena, bet rīt gan mes dabūsim labi izsmieties par to lielībnieku. Nekas daudz no viņa pāri nebūs vis palicis!

Gailis nakti izlaida lāci no guzas un teica:

Mielojies nu pie kunga zirgiem un kumeļiem!

Lācis nebija skubināms un, ko vairs nejaudāja apēst, to saplosīja. Uz rīta pusi kungam stalli nebija nevienas dzīvas radības.

No rīta kungs ar saimi gāja uz stalli izsmieties par nosperto gaili. Līdzko pavēra durvis, lācis izsteberēja ārā un aizčāpoja uz mežu, bet lielais gailis uzlaidās uz muižas jumta un dziedāja savu dziedamo.

Kungs vai prātu zaudēja, redzēdams nodarīto postu. Viņš pavēlēja izrakt platu un dziļu aku un iemest tur gaili, lai tas noslīktu. Taču gailis izdzēra visu ūdeni un dziedāja atkal uz muižas jumta. Tad kungs pavēlēja uzmūrēt milzu krāsni, izkurināt ar ozola malku un iemest gaili krāsnī, lai viņš sadegtu. Gailis izlaida no guzas visu ūdeni, krāsns atdzisa, un gailis dziedāja atkal vecajā vietā savu parasto dziesmu.

Nu kungs pavēlēja iedzīt nekauņas gaili muižas pagrabā un apbērt viņu ar visu zeltu un sudrabu, cik vien ir mantu kambaros un lādēs. Kad to izdarīja un pagrabs bija piebērts līdz augšai, tā ka no gaiļa nebija ne zīmes, kungs atvieglots nopūtās un teica:

— Lai nu viņš tur guļ līdz rītam, kamēr nosmok!

No rīta visi steidzās uz pagrabu. Taču gailis pa nakti bija aprijis visu naudu un tapis varen smags. Līdzko šie pavēra durvis, viņš nostājās uz sliekšņa, un tas ielūza zem viņa svara. Kungs, ieraudzījis, ka pagrabā nav vairs neviena naudas gabala, pakrita gar zemi beigts. Gailis, atstādams dziļas pēdas, devās pāri pagalmam uz ceļu un mājup pie savas saimnieces Ienācis sētā, viņš sauca:

— Kikarigā! Saimniec, nāc saņemt mantu! Šurp visus pūrus un lādes!

Sieviņa iznesa ārā visus pūrus un lādes, mucas un toverus, spaiņus un trucīšus, vāceles un sietiņus, bļodas un skutulus, bet ir tad vēl vajadzēja priekšautu turēt, lai gailis varētu izbērt visu bagatibu. To izdarījis, viņš dziedādams devās pa olnīcu projām un kopš tās dienas nav vairs tai pusē manīts.

Kad kaimiņi dabūja redzēt, ko brīnum lielais gailis sieviņai atnesis, tad likās uz gaiļu audzēšanu, un visas malas skanēt skanēja no gaiļu dziesmām. Taču starp tiem negadījās neviena brīnumgaiļa, un visi beidza savu mūžu katlā, sagādājuši saviem saimniekiem tikai dusmas un sirdssāpes. Bet sieviņa dzīvoja ilgi un laimīgi ar savu vistiņu un kaziņu un varbūt dzīvo vēl šodien.

Pieci stiprinieki

Jaunam puisim nomiruši vecāki, un viņš gājis pasaulē darbu un laimi meklēt.

Tā iedams, saticis kādu vīru, kam pie kājām piesieti dzirnavu akmeņi. Puisis brīnīdamies jautājis:

— Ko tu tādus smagus akmeņus pie kājām sien?

— Ja man nebūs akmeņu pie kājām, tad nevarēšu kājas valdīt un vienā mirklī izskriešu caur visu pasauli.

— Iesim kopā laimi meklēt!

Skrējējs ir ar mieru, un abi iet tālāk. Ejot viņi satiek vīru, kas rauj kokus ar visām saknēm ārā. Puisis prasa:

— Ko tu te dari?

— Lasu mātei žagarus.

— Vai nenāksi mums līdzi laimi meklēt?

Kokurāvējs ar mieru, nu iet visi trīs tālāk. Ejot satiek vīru, kas pielicis bisi pie vaiga un grasās šaut, bet šie neredz nekāda šaujama zvēra. Puisis prasa:

— Ko tu par velti skrotis tērē, nekur taču neredz neviena šaujama?

— Es gribu nošaut to odu, kas aiz desmit verstīm laidelējas gar ozolu.

— Nāc labāk mums līdzi laimi meklēt.

Šāvējs nāk arī. Tā ejot, viņi redz griežamies piecas vējdzirnavas, lai gan nekāda vēja nejūt. Pēdīgi viņi ierauga, ka grāvmalā guļ kāds vīrs ar aizbāztu nāsi. Puisis atkal uzprasa:

— ko tu te dari?

— Griežu vējdzirnavas.

— Kāpēc tu esi vienu nāsi aizbāzis?

— Ja man abas būtu vaļā, tad tās dzirnavas aizskrietu pa gaisu.

— Tad jau tu varētu nākt mums līdzi laimi meklēt.

Pūtējs iet arī. Tā ejot, viņi sastop sesto ceļotāju, kas uzlicis cepuri uz vienas auss. Puisis tūliņ prasīs:

— Kāpēc tu neliec cepuri taisni?

— Ja uzlikšu cepuri taisni galvā, tad būs tāds sals, ka zaķim acis sprāgs ārā.

— Nāc mums līdzi laimi meklēti

Tā nu šie iet, kamēr nonāk ķēniņa pilī. Tur viņi dabū zināt, ka ķēniņš apsolījis tam savu meitu par sievu, kas varēšot princesi noskriet.

— Tas man viens pūtiens! — Skrējējs izsaucas un piesakās iet skrieties. Ķēniņš iedod abiem, Skrējējam un princesei, pa krūzei un liek atnest ūdeni no tā avota, kur saule lec; ja Skrējējs atnesīšot ūdeni ātrāk nekā princese, tad rīt svinēšot kāzas.

Princese skrien kā vējš, bet Skrējējs, sen jau pie avota aizskrējis un ūdeni iesmēlis, sadomā atpakaļceļā atpūsties. Viņš paliek cepuri pagalvī un iemieg, jo saules tuvumā ļoti silts un stari visus ātri iemidzina. Princese, atpakaļ skriedama, ierauga, ka šis iemidzis, apgāž viņa krūzi un dodas, ko māk, pie ķēniņa. Pieci biedri gaida, gaida — saule jau vakara pusē, bet no Skrējēja ne vēsts. Šāvējs skatās — pasaulīt baltā, princese jau tepat ceļa līkumā, putekļi vien griežas pa gaisu, tā viņa skrien. Paskatīsies uz avota pusi — kā tad, Skrējējs guļ vienā mierā. Šāvējs tūliņ izšauj šim cepuri no pagalvja, un gulētājs pamostas. Tagad, ne acu neizberzējis, viņš paķer tukšo krūzi, aizšaujas otrreiz pēc ūdens un ir tad vēl tiek princesei garām un nonāk pirmais pie ķēniņa.

Nu vajadzētu rīkot kāzas, bet princesei nemaz nepatīk tāds vienkāršs zemnieku puisis, un ķēniņam arī šāds znots nav pa prātam. Viņš pierunā Skrējēju, lai ņemot tik daudz zelta nau das, cik Ķokurāvējs varot panest.

Labi. Šie ar mieru. Nu viņi sapērk visu audeklu, cik pilsētā var dabūt, un liek septiņiem skroderiem pašūt maisu. Tikmēr ķēniņš liek ar gudru ziņu aicināt šos visus viņa dzelzs pirtī izpērties. Šie gan mana ļaunu nodomu, tomēr iet arī. Līdzko visi pirtī, ķēniņš liek aizslēgt pirts durvis un sakurināt pirti sarkanu, ka zvēro vien. Taču Salavīrs uzliek cepuri taisni galvā un pirtī nejūt nekāda karstuma — šie vēl sauc, lai taču piemetot malku. Kurināja, kurināja, izkurināja visu malku, cik vien pirtī bija, bet šie kā dzīvi, tā dzīvi. Jālaiž ārā gribot negribot!

Nu viņi sabēra maisā visu ķēniņa naudu, cik vien atrada mantu kambaros, bet maiss vēl ne tuvu nav pilns. Neko darīt, pilnam jābūt! Kokurāvējs iesvieda maisā vēl septiņas karietes ar visiem zirgiem un kučieriem, uzmeta maisu kā pelavu nastiņu uz muguras, un visi devās tālāk pasaulē.

Bet ķēniņam kļuva mantas un naudas žēl. Viņš sasauca ātri jo ātri visu savu karaspēku un sūtīja biedriem pakaļ, lai maisu atņemtu un mantu izglābtu. Nu bija Pūtējam darbs: viņš attaisīja abas nāsis, pagriezās pret karaspēku, un visi, gan kājnieki, gan jātnieki, aizskrēja no pūtiena kā spaļi pa gaisu. Tikai viens karavīrs palika turpat uz vietas, aizķēries aiz izgāztas egles saknes. To vēl šobaltdien var tai vietā redzēt.

Labs ar labu atdarās

Reiz dzīvoja vecs grozu pinējs, kas pina grozus ogām, sēnēm, āboliem un vēl šim un tam. Viņam bija trīs dēli. Tie piegādāja tēvam pinamo un iznēsāja nopītos grozus. Visi mita vecā būdiņā, kur pakši tikko turējās cits citā. Maizes tiesai ar groziem pietika, bet jaunai būdai neiznāca.

Jurģu dienā tēvs teica dēliem:

— Ejiet visi trīs peļņā. Nopelnīsiet naudu, tad varēsim uzcirst jaunu būdu, vecajai vējš rauj cauri kā sietam.

Brāļi ātri vien savīkšās. Kas tur nu liels — iesiet drāniņā pa pusklaipam maizes ar izdobtu bedrīti biezpienam un kaņepēm. Viņi atvadās no tēva un agri, agri iziet no mājām. Saule vēl nav pat lāgu parādījusies, kad šie jau brangi gabalā.

Tā, braši kājojot, iegribas ēst.

— Kas ir, braļi, — vecakais ierunājās, — vai nebūtu laiks brokastīm?

Pārējie piekrīt. Apsēžas visi ceļmalā, un sāks raisīt katrs savu nastiņu vaļā. Te vidējais brālis ieteiksies:

— Ko mēs ēdīsim katrs no sava kā sastrīdējušies? Edīsim vispirms no jaunākā brāļa nastiņas: viņam būs vieglāka nešana.

Sacīts, darīts. Visiem gribas ēst, izēda jaunākā brāļa nastiņu tukšu. Paēduši cēlās un gāja tālāk. Ceļš nu iegriezās lielā mežā. Brāļi naigi gāja, kamēr pienāca pusdienas laiks.

— Kas ir, vai neieturēsim pusdienas? — vecākais prasa.

Pārējie piekrīt. Apsēžas visi uz izgāzta koka un sāks ēst, bet vecākie brāļi nu ēd katrs savu un jaunākajam nedod.

— Brālīši, kas man tagad dos ēst? — šis jautā.

— Vai tu neesi jocīgs! — vidējais brīnās. — Mums taču tā bija norunāts: vispirms ēdīsim tavu, pēc tam katrs savu.

— Ja tev gribas ēst, rau, kur skudru pūznis, — vecākais rāda. — Ej pagrābies skudras un ēd!

Jaunākais gan paskatās uz skudrām, bet kas tad nu nabaga kukainīšus ēdīs! Gan jau kā iztiks.

Brāļi iestiprinājušies pieceļas un smieklam vēl izspārda skudru pūzni uz visām pusēm. Sak, jaunākajam brālim būšot vieglāk pietikt pie ēdamā.

Jaunākais tikai nopūšas, nomierina skudras un savāc visu pūzni atkal kopā, kā bijis.

— Paldies tev, paldies, ka izdzēsi savu brāļu pēdas, — skudras šo tencina. — Gan mēs tev par tavu labu atdarīsim.

Jaunākais brālis tikai klusībā pasmejas — ko nu skudras labu var atdarīt! — un steidzas panākt vecākos brāļus. Iet, iet lielu, ne mazu laiku, te atkal iegribas ēst.

— Kas ir, vai neiekodīsim launagu? — vecākais brālis prasa.

Pārējie piekrīt. Sasēžas visi ap celmu un sāks ēst, bet vecākie brāļi ēd katrs savu un jaunākajam nedod.

— Brālīši, kas man tagad dos ēst? — šis jautā.

— Cik nu tādam tā prāta! — vidējais brālis nosaka. — Mums taču tā bija norunāts: vispirms ēdīsim tavu, pēc tam katrs savu.

Jaunākajam aiz brāļu cietās sirds teju pat asaras saskrien acīs, bet viņš neko nesaka.

— Re, kur bišu aulis uzvilkts kokā, — vecākais rāda. — Ej pagrāb bites un ēd!

Jaunākais paskatās gan uz bitēm, bet kas tad nu nabaga kukainīšus ēdīs! Iedzers no avotiņa ūdeni un iztiks ar to pašu

Brāļi iestiprinājušies pieceļas un smieklam vēl nogāž auli no koka. Sak, lai jaunākajam brālim vieglāk pietikt pie ēdama

Jaunākais tikai nopūšas, nomierina bitītes un uzceļ auli atpakaļ kokā.

— Paldies tev, paldies, ka izdzēsi savu brāļu pēdas, — bites viņu tencina. — Gan mēs tev par tavu labu atdarīsim.

Jaunākais brālis klusībā pasmejas — ko nu bites labu var atdarīt! — un steidzas panākt vecākos brāļus.

Iet, iet lielu, ne mazu laiku, bet mežam vēl ne gala, ne malas. Vakars nāk virsū, nakts teju pat būs klāt, un ceļa gājēji piekusuši.

— Kas ir, vai neieturēsim vakariņas? — vecākais brālis prasa. — Vēl jau kāds kumoss būs palicis.

Abi vecākie apsēžas uz ozola saknēm un apēd pēdējos kumosus. Jaunākais brālis vairs ij neprasa neko, bet vecākais rāda:

— Re, kur kraukļa ligzda ar maziem krauklēniem, tur būs jaunākajam brālim vakariņas!

Jaunākais paskatās gan uz krauklēniem, bet kas tad nu tādus mazulīšus ēdīs! Pasūkās zāles stiebriņu un iztiks ar to pašu.

Vecākie brāļi smieklam izmet krauklēnus no ligzdas: sak, jaunākajam brālim būšot vieglāk pietikt pie ēdamā, un liekas gulēt.

Jaunākajam apbirst asaras brāļu cietās sirds dēļ, bet viņš nesaka neko. Nomierina krauklēnus un ieceļ atpakaļ ligzdā. Te arī vecais krauklis klāt un tencina:

— Paldies tev, paldies, ka izdzēsi savu brāļu pēdas. Gan es tev par tavu labu atdarīšu.

Jaunākais brālis klusībā pasmejas — ko nu krauklis labu var atdarīt! — saritinās zem krūma un aizmieg.

Tikko gaismiņa svīst, visi jau kājās. Ēdamā vairs nav, jāpieliek solis, lai ātrāk tiek no meža ārā. Un, re, pēc brīža jau parādās laukmala un tad liels, liels ezers. Viena muiža šai krastā, otra viņā krastā.

Brāļi tūliņ pie kunga darbu meklēt.

Jā, kungs darbu dod: vecākos brāļus pieņem par lielajiem ganiem — tie ganīs lielos lopus, jaunāko par mazganu — tam jāgana sīkie lopi. Ja līdz Miķeļiem godīgi nokalpošot, tad katrs saņemšot pilnu cepuri naudas.

Tā viņi nolīgst un sāk iet darbā. Mazgans ir godīgs un čakls, labi izgana savus lopiņus, visi viņu uzteic, bet abi lielie gani sagriež tik lopus kopā un paši lāpa slinkumu piesaulē. Guļ gani, guļ lopi.

Tā tas nu iet lielu, ne mazu laiku, tad kungam sāk ienākt par šiem sūdzības. Bet šie gudri: jānogriež kungam prāts uz citu pusi. Viņiem jau tā skauž, ka mazganu visi uzteic. Kā šos izsauc pie kunga, šie tūliņ kā vienā mutē:

— Cienīgs, žēlīgs lielskungs, negribas jau sliktu teikt par mazganu, tāpat brālis vien ir, bet lielīgs viņš gan mums pārlieku. Vakar pat lielījās, ka varot visus jūsu rudzus vienā naktī izkult.

Kungam galva maza: viena ziņa iekšā, visas citas ārā. Liek tūliņ atsaukt mazganu.

— Ieser šonakt visus manus rudzus un izkul tos, citādi āda pār kārti!

Mazgans grib šim gan iestāstīt, ka to nemaz nevarot izdarīt, bet vai kungam kāds tiepumu no galvas izrunājis!

Pats esi saviem brāļiem izlielījies, tad turi vārdu, ja gribi dzīvs palikt!

Apsēžas mazgans nakti uz rijas sliekšņa un žēli, žēli nopūšas.

— Te, kur gadījusies, kur ne, skudrite klāt.

— Ko, bāliņ, bēdājies, kas vainas?

— Tā un tā, kungs lika, lai vienā naktī ieserot visus rudzus un izkuļot tos!

— Nebēdā neko, ej vien gulēt, rīts gudrāks par vakaru.

Negrib gan šis gulēt iet, bet uznāk tāds salds miegs, acis vērtin veras ciet. Aizmieg arī. Tikmēr skudras satek no malu malām, lielas un mazas, melnas un brūnas, velk kūļus rijā, ser un kuļ, ka prieks redzēt. Gaismiņa nule aust, kad šīs modina gulētāju.

— Celies nu, bāliņ, paskaties, vai viss labi padarīts.

Mazgans pamostas, skatās — salmu stirpas līdz debesim, pelavu kaudzes līdz koku galotnēm, graudi kā upe tecin tek no piedarba ārā.

Viņš nu nezina, kā skudras patencināt, bet tās tikai atbild:

— Labs ar labu atdarās, — un projām ir.

Te nu arī kungs liek šurpu teciņiem un rokas vien sasit.

— Ak izkūli gan? Tā tava laime, citādi tev būtu plāni klājies. Bet nu saki — kā to izdarīji?

Taču mazganam arī sava lepnība, viņš atbild:

— Kad man kungs lika izdarīt, tad neprasīja, kā es to darīšu.

Tā arī paliek. Atkal paiet liels, ne mazs laiks. Kungam nāk nakdamas sūdzības par lielajiem ganiem, ka šie lopus pagalam nobadinot. Bet šie gudri: jānogriež kungam prāts uz citu pusi. Viņiem jau ta skauž, ka mazganu visi uzteic. Kā šos izsauc pie kunga, tā šie kā vienā mutē:

— Cienīgs, žēlīgs lielskungs, negribas jau sliktu teikt par mazganu, tāpat brālis vien ir, bet lielīgs viņš mums gan pārlieku. Vakar pat izlielījās, ka varot vienā naktī vaska tiltu uzcelt pāri ezeram.

Bet kungam viņpus ezera bija otra muiža. Tur dzīvoja viņa meita, kas bija varen slinka. Ik rītu kungs jāja apkārt ezeram, lai meitu modinātu. Kamēr aizjāj, pusdiena klāt, kamēr atjāj, vakars nāk virsū. Kas nekaitētu, ja ezeram būtu tilts pāri!

Kungam galva maza: viena ziņa iekšā, visas citas ārā. Liek tūliņ atsaukt mazganu.

— Uzcel man šonakt vaska tiltu ezeram pāri! Ja ne, tad plāni klāsies!

Mazgans grib šim gan iestāstīt, ka to nemaz nevarot izdarīt, bet vai nu kungam kāds tiepumu no galvas izrunājis!

— Pats esi saviem brāļiem izlielījies, tad nu turi vārdu, ja gribi dzīvs palikt!

Vakarā apsēžas mazgans ezera malā uz akmens un grūši, grūsi nopūšas. Te, kur gadījusies, kur ne, bitīte klāt.

— Ko, baliņ, bēdājies, kas vainas?

— Tā un ta, kungs lika, lai vienā nakti uzce|ot vaska tiltu pari ezeram!

— Nebēda neko, ej vien gulēt, rīts gudrāks par vakaru.

Negrib gan šis gulēt iet, bet uznāk tāds salds miegs, ka acis liptin līp ciet. Aizmieg arī.

Tikmēr bites salaižas no malu malām, spiets aiz spieta, ka dūc vien. Citas nes vaskus, citas lipina un darina, un mazā gaismiņā tilts jau gatavs.

Celies nu, bāliņ, paskaties, vai viss labi padarīts, — bites modina gulētāju.

Mazgans pamostas, skatās — tilts pāri ezeram no vienas malas līdz otrai un tik skaists, kāds vēl nav pasaulē redzēts! Viņš nu nezina, kā bites patencināt, bet šīs tikai atbild: — Labs ar labu atdarās, — un projām ir.

Te nu arī kungs liek šurp teciņiem un rokas vien sasit.

— Ak uzcēli gan? Tā tava laime, citādi tev būtu plāni klājies. Bet nu saki — kā to izdarīji?

Taču mazganam arī sava lepnība, viņš atbild:

— Kad kungs man lika izdarīt, tad neprasīja, kā es to darīšu.

Tā nu tas arī paliktu, bet skaudīgie brāļi aiz dusmām lec vai no ādas ārā un nesaukti projām pie kunga:

— Cienīgs, žēlīgs lielskungs, negribas jau sliktu teikt par mazganu, tāpat brālis vien ir, bet lielīgs viņš gan mums pārlieku. Nupat kā izlielījās, ka varot vienā naktī no pašas pekles pagares atnest dzīvu gaili no tīra zelta.

Kungs jau uz zeltu kā uzburts, tūliņ liek atsaukt mazganu.

— Noej šonakt uz pašu pekles pagari un atnes man dzīvu zelta gaili! Ja ne, tad āda pār kārti!

Mazgans grib šim gan iestāstīt, ka to nemaz nevarot izdarīt, bet vai nu kungam kāds tiepumu no galvas izrunājis!

— Pats esi saviem brāļiem izlielījies, tad nu turi vārdu, ja gribi dzīvs palikt!

Apsēžas nabadziņš nakti zem ozola un smagi, smagi nopūšas. Te, kur gadījies, kur ne, melns krauklis klāt.

— Ko, bāliņ, bēdājies, kas vainas?

— Tā un tā, kungs lika, lai šonakt atnesu no pašas pekles pagares dzīvu zelta gaili!

— Viegli tas nav, bet nekas, gan mēs par abiem tiksim galā. Paņem zaru slotu, ūdens krūzi un smilšu vāceli un sēdies man mugurā!

Mazgans tā arī izdarīja. Nu krauklis pārnes viņu pāri trejdeviņām ķēniņvalstīm, pāri kalniem un lejām, pāri pekles vārtiem un saka:

— Noliec te pavārtē visu nešļavu. Mēs tagad dosimies uz pašu pekles pagari. Ceļā būs tumšs, ka ne acī durams, bet tu pieķeries man pie spārna un turies blakus.

Tā nu šie iet uz leju vien, uz leju vien pa melnummelnu tumsu, kamēr nonāk pašā pekles pagarē. Tur tā kā cērps, kā lāča miga — neko vis nevar saredzēt, tikai durvju priekšā drusku gaišāks. Ap durvīm grozās zelta gailis, spalvas vien laistās.

— Tagad klausies, — krauklis saka. — Tu paliec te tumsā, es iešu paķircināt zelta gaili. Kad viņš ķērks pirmo reizi, nedari neko, ķērks otro reizi — arī nedari neko, bet, līdzko ķērks trešo reizi, tā meties klāt, grāb cieti un iemiedz labi cieši azotī, lai nedabū brēkt.

Labi. Mazgans paliek tumsā, bet krauklis sāk gaili ķircināt, kamēr tas ieķērcās. Pagarē velns ar savu puisi spēlē kārtis. Padzirdējis gaili ieķērcamies, velns izsūta puisi paskatīties, kas gailim īsti lēcies. Puisis iznāk, pagoras, paskatās — nekā nav, tikai kads melns putns grozās pa sētu. Ieiet atpakaļ un saka velnam: seta grozoties kāds melns putns, nekā cita tur neesot. Spēlē abi tālāk, te gailis ieķercas otro reizi. Velns atkal sūta puisi paskatīties, kas gailim lecies. Puisis iznāk, pagorās, paskatās, ieiet atpakaļ un saka velnam: sētā grozoties kāds melns putns, nekā cita tur neesot. Šie spēlē tālāk, te gailis ieķērcās trešo reizi, bet nu velns vairs neliekas ne zinis. Tikmēr mazgans nogrābj zelta gaili, iemiedz labi cieši azotī un abi ar kraukli ķepurojas augšup. Kā tiek pie pekles vārtiem, tā mazgans pievāc nešļavu, uzsēžas krauklim mugurā. Tas vienā iestiepienā vārtiem pāri un projām.

Pēc kāda brīža velnam iešaujas prātā pirms gulētlikšanās iziet ārā un paskatīties, ko šā zelta gailis dara. Iziet ārā, bola, bola acis, bet gaiļa nekur. Nu velns noprot, ka melnais putns gaili aiznesis, un jož pakaļ.

Šie jau brangi gabalā. Te krauklis, ko padzirdējis, iesakās:

— Vadzi, pamet aci atpakaļ: vai velns nav ticis mums uz pēdām?

Mazgans atskatās: kā tad, velns dzenas pakaļ, smiltis gaisā sperdams, ka žvīkst vien.

Nu krauklis liek mazganam, lai šis met ūdens krūzi zemē. Šis nomet, un tur tūliņ rodas plata, plata upe, ka ne domas otru krastu saredzēt. Velns pieskrien klāt, tirina vienu kāju, tirina otru — redz, ka pāri nepārlēks. Jož atpakaļ uz pekles pagari pēc sava melnā vērša. Uzmet to uz muguras un lobj šurp, ko māk. Melnais vērsis dzer, dzer, vai pušu plīsdams, kamēr izdzer upi sausu. Nu velns tiek pāri un drāžas tālāk.

Pēc kāda laika krauklis, ko padzirdējis, iesakās:

— Vadzi, pamet aci atpakaļ: vai velns nav ticis mums uz pēdām?

Mazgans atskatās: kā tad, velns dzenas pakaļ, oļus gaisā sperdams, ka žvirkst vien.

Nu krauklis liek mazganam, lai šis met zaru slotu zemē. Šis nomet, un tur tūliņ rodas biezs, biezs mežs, ka ne domas izspraukties cauri. Velns pūlas gan ar nagiem, gan ar ragiem, bet iekšā netiek. Neko darīt, jānesas atpakaļ to gaisa gabalu uz pekles pagari pēc cirvja. Paķer cirvi, uzmet plecā un drāžas šurp. Atdrāzies cērt, cērt, kamēr izcērtas cauri, un nu joņo tālāk.

Pēc kāda laika krauklis atkal teiks mazganam:

— Pamet nu aci atpakaļ: vai velns nav ticis mums uz pēdām?

Mazgans atskatās: kā tad, velns dzenas pakaļ, zemes pikas gaisā sperdams, ka žvakst vien.

Nu krauklis liek mazganam, lai šis met smilšu vāceli zemē. Šis nomet arī, un tur tūliņ rodas milzu kalns līdz pat padebešiem. Velns gan atskrienas, gan palecas, bet augšā netiek. Neko darīt, jādzenas atpakaļ to gaisa gabalu uz pekles pagari pēc lāpstas. Atšaujas ar lāpstu, rok, rok, beidzot izrokas gan cauri. Nu jāvico bēgļiem pakaļ, bet velns tā nokausēts, ka vajāšana vairs nemaz nesokas. Tomēr viņš saņem pēdējos spēkus, ļeko, ļeko, teju pat, liekas, būtu klāt, te gailis nodzied savu kikerigī!

— Kad tevi velns! — vajātājs nolādas.

Tas jau vecs likums: kad gailis nodziedājis, velnam vairs nav palikšanas zemes virsū. Labi, ja neviens nepamana un var pa mijkrēsli vēl aizšmaukt līdz peklei. Aizdenderē, nabags, cik vēl jaudas. Mēle izkārta, spalva uz muguras aiz sviedriem vienās sprogās.

Tikmēr krauklis ar pārējiem jau muižā. Mazgans nezina vien, kā kraukli patencināt, bet šis tikai atbild: — Labs ar labu atdarās, — un projām ir.

Gailis savukārt tencina mazganu, ka tas šo no pekles pagares saulītē iznesis, un nodziedas tik skāņi, ka visa muiža saskrien kopā. Vecākie brāļi plēš matus aiz dusmām, ka jaunākais atpakaļ ar visu zelta gaili. Kungs lēkā aiz priekiem un sola jaunākajam brālim pat savu meitu par sievu — tāds znots jau zelta vērts!

— Ko niekus, kungs, — jaunākais brālis atbild, — kas nu zemnieka cilvēkam par radošanos ar kungu kārtu. Taču mūsu līgtais laiks jau aptecējis — izmaksā mums nolīgto algu, iesim uz mājām pie tēva.

Bet ļauna sirds jau nevar rimties! Brāļi ātrumā atkal ko sadomā un kungam klāt: šiem jau gan laiks iet uz mājām, bet mazganu lai vēl nelaižot, tas esot izlielījies, ka varot no dūmiem valgus vīt. Vai nu saimniecībā mazums valgu vajadzīgs, cik tur linu un kaņepāju nav jāpatērē! Bet kungam, ja mazgans vīšot, iznākšot viss par baltu velti — no dūmiem!

Kungam jau — kad tikai var ko izspiest, taču nu arī jaunākajam brālim mērs pilns.

— Es visus savus darbus esmu godam padarījis — gan pielīgtus, gan nepielīgtus. Ja kungam vēl nav gana, tad lai liek maniem brāļiem no dūmiem tos valgus vīt.

Kungam galva maza: kā viena ziņa iekšā, tā visas citas ārā.

— Jā, jā, novijiet jūs tos valgus! Katrs pa deviņi duči, citādi uz mājām netiksiet!

Tā nu vecākajiem brāļiem bija jāpaliek pie kunga no dūmiem valgus vīt, un, kazi, viņi vij tos vēl šo baltu dienu.

Jaunākais brālis pārnāca ar nopelnīto naudu mājās pie tēva. un uzcirta jaunu būdu. Nu abi dzīvo laimīgi un pin grozus ogām, sēnēm, āboliem un vēl šim un tam. Es tur aizgāju, vienu grozu nopirku, ieliku tanī šo pasaku un jums atnesu.

Kur mans vilciņš?

Tēvam bija trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis un dārzā liela ābele ar zelta āboliem. Reiz āboli sāka zust — katru nakti pa vienam. Tēvs sūtīja gudros dēlus pa kārtai ābeli sargāt, bet vai nu miega pūžņi nosargās: noliekas zem ābeles garšļauku un guļ krākdami. Nu sūta muļķīti ābeli sargāt. Viņš sēž zem ābeles līdz mazai gaismiņai — nekā. Domā jau istabā iet, te atskrien zelta putns un noknābj vienu zelta ābolu. Bet muļķītim izmaņas netrūkst: nogrābj putnu aiz astes ciet. Putns sāka gauži lūgties:

— Labo puisīt, laid mani vaļā! Es nekad vairs nenākšu pēc taviem āboliem.

Muļķīšam kļuva putna žēl un viņš sacīja:

— Es tevi labprāt palaistu, bet ko lai saku tēvam?

— Še, puisīt, ābols, še viena zelta spalva un atbildi tēvam tā: noķēru putniņu, atņēmu ābolu, palaidu putniņu, paturēju spalviņu!

No rīta muļķītis iedod tēvam ābolu un saka tā, kā putns mācījis. Tēvs top ļoti dusmīgs:

— Tādi man ir tie dēli — divi guļavas, trešais jēlcepa! Ja tev putns bija jau rokā, kāpēc laidi vaļā? Jājiet nu visi trīs putnu meklēt un bez tā mājās nerādieties!

Gudrie brāļi apseglo brašus kumeļus, bet muļķītim tēvs aiz dusmām tikai tādu nātna ķēveli vien iedod. Tikuši uz ceļa, gudrie brāļi saka:

— Ar to tukšprātiņu kopā nejāsim: viņš mums atkal ievārīs kādu putru. Vai nevarēji sust zem ābeles tāpat ka mēs? Tevis, dēļ nu mums jāklimst pa pasauli! Dzīsim viņu meža, lai vilki apēd!

Viņi iedzen muļķīti mežā un paši aizlaiž pa ceļu, ka nodimd vien. Muļķītis kuļas pa meža biezokni, kamēr iznāk kādā norā. Te viņš satiek vilku, kurš saka:

— Kāp nost no zirga.es to ēdīšu. Esmu tā izbadējies, ka ilgāk nevaru ciest.

Muļķītis gan lūdzas, bet neko darīt. Vilks apēd ķēveli un tad prasa:

— Uz kurieni tu grasījies jāt?

Muļķītis nu izstāsta visu no viena gala līdz otram. Tad vilks saka:

— Tik tālā ceļā kājām nevar doties. Sēsties man mugurā, es tevi aiznesīšu pie zelta putna.

Muļķītis sēdās vilkam mugurā un jāja lielu, ne mazu laiku, kamēr nonāca pie ķēniņa pils.

Vārti bija ciet, bet vilks uzslējās uz pakaļkājām, pārcēla muļķiti pāri sētai un sacīja:

— Ej vien droši iekšā: visi gul. Trešajā pils istabā būs zelta putns. Ņem viņu, bet dimanta būrīti neņem.

Muļķītis iegāja pilī, atrada putnu, bet nodomāja, ka putns varot izrauties, jāņem labak ar visu būri. Bet, kā pieskārās būrim, tā pamodās sargi, saķēra muļķīti un projām pie ķēniņa. Tas muļķītim jo bargi noprasīja, kāpēc šis nācis putnu zagt. Muļķītis nu izstāstīja visu no sakuma līdz galam, un tad ķēniņš sacīja:

— Es tev došu zelta putnu ar visu dimanta būrīti, ja tu man atvedīsi no kaimiņu ķēniņa valsts sudraba zirgu ar zelta krēpēm. Ja ne, tad tev gals klāt!

Muļķītis nosolījās to izdarīt un nobēdājies atgriezās pie vilka. Tas viņu sabāra par nepaklausību, lika sēsties mugurā un pēc liela, ne maza laika aiznesa viņu līdz otra ķēniņa pilij. Vilks atkal pārcēla muļķīti pāri sētai un teica:

— Ej vien droši iekšā: visi guļ. Pagalmā tu ieraudzīsi zirgu stalli. Pirmajā stiliņā būs sudraba zirgs ar zelta krēpēm. .Ņem zirgu, bet zelta apaušus neņem.

Muļķītis iegāja stallī, atrada zirgu, bet nodomāja, ka zirgs varot izrauties un aizbēgt, labāk jāņem ar visiem apaušiem. Bet, līdzko pieskārās apaušiem, te sargi pamodās, saķēra muļķīti

un aizveda pie ķēniņa. Tas muļķītim jo bargi noprasīja, kāpēc šis nācis zirgu zagt.

Muļķītis nu izstāstīja visu no sākuma līdz galam, un tad ķēniņš sacīja:

— Es tev došu zirgu ar visiem zelta apaušiem, ja tu man atvedīsi no kaimiņu valsts princesi ar zelta matiem. Ja ne, tad tev gals klāt!

Muļķītis nosolījās to darīt un nokaunējies gāja ārā pie vilka. Tas bija gluži noskaities, tomēr lika sēsties vien mugurā un pēc liela, ne maza laika abi nonāca pie trešā ķēniņa pils. Te vilks pārcēla muļķīti pāri sētai un sacīja:

— Noslēpies tur tanī rožu krūmā! No pils iznāks viena, tā būs aukle, iznāks otra, tā būs ķēniņa meita. Ķer to ciet un lec pāri sētai pie manis!

Muļķītis tā arī izdarīja, un šoreiz viss izdevās labi. Nu jāja atpakaļ līdz tai pilij, kur ķēniņa meita bija jāmij pret zirgu. Taču muļķītim meita bija tā iepatikusies, ka viņš nevarēja vien asaras valdīt, iedomādamies par šķiršanos. Tad vilks sacīja:

— Lai ķēniņa meita apsēžas tur zem ozola un gaida mūs. Es iešu viņas vietā. Kad dabūsi zirgu un būsiet kādu gabalu pajājuši, tad iesakies: «Kur mans vilciņš?» un es būšu klāt.

Labi. Vilks apmeta kūleni un kļuva par ķēniņa meitu. Muļķītis ieveda pilī neīsto ķēniņa meitu, dabūja zirgu, aizjāja ar īsto ķēniņa meitu un pusceļā ieminējās:

— Kur mans vilciņš?

Tūliņ neīstā ķēniņa meita apmeta trīsreiz kūleni, pārvērtās par vilku un drīzi jo drīzi panāca jājējus.

Nu jāja atkal līdz tai pilij, kur zirgs bija jāmij pret putnu. Taču vilks sacīja:

— Tik skaista ķēniņa meita var jāt tikai ar sudraba zirgu. Es iešu zirga vietā. Kad dabūsi zelta putnu un būsiet gabalu pajājuši, tad ieminies: — Kur mans vilciņš? — un es bušu klāt.

Labi. Vilks apmeta kūleni un kļuva par sudraba zirgu ar zelta krēpēm. Muļķītis ieveda pilī neīsto zirgu, dabūja zelta putnu, aizjāja ar ķēniņa meitu un pusceļā ieminējās:

— Kur mans vilciņš?

Neīstais zirgs apmeta trīsreiz kūleni, pārvērtās par vilku un drīz vien panāca jājējus. Kad viņi izjāja norā, kur muļķītjs bija vilku sastapis, vilks sacīja:

— Nu tu esi tikpat kā tēva mājās. Un, ja pienāk kāds spiedīgs brīdis, tad zini, kā vari mani atsaukt.

Muļķītis un ķēniņa meita vilkam no sirds pateicās, un viņš aizgāja savu ceļu. Muļķītis gribēja atpūsties pēc ilgās jāšanas, sapina zirgu, uzlika putna būri eglē, abi ar ķēniņa meitu apgulās saulgozī un iemiga.

Pašulaik arī gudrie brāļi jāja mājās cauri mežam un gudroja visādus nieku stāstus, ko tēvam stāstīt, kāpēc šiem neesot veicies. Te, norā izjājuši, viņi ieraudzīja muļķīti, ķēniņa meitu ar zelta matiem, sudraba zirgu ar zelta krēpēm un zelta putnu dimanta būrī. Ļaunajiem brāļiem tūliņ bija padoms rokā. Viņi nokāva muļķīti, paņēma zirgu un putnu, piekodināja ķēniņa meitai klusēt, ja grib dzīva palikt, noslēpa muļķīti žagaru kaudzē un devās ar visām mantām pie tēva. Tur viņi piestāstīja tēvam pilnu galvu ar dažādiem meliem, kā tikuši pie šīm mantām, un sūrojās, ka muļķītis esot šiem noklīdis un pazudis. Tēvs gan bēdājās un nožēloja, ka laidis muļķīti tādos grūtos ceļos, bet ko tur vairs darīt! Vīkša tikai kāzas, jo vecākais brālis grasījās precēt ķēniņa meitu.

Taču muļķītis pirms miršanas bija paguvis izčukstēt tos vārdus: — Kur mans vilciņš? — Un vilks, kur bijis, kur nebijis, tūliņ klāt. Paķēra muļķīti uz muguras un skrēja lielu, ne mazu laiku, kamēr nonāca pie avota, kurā bija dzīvības ūdens. Tur viņš muļķīti nomazgāja, un tas atdzīvojās. Tad vilks viņam sacīja:

— Tagad steigsimies uz tavām tēva mājām: tur rīko kāzas tavam vecākajam brālim ar ķēniņa meitu.

Nu viņi auļoja tā, ka kājas pie zemes nemetās, un notika mājās īstā laikā. Muļķītis izstāstīja tēvam visu, kas noticis, un vilks stāstīto apliecināja. Tēvs padzina vecākos brāļus pasaulē, bet muļķītis apprecēja ķēniņa meitu un palika mājās par mīļo dēlu. Un, ja viņam pienāk kāds spiedīgs brīdis, viņš tikai ieminas: — Kur mans vilciņš? — un viss ir atkal labi.

Čūskas gredzens

Kādā pilsētā dzīvo ķēniņš un netālu no pilsētas — nabaga vīrs, kurš ik dienas iet mežā žagarus lasīt. Pusi žagaru viņš pārdod pilsēta, otru pusi nes uz mājām. Kad vecais nomirst, dēls dara tāpat. Pilsētā vecā vīra dēlu citādi nesauc kā par žagaru lasītāju. Reiz viņš mežā apmaldās. Staigā nabags krustām šķērsām, kamēr beidzot izkļūst uz gluži sveša ceļa. Pa ceļu brauc balta kariete, priekšā četri balti zirgi. No karietes izkāpj balts vīriņš un piedāvā žagaru lasītājam zelta šķirstiņu pirkt. Viņš apgroza šķirstiņu un saka:

— Spīd jau gan, bet kā bez naudas pie tik smalkām mantām tikt?

— Nu, ja tev nav naudas, tad dod man savu cirvi un žagaru sienamo virvi, tikai pirms trim dienām šķirstiņu vajā netaisi.

Labi — vienojas. Žagaru lasītājs priecīgs steidzas pa to pašu ceļu uz pilsētu. Viņš domā pārdot šķirstiņu par lielu naudu un nopirkt jaunu cirvi un jaunu virvi. Taču pilsētā neviens negrib šķirstiņu pirkt. Visi domā, ka žagaru lasītājs to zadzis, un kuram tad patīk ar zagtām mantām piņķēties! Neko darīt — jāiet uz mājām bez cirvja, bez virves un pat bez maizes kumosa. Nonācis atkal mežmalā, nabadziņš vēlreiz aplūko šķirstiņu un tad, dusmu pārņemts, laiž to pret akmeni. Šķirstiņš sašķīst gabalos, bet no tiem izlien čūska, aptinas žagaru lasītājam ap kaklu un saka:

— Negribēji trīs dienas gaidīt, tad nēsā tagad mani ap kaklu trīs gadus un trīs mēnešus, pirms saņemsi to, kas tev bija nolemts.

Neko darīt — nonēsāja arī. Bet, kad nosacītais laiks bija notecējis, čūska nokrīt no kakla un iedod žagaru lasītājam gredzenu. To vajagot ieņemt mutē, tad notikšot viss, ko tai brīdi vēloties. Nu vīram pēc sūrām dienām sākas laimīgi laiki. Viņš ieņem gredzenu mutē un vēlas:

— Kaut te būtu galds ar gardiem ēdieniem un dzērieniem!

Galds un ēdamais mirklī klāt. Vīrs nu mielojas pēc patikas.

Taču maizes drupatas neklājas zemē sviest. Viņš ieņem gredzenu mutē un vēlas:

— Kaut man būtu suns, kas drupatas uzlasa!

Suns tūdaļ klāt. Bet labi paēdušam kājas negrib lāgā klausīt, un žagaru lasītājs vēlas:

— Kaut būtu zirgs pie rokas, kas mani uz ķēniņa pili aiznestu, un tam zirgam uz segliem labas drānas!

Zirgs ar drānām tūdaļ klāt. Žagaru lasītājs pārģērbjas un tad jāj uz ķēniņa pili. Pilsētā neviens viņu vairs nepazīst. Ķēniņa pilī viņš dzird jauku mūziku. Tad viņš ieņem gredzenu mutē un vēlas:

— Kaut man būtu pārāki muzikanti nekā pašam ķēniņam!

Muzikanti tūdaļ klāt un spēlē tik jauki, ka visa pilsēta saskrien klausīties. Ķēniņš dabū to zināt un pavēl, lai svešais vīrs ar saviem muzikantiem rīt pulksten astoņos būtu pie šā pilī. Taču viņi aizguļas un ierodas pilī tikai pulksten desmitos. Ķēniņš nu pikts bez gala, ka šā pavēlei neesot klausījuši, bet žagaru lasītājs ieņem gredzenu mutē un vēlas:

— Kaut pils pulkstenis rādītu tikai astoto stundu!

Tas arī tā notiek, un ķēniņš nebeidz vien par to brīnīties. Beidzot viņš saka:

— Ja vari ierīkot ap manu pili skaistu dārzu un dārzā sasaukt dziedātāju putnus veseliem bariem, tad došu tev savu meitu par sievu!

Nu, ja tāda balva gaidāma, tad prieks censties! Nakti žagaru lasītājs ieņem gredzenu mutē, un acu mirklī uzrodas jauks dārzs un tanī bariem vien salaižas visādi dziedātāji putni. No rīta ķēniņš priecīgs bez gala par tādiem neredzētiem brīnumiem. Viņš atdod princesi, kā solījis, bet tā negrib iet pie žagaru lasītāja ne lūdzama. Taču, kad tēvs ar bardzību meitu piespiež, šī paklausa arī, zobus sakodusi, bet klusībā nolemj tikt no tāda vīra vaļā. Pēc kāzām viņa saka:

— Vīriņ, parādi man savu gredzenu!

— Jā, jā, sieviņ, tikai neņem mutē!

Bet, līdzko vīrs gredzenu iedod, sieva ieņem to mutē un vēlas:

— Kaut mans virs klinšu pagrabā būtu!

Tūdaļ šis, nabadziņš, atrodas klinšu pagrabā un nu lej rūgtas asaras, ka ļāvies tā piemuļķoties.

Tad kādā dienā suns saka uz zirgu:

— Vai zini, ko dabūju dzirdēt? Mūsu saimnieks ieslēgts klinšu pagrabā. Iesim viņu glābt. Es uzodīšu pagrabu, un tu saspersi pagraba sienas ar kājām!

Tā arī abi izdara. Nu saimnieks no pagraba ārā un nezina, kā pateikties saviem uzticamajiem draugiem. Bet ko lai dara tālāk? Iet nabadziņš pa ceļu gauži noskumis, te satiek to pašu vīriņu.

— Kas nu tev tagad par bēdām?

Šis izstāsta visu, kas un kā. Uz brīvām kājām būtu, bet kā lai maizi nopelna?

— Maizes man diezgan, iznāks arī tava tiesa. Nāc man trīs gadus uguni kurt zem trim katliem, tad iemācīšu tev trīs amatus, kas tev lieti noderēs.

Ies ari. Pēc trim gadiem vecais vīriņš mācīs trīs amatus. Viņš pārvēršas par zelta putniņu, par mušu, par kaķi un liek arī žagaru lasītājam tā darīt. Šis rauga vienreiz — neizdodas, rauga otrreiz — neizdodas, rauga trešo reizi — izdodas. Nu vīrs atkal ir uz zaļa zara.

Kādu dienu ķēniņš ar princesi sēž pie loga un ierauga dārzā zelta putniņu. Ķēniņš liek princesei atvērt logu, lai putniņš ieskrietu istabā. Jā, tikko atver logu, šis ieskrien arī. Putniņu nu ieliek zelta būrītī, un pati princese to baro ar visādiem gardumiem. Te kādu reizi princese sadomā nosnausties diendusā. Putniņš aši kļūst par mušu un ielien princesei mutē paskatīties, vai gredzens tur atrodas. Kā tad, kur šis paliks! Nu muša pārvēršas par kaķi un noķer peli. Kaķis ielec gulta un iebāž peli princesei mutē. Princese pamostas un pārbijusies spļauj peli ārā, bet spļaujot no mutes izkrīt čūskas gredzens. Kaķis paķer gredzenu un pa logu lauka. Te viņš kļūst atkal par cilvēku un, ieņēmis gredzenu mutē, vēlas:

— Kaut princesei būtu piecas pēdas garš deguns!

Acu mirklī princesei tāds deguns kā pātagas kāts. Kur nu ar tādu degunu lai rādās? Ķēniņš izsola daudz naudas, lai degunu pataisītu īsāku. Nāk visādi dakteri — nekā nevar līdzēt. Nāk vārdotāji, pūšļotāji un riebēji no malu malām — tikpat tā labuma. Nāk braucītāji, spaidītāji un knaibītāji — cik garš bija, tik palika.

Te kādu dienu pilī ierodas ķēniņa pazudušais znots. Prince viņu ieraudzījusi, tūliņ noprot, no kuras puses vējš pūš. Viņa krīt vīram pie kājām, lūdzas piedošanu un solās turpmāk būt laba sieva. Vīrs ieņem gredzenu mutē un izdziedē degun vienā mirklī. Princese nu turēja vārdu, un viņi dzīvoja laimīgi.

Gudrais puika

Puika ganīja ezera malā cūkas un vija pastalām auklas. Te no ezera izlīda velns un uzprasīja:

— Ko tu te dari?

— Viju virvi, jo gribu ezeru savilkt kopā!

— Vai, tā gan nedari! Kur tad es ar sievu un bērniem dēšos?

— Kāda man bēda? Es tik ilgi pūlējos, virves vīdams, ka atlikt šo darbu vairs nekādi nevaru.

Nu velns sprukās: kā varētu šādu nelaimi novērst? Solās puikam atlīdzināt pūliņus, lai tikai ezeru liekot mierā. Puika tad arī beidzot piekāpjas: ja velns piebēršot šim ratu rumbu pilnu ar naudu, tad šis ezeram klāt neķeršoties.

— Tas nu ir prātīgs vārds! Pēc trim dienām būšu ar naudu klāt!

Kamēr velns pēc naudas, tikmēr puika izrok dziļu, dzīļu bedri un uzliek tai ratu rumbu virsū. Trešajā dienā velns atstiepj lielu maisu zelta naudas un ber rumbā. Ber, ber, izber visu maisu, bet rumba tukša, ka tukša.

Tā velns pūlas deviņreiz deviņas dienas, bet tomēr rumbu nevar piepildīt.

Beidzot viņš saka:

— Naudas man vairāk nav, bet ezeru tu arī nedrīksti kopā vilkt, jo es esmu stiprāks par tevi: iesim bļauties, tad pats redzēsi.

Puika ar mieru. Nu velns bjāva tā, ka zeme trīcēja un mākoņi gabaliem vien vēlās lejup. Bet puika meklēja akmentiņus. Velns nobrīnījās un prasīja:

— Ko tu ar tiem iesāksi?

— Aizbāzīšu ausis, citādi tās pārplīsis, kad es laidīšu bļāvienu vaļā.

— Ko, pārplīsis? — velns sabijās. — Vadzi, tad labāk nebļauj vis! Iesim sviesties.

Norunāts. Velns paķēra akmeni un uzsvieda tik augstu, ka tas tikai pēc trini stundām atnāca atpakaļ un dziļi iekrita zemē.

Puika paņēma velna nūju un ilgi noskatījās uz to.

— Ko tu tā skaties? — velns nenocietās.

— Man gandrīz vai žēl tās nūjas, jo, kad es to sviedīšu, tad ātrāk par trim gadiem tā atpakaļ neatnāks.

— Vai traks! Tad nesvied vis: tā man dārga piemiņa no vectēva tēva. Iesim labāk skrieties!

Un velns tūliņ aizšāvās kā dzīvais vējš un viens divi bija ezeram apkārt.

Bet puika smēja lielo smējienu:

— Ja tu tik vien vari paskriet, tad man kauns ar tevi skrieties; ej skrejies ar manu jaunāko brāli.

Viņš pieveda velnu pie liela akmens, aiz kura gulēja zaķis, un uzsauca garausim:

— Ļipiņ, aiziet!

Zaķis, ausis saslējis, laida, ko mācēja, laukam pāri un krūmos iekšā.

— Vai redzēji, kā skrien mans jaunākais brālis? — puika lielījās. — Viņš liek kājas pār pleciem un tad vēl tik ātri tiek uz priekšu; kas tad notiktu, ja viņš ņemtu kājas palīgā?

Velns patiešām noturēja zaķa izslietās ausis par kājām, kas pārliktas pāri pleciem, un brīnījās tavu brīnīšanos:

— Ja tu, tāds mazs puika, jau esi tik nadzīgs, kādam gan jābūt tavam tēvam? Vai nevari man viņu parādīt?

— Kāpēc ne? Nāc līdzi!

Puika veda velnu pāri laukam uz māju pusi. Uz lauka velns ieraudzīja ecēšas:

— Kas tie par skrāpjiem?

— Ar tiem mans tēvs saglauž matus.

Gāja atkal gabaliņu, ieraudzīja rulli.

— Kas tas par baļķi?

— Ar to mans tēvs čakarē pīpi.

Gaja atkai gabaliņu, ieraudzīja arklu.

— Kas tas par sakārni?

— Ar to mans tēvs tīrī degunu.

Nonāca līdz dārzam un ieraudzīja bišu stropus. Velns nesaprašanā atkal vaicā:

— Kas tās par vācelēm?

— Tanīs mans tēvs brilles glabā; viņš jau krietni gados un bez brillēm nevar saredzēt blusas ķert.

— Bet kas tie par kukaiņiem, kas lodā gar brillēm?

— Tās jau ir tās blusas.

Velns nu gribēja par visu varu pārliecināties, ka ar brillēm var labāk redzēt, pieliecās pie stropa un mēģināja attaisīt vaļā. Taču bites bruka viņam virsū, dzeldamas kā trakas, un velns bļaudams un lādēdamies deva kājām ziņu.

Brālis meklē māsas

Vienam ķēniņam bija trīs meitas, bet neviena dēla. Meitas šad tad nopriecājās, ka pēc tēva nāves mantošot valsti, bet liktenis bija lēmis citādi. Ķēniņam nomira sieva, viņš apņēma otru, un tai piedzima dēls, valsts mantinieks. Nu meitām cerības vējā. Šīm tas laikam ķērās pie sirds, jo tādas kā šķērsām sagriezušas vienmēr rādījās, nemaz vairs negribēja pie tēva dzīvot. Zināms, teikt jau to nevienam neteica, bet varēja manīt, ka nekāds labais prāts vis nav.

Kādu dienu visas trīs lūdza tēvam, lai ļaujot šīm gar jūrmalu pastaigāties. Tēvs ļāva arī — kas tur liels? Bet, kā meitas aizgāja, tā ar to gājumu pazuda, kā ūdenī iekritušas. Visi lauzīja galvas, kur viņas tā būtu varējušas palikt, bet, kas pagalam, — pagalam. Tikai vēlāk ķēniņa dēls, nu jau liela cilvēka kārtā nācis, sāka tēvam apvaicāties:

— Man taču esot māsas bijušas. Kur tad tās pagaisušas?

— Bija, bija, dēliņ, bet uz jūrmalu aizgāja, jūrmalā pazuda. Kas to lai zina, kā un kur viņas pagaisa!

— Kas tad jus par cilvēkiem, ka nemeklējāt rokā?

— Kā nu nemeklējām! Izmeklējām jūrmalu smalki jo smalki, bet ne ziņas, ne miņas!

— Nē, tā tas nevar palikt! Laidiet mani pasaulē, tēt, gan es viņas atradīšu! Izmalšu visu pasauli no vienas malas līdz otrai, gan viņu pēdas sadzīšu.

— Labi, labi, dēliņ! Lai tevi laimīte pavada!

Un nu ķēniņa dēls aiziet pasaulē māsas meklēt. Iet, iet lielu, ne mazu laiku, nonāk pie varen bieza meža, ka ne cauri izspraukties, ne arī kādu teku ieraudzīt. Nogājies nabadziņš, kājas vairs neklausa, apmetīsies zem kupla ozola atpūsties. Līdzko apsēžas, te miegs arī klāt. Sapni viņš redz, ka aiz meža sākas līdzens ceļš, tam galā tāda kā pils un virs tās zelta vaiņags. Pamostas un prāto:

— Tukši nieki vai patiesība? Jālaužas mežam cauri raudzīt!

Izlaužas mežam cauri un patiesi ierauga nosapņoto ceļu. Nu viņš ielīksmots soļo naski uz priekšu. Noiet vienu jūdzi, noiet otru — mežs vien apkārt ir. Noiet trešo jūdzi, ierauga ceļa malā skaistas vara mājas. No koka tur itin nekā: sienas vara. jumti vara, durvis, logi — viss no vara.

— Te gan jauka dzīvošana! Jāiet iekšā paciemoties!

Ieiet istabā un ierauga saimnieci pie galda.

— Labdien, saimniec! Vai ciemiņus arī gaidi?

— Gaidu, gaidu katru dienu! Nāca šādi, nāca tādi, tikai pusbrāli velti vien nogaidos!

— Pusbrālis ir klāt! Vai esi mana māsa, ķēniņa meita, kas jūrmalā pazuda?

— Jūrmalā pazudām vīsas trīs reizē; es esmu vecākā, mani Vējš atprecēja uz šejieni. Bet, brālīti labais, sargies no Vēja, ka vakarā, mājās nākdams, tevi neierauga! Še tev vara bunduliņš par piemiņu. Tas tev dos ēst un dzert, ko vies velēsies, un tagad paslēpies mežā zem kokiem.

Brālis noslēpās ari zem kupliem kokiem un gaida, kas nu būs. Te, saulei pošoties uz rietu, padzird tālumā jau kokus šņācam; saulei noejot, Vējš brāž pār koku galotnēm, koki lokās, mežs krāc, un liekas, visas vara mājas būs sagāztas čupu čupas. Tad viss apklust, un brālis prāto:

— Bargs viņš ir gan, šis mans svainis, bet uz ilgu trakošanu nav. Jālavās pie loga paskatīties, kāds viņš izskatās istabā ienācis.

Pielavās pie loga un redz skaistu, laipnu vīru sēžam pje galda. Nu ķēniņa dēls vairs nevar nociesties, iet iekšā un saka:

— Labvakar, svaini! Vai gaidīji radiniekus?

— Labvakar, labvakar, kā nu negaidīsi Nāc sēsties galda galā, man tagad vaļas patērzēt.

Un abi draudzīgi notērzēja visu nakti.

No rīta svainis izvada radinieku un šķiroties saka:

— Tu, brāl, esi pilnā plaukā, tev laiks līgavu raudzīties. Un, ja tev nedienas uzbruktu, piemini mani — steigšos palīgā.'

Ķēniņa dēls patencina un naigiem soļiem steidzas tālāk. Noiet vienu jūdzi, otru — mežs bijis, mežs paliek. Noiet trešo un ierauga ceļa malā skaistas sudraba mājas. No koka tur nav itin nekā: sienas sudraba, jumti sudraba, durvis, logi — viss no sudraba.

— Te gan būtu jauka dzīvošana! Jāiet paciemoties!

Ieiet istabā, ierauga saimnieci pie galda.

— Labdien, saimniec! Vai ciemiņus gaidīji?

— Gaidu, gaidu katru dienu! Nāca šādi, nāca tādi, tikai pusbrāli vien velti izgaidos!

— Pusbrālis ir klāt! Vai tu esi mana māsa, ķēniņa meita, kura jūrmalā pazuda?

— Jūrmalā pazudām visas trīs reizē; es esmu vidējā, mani Lietus atprecēja uz šejieni. Bet, brālīti labais, sargies no Lietus, ka vakarā, mājās nākdams, tevi neierauga! Še tev par piemiņu šis sudraba maciņš. Tanī tev nekad netrūks naudas, un tagad paslēpies mežā zem kokiem.

Brālis noslēpās arī zem kupliem kokiem un gaida, kas nu būs. Te, saulei uz rietu pošoties, nāk Lietus lielā spēkā mežam pāri un jau tālumā dzird ūdeņus gāžamies, bet, saulei noejot, viss mežs baltum balts no varenām lietus gāzēm. Tad viss apklust, un brālis prāto:

— Bargs viņš ir gan, šis mans svainis, bet uz ilgu trakošanu nav. Jāpielavās pie loga paskatīties, kāds viņš izskatās, istabā ienācis.

Pielavās pie loga un redz, ka pie galda sēž skaists un laipns vīrs. Nu ķēniņa dēls nevar vairs nociesties, iet iekšā un uzrunā viņu:

— Labvakar, svaini! Vai radiniekus arī gaidīji?

— Labvakar, labvakar, kā nu negaidīsi Nāc sēsties galda galā, nu man arī vaļas patērzēt.

Tā viņi draudzīgi notērzēja visu nakti.

No rīta svainis, izvadot radinieku, saka:

— Tu, brāl, esi pilnā plaukā, tev laiks līgavu raudzīties. Un, ja tev uzbrūk nedienas, tad piemini mani — steigšos palīgā.

Ķēniņa dēls patencina un naigiem soļiem dodas tālāk. Noiet vienu jūdzi, otru — mežs bijis, mežs paliek. Noiet trešo jūdzi un ierauga ceļa malā zelta mājas. No koka itin nekas: sienas, jumti zelta, durvis, logi — viss no zelta.

— Te gan būtu jauka dzīvošana! Jāiet paciemoties!

Ieiet istabā un ierauga saimnieci pie galda.

— Labdien, saimniec! Vai ciemiņus gaidīji?

— Gaidu, gaidu katru dienu! Nāca šādi, nāca tādi, tikai pusbrāli vien velti izgaidoši

— Pusbrālis ir klāt! Vai esi mana māsa, ķēniņa meita, kas jūrmalā pazuda?

— Jūrmalā pazudām trīs māsas reizē; es esmu jaunākā, mani Krusa atprecēja uz šejieni. Bet, brālīti labais, piesargies no Krusas, ka vakarā, mājās nākdams, nepamana tevi. Še tev par piemiņu zelta gredzentiņš, ja tam skatās cauri, tad redz visu, kas notiek pasaulē, gan virs zemes, gan apakš zemes. Un nu paslēpies zem kupliem kokiem.

Ķēniņa dēls paslēpjas zem kupliem kokiem un gaida, kas nu būs. Saulei pošoties uz rietu, dzird jau tālumā Krusu krācam, saulei noejot, saceļas tāds negaiss, ka jādomā — viss būs sakapāts drupu drupās. Tad negaiss aprimst, un brālis prāto:

Bargs viņš ir gan, šis mans svainis, bet uz ilgu trakošanu nav. Jāpielavās pie loga paskatīties, kāds viņš izskatās. Istabā ienācis.

Pielavās pie loga un redz pie galda sēžam skaistu un laipnu vīru. Nu ķēniņa dēls nevar vairs nociesties, iet iekšā un uzrunā viņu:

— Labvakar, svaini! Vai radiniekus arī gaidīji?

— Labvakar, labvakar, kā nu negaidīs! Nāc sēsties galda galā, man tagad ir vaļas patērzēt.

Tā viņi draudzīgi notērzēja visu nakti.

No rīta svainis izvada radinieku un saka:

— Tu, brāl, esi pilnā plaukā, tev laiks līgavu raudzīties Un, ja tev uzbrūk nedienas, piemini mani — steigšos palīgā'

Ķēniņa dēls patencina un iet savu ceļu tālāk. Iet vienu dienu, otru — nekā jauna neredz, bet trešajā dienā ierauga lielu pilsētu. Pilsētas vidū kalns, uz kalna ķēniņa pils — taisni tāda kādu viņš sapnī redzējis. Nu ķēniņa dēls saprot, ka nonācis īstajā vietā, un sāk apjautāties vienam otram, kas te no jauna.

— Ai, bāliņ, pie mums nekā laba nav! — tā šie steidz atbildēt. — Mūsu ķēniņam viena vienīga meita, par viņu nav skaistākas visā pasaulē. Bet viņai uzlikts lāsts: viņa var iziet par sievu tikai pie tāda, kas pārspēj viņu gudrībā. Precinieki nākuši jau no malu malām, bet neviens nav viņu pārspējis un visi samesti cietumā. Ej vien savu ceļu tālāk, ka tev arī neuzkrīt nelaime!

— Bet ja nu es esmu tas īstais?

Šie tikai nosmejas — vai nu pirmais tāds pavieglais redzēts! Ķēniņa dēls jau grib iet uz pili, te ierauga vecu ubadziņu — sēž, savilcies kankaros, ne ēdis, ne dzēris.

— Ai, tētiņ, es taču varu tev palīdzēt!

Paņēma savu vara bunduliņu, paēdināja vecīti, piebēra viņam pilnu klēpi naudas no sudraba maciņa. Vecītis šo nenotencināt:

— pienāks laiks, dēliņ, varbūt varēšu tavu labu sirdi atmaksāt!

Ķēniņa dēls to nemaz nedzird, domā tikai par daiļo līgavu pilī. Dodas uz turieni, un, nudien, vai acis apžilbst, tik daiļa ir ķēniņa meita. Viņš tūliņ bildina šo, un viņa gatava nācēja, lai tikai šonakt izguļoties pilī, rīt iešot līdzi. Ķēniņa dēls nu varen priecīgs, ka viņam tā laimējies, un — kā jau arvien, cilvēks pārliekā priekā neapdomā galu — parāda līgavai vara bunduliņu un izstāsta, ko ar to var darīt. Līgava nesaka nekā, bet, kad šis aizmidzis, pavēl sargiem:

— Metiet cietumā šo ķēniņa dēlu, kas nācis pēc mana vaiņaga!

Pils sargi sagrābj aizmigušo un iemet cietumā. Bet ķēniņa dēls nu atminas, ko pirmais svainis solījis, un sauc:

— Svaini, svaini, palīdzi man!

Tūliņ Vējš tā sāka trakot, ka sagāza gan pili, gan cietumu drupu drupās, bet visi cilvēki palika sveiki un veseli. Ķēniņa dēls iznāca no cietuma un palūdza svainim labākas drēbes. Tas ieģērba viņu varā no galvas līdz kājām, un ķēniņa dēls gāja atkal bildināt līgavu. Šī viņu nepazina un laipni atbildēja:

— Labprat iešu pie tevis par sievu, bet, redzi, kāda mums nelaime notikusi: vētra pili sagāzusi drupās.

— Tas nekas, — šis laimē atbild, — man tāds maciņš, kurā nekad netrūkst naudas. Uzcelsim jaunu pili.

Un saber šai pie kājām veselu kaudzi sudraba.

Līgava ļoti priecīga un vakarā guldina viņu mīkstā jo mīkstā gultā. Līdzko viņš aizmidzis, šī paņem maciņu un pavēl pils sargiem:

— Metiet cietumā šo ķēniņa dēlu, kas nācis pēc mana vaiņaga!

Pils sargi sagrābj aizmigušo un iemet citā cietumā, kas taisīts vēl stiprāks par pirmo. Bet ķēniņa dēls atminas, ko otrs svainis solījies, un sauc:

— Svaini, svaini, palīdzi man!

Tūliņ Lietus sāk gāzties tik briesmīgi, ka izskalo cietuma pamatus, un ķēniņa dēls smiedamies iznāk laukā. Viņš palūdz svainim jaunas drēbes, un tas ieģērbj viņu sudrabā no galvas līdz kājām. Nu viņš atkal dodas pie līgavas un bildina to. Šī viņu nepazīst un solās par sievu ar lielāko prieku. Ķēniņa dēls nezina, ko iesākt aiz laimes, bet līgava pamana viņam pirkstā māsas doto gredzenu un tūliņ taujāt, kur viņš tādu ņēmis. Šis, aplamnieks, visu izstāsta un izrāda, un viņai to vien vajaga. Kad šis vakarā apguldināts mīkstā jo mīkstā gultā un iemidzis, viņa nomauc tam gredzenu un pavēl pils sargiem:

— Metiet cietumā šo ķēniņa dēlu, kas nācis pēc mana vai- ņagal

Sargi sagrābj aizmigušo un iemet trešaja cietumā, kas vēl stiprāks par iepriekšējiem. Bet ķēniņa dēls pamostas Un atceras, ko trešais svainis solījis, un sauc:

— Svaini, svaini, palīdzi mani

Tūliņ Krusa klāt un tā sakapā sargus, ka neviens dzīvs nepaliek. Ķēniņa dēls nu palūdz svainim jaunas drēbes, un tas ieģērbj viņu zeltā no galvas līdz kājām. Kad viņš ieiet pje līgavas, šī ne acu vairs nevar nolaist no precinieka, tik ļoti viņš tai patīk, tomēr solīties vēl nevarot. Ja pratīšot trīs reizes tā paslēpties, ka šī viņu nevarēšot atrast, tad gan.

Neko darīt, jāiet vien slēpties. No rīta iziet no pilsētas un gudro, kur varētu paslēpties. Te paceļ acis un ierauga to pašu veco nabadziņu, kuru nesen pamielojis.

— Ko, dēliņ, tāds noraizējies?

— Tā un tā man gadījies, tas un tas man jādaral

— Tā nav nekāda lielā klizma, — vecītis atbild. — Še tev šķlltaviņas: šķil pirmo reizi, redzēs, kas tad būs; ja nepietiek, šķil otro reizi, redzēs, kas tad būs, un ja vēl nepietiek, šķil trešo reizi, tad nu vajadzētu but gana!

Ķēniņa dēls patencina un šķiļ pirmo reizi. Kur gadījusies, kur ne, pielien milzu čūska, aprij viņu un iegrimst dziļi zemē! Viņi jau domā, ka labi noslēpušies, te čūska nemierā sakustas un saka:

— Tu esi atrasts, tavas līgavas acu stars svilina man sānus!

Neko darīt, zeme atveras, čūska izmet ķēniņa dēlu ārā. Viņš uzkāpj ozolā un šķiļ otrreiz. Pielaižas milzu ērglis, aprij viņu un paceļas aiz mākoņiem neapzināmā augstumā. Tomēr ari tas nelīdz, ērglis pēc brītiņa saka:

— Tu esi atrasts, tavas līgavas acu stars svilina man sānus!

Viņš nolaižas zemē un izmet ķēniņa dēlu ārā. Dēls šķiļ trešo reizi. No jūras dziļumiem izšaujas milzu zivs, aprij viņu un nogrimst jūras dziļumos. Taču arī tas nelīdz, drīz vien zivs saka:

— Tu esi atrasts, tavas līgavas acu stars svilina man sānus!

Zivs izpeld krastā un izmet ķēniņa dēlu smiltīs. Viņš aiziet pie līgavas un teic:

— Tava acs un mans gredzens — tiem nepārvarams spēks, taču ļauj man vēl vienu reizi slēpties.

— Labi, — šī atbild un nosmejas: —Ja tās reizes tevi atradu, tad atradīšu ari šoreiz.

Bet pils pagalmā ķēniņa dēlu gaida tas pats vecītis ar zelta putniņu rokā. Putniņš saka:

— Atvēli man sava tēva dārzā vienu zelta ābolu, tad tevi paslēpšu tā, ka neviens neatradīs!

Labi, viņš atvēlot. Putniņš pārvērta ķēniņa dēlu par zelta saktu un nemanot piesprauda līgavai apkaklē. Viņa tikmēr lūkojās caur gredzenu, kur ķēniņa dēls paslēpies. Skatījās zemes dziļumos, gaisa augstumos, jūras bezdibeņos — kā nav, tā nav. Beidzot piekususi uzmauca gredzenu pirkstā un sauca:

— Tu mani pārspēji! Esmu tava uz visiem laikiem!

To dzirdot, ķēniņa dēls pasmējās līgavai pie krūtīm. Putniņš pārvērta viņu par cilvēku un atgādināja solījumu. Ķēniņa dēls nu saderēja līgavu un veda uz tēva mājām, bet putniņš lidoja viņiem dziedādams līdzi. Mājās pārnācis, ķēniņa dēls tūliņ devās dārzā pie ābeles, lai nu putniņam atļautu zelta ābolu noraut, bet tas sacīja:

— Kā lai ņemu, kā lai dabūju? Zelta ābelei tīkls pārvilkts, tāpēc jau lūdzu tavu palīdzību.

Ķēniņa dēls ieskatās: patiesi, ābelei pārvilkts smalks jo smalks tīkls. Viņš lēni jo lēni atbīdīja to sānis, lai tas nesamudžinās, un pasniedza putniņam solīto ābolu. Bet, līdzko norāvis ābolu, te arī tēvs dārzā:

— Kam norāvi, dēls, zelta ābolu, ko es tā saudzēju?

Bet dēls atbild: — Tēt, vai ar dusmām sagaidāt mani mājās? Māsas uzmeklēju, labās mantās iedzīvojos! Zelta ābolu norāvu, bet zelta līgavu pārvedu!

Ķēniņš atzina, ka dēlam taisnība, un rīkoja varenas kāzas — septiņas dienas, septiņas naktis.

Vecais zaldāts

Kad Brencis bija savus divdesmit piecus gadus ķeizaram nokalpojis, viņam iedeva kukuli maizes, trīs grašus naudas un atlaida mājās. Iebāza vecais zaldāts savu algu somā un devās ceļā. Gāja, gāja, te nāk pretī veca sieviņa un sāk lūgties, lai atmetot šai kādu nieku. Zaldātam sirds īsta vieta un kārtība arī kaulos iedzīta: sadalīja ir naudu, ir maizi trijās daļās, vienu iedeva sieviņai, divas paturēja pats un gāja tālāk. Bet necik tālu nebija ticis, te nāk pretī noplīsis puika — lai jel dodot kādu grasīti! Atdeva tam otru grasi un otru maizes riku. Necik ilgi nebija pagājis, te velkas pretī vecs vīriņš: lai pažēlojot nabadziņu! Atdeva zaldāts pēdējo un noteica:

— Nu var nākt kaut vai simt ubagu, man nav vairs ne plika graša pie dvēseles!

— Tas nu gan nav labi, ka tu pats paliec pavisam tukšā, — vecītis saka. — Ņem kaut šo veco maišeli, gan tas tev noderēs.

Zaldāts pasmejas, taču dāvanu nonicināt negrib. Pasit maišeli padusē un iet savu ceļu. Pēc kāda laika iegribas uzvilkt dūmu — skatās, tabakas maks tukšs. Izčamda ubaga doto maisu, vai tur kaut siena smalkumi nebūs aizķērušies — ir to nav.

— Tīrā posta reize! — Brencis nopūšas. — Vai tur nevarēja būt pusmārciņa tabakas!

Te maišelis nokust, un patiesi — pusmārciņa tabakas iekšā — un laba tabaka turklāt. Nu zaldāts aizkūpina savu koka pīpīti un nodomā:

— Ja tabaka gadījās, kāpēc tur nevarētu gadīties maize?

Maišelis atkal nokust, un maize iekšā gan. Tagad zaldāts pārlieku priecīgs par tik teicamu maisu un nebēdā nenieka. Bet otrā dienā sametas nejauks laiks: pūš ass ziemelis, līst auksts lietus, un Brencis nezina, ko aiz prieka darīt, kad pievakarē sasniedz krogu — varēs vismaz sausumā pārgulēt. Taču krodzinieks neņem pretī: neesot vietas, kur adatai nokrist, tik pilnas visas malas. Lai ejot pārgulēt vecajā pilī viņpus ceļa. Tur gan pa naktīm velni dauzoties, bet citādi guļa esot laba.

Vai nu tīšu prātu paliks nakti klajā laukā saldēties? Ies labāk uz velnu pili, vai nu tā būs, ka netiks ar šiem galā. Aizgāja, iekurināja krāsni, ieturēja vakariņas, nosēdās pie uguns un kūpināja pīpīti, kamēr miegs uzradīsies.

Te, varbūt tā ap pusnakti, sāk celties troksnis. Pils rīb, rūtis dārd, durvis klaudz, un pie Brenča ieskrien velns ar sešām galvām, uzbrēkdams:

— Kas tev atvēlēja te krāsni kurināt?

Brencim sanāca dusmas par tādu uzbrēkšanu, un viņš to vien atteica:

— Kaut tu ieskrietu manā maišelī, ko te ārdies!

Tai pašā acumirklī velns bija maisā iekšā. Brencis aizsēja maisam galu ciet, paņēma dzelzs biguli un sāka velnu slānīt. Tas brēc un spārdās kā negudrs, bet vecais zaldāts nodod labu kārtu, brītiņu atpūšas un sāk atkal no jauna. Beidzot velns sāks gauži lūgties, lai taču laižot ārā no maisa, darīšot visu, ko vien likšot. Kad tā, ko tad vairs slānīs. Brencis saka:

— Atnes man trīs maisi sudraba un apsolies zemes virsū nerādīties, tad laidīšu vaļā!

Velns tūliņ — jā, jā! Nepaguva Brencis ne apgriezties, kad maisi ar sudrabu klāt un velns uz elli projām, ka nobrīkšķēja vien. Nu Brencis likās mierīgā prātā uz auss un pamodās tikai tad, kad saule jau bija lielā gabalā. Drīz vien atskrēja krodzinieks apskatīties, kas te pa nakti noticis. Vīrs vai svila aiz ziņkārības. Ieraudzījis Brenci sveiku un veselu, viņš pa galvu pa kaklu metās pie kunga tos brīnumus stāstīt, ka zaldāts pārgulējis vecajā pilī pa nakti un palicis dzīvs. Kungs gandrīz vai negrib ticēt un arī teciņus vien liek šurp. Vai patiešām Brencis esot nakti pārlaidis pilī?

— nūjā, ka esmu!

— Un no velniem tev nemaz bail nebija?

— Ko nu zaldāts ies daudz baidīties no tādiem seskiem — ir jau vēl lielāki velni redzēti!

— Ak, Brenci, tev nu gan ir vīra dūša! Vai nevari vēl kadu nakti te pārgulēt un visus velnus uz elli aizdzīt?

— Kālab ne? — Brencis atsaka un paliek uz otru nakti pilī.

Līdzko pusnakts klat, rīb atkal visa pils, rūtis dārd, durvis blākšķ. Nu ieskrien velns ar deviņām galvām un uzbrēc Brencim:

— Kas tev te atvēlēja krāsni kurināt?

Brencis atsaka itin strupi:

— Kaut tu ieskrietu manā maišelī, ko te auro!

Acumirklī velns maisā iekšā. Brencis maisam galu ciet, paņem dzelzs biguli un nu tik velnu slānīt. Tas spārdījās, spārdījās, kauca, kauca, bet cik ilgi tādu sutu var turēt? Sāks lūgties, lai taču laižot laukā no maisa, darīšot visu, ko vien likšot. Brencis saka:

— Atnes man trīs maisi zelta un apsolies zemes virsū nespert vairs kāju!

Labi. Pēc maza brītiņa velns ar zeltu klat un tad laižas lapās.

No rīta kungs vēl vairāk brīnījās par dūšīgo zaldātu un lūdza, lai tas pārgujot vēl trešo nakti pilī. Brencis palika arī trešo nakti, bet tad gan vīrs dabūja trūkties: skursteņi sabruka, rūtis izbira, durvis izsprāga no stenderēm, un pats lielākais velns ar divpadsmit galvām iedrāzās aurodams. Kas Brencim atvēlējis te krāsni kurināt? Bet Brencis tikai noteica:

— Kaut tu ieskrietu manā maišelī, ko te plosies!

Tūliņ velns bija maisā iekšā. Brencim bigulis rokā un tad nu gan deva, ka deva, kamēr velns sāka brēkt taisni nelabā balsī, lai apžēlojoties.

— Prātīgi dari, ka sāc lūgties: sen jau tā vajadzēja. Uzcel šonakt jaunu pili šīs vecās vietā un apsolies zemes virsū vairs kāju nespert!

Jā, velns tūliņ ar mieru, kad tikai tiek no pēriena vaļā. Viņš ņēmās nosvīdis, kamēr pa nakts melnumu uzcēla jaunu pili, tomēr visu padarīja, kā nosolījies, un tad aizšāvās uz elli, ne sviedrus nenoslaucījis.

No rīta kungs, jaunu pili ieraudzīdams, negribēja ne savām acīm ticēt un plijās vecajam zaldātam virsū, lai sakot, kādu algu gribot, bet tas prasīja tikai mājasvietu pirtiņā — vairāk šim nevajagot. Savu zeltu un sudrabu viņš pamazām izdalīja, kam nu vajadzēja, — pa saujai, pa riekšavai. Varēja jau vēl ilgi tā dzīvot, kas tad vainas, bet vienreiz saslima un nomira. Pirms miršanas vēl visus nozvērināja, lai lielas bēres nerīkojot, tikai lai nepiemirstot ielikt veco maišeli zārkā viņam zem galvas. Viss tika izdarīts, kā viņš bija vēlējies. Tikko bēres bija garām, vecais zaldāts paņēma savu maišeli un uzkāpa debesīs — lai šo laižot iekšā. Bet Pēteris pie vārtiem atbild:

— Nekā nebūs — tu esi daudz karojis un grēkojis, ej vien uz elli!

Vai nu ellē būs sliktāk — kad tikai jumts virs galvas! Sāk Brencis klaudzināt pie elles vārtiem. Vārtu sargs paskatās: pag. pag, Šis pavaicašot elles kungiem, kā būšot ar iekšā laišanu. Necik ilgi — sešgalvis, deviņgalvis un divpadsmitgalvis pie vārtiem klāt. Kā ieraudzīja veco zaldātu ar maišeli padusē, tā visi pajuka kur kurais un tikai nobrēca sargam, lai noslēdzot vārtus ar trejdeviņām atslēgām ciet.

Ko nu lai dara? Jāiet vien atpakaļ uz debesīm, bet Pēteris iespītējies taisni kā āzis — nē un nē. Noskaitās vecais zaldāts, ka arī debesīs nav nekādas kārtības, un iesaucās:

— Kaut tu ieskrietu manā maišelī, tiepša!

Tūliņ Pēteris bija maišelī iekšā. Zaldāts mierīgā garā atvēra vārtus un iegāja debesīs. Apskatījās visapkārt, izraudzījās ērtāku kaktiņu, uzvilka dūmu un sāka dzīvot pēc sava prāta. Pēteri gan izlaida ārā pēc krietna laika — tāpēc ka bijis tik tiepīgs.

Trīs labas lietas

Tēvam bija trīs dēli, divi gudri, trešais muļķis. Pie tēva mājām bija plata upe, un dēliem pa kārtai vajadzēja celt tai ļaudis pāri. Reiz vecākajam brālim piestājās svešs vīrs ar smagu dzelzs lādi, sacīdams:

— Pārcel mani pār upi!

Jāceļ vien ir, bet lāde tik smaga, ka ūdens teju pat smeļas iekšā laivā, tik dziļi tā sēž. Vecākais brālis airē atspēries, rokas vienās tulznās, kamēr laivu pārdabū pāri. Otrā malā ticis, svešais apjautājas:

— Ko gribi par pārcelšanu: sieku zelta vai trīs labas lietas?

— Skaidrs, ka zeltu! Vai es zinu, kas tās tev par lietam!

Vīrs iedeva zeltu un pazuda. Nākamdien otram brālim iet tāpat. Arī viņš izvēlējās zeltu. Trešajā dienā pārcēlājs bija muļķītis. Kad svešais viņam apjautājās, kādu atlīdzību šis vēloties, viņš atteica:

— Zelts nāk un iet, dod man tas trīs labas lietas — vismaz kaut kas derīgs paliks!

— Tu esi gudrāks par saviem brāļiem, — svešais sacīja. — Te tev būs zirga sars. Ja tev kādreiz ievajagas būt par zirgu, tad ieņem sara galu mutē un saki: — Zirgs gribu būt un nekas cits! — tūdaļ tiksi par zirgu, bet par cilvēku tiksi tā: ieņem sara galu mutē un saki: — Cilvēks gribu būt un nekas cits! — Un šeit tev baloža spalva. Ja ievajagas būt par balodi, ieņem spalvas galu mutē un saki: — Balodis gribu būt un nekas cits! — tūdaļ tiksi par balodi, bet par cilvēku tiksi tā: ieņem spalvas galu mutē un saki: — Cilvēks gribu būt un nekas cits! — Un šeit vēl zivs zvīņa. Ja ievajagas būt par zivi, ieņem zvīņu mutē un saki: — Zivs gribu būt un nekas cits! — tūdaļ tiksi par zivi, bet par cilvēku tiksi tā: ieņem zvīņu mutē un saki: — Cilvēks gribu būt un nekas cits!

Apveltījis muļķīti, svešais pazuda kā ūdenī iekritis. Muļķītis nosprieda tā:

— Mājās mani visi par muļķi vien tur, iešu pasaulē laimi meklēt.

Ieņēma zvīņu mutē, pārvērtās par zivi, pārpeldēja upei pāri un prom pasaulē.

Nonāk pie liela meža un tik bieza, ka ne domāt tikt cauri. Bet kas muļķītim par bēdu? Pārvēršas par balodi un — žvīks! — meža galiem pāri.

Aiz meža liels, liels klajums, nemaz otru malu saskatīt. Nu muļķītis pārvēršas par zirgu un aulekšo, kamēr nonāk otrā malā, kur atrodas ķēniņa pils. Te viņš pārvēršas par cilvēku un iet pilī darbu meklēt. Viņam laimējas, ķēniņš pieņem viņu par sulaini. Drīz pēc tam ķēniņš sadomā braukt ciemos pie kaimiņu ķēniņa un paņem sulaini līdzi. Šim otram ķēniņam ir meita, daiļa kā saule un mundra kā strauta ūdens. Muļķītis, viņu ieraudzījis, vairs nezina, kur dēties, tik ļoti tā viņam patīk. Bet kas dos ķēniņa meitu nabagam? Atliek tikai klusībā nopūsties par savu sūro likteni.

Te kādu dienu muļķīša ķēniņam pienāk nelāga vēsts: ienaidnieks postot šā zemi, lai steidzoties uz mājām. Ķēniņš tūdaļ grib doties atpakaļ un glābt, kas glābjams. Bet kaimiņu ķēniņš saka:

— Ko skriesi viens, diezin vai tiksi galā. Iešu tev līdzi nedienās palīdzēt.

Kad nu pārtiek mājās, tad redz: ienaidnieku tāds milzums, ka nav ko domāt pat uz to pusi rādīties. Ko nu lai dara? Te kaimiņu ķēniņš atminas:

— Žēl, ka nepaņēmu savu lielo zobenu. Būtu tas pie rokas, es viens pats šo pulku kā pļautin nopļautu. Bet kā lai to ātrumā .atdabū uz šejieni? Ceļš ir tāls. Nudien, ja kāds man līdz ritam zobenu atgādātu, tam es neliegtu savu meitu.

Muļķītis tūliņ piesakās to izdarīt — un te kā zirgs, te kā balodis vai kā zivs prom uz turieni. Viens divi — viņš Jau pie ķēniņa meitas. Tā un tā, līdz rītam jānogādā ķēniņam lielais zobens!

— Līdz ritam? — ķēniņa meita brīnās. — Tad jau tu laikā neaiznesīsi. Pats zini, kāds tāls ceļš ejams.

— Tu jau nezini, kā es to darīšu! Klajumā skriešu kā zirgs, pār mežu laidīšos kā balodis, pār ūdeņiem peldēšu kā zivs!

Šī netic: kā tas esot iespējams? Laika gan maz, tomēr muļķītis grib parādīt, ko var. Viņš pārvēršas par zirgu, un zirgs lūdzas:

— Mīļā meitiņ, izrauj man no krēpēm trīs sarus un labi paglabā!

Ķēniņa meita to izdara. Tad zirgs pārvēršas par balodi un lūdzas:

— Mīļā meitiņ, izrauj man no spārna trīs spalvas un labi paglabā!

Ķēniņa meita to izdara. Tad balodis pārvēršas par zivi un lūdzas:

— Mīļā meitiņ, atlupini man astē trīs zvīņas un labi paglabā!

Ķēniņa meita arī to izdara. Tad muļķītis kļūst par cilvēku un grib steigties projām, bet ķēniņa meita vēl saka:

— Kas tik daudz zina un prot, tam jābūt gudram cilvēkam. Sen esmu vēlējusies sev tādu vīru!

— Un es sen esmu tīkojis pēc tik daiļas līgavas! — muļķītis atbild.

Abi nosolās gaidīt viens otru, un muļķītis dodas ceļā. Viens divi! — muļķītis gan par zirgu pāraulekšo klajumiem, gan par balodi pārlaižas mežiem, gan par zivi pārpeld ūdeņiem un pievakarē jau pils pagalmā. Taču pilī tikai pavārs vien mājās, citi aizgājuši robežas sargāt. Bet šis pavārs — liels viltnieks, otru tādu ar meklēšanu nesameklēs — saka izgudrēm:

Zobenu tu gan pārnesi, bet kas tik smagu var pacelt? Es jau laikam pat maksti nepaceltu, cik man tā spēciņa.

— Pamēģini, kas zina! — muļķītis pasmejas un pasniedz šim zobenu. Bet pavārs, nelietis, uz to vien gaidījis, kā tikt pie zobena. Viņš nocērt muļķītim galvu un noslēpj viņu krūmos, bet pats aizsteidzas pie kaimiņu ķēniņa, lielīdamies:

— Grūti gan man klājās, skrēju, vai garu izlaizdams, tomēr zobenu atnesu. Tas vārgulis, ko jūs pēc zobena sūtījāt, jau pusceļā palika grāvī guļam.

Kaimiņu ķēniņš aiz lieliem priekiem tūliņ izsaucas: — Ja tu tik veikls esi, tad būsi mans znots! — un laiž zobenu darbā. Viens divi! — no ienaidnieka vairs ne zīmes pāri nepalika. Nu visiem prieka bez gala. Kaimiņu ķēniņš jau otrā dienā dodas atpakaļ uz savām mājām kopā ar pavāru, savu iecerēto znotu.

Muļķītis guļ miris krūmos. Te kādu dienu atstaigā tas pats vīrs, ko muļķītis cēla pāri upei. Ieraudzījis muļķīti nokautu, vīņš aizsūta kraukli pēc dzīvības ūdens, uzšļaksta to muļķītim, un tas tūliņ atdzīvojas.

— Esi gan tu muļķis, ka devi pavāram zobenu, — vīrs viņu norāj. — Tagad labi ātri steidzies nu par zirgu, par balodi, par zivi pie saderētās līgavas, citādi viņu šovakar pat salaulās ar blēža pavāru!

Muļķītim tāda vēsts kā nazis sirdī — viņš nu steidz, ko māk. Viens divi! — līgavas tēva pilī. Tā laistās vienās ugunīs, kāzu viesi līksmojas, tikai līgava sēž galda galā bēdīga blakus pavāram, kurš aiz lepnības piepūties kā tītars. Viņš gan nobālē, ieraudzījis ienākam muļķīti, bet izliekas neko nemanījis. Toties līgava pietrūkstas kājās un metas muļķītim ap kaklu, saukdama:

— Šis ir mans īstais līgavainis!

Muļķītis izstāsta visu, kas noticis, bet ķēniņš netic. Tad līgava saka pavāram:

— Ja tu esi tas īstais, tad pārvērties par zirgu, par balodi, par zivi!

Kāzinieki, acis ieplētuši, gaida, kas nu notiks, bet pavārs atsaka:

— Kas nu tie par dumjiem jokiem! To neviens cilvēks nevar izdarīt.

— Viens ir, kas to var, un tas ir mans īstais saderētais! — līgava atcērt. Nu muļķītis pārvēršas par zirgu: līgava pieliek krēpēs toreiz izrautos sarus — tie pieaug, kā bijuši. Tad muļķītis pārvēršas par balodi: līgava pieliek spārnam izrautās spalvas — tās pieaug, kā bijušas. Muļķītis pārvēršas par zivi: līgava pieliek astei atlupinātās zvīņas — tās pieaug, kā bijušas. Pavārs, redzēdams, ka viņa blēdība atklāta, izlec pa pils logu un nositas, bet muļķītis dzer kāzas ar ķēniņa meitu.

Sudraba, zelta un dimanta zirgs

Tēvs mirdams aicināja savus trīs dēlus pie sevis un sacīja:

— Kad nomiršu un jūs mani apglabāsiet, tad nāciet pirmās trīs naktis katrs savu reizi pie mana kapa sēdēt, kamēr es pierodu viens svešā vietā.

Dēli apsolījās to darīt. Kad tēvu apbedīja, vakarā vienam vajadzēja iet sēdēt pie tēva kapa. Abi vecākie dēli bija slinki un ļaunas dabas, viņi visu lika darīt jaunākajam. Tā kā viņam bija laba sirds un viņš brāļiem pretī nerunāja, tad šie viņu apcēla par muļķīti. Tā arī tagad vecākais brālis saka jaunākajam:

— Vadzi, aizej nu tu pasēdēt šonakt pie tēva kapa, man nemaz nav vaļas.

Kad tā, tad tā. Jaunākais aizgāja uz kapsētu un apsedas pie tēva kapa.

Ap pusnakti tēvs vaicā:

— Vai te mans vecākais dēls?

— Nē, tēt, jaunākais.

— kāpēc vecākais nenāca?

— neesot vaļas.

— paldies, dēliņ, ka tu atnaci. par šī vakara nācienu dāvinu tev sudraba svilpīti. Līdzko to papūtīsi, atskries sudraba zirgs ar sudraba segliem, un uz segliem būs sudraba drēbes.

Jaunākais dēls paskatījās — patiešām, zālē guļ sudraba svilpīte. Viņš pacēla svilpīti un, pateicies tēvam, noglabāja to kabatā. No rīta pārnāca mājās, vecākie brāļi neko nejautāja, dzina tikai pie darba, gulējis vai negulējis, un viņš tad arī neko nestāstīja.

Otrā vakarā būtu jāiet vidējam brālim pie kapa sēdēt, bet šis saka jaunākajam:

— Vadzi, aizej nu tu pasēdēt, es esmu nostrādājies, miegs mācas virsū.

Jaunākais aizgāja arī uz kapsētu un apsēdās pie kapa. Ap pusnakti tēvs vaicā:

— Vai te mans vidējais dēls?

— Nē, tēt, jaunākais.

— Kāpēc vidējais nenāca?

— Esot nostrādājies, miegs mācoties virsū.

— Paldies, dēliņ, ka tu atnāci. Par šīs nakts nācienu es tev dāvinu zelta svilpīti. Līdzko to papūtīsi, atskries zelta zirgs ar zelta segliem, un uz segliem būs zelta drēbes.

Jaunākais dēls paskatījās — patiešām zālē guļ zelta svilpīte. Pacēla to un, pateicies tēvam, noglabāja kabatā. No rīta vecākie brāļi nekā nejautāja, dzina tikai pie darba, gulējis vai negulējis, un viņš tad arī neko nestāstīja. Vakarā viņam pašam bija reize iet. Ap pusnakti tēvs atkal vaicā:

— Vai te mans jaunākais dēls?

— Jā, tēt.

— Paldies, dēliņ, ka tu atnāci. Par šīs nakts nācienu dāvinu tev dimanta svilpīti. Līdzko to papūtīsi, atskries dimanta zirgs ar dimanta segliem, un uz segliem būs dimanta drēbes.

Jaunākais dēls paskatījās — patiešām zālē guļ dimanta svilpīte. Pacēla to un, pateicies tēvam, noglabāja kabatā. No rīta brāļi neko nejautāja, viņš ari neko nestāstīja, gāja savā darbā un klusībā pieminēja tēvu.

Bet tai zemē valdīja vecs ķēniņš, kam bija viena vienīga meita, turklāt brīnum skaista. Princesei nāca daudz precinieku, starp tiem kāds ķēniņa dēls, kas bija ar velniem uz vienu roku. Princese viņu noraidīja, un to viņš ņēma ļaunā. Viņš lika velniem uznest princesi augstā stikla kalnā, lai neviens netiktu viņai klāt. Bet vecais ķēniņš ļoti bēdājās par to un izsūtīja ziņu pa visām zemēm:

— Kas uzjās stikla kalnā un nonesīs manu meitu, tas dabūs viņu par sievu.

Arī abi vecākie brāļi, padzirdējuši šo ziņu, posās jāt uz stikla kalnu, lai nonestu princesi un tiktu par ķēniņa znotiem. Jaunākais brālis, redzēdams šos pošamies, ievaicājās:

— Brālīši, vai es arī nevarētu jāt līdzi?

Vecākais brālis viņu sabāra:

— Kas tev ienācis prātā? Mēs esam gudri, mēs esam manīgi, no tādiem znotiem ķēniņam nebūs jākaunas, bet ko viņš ar tevi, tādu muļķi, iesāks? Ņem labāk grozu, ej uz mežu sēņot!

Vecākie brāļi aizjāja. Te jaunākais atcerējās tēva dāvanu. Viņš aizsteidzās uz mežu un papūta sudraba svilpīti. Tūliņ atskrēja sudraba zirgs ar sudraba drēbēm un segliem. Jaunākais dēls uzvilka sudraba drēbes, pakāra sēņu grozu zarā un jāja uz stikla kalnu. Pajājis gabalu, redz — kalns laistās vien un ļaužu, ka biezs: citi jāj kalnā, citi kāpj, citi tāpat noskatās. Piejāja viņš klāt — tavu augstumu, galva reibsti Taču saņēmās, uzskubināja zirgu un uzjāja kalnā līdz pusei. Augstāk zirgam nebija pa spēkam, vajadzēja griezties atpakaļ.

Mežā jaunākais brālis atlaida zirgu, pielasīja grozu ar sēnēm un devās uz mājām. Brāļi jau bija atgriezušies un nevarēja vien beigt stāstīt, kādu lepnu ķēniņa dēlu redzējuši — sudraba drēbēs un sudraba zirgā!

— Brālīši, un ja nu es būtu tas bijis?

Brāļi smējās kā kutināti:

— Vadzi, tu proti brangus jokus taisīt! Bet ej nu labāk uz mūrīša sust, no rīta agri jāceļas!

Otrā rītā brāļi atkal posās uz stikla kalnu. Jaunākais lūdzas:

— Brālīši, ņemiet mani arī līdzi!

Vidējais brālis viņu sabāra:

— Ko tu, muļķi, gribi mums pielīdzināties? Ķēniņam vajadzīgi droši un veikli vīri, kas nav uz mutes krituši: mums taču būs valsts valdāma! Ej labāk uz mežu žagarus lasīti

Kad vecākie brāļi bija aizjājuši, jaunākais aizsteidzās uz mežu. Papūta zelta svilpīti, un tūliņ atskrēja zelta zirgs ar zelta drēbēm un segliem. Jaunākais brālis uzvilka zelta drēbes un jāja uz stikla kalnu. Piejāja klāt — acis žilbst. Taču viņš paskubināja zirgu un šoreiz uzjāja gandrīz līdz pašam kalna galam. Augstāk zirgam nebija pa spēkam, vajadzēja griezties atpakaļ.

Mežā jaunākais brālis atlaida zirgu, salasīja žagaru nastu un nesa uz mājām. Brāļi jau bija atgriezušies un nevarēja vien beigt stāstīt, cik lepnu ķēniņa dēlu redzējuši — zelta drēbes, un zelta zirgā!

— Brālīši, un ja nu es būtu tas bijis?

Brāļi smējās, vai pie zemes krizdami:

— Vai tāds nav jokupēteris, ko viņš visu neizdomā! Bet ej nu sust, rīt agri jāceļas!

Trešajā dienā jaunākais dēls brāļiem atļaujas nelūdza. Līdzko tie bija projām, viņš aizsteidzās uz mežu un papūta dimanta svilpīti. Tūliņ atskrēja dimanta zirgs ar dimanta drēbēm uz segliem. Jaunākais brālis uzvilka dimanta drēbes un jāja uz stikla kalnu. Piejāja klāt — stāvs gan ir, bet ar tādu zirgu un drošu dūšu — nekas! Uzjāja pašā kalna galā, uzsēdināja princesi zirgā un nonesa lejā pie vecā ķēniņa. Princese uzmauca glābējam pirkstā savu gredzenu, bet viņš kā nojāja, tā nozuda drūzmā, ka ne manīt nemanīja. Tikko pārsteidzās mājās, te brāļi arī klāt un nevarēja vien beigt stāstīt par nadzīga ķēniņa dēlu dimanta drēbēs un dimanta zirgā, kurš uzjājis kalnā un nonesis princesi. Abi gaudās un sūrojās, ka viņiem tas nav izdevies, un pārmeta viens otram:

— Nebūtu tu pinies man pa kājām, es būtu uzjājis kalnā kā likts!

— Un ja tu nebūtu spiedies par varītēm man priekšā, tad es būtu augšā uz galvošanu!

Tā viņi ēdās un gremzās visu vakaru.

Ķēniņš nu gaidīja, kad ieradīsies tas dimanta jātnieks, kam princese bija iedevusi gredzenu, bet neviens nenāk. Sūtīja atkal ziņu, lai glābējs ierodoties ar visu gredzenu. Kas tur saradās ļaužu! Atnāca arī abi vecākie brāļi, piebāzuši pilnus pirkstus gredzenu, taču princeses gredzena nebija nevienam. Ko nu lai dara? Te princese pamanīja barā jaunāko brāli, kas apsējis pirkstu. Liek atraisīt apsēju — viņam pirkstā princeses gredzens!

Vecākie brāļi nu tūliņ brēkt, ka viņu muļķa brālis būšot dārgo gredzenu nozadzis. Princese apgalvo, ka šis pats esot tas dimanta jātnieks. Ķēniņš galvu vien groza — nezina, kam ticēt kam ne. Arī viņam nav pa prātam tāds znots, kuru paša brāļi par muļķi uzskata. Tad jaunakais dēls papūta savas svilpītes, un tūliņ atskrēja sudraba, zelta un dimanta zirgi ar visām drēbēm. Nu arī ķēniņš saprata, ka šis muļķis ir pārāks par dažu labu gudro, un rīkoja vien kāzas.

Velns par kalpu

Dzīvojis reiz nabaga vīrs tādās sakritušās mājās, ka bailes iekšā iet. Jumti sazvēlušies uz vienu pusi, cauri kā siets, lietus pa griestiem plīkšķēdams tek iekšā. Abi zirģeļi — kauli un āda, labi, ja tukšus ratus var pavilkt. Govis, cik nu to bijis, stumjamas, ceļamas — tik vien ir kā ragi un aste. Toties bērnu bez sava gala — tekājuši puspliki ir vēlā rudenī, degunus slaucīdami kreklu stērbelēs.

Pienākusi ziema, mājās ne pagalites malkas. Vīrs iebāzis sausas maizes riecentiņu kulītē un gājis uz mežu. Pakāris kulīti zarā un sācis cirst. Nostrādājis visu rīta cēlienu, sagribējies vīram ēst. Skatījies pēc kulītes — nekur nav. Ko nu lai iesāk? Vīrs gaužām noskumis, jāēd vai čiekuri. Te, kā no gaisa nokritis, parādās smalks melns kungs. Par ko šis tāds nobēdājies? Tā un tā, maizīte pagalam. Kungs varen nosodījies par tādu bezkaunīgu zagli, kam nav kauna nabagus apzagt. Tad iedomājies, vai tikai šā puiši nebūšot pie vainas, un skaļi saucis:

— Ei, Jurkas, Ješkas, Brenči, Miķeļil Visi šurp!

Saskrējuši tad nu arī lieli un mazi. Kungs uzprasījis:

— Vai visi klāt?

— Miķeļa vēl nav!

Te līdis arī Miķelis tāds kaunigs un bailīgs no krūmiem laukā.

— Vai tu paņēmi šā nabaga vīra maizes kulīti?

— Paņēmu gan!

— Nu, tad par sodu tev jāstājas šā vīra kalpībā un vesels, gads par velti jānokalpo!

To teicis, melnais kungs ar citiem puišiem kā ūdenī iekritis, bet Miķelis paķēris cirvi un sācis cirst, ka skan viss mežs. Lai saimnieks ejot uz mājām un gādājot ratus šurp. Nogāzis lielu gabalu meža, kamēr saimnieks atklidzinājis ar zirgu. Miķelis nokrāvis tādu vezumu, ka rati teju pat grasīšoties lūzt. Zirģelis vilcis, stiepdamies vai pušu, bet kur nu pavilks? Tad Miķelis uzsviedis zirģeli uz vezuma, licies ilksīs pats un pārvilcis vezumu mājās. Otrā dienā ar zirgiem vairs nepinies, pats vien pārrāvis pusmeža mājās un pieblīvējis visas malas ar malku pilnas.

Pēc tam Miķelis savācis veselu gūrumu baļķu, uzcirtis jaunas ēkas un tad apvaicājies saimniekam, vai šim naudas nevajagot.

— Vajadzētu gan, bet kas to dos!

Miķelis tikai nosmējies un aicinājis braukt uz mežu. Tur sākuši sūnas plēst, vienu vezumu piekrāvuši ar mīkstām purva sūnām, otru ar ķērpjiem. Pieplēsuši pilnus vezumus, aizbraukuši uz tirgu. Un tavu brīnumu, nu vezumos bijusi vilna un vēl mīkstu mīkstā! No purva sūnas mugurvilna, no ķērpjiem — pakājīšu vilna. Ļaudis drūzmējušies ap vezumiem un maksājuši, cik vien šie prasījuši mārciņā. Abi saguvuši milzumu naudas un braukuši mājās dziedādami. Vīrs sapircis jaunus zirgus un govis, nu bijusi mājās pārticība.

Bet puisim mājās pietrūcis darba, viņš uzskubinājis saimnieku, lai ejot uz muižu un prasot kungam meža gabalu, kur līdumu līst.

Kungs neko nepretojies, jo domājis, cik nu tāds nieka vīrelis var nolīst. Bet puisis ņēmies ta, ka zemes vien jukušas, un necik ilgi — mežs uzplēsts un apsēts. Izauguši tādi kvieši, pāri par galvu. Kungam nu traki žēl atdot tādu mantu līdumniekam. Došot šim labību kādā citā vietā. Bet puisis iestāstījis, lai prasot vienu nastu, tik daudz taču kungs gan varot atvēlēt par iekopšanu un apsēšanu. Jā, — tā kungs, — to jau šis neliegšot. Bet puisis nu noplēsis vai visas liepas plikas un novijis milzu virvi. Ar to viņš aizgājis uz muižu, iesējis visu kviešu pļāvumu vienā nastā, uzmetis uz muguras un pārnesis savam saimniekam, teikdams:

— Kungs gan vēlēja veselu nastu ņemt, bet pusnastas vien tika!

Izkūlis kviešus, sabēris apcirkņos un teicis vīram:

— Ēd nu kūlumu ar sātu — mans kalpošanas gads ir beidzies, es tagad eju projām.

Un aizgājis ari.

Saimnieks un vecais bērzs

Reiz dzīvoja saimnieks — ne īsti nabags, ne īsti bagāts, bet tā pa vidam. Kādu vasaru viņam padevās laba raža, visi šķūņi pilni, bet gadās cita ķibele — nav malkas, ar ko riju sērt un labību nokult, nav arī naudas, ar ko malku nopirkt. Varētu jau iet slēpu mežā malku cirst, bet, kad mežsargs noķers, tad atņems cirvi un nosūdzēs kungam, un kungs padzīs no majam.

Dārzā auga liels, vecs bērzs, ar to varētu pāris riju nokult, bet saimniece neļauj to cirst. Saimnieks sadomā nocirst bērzu paslepus. Kādu rītu, kamēr vēl krēsla un sieva guļ, viņš dārza iekšā. Atvēzējas cirtienam, te pēkšņi bērzs ierunājas:

— Mīļo saimniek, necērt mani! Kas tev no manis liels bus?

— Nekas liels jau no tevis nebūs, bet malkas pietiks, ar ko pāris rijas piesērt, — saimnieks atsaka.

— Necērt vis, — bērzs lūdzas. — Ej iekšā un paskaties aizkrāsnē, tur ir pods ar naudu, varēsi sapirkties malkas vai cik.

Saimnieks ieiet istabā un patiešām atrod aizkrāsnē podu ar naudu. Viņš tūliņ nopērk no muižas malku un liek pat atvest uz mājām visiem par lieliem brīnumiem: vēl nav nokūlis ne grauda, bet naudas pilnas kabatas. Saimnieks nevienam neko nesaka par savu laimi un dzīvo bagāti, bet — jo ir, jo gribas. Arī saimniece sāk viņu gumdīt vai katru dienu:

— Ej taču pie bērza! Ja jau viņam tādas lietas pa spēkam, tad viņš varētu gan mums ko labāku piešķirt nekā to vienu nieka podu! Tam pašam jau dibens redzams! Kas mums ne kaitētu, ja mēs būtu kungi! tad nu gan dzīvotu, cepures kul damil

Saimnieks ciešas, ciešas, tad paķer cirvi un bērzam klāt

— Necērt vis mani, — bērzs atkal lūdzas. — Kas tev no manis liels būs?

— Kas no tevis liels var būt? — saimnieks atsaka. — Taču cērtams tu esi šā vai tā. Vienīgi tad es tevi atstātu augam ja tu mani padarītu par kungu.

— Labi, tu tiksi par kungu, — bērzs apsola, — bet tev jāpagaida, kamēr šis kungs nomirst.

Saimnieks ar mieru gaidīt. Necik ilgi, te atnāk no muižas ziņa, ka kungs nomiris un nav atstājis neviena mantinieka Pagastam jāizraugās kungs no turīgākajiem saimniekiem.

Visi pagasta saimnieki salasās kopā un sāk spriest, ko varētu celt kunga godā.

— Jāceļ tāds, kam vairāk naudas, lai tas mums krogā kārtīgi izmaksā, — kāds iesakās.

Sacīts, darīts. Visi kā viens ievēl mūsu saimnieku par kungu.

Nu viņš dzīvo lielu ne mazu laiku par kungu, bet — jo ir jo gribas! Arī sieva sāk viņu gumdīt vai katru dienu:

— Ej taču pie bērza! Ja jau viņam tādas lietas pa spēkam, tad viņš varētu mums gan ko labāku piešķirt nekā to nieka muižu! Cik te tās rocības, te jau nav kur atsperties. Kas nekaitētu, ja mums piederētu vesela ķeizara valsts!

Saimnieks iet atkal cirst bērzu, bet tas lūdzas:

— Necērt vis mani! Kas tev no manis liels būs?

— Ja es tieku par ķeizaru, tad tu vari augt!

— Labi, tu tiksi par ķeizaru, — bērzs apsola, — tev tikai jāpagaida, kamēr šis ķeizars kritīs karā.

Saimnieks ar mieru gaidīt. Necik ilgi, te izceļas karš, un ķeizars krīt karā. Nu sanāk kopā visi kungi, un, tā kā ķeizaram mantinieku nav, tad no kungu vidus jāizraugās jauns ķeizars. Un, kā par brīnumu, par ķeizaru tiek izraudzīts bijušais saimnieks, tagadējais kungs.

Kādu laiku jaunais ķeizars liekas būt apmierināts ar savu likteni, bet vai gan nesātniekam kādreiz gana? Arī sieva gumda viņu vai katra dienu:

— Ej taču pie bērza! Ja jau viņam tādas lietas pa spēkam, tad viņš varētu gan mums ko labāku piešķirt nekā to vienu nabaga ķeizarvalsti! Mūžīgi jātur acis vaļā, vai tikai kāds kaimiņu ķeizars netaisās brukt virsū. Kas mums nekaitētu, ja mēs būtu noteicēji pār debesi un zemi!

Saimnieks paķer cirvi un bērzam klāt, bet tas lūdzas:

— Necērt vis mani! Kas tev no manis liels būs?

— Ja piešķirsi man noteikšanu pār debesi un zemi, tad necirtīšu!

Vecais bērzs brītiņu padomā un tad saka:

— Raudzīsim to izdarīt. Liec iejūgt četrus melnus zirgus un brauciet abi ar sievu trīs jūdzes uz jūras pusi līdz lielajam priežu silam. Tur varat kāpt no ratiem ārā, un jūsu vēlēšanās piepildīsies.

Ķeizars tūliņ steidzas uz pili un rīkojas pēc bērza padoma. Pie priežu sila viņš liek apturēt zirgus, un abi ar sievu lec no ratiem ārā. Taču, līdzko viņi tiek uz zemes, tā paklūp četrrāpus, pārvēršas par lāčiem un klunkuro katrs uz savu pusi mežā iekšā.

Ar līdakas palīgu

Reiz bārenītis ganīja cūkas varen sīkstai un bargai saimniecei. Viņai bija slinkas meitas, un bārenītim vajadzēja aptecēt gandrīz vai visus sētas soļus. Laba vārda viņš nedzirdēja un laba kumosa neredzēja. Grauza cietu maizi un tik vien dabūja aizvērt acis kā pa pašu nakts melnumu.

Reiz saimniece saka:

— Puika, šodien tu, cūkas ganīdams, izkurināsi pirti!

Taču pirts bija veca un cauriem pakšiem. Tāda trīs dienas kurināma, lai cik necik iesiltu, bet bārenītim tas jāizdara viena dienā, turklāt vēl cūkas jāuzmana. Tomēr bārenītis daudz nebēdā, viņš spriež tā:

— Ik cūkas sadzīšu kopā, ik atskriešu iemest malku krāsni un ienest spaini ūdens. Kas zina, līdz vakaram sasteigšu arī.

Sākumā viss veicās tir! labi, bet vēlāk cūkas bija paēdušas un nu vairs nekur patapt. Kā puika atkust nost, tā šīs labībā iekšā. Nabadziņš noskraidas, vai bez kāju palikdams, bet nekādas jēgas. Redz, ka laba gala nebūs, un sāk rūgti raudāt:

— Ak manu bēdu dienu! Ak manu sūru likteni!

Izceļ no dīķa spaini ūdens un pamana spaini mazu līdaciņu urbjamies gar ķimenēm.

— Ak tu bēdulit, ko tu meklē spainī! Ej vien dīķi atpakaļ. Vai man bēdas vairojamas, pasaulē jau tā bēdu gana!

— Paldies tev, labo puisīt, — līdaciņa, tikusi dīķi, atsaucas. —- Tu pažēloji mani, es pažēlošu tevi. No šīs dienas tev klāsies citādi. Pasaki tikai: — Ar līdakas palīgu! — tad tūliņ visi darbi padarīsies!

Bārenītis gan patencina zivtiņai par labajiem vārdiem, bet tā īsti vēl netic un joku pēc iesakās:

— Nu, lai tad ar līdakas palīgu šī vecā, nepiekurināmā pirts nodeg!

Acumirklī pirts jau deg sprakšķēdama. Saimniece, to ieraudzījusi, drāž šurp ar rīksti rokā un bārenītim virsū:

— Še tev, še tev, negantniek! Kas vēl nebūs, viņš man pirti dedzinās! Še tev!

— Ar līdakas palīgu, kaut tevi suņi apstātu, ko tu mani per! — bārenītis iesaucas. Tūliņ, kur gadījušies, kur ne, suņi klāt un plucina saimnieci, ka vai nu. Šī brēc, suņi rej, troksnis bez gala.

— Ar līdakas palīgu, lai suņi nozūd, lai uzrodas jauna pirts ar siltu ūdeni, ar aukstu ūdeni, ar stipru un mīlīgu garu!

Tūliņ suņi nozūd kā nebijuši, jauna pirts vecās vietā, silta un auksta ūdens atliku līkām, un gars tik mīlīgs, ka pēršanās vaina vien ir!

Nu ies visi pērties. Noperas sievietes, noperas vīrieši, metas krēsla, bet ganiņu neviens neatceras. Jau gluži tumšs, kad beidzot aurē, lai dzenot cūkas mājās. Pārdzen cūkas un iet viens pats pa tumsu pērties. Noperas, ienāk istabā — vakariņas atdzisušas, visi jau sen pie miera. Sēžas pie galda, ēd aukstas atliekas, bet saimniece uzsauc no kambara:

— Ēd labi mudīgi, nevelc garumā! Vēl tev jāsanes žagari, ar ko no rīta putru uzsildīt!

Taču šoreiz bārenītis nesteidzas ar ēšanu. Viņš tikai pasaka:

— Ar līdakas palīgu! — un žagari paši ienesas.

No rīta saimniece atkal sauc:

— Vai vēl neesi diezgan sutis, miegalāci? Tūliņ augšā putru sildīt, lai meitas svētrīt dabū drusku pagulēt!

Bārenītis uzsilda putru, bet meitas vēl guļ, nav neviena, kas palīdzētu katlu nocelt.

— Ar līdakas palīgu lai katls ienesas istabā, bet putru nevienam nedod, kamēr pats smelšu!

Necik ilgi, te meitas paver acis.

— Vadzi, māsiņ, putra jau istabā, smelsim nu! — viena iesaucas un tūliņ pie katla klāt. Taču, līdzko taisās smelt, te pavārnīca šai — baukt! — pa pieri.

— Ak tu neraža! — šī atlec nost.

Nāks otra meita smelt. Baukt! — pavārnīca pa pieri. Nāks pati saimniece. Baukt, baukt! — pa pieri.

— Vai nelabais putrā ieticis, vai? Ko tu, puika, tur esi ielaidis? Ka ņemšu tevi priekšā, labi nebūs!

— Jūs visi, ar miegu kaudamies, ne putras nemākat iesmelt. Dodiet man podu, es iesmelšu.

Labi. Padod šim podu, viņš piesmel pilnu. Pavārnīcai ne prātā nenāk sist viņam pa pieri. Visi paēd vienā mierā, bet saimniece pēc brokastīm nosaka:

— Puika, tu, cūkas ganīdams, pielūko, lai meitām žagaru netrūkst, ko pusdienas vārīt!

Bet bārenītis nospriež:

— Ja man pat svētdienās neliek miera ar žagaru ciršanu, lai tad ar līdakas palīgu visi žagari sadeg!

Tūliņ uguns žagaru kaudzei klāt, un tā deg švirkstēdama. Saimniece gan sauc vaimanas, ka mājas nodegšot, bet uguns tālāk neiet ne lūdzama, sadeg tikai žagari.

No rīta vīriem jābrauc uz mežu malkā, jo mājās nav vairs ne skalgana. Viņi brauc cūkganam garām, un šis ievaicājas:

— Kur nu ar cirvjiem vasaras laikā?

— Pēc malkas — vakar jau viss kurināmais sadega.

— Ko nu vasaru malkā brauksiet, jūs jau apsmies. Palieciet labāk pie manām cūkām, es braukšu mežā.

— Vai tad tevi neapsmies?

— Man, puikam, par to maza bēda, bet jums, lieliem vīriem tas būs kauns un negods.

Labi, lai šis braucot. Bārenītis aizbrauc uz mežu un saka:

— Ar līdakas palīgu lai piecdesmit ratu sakabinās citcitā un lai mans zirgs pārvelk mājās piecdesmit vezumus malkas!

Tūliņ rati klāt, vezumi piekraujas, un bārenītis brauc, ka riteņi klaudz vien. Kad viņš brauc gar ķēniņa pili, princese paskatās pa logu un redz: viens pats zirgs velk piecdesmit vezumus ar malku, bet bārenītis, garšļauku izlaidies uz pirmā vezuma, svilpo kā lakstīgala.

— Nāciet, nāciet skatīties! — viņa sauc. — Tādi brīnumi pa spēkam tikai kādam burvim.

Visi pils ļaudis saskrien ap bārenīti un taujā, kas šis tāds esot.

— Prasiet princesei, ko jūs prasāt man! — bārenītis atbild un brauc tālāk. Visi nu apstāj princesi, lai šī pasakot, kas tas par braucēju.

— Kas cits kā burvis, — princese atsaka, bārenīti apsmiedama.

— Labi, labi, — bārenītis nosmīn. — Šodien tu mani nosauc par burvi, bet redzēs, ko tu teiksi rīt, kad ar līdakas palīgu tavs dēls, zelta ābolu rokā turēdams, meklēs savu tēvu.

No rīta bārenīša vārdi piepildījušies. Princesei ir dēls ar zelta ābolu rokā. Ķēniņš aiz brīnumiem acis vien iepleš un jauta:

— Kas ir tavs tēvs?

— Kam zelta ābolu došu, tas būs mans tēvs!

Kamēr šie tā runā, bārenītis brauc atkal pilij garām pēc maikas, jo saimniecei varen iepaticies, ka ar vienu reizi var tikt pie tāda gūruma malkas. Puika, pamanījis bārenīti, no pils ara un pie braucēja klāt. Ķēniņš lobj puikam pakaļ, lai redzētu, kas notiks. Puika pasniedz bārenītim zelta ābolu un saka:

— Labrīt, tēt!

— Kas tu tāds esi? — ķēniņš uzsauc bārenītim.

— cūkgans!

— Ko, cūkgans? Un tāds taisās man par znotu?!

Ķēniņš, parskaities ne pa jokam, liek iemest bārenīti cietumā. Mazais dēls no tēva neatkāpjas ne soli — metīs to arī. Un, kad princese sāk aizlūgt par abiem, iemet viņu tāpat. Pēc tam ķēniņš sasauc visus augstmaņus, lai tie nospriež, kādu sodu visi trīs vainīgie pelnījuši. Augstmaņi spriež, spriež un nospriež, ka visi trīs sodāmi ar nāvi un trešajā dienā pakarami.

Kad viņus izved no cietuma, ķēniņš vēl noprasa meitai:

— Vai atteiksies no cūkgana un tā knauķa?

— Neparko! — šī atbild, baltas asaras raudādama.

Tad nav ko vārdus tērēt, kariet visus trīs un princesi pašu pirmo!

Taču, līdzko kārēji grib ķerties princesei klāt, bārenītis uzsauc:

— Ar līdakas palīgu lai kārēji pārvēršas par akmeņiem un pils ar visiem cietumiem nodeg līdz pamatiem!

Tā arī notiek: visapkārt akmeņu, ka biezs, un pils nosvilst, ka nav ko redzēt, bet nu princese sāk gausties, kāpēc bārenītis esot visus tik bargi sodījis.

— Negaudies veltīgi, es zinu, ko daru, — bārenītis atbild.

Mācību viņi bija pelnījuši un to arī dabūja. Ar līdakas palīgu lai akmeņi pārvēršas par cilvēkiem un nodegušās pils vietā rodas zelta pils!

Tūliņ visi akmeņi atdzīvojas, un zelta pils ari uzrodas, kā no gaisa nokritusi. Nu ķēniņš ir melns un maziņš, pieņem bez vārda runas bārenīti par znotu un pat lūgšus lūdzas, lai šis uzņemoties arī valdīšanu.

Tā bārenītis tika par ķēniņu un, ja nav miris, tad dzīvo vēl šo baltu dienu zelta pilī un valda savu valsti.

Bārenīte un mātesmeita pie laimesmātes

Kādai mātei bija īstā meita un pameita: pameita strādīga un mudīga, īstā meita niķīga un slinka. Pameitu pamāte strādināja no agra rīta līdz vēlam vakaram un tik vien atmeta kā rupjas maizes garoziņu, bet savu meitu ar karašām vien mieloja. Reiz pašā ziemas vidū mātesmeitai iegribējās zemeņu.

Pamāte tūliņ iedeva pameitai lielu grozu un kukulīti pelavu maizes — lai ejot uz mežu ogas meklet un ātrāk mājas nerādoties, kamēr grozs pilns.

Nabaga bārenīte gāja arī. Staigāja, staigāja pa mežu, sala, piekusa, bet nekā neatrada. Pienāca vakars, un viņa nezināja ceļa uz mājām. Atsēdās nabadzīte uz celma un gauži raudāt. Te viņai, asaras slaukot, rādās, ka netālu tada ka uguntiņa. Paskatās ciešāk — kā tad, tepat pavisam tuvu maza majiņa ar meldru jumtiņu. Barenīte tūliņ devas turr, un pieklauvēja pie durvīm. Veca māmiņa atvēra durvis. Meitiņa padeva labvakaru un lūdza, lai ielaižot apsildīties. Māmiņa ielaida viņu istabā, apsēdināja pie mūrīša un tad vaicāja:

— Ko tu, meitiņ, tik veļu dari mežā?

Bārenīte izstāstīja, kā pamate sūtījusi viņu uz mežu pcc zemenēm, ka viņa visu dienu nomeklējusies ogu un beidzot apmaldījusies. Māmiņa noklausījās, bet neko nesacīja. Siltumā bārenītei iegribējās ēst, viņa izņēma no groza savu kukulīti, nolauza gabaliņu, ar ko māmiņu pacienāt, un ēda pati. Māmiņa' pagaršoja un sacīja:

— Vai, meit, cik tev slikta maize!

— Tādu man pamāte vienmer dod.

Nu mamiņa paņēma savu klaipiņu un deva bārenītei ēst. Maize bija balta un garšīga, un bārenīte iesaucās:

— Vai, māmiņ, cik tev laba maize! Tādu es savu mužu neesmu ēdusi!

No rīta māmiņa sacija:

— Paņem, meit, slotiņu un noslauki manu durvju priekšu.

Bārenīte paņēma slotiņu, izgāja āra un noslaucīja durvju priekšu tīru jo tīru. Tavu brīnumu! Kad durvju priekša bija noslaucīta, bārenīte ieraudzīja, ka tur zemeņu kā bērtin piebērts. Viņa pielasīja pilnu grozu un nezināja vien, kā māmiņai pateikties. Nu bārenīte dzīrās doties uz mājām. Vecā māmiņa izvadīja viņu uz ceļa un iedeva mazu šķirstiņu, piekodinādama:

— Taisi to vaļa tikai pēc trim dienām: tur iekšā ir tava laime!

— Vai man laime arī ir? — bārenīte nobrīnījās. —- Tad jau tu esi Laimesmāte!

— Jā, tā es esmu! — māmiņa atbildēja un iegāja mājiņā atpakaļ.

Bārenīte gāja priecīgi uz mājam. Viņa atdeva zemenes pamātei, un tā saka pameita izprašņāt, kur ņēmusi ogas. Bārenīte izstāstīja, kā visu dienu velti izmeklējusies, ka ieraudzījusi mājiņu ar meldru jumtiņu, kā iegājusi iekšā apsildīties. Mājiņā dzīvojusi Laimesmāte, tā pamielojusi viņu ar garšīgu maizi, ļāvusi durvju priekšā zemenes salasīt un vēl iedevusi šķirstiņu ar laimi.

Otra dienā pamate sūtīja īsto meitu uz mežu pēc zemenēm. Tai iedeva līdzi visādus gardumus un kārumus un klaipu baltas maizes. Matesmeita saģērbās biezi jo biezi, lai nenosaltu. Kamēr aiztuntuļoja līdz mežam, tepat jau pusdiena klāt. Mežā viņa ieraudzīja Laimesmates mājiņu, tapat nepieklauvējusī iegāja iekšā un, labdienas neteikusi, atsēdas pie krāsns:

— Tad nu gan nosalu!

Laimesmāte neko nesacīja. Mātesmeita izkrāva no groza savus gardumus un sāka mieloties.

— Būtu nu man arī kadu kumosiņu iedevusi! — Laimesmāte ieteicās,

— It kā tev pašai kaut kā trūktu! — mātesmeita atcirta.

Paēdusi un atpūtusies viņa uzsauca:

— Tā, dod nu šurp tās zemenes!

— Paņem slotiņu un noslauki manu durvju priekšu.

— Gaidi vien! Mājās es ne istabu neslauku, vai tad te skriešu aukstumā sniegu tīrīt! Slauki pati, es lasīšu zemenes.

Laimesmāte paņēma slotiņu, noslaucīja sniegu un palīdzēja arī zemenes salasīt, — sliņķei pat tas bija par grūtu. Bet, kad grozs bija pilns, viņa nepiemirsa pavaicat:

— Un kur šķirstiņš ar manu laimi?

Laimesmāte iedeva viņai šķirstiņu un piekodināja:

— Taisi to vaļā tikai pēc gada, tur iekšā ir tava laime.

Mātesmeita parnāca mājās gluži aizelsusies aiz lieliem priekiem.

Trešās dienas vakarā tais mājās iegriezās kads svešinieks un lūdza naktsmājas. Pamate noskatījās uz viņu pavisam greizi: vazājoties te visādi diedelnieki, ka vel nenozogot viņas meitas šķirstiņu. Bārenīte ieželojas par svešo ceļavīru, paklāja tam pie mūrīša savu segu, kur izgulēties, un pamieloja ar savām zemenēm. Tas brīnījās vien, kur ziemas vidū tādas ogas atrodamas. Bārenīte pastāstīja, kur ogas dabūjusi. Tad svešais sacīja:

— Esmu ķēniņa dēls un apstaigāju visu valsti, līgavu meklēdams. Nāc pie manis par sievu, es tevi vedīšu uz savu pilil

Bet mātesmeita, to padzirdējusi, žigli klāt ar savam zemenēm:

— Pagaršo nu manas ogas, varbūt es būšu tā līdzi vedamā!

Ķēniņa dēls pagaršoja arī un nevarēja vien nobrīnīties, kur tik skābas un rūgtas ogas augušas. Taču mātesmeita vēl nelikās mierā un uzsauca bārenītei:

— Kas tu, ubadze, par ķēniņieni! Taisi vien vaļā savu šķirstiņu, tad redzēsi, kāda laime tev gaidāma! Pakulu kodaļa un vārpsta — tā tava laime!

Bārenīte attaisīja Laimesmātes doto šķirstiņu un atrada tanī ķēniņienes kroni. Ķēniņa dēls uzlika viņai to galvā, uzcēla bārenīti savā kumeļā un aizveda uz pili.

Pēc gada arī mātesmeita attaisīja savu šķirstiņu. No tā izšāvās uguns un nodedzināja mājas ar visu mantu. Nu sliņķe dabūja mācīties strādāt.

Attec, manu kumeliņ!

Kādam ķēniņam bija trīs dēli, divi gudri, trešais muļķis. Abi vecākie dēli bija slinki un melīgi, bet ķēniņš, kā jau dažu labu reizi ar tēviem gadās, to nemaz neredzēja un ļoti ar viņiem lepojās. Jaunākais bija krietns un godīgs, bet to zināja tikai māte, kas viņu mīlēja. Taču ķēniņiene drīz nomira, un ķēniņš apņēma citu sievu, kurai bija rados raganas. Viņa ciest nevarēja jaunāko padēlu un to visādi nonievāja.

Ķēniņam bija pļava, un no tās katru nakti zuda pa stirpiņai siena. Viņš sūtīja dēlus pļavu sargāt. Pirmo nakti gāja sargāt vecakais dēls. Sliņķis ir nedomāja sargāt, bet nogūlās zem krūma un iemiga cietā miegā. No rīta stirpiņa bija nozudusi, bet viņš piemelsa tēvam pilnu galvu, kā cīnījies ar trejiem velniem, bet tie šo pievārējuši un stirpiņu aiznesuši. Otru nakti gāja otrs dēls sargāt un izdarījās tāpat. No rīta samelsa tēvam pilnu galvu, ka cīnījies ar deviņiem velniem, bet šie viņu pievārējuši un stirpiņu aiznesuši.

Trešo vakaru muļķītis lūdzās, lai tēvs sūtot viņu stirpiņu sargāt. Tēvs gan negribēja to darīt, sak, ko šis tur nosargāšot, kur gudrie brāļi nav tikuši galā. Pamāte, noticējusi par velniem, domāja, ka tiks no nemīlamā padēla vaļā, un pierunāja ķēniņu, lai sūtot vien, kādreiz jau muļķi arī esot uz šo to spējīgi.

Muļķītis apsēdās pie stirpiņas un sāka kauties ar miegu. Ap pusnakti acis cieti vien vērās. Tad viņš nolēma pagulties zem stirpiņas, bet rokas un kājas atstāt ārpusē. Ja kāds nāks sienu zagt, tad jau netīšām uzkāps uz rokas vai kājas un pamodinās gulētāju.

Tā arī notika. Līdzko muļķītis pašā labākajā nomidzī, te zaglis klāt — balta ķēve ar diviem kumeļiem un sāks no stirpiņas ēst. Taču ēdēji nepamanīja, ka uzminuši muļķītim uz kreisās kājas mazā pirkstiņa. Viņš pamostas, saķer ķēvi aiz pavadas un uzlec mugurā. Ķēve aiziet kā viesulis piecsimt jūdzes, bet muļķītim vienalga: lai skrej kaut seši simti. Beidzot ķēve apstājas, labu brīdi atelšas un tad saka:

— Tu mani uzveici, tagad mēs piederam tev. Atdod mani vecākajam brālim, lielāko kumeļu vidējam, bet mazāko paturi pats. Un, ja tev kaut kā ievajagas, tad paskandini iemauktus un izsaki savu vēlēšanos — tā tūdaļ piepildīsies.

Muļķītis tencinādams jāj mājās, atdod ķēvi vecākajam brālim, lielāko kumeļu vidējam, bet pats patur mazāko. Taču ko līdzēja gudrajiem brāļiem zirgus dot? Tie aizveda savējos uz tirgu un pārdeva. Muļķītis gan ielika savu kumeliņu stallī un kopa neapnicis. Pamāte jau tā muļķīti necieta un nu bija pārlieku sirdīga, ka viņš stirpu nosargājis. Viņa nolēma tikt no padēla vaļā un aizskrēja pie raganas pēc padoma. Tā iedeva zāles, kas pieliekamas pie putras, tad viss būšot kartībā.

Pamate pieliek zāles pie putras un mīļā balsi sauc muļķīti ēst. Taču viņš vispirms iet uz stalli kumeļu pabarot. Tavu brīnumu — kumeļš stāv, galvu nodūris, un neskatās ēdamajam ne virsū.

— Kas tev vainas, kumeliņ, par ko tāds nolaidies?

— Par tevi bēda: ļaunā pamāte grib tevi nonāvēt. Neēd neko no tā, kas uz galda, bet iedod viņas melnajam runcim, kas pagaldē tup.

Muļķītis tā arī izdarīja, un skat — runcis uz vietas pagalam. Viņš izsvieda runci pa logu un gāja pateikt pamātei, ka esot paēdis. Šī apvaicājās, vai labi garšojis, un gaidīja, ka padēls mirs, bet šis atteica: — Garšoja brīnum labi! — un gāja savā darbā.

No rīta ragana atskrēja apprasīties, kur muļķīti glabāšot. Pamāte bija tīri pikta un atcirta:

— Ūja, ko tad glabās, ja nav vēl miris! Ja tu dod zāles, tad proties iedot tādas, kas der!

Nu ragana atnesa citas zāles, pielika tās pie gaļas un pati to izvārīja. Tad atstāja pamātei, lai pasniedzot muļķītim vakariņās.

Pamāte saldā balsī aicināja padēlu vakariņās, bet viņš vispirms iegāja stallī pie kumeļa. Tas atkal stāv pavisam bēdīgs.

— Kas tev vainas, kumeliņ, par ko tāds nolaidies?

— Par tevi bēda: ļaunā pamāte grib tevi nonāvēt. Neēd to gaļu, kas uz galda. Iemērc galdauta stūri bļodā, tad redzēsi, kas notiks.

Muļķītis izdara, kā teikts, un galdauts ar visu gaļu sadeg zilas liesmās. Kad pamate apvaicājās, kā garšojis, viņš atkal atteica, ka varen gards bijis, un viņa veltīgi nogaidījās padēlu mirstam. No rīta ragana atkal klāt, bet pamāte tik dusmīga, ka ne runāt negrib. Ragana arī nevar nobrīnīties par tādu neveiksmi, bet tad apķeras:

— Vadzi, māršiņ, pie tā visa tas kumeļš būs vainīgs! Liec, lai padēls to nomaitā!

Pamāte tūliņ iesauc muļķīti un pavēl kumeļu nomaitāt. Viņš nesaka ne ja, ne nē, bet aiziet uz stalli un izstāsta visu kumeļam. Tas saka:

— Ej pie ķēniņa un lūdz, lai atvēl tev padrasēt pa sētu. Kopis tu mani esi, bet vēl nekad neesi jājis. Kad viņi atvēlēs, uzliec man mātes dotos iemauktus un apjāj trīs reizes riņķi pa sētu.

Muļķītis izlūdz tēvam atļauju, uzliek kumeļam iemauktus un laiž kumeļu riņķī pa sētu. Visi skatās un priecājas par stalto kumeļu un brašo jājēju. Bet, trešo reizi jādams, muļķītis nepaguva ne ardievas pateikt; kumeļš pacēlās gaisā ar visu jājēju un aiztraucās kā vējš uz svešu pusi. Viņš nolaidās zemē tikai otrā dienā citā ķēniņa valstī un teica muļķītim:

— Noņem man iemauktus, paskandini tos un vēlies apģērbu no kažokādām ar vilnu uz āru. Paslēp iemauktus zem kažoka, ej uz ķēniņa pilsētu un nerunā ne vārda. Ja kāds ko jautā, atsaki: «Kāds biju, tāds esmu, tāds palikšu!» Un, ja tev manis ievajadzēsies, tad saki:

— Skaniet, mani iemauktiņi,

Attec, manu kumeliņ! —

Es būšu tūliņ klāt.

Muļķītis ieiet šādā ērma apģērbā pilsētā. Visi pilsētnieki saskrien apkārt, brīnās un taujā, kas šis tāds esot un no kurienes nākot. Viņš tikai atbild: «Kāds biju, tāds esmu, tāds palikšu!» Ko ar tādu pavieglo lai iesāk? Vedīs pie ķēniņa, lai tas tiek ar viņu galā! Bet ķēniņš, dzirdējis to pašu teicamo, sūta pavieglo pie dārznieka. Lai dārznieks iedodot šim godīgas drēbes un liekot pie kāda darba. Varbūt vēdera tiesai nopelnīšot.

Dārznieks liek muļķītim iztīrīt dārzu. Muļķītis nosēžas dārza galā, paskandina iemauktus un vēlas:

— Kaut dārzs būtu tīrs!

Tūliņ koki un krūmi izraujas ar visām saknēm un aiziet pa gaisu gaisiem. Ķēniņa jaunākā meita noskatās šos brīnumus pa logu un galvu vien nogroza. Dārzs tīrs kā izslaucīts. Atskrien dārznieks un saņem rokas:

— Trakais, ko tu esi izdarījis? Tūliņ projām pie ķēniņa!

Ķēniņš liek uzskaitīt muļķītim pieci un nodot darbā pie ūdensnesēja. Tas liek muļķītim sanest namiņā pilnus katlus ar ūdeni, lai var pils saimei pusdienas izvārīt. Muļķītis aiziet pie ezera, paskandina iemauktus un vēlas:

— Kaut gadītos tik lieli spaiņi, ka ik vienā saietu četrdesmit nēšu un kaut es varētu aiznest tos uz pili!

Tūliņ spaiņi klāt un ar visām nestuvēm muļķītim uz pleciem, un viņš lepni soļo uz mājām. Ķēniņa jaunākā meita atkal to noskatās un priecājas par muļķīša spēku. Viņš salej ūdeni pa skursteni namiņā, tas pilns līdz skursteņa galam, un straume plūst jau pa durvīm ārā. Ūdensnesējs saķer galvu:

— Vai jucis esi, vai? Tūliņ projām pie ķēniņa!

Ķēniņš liek uzskaitīt muļķīšam desmit un nodot darbā pie malkascirtēja. Tas liek sacirst mežā malku visai pilij un atvest mājās.

Muļķītis aiziet uz mežu, paskandina iemauktus un vēlas:

— Kaut gadītos tāda tauva, kas apņemtu simt asu lielu meža gabalu un pati pārvilktu kokus uz pili!

Tūliņ tauva klāt, muļķītis apmet to mežam un velk uz mājām. Ķēniņa jaunākā meita sēž pie loga un brīnās:

— Vīrs iet pa priekšu, mežs nāk pakaļ!

Ķēniņš, to padzirdējis, izskrien muļķītim pretī:

— Vai tu pavisam bez prāta, vai? Apgāzīsi manu pili! Tūliņ liec tauvu nost un nāc šurp — likšu uzskaitīt piecpadsmit!

Taisni todien visām ķēniņa meitām vajadzēja izvelēties līgavaiņus. Abas vecākās izvēlējās divus ķēniņu dēlus, bet jaunākā sacīja, ka gribot par vīru to izveicīgo puisi, kas tādus brīnuma darbus darot. Gan vecākās masas viņu izzoboja, gan ķēniņš mēģināja pierunāt — viņa palika pie sava. Neko darīt, ķēniņš rīkoja kāzas visiem trim pāriem reizē.

Pagāja labs laiks. Visi brīnījās, ka muļķītis dzīvo ar savu sievu saderīgāk nekā pārējie znoti ar savām sievām. Ķēniņš saka jau domāt, ka šis znots tikai izlicies par muļķi, bet īstenībā prāta viņam vairāk nekā dažam labam.

Te vienā nebaltā dienā kāds milzis apmetās kalnā netālu no pilsētas un pieprasīja katru gadu pa cilvēkam, bet vispirms ķēniņa meitas pēc kārtas. Ķēniņš izsolījās gan šo, gan to, bet milzis piedraudēja, ka izpostīšot visu zemi, ja meitas nedošot. Pirmajā gada vajadzēja vest vecāko meitu. Visi todien bija gaužām noskumuši, bet neviens neko nesajēdza darīt. Tikai muļķītis izgāja no pils, paskandināja iemauktus un sauca:

— Skaniet, mani iemauktiņi,

Attec, manu kumeliņ!

Tūliņ atskrēja sudraba zirgs ar sudraba bruņām un sudraba zobenu. Muļķītis aši ietērpās bruņās, paņēma zobenu rokā un jāja uz kalna pusi. Tur ķēniņa meita jau bija atvesta un gaidīja savu likteni. Tai pašā mirklī no kalna izlīda milzis ar sešām galvām un grasījās viņu sagrābt. Muļķītis ilgāk negaidīja, izrāva zobenu un nocirta milzim ar reizi visas sešas galvas. Ķēniņa meita nepazina muļķīti šādās drēbēs un prasīja:

— Kā lai tev atmaksāju par glābšanu, cēlais varoni?

— Pasaki savam tēvam paldies par tām piecām plenīcām, — muļķītis atbild un nozūd ar savu zirgu mežā. Tur viņš pārģērbās, patencināja zirgam par palīdzību un devās uz mājām.

Ķēniņa meita atstāstīja tēvam sava glābēja vārdus, bet ne viens, ne otrs neko nevarēja saprast.

Taču otrā gadā cits milzis apmetās tai pašā kalnā un pieprasīja otru ķēniņa meitu. Todien, kad viņu veda pie milža, muļķītis atkal paskandināja iemauktus un sauca:

— Skaniet, mani iemauktiņi,

Attec, manu kumeliņ!

Tūliņ bija klāt zelta zirgs ar zelta bruņām un zelta zobenu. Muļķītis aplika bruņas un jāja uz kalnu. Līdzko viņš tur piejāja, no kalna iznāca milzis ar deviņām galvām un grasījās sagrābt ķēniņa meitu. Muļķītis izrāva zobenu un nocirta ar reizi visas deviņas galvas. Ķēniņa meita nepazina muļķīti šādās drēbēs un prasīja:

— kā lai tev atmaksāju par glābšanu, cēlais varoni?

— Pasaki savam tēvam paldies par tām desmit plenīcām, — muļķītis atbild un nozūd ar savu zirgu mežā. Tur viņš pārģērbās, patencināja zirgam par palīdzību un devās uz mājām.

Ķēniņa meita atstāstīja tēvam sava glābēja vārdus, bet ne viens, ne otrs neko nevarēja saprast.

Trešajā gada kalnā bija apmeties cits milzis un pieprasīja ķēniņa jaunāko meitu. Todien muļķitis atkal paskandināja iemauktus un sauca:

— Skaniet, mani iemauktiņi,

Attec, manu kumeliņ!

Tūliņ bija klāt dimanta zirgs ar dimanta bruņām un dimanta zobenu. Zirgs sacīja muļķītim:

— Šoreiz tev būs vairāk darba. No kalna iznāks milzis ar divpadsmit galvām un divpadsmit kalēji. Ja tie kalēji dabūs pa sitienam uzsist uz laktas, tad būs atkal divpadsmit kalēji klāt un uzkals milzim jaunas galvas. Tāpēc vispirms raugi tikt galā ar kalējiem un tikai tad ķeries pie paša milža.

Muļķītis piejāja pie kalna taisni tobrīd, kad divpadsmit kalēji nāca ārā. Viņš tomēr paguva tos visus notriekt zemē, pirms vēl tie paguva uzsist uz laktas. Taču tikmēr milzis sita muļķītim ar vāli pa galvu un ietrieca viņu līdz ceļgaliem zemē, bet kumeļš saķēra muļķīti aiz matiem un izrāva ārā. Nu muļķītis nocirta milzim sešas galvas, bet milzis ietrieca viņu līdz jostas vietai zemē. Kumeļš atkal izrāva viņu ārā, muļķītis atvēzējās un notrieca milzim atlikušās sešas galvas. Taču arī muļķītis neizgāja sveikā: milzis bija patapis ievainot viņu kājā. Viņa sieva pārsēja brūci ar savu lakatiņu un, nepazīdama savu vīru šādās bruņās,jautāja:

— Kā lai atmaksāju tev par glābšanu, cēlais varoni?

— Pasaki paldies savam tēvam par tām piecpadsmit plenīcām, — muļķītis atbild un nozūd mežā. Ķēniņa meita atstāsta tēvam sava glābēja vārdus, abi nobrīnās, bet neko nevar saprast.

Tikmēr muļķītis pārģērbjas, patencina zirgam par palīdzību un dodas uz majam. Sieva sagaida viņu gavilēdama un stāsta:

— vai zini, kas mani izglāba? dimanta jātnieks dimanta zirga ar dimanta zobenu!

— Tad jau gan labi! — muļķītis atsaka, un iet abi gulēt. Te sieva, pamanījusi viņam ap kaju savu lakatu, satrūkstas un negrib savām acīm ticēt. Apskatas vēlreiz: nē, pašas lakats vien ir. Nu stāj muļķītim virsū, lai stāstot visu patiesību. Ko nu liegsies pats savai sievai? Izklāsta arī visu no sākuma līdz galam. Šī tūliņ pie sava tēva un izstāsta smalki jo smalki par visiem muļķīša darbiem. Kopš tā laika muļķītis bija ķēniņam miļakais znots, un ķēniņš novēlēja tam visu savu valsti.

Sunītis un kaķītis

Dzīvoja reiz zvejnieks, kuram bija viens dēls. Mirdams tēvs atstāja dēlam trīs sudraba dālderus un pieteica, lai pērkot par tiem tikai labas mantas. Dēls arī nosolījās tā darīt.

Apbērējis tēvu, dēls gāja pasaulē darbu meklēt. Ceļā viņš satika vīru, kurš nesa kaķi. Dēls apvaicājās, uz kurieni šis kaķi nesot.

— Nesīšu slīcināt!

— Kā nu var slīcināt tik jauku kaķi! Pārdod viņu man!

Vīrs klusībā nosmējās par tādu ērmotu pircēju un teica:

— Dod man sudraba dālderi, un kaķis būs tavs!

Dēls izvilka dālderi un nopirka kaķi. Necik tālu pagājis, viņš ieraudzīja otru vīru, kurš vilka saitē suni. Dēls apvaicājās, uz kurieni šis suni vedot.

— Vedīšu slīcināt!

— Kā nu var slīcināt tik jauku suni! Pārdod viņu man!

Vīrs klusībā nosmējās par tādu ērmotu pircēju un teica:

— Dod man sudraba dālderi, un suns būs tavs!

— Dēls izvilka dālderi un nopirka suni. Gāja nu visi trīs tālāk, un suns sacīja:

— Es saožu, ka tuvojas kāds vīrs ar dīvainu nešļavu.

Bet kaķis sacīja:

— Es paredzu, ka nākamais pirkums mūsu saimniekam ātrāk nesīs laimi nekā abi iepriekšējie.

Pretim nāca vīrs, kurš turēja spīlēs ieņemtu čūsku. Dēls, to ieraudzījis, apvaicājās:

— Uz kurieni tu nes to glīto čūsku?

— Nesīšu tur līdz tam pakalnam un sitīšu viņai galvu pret akmeni.

— Kā nu var tā darīt! Pārdod viņu man!

Vīrs nevarēja smieklus valdīt par tik ērmotu pircēju un teica:

— Dod man sudraba dālderi, un čūska būs tava!

Dēls izvilka pēdējo dālderi un nopirka čūsku. Tad čūska sacīja:

— Paldies tev simtkārt, ka paglābi mani no nāves. Tagad iesim uz lielo mežu pie mana tēva, viņš tev bagātīgi atlīdzinās tavu labo darbu.

Tā viņi visi gāja tālāk, kamēr mežā nonāca pie dziļas alas. Čūska nu sacīja:

— Mums jāiet alā iekšā. Tur būs daudz čūsku, tās šņāks un gribēs krist tev virsū, bet es tās apsaukšu. Kad tās aprims ej pie ķēniņa. Viņš tev solīs daudz dārgu mantu, bet tu prasi tikai to gredzenu, kas viņam uz zeltneša. Kad šo gredzenu trīsreiz pagriež, tad piepildās viss, ko tobrīd vēlas.

Kad nu dēlam bija jāiet iekšā tumšajā alā, viņam gan pārskrēja šermuļi pār kauliem, tomēr viņš saņēma dūšu un spēra drošu soli. Ala bija čūsku pilna. Tās visas šņākdamas izstiepa kaklus un grasījās brukt viņam virsū, bet izglābtā čūska tās apsauca. Tad viņa pieveda dēlu pie čūsku ķēniņa, un izstāstīja, kā dēls viņu paglābis no nāves. Ķēniņš ļoti laipni apvaicājās, kādu balvu glābējs gribot par savu labo darbu. Dēls atbildēja, ka labprāt gribētu to gredzenu, ko ķēniņš nēsājot uz zeltneša. Ķēniņš gan īsti negribēja gredzenu dot, bet beigās iedeva arī. Nu dēls atvadījās no ķēniņa un izglābtās čūskas un priecīgs devās ārā no alas, kur sunītis un kaķītis viņu nepacietīgi gaidīja.

Protams, ka tūliņ vajadzēja izmēģināt, vai gredzens kam der, un skaidrs, ka pirmais, kas visiem trim iešāvās prātā, bija — labi paēsties. Dēls apgrieza gredzenu trīs reizes, un tūliņ viņu priekšā bija bagātīgs mielasts. Labi iestiprinājušies, viņi devās tālāk un pret vakaru nonāca lielā pilsētā.

Naktsmājās dēls dabūja dzirdēt, ka šās zemes ķēniņš esot laidis pa visu valsti tādu ziņu: kas paveikšot trīs viņa uzdotos darbus, tas dabūšot viņa meitu par sievu un pusvalsti piedevām. Dēls prasīja saviem draugiem:

— Sunīti, kaķīti, vai lai eju pieteikties pie ķēniņa?

— Ej vien, — šie abi atbildēja.

Dēls nu devās pie ķēniņa un pieteicās izmēģināt savu laimi. Princesei tāds puika nepavisam nepatika, un viņa lūdza tēvu, lai dodot viņam tik grūtus darbus, ko neviens nevarētu padarīt. Ķēniņš meitu mierināja, ka tāds apkārtstaigulis jau neesot nopietni ņemams. Lai meita nebēdājoties, viņš to puiku labi izjokošot, un pēc tam abi varēšot par to putlūriņu gardi pasmieties.

Tad ķēniņš sacīja:

— Uzcel man šonakt pāri ezeram zelta tiltu, lai es varu rīt braukt pa to uz baznīcu.

Dēls nakti nogāja pie ezera, pagrieza trīsreiz gredzenu un vēlējās, lai pāri ezeram būtu zelta tilts. Tas arī tūliņ notika, un, kad ķēniņš no rīta iznāca ārā, tad tikai rokas vien sasita. Princese bija tīri nobijusies un lūgtin lūdzās tēvu, lai nu šis izdomājot ko grūtāku. Ķēniņš gudroja, gudroja un beidzot sacīja:

— Tagad ir vēls rudens, likšu viņam darīt pavisam ačgārnu darbu.

Un viņš pavēlēja dēlam:

— Gribu, lai otrpus ezera, kad pārbraukšu pār tiltu, būtu gara gatve, apstādīta ar ziedošām ābelēm!

Dēls pagrieza gredzenu un, kad ķēniņš nobrauca no zelta tilta, tad ieraudzīja garu gatvi, kas veda uz baznīcu, un visgarām gatvei stāvēja ābeles pilnos ziedos. Nu arī ķēniņš bija nobijies un nezināja, ko tagad varētu uzdot. Tad princese sacīja:

— Liec viņam, lai izdara tā, ka visām šīm ābelēm ir jau gatavi āboli, kad nākam ārā no baznīcas. To taču viņš nevarēs izdarīti

Bet, kad ķēniņš ar princesi nāca āra no baznīcas, ābeles gar ceļa malām bija pilnas ar nobriedušiem āboliem.

Nu bija jātaisa kāzas gribot negribot, jo ķēniņa vārds nav laužams. Ķēniņš bija saskābis, princese kā īsts rūgumpods, bet neko nevarēja darīt. Abi cerēja tikai uz to, ka pēc kāzām izdosies dabūt zināt, kā visi šie brīnumdarbi ir paveikti.

Pēc kāzām princese rādīja tik laipnu vaigu un bija tik mīlīga, ka jaunais vīrs nenocietās, izstāstīja visu un parādīja gredzenu. Un, kad viņš nakti gulēja cietā miegā, princese novilka gredzenu viņam no pirksta un vēlējās, lai viņas vīrs atrastos uz salas ezera vidū augstā un šaurā tornī, kur viņš nevarētu ne sēdēt, ne gulēt. Tā tas arī notika.

Sunītis ar kaķīti nu visur sukstīja pēc sava saimnieka un beidzot atklāja, kur viņš atrodas. Tad sunītis sacīja:

Mums jādabū čūskas dotais gredzens, ko princese mūsu saimniekam novilkusi no pirksta.

Kaķītis nu ielavījās pilī, tik mīļi glaudās gar visiem un tik saldi murrāja, ka beidzot tika ienests pie pašas princeses. Arī tai kaķītis varen iepatikās, un viņa Jāva tam palikt pa nakti savā guļamistabā. Kad kaķītis tur bija pavadījis pirmo nakti, tad atklāja, ka princese nakti gredzenu tur uz lūpām. To viņš pastāstīja sunītim, un tas sacīja:

— Kal dzelzi, kamēr karsta! Paķer nākamnakt to gredzenu!

— Nestreb karstu putru, apdedzināsi lūpas, — kaķītis atbildēja. — Princese guļ tikai ar vienu aci. Jāgaida, kamēr viņa pierod pie manis.

Otrā naktī princese jau gulēja ar abām acīm, bet apdomīgais kaķītis nogaidīja trešo nakti. Tad viņš klusiņām ielīda gultā un vilka princesei ar asti pār lūpām. Princese miegā nospļāvās, un gredzens nokrita no lūpām. Kaķītis paķēra to, izskrēja no princeses istabas un uzmeklēja sunīti.

— Mums jāaizgādā gredzens mūsu saimniekam, — sunītis sacīja. — Ņem gredzenu mutē, sēsties man mugurā un peldēsim uz salu.

— Labi, tikai ceļā nerunā ar mani, — kaķītis brīdinaja.

Viņi peldēja pāri ezeram uz salu un bija jau pusceļā, te sunītis ieprasījās:

— Kaķīt, vai tev gredzens vel ir mutē?

Kaķītis tikai nošņācās, bet neko neatbildēja. Sunītis peldēja tālāk. Sala bija jau tuvu, te sunītis atkal iejautājās:

— Kaķīt, vai tev gredzens vēl ir mutē?

Kaķītis bija sapīcis un atbrēca: — Nujā, ka ir! — bet gredzens izkrita viņam no mutes un nogrima.

Nopeldējuši līdz salai nu viņi bija, bet ko tas līdz, ja nav vairs gredzena. Abi bārās un teju pat sāka plūkties, bet tad kaķītis ieraudzīja vēzi un grāba to ciet:

— Noēdīšu tevi uz vietas, ja neiznesīsi mums no ezera gredzenu, kas tur iekrita!

Nabaga vēzis nāves bailēs sasauca visus savus radus un radu radus, un necik ilgi, te gredzens bija krastā. Nu kaķītis uzrāpās ar gredzenu līdz savam saimniekam.

— Tornis lai sabrūk un spēki lai rodas! — tas tikko jaudāja izteikt, tik novārdzis bija. Tūliņ spēki radās, un tornis sabruka. Tad dēls vēlējās, lai princese un vecais ķēniņš nokļūst viņa tēva vecajā būdā un tur paliek uz mūžīgiem laikiem, bet pats dzīvoja laimīgi pilī ar sunīti un kaķīti.

Brīnuma stabulites

Bija reiz puika, kuram vajadzēja uzturēt slimu māti, atraitni. Ko vienā dienā, ganos iedams, nopelnīja, tas otrā dienā bija jāatdod slimajai mātei. Taču puikam tas nelikās grūti, viņš labāk pats palika neēdis, ja vien mātei bija maizes kumoss. Tomēr māte nomira. Nu puika stāvēja katru nakti pie mātes kapa un raudāja. Te vienu nakti māte viņam uzprasīja:

— Dēliņ, manu kunkulīti, kam tu raudi?

— Man sirds sāp, ka tu esi atstājusi mani vienu!

— Nekas, es tēvi apgādāšu, ka nebūs vairs jāraud. Še, trīs stabulītes, tā mana svētība.

Otrā dienā puika ganos papūš pirmo stabulīti. Tā skan tik jauki, ka visas avis sāk lēkāt un pašam bēdas vairs ne prātā.

Trešajā dienā puika papūš otru stabulīti. Tā skan vēl jaukāk. Nu lēkā visas avis, visas govis, un pašam tik labi ap sirdi, ka ne izteikt.

Ceturtajā dienā puika papūš trešo stabulīti. Tā nu skan brīnum jauki. Visas avis, visas govis, visi meža putni lēkā nenorimdamies, un pats jūtas kā septītajās debesīs.

Tā puika stabulē vienu dienu, otru dienu. Te vienu reizi gadās pašam ķēniņam gar ganībām jāt. Ķēniņa zirgs sāk lēkāt kā negudrs, arī ķēniņš nevar noturēties, un vēl aiz priekiem acis asaru pilnas.

— Kur tu ņēmi tādas stabulites? — ķēniņš prasa.

Māte uzcēlās no kapa un iedeva!

— Vadzi, puisīt, vai nevari manu meitu izglābt? Redzi, viņnedēj kaimiņu ķēniņš nozaga viņu un atbildēja tā: ātrāk meitu neatdošot, kamēr nebūšot asaras lējis. Ej uz turieni un izspied viņam asaras, jo mana meita ļoti nelaimīga: viņa negrib šoķēniņu precēt.

Puika aiziet pie kaimiņu ķēniņa un sāk stabulēt pinno stabulīti. Ķēniņš klausās, un viņam tā patīk, ka jāsāk skaņām līdzi lēkāt. Viņš lēkā, lēkā, beidzot piekūst: lai nestabulējot vairāk. Bet puika atbild:

— Ielaid mani pie zagtās ķēniņa meitas, tad nestabulēšu vairāk.

— Ej, dārzā viņa ir, bet tikai uz vienu acu mirkli.

Puika ieiet, bet acu mirklis jau pagājis — nedabūja nekā pateikt. Nu viņš izvelk otru stabulīti un pūš atkal. Ķēniņš klausās, klausās — sāk lēkāt, un teju pat asaras spiežas acīs. Iznāk augstmaņi — tiem klājas tāpat. Lēkā, lēkā, beidzot piekūst visi līdz nabadzībai: lai nestabulējot vairāk. Bet puika atbild:

— Ielaid mani pie zagtās ķēniņa meitas, tad nestabulēšu.

— Ej, dārzā viņa ir, bet vairāk ne kā uz vienu stundu.

Puika ieiet dārzā un nu dabū labi izrunāties. Ķēniņa meita gan isti netic, ka puika spētu viņu izglābt, bet puika nodievojas: tiklīdz trešo stabulīti pūtīšot, tā šī lai pošoties nākt līdzi.

Pēc stundas puika izvelk trešo stabulīti. Tūliņ ķēniņš ar visiem augstmaņiem lec un raud, lec un raud. Beidzot lūgsies, lai nestabulējot, bet puika atbild:

— Atlaid ķēniņa meitu man līdzi, tad nestabulēšu.

Ķēniņš neparko. Kad tā, puika pūš atkal. Ķēniņš raud un lūdzas, lai nestabulējot, bet puika ātrāki ne, kamēr meita atlaista. Ķēniņš neparko, puika pūš atkal, kamēr ķēniņš ar augstmaņiem noveļas raudādami gar zemi un ir tad vēl tirina kājas.

Nelīdzēja nekas, bija meita jālaiž zēnam līdzi. Abi priecīgi devās projām, bet pēc brīža ķēniņa karaspēks pakaļ. Puika nostājās ar trešo stabulīti rokā un prasa:

— Ko gribat?

— Ķēniņš lika teikt: ja jūs, abi bēgļi, nespējat stundas laikā no šīs ķēniņa valsts ārā tikt, tad mums tiesības jūs nošaut.

Puika nu pārdomā tā: lai ietu, cik čakli iedami, ir tad vēl trijās dienās nespētu no ķēniņa valsts ārā tikt, kur nu vienā stundā. Cits neatliks kā jābrauc pa jūru. Puika ar ķēniņa meitu tūliņ kuģi iekšā un uzsauc kapteinim:

— Brauc!

— Kā lai braucu, — šis atbild, — pats redzi, ka no vēja ne vēsts.

— Tavu postu! — puika vaimanā un uzskrien mastos: jā, kā tad, vēja nav un nav.

Beidzot puikam iekrīt prātā labs padoms: viņš izrauj savas trīs stabulītes un stabulē visas uzreiz. Un tūliņ lēna vēsmiņa sāks tik cilāties, sāks cilāties. Beidzot — tavu brīnumu! — saceļas tāds vējš, ka nes kuģi nešus projām. Kapteinis, to redzēdams, galvu vien groza par tādām puikas stabulītēm; viņš kāro dabūt tās rokā. Un, re, ko tāds izgudro! Trešajā dienā, kad būtu drīz jākāpj no kuģa ārā, viņš slepus pievāc stabulītes un iegrūž pašu puiku jūrā. Bet ķēniņa meitai piesaka:

— Teic, ka es tevi izglābu ar šīm stabulītēm. Ja ne — dabūsi galu!

Nekā darīt — meitai jāapsolās.

Puika, nabadziņš, peld, peld. Bet cik ilgi peldēsi tādā lielā ūdenī? Gandrīz jau taisās grimt. Te — kur gadījies, kur ne — nāk pa ūdeni balts vīrs ar nūju vienā rokā, ar divām maizēm otrā un prasīs:

— Dēls, vai neiet par grūtu?

— Tētiņ labais, palīdzi, palīdzi!

— Še, apēd vienu maizīti, tad peldēsi kā spalva; apēd otru, tad mēneša laikā neviens tevi nepazīs. Un te vēl šī nūja — ar to izdarīsi visu, ko vien vēlēsies.

Vecais nozuda, un puika izpeldēja malā viegli jo viegli. Nu ies uz to pusi, kur izglābtās ķēniņa meitas tēva pilsēta. Aiziet tur — neviens viņa nepazīst. Ļaudis tikai runā, ka ķēniņš rīkojot kāzas, jo svešs kapteinis izglābis jauno princesi no kaimiņu ķēniņa nagiem, un šim kapteinim nu atdošot princesi. Pulkam, to dzirdot, vaigi svilst aiz dusmām.

Otra diena ķēniņš izlaiž ziņu pa visu pilsētu: lai nākot uz pili visādi krāsotāji un izkrāsojot pils istabas labi koši. Tūliņ sanāca visvisādi: ieradās arī puika ar savu nūju. Citi smejas, ko šis ar nūju izdarīšot, bet, kad nu puika pārlieku lūdzas, tad atļauj tam arī vienu istabu izkrāsot.

Puika nu aiztaisa durvis un sāk strādāt. Uzsit uz vienas sienas ar nūju un vēlas:

— Lai būtu tas viss virsū, kā ķēnigš ar maniem lopiņiem lēkā un es ar stabulēm stabulēju!

Tūliņ viss gadās, kā teikts. Tad viņš uzsit ar nūju uz otras sienas un vēlas:

— Lai būtu tas viss virsū, kā es ķēniņa meitu izglābu!

Tūliņ viss gadās, kā teikts. Puika piesit ar nūju uz trešās dienas un vēlas:

— Lai būtu tas viss virsū, kā es ar ķēniņa meitu pa jūru braucu un vēju atstabulēju!

Tūliņ viss gadās, kā teikts. Tad puika uzsit ar nūju uz .ceturtās sienas un vēlas:

— Lai būtu tas viss virsū, kā kapteinis nozog man stabules un iemet mani jūrā.

Tūliņ viss gadās, kā teikts. Tad puika aicina ķēniņu ar princesi un kapteini apskatīties darbu. Tos zilos brīnumus, kas nu notika! Kapteinis top bāls kā mironis, meita iekliedzas. Ķēniņš nevar saprast, kas ir, kas nav. Beidzot meita sāks stāstīt, ko tas viss nozīmē, kas uz sienām redzams, un kapteinis raudzīs sprukt projām. Bet ķēniņš dusmās saķēra šo un lika pašu jūrā iemest. Kapteinim negadījās neviena balta vīra, kas paglābtu, bet puikam otrā dienā ar ķēniņa meitu bija kāzas.

Brālis un masa

Dzīvoja vienreiz kāds tēvs, kam pēc sievas nāves palika divi mazi bērni uz rokām — dēls un meita. Viņš apņēma atraitni, lai būtu, kas aptek mājas soli un gādā par bērniem. Drīz pamātei pašai piedzima meitiņa. Pamāte bija barga pret pabērniem, tāpēc brālis, līdzko nāca vecāks, aizgāja no majam. Viņš tika lielā muižā pie kunga par mednieku un dzīvoja tur, tikai šad tad atnāca māsu apraudzīt.

Pamāte bija veicīga saimniece, bet savu meitu pie darba nelika, toties pameitu izdzina, cik mācēja. Reiz pameita smēla no akas ūdeni un ieraudzīja akas dibenā divus mazus vīriņus lēkājam. Viņa nopriecājās par jautrajiem lēkātājiem, noplūca divus ābolus un kā meta, tā iemeta šiem taisni klēpi.

— Lai tev zelta mati būtu! — viens novēlēja.

— Lai tu būtu desmitkārt skaistāka nekā līdz šim! — otrs teica.

Pameita tikai pasmējās — vai nu tādus vēlējumus var ņemt par pilnu! Bet, kad viņa iegāja istabā, Īstā meita pretim:

— Vai, mās, tev jau zelta mati!

Nu apskatīsies pati — kā tad, mati no tīra zelta un pati arī zied kā roze! Tagad pamāte klāt: kur tādus matus dabūjusi? Pameita izstāstīja visu, kas gadījies, un īstā meita tūliņ skries smelt ūdeni. Pieskrien pie akas, bet tur dibenā divi vīriņi lēkā. Šai sanāk dusmas par tādu dauzīšanos. Viņa paķer divus akmentiņus un kā met, tā šiem taisni pa galvām.

— Kaut tev pūces aste pierē būtu! — viens novēlēja.

— Kaut tev būtu zili zobi mutē! — otrs teica.

Bet šī lepni iet uz istabu ar nēšiem, te pamāte pretī:

— Mīļā meitiņ, tev jau pūces aste pierē!

No tā laika pameitai klājās aizvien grūtāk. Gan pamāte, gan pusmāsa — abas viņu ēstin ēda. Strādināja no saules līdz saulei un ir to pašu nakts melnumu miera nedeva, sēdināja pie ratiņa. Kad atnāca brālis māsu apraudzīt, nabadzīte stāstīja viņam par savu sūro likteni, un viņš nosolījās māsai palīdzēt.

Kungs bija sadomājis precēties un meklējās pēc skaistas līgavas. Viņš bija jau dzirdējis runas, ka šā medniekam esot varen skaista māsa, un atsauca mednieku pie sevis. Jā, viņš apliecināja, ka māsa patiešām esot gan skaista, gan tikusi darbos. Tad kungs sūtīja kučieri ar karieti mednieka māsai pakaļ, ņemšot to par sievu. Bet pamāte nelaida pameitu vienu pašu, viņa ar savu meitu braukšot līdzi.

Labi. Ceļā bija jābrauc pāri lielai upei. Pamāte lika kučierim pieturēt, jo šās meitai sāpot galva. īstā meita izkāpa un pasauca arī pameitu. Kad nu abas nostājās uz tilta, īstā meita iegrūda pameitu upē. Tā tūliņ pārvērtās par baltu pīlīti un aiz. peldēja.

Nu pamāte lika kučierim braukt tālāk un piekodināja klusēt ja gribot dzīvs palikt. Šis, nabags, arī nosolījās to darīt, jo dzīvība katram mīļa.

Tā nu viņi nonāca muižā, un kungs steidzās līgavu saņemt Ieraudzījis tādu putnu biedēkli, viņš tā pārskaitās uz mednieku kas viņu piekrāpis, ka lika to ieslodzīt tornī, bet pamāti ar īsto meitu novietot labi tālu, lai nerēgojoties acīs.

Tā nu tas paliek. Bet pavārs ievēro, ka ik vakaru pie torņa atpeld balta pīlīte un nogaužas:

— Ak, manu mīļo brālīt, cik tev grūti klājas!

Viņš pastāsta to kungam un abi norunā pīlīti noķert. Vienu vakaru tas viņiem arī izdodas. Bet, kā viņi saķer pīlīti, tā šī pārvēršas par pameitu un izstāsta visu, kas noticis.

Nu kungs liek tūliņ atbrīvot mednieku un nolūdzas, ka darījis viņam pāri. Tad iet pie īstās meitas un saka tai:

— Ko man darīt ar tādu cilvēku, kas otru noslīcinājis?

— To pašu būs noslīcināt!

— Labi, rīt tevi iemetīs upē!

Tā arī izdarīja, bet kungs dzēra kāzas ar dai]o pameitu.

Zaldāta laime

Vecs zaldāts, nākdams mājās no dienesta, apmaldījās biezā mežā. Vīrs galīgi noskumis: gājiens tāls, pats piekusis, vecās kājas vairs lāgā neklausa, un nu vēl tāda liksta. Te pamanīja caur biezokni iespīdamies uguntiņu. Steberēja uz to pusi kā mācēdams un nonāca pie mazas mājiņas. Tanī dzīvoja pavisam vecs vecītis; tas mīļi uzņēma zaldātu, paēdināja un izguldināja. No rīta zaldāts piecēlās itin spirgts un sāka aplūkot vecīša saimniecību. Mājele sašķiebusies, pakši cauri, sienas kā siets. Zaldātam sirds īstā vietā: lai nu pašam spēka nav vairs daudz, tomēr bēdu brālim jāpalīdz. Nolaida kokus, nodarināja, atvilka uzkainītī un uzcirta vecītim jaunu mājiņu. Tad nu gan bija katru dienu sviedros kā izpeldināts un beidzamajā dienā, kad bija iedzinis pēdējo naglu, nevarēja vairs pārkāpt pār jaunās mājas slieksni. Bet vecītis sacīja:

— Nekas, ciema brāl, izkurināsim pirti, sametīsim labu garu, izpersimies, tad būsim atkal uz pekām.

Nabaga zaldāts gan domāja, ka tas nu tā kā par daudz prasīts: pēc šiem grūtajiem darbiem vēl pirti kurināt! Taču, kad paskatījās uz vecīti, tad redzēja, ka tam dzīvība tikko turas kaulos: tas jau nav vairs nekāds pirts kurinātājs. Vilkās nu pats uz pirti, kurināja krāsni, stiepa ūdeni, ar pēdējiem spēkiem sameta garu un aicināja vecīti pērties.

Tas, kolīdz ienāca pirtī, tūliņ lika zaldātam kāpt uz lāvas. Zaldāts gan negribēja pirmais pērties, bet vecītis citādi nepielaidās. Nu vecītis sāka šo pērt, un zaldāts juta, ka tiek aizvien jo lunkanāks. Un, kad nokāpa no lāvas, pats sevi vairs nevarēja pazīt: jauns puisis precību gados, ne ko pielikt, ne atņemt.

Zaldāts nezināja, kā vecītim patencināt, bet tas tikai atteica:

— Nekas, nekas, tava laime vēl aiz kalniem.

Zaldāts šo to vēl piekopa vecīša saimniecībā un tad nosprieda, ka jāiet darbu meklēt. Nolīga turpat pie ķēniņa par zirgu puisi. Kopa zirgus, sukāja, jāja pieguļā un vienmēr jautri svilpoja. To svilpošanu noklausījās ķēniņa meita un allaž skrēja pie loga, lai paskatītoies uz svilpotāju. Brašais puisis viņaj varen patika, un puisis, cik meta acis uz augšu, tik klusībā nopūtās, ka nav kāds kunga vai ķēniņa dēls, tad varētu pēc skaistās princeses precēt.

Bet ķēniņam kādreiz tika pareģots, ka viņa znots būšot no vienkāršiem ļaudīm. To viņš savā lepnībā negribēja pieļaut, tāpēc turēja meitu ieslēgtu augstā tornī, lai tai neviens netiktu tuvumā. Tā nabadzīte tur dzīvoja lielu, ne mazu laiku.

Beidzot pavalstnieki sāka kurnēt, ka ķēniņš esot jau krietni gados, princese neizprecēta un kā nu būšot ar mantiniekiem. Ķēniņš ilgi gudroja, kā iztikt pa prātam pavalstniekiem un tomēr izvairīties no nevēlama znota. Viņš izlaida ziņu pa visu valsti, ka došot meitu par sievu tam, kas brašā kumeļā uzlekšot līdz torņa augšējam logam un novilkšot princesei gredzenu no pirksta. To viņš skaidri zināja, ka tas nevienam nav pa spēkam.

Arī zirgu puisis to dzirdēja, un tagad nabagam nav miera ne dienu, ne nakti. Par to vien domā, ka gan jau kāds ķēniņa dēls uzlēks līdz torņa logam un aizvedīs skaisto princesi sev lidzi. Aiz tām domām puisis jau gatavs vai galu darīt, jo ko tad viņš var cerēt, kad viņam pat nātna ķēveles nav!

Te kādu dienu pie viņa ierodas tas pats vecītis, nu tīri brašs un mundrs. Abi aprunājas, kas un kā, un viņš, puisim tīri nemanot, izvilina to, kas šim sirdi grauž. Tad vecītis saka:

— Tagad tava laime nav vairs aiz kalniem, tā ir tepat tuvumā. Še tev stabulīte, līdzko to papūtīsi, būs klāt zirgs, ar kuru nebūs kauns piebiedroties princeses tīkotājiem.

Puisis nezina, kā vecītim pateikties, bet tas tikai atmet ar roku: dots devējam atdodoties.

Necik ilgi, te sajāj precinieki — viss lielais pils pagalms pilns, spīd un laistās. Puisis klusām ieiet mežā un papūš stabulīti. Tūliņ klāt sudraba zirgs ar sudraba drēbēm. Viņš apģērbjas un jāj uz pili. Sacensības jau pilnā sparā, bet neviens necik augstu vis netiek. Tad puisis nāk ar savu zirgu un uzlec līdz torņa vidum. Visi ļoti pārsteigti, jo tādu zirgu un jātnieku neviens neatceras redzējis, bet jātnieks ilgi nekavējas, apgriež zirgu un pazūd.

Otrā dienā viņš atkal ieiet mežā un papūš stabulīti. Nu atskrien zelta zirgs ar zelta drēbēm. Viņš apģērbjas un steidzas uz pili. Citi jājēji jau savu reizi nojājuši, bet neviens nav torņa augšējo logu sasniedzis. Puisis kā jāj, tā visai drūzmai cauri un teju pat sasniedz augšējo logu. Vairāk arī nevar — jājāj uz mežu atpakaļ.

Trešajā dienā viņš atkal aiziet uz mežu un papūš stabulīti. Nu atskrien dimanta zirgs ar dimanta drēbēm. Puisis jāj uz pili mirdzēdams — saule kas saule! Aizjāj un, kā piecērt zirgam, tā pie augšējā loga klāt. Princese iegavilējas priekā, pazinusi savu iecerēto, un uzmauc šim savu gredzenu pirkstā. Viņš tūliņ atpakaļ uz mežu, lai gan visi ļaudis jau sauc, ka jaunais ķēniņš klāt, un nezin ko būtu darījuši, lai viņu aizturētu.

Vakarā pavārs pierunā vai visu virtuvi, ko šodien redzējis, bet zirgu puisis apsedz galvu un guļ nost.

No rīta ķēniņš griež visas malas apkārt, meklēdams brašo jājēju, jo domā, ka tas bijis kads sveša ķēniņa dēls. Kam citam pa spēkam tādu zirgu un drēbes sagādāt? Sasauc visus jājējus pilī un taujā, bet princeses gredzena nevienam nav. Beidzot tā kaunīgi ierodas arī zirgu puisis. Princese, viņu ieraudzijusi, prieka iekliedzas, bet ķēniņš, tīri bāls ticis, prasa, kas šis tāds esot, varbūt tomēr kāda valdnieka dēls.

— Nē, esmu no vienkāršiem ļaudīm, izdienējis zaldāts, tagad tavs zirgu puisis!

To izdzirdējis, ķēniņš kā krita gar zemi, tā bija pagalam. Bet princese ar zaldatu dzēra kāzas, un tās tik bija kāzas! Kas tur bija ēšanas un dzeršanas, kas dancošanas! Nebija neviena, kam apavi nebūtu nodancoti lupatu lēveros. Un jaunajam pārim blakus sēdēja vecs vecītis, ko neviens nepazina, tikai zaldāts vien un, jāsaka, mēs arī.

Rokpeļņa bērni

Itin vecos laikos dzīvojis nabaga rokpelnis. Tam bijuši divi bērni: pieaugusi daiļa meita un dēls, pavisam mazs puišelis.

Un tā nu gadījies, ka šim rokpelnim reiz aptrūcis maizes, ka ne plikas garoziņas visā būdā. Un naudas tāpat nav — viena kabata tukša, otrā nav nekā. Tādā nedienā viņš nopūties:

— Būtu jel kāds man šoreiz palīdzējis, kaut vai pats velns!

To izteicis, paskatījies pa logu un ieraudzījis lepnu kungu, kas ielaiž sētā ar sešiem melniem zirgiem. Rokpelnim jau tirpas pārskrien pār kauliem. Jā, melnais kungs piesien zirgus, nak iekšā un jautā:

— Vai tu esi tas rokpelnis, kam tā daiļā meita?

— Laikam jau gan! — šis atbild.

— Tad mans brauciens nav veltīgs. Še tev sieks zelta naudas, es precu tavu daiļo meitu!

Un tūliņ izbēris zeltu uz klona, paķēris meitu un projām. Rokpelnis neattapies ne ko pavaicāt, nekā.

Tā paiet dažs labs gads, rokpelnis tikmēr nomirst, bet no puikas izaudzis stalts puisis. Viņš apņemas savu masu uzmeklēt, lai kur tā būtu aizvesta. Staigā nabags krustām šķērsām pa plašo pasauli, taujādams pēc māsas, bet nekādas pēdas nevar sadzīt.

Reiz viņš, visu dienu pa mežu kuldamies, iemaldās tādā ērkšķu biezienā, ka ne domas ar veselu ādu ārā iztikt. Taču turat viņš pamana lielu caurumu zemē. Viņam ienāk prātā paskatīties, kas tanī varētu atrasties.

Ielien iekšā — nav vis nekādi nieki, bet dziļa, dziļa ala, kas arvien top platāka un gaišāka, līdz puisis izkļūst klajumā, kur visādas raibu raibas puķes, lekna zāle un stalta pils. Ies tuvāk — kociņ nolokāms! — pils stāv uz gaiļa kājas, un tai par sargiem lāči, vilki un sazin vēl kādi zvēri. Kamēr viņš vēl skatās un domā, ko darīt, pa pils durvīm iznāk meklētā māsa un mīļiem vārdiem aicina brāli iekšā. Došot paēst, padzerties un paslēpšot aizkrāsnē, lai viņas vīrs pārnākdams neieraudzītu viesi neēdis, jo tad viņam negants prāts.

Labi. Brālis nevar vien nopriecāties, ka māsu atradis, un paliek pie viņas.

Necik ilgi, te zvēri sāk rūkt, pils šķobīties. Velns klāt, un pirmais vārds — lai dodot šim ēst. Māsa tūdaļ klāj galdu, šis paēd un tad kļūst tīri gurdens. Liekas gulēt, bet māsa izgudrēm apjautājas:

— Tu nu esi apgūlies, bet, ja man pa to laiku kāds cilvēks atnāk ciemos, ko lai es ar viņu zinu darīt?

— Ak tā! Labi, ka pieminēji. Ja kāds atnāk, tad izplūc man no kažoka trīs spalvas, lai neesmu tik nešpetns, un atved viņu pie gultas apsveicināties.

Kad velns tā trīs dienas nogulējis, māsa izplūc viņam trīs spalvas no kažoka, iedod brālim malkas šķilu rokā un ved viņu pie gultas apsveicināties.

Velns nožāvājas un sniedz brālim roku, apjautādamies:

— Ko tu te meklē?

Brālis sniedz preti malkas šķilu, atbildēdams:

— Nācu māsu apserst.

Velns tikmēr bija saspiedis malkas šķilu drupatās, brīnīdamies:

— Tu nu gan esi spēkavīrs, nemaz sāpes nejūti. Līgsti pie manis par kalpu; tev būs daudz naudas un maz darba.

— Tad jau jālīgst vien būs.

— Norunāts! Rīt sanesīsi baltajai ķēvei sēku, cik var apēst, un izmēzīsi stalli. Tas ir viss.

Brālis priecīgs iegājis pie māsas pastāstīt, cik maz darba viņam būšot. Bet māsa pavisam bēdīga:

— Ai, brālīt, tu nemaz nezini, kādu nastu uzkrāvies! Baltā ķēve ir pati velna māte. Tomēr klausi mani, un būs labi. Paņem līdz stallī klūgu un sprunguli un izliecies, ka darbojies ar tiem, tad ķēve uzprasīs, ko gribi ar tiem darīt. Atsaki, ka aizklūgosi viņai muti un aizgriezīsi ar sprunguli cieti, ja pārāk daudz ēdīs.

Labi. Brālis otrā rītā aiziet uz stalli, noliek ķēvei priekšā prāvu klēpi sēka. Šī aprij to vienā paņēmienā un piemēslo vai visu stalli, lai tikai šis jaudā mēzt. Brālis noliek otru klēpi — tas pats.

— Ahā, nu es zinu gan! — viņš nosaka un paņem klūgu un sprunguli.

Ķēve pašķielē uz viņa pusi un prasa:

— Ko tu gribi darīt?

— Aizklūgošu tev muti, nesātniece, lai vairāk nevari aprīt!

— Vai, nedari vis tā! Es vairāk neēdīšu.

— Nu, tad pielūko, ka turi vārdu!

Tagad brālis noliek ienesto sēku pagalvī un noguļ līdz vakaram. Vakarā velns atskrien uz stalli, dusmās nosprauslojas vien uz ķēvi, ka šī nav neko ēdusi, un saka brālim:

— lai nu šīs dienas darbi, kur bijuši, bet rīt pārved man ar šo ķēvi vezumu malkas no meža, bet ne mazāk par deviņām asīm!

Labi. No rīta brālis iejūdz balto ķēvi, aizbrauc uz mežu un sakrauj tādu vezumu, ka rati iegrimst zemē līdz rumbām. Ķēve pamet acis uz vezumu un ij nedomā par vilkšanu, lai kā šo skubina. Bet brālim atkal padoms: viņš nocērt pamatīgu bomi un cilā, vai būs pa rokai. Ķēve jau tīri tramīgi prasa:

— Ko tu darīsi ar to bomi?

— Šī vēl prasīs! Mizošu tevi tā, lai āda atlūp, ja nevilksi vezumu.

— Vai, nemizo vis, vilkšu, vilkšu!

— Tad velc un nepurgojies! Es divreiz neko nesaku, bet zveļu!

Ķēve atspērās un aizgāja ar visu vezumu krākdama, grāvis vien palika aiz muguras.

Pārbrauc mājās, velns izskrien ārā, apskatās, ka ķēve nodzīta, kūp vien, un nejaudā aiz dusmām vairs ne lāgā pasprauslot, tikai nobļauj:

— Rīt izganīsi manu teļu. Ja nenoganīsi, tad patērēšu tevi uzkodām!

Brālis ieiet pie māsas un pastāsta, kā velns izlielījies. Māsa atbild:

— Nebēdā neko! Še tev sarkans dzijas kamoliņš. Rīt atritini to: vienu pavediena galu piesien teļam pie kreisās pakaļkājas, otru paturi rokā, tad teļš nekur neaizskries. Šis teļš ir no melnās velna govs, bet novaldīt viņu var, ja zina, kā rīkoties.

Otrā rītā brālis dara, kā māsa likusi, un izgana velna teļu kā nieku.

Velns vakarā nemaz vairs ne pasēkt nevar, cik nikns, tikai nosaka:

— Rīta agrumā ienāciet abi ar māsu pie manis, tad es jums ko pateikšu.

Nu māsa saka uz brāli:

— Šonakt mums jābēg projām, citādi labi vairs nebūs. Es zinu, kur noslēpta zelta ola; tā mums paradīs ceļu, kā tikt no šejienes ārā.

Māsa paņēma zelta olu, paritināja, un tā sāka velties uz priekšu, bet šie abi teciņus pakaļ.

Brokasta laikā velns pamodās un, neatradis ne brāļa, ne māsas, dzina melno govi pakaļ, lai ķerot bēgļus rokā. Ap to pašu laiku bēgļi bija atsēdušies atpūsties. Te māsa pamana, ka zelta ola sāk trīcēt, un saka:

— Mums dzenas pakaļ. Es pārvērtīšos par stabu ceļmalā, tu — par akmeni. Tā mēs paglābsimies.

Līdzko tas noticis, te melnā govs klāt un prasa stabam, vai neesot redzējis divus bēgļus. Tas atbild, ka nekā nezinot.

Melnā govs pārskrien bešā atpakaļ un stāsta velnam, ka redzējusi tikai stabu ar akmeni, vairāk neko.

— Ak tu tāpene, — velns iebrēcas, — tie taču bijuši viņi! Skrien labi ātri atpakaļ un nes tos šurp!

Melnā govs loba otrreiz bēgļiem pakaļ, bet tikmēr brālis ar māsu bija tikuši labu gabalu uz priekšu. Te piepeši zelta ola sāka lēkāt. Māsa nomanīja, ka viņiem dzenas pakaļ, pārvērtās par ezeru un pārvērta brāli par vītolu. Atskrien melnā govs, tikko turas uz kājām, bet no staba un akmens ne vēstsr tikai lielu gabalu no ceļa viļņo ezers un krastā aug vecs vītols. Ko nu darīt? Jozīs atpakaļ prasīt velnam padomu. Bet tas bija tā pārskaities, ka sakampa govi aiz ragiem un aizmeta tik tālu, ka tā vēl līdz šim nav pati sevi atradusi. Velns lēca baltajai ķēvei mugurā un laida, ka nokūpēja vien, bēgļiem pakaļ.

Tobrīd māsa ar brāli vairs nebija tālu no alas ieejas. Piepeši viņi dzird: dzenas pakaļ, ka zeme rīb. Māsa nometa dvieli zemē, tas sāka vīties un locīties, kamēr pārvērtās par platu, strauju upi. Velns piecērt ķēvei un peldēs pāri. Taču straume norāva ķēvi tālu lejup un beidzot vēl ierāva dzelmē. Ķēve noslīka, bet velns galu galā tomēr izķepurojās malā. Nu māsa nometa susekli zemē. Tur radās tāds ērkšķu biezoknis, ka velns, lai kā plēsās un lauzās, bet cauri netika, sapinās un palika zaros karājoties. Tikmēr brālis ar māsu bija alai cauri un nonākuši atkal šai saulē.

Mātes gredzens

Tais tālajos laikos kādam vīram nomira sieva un atstāja mazu meitiņu. Mirdama māte iedeva meitiņai par piemiņu savu gredzenu un piekodināja labi glabāt: tas nesīšot viņai laimi.

Pēc sievas nāves vīrs domāja, ko nu darīt: nav, kas apkopj saimniecību, meitiņa maza, pati kopjama. Apprecēja kādu atraitni, kurai arī bija meitiņa tādā pašā vecumā. Bet pamāte bija ragana, pameitu viņa nevarēja ciest un jau no mazotnes uzkrāva tai visādus grūtus darbus. Savu meitu viņa lutinaja, ta pie darba ne pirksta nepiedūra.

Bārenīte vienmēr nēsāja pirkstā mātes doto gredzenu. Reiz viņa gāja uz avotu pēc ūdens, bet, kā pieliecas ūdeni smelt tā gredzens noslīdēja no pirksta un iekrita avota. Bārenīte gāja uz mājām raudādama. Pamāte tūliņ uzbrēca: par ko šī raudot?

— Kā smēlu ūdeni, tā gredzens iekrita avotā!

— Ak, tev jau tik daudz mantas, ka sāksi pa avotiem mētāt? Ej un dabū gredzenu rokā, citādi mājās nerādies!

Bārenīte raudādama aizgāja pie avota. Ūdenī no gredzena ne vēsts.

— Lēkšu labāk avotā, tik un tā ar pamāti nav dzīves!

Ielēca avotā, izkrita cauri un nonāca zaļā pļavā. Redz, tur piesieta govs, nograuzusi ap mietu visu zāli.

— Gotiņ, vai tu neredzēji manu gredzenu? Nevaru bez viņa mājās rādīties, man barga pamāte!

— Pasien mani tālāk, tad pateikšu!

Bārenīte pasēja govi labā zālē, un govs teica:

— Ej pa šo celiņu tālāk, tur būs ceplis, pavaicā tam, vai nezina, kur tavs gredzens.

Bārenīte gāja tālāk un ieraudzīja cepli pilnu ar maizi.

— Ceplīt, vai neredzēji manu gredzenu? Nevaru bez viņa mājās rādīties, man barga pamāte!

— Izvelc no manis maizi, tā jau sen izcepusi, tad pateikšu.

— Bārenīte izvilka maizi, un ceplis sacīja:

— Ej pa šo celiņu tālāk, tur būs maza mājiņa. Tanī uz galda stāv šķirstiņš ar zeltu, un tam uz vāka tavs gredzens.

Bārenīte patencināja un gāja tālāk, kamēr nonāca pie mazas mājiņas. Iegāja iekšā, redz: uz galda šķirstiņš, uz vāka gredzens. Pie galda sēž vecs vīrs.

— Ko labu pateiksi, meitiņ?

— Es nācu pēc sava gredzena.

— Gredzenu dabūsi, bet papriekš atkalpo man.

— Kas man jādara?

— Izkurini pirti, sanes ūdeni, samet garu un izklāj grīdu tf salmiem!

Bārenīte sanes malku, izkurina pirti, sasilda ūdeni, samet garu, izklāj grīdu ar salmiem un atnākusi saka vecim;

— Pirts izkurināta, var iet mazgāties!

— Nu, tad pasauc manus bērnus!

— Kur tad viņi ir?

— Uzkāp bēniņos un sauc: «Visi mazie uz pirti!»

Bārenīte tā izdara, un paskat: no visiem kaktiem, no visiem pasekšņiem nāk ārā milzums mazu velnēnu, ka mudž vien. Viņa sākumā nobīstas, bet tad domā, — lai nu lai, kad tikai dabūtu gredzenu. Vecais taisās iet uz pirti un piesaka:

— Tu paliec istabā, kamēr mēs pērsimies!

Velns aiziet uz pirti, bet bārenīte ķer pēc sava gredzena. Taču tas ka pielipis pie šķirstiņa — nevar atraut nost. Paķer ar visu šķirstiņu, iespiež padusē un skrien projām. Paskrien gar cepli un lūdz:

— Ceplīt, nesaki, ka paskrēju garām!

— Cik tu man laba biji, tik es tev labs būšu!

Skrēja tālāk, ieraudzīja gotiņu.

— Gotiņ, nesaki, ka paskrēju garām!

— Cik tu man laba biji, tik es tev laba būšu!

Tikmēr velns jau pie cepļa:

— Vai te kāda meitene nepaskrēja garām?

— Vai es te meitenēm par sargu nolikts? Skrējām dzirdēju, bet tā kā uz otru pusi!

Velns nodomā, ka meitene būs nomaldījusies un skrējusi atpakaļ. Liek rikšiem uz mājām, bet tur nekā nav. Nu lobj atkal, cik mak, kamēr noskrien pie govs.

— vai te kāda meitene nepaskrēja garām?

— vai man te meitenes jāsargā? skrējām dzirdēju, bet tā kā uz otru pusi.

Velns drāž vēlreiz atpakaļ uz mājām, bet nu ir tā pārskrējies, ka ne atelst vairs. Tikmēr bārenīte jau pie avota un iziet tam cauri. Pārnāk mājās, nu gredzens atlaižas no vāka, un to var uzmaukt pirkstā. Pamāte tūliņ klāt pie šķirstiņa, pacel vāku un ierauga veselu kaudzi zelta naudas. Vai tur nav pušu jāplīst no dusmām? Jāsūta pašas meita: tā uz zeltu nadzīgāka, atnesis vēl vairāk!

Viņa iemet savu zelta gredzenu avotā un liek īstajai meitai lēkt tam pakaļ. Īstā meita ielec ari un nonāk tai pašā pļavā. Ierauga govi, kas nograuzusi visu zāli ap mietu.

— Ei tu, govslops, vai neredzēji manu gredzenu?

— Pasien mani talak labā zālē, tad pateikšu!

— Pie tik rupjiem darbiem es neķeros!

Iet tālāk, kamēr ierauga cepli.

— Ei tu, mālu mulda, vai neredzēji manu gredzenu?

— Izvelc no manis maizi, būs jau izcepusi, tad pateikšu!

— Es gan tev iešu rokas svilināt!

Iet tālāk, kamēr nonāk pie mājiņas. Ieiet istabā, redz uz galda šķirstiņš, uz vāka gredzens. Pie galda sēž vecs vīrs. īstā meita tūliņ pie gredzena klāt, bet tas kā pielipis pie šķirstiņa vāka.

— Lēnāk, lēnāk, — vecais saka, — gredzens vispirms ir jāatkalpo.

— Kas man jādara?

— Ej izkurini pirti!

Īstā meita nu ar mokām iekūra uguni, stenēdama atvilka ūdeni, nosvieda pāris vīkšķus salmu uz grīdas un gāja pateikt, ka pirts izkurināta.

— Pasauc manus bērnus!

— Kur tad viņi ir?

— Uzkāp bēniņos un sauc: «Visi mazie uz pirti!»

Īstā meita tā arī izdarīja un pārbijās, redzēdama, cik daudz mazu velnēnu skrien šurp. Taču viņa mierināja sevi ar to, ka dabūs šķirstiņu ar zelta naudu. Aiziedams uz pirti, vecais noteica:

— Paliec istabā, kamēr mēs pērsimies!

Līdzko vecais izgāja, īstā meita paķēra šķirstiņu ar gredzenu un metās skriet uz mājām. Paskriedama gar cepli, viņa sauca:

— Nesaki, ka paskrēju garām!

— Kādu labu tu man darīji, tādu tev atdarīšu! — tas atbildēja.

Īstā meita skrēja tālāk un nonāca pie govs, bet vecais dzinās pakal ar visiem velnēniem, jo pirts bija tik sūra, ka no pēršanās nekas nebija iznācis: šiem acis asaroja un deguni teceja viena tecēšanā. Velns uzsauca ceplim:

— Vai te kada meitene nepaskrēja garām?

— Ir jau gabalā!

Tikmēr meita sauca govij:

— Nesaki, ka paskrēju garām!

— Kādu labu tu man darīji, tādu tev atdarīšu!

Necik ilgi, te velns ar velnēniem bija klāt.

— Vai te kāda meitene nepaskrēja garām?

— Ir tādu gabaliņu no šejienes!

Viss bars nu drāzās aurodams.

Īstā meita atskatījās, ieraudzīja tādu lērumu velnu, pārbijās un pakrita bez dzīvības.

Šie pieskrēja — redz, jau pagalam. Paķēra šķirstiņu ar gredzenu un aizrāva meitu uz elli.

Pamāte gaidīja, gaidīja meitu atgriežamies ar zelta nešļavu, bet nevarēja sagaidīt. Sadomāja iet meklēt, ielēca avotā un noslīka.

Nu bārenīte dzīvoja ar savu veco tēvu laimīgi.

Velns un septiņi brāļi

Kādam tēvam bija septiņi dēli, seši gudri, septītais muļķis. Kad dēli pieauga, tēvs sacīja:

— Es vairs nespēju jūs uzturēt, ejiet jūs seši pasaulē maizi pelnīt. Muļķītis paliks pie manis mājās.

— Ak šis būs tas labais, šis paliks mājās? — brāļi sirdās — Ja ejam, tad visi septiņi!

Tēvs gan to negribēja, bet muļķītis sacīja:

— Laid vien mani, tēt! Ko viņi seši bez manis iesāks? Ja neiešu līdzi, labi nebūs!

Tēvs laida arī. Tā nu visi iet, iet, te satiek kādu lepnu kungu.

— Ko tā par tukšu staigājat! Vai negribat visi septiņi līgt pie manis par kalpiem? — tā kungs viņus uzrunā.

— kālab ne! tādēļ vien jau ejam pa pasauli: darbu meklēt.

Labi. Kungs kaut ko uzraksta uz papīra lapas un saka:

— Ejiet pa šo taku, tur aiz meža būs muiža. Nododiet šo zīmīti manai sievai. Tur rakstīts, ka esmu nolīdzis jūs par kalpiem. Tikai nerādiet zīmīti nevienam citam!

Kungs Aiziet savu ceļu, bet brāļi sāk gudrot:

— Diezin kas tur varētu būt rakstīts, ja to nedrīkst radīt citiem? Žēl, ka neviens no mums nemāk lasīt!

— Kā! — muļķis iesaucas. — Kas to teica, ka neviens nemāk? Dodiet šurp, izlasīšu vai desmit reižu, ja vajadzīgs!

Šie dod arī.

— Āre, vai neteicu, ka bez manis nezināsiet, ko iesākt? Zīmē rakstīts, lai mūs iemet akacī, un rakstītājs nav nekāds kungs, bet pats velns. Ak, kādā dimbā jūs būtu iekļuvuši bež manis!

Šiem nu jaunākā brāļa lielīšanās nemaz nav pa prātam, bet tagad jādomā par ko citu: ko darīt?

— Ko tur daudz prātot? — tā muļķītis. — Uzrakstīšu citu zīmi, lai velna sieva dod mums katram maisu naudas un labu zirgu. Darbu meklēt mēs varam arī jāšus!

Tā arī izdara. Velna sieva gan nevar vien nobrīnīties, ka velnam ienācis prātā izdāļāt savu labumu, bet vīra pavēle jāizpilda. Pieber septiņus maisus ar naudu, izved no staļļa septiņus zirgus. Seši jau varen labi, bet septītā tāda nātna ķēvele. Brāļi tūliņ uzlec labajos zirgos, un ķēvele paliek muļķītim.

Jās nu projām. Brāļi aizauļo kā vējš, bet muļķītis ar savu ķēvīti tikko tiek līdz mežmalai, kad velns jau muižā, un pirmais vārds sievai:

— Vai tie septiņi akacī? Tad man septiņas dvēseles rokā vienā rāvienā!

— Kādā akacī? Pats taču biji rakstījis, lai dod naudu un zirgus — par akaci ne miņas!

To dzirdējis, velns vai plīst aiz dusmām, ka tā piekrāpts. Tūdaļ zirgam mugurā un drāž kā viesulis brāļiem pakaļ.

Muļķītis, gar mežmalu klidzinādamies, padzird negantu troksni un atskatas: posta diena, velns nāk kā divi deviņi! Muļķītim sāk jau rokas tirpt un kājas trīcēt, bet ķēvīte mierina:

— Par sevi nebēdā, pratuši vien gudrie brāļi nosargāt savas ādas. Mēs paslēpsimies tepat aiz kadiķa, velns ātrumā aizšausies garām. Tik tuvu pie muižas viņam prātā nenāks kādu meklēt.

Šie paslēpjas, un velns patiešām aizšaujas garam ka zibens. Tomēr arī brāļiem šoreiz izlaimējas: viņi iegriezušies citā muižā un nolīguši par kalpiem.

Necik ilgi, te velns jāj atpakaļ zili melns aiz dusmum, ka nav izdevies bēgļus panākt. Kad viņš jau muižā, muļķītis čunčina ar savu ķēviti pamazām uz priekšu.

Nez kā gadījās, kā ne, bet muļķītis trešajā dienā iečunčina ar savu ķēvīti tanī pašā muižā, kur brāļi. Sāks nu runāt par darbu. Kungam kalpu vairs nevajag, viņš pieņem muļķīti par klētnieku. Tas nu brāļiem kā dadzis acī, ka muļķītis ticis augstākā amatā. Gudro, gudro, kā no muļķīša vaļā tikt. Beidzot sadomā samelot kungam, ka viņu jaunākais brālis sen dienām lielījies nozagt velna muižā zelta putniņu.

Kungs jau neies galvu lauzīt, vai viņa klētnieks tā būtu teicis un vai iespējams putniņu nozagt. Viņš tikai pavēl, lai klētnieks taisoties ceļā un bez putniņa šim acīs nerādoties.

Muļķītis labi zina: ja spers kāju velna muižā, tad velns viņu dzīvu ārā nelaidīs. Staigā nabadziņš pagalam nolaidies, te ķēvīte ieprasās, kas šim vainas.

Tā un tā, viņš izsūdz savas bēdas.

— Nebēdā neko, lai brāļi melo, pie zemes krizdami! Kāp man mugurā, es putniņu gādāšu!

Ko tad vairāk, jās projām. Ķēvīte atstāj šo mežmalā, bet pati — kā to darījusi, kā ne — pēc brītiņa ar zelta putniņu klāt. Klētnieks pārjājis atdod to kungam. Tas aiz priekiem sit klētniekam uz pleca un uzlieli to:

— Vai akls! Tu nu gan esi vīrs!

Tas brāļiem vēl vairāk kož sirdī. Pēc kāda laiciņa viņi atkal pie kunga: viņu jaunākais brālis esot lielījies nozagt velna muižā zelta putniņa būrīti, kas esot no tīra dimanta.

Kungs jau neies galvu lauzīt, vai klētnieks tā būtu teicis un vai būrīti iespējams nozagt. Viņš tikai pavēl, lai klētnieks taisoties ceļā un bez būrīša šim acīs nerādoties.

Klētnieks nu staigā pagalam nolaidies, un ķēvīte prasa, kas šim vainas. Tā un tā, viņš izsūdz savas bēdas.

— Nebēdā neko, lai brāļi melo, pie zemes krizdami! Kap man mugurā, es būrīti gādāšu!

Ko tad vairāk, jās projām. Ķēvīte atstaj šo mežmala, bet pati — kā to izdarījusi, kā ne — pēc brītiņa ar būrīti klāt. Klētnieks pārjājis atdod to kungam. Tas aiz priekiem sit klētniekam pa plecu un uzlieli šo:

— Vai akls! Tu nu gan esi vīrs!

Tas brāļiem vēl vairāk kož sirdi. Pēc kāda laiciņa viņi atkal pie kunga: jaunākais brālis esot lielījies nozagt velna muižā pašu velnu!

Kungs jau neies galvu lauzīt, vai klētnieks tā teicis un vai iespējams velnu nozagt. Viņš tikai pavēl, lai klētnieks taisoties ceļā un bez velna šim acis nerādoties.

Klētnieks nu staigā pagalam nolaidies, un ķēvīte prasa, kas šim vainas. Tā un ta, viņš izsūdz savas bēdas.

— Nebēdā neko, lai brāļi melo, pie zemes krizdami! Tu tikai prasi kungam ar stiprām dzelzs stīpām apstīpotu zārku, brauksim velnam pakaļ!

Kungs zārku iedod, un šie dodas ceļā. Piebrauc pie velna muižas, velns ara: ko šie te meklējot?

Muļķītis, ķēvītes samācīts, atbild:

— Kaimiņu muižas kungs ņēma nelabu galu, būs tev viena dvēsele vairak. Vedu viņam zārku, bet pa ceļam iedomājos, vai neesmu par īsu paņēmis: viņš tāds brašs augumā, tavu viežu. Vai tu neiegultos zārkā, lai redzu, vai zārks laikā — ja ne, tad jābrauc apmainīt.

Velns aiz priekiem, ka šis dabūs vienu dvēseli, tūdaļ zārkā iekšā. Jaunākais brālis — klaukt! — uzsviež zārkam vāku virsū un pārmet dzelzs stīpas vienā galā, otrā galā. Velns spārdās zārkā kā traks, bet nekas nelīdz, ķēve aizved zārku pie kunga. Tas aiz priekiem sit klētniekam uz pleca un uzlielī:

— Vai akls! Tu nu gan esi vīrs! Noliec zārku ar visu velnu manā pagrabā, varbūt kādreiz noderēs. Bet tu pats ēd manu maizi vesels, tev nekas nav vairs jāstrādā!

Brāļi nevar vairs savā ādā rimties, tādas viņiem ir dusmas. Necik iigi, te viņi atkal pie kunga: bijušais klētnieks teicis, ka nemākot bez darba dzīvot. Viņš labprāt sasauktu visus zaķus kopā un ganītu tos, ja kungs liktu.

Kas kungam ko nelikt? Viņš tūliņ pavēl muļķītim sasaukt kopā visus muižas mežu zaķus. Nabadziņš iet atkal pie ķēvītes bēdas sūdzēt.

— Nebēdā neko, lai brāļi melo, pie zemes krizdami! Prasi kungam divas stabulītes, vienu zelta, otru dimanta. Izgājis ganībās, uzpūt zelta stabulīti, tad zaķi būs klāt. Un, ja kāds nāk zaķus pirkt, tad pārdot vari, tikai neļauj nest projām. Uzpūt dimanta stabulīti, tad zaķis būs atkal klāt kā nagla.

Muļķītis ieiet pie kunga pēc stabulītēm. Kungs iedod tās, viņš iziet ganībās un sāk stabulēt. Ak tu manu dieniņu, cik tur saskrēja zaķu! Tāds biezums, ka ne apmaisīt nevarētu. Necik ilgi, te iznāk kunga vienīgā meita. Šī gribot zaķi pirkt. Kāda būšot maksa?

— Nobučo man roku, tad zaķi dabūsi!

— Zaķu ganam roku bučot? Prasi zeltu, prasi sudrabu!

Šis ne un ne. Beidzot šī nobučos arī un nes spļaudīdamās savu zaķi uz mājām. Tiek jau līdz vārtiem, te zaķu gans uzpūš dimanta stabulīti un zaķis atpakaļ kā bulta.

Necik ilgi nāk pats kungs. Lai pārdodot šim vienu zaķi.

— Kāpēc ne? Nobučo manai ķēvītei asti, tad zaķi dabūsi.

— To vien ne! Prasi zeltu, prasi sudrabu!

— Ko nu vēl tielējies? Es taču dodu par baltu velti!

Beidzot kungs nobučo arī ķēvītei asti. Gans iedod šim zaķi.

Kungs jau tiek līdz vārtiem, te gans uzpūš stabulīti, un zaķis atšaujas atpakaļ kā bulta.

Gudrie brāļi atkal nevarēja savā ādā rimties. Kas tas ir, ka nekādi nevar muļķītim tikt klāt?

— Pag, — viņi sagudro, — iesim pie kunga un teiksim, ka jaunākais brālis izlielījies, šis protot pilnu maisu ar valodām pierunāt.

Ieiet pie kunga un pasaka. Kungs jau neies galvu lauzīt, vai muļķītis tā teicis un vai tas iespējams. Viņš pavēl muļķītim rīt ierasties ar maisu, viņš sasaukšot viesus, lai tie arī redzot tos brīnumus.

Labi. No rīta muižā sabrauc pasaul daudz viesu. Visi grib redzēt, kā var ar valodām pierunāt pilnu maisu. Taču brāļi nav vairs ar pliku roku ņemami, šoreiz viņi negrib palikt ar garu degunu. Viņi ielavās kunga pagrabā un izlaiž velnu no zārka.

— paklau, — viņi saka, — mūsu brālis tev tik daudz ļauna darījis, — vai nebūtu laiks par visu to viņam atmaksāt? Stāvi aiz durvīm un, līdzko viņš beidz savu melšanu, grāb viņu ciet! Būs miers ir tev, Ir mums!

Labi. Velns paliek aiz durvīm, un šie ielavās iekšā paklausīties, kā muļķītis pierunās maisu pilnu ar valodām.

Muļķītis paņem maisu un sāk runāt:

Mēs bijām septiņi dēli. Tēvs sūtīja mūs pasaulē maizi pelnīt. Visi septiņi nonācām šinī muižā. Es tiku par klētnieku, brāļi par kalpiem. Viņiem tas skauda, ka esmu klētnieks. Viņi sastāstīja kungam, ka es spējot velna muižā nozagt zelta putniņu, dimanta būri un arī pašu velnu. To visu es izdarīju, bet brāļiem vēl nepietika: viņi sastāstīja kungam, ka es varot sasaukt kopā visus muižas mežu zaķus. Izdarīju to arī. Kunga meita iznāca ganībās zaķi pirkt. Atdevu viņai zaķi, kad bija man nobučojusi roku. Pēc tam iznaca ganībās pats kungs zaķi pirkt. Tam atrak neatdevu, kamēr nebija nobučojis …

— Pietiek! — kungs uzsauca. — Maiss jau sen pilns!

Viņš apsauca muļķīti tāpēc, lai viesi nedabūtu zināt, ka viņš bučojis muļķīša ķēvei asti.

Viesi kā vienā mutē uzteica muļķīti, ka viņš veicis tādus brīnumu darbus: viņš esot izdarījis vairāk, nekā kungs varot viņam samaksāt, bet viņa brāļi esot padzenami, tie nederot ne velnam.

— Der, der! — velns nu vairs nevarēja nociesties, Atrāva durvis, saķēra gudros brāļus, iemiedza katrā padusē pa trim un aizšāvās pa gaisu, ka sērs vien nosmirdēja.

Kad nu viesi tā bija muļķīti uzlielījuši, tad kungs sacīja: Paliec pie manis uz visiem laikiem, došu tev savu meitu par sievu!

— Tencinu, tencinu. — muļķītis atsaucās, — bet viņa man par smalku. Ļauj man labāk piebert šo maisu ar naudu un laid uz mājam

Kungam tai gan nebija pa prātam, jo maiss bija prāvs, taču negribējās viesu priekšā izrādīt skopumu. Viņš atļāva arī.

Muļķītis piebēra pilnu maisu ar naudu, paņēma savu ķēvīti un devas uz mājam pie tēva. Tur nu viņi visi trīs dzīvoja laimīgas dienas.

Zeltmate un āzītis

Reiz v īrs smēla no akas ūdeni. Velns ieķērās vīram bārdā, sacīdams:

— Vaļā netiksi, iekams nebūsi apsolījis to, kas tev mājās nezināms.

Vīrs, nāves baidīdamies, apsola arī. Tad velns saka:

— Tavai sievai piedzima meitiņa zeltmatīte. P~ec piecpadsmit gadiem nākšu viņai pkaļ.

Kad Zetmatītei četrpadsmit gadu, tēvs viņai iedāvināja mazu āzīti; to viņa ļoti mīļoja un uzaudzēja lielu. Āzītis, liels, iztaisīja ragutiņas, un Zeltmatīte koši izrakstīja zīda drāniņu..

Piecpadsmitajā gadā velns posās nākt Zeltmatītei pakaļ. Bet azītis iesēdināja Zeltmatīti ragutiņās, parklāja ar zīda drāniņu, iekrāva ragutiņās vēl bērza slotiņu, dzelzs suseklīti un siena klēpīti. Tad viņš iejūdzās ragutiņās un aizbrauca ar Zeltmatīti uz citu pusi, lai velns nedabūtu meitiņu rokā. Tēvam āzītis piekodināja:

— Ja velns atkuļas šovakar, nesaki pirms pusnakts, kur Zeltmatīte palikusi. Mums jātiek labā gabalā, tad varēsi teikt.

Āzītis brauc, brauc — satiek svešu kungu. Tas vaicā:

— Kurp braukdams, āža bārda?

— No ciemiņa uz, ciemiņu, siena gružus lasīdams, vēderiņu pildīdami.

— Ko Zeltmatīte mājas dara?

— Raksta zīda nezdodziņu, savus viesus gaidīdama.

Kungs pabrauc garām. Necik ilgi, te brauc cits kungs, un tam jau divas galvas. Viņš atkal uzrunā āzīti:

— Kurp braukdams, āža bārda?

— No ciemiņa uz ciemiņu, siena gružus lasīdams, vēderiņu pildīdams.

— Ko Zeltmatīte mājās dara?

— Raksta zīda nēzdodziņu, savus viesus gaidīdama.

Kungs pabrauc garām. Necik ilgi. te brauc pretim jau trijgalvis kungs un prasa to pašu, bet āzītis citu atbildi nedod. Tā āzītis ceļā satiek divpadsmit kungus, un katram par vienu galvu vairāk nekā viņa priekšbraucējam. Visi viņi aizbrauc uz Zeltmatites tēva mājām un dzīro līdz pusnaktij.

Pašā pusnaktī divpadsmitgalvis pirmais jautā:

— Kur Zeltmatīte? Ved viņu iekšā!

— Neko darīt — tēvam nu jāteic, ka āzītis meitu aizvedis. Tūliņ visi divpadsmit velni dzinušies āzītim pakaļ un drīz vien panākuši. Bet āzītis mudīgi nosviedis bērza slotiņu zemē, tur izaudzis biezs jo biezs mežs: velni tālāk netiek ne soli. Jozuši pje kalēja, nokaluši divpadsmit cirvjus, nocirtuši mežu un dzinušies atkal pakaļ.

Tagad āzītis izmetis no ragutiņām dzelzs suseklīti, un tur uzradusies augsta sēta no dzelzs stabiem. Velni nav varējuši tikt pāri, jozuši atkal pie kalēja, nokaluši laužņus, izlauzuši sētu un dzinušies pakaļ.

Tagad āzītis nometis siena klēpi zemē, un tur izaugusi gara jo gara, bieza jo bieza zāle. Velni pinušies pa zāli kā gaiļi pakulās, redzējuši, ka cauri netiek, jozuši atkal pie kalēja, nokaluši izkaptis un pļāvuši zāli.

Tikmēr āzītis nokļuvis līdz Daugavai. Paņēmis Zeltmatītes zīda drāniņu, iemetis Daugavā, un tūliņ pār Daugavu gadījies tilts. Āzītis laimīgi ticis Daugavai pāri un viņpus Daugavas uzbraucis kalnā. Bet to pašu brīdi arī velni beiguši zāli pļaut un dzinušies pār Daugavu āzītim pakaļ. Tomēr viengalvis noslīcis turpat viņā malā, divgalvis papeldējis drusku tālāk, bet tāpat nogājis dibenā. Tā viņi apslīkuši cits pēc cita, vienīgi divpadsmitgalvis pārpeldējis un jau sacīs kalnā kapt, saukdams: — Nupat būs rokā! — bet tad kritis augšpēdu Daugavā atpakaļ un noslīcis.

Kalnā bijusi ķēniņa pils. Tur āzītis iebraucis ar Zeltmatiti un lūdzis naktsmājas. Bet pilī dzīvojis neprecējies ķēniņš, un tam par varītēm plijusies virsū ragana, lai precot viņas meitu Melnmati. Ķēniņš vēl tā īsti nav varējis izšķirties, ko darīt, raidīt Melnmati ar viņas māti projām vai paturēt pilī un ņemt par sievu. Taču. līdzko viņš ieraudzījis Zeltmatiti. tā Melnmate nav bijusi vairs ne prātā. Viņi tūliņ bildinājis Zeltmalīti. Viņai arī ķēniņš labi palicis. Un, ja abiem patikšana, ko tad vairs atlikt? Nosvinējuši kāzas un nu dzīvos vienā laimē, bet kas to deva! Melnmate lūgšus lūgusies, lai jaunā ķēniņiene paturot šo par istabas meitu. Zeltmatīte arī paturējusi. Vienu dienu abas vienādās drēbēs gājušas gar Daugavu pastaigāties: Zeltmatīte gar ūdens malu, Melnmate viņai otrā pusē. Līdzko gājušas dzelmei garām, Melnmate iegrūdusi Zeltmatīti Daugavā, pati pārsējusi matus ar lakatu un nākusi atpakaļ.

— Kāpēc tev mati apsieti? — ķēniņš brīnījies.

— Galva sāp! — šī izmelojusies.

Ķēniņš vairāk neko nav vaicājis, un tā arī palicis. Bet otrā dienā Melnmate apspriedusies ar māti, kā dabūt āzīti nost no ceļa. Māte ieteikusi āzīti nokaut. Labi. Melnmate tūliņ pie ķēniņa: viņai ļoti griboties āzīša gaļas.

Slimam cilvēkam jau uznāk visādi untumi. Ķēniņš nu liek āzīti nokaut. Bet āzītis gauži lūdzas:

— Atvēliet man upē nomazgāties, vai nu nemazgātu kausiet!

Atvēl arī. Āzītis ielēcis upē un pamanījis zelta zivtiņu. Gribējis noķert, bet nav izdevies. Iznācis krastā — šie tūliņ kaut, bet āzītis lūdzies:

— Atvēliet apžāvēties, vai nu slapju kausiet!

Atvēl arī. Līdzko apžāvējies, tā gribējuši kaut, bet āzītis lūdzies:

— Atvēliet smiltis noskalot, vai nu smilšainu kausiet!

Atvēl arī. Āzītis ielēcis skaloties, atkal pamanījis zelta zivtiņu, bet arī šoreiz nav varējis noķert. Izpeldējis malā un tīšām izvārtījies smiltīs. Nu paši kāvēji dzinuši viņu noskaloties, un šoreiz viņam izdevies zelta zivtiņu saķert. Kā saķēris, tā zivtiņa pārvērtusies par Zeltmatīti. Nu āzītis iznesis viņu mala un vedis ķēniņam rādīt: vai tā šis glabājot savu sievu, ka viņa āzim no ūdens ārā velkama? Nu ķēniņš nopratis, ka piekrāpts. Ieskrējis pilī, pie gultas klāt un uzsaucis viltniecei, lai radot matus. Šī izlikusies tik slima, pavisam nemaņā, bet ķēniņš norāvis apsieto drānu un ieraudzījis melnos matus. Tūliņ licis Melnmati un viņas māti iemest dziļākajā dzelme un nu dzīvojis ar savu Zeltmatīti laimīgu mūžu. Arī āzīti ēdinājis un kopis līdz viņa pēdējai stundiņai.

Bārenīte un raibaļiņa

Pamātei bija pameita un trīs pašas meitas — Vienace, Divace un Trijace. Pameita bija čakla un strādīga, pašas meitas slinkas uz nebēdu. Pameitu, kā jau bara bērnu, dzina darbā no saules līdz saulei. Viņai bija jāapkopj mājas solis, jāaptek pusmāsas, jāgana liels govju bars un arī pašas gotiņa Raibaļiņa, ko māte mirstot bija viņai atstājusi. Tēvs gan redzēja ka meitiņai grūti klājas, bet neko teikt vis nedrīkstēja, jo otrā sieva bija ātras dabas un aizsvilās, līdzko kāds bilda vārdiņu pretī. Tāpēc tā mīļā miera dēļ viņš izlikās neko neredzam.

Kādu dienu pamāte bija sadomājusi dot bārenītei labi daudz darba ganos līdzi. Viņa jau tā gan adīja, gan vērpa, bet šoreiz pamāte iedeva veselu podu linu, sacīdama:

— Lai tā sliņķe ganos neiemieg!

Bārenīte paņēma linus, izlaida govis ganos un apsēdās ežmalā raudādama. Vai nu vienā dienā var savērpt podu linu!

Te gotiņa Raibaļiņa ierunājās:

— Mīļā meitiņ, ko tu raudi?

— Kā lai neraudu: saimniece lika man šodien savērpt podu linu!

— Neraudi vis, meitiņ. Ielien man pa vienu ausi iekšā, pa otru izlien ārā, viss būs padarīts.

Bārenīte tā arī izdarīja, un patiešām: lini bija savērpti, dzītiņa smalka jo smalka, gabalos satīta, gurstēs sagriezta. Meitiņa nezināja, kā gotiņai pateikties.

— Vakarā pārdzen govis mājās, pamāte tūliņ pretī:

— Nu, guļava, vai ko padarīji arī?

Ieraudzījusi savērptos linus, noskatījās ar baltām acīm, nošņācās un neteica vairāk ne vārda, bet otrā rītā iedeva bārenītei trīs podi vilnas, lai savērpjot.

Bārenīte, nabadzīte, nodomāja, ka tik daudz jau Raibaļiņa gan nevarēs padarīt, un apsēdās ežmalā raudādama. Te gotiņa ierunājās:

— Mīlā meitiņ, ko tu raudi?

— Pamate lika savērpt līdz vakaram tris podi vilnas!

— Neraudi vis. Lien man pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā, un viss būs padarīts Bārenīte ta izdarīja, un patiešām: vilna bija savērpta, dzītiņa smalka jo smalka, gabalos satīta, gurstēs sagriezta.

Vakarā pārdzina govis mājās. Pamāte tūliņ pretī:

— Nu, guļava, vai ko padarīji arī?

Savērpto dziju ieraudzījusi, noskatījās baltām acīm, nošņācās un neteica vairāk ne vārda.

Tā nu viņa deva bārenītei darbus bez gala, bet visi tika padarīti labi jo labi, un pamāte sāka gudrot, kā tas var notikt.

— Skaidrs, ka tai sliņķei kāds palīdz! Kas gan tas varētu būt? Ej nu Vienacīt, viņai līdzi ganos un visu labi noskaties!

Vienace gan negribēja tik agri celties, bet, kad māte sasolīja visādus labumus — gan ņemt uz tirgu līdzi, gan pirkt jaunas drēbes, — tad bija ar mieru. Aukstajā rīta rasā viņa vēl turējās mundra, bet, līdzko saulīte sāka sildīt, tā žāvājās līdz ausīm. Bārenīte paklāja savu pakulu snātenīti uz ežmalas, apguldīja Vienaci, apsēdās blakus un dziedāja:

— Migu, migu, vienactiņ, migu, migu, vienactiņ!

Drīz vien mātesmeita bija iemigusi, un gotiņa Raibaļiņa teica:

— Lien man žigli pa vienu ausi iekša, pa otru arā!

Bārenīte paklausīja, un darbs bija padarīts. Vienace pamodusies muti vien noplātīja.

Vakarā pamāte šāvās pretī savu meitu iztaujāt, bet tā neko nebija redzējusi. Otrā dienā ganos sūtīja Divaci. Tā arī aukstajā rīta rasā turējās mundra, bet, līdzko saulīte sāka sildīt, tā žāvājās, vai žokļus izlauzdama. Bārenīte paklāja savu pakulu snātenīti uz ežmalas, apguldīja Divaci, apsēdās blakus un dziedāja:

— Migu, migu, vienactiņa, gan tā otra aizmigsies!

Drīz vien mātesmeita bija iemigusi, un Raibaļiņa teica:

— Lien nu man žigli pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā!

Kad nu Divace pamodās, tad aiz brīnumiem muti vien noplātīja, jo darbs bija padarīts.

Mātei viņa neko nemācēja pastāstīt, tāpēc trešaja dienā ganos izsūtīja Trijaci. Arī tā rīta aukstajā rasā turējās mundra, bet, līdzko saulīte sāka sildīt, tā žāvājās, vai žokļus izlauzdama. Bārenīte paklāja savu pakulu snātenīti uz ežmalas, apguldīja Trijaci, pati apsēdās blakus un dziedāja:

— Migu, migu, vienactiņa, gan tā otra aizmigsies!

Taču viņa piemirsa trešo aci. Divas iemiga gan, bet trešā palika nomodā un noskatījās, kā bārenīte ielien gotiņai Raibaļiņai pa vienu ausi iekšā, izlien pa otru ārā un tikmēr darbs padarīts. Vakarā viņa pastāstīja visu mātei, un tā nu bija varen priecīga:

— Es jau zināju, ka tā sliņķe cita neprot kā saimniekiem dienu zagt! Liksim viņu mājās pie darba, ganos ies manas meitiņas!

Viņa sadeva Vienacei vai veselu vezumu linu līdzi un izlaida, govis ganos. Vienace nu mocījās, no kājām krizdama, bet nevarēja ielīst Raibajiņai ne vienā ausī, ne otrā. Aiz dusmām viņa sāka brēkt taisni nelabā balsī un sist govi, kur pagadās. Tāpat gāja arī pārējām māsām. Izmēģinājās arī pamāte un tad nuj pārskaitās bez gala.

— Vecais, kauj to Raibaļu nost! Viņa dod maz piena!

— Ūja, vecen, kāda dulna muša tad tev iekodusi? Tādu labu govi kaut nost!

— Kauj nost, kauj nost! Viņa bada manus bērnus!

Ko tu trakai sievai darīsi! Vecais aizgāja trīt dunci.

Bārenīte ieskrēja kūti un apķērās gotiņai ap kaklu:

— Mana mīļā Raibaļiņa, tevi grib kaut nost! Tēvs jau aizgāja dunci trīt!

— Nebēdā, meitiņ, viss būs labi! Kad mani nokaus, neēd manu gaļu, bet kauliņus salasi un ieroc dārzā.

Bārenīte tā arī izdarīja: gaļu neēda, kauliņus salasīja un apraka dārzi raudādama.

Necik ilgi, te dārzā uzauga kupla ābele ar sudraba lapain un zelta āboliem. Tie izskatījis tik koši, ka mirdzēja jau pa gabalu. Ceļa gajēji un braucēji priecājās par skaisto ābeli, bet kad gribēja noraut kadu ābolu, zari pacēlās gaisā.

Valodas par skaisto abeli izgāja tilu jo tilu un nonāca līdz ķēniņam. Tam bija dēls, kurš bija nodomājis braukt sievu raudzīties. Ķēniņš pieteica dēlam, lai pie reizes apskatoties arī to izdaudzināto abeli. Kad ķēniņa dēls to ieraudzīja, tad jautāja pamātei:

— Kas izaudzinājis tik košu ābeli?

— Manas mīļās meitiņas, kas tad cits!

— Kura pasniegs man zelta ābolu, to ņemšu par sievu!

Nu pamāte saposa savas meitas greznas jo greznas un sūtīja pie ābeles. Tās skraidīja palēkdamās, bet ābeles zari cēlās gaisā, un viņas netika pie āboliem klāt. Tad ķēniņa dēls jautāja:

— Vai tev nav vēl kāda meita?

— Ir vēl viena tāda smule, bet, ja jau manas meitiņa' netika āboliem klāt, tad tā arī netiks!

— Pasauc viņu, varbūt viņai tomēr palaimējas!

Neko darīt, vajadzēja pasaukt bārenīti. Tā bija runkuļus ravējusi, rokas ar zemi, pati darba, drēbēs. Viņa noslaucīja rokas priekšautā un nepaspēja vēl pastiept roku, kad zari jau noliecās līdz zemei. Bārenīte norāva skaistāko ābolu un pasniedza ķēniņa dēlam. Viņš nu saprata, kas ir īstā ābeles audzētāja, iesēdināja bārenīti karietē un aizveda uz savu pili, bet ābele pacēlās gaisā un aizgāja viņiem līdzi. Ķēniņa dēls apprecēja bārenīti, un abi dzīvo vēl šobaltdien laimīgi, zelta ābolus ēzdami.

Kalēja dēls

Reiz dzīvoja kalējs, kuram bija liela bēda — nebija dēla, kam atstāt savu amatu. Sen dienām nabags sūrojās par to. Sēž vienu vakaru pavisam izmisis uz laktas un gaužas:

— Vai es daudz šai mūžā no laimes lūdzis? Bijis tikai kaut jel kāds dēls!

No rīta kalējs iet uz smēdi. Vadzi, kas tad tas? Uz laktas sēž varens puisis, diži noaudzis kā ozols.

— Kur tu te gadījies? Kas tu tāds par vīru? — kalējs šim uzsauc.

— Ūjā, tēt, kas nu tā par valodu! Esmu taču jūsu dēls!

— Ko, vai patiesi?

— Nu, kā tad!

— Pasaulīt, kas tā par laimi! Sen vēlējos dēlu un nu beidzot dabūju! Bet, dēls, dzirdi, man netīk muti klabināt. Grābsim darbu nagos, nav ko gaidīt!

— Kā tad citādi! Man jau jūsu daba, tēt — kas darāms, darāms.

Un tā tēvs tūliņ paķer stieni, ieliek uguni un grib pušu skrotēt. Bet dēls atrunā:

— Tēt, kādēļ darbu garumā vilkt? Nieka dzelzsgabalu sildīt un grozīt? Vai mums laika tā blēņoties? Kas tad kaiš tā?

Uzliek stieni uz ceļa, uzsit vienreiz ar duri — viens gabala nost; uzsit otrreiz ar dūri — otrs gabals nost. Ievajagās īsaka gabaliņa - piesit ar pirkstu: knaukš! Cik mazu gabaliņu grib, tik atkrīt.

— Vai ne? Tā taču var ko padarīt, darbs iet uz priekšu.

Tēvs tikai skatas un brīnās, skatās un brīnās. Bet dēls tikmēr sadrumstalojis stieni, ka nebija ko redzēt. Un līdz brokastam sakalts tik daudz, ka vecajam droši vien nedēļu būtu bijis jāstrādā.

Aizgaja brokastā. Māte izvārījusi katliņu putras, kā arvienu. Bet vai dēlam ar to pietiks? Ne īsti ēdis, ne neēdis. Bada tiesai iekoda vienu klaipu maizes un raudzīja līdz pusdienām iztikt.

Pusdiena mate izvārījusi nēša katliņu un cels kalējiem priekša, sak, nu pietiks. Bet ka nekā, ta nekā: dēls izstrebj nēša katliņu viens pats un atkal notiesā klaipu maizes. Tēvam pietrūkās — palika neēdis.

— Vadzi, dēls, tu strādā kā zvērs, bet ņem arī iekša ka zvērs!

— Neēdis jau nav nekāds strādātājs, tēt!

Un ta nu tas gāja katru dienu: klaips maizes uz ēdiena, nēša katliņš uz strēbiena.

Bet pēc kāda laika tēvs ieteiksies:

— Dēls. klausies, lai gan esam sakaluši pasaul daudz, tomēr viena nelaime ir. Nevaru tevi vairs ilgāk pieēdināt.Ej pie mūsu ķēniņa: tas var dot daudz darba, bet arī daudz ēst.

Labi, kad jāiet — jāiet. Dēls vēl piekodina vecākiem, lai par vecuma dienām nebēdājot — vienalga, kur šis būšot, maize viņiem droša.

Bet ķēniņš tai zemē bija neredzēts sīkstulis: grasi no pirkstiem neizlaidīs, desmit reižu neapgrozījis. Un, kalpus līgstot, vienmēr mēģinās kaut kā izmanīties, lai nav alga jāmaksā. ta arī dēlam viņš saka:

— Es līgstu tā: ja tu kaut vienu darbu pametīsi nepadarītu, tad dabūsi pļauku un aiziesi griezdamies; ja visu padarīsi, ko likšu, tad vari cirst pļauku man — tas tev būs liels gods.

Kad tā, tad tā: dēls ar mieru. No rīta ķēniņi liek izvest laidarā raženu vērsi un nokaut to. Citi vīri bēg pa gabalu — neiešot jau tīšuprāt galu meklēt.

Dēls smej locidamies :

— un tad jūs, jēlnadži, nevarat tādu nieka bucēnu pievarēt?

— tev laba mute — raugi tu!

— Taisieties, ka pazūdat! Es tādus circeņus ar knipi nolaižu no kājas!

Citi atlec nost; vērsis nikni iemaurojas un nāks dēlam virsū. bet dēls — knikt! — iesit šim knipi pa pieri, un vērsis beigts kā muša.

Ķēniņš, tādu spēku redzēdams, jūt, ka ceļgali kjust ļengani: nebūs labi — ja nu man gadas to pļauku saņemt, ko tad? Nē, no tāda tēvaiņa jātiek ātri vaļā.

Un tā ķēniņš uzsauc dēlam:

— Nedomā te dēdēt bez darba! Ņem veco ķeveli un atved man no meža tādu ozolu: piecas asis garuma, trīs asis resnumā.

Dēls iejūdz ķēveli un aizbrauc uz mežu. Bet ķēniņi priecājas:

Tas zeņķis nezina vis, ka mežā milzums niknu zvēru. Kamēr ap ozolu locīsies, zvēri saklups apkārt bariem vien un noēdīs kā nabagu.

Bet dēlam cits ķēriens: piesien ķēvi, sper ozolam ar kāju. tas ar saknēm ārā, un nu dēls dzena zarus nost, galvu nepacēlis. Ierūcas lāči, iekaucas vilki — dēls ne ausi nekustina. Beidzot kraus vezumu, bet kā paceļ acis, vadzi, lāči ķēvi noēduši, Ko nu? Nekā darit — grābj četrus ēdējus rokā un jūdz ozolam priekšā. Šie rūc un plosās kā traki, bet nieki vien bija - dabūja pārvilkt ozolu uz ķēniņa sētu.

Ķēniņš tikko noturas kājās aiz pārbīļa. Taču otrā rītā viņam padoms rokā:

— Aizbrauc ar lāčiem uz ezeru un atved man to velnu, kas man zivis zog un cilvēkus dzelmē rauj.

Labi, dēls aizbrauc ar lāčiem uz ezeru. Lāči negrib ūdenī brist, bet dēls paņem aiz ausīm un iesviež ezerā, ka noblākš vien. Velns, padzirdējis troksni, pabāž ārā galvu.

— Vai re, kur zivju zaglis lien! — dēls uzsauc velnam.

Velns par to vārdu dēlam krūtīs un vilks viņu dzelmē, bet dēls paņem velnu aiz čupra, iznes sausumā, piesien ratu pakaļā un brauc uz pili.

— Te nu tas zivju zaglis ir! — dēls saka ķēniņam.

— Tas labi, — ķēniņš atbild, jo tikmēr jaunu darbu izdomājis, kas dēlam nebūšot viss pa spēkam. — Novij šodien labu pātagu, rīt brauksi kopā ar velnu uz kaimiņu zemi pēc vezuma zelta, ko turienes ķēniņš man parādā.

— Dod piecpadsmit birkavu linu, lai iznāk laba pātaga, ka var tālo ceļu godam izbraukāt, — dēls saka.

Ķēniņš iedod piecpadsmit birkavu linu, un dēls ar velnu ņemas vīt. Izvij tos piecpadsmit — aukla tik pusē. Lai dodot vēl piecpadsmit birkavu. Izvij visus linus — nu pātaga varena. Lai dodot piecpadsmit mucu darvas, ar ko auklu nodarvot. Izdarvo tās mucas — atkal tikai pusē nodarvota. Lai dodot vēl piecpadsmit mucu. Izdarvo tās — nu aukla spīd un laistās, trūkst tikai kāta. Dēls ilgi nedomā: ķēniņam dārzā smuidra bumbiere, izrauj to pašu un iesien par kātu.

Otrā rītā dēls liek velnam aizjūgt lāčus. Šis aizjūdz un skatās, ko nu vēl teiks. Bet dēls bargi uzsauc:

— Neblisinies, ceļš tāls, sēdi par kučieri un laid vaļā! Pātagu es paturēšu pats, man bail, ka tu neizsit lāciem acis.

Nu brauc, lai zeme dimd. Drīz vien viņi jau kaimiņu valstī. Bet turienes ķēniņam bija tāda pļava: kā uzbrauc virsū, tā paliek kā piesiets. Šie uzbrauc uz nelāgās pļavas un nekur vairs tikt. Kaimiņu ķēniņš, to redzēdams, sasauc savus ļaudis un pavēl iebrucējus apsist. Ķēniņš pats nāk pa priekšu, sitēji nopakaļ. Velns jau baiļojas un biksta dēļu, lai cērtot šiem pātagu, bet dēls vēl necērt vis. Šie jau necik tālu. Velns trīc kā apšu lapa — lai taču cērtot! Dēls tomēr necērt. Sitēji jau itin tuvu. Velns kā sadedzis: lai taču cērtot, bet dēls uzsauc ķēniņam:

— Vai dosi vezuma zelta manam ķēniņam, vai nedosi?

Bet tas dēla ķēniņš bija samelojies: viņam no kaimiņu ķēniņa nepienācās ne plika vērdiņa. Tāpēc kaimiņu ķēniņš dusmīgi uzgriež dēlam muguru un pavēl:

— Sitiet tos blēžus bez žēlastības!

Nu dēls atvēzējās ar pātagu un gāž sitējiem ieplakaniski pa gurniem. Tie gatavi uzreiz, tikai ķēniņš izmūk. Dēls piebrauc pilij tuvāki, jo rati no lielā cirtiena bija tikuši svabadi un aizsprāguši no nelāgās pļavas nost. Tikmēr ķēniņš sadabūjis karaspēku un nāks šos otrreiz slānīt. Dēls jau laikus atvēzējas ar pātagu, uzprasīdams:

— Vai dosi zeltu ar labu?

Bet ķēniņš pavēl karavīriem brukt šiem virsū.

Dēls atvēzējas un gāž ar pātagu. Tūliņ viss karaspēks gar zemi un pilij jumts arī līdz pusei nost. Taču ķēniņš atkal pamanījies izmukt. Viņš salasa ātrumā vēl vienu karaspēku un nāks šos slānīt no visas tiesas. Bet dēls arī vairs jokus neprot: kā gāž ar pātagu, tā viss karaspēks gar zemi, pilij jumts lupatās, velns ar ratiem un lāčiem pārsviests pilij pāri, un nabadziņš nolauzis kaklu.

Nu kaimiņu ķēniņš sāk lūgties, lai nelaižot vairs pātagu darbā, tā jau šim izputināšot visu pili. Viņš došot zeltu, cik šie spēšot aizvest.

Labi. Dēls atgādā savus lāčus pils priekšā, piekrauj pilnus ratus ar zeltu un pārved tādu vezumu, ka taisni brīnumi. Bet, kamēr šie kaimiņu zemē pēc zelta, tikmēr dēla ķēniņš licis taisīt no dzelžiem un akmeņiem tādu krāsni, ka ne domiņas izārdīt vai apgāzt. No rīta ķēniņš ielien krāsnī un sauc dēlam:

— Tu visu izdarīji, un man tā pļauka pienākas! Sit, — un nedomā lielīties, ka esmu tev palicis parādā!

— tev pienākas nevis viena, bet veselas divas pļaukas, — dēls atbild, — jo tu sūtīji mani pēc zelta pa melam, man ļaunu gribēdams.

Un, kā nu dēls cērt pa krāsni, tā krāsns izskrien ar visu ķēniņu caur diviem pils mūriem un aizdenderē vēl lielu gabalu pa lauku. Ķēniņiene, to redzēdama, skrien dēlam pakal, lūgdamās:

— Došu tev savu meitu par sievu, nesit otrreiz, citādi mans vīrs būs miltos! Kazi, vai tagad jau nav!

Miltos jau nu ķēniņš vēl nebija, bet tāds padulns gan, kā jau kad apdauzīts. Dēls nu apprecēja ķēniņa meitu un uzņēmās arī valdīšanu. Atveda vecākus pie sevis, kā solījis, un visi dzīvoja laimīgi.

Zelta gailītis

Dzīvoja kāds tēvs, kam bija dēli — divi gudri, trešais muļķis; divi slinki, trešais čakls; divi blēži, trešais godīgs, bet pavisam kopā trīs. Tēvs negaidot saslima, un nekādi labdari nevarēja viņu izdziedināt. Tad tēvs redzēja sapni trīs naktis no vietas un katru nakti trīs reizes, ka aiz deviņām valstīm desmitajā esot liels mežs un mežā maza mājiņa. Tanī dzīvojot tās valsts ķēniņa meita, kurai pielemts kopt šai mājiņā zelta gailīti tik ilgi, kamēr kāds jauneklis ieradīsies pēc tā. Ja šo gailīti izceptu un dotu apēst kādam sirdzējam, kuru neviens dziednieks nevar uzdabūt uz kājām, tad slimais tūdaļ būtu spirgts un vesels. Lai princese nekur netiktu projām, mājiņu apsargājot nikni zvēri — lācis, vilks un lūsis.

Tēvs izstāstīja sapni dēliem, un visi nosprieda, ka par tukšu tas nebūšot, ja jau tik daudz reižu atkārtojies. Nu tēvs sūtīja savu vecāko dēlu pēc gailīša. Iedeva viņam brašu kumeļu un krietnu zuteni naudas, lai garajā ceļā nav jācieš trūkums. Dēls domāja vairāk par savu nekā tēva labumu un aizjāja priecīgs, ka nu dabūs savā vaļā izdzīvoties.

Pagāja divi gadi, bet no jājēja ne vēsts. Tēvs sūtīja tagad vidējo dēlu. Arī tam iedeva brašu kumeļu un krietnu zuteni naudas, bet tas pats vien iznāca. Pagāja divi gadi, bet no šā ne ziņas, ne miņas.

Jaunākais dēls nu lūdza tēvu, lai sūtot viņu pēc zelta gailīša. Varbūt viņam laimēšoties to dabūt. Tēvs sākumā negribēja par to ne dzirdēt:

— ja jau gudrie brāļi neko nepanāca, ko tad tu izdarīsi? Ne tev tās iznešanās, ne izmaņas!

Muļķītis tomēr nerimās lūgties, kamēr tēvs pielaidis. Taču viņi negribēja zaudēt pēdējo dēlu, tāpēc iedeva muļķītim tikai tādu nātna ķēveli un trīs pimberus naudas. Klusībā viņš cerēja, ka tad dēls drīzāk atgriezīšoties mājās. Cik tālu šis tiks ar tādu mirlu un to nieku naudas?

Līdz kaimiņa valstij muļķītis notika gan, bet tad nosprieda, ka jāsapelnī nauda turpmākajam ceļam. Te viņš padzirdēja, ka šās valsts ķēniņam ik pārgadus varen padodoties āboli. Ķēniņš izlaidis tādu ziņu: kas ābolu vākšanā pārspēšot viņa meitu, tas dabūšot to par sievu un piedevām pusvalsti. Muļķītis tūliņ ieradās ķēniņa pilī, lai sacenstos ābolu vākšanā ar ķēniņa meitu. Abi stājās pie ābeles. Kad grozi bija pilni, princese gribēja iet pēc citiem groziem, bet muļķītis nelaida, teikdams:

— Mums pašiem nav jāiet. Liec, lai sulaiņi atnes grozus!

Ar citiem ābolu vācējiem ķēniņš bija blēdījies. Viņam bija trīs meitas, visas uz mata vienādas. Kad pirmā aizgāja ar pilno grozu, tās vietā nāca otrā, pēc tam trešā. Tāpēc arī neviens nevarēja viņas pārspēt, un tam bija jāpaliek pie ķēniņa par cūkganu. Muļķītis princesi nelaida ne soli nost un uzveica viņu. Princesei nu bira asaras kā pupas, jo uzveicējs taču nebija nekāds princis. Arī ķēniņš kasīja pakausi un lauzīja galvu, prātodams, kā tikt no šāda znota vaļā. Taču muļķītis pats atlūdzās no tā goda: viņam esot tāls ceļš zem kājām — jāmeklē līdzeklis, ar ko slimo tēvu izdziedināt. Kas to varot zināt, vai no sava gājuma viņš dzīvs atgriezīšoties.

Ķēniņam tāda ziņa bija kā medus uz mēles. Viņš piesolīja muļķītim par balvu trīs vezumus zelta, trīs sudraba. Muļķītis pieņēma tādu balvu ar prieku un lūdza, lai to aizsūta viņa tēvam. Tā abi norunāja. Te muļķītis ieraudzīja divus pagalam panīkušus un nolaidušos vīrus dzenam ķēniņa cūkas ganos. Abiem tik vien bija no labām mantām kā koka karotes aiz jostas. Tie bija abi gudrie brāļi, kuri arī savā laikā bija te ieradušies, cerēdami tikt par ķēniņa znotiem. Muļķītis metās viņiem klāt:

— Mīļie brālīši, kā jums te klājas?

— Mīļais brālīt, izpestī mūs! — šie sāka lūgties. — Vai nu mēs tādam darbam dzimuši! Tik vien esam nopelnījuši kā tās koka karotes, un putra vēl jādiedelē no pavāra!

Muļķītis nu lūdza ķēniņu brāļus atbrīvot. Ķēniņš bija ar mieru, bet par katru noprasīja vezumu zelta, vezumu sudraba. Muļķītim jau nekā nebija žēl, lai tikai brāļi būtu brīvi. Ķēniņš savukārt klusībā nopriecājās, ka ticis no sliņķiem vaļā un ka tik daudz mantas paliek paša lādēs. Sešu vezumu vietā divi vezumi dodami — to jau varēja pieciest. Muļķītis iebēra pa riekšavai zelta un sudraba kabatās un pieteica brāļiem, laļ pārējo aizved tēvam. Viņam neienāca prātā, ka brāļi ceļā visu aizlaidīs vējā.

Muļķītis jāja tālāk pēc zelta gailīša. Jāja, jāja, kamēr sasniedza lielo mežu, bet, lai kā meklēja, mazo mājiņu neparko nevarēja atrast. Tad viņš satika mazu, mazu vīriņu ar garu baltu bārdu. Vīriņš nesa milzīgu žagaru nastu un stenēja vien. Muļķītis iežēlojās par viņu un piedāvājās uzlikt nastu uz savas ķēves un novest līdz galam. Vīriņš patencināja un apvaicājās, ko šis te mežā meklējot. Tad muļķītis izstāstīja visu un lūdza, vai vīriņš nevarot parādīt ceļu uz mazo mājiņu.

Vīriņš izstāstīja ceļu, bet pieteica:

— Neej tūliņ iekšā, nogaidi pusdienas laiku, kad visi zvēri liksies diendusā, tad ietiksi nepamanīts. Tikai nepaliec ilgāk par stundu: kad zvēri pamodīsies, tu ātrāk netiksi ārā kā otrā dienā ap pusdienas laiku.

Muļķītis pateicās par padomu un jāja priecīgi tālāk. Mājiņas tuvumā viņš sapina ķēvīti un palaida ganīties, bet pats gaidīja, kamēr lācis, vilks un lūsis iesnaužas. Tad viņš klusiņām iezagās mājiņā. Pirmajā istabā viņš ieraudzīja uz galda lielu maizes klaipu ar uzrakstu: «Kur septiņi gadi nav audzis tīrumā ne labības graudiņš, tur jāsadrupina šī maize, tad zeme atkal kļūs auglīga!»

Otra istabā uz galda bija krūze ar ūdeni un uzrakstu: «Kur septiņi gadi nav lijis ne pilītes ūdens, tur no šīs krūzes jāielej ūdens kādā akā, tad visas upes un ezeri, un akas būs pilnas ar ūdeni līdz malām.»

Trešajā istabā viņš ieraudzīja laktā zelta gailīti un pie galda daiļu jaunavu. Viņa laipni uzaicināja muļķīti apsēsties un iebaudīt launagu. Abi sāka tērzēt, un laiks pagāja tik ātri, ka muļķītis attapās tikai vēlu vakarā. Ārā tikt vairs nevarēja, jo zvēri staigaja ap mājiņu. Muļķītis palika mājiņā pa nakti un gaidīja otrā dienā, kad zvēri liksies diendusā. Šķiroties prinese uzmauca viņam pirkstā savu gredzenu. Viņš paņēma gailīti maizes klaipu, krūzi, uzlēca ķēvītei mugurā un devas taisnā celā uz tēva mājām.

Jādams viņš nonāca tādā valstī, kur visi bija tērpušies melnās drēbēs. Viņš apvaicājās, pēc kā šie sērojot. Viņi atbildēja, ka viņu tīrumos septiņus gadus neesot augusi labība, viņi pārtiekot no koku mizām un zāles. Ja kāds varētu atdot zemei auglību, tas dabūtu ķēniņa meitu par sievu un piedevām pusvalsti. Muļķītis atstāja viņiem maizes klaipu, lai sadrupina tīrumos, bet no ķēniņa meitas un pusvalsts atteicās, aizbildinādamies, ka jāsteidzoties pie slimā tēva. Kad ķēniņš par varītēm gribēja viņu apbalvot, viņš sacīja:

— Aizsūtiet manam tēvam trīs vezumi zelta, trīs sudraba, tad būs atlīdzināts atliku likām.

Pateicis, kur tēvs dzīvo, viņš jāja tālāk. Jādams atkal nonāca tādā valstī, kur visi staigāja melnās drēbēs. Muļķītis apvaicājās, pēc kā šie sērojot. Viņi atbildēja, ka jau septiņus gadus viņu valstī neesot nolijis ne pilītes lietus. Ja kāds varētu piepildīt izžuvušos ezerus, upes un akas ar ūdeni, tam ķēniņš dotu savu meitu par sievu un piedevām pusi no valsts. Muļķītis ielēja ūdeni no krūzes kādā akā, un tūliņ visos ezeros, upēs un akās bija ūdens papilnam. No ķēniņa meitas un pusvalsts viņš atteicās, aizbildinādamies, ka jāsteidzoties pie slimā tēva. Kad ķēniņš par varītēm gribēja viņu apbalvot, viņš sacīja:

— Aizsūtiet manam tēvam trīs vezumi zelta, trīs sudraba, tad būs atlīdzināts atliku likām.

Pateicis, kur tēvs dzīvo, viņš jāja tālāk, kamēr sasniedza tēva mājas. Tēvu viņš atrada vēl pie dzīvības, bet ļoti vārgu. Taču, kad zelta gailīti izcepa un tēvs to apēda, tad atžirga ātri vien. Viņš bija ļoti priecīgs un nezināja, kā jaunākajam dēlam pateikties. Vecākajiem brāļiem tas bija kā nazis sirdī. Muļķītis neko nestāstīja, kā viņam klājies, strādāja kā vienmēr, brāļi slinkoja kā vienmēr un pastāvīgi centās jaunākajam brālim kaut kā sariebt.

Otrā gadā princesei — zelta gailīša sargātājai piedzima dēls. Tas bija dūšīgs puika: līdzko nāca pasaulē, tā sāka staigāt un runāt. Nepagāja ne trīs dienas, kad viņš jau uzprasīja:

— Māt, kur mans tēvs?

Princese atbildēja, lai šis pieņemoties spēkā, tad iešot tēvu meklēt. Septītajā dienā abi devās ceļā. Arī visi zvēri nāca līdzi. Ceļinieki nonāca kādā valstī, kur patlaban krāva vezumos zeltu un sudrabu. Princese apvaicājās, uz kurieni to vedīšot.

— Vedīsim tam labdarim, kas mūsu tīrumus padarīja auglīgus!

— Tad mums būs kopīgs ceļš, — princese sacīja un devās braucējiem līdzi. Nākamajā valstī viņi atkal ieraudzīja kraujam vezumos zeltu un sudrabu. Princese apvaicājās, uz kurieni to vedīšot.

— Vedīsim tam labdarim, kas mūsu ezeriem un upēm atdeva ūdeni!

Tā visi ceļinieki devās garā rindā uz priekšu, kamēr sasniedza muļķīša tēva mājas. Tad princese sacīja:

— Lai viens no jums iet iekšā ar tādu vēsti: «Ķēniņa meita meklē sava dēla tēvu, ķēniņa znotu!»

Vēstnesis iegāja iekšā un pateica savu teicamo. Vecākais brālis gulēja gultā un krāca, bet, padzirdējis tādu ziņu, trūkās kājās un skrēja ārā, saukdams:

— Man bijušas darīšanas ar ķēniņiem — tas esmu es, ko tur meklē!

Taču zēns, ieraudzījis šo jau pa gabalu, sauca: — Māt, tas nav mans tēvs! — bet zvēri sāka rūkt un teju pat grasījās krist šim stilbos. Bija jāiet ar kaunu atpakaļ.

Nu gāja otrs vēstnesis. Otrais brālis sēdēja pie alus vērpeles, bet, padzirdējis tādu ziņu, klunkuroja ārā, murkšķēdams:

— Ja ķēniņam znota vajag, lai ņem vien mani!

Taču zens, ieraudzījis šo jau pa gabalu, sauca: — Māt, tas nav mans tevs! — bet zvēri rūca vien un klabināja zobus. Neko darīt, bija jāiet ar kaunu atpakaļ.

Nu gāja trešais vēstnesis. Muļķītis patlaban apraka dārzā ābeles. Viņš noslaucīja rokas, nolika lāpstu un nāca šurp. Zēns, viņu jau pa gabalu pamanījis, sauca:

— Māt, tas ir mans tēvs!

Kad viņš pienaca klat, zvēri sāka laizīt viņam rokas, princese, ieraudzījusi viņam pirksta savu gredzenu, krita viņam ap kaklu un mazais zens līksmi lēkāja apkārt.

Muļķītis atstāja brāļiem visu atvesto zeltu un sudrabu, pats ar princesi, dēlu, tēvu un zvēriem devās uz sievastēva pili. Tas aiz priekiem, ka iedzīvojies tik veiksmīgā znotā un tik brašā mazdēlā, atdeva muļķītim visu valsti. Tur nu viņi dzīvoja laimīgi. Taču gudrajiem brāļiem nekas neturējās kabatā. Kas viegli nāk, tas viegli iet, un drīz vien abiem tik vien palika tās mantas kā koka karote aiz jostas, un putru nācās diedelēt no kaimiņiem.

Pielemtais znots

Bagāts tirgotājs, braukdams uz svešām zemēm pēc precēm, apmaldījies diži biezā mežā. Maldījies, maldījies, kamēr atkūlies pie mazas būdiņas. Nakts vidū negribējies saimnieku modināt, iegājis klusītiņām pirtiņā un apgulies. Te uz rīta pusi dzirdējis kādu balsi saucam:

— Vai nu ir?

Otra balss atsaukusies:

— Vēl nav!

Pēc brītiņa pirmā atkal prasījusi:

— Vai nu ir?

— Ir gan!

— Kas tad īsti ir?

— Puika!

— Nu, tad es lemšu viņam tādu laimi: pirtiņā guļ bagats tirgotājs, viņa sievai šonakt piedzima meita, šā būdeļnieka dēls būs tirgotāja znots.

Tirgotājs tūdaļ trūcies augšā un skrējis uz būdu raudzīties, kas tur notiek. Tur visi jau bijuši kājās un varen priecīgi, jo būdeļniekiem patlaban atskrējis jauns dēls. Redzēdams to nabadzību un tukšību, tirgotājs vai zobus griež aiz dusmām:

Un ar tādiem plikatām man vajadzēšot nākt rados? Nekā nebūs! Noslēpšos tepat mežā un nākamnakt nozagšu to knēveli!

Domāts, darīts. Nākamnakt viņš nozog bērniņu un ieliek to mežā ozola dobumā, noteikdams:

— Es tev, krupi, rādīšu, kā manu meitu precēt! Guli te, kamēr izdziesti!

Tirgotājs nu aizbrauc savu ceļu, domādams, ka puika tu nobeigsies vai meža zvēri viņu apēdis. Taču drīz pēc tam gar ozolu iet kāds mežsargs un izdzird bērniņu raudam. Paskati dobumā — kas tur par skaistu puisēnu! Pārnes uz mājām un audzina kā savu dēlu. Viņš to nosauc par Atrasto Ansīti un ļoti mīlē. Un kā arī nemīlēt, jo Ansītim ir apbrīnojama laime, ja uz viņa laimi kaut ko sēj, tas aug neapzināmi raženi, ja uz viņa laimi medī, tad medījuma vesels gurums, ka nezina, kur likt, ko iesākt.

Bet tad gadās tā, ka tas pats toreizējais tirgotājs, no svešām zemēm atgriezdamies, brauc gar mežsarga māju un gauži lūdzas, lai iedodot kaut ko nodzerties. Mežsargam laba sirds, viņš saka:

— Mums ar Atrasto Ansīti gan šis lauka gabals līdz pusdienai uzarams, bet ceļavīram nevar aizliegties. Aiztec, Ansīt uz mājām un atnes braucējam kādu malciņu!

— Kāpēc tu to naigo zēnu sauc par Atrasto Ansīti?

— Jā, redzi, ciema brāl, es viņu atradu mežā ozola dobumā. Tam zēnam laimīga roka, un čakls viņš arī ir un paklausīgs!

— Žēl, ka man nav tada veicīga zēna. Esmu bagāts tirgotājs, bet, kamēr pa svešām zemēm ar precēm braukāju, māja man paliek bez uzticama cilvēka. Dod man zēnu, apmācīšu viņu tirgotāja amatā. Maksāšu lielu algu, un nākamgad tu viņu vairs nepazīsi, kas par lielu kungu viņš būs!

— Nē, ciema brāl, Ansīti dot projām es nevaru. Kas tad man palīdzēs lauka darbos?

— Tad dod viņu, mazākais, uz vienu gadu. Maksāšu tev simt rubļu, par to naudu vari Ansīša vietā divus stiprus puišus turēt.

— tad jau gan neiešu audžudēla laimei pretī stāties. Ņem viņu uz vienu gadu, lai iet!

Atrastais Ansītis nu brauc tirgotājam līdzi. Bet, līdzko viņi klat pie Daugavas, tā tirgotājs sagrābj Ansīti un saka:

— Tagad, putniņ, tu esi man nagos! Es tev rādīšu, kā manu meitu precēt!

— Kādu meitu? Es nekā nezinu, — Ansītis brīnās.

— Bet es gan zinu! — tirgotājs atbild. — Piesiešu tevi pie šā lielā akmens un ievelšu Daugavā zivīm par barību.

Viņš ieveļ Ansīti ar visu akmeni Daugavā un brauc uz savām mājām. Taču Ansītis negrimst dibena, viņš sēž uz akmens un peld uz jūru. Tur viņš ierauga kuģi un sauc:

— Ļautiņi, kuģinieki, paņemiet mani līdzi, jums būs laba laime.

Bet kuģinieki nobīstas no tāda ērma, kas uz akmens pa jūru brauc, un taisās ātrāk projām.

Necik ilgi, te nāk cits kuģis. Ansītis nu pūlas akmeni piedabūt tuvāk kuģim un sauc:

— Ļautiņi, kuģinieki, ņemiet mani līdzi, jums būs laba laime!

Šie uzņem Ansīti un aizved uz pilsētu. Bet šīs kuģis pieder tam pašam tirgotājam, kas Ansīti Daugavā iegrūdis. Tirgotājs ar savu meitu iznācis kuģi sagaidīt. Ansīti ieraudzījis, viņš aiz brīnumiem paliek kā bez valodas. Bet meita saka:

— Tēt, kā man tas skaistais puisis patīk!. Pie tāda es ietu par sievu nakts vidū!

Tirgotājs tikai saviebjas un atbild:

— Šī nav tā īstā reize par precībām runāt. Jāsteidz izkravāt kuģis, rīt braukšu pēc citām precēm un puisi ņemšu līdzi.

Blēdis paliek blēdis: ne nu bija tāda steiga braukt, nekā. Viņš tikai grib pa otram lāgam Ansīti nodabūt no ceļa. Drīz vien kuģis atkal ir jūrā, un tirgotājs gudro, kā Ansīti pa otram lāgam slīcināt.

— Bet pag! — viņš iesaucas. — Reiz jau viņš slīka un nenoslīka: labāk likšu viņu nogalēt!

Viņš tūliņ uzraksta grāmatu savai sievai, kurā sacīts, lai viņa liekot Ansīti tūdaļ nogalēt, kamēr pats tirgotājs esot projām. Kāpēc tas darāms, to viņa vēlāk dabūšot zināt. Tad viņš piegriež kuģi pie malas, iedod Ansītim grāmatu un saka:

— Nogādā to manai sievai, aizmirsu viņai ko steidzamu pateikt!

Ansītis pārnes grāmatu un kā pirmo satiek tirgotāja meitu. Tā lielā priekā prasa:

— Puisīt, kā tu tik drīz atpakaļ?

Tā un tā. Bet meitai tāda nelaba nojauta, viņa attaisa grāmatu un atrod tēva rīkojumu. Viņu sagrābj šaušalas: ko nu darīt? Bet viņai padoms pie rokas: tūdaļ uzraksta citu grāmatu mātei, kura sacīts, lai viņu ar Ansīti salaulājot.

Ko nu māte citu darīs — rīko vien kāzas. Pēc kāda laika tirgotājs atgriežas, un pirmais vārds tūliņ:

— Vai Atrastais Ansītis nogalēts?

— Kāds Ansītis? Mūsu znots, vai?

Tirgotājs, to dzirdēdams, vai traks aiz dusmām, bet sieva rāda viņam grāmatu un noprasa itin īsi:

— Ko tu tādā reizē būtu darījis?

Šim mute ciet, tikai nevar gudrs tikt, kā varējis tā pārrakstīties. Taču meitu un znotu viņš vairs nevar ne acu galā ieredzēt. Iedod abiem vienu mārku naudas un izdzen no mājām. Ansītis nopērk par to naudu cūku sarus un sāk tirgoties. Cik viņš prasa, tik viņam maksā. Gada laikā viņš, tā tirgodamies ir jau stāvu bagāts. Tādu laimi vecais tirgotājs nevar znotam piedot. Viņš aizskrien pie šā un brēc:

— Ar manu mārku tu iesāki, ar manu mārku bagātībā iedzīvojies! Viss, kas tev ir, nācis no mana labuma un pieder man. Taču, ja gribi, lai tas paliek tev, tad dari tā: viņpus upes dzīvo kāds liels kungs. Tas man palika trīs vezumi zelta parādā. Ja atgādāsi man to naudu, tad derēsim mieru! Še tev rika maizes, krūze ūdens, taisies, kā tiec!

— Ko lai dara, jāiet vien ir. Ceļā Ansītis satiek vecu sieviņu. Tā lūdzas:

— Dēliņ mīļais, dod jel kumosiņu, ko sirdi piesiet! Trīs dienas ne kripatiņas maizes, ne rasiņas ūdens mutē nav bijis!

Ansītis pamielo večiņu, un tā saka:

— Dēliņ, vai tu arī zini, pie kā sievastēvs tevi sūtījis? Pie paša velna! Bet, kad nu ej, tad liec visu labi aiz auss, ko pa ceļam dzirdi, un lai tava laimīte tevi pavada!

Ansis patencina par padomu un iet tālāk. Viņpus upes satiek vīru, kam dzirnu akmens kaklā, tas sauc:

— Ansi, jaunais brāl, tu iesi pie velna. Paprasi viņam, cik ilgi man tas dzirnu akmens vēl jānes; divdesmit piecus gadus esmu jau nesis!

Ansis apsolās apvaicāties un iet tālāk. Mežā viņš ierauga trīs stirnas, kuras lec pār akmeni. Tās sauc: Ansi, jaunais brāl, tu iesi pie velna. Paprasi viņam, cik ilgi mums tā jālec; divdesmit piecus gadus jau esam lēkušas.

Ansis apsolās apvaicāties un iet tālāk. Viņpus meža viņš ierauga avotiņu. No tā izlec balts vīriņš un sauc:

— Ansi, jaunais brāl, tu iesi pie velna. Paprasi viņam, cik ilgi man te jāmazgājas; divdesmit piecus gadus esmu jau mazgājies.

Ansis apsolās apvaicāties un iet tālāk, kamēr nonāk pie velna pils. Ieiet iekšā un atrod jaunu meitu sērīgi sēžam. Ansi ieraudzījusi, tā pārbijusies iesaucas:

— Vai, puisīt, kā tu te iekļuvi! Laime vēl, ka mana kunga nav mājās, citādi viņš tevi būtu saplēsis!

Ansis nu pastāsta, kādās darīšanās ieradies un ko ceļā redzējis. Tad meita iedod Ansim sudraba nūjiņu un saka:

— Paslēpies pagultē. Es izlikšos, ka nakti esmu sapņojusi, un izprasīšu velnam par visu, ko tu redzēji. Pēc tam lien ārā no pagultes un iesit velnam ar šo nūjiņu, tad viņš pārvērtīsies par darvas mucu un sadegs.

Labi. Velns pārnāk un uzbrēc nelabā balsī:

— Kas te par svešu smaku!

— Pats saskraidījies pa malu malām un tad taujā, kas par smaku!

Velns drīz apguļas, un meita arī. Necik ilgi, šī sāk gultā svaidīties un stenēt. Velns pamostas un grūž šai dunku sānos:

— Kas tev lēcies, ka neļauj man gulēt?

— Es sapnī redzēju kādu vīru ar dzirnu akmeni kaklā. Divdesmit pieci gadi viņš to nesis. Cik ilgi vēl jānes?

— Ja viņš dabūs rokā tādu nelieti, kāds pats ir bijis, tad tiks vaļā!

Necik ilgi, te meita atkal svaidās un sten. Velns itin dusmīgs:

— Kas tev lēcies, ka neļauj man gulēt?

— es sapnī redzēju trīs stirnas lecam pār akmeni. Divdesmit piecus gadus jau lēkušas: cik ilgi vēl jālec?

— Kad to akmeni kāds spēkavīrs noveltu, tad tur uzrastos liela pilsēta un viņas varētu atgriezties pie sava tēva.

Necik ilgi, te meita atkal sāk svaidīties un stenēt. Nu velns pārskaities no tiesas:

— Kas tev lēcies, ka neļauj man gulēt? Ka metīšu pa skaustu, tad pratīsies!

— Es redzēju sapni, ka balts vīriņš iznāca no avota, kur divdesmit pieci gadi mazgājies. Cik ilgi viņam vēl jāmazgājas?

— Tas ir tavs tēvs, kam es tevi nolaupīju. Ja tu tiktu uz brīvām kājām, tad viņš arī būtu brīvs. Bet tas nekad nenotiks, tāpēc guli nost.

Nu Ansis no pagultes ārā un iesit velnam ar sudraba nūjiņu. Šis tūliņ pārvēršas par darvas mucu un sadeg zilās ugunīs. Tagad Ansis pieber trīs vezumus ar zelta naudu, uzsēdina virsū meitu un brauc uz mājām. Kad nonāk pie avotiņa, vecais vīrs meitu ieraudzījis, noprot, ka nu ir izglābts. Abi raud prieka asaras un nezina, kā pateikties Ansim. Tad visi trīs noiet pie akmens un noveļ to. Līdzko akmens novelts, tā vietā uzrodas liela pilsēta un stirnas pārvēršas par daiļām princesēm. Viņas aizved Ansi pie sava tēva, un tas saka:

— Manas meitas tika sodītas par savu lepnību, bet nu viņas ir izmācītas. Ņem, kuru gribi, un esi mans znots!

— Paldies par piedāvājumu, — Ansis atbild. — Man pašam mīļa sieva gaida mājās.

— Nu, tad ņem sešus vezumus zelta naudas!

— To gan var!

Šie paliek savā pilsētā, un Ansis brauc mājup ar deviņiem vezumiem zelta. Ceļā satiek vīru ar dzirnu akmeni kaklā, un tas prasa:

— Vai dabūji ko zināt?

— Ja tev patrāpīsies tāds pats nelietis, kāds tu esi bijis, tad tiksi vaļā!

Ansis pārbrauc mājās, sievastēvs aiz dusmām vai zemes sper gaisā. Iešot viņš arī savu laimi meklēt. Paņem riku maizes, krūzi ūdens un iet.

Iedams satiek to pašu večiņu, kura lūdzas:

— Dēliņ mīļais, dod jel kumosiņu, ko sirdi piesiet. Trīs dienas ne kripatiņas maizes, ne rasiņas ūdens mutē nav bijis!

— Vācies no ceļa, vecen! Man svarīgākas darīšanas riekšā!

— Labi labi, lai tava laimīte tevi pavada!

Paiet gabaliņu, te vīrs ar dzirnu akmeni kaklā sauc, ko māk:

— Panāc šurp, paturi mazuliet man to akmeni!

— Laikam no šī paša mans znots dabūjis to lielo mantu — būs vien jāpalīdz, — tirgotājs nospriež un iet šim klāt. Te dzirnu akmens nesējs — klaukt! — uzsviež viņam akmeni uz kakla un vēl smejas:

— Es to nēsāju divdesmit piecus gadus, bet tu esi lielāks nelietis par mani, tu to nēsāsi visu mūžu!

Atrastais Ansis ataicināja savu audžu tēvu pie sevis, vēlāk saklaušināja arī savu īsto tēvu, un dzīvoja visi laimīgi.

Kā zvejnieka dēli gāja laimi meklēt

Pavisam vecos laikos mazā būdiņā dzīvoja zvejnieks ar savu sievu. Abi bija jau krietni gados. Bērnu viņiem nebija, par ko tie ļoti bēdājās. Kādu dienu zvejnieks veltīgi izzvejojās ezerā. Neķērās ne asaka, tikai pašā vakarā tīklā bija iekļuvušas divas zelta zivtiņas. Viņš pārnesa tās mājās, lai sieva izcepot vakariņās.

Sieva ielika zivtiņas bļodā, bļodu pārsedza ar dvieli un ielika gultā, lai kaķis netiek klāt. Pati iegāja namiņā uguni kurt. Kamēr pūta oglēs, kamēr sabikstīja žagarus, lai labi iedegas, pagāja brangs laiciņš. Kad nu viņa ienāca pēc zivīm, tad ieraudzīja, ka to vietā gultā guļ divi puisēni. Vecuma galā iedzīvoties tādā mantā — to prieku! Bērniņi mājās — un vēl divi uzreiz!

No tās dienas abi vecie gar šūpuli vien nogrozījās: lai kur bijuši — atkal pie šūpuļa klāt. Kas vien labāks un gardāks, to deva bērniem, lai nu pašiem, kā pašiem.

Un jāsaka, puisēni auga, acīm redzot. Nebija vēl ne desmit gadi pagājuši, kad tie jau bija tik zaļoksni zēni, ka prieks skatīties!

Kādu dienu vecais zvejnieks sacīja:

— Paklau, dēli, laiks aprunāties! Sakiet no tiesas — kādā amatā lai jūs mācu? Vai tai pašā zvejnieku amatā?

— Nē, nē, tēt, mēs gribētu mācīties par medniekiem!

— Lai notiek! Te jums katram šaujamais un suns, ejiet un mācieties!

Dēli aiziet mežā un mācās labu laiku. Gandrīz jau būtu amats rokā, te ieklīst ar suņiem tādā biezokni, kur ne gaismas stariņš neiespiežas. Nomaldās tur trīs dienas, trīs naktis, ne ēduši, ne dzēruši, kamēr iztiek ārā. Te ierauga divas stirnas. Grib tūliņ šaut, lai tiktu pie ēdamā, bet stirnas lūdzas:

— Nešaujiet vis mūs; mēs iesiem jums līdzi un palīdzēsim bēdu dienās!

Labi. Iet tālāk, satiek divus vilkus. Brāļi atkal gribētu šaut, bet vilki lūdzas:

— Nešaujiet vis mūs; mēs iesim jums līdzi un palīdzēsim bēdu dienās.

Labi. Necik ilgi, te brāļi satiek divus lāčus. Gribētu šaut, bet lāči lūdzas:

— Nešaujiet vis mūs; mēs iesim jums līdzi un palīdzēsim bēdu dienās.

Labi. Nu katram brālim savi zvēri: suns, stirna, vilks un lācis. Viņi iet tālāk, kamēr nonāk krustceļos, kur aug dižs ozols.

— Mums vajadzētu iet katram uz savu pusi, — pirmais brālis iesakās, — tā mēs drīzāk sastapsim katrs savu laimi.

— Labi, — otrais piekrīt, — tikai iedursim ozolā nažus. Kurš pirmais nāks atpakaļ, tas lai paskatās, kāds ir otra brāļa nazis. Ja spožs, tad labi, ja sarūsējis, tad jāsteidzas palīgā.

Tā viņi norunā un izšķiras, katrs savu ceļu aiziedams.

Otras dienas vakarā pirmais brālis ierauga mežā uguntiņu. Pie tās sēž vecene un sildās. Pirmais brālis padod laipni labvakaru un apvaicājas, vai viņš ar saviem zvēriem arī drīkstot pasildīties.

— Kā nu ne. dēliņ, sildieties vien, tikai atvēli man tavus zvēriņus paglaudīt.

Kā nu neatvēlēs, lai glaudot vien. Taču, līdzko vecene pieskaras zvēriem, tie pārvēršas par akmens stabiem. Pirmais brālis dusmās pieskrien klāt: ko šī darot? Bet vecene pieskaras arī viņam, un viņš tāpat pārvēršas par akmens stabu.

Tikmēr otrais brālis, savu ceļu iedams, nonāk pie kāda. ķēniņa un salīgst ar visiem saviem zvēriem par avju ganu. Šim ķēniņam nesen bija nomirusi sieva, kura reiz dusmu brīdī bija savas trīs meitas novēlējusi velnam. Ķēniņam par to gauži sāpēja sirds, bet neko darīt. Vecākajai meitai jau rīt ceļš zem. kājām.

Otram brālim tas likās pavisam ērmoti un tas saka:

— Kā nu var tīšuprāt atdot cilvēku velnam! Pag, pag, paraudzīšu no savas puses velnam labu uzkodu!

Un tā otrs brālis sāk klusiņām ar saviem zvēriem kaldināt pamatīgu zobenu. Nostrādāja visu nakti.

No rīta ķēniņa kučieris ved vecāko meitu velnam taisni tur garām, kur otrais brālis gana avis.

— Uz kurieni tad nu? — gans uzprasa.

— Kur citur kā pie velna! — kučieris atsaka. — Kazi, vai tu arī negribi velna nagus nobaudīt?

— Par sliktu nebūtu paskatīties, kādi šim tie nagi ir, — gans atsaka un iet ar saviem zvēriem braucējam līdzi. Kučieris tikai klusībā nosmejas:

— Traks kas traks: pats skrien velnam rīklē!

Brauc, brauc labu gabalu, tad aptur pie dziļa atvara upmalā: te esot tā īstā vieta. Ķēniņa meita gan raud un lūdzas, lai kučieris palīdzot un neļaujot velnam viņu aprīt, bet kučieris atbēg ar visiem zirgiem no upmalas nost: šis neiešot ar plikām rokām velnam klāt ķerties! Un trijgalvis velns jau kāpj no atvara ārā un grasās grābt ķēniņa meitu ciet.

— Pucī! — otrs brālis uzsauc saviem zvēriem. Tie tūliņ, velnam no visām pusēm virsū, un tas nepagūst ne lāgā atjēgties, kad otrs brālis — šņikt! — nocērt ar brango zobenu visas trīs galvas kā dadžus. Tad viņš izgriež velna galvām meles, ieliek gana tarbā un atgriežas pie savām avīm.

Toties kučieris nu ir vīrā! Tūliņ pie ķēniņa meitas klāt:

— Vai redzi, kā mēs tevi izglābām? Tikai nesaki ķēniņam, ka avju gans arī te bija, citādi ceļā tevi nolietāšu. Ja kāds ko prasa, atsaki īsi: kučieris aizveda, kučieris pārveda, kučierim vien lai patencina!

— Neko darīt — meitai jāapsolās melot, ja grib palikt dzīva.

Otrā dienā kučieris ved vidējo meitu velnam taisni tur garām, kur avju gans gana.

— Uz kurieni tad nu? — gans uzprasa.

— Kur citur kā pie velna! — kučieris atsaka. — Kazi, vai tu arī negribi velna nagus nobaudīt?

— Par sliktu nebūtu paskatīties, kādi šim tie nagi ir, — gans nosaka un iet ar saviem zvēriem braucējam līdzi. Kučieris tikai klusībā nosmejas:

— Traks kas traks; tāpēc, ka vakar palaimējies, grib atkal tīšuprāt velnam rīklē skriet.

Pietur pie tā paša atvara. Ķēniņa vidējā meita izkāpj no ratiem raudādama un lūdz kučieri, lai glābjot un neļaujot velnam viņu aprīt. Bet kučieris atbēg ar visiem zirgiem no upmalas nost: šis jau neiešot ar plikām rokām velnam klāt ķerties! Un tūliņ arī lien sešgalvis velns no atvara ārā, grasīdamies .grābt ķēniņa meitu ciet.

— Pucī! — otrs brālis uzsauc saviem zvēriem. Tie velnam no visām pusēm virsū, viņš pats ar brango zobenu velnam — šņikt! — visas sešas galvas nost, paņem velna mēles, ieliek tarbiņā un, ne vārda neteicis, aiziet pie savām avīm.

Toties kučieris nu ir vīrā! Tūliņ pie ķēniņa meitas klāt:

— Vai redzi, kā mēs tevi izglābām! Tikai nesaki ķēniņam, ka avju gans arī te bijis, citādi tevi ceļā nolietāšu. Ja prasa, atsaki īsi: kučieris aizveda, kučieris pārveda, kučierim vien lai patencina!

Neko darīt — meitai jāapsolās melot, ja grib palikt dzīva.

Trešajā dienā kučieris ved ķēniņa jaunāko meitu taisni tur garām, kur gans gana avis.

— Uz kurieni nu? — šis ieprasās.

— Kur citur kā pie velna! Kazi, vai tu arī negribi velna nagus nobaudīt?

— Par sliktu nebūtu paskatīties. kādi šim tie nagi ir, — gans atbild un iet ar saviem zvēriem braucējam līdzi.

Kučieris klusībā nosmejas:

— Traks kas traks: tāpēc, ka vakar un aizvakar palaimējies, grib atkal tīšuprāt velnam rīklē skriet.

Pietur pie tā paša atvara. Ķēniņa jaunākā meita izkāpj no ratiem un raudādama lūdz kučieri, lai glābjot un neļaujot velnam viņu aprīt. Bet kučieris atbēg ar visiem zirgiem no upmalas nost: šis neiešot ar plikām rokām velnam klāt ķerties! Un tūliņ arī lien deviņgalvis velns no atvara ārā, grasīdamies grābt ķēniņa meitu ciet.

— Pucī! — otrais brālis uzsauc saviem zvēriem. Tie velnam no visām pusēm virsū, viņš pats ar brango zobenu — šņikt, šņikt! — velnam visas deviņas galvas nost. Ķēņina jaunākā meita, kučierim neredzot, novelk savu gredzenu un iedod to glābējam. Šis noglabā to kabatā, paņem velna mēles, ieliek gana tarbā un, ne vārda neteicis, aiziet pie savām avīm.

Bet kučieris nu ir vīrā! Tūliņ pie ķēniņa meitas klāt:

— Vai redzi, kā mēs tevi izglābām! Tikai nesaki ķēniņam, ka avju gans arī te bijis, citādi tevi ceļā nolietāšu. Ja prasa, atsaka īsi: kučieris aizveda, kučieris pārveda, kučierim vien lai patencina!

— Neko darīt — meitai jāapsolās melot, ja grib palikt dzīva.

Ķēniņš pilī nu bezgala priecīgs. Apkampj kučieri un saka:

— Tu izglābi visas manas meitas. Ņem par sievu, kuru gribi, un dzīvo laimīgs. Pūrā došu pusi valsts.

Kučieris izvēlas jaunāko meitu un pieprasa, lai trešajā dienā rīkojot kāzas. Ko nu avju gans lai dara? Viņš pārģērbjas par ubagu un kāzu dienā ielavās pilī. Kučieris patlaban nes savai līgavai dzēriena kausu. Ubags lūdz, lai šim arī iedodot nodzersies.

— Došu gan visādiem plikadīdām! Nost no ceļa!

Bet līgavai laipnāka sirds. Viņa padzeras pati un pasniedz kausu ubagam. Tas dzerdams iemet kausā gredzenu, ko viņa upmalā iedevusi. Kā līgava ierauga gredzenu, tā tūliņ priecīga pie tēva klāt. Tas ubags, kas iemetis kausā gredzenu, esot viņas īstais līgavainis. Ķēniņš gan negrib ticēt, bet līgava saka, lai visu izšķirot velnu mēles: kam tās būšot, tas arī būšot īstais.

— labi, — ķēniņš nosaka. — Kučier, vai tev ir tās mēles?

Šim neesot.

— Un tev?

— Cik vajag, tik ir! — ubags atbild un izber visss astoņpadsmit no savas tārbas.

Kučieris top bāls, bet ķēniņš saka:

— Velciet tam ubagam zelta drēbes mugurā, viņš būs mans znots, bet to viltnieku kučieri iemetiet atvarā, — ja pats nenoslīks, varbūt kāds velns viņu pievāks!

Otrs brālis nu apprec ķēniņa jaunāko meitu, dabū pūrā pusvalsts un dzīvo ar saviem zvēriem laimīgs.

Pēc kāda laika viņam iešaujas prātā iet pie ozola palūkot brāļa nazi. Aiziet un redz — pirmā brā]a nazis pavisam sarūsējis. Skaidrs, ka brālim uzbrukusi nelaime. Otrais brālis paņem savus zvērus un iet pirmo meklēt. Meklē, meklē — nekur ne dabūjams, ne sadzenams. Vēlu vakarā viņš ierauga mežmalā mazu uguntiņu. Pie tās sēž vecene un sildās; blakus slejas vairāki akmens stabi.

— Labvakar, vecomāt, — otrais brālis sveicina. — Vai drīkstu ar saviem zvēriem pasildīties?

— Drīksti, drīksti, — šī atbild. — Nāc vien tuvāk!

— Kas tie par stabiem? — brālis prasa.

— Ļauj paglaudīt tavus zvēriņus, tad pateikšu.

— Nekā nebūs, mani zvēri nav glaudāmi!

— Tad ļauj paglaudīt tevi pašu!

— Man tu labāk nerādies tuvumā, jo mans zobens uz tevi tā brīnum vērīgi skatās. Nu, teiksi vai neteiksi: kas tie par stabiem? Jeb vai gribi manu zobenu baudīt?

— Vai, dēliņ, teikšu, teikšu: tie stabi ir tavs brālis ar saviem zvēriem!

— Skat, viens cilvēks, ko tāda ragana manam brālim nodarījusi! Tūliņ uz karstām pēdām atdzīvini visus, vai mans zobens cirtīs, un tava galva ripos!

— Necērt, necērt! Tūliņ, tūliņ būsi

Vecene uzsit katram stabam ar plaukstu, un pirmais brālis ar saviem zvēriem atdzīvojas. Taču tai pašā mirklī viņa zvēri uzbruk vecenei, otrā brāļa zvēri tiem metas pailgā un saplosa raganu gabalu gabalos. Pirmais brālis mīļi apkampj otro brāli un pateicas par labo sirdi, bet otrais brālis atsaka:

— Nav ko pateikties, brālīt! Steidzies meklēt savu laimi, es savu jau esmu atradis.

Labi. Abi brāļi izšķiras. Pirmais aiziet laimi meklēt, otrais atgriežas pie sievas ķēniņa pili.

Pirmais brālis iet lielu, ne mazu laiku, bet laimes kā nav, tā nav. Te vienu reizi ierauga lielu dzelzs kalnu. Jāiet raudzīt, kas tas par ērmu ir.

Pieiet klāt. Jā, dzelzs kas dzelzs, un pašā kalna apakšā tādas kā lielas durvis, kā vārti. Sāks klauvēt. Iznāk veca māmiņa, atslēgdama durvis.

— Vai, dēliņ, ko tu te meklē? Nenāc iekšā, ieskriesi kā slazdos. Pārnāks lielais velns ar mazo velnu, tad tavi kauliņi dabūs trūkties!

— Nekas, māmiņ, nekas! Laid tikai mani ar maniem zvēriem iekšā, ganrnēs tos velnus izdancināsim! Bet kas tas par zobenu pie durvīm piekabināts?

— Tas, dēliņ, pieder pie šīs nogrimušās pils. Velni to nogremdēja kopā ar pili. Zobens ir spožs un ass, kā nule uztrīts, tikai varen smags. Ja kāds jaudātu to pacilāt, tas gan varētu ar to brīnuma darbus pastrādāt.

Pirmais brālis nu rauga zobenu cilāt. Smags jau ir, bet, ja saņem visus spēkus, tad tīri brangi lietojams. Un cik labi spals ieguļ rokā — domā, taisni šai rokai taisīts!

Brālis paņem zobenu un iet tālāk. Pašā pils vidu liels stabs, uz tā sēž pūce ar kroni galvā.

— Kas tā par pūci, māmiņ?

— Tā, dēliņ, ir ķēniņa meita, kuras tēvam pils piederēja. Velni viņu nobūruši un visādi spīdzina, jo viņa negrib nevienu no velniem precēt.

Pūce tik žēlīgi noskatās uz brāli, ka šim dusmas uz velniem aug augumā. Un šie arī nāk pa durvīm iekšā — lielais un mazais.

— Ko tu ar tādiem zvēriem te ložņā? — lielais velns uzbļauj.

— ko ložņāju? Meklēju jūs abus! — pirmais brālis atbild, paceldams zobenu. Abi velni viņam tūliņ klāt, zobus atviesuši.

— pucī — brālis tik iesaucas, un zvēri — kas vājāks, tas mazajam velnam, kas stiprāks, tas lielajam velnam virsū. Un brālis ar zobenu arī negaida: cērt, lai šie protas.

Nav ko apskatīties, te abi velni jau kā zuši garšļaukus un pēc brītiņa izdziest.

Līdzko tas noticis, tā dzelzs kalns nodreb līdz pamatiem un pils izceļas virs zemes ar visu brāli, ar visiem zvēriem. Un pūce arī pārvērtusies par daiļu ķēniņa meitu.

Pirmais brālis nu apprecēja izglābto ķēniņa meitu un palika ar saviem zvēriem dzīvot pili. Tā abi brāļi bija savu laimi atraduši. Nu viņi atveda vecākus pie sevis, un tie dzīvoja pa kārtai te pie viena dēla, te pie otra.

Zabakotais runcis

Sensenos laikos kāds no bargiem karakungiem izbēdzis zaldāts slapstījās rijas krāsni. Tai rijai bija nelaba slava, it kā tur velni mājojot, tāpēc neviens tanī viņu ne meklēja, ne arī iedrīkstētos meklēt. Vēlāk viņam piesitās runcis par biedru, un tas bija gudrs runcis.

Zaldāts degunu ārā bāzt no rijas neiedrošinājās, tāpēc runcis piegādāja viņam ēdamo. Lai izskatītos cienīgāks, runcis palūdza zaldātam zābakus un tā staigāja apkārt. Meitas, tādu ērmu redzēdamas, labprat viņam šo to pašāva, un viņš pats arī tīri labi zināja, kur var tikt pie krējuma poda vai desas luņķa. Vārdu sakot, ne runcis, ne viņa saimnieks badā nemira.

Taču runcis, gudrs būdams, domāja arī par nākamām dienām. Viņš sāka uzplīties zaldātam, lai šis precoties, bet šis ne dzirdēt. To vien lūdza, lai runcis tikai neizpaužot, ka viņš te krāsnī apmeties.

— Labi, — runcis atteica, — redzu, ka man jāņem tā lieta savās rokas, lai no tevis iztaisītu cilvēku.

Runis iegājā mežā un apsēdās uz celma. Pienāca zaķis:

— Uz kurieni iedams, zābakotais runci?

— Eju pie ķēniņa, — runcis saka. —— Kas tur par izēšanos, kass par izdzīvošanos! Tas nav ar vārdiem izstāstāms, tas katram jāredz ar savam acisn. Vai jūs. zaķi, negribat nākt līdzi?

— Kā nu ne, — zaķis atsaucas. — Tūliņ paūjināšu savējos.

Sanāca divpadsmit zaķi un gāja runcim līdzi. Runcis iegāja pie ķēniņa, šie palika pie vārtiem gaidīt. Ķēniņs vaicāja runcim, ko šis labu teikšot.

— Mans kungs, Murrāzemes valdnieks, atsūtīja tev mazu dāvaniņu — divpadsmit zaķu. Tie gaida aiz vārtiem.

Ķēniņš patencinādams ielaida zaķus savā dārzā un nodomāja, ka šim valdniekam laikam liela valsts, ja var sūtīt tādas dāvanas. Viņš izvadīja runci ar godu un piekodināja:

— Nodod labasdienas no manis un manas meitas Murrāzemes valdniekam.

Kad runcis pārnāca mājās, zaldāts brīnījās, kur šis tik ilgi bijis.

Biju deviņgalves čūskas pilī, viņas pašas gan nebija mājās. Kā būtu, ja mēs to pili iekarotu?

— To ne, to ne, — zaldāts sabijās. — Kas mums nekaiš tepat?

— Grūti man būs, kamēr no tevis cilvēku iztaisīšu, — runcis nopūtās, — bet, kas iesākts, tas jānoved galā.

Pēc kāda laika viņš atkal iegāja mežā un atsēdās uz celma. Pienāca lapsa:

— Uz kurieni iedams, zābakotais runci?

— Pie ķēniņa, — runcis atbild. — Kas tur par izēšanos, kas par izdzīvošanos! Tas nav ar vārdiem izstāstāms, tas katram jāredz ar savām acīm. Vai jūs, lapsas, negribētu nākt līdzi?

— Kā nu ne, tikai saūjināšu savējos.

Sanāca divpadsmit lapsas. Runcis aizveda tas līdz ķēniņa vārtiem un pats iegāja iekšā. Ķēniņš vaicāja, ko šis laba teikšot.

— Mans kungs, Murrazemes valdnieks, atsūtīja tev tādu mazu dāvaniņu — divpadsmit lapsas. Tās gaida pie vārtiem.

Ķēniņi patencinādams ielaida lapsas savā dārzā un nodomāja, ka šim valdniekam laikam liela valsts, ja var sūtīt tādas dāvanas. Viņš izvadīja runci ar godu. iedeva tam zelta gredzenu un piekodināja:

— Pārnes savam valdniekam labasdienas no manis un manas meitas!

Kad runcis pārnāca mājās, zaldāts brīnījās, kur šis tik ilgi bijis.

— Gādāju tev līgavu, tu jau pats neko neproties. Tikai zinies nopirkt man sarkanus zābakus par maniem pūliņiem. Šos jau būu noplēsis, tavā labā skriedams.

` Zaldāts tikai atvēcinājās ar abām rokām, lai liekoties mierā tim esot labi tepat.

Pēc kāda laika runcis atkal iegāja mežā un atsēdās celma. Pienāca vilks.

— Uz kurieni iedams, zābakotais runci?

— Pie ķēniņa, — runcis atbild. — Kas tur par izēšanos, ka par izdzīvošanos. Tas nav ar vārdiem izstāstāms, tas katram jāredz ar savām acīm. Vai jūs, vilki, negribat nākt līdzi?

— Kā nu ne, tiksi saūjināšu savējos.

Saskrēja divpadsmit vilku. Runcis aizveda viņus pie ķēniņa un atstāja pie vārtiem, bet pats iegāja iekšā. Ķēniņš apvaicājās ko šis laba teikšot.

— Mans kungs, Murrazemes valdnieks, atsūtīja tev mazu dāvaniņu — divpadsmit vilku. Tie gaida pie vārtiem.

Ķēniņš patencinādams ielaida vilkus savā dārzā un nodomāja, ka šim valdniekam laikam liela valsts, ja var sūtīt tādas dāvanas. Viņš iedeva runcim lādīti ar visādām dārgām mantām lai nododat to savam kungam un pasakot, ka viņš varot braukt precībās pie šā meitas. Runcis par dārgajām mantām nopirka zaldātam greznas drēbes, lepnu karieti un sarunāja lāci par braucēju. Tas uzsēdās uz bukas un pielaida pie rijas, ka zeme moribēja. Zaldāts aiz bailēm grasījās vai uz ārdiem sprukt, bet tad ieraudzīja savu uzticamo runci un nomierinājās. Bet tas uzsauca:

— Še tev goda drēbes. Posies nu veicīgi, ka varam braukt precībās!

Zaldāts nepaguva ne attapties, kad jau sēdēja karietē. Lācis ierūcās, un zirgi aizauļoja.

Viņi aizbrauca pie ķēniņa un nosvinēja kāzas gods godam. Pēc kāzām ķēniņš deva daudz jātnieku pavadoņos un brauca arī pats lidzi, lai znotu ar jauno sievu ievadītu Murrāzemē, kā pieklājas. Runcis jau laikus pieteica lācim:

— Brauc taisni vien uz deviņgalves čuskas pili. Es pats skriešu pa priekšu sataisīt ceļu.

Runcis skrēja, skrēja, — satika ceļā aitu barus un jautāja ganiem, kam tās piederot.

— Deviņgalvei čūskai, — tā šie.

— Ai, ai, tā gan nesakiet! Tur brauc pats pērkontēvs, viņš tos čūskas kalpus ne acu galā nevar ieredzēt, jums var noiet greizi. Ja viņš ko prasa, sakiet, ka aitas pieder Murrāzemes valdniekam.

Labi. Šie piebrauc, ķēniņš pabāž galvu ārā pa karietes logu un apvaicājas, kam piederot tie lielie aitu bari.

— Murrāzemes valdniekam!

Ķēniņš tīri priecīgs, ka dabūjis tik bagātu znotu. Bet runcis tikmēr satiek lielu baru vēršu un govju un prasa ganiem, kam lopi piederot.

— Deviņgalvei čūskai!

— Ai, ai, tā vien nesakiet! Tur brauc pats pērkontēvs, viņš tos čūskas kalpus ne acu galā nevar ieredzēt, jums var noiet greizi. Ja viņš ko prasa, tad sakiet, ka lopi pieder Murrāzemes valdniekam.

Labi. Sie piebrauc, ķēniņš pabāž galvu ārā pa karietes logu un apvaicājas, kam piederot tie lielie lopu bari.

— Murrāzemes valdniekam!

Ķēniņš varen priecīgs, ka dabūjis tik bagātu znotu. Necik ilgi, te braucēji satiek zirgu barus, bet to ganus jau runcis tāpat samācījis. Ieskrējis čūskas pili, runcis saka čūskai:

— Pats pērkontēvs nodomājis kādu laiku padzīvot tavā pilī. Nerādies viņam acīs, tev var noiet greizi. Bēdz tur tanī dobajā ozolā paslēpties!

Čūska iebēg dobajā ozolā. Kad nu jaunā pāra pavadoņi tuvojas spēlēdami un šaudīdami, runcis viņus pamāca:

— Šaujiet tur tanī dobajā ozolā!

Šie šauj ari un sašauj čūsku lupatu lēvaros. Tūliņ pils ir atburta, ļaudis atdzīvojas un skrien pretī saņemt viesus.

Un šai pili tad Murrāzemes valdnieks palika par ķēniņu, nopirka savam gudrajam runcim sarkanus zābakus noplēsto vietā un iecēla viņu par savu galveno padomnieku.

Zirņadēls

Nabaga saimniekam bija četri bērni: divi dēlī, divas meitas Zemes bija maz, tā pati slikta, akmeņu bez gala. Bērni katru dienu gāja akmeņus lasīt, lai tēvam vieglāk art. Te kādu dienu skrēja garām velns, paķēra bērnus un aiznesa uz savām mājām — uz elli.

Tēvs ar māti nevarēja saprast, kur bērni palikuši. Meklēja dienu, meklēja nakti raudādami — nekur nevar atrast. Nosprieda, ka būs iemaldījušies mežā un vilks apēdis, vai mārkā noslīkuši.

Bēdājās tēvs, bēdājās māte lielu, ne mazu laiku, bet jāstrādā vien ir. Tēvs gāja art, māte palika mājās vārīt brokastis. Izvārīja, nesa vīram uz lauku ēst. Iedama pa ceļu, redz: veļas tāds jauks, apaļš zirnītis. Paņēma un apēda. Pabaroja vīru, pārnāca mājās, aptecēja mājas soli un likās gulēt, bet naktī viņai piedzima ņiprs puika.

Vīrs pa nakti gulēja pļavā pie zirgiem.

Sieva no rīta piecēlās, izvārīja brokastis, nesīs vīram, bet dēls saka:

— Māt, es aiznesīšu tētim brokastis!

— Ej nu, dēliņ, tu taču pavisam maziņš, nule nakti piedzimi!

— Nekas, māt, viss būs labi!

Izkāpa no šūpuļa, māte iedeva no brāļu drēbēm, ko mugurā vilkt, un abi gāja pie tēva. Kur kalniņš, tur māte paņem druvnesi, kur ceļš iet uz leju, tur nes dēls. Tā viņi nogāja līdz tīrumam, kur tēvs ara.

— Labrīt, tēt!

— Labrīt, dēls! Kur tu tāds gadījies?

— Būtu nakti mājās gulējis, tad būtu redzējis dēlu piedzimstam, — šis atsaka.

Vīrs nu varen priecīgs, ka šim tik ņiprs dēls. Auga arī puika ne pa dienam, bet pa stundām un pēc kāda laika prasīja tēvam:

— Tēt, kur mani brāļi un māsas?

— Pagaisa nezin kur. Paši nezinām, kur palika.

Zirņadēls novija lielu virvi, aizgāja uz mežu, sakrāva uz tās virves simt asu malkas un atnesa uz mājām.

— Nu jums pietiks malkas krietnam laikam. Es tagad iešu meklēt savus brāļus un māsas.

— Neej, dēliņ, ka nepagaisti tu arī!

Tomēr dēls neļāvās atrunāties. Gāja, gāja, — cik ilgi gāja, cik mežu, cik purvu, cik tīrumu pārgāja, to neviens nevar pateikt. Beidzot nonāca klajā laukā, kur tikai viena baznīca redzama. Sadomāja, ka ies pie baznīckunga līgt par puisi. Tam puiša vajag, kā ēst, bet tūliņ prasa: — Cik lielu algu gribi?

— Dārgi neprasīšu, baznīckungs!

— Nu, cik tad?

— Kad būšu gadu nokalpojis, dod man vienu maišeli rudzu, otru miežu un pilnu cepuri naudas!

Baznīckungs nodomā, ka tas nekas liels nav — piebērt divus maišeļus labības un cepurē to vara naudu, ko ķesteris baznīcā salasa upurtraukā. Abi sita saujā, un Zirņadēls palika pie baznīckunga. Uzrāpās uz krāsnsaugšas un guļ nost. Tā viņš tur nogulēja līdz rudenim. Baznīckungam vai sirds plīsa aiz dusmām, bet piedabūt puisi, lai raušas no mūrīša zemē, nekādi nevar. Ļaudis jau miežus un auzas nopļāvuši, bet baznīckungam vēl rudzi nepļauti. Ļaudis jau tupeņus vāc, bet kalps kā guļ, tā guļ. Te vienu nakti viņš pieceļas, aiziet uz tīrumu, nopļauj visu labību un saliek vienā kaudzē.

No rīta baznīckungam nenopriecāties, ka šis par vienu nakti tādu milzu darbu padarījis. Tikai viena raize: saskries ciema cūkas un izārdīs visu kaudzi.

Otrā naktī puisis saved visu labību mājās un sakrauj žeperos. Baznīckungs nu atkal priecīgs, tikai viena raize: labība nav izkulta. Puisis guļ uz krāsns, kā gulējis, un neceļ ne ausi, ka šis staigā apkārt gauzdamies.

Trešajā naktī puisis izkuļ visu labību, norok tupeņus, noplūc linus, saber visu kopā un iet atkal gulēt.

Baznīckungs piecēlies lec vai no ādas ārā. Taisni jāizput ar tādu kalpu! Visa raža pagalam! Novaidējies augu dienu, iet vakarā gulēt, bet Zirņadēls pieceļas, paņem trīs lielus maisus, aiziet uz mežu, piegrābj maisus pilnus ar skudrām, atnes mājās, izber klonā, un šīs nu nadzīgi velk katru labību savā čupā. Līdz rītam viss kārtībā, labība, tupeņi, linsēklas — viss par sevi. pelavas un salmi tāpat.

No rīta baznīckungs pieceļas, skatās, ka visa labība klētī, visa izlasīta tīra apcirkņos, un nezina, kā nopriecāties. Gads arī beidzies, jāmaksā kalpam alga. Zirņadēls noņem cepuri no galvas, lai nu ber naudu. Bēra, bēra — izbēra tukšas visas lādes, pat kabatas izgrābstīja, vēl nav īsti pilna. Bet kalps saka: nekas, šim nu tādam laiciņam pietikšot, lai berot rudzus. Ies uz klēti un bērs. Bēra, bēra maišeli, sabēra šā gada ražu un vēl no pērnā un aizpērnā gada, ir tad nebija īsti pilns. Bēra miežus — tas pats. Iztukšoja klēti, ka ne pelei grauda neatstāja. Skopais baznīckungs tā ir palika uz sliekšņa sēžot, rokas matos iecirtis, bet Zirņadēls tik nosmejas:

— Vēl jau gan maišeļi nebija īsti pilni, bet vai es kāds plēsējs, pietiks ar to pašu!

Uzlika maišejus uz muguras, paņēma cepuri rokā un gāja uz mājām. Cik ilgi gāja, kur un kā gāja, nav zināms, tikai pārnāca mājās, nolika maisus ar labību un cepuri ar naudu uz grīdas un teica:

— Mīļais tēv un mīļā māte, te jums būs maizes un naudas līdz mūža galam, bet es iešu meklēt savus brāļus un māsas.

— Neej vis, dēls, ka nepagaisti tāpat kā viņi!

Zirņadēls tomēr gāja. Cik ilgi gāja, cik tālu gāja, nav zināms, bet reiz viņš satika vecīti, kurš ganīja lielu pulku aitu.

— Kur tā iedams, Zirņadēls?

— Eju savus brāļus un māsas meklēt.

— Diezin vai tev spēka pietiks. Paņem no mana pulka lielāko aunu, nokauj, izvāri un apēd ar vienu reizi, tad varbūt gan.

Zirņadēls izdarīja, kā sacīts, un pats nobrīnījās, cik dūšīgs bija tapis. Pateicās vecītim un gāja tālāk. Cik ilgi gāja, cik tālu gāja, nav zināms, tikai satika citu vecīti, kas ganīja lielu pulku vēršu.

— kur nu iedams, Zirņadēls?

— eju meklēt savus brāļus un māsas.

— Diezin vai tev pietiks spēka. Noķer no mana pulka lielāko vērsi, nokauj, izvāri un apēd ar vienu reizi, tad varbūt gan.

Zirņadēls izdarīja, kā lika, un pats nobrīnījās, cik liels un brašs bija tapis. Pateicās vecītim un gāja tālāk. Cik ilgi gāja, cjķ tālu gāja, nav zināms, tikai satika atkal vienu vecīti, kas ganīja lielu pulku ķēvju.

— Kur nu iedams, Zirņadēls?

— Eju meklēt savus brāļus un māsas.

— Diezin vai tev pietiks spēka. Ja tu varētu noturēt divas manas ķēves, vienu aiz vienas, otru aiz otras kājas, tad varbūt tev tas izdotos.

— Laid viņas, lai skrien!

Ķēves metās skriet, bet Zirņadēls saķēra katru aiz vienas kājas, un šīs vairs ne kustēt. Tad vecītis sacīja:

— Laikam tev izdosies gan. Pavej, tur lauka vidū akmens, tanī akmenī caurums deviņu asu platumā, laidies tur iekšā!

Zirņadēls pie akmens klāt un laižas pa caurumu lejā. Nonāk pašā elles pagarē un redz tur daudz cilvēku pie stabiem un sienām piekaltu. Arī viņa brāļi un māsas tur ir. Atlaida visus brīvā, bet velna sieva saka:

— Ko tu izdarīji, Zirņadēls! Nu tev gals klāt! Pārnāks pats lielais velns, viņš tevi mirtos samals! Ej paslēpies zem manas gultas!

Šis ne lāgā nebija palīdis zem gultas, te pats lielais velns iekšā. Kas visus palaidis vaļā? Sieva atsaka, šī nezinot, bet velns brēc:

— Es gan zinu, to Zirņadēls izdarīja! Lien ārā, es tavus kauliņus drupināšu!

Zirņadēls izlīda un kā metās velnam krūtīs, kā sāka zvetēt, tā sasita sīkās druskās. Samīdīja ar kājām, iznesa ārā un izkaisīja pa lauku. Vēl tagad, kad iet pa sniegu, tad dzird: Cirks, cirks! — Tie ir velna kauli, kas tur čirkst.

Zirņadēls nu izlaida visus no elles un devās ar brāļiem un māsām uz mājām. Gāja, gāja, kamēr nonāca ezera malā, kur auga egle triju asu resnumā. Nolikās visi zem egles atpūsties. Bet nakti viņus panāca velna sieva — ragana, kura gribēja atriebties par savu vīru. Brāļi un māsas metās bēgt aiz bailēm, ka atkal nokļūs ellē, bet ragana piesēja Zirņadēlu pie egles un noteica:

— Guli, kamēr tev gals klat!

Zirņadēls pamodās un kā trūkās no miega, tā izrāva egli ar visām saknēm, uzlika uz pleca un nes. Necik ilgi, te panāca brāļus un māsas un prasīja viņiem, ko šie bēguši. Šie nu taisnojās, ka stipri sabijušies. Tā visi gāja tālāk, kamēr atkal sametās tumšs. Viņi apsēdās zem apses sešu asu resnumā un likās gulēt. Nakti viņus atkal panāca ragana, piesēja Zirņadēlu ar lūkiem un virvēm pie apses. Brāļi un māsas bailēs aizbēga.

Zirņadēls pamodās un kā trūkās no miega, tā izrāva apsi ar visām saknēm, uzlika uz pleca un nes. Necik tālu, te panāca brāļus un māsas un prasīja, kāpēc šie bēguši. Šie nu taisnojās, ka stipri sabijušies. Tā viņi gāja, kamēr vakarā nonāca pie ozola deviņu asu resnumā. Apsēdās zem ozola un nolikās gulēt. Bet naktī atkal atskrēja ragana un piesēja Zirņadēlu ar lūkiem un virvēm pie ozola un vēl uzlika akmeni viņam uz galvas. Bet šoreiz brāļi un māsas vairs nelaida raganu vaļā. Zirņadēls kā trūkās augšā no miega, tā izrāva ozolu ar visām saknēm un kā spēra akmeni, tā tas trāpīja raganu, un tā beigta uz līdzenas vietas.

Nu šie visi devās uz mājām. Zirņadēls nometa kokus pagalmā un sauca:

— Tēv, taisi nu jaunu māju!

Kur nu tēvs vairs uztaisīs, bija jau par vecu. Zirņadēls tad pats uzcirta jaunu māju vienā dienā un visi dzīvoja tur laimīgi.

Spēkajānis

Kādai mātei bija varen brašs un spēcīgs dēls. Viņa gan to sauca par Jāni, bet visi citi, kas dēlu pazina, bija iedēvējuši par Spēkajāni. Bija jau arī puisis padevies gan augumā, gan stiprumā un, jāsaka, mājās tādam stipriniekam nebija ko darīt tāpēc viņš sadomāja pasauli apskatīt un sameklēt kādu darbu, kur būtu vērts roku pielikt. Pasauli apstaigādams, viņš nonāca pie neganta kunga, kam neviens nevarēja pa prātam izkalpot. Spēkajānim iegribējās kungu pārmācīt, un viņš pieteicās šim par puisi. Viņi noslēdza tādu līgumu: Spēkajānis strādās veselu gadu un gada beigas pienāks tad, kad dzeguze kūkos; alga tik liela, cik puisis spēj uz muguras aiznest; dusmoties nav brīv ne saimniekam, ne puisim — kurš dusmojas, tas lauzīs līgumu un noperams ar suņu pātagu, kamēr āda skrandās.

Pirmo dienu kungs sūtīja Spēkajāni art un iedeva tādu ķēveli, kas nevarēja ne savus kaulus panest, kur nu vēl arklu kustināt. Spēkajānis palaida ķēvi ataugā un iejūdzās pats arklā. Līdz pusdienai uzara visus laukus, līdz launagam visas atmatas, līdz vakaram visas pļavas. Kad kungs vakarā iznāca darbu pieņemt, tad rokas vien sasita:

— Spēkajāni, vai tu traks! Kur nu ņemsim sienu?

— Nav mana daļa! Varbūt tu dusmojies?

— Nē, nē, es nedusmojos vis, bet tā nevajadzēja darīt.

Otrā dienā kungs lika puisim ar šo pašu ķēvīti žagaros braukt un piekodināja pievest pilnu sētsvidu ar kurināmo. Spēkajānis aizbrauca uz mežu un sāka raut kokus ar visām saknēm laukā. Nebija ko redzēt, kad jau sarāva milzu kaudzi. Taču, kamēr viņš rāva kokus, tikmēr divi vilki bija apēduši ķēvīti. Spēkajānis sagrāba vilkus aiz astēm un iejūdza ķēvītes vietā. Savelēja šiem dūšīgi par ribām un dzina žagarus mājās. Vilki gan kauca un gaudoja, bet viņš nelikās dzirdot. Vakarā sētsvidus bija pilns ar žagariem, ka ne cauri izlauzties. Spēkajānis nojūdza vilkus un ielaida kūtī, bet šie tur pa nakti apēda visus lopus. Kungs no rīta brēc taisni nelabā balsī:

— Spēkajāni, vai tu traks! Kāpēc laidi vilkus pie lopiem?

— Vai tad neēdušus turēšu, vai? Taču darbā dzenami! Varbūt tu dusmojies?

— Nē, nē, es nedusmojos vis, bet tā gan nevajadzēja darīt.

Nu kungs lika puisim riju kult. Puisis lūdza, lai iedodot ādu, šis gribot iztaisīt sprigulim auklu. Kungs iedeva veselu vērša ādu. Spēkajānis sagrieza to sloksnēs, savija visas sloksnes kopā, nocirta resnu ozolu, no resgaļa iztaisīja spriguļa vāli, no tievgaļa kātu un stājās pie kulšanas. Nebija ko redzēt, ka visi salmi jau sakulti pelavās un no spriguļa cilāšanas tāds vējš, ka rauj visu pa gaisu projām. Kungs noprata, ka labi nebūs, — no tāda puiša jātiek vaļā.

Tai pašā dienā viņš iedeva puisim trīs mucas, lai aizvedot uz lielo mežu. Tur esot mucinieks, kas tās sastīpošot. Taču mežā nedzīvoja vis mucinieks, tur mājoja briesmīgs lācis, kurš ikvienu saplosīja gabalos, kas vien gadījās pa kampienam. Spēkajānim kungs par to gan neko neteica, jo cerēja, ka tā tiks ar godu no puiša vaļā. Puisis iejūdza vilkus, iekrava mucas ratos, paņēma spriguli par pātagu un brauca uz mežu svilpodams. Pusceļā vilki kļuva tādi gausāki. Spēkajānis gribēja tos mazliet paskubināt un vilka šiem ar spriguli pa sāniem, — ne jau pārāk bargi, taču, kur šie no tā sitiena palika, to arī pats nedabūja redzēt. Tukšas ilksis! Kas cits atliek — jūdzās pats iekšā. Kā tiek pie meža, tā lācis rūkdams ārā. Puisis iet šim lēniem soļiem pretī:

— Labdien, mucinieka kungs! Ko jūs tik dusmīgs, ka es jums darbu vedu?

Mucinieks lieki vārdus netērē, tūliņ bruks puisim virsū. Nu kad tā, ko tad gaidīs: puisis sagrāba lāci ap vidu un uzsauca:

— Tad tā tu mucas stīpo? Tūliņ ilksīs!

Un, līdzko lācis ilksis, tā Spēkajānis uzsēdās uz mucām, uzšāva lācim pāris reižu ar spriguli pa sāniem, un vezums vienā iestiepienā bija jau muižā.

— Kur tāds mucinieks liekams? Stīpot nevīžo, kauties vien grib!

Kungs parbīstas ne pa jokam:

— Spēkajāni, vai tu traks! Liec viņu, kur zini!

Spēkajānis ielaida lāci zirgu stallī, un tur viņš pa nakti aprija visus zirgus. No rīta kungs auroja kā aizkauts:

— spēkajāni, vai tu traks! Ko laidi lāci pie zirgiem?

— Vai tad šo badā turēšu, vai? Un tā jau nav, ka nemaz nebūtu strādājis. Bet tu varbūt dusmojies?

— Nē, nē, es nedusmojos vis, bet tā darīt gan nevajadzēja.

Nu kungs liek aizvest labību uz dzirnavām. To viņš, protams, nepateica, ka dzirnavās saimnieko deviņgalvis velns.

Spēkajānis iejūdza lāci ilksīs, sakrāva maisās ratos un brauca uz dzirnavām. Iegājis dzirnavās, viņš uzsauca:

— Ei, kur ir dzirnavnieks?

Dzirnavnieka vietā iznāca māceklis, mazs velnēns ar līkiem radziņiem. Taču Spēkajānis ar tādu ij nedomāja ielaisties:

— Lai nāk pats dzirnavnieks!

Māceklis nobijies teciņus metās atpakaļ dzirnavās. Pēc brītiņa iznāca zellis, tāds vidējs velns ar trim galvām.

— Kas tu tāds esi?

— Dzirnavnieka palīgs!

— Negribu nekādus palīgus, lai nāk pats dzirnavnieks!

Un, kā piesit ar spriguli pie zemes, tā nodun vien. Zellis pārbijies iešmauca atpakaļ dzirnavās. Pēc brītiņa iznāca pats deviņgalvis velns un uzbrēca:

— Ko te ālējies, plātausi?

— Nepalaid muti! Samal man labību, ja ne — tavas deviņas galvas ripos!

Deviņgalvis tūliņ noprata, ka ar šo vīru joki nav. Samala visu gods godam, un pievakarē milti bija mājās. Kungs negribēja savām acīm ticēt un nosprieda, ka laikam deviņgalvis nebūšot bijis dzirnavās. Nekas, liks puisim rīt atvest deviņgalvi uz muižu — redzēs, kādu dziesmu tad puisis dziedās, kad velns viņam ģērēs ādu!

No rīta Spēkajānis brauca velnam pakaļ. Taču šis neļaujas pierunāties un negrib braukt līdzi. Viņš tikai grābj puisi ciet un velk uz dzirnavu aci: malšot viņu miltos. Nu puisis vairs ilgāk negaidīja: nogrāba velnu aiz skausta un pateica īsi:

— Redzu, ka tev vajag mācības — nāc ilksīs!

Velnu ielika ilksīs, mucinieku aizmetināja priekšā, pats ratos un sāk savus kumeļus mielot ar brango spriguļa pātagu: divas reizes pa sāniem velnam, vienu reizi muciniekam. Viens svilpiens — un mājās!

— Kas tev tie par dzirnavniekiem, kas par muciniekiem! Neviens strādāt nevīžo, man viņu vietā ap niekiem jānolokās. Gādā rīt citu darbu!

Nu kungs skaidri redz, ka jātiek no Spēkajāņa vaļā par katru cenu. Viņš samāca sievasmāti, lai nakti uzlienot liepā un kūkojot kā dzeguze, tad puisis domāšot, ka gads beidzies. Sacits, darīts. Nakti puisis dzird kūkojam dzeguzi. Viņš iziet ārā, paķer kārtīgu akmeni un sviež liepā, saukdams:

— Tiš mežā, dulbure — ko nelaikā kūkot

Akmens nosvilpa sievasmātei gar pašu degunu, šī ar to vēju no koka zemē un pagalam. Kungs no rīta rokas vien lauzīja un sacīja sievai:

— Nu vairs nav labais gals! Saki tam puisim, ka es esmu slims un tev nav darba, ko viņam dot — lai iet projām!

Sieva pasaka arī, bet puisis atbild:

— Ja slims, tad jāpagaida, kamēr kļus vesels!

Nu kungs teic sievai:

— Saki viņam, ka esmu miris, lai iet projām!

Šī pateica arī, bet puisis atbild:

— Kā nu tā atstāšu saimnieku neapkoptu. Jāiet apmazgāt un jāapbedī. Gan jau aiziešu arī pēc bērēm.

Viņš iegāja kungu mazgāt, bet paņēma labi karstu ūdeni un lēja gulētājam virsū. Šis uzreiz bija stāvus.

— Tavu laimi! — puisis izsaucās. — Uzcēlās no miroņiem!

— Lai nu laime, kam laime, — kungs pārskaities atteica, — ņem naudas, cik vari panest, un taisies, ka tieci!

Spēkajānis izgrāba visu kunga naudu, sasēja nešļavā, pārmeta pār plecu un noteica:

Pasaki paldies manai mātei, ka es ar tādu mīkstu sirdi padevies. Gadījies cits manā vietā, tad tu augšā vis neceltos!

Aizmirstais padoms

Reiz jūrmalā dzīvoja nabaga zvejnieciņš. Pārtika no zivīm: ko vienā dienā sazvejoja, to otrā dienā cēla galdā. Nebija jau liela ģimene: pats, sieva un dēls, tomēr ēst visiem vajag. Bet nu reizi atgadījās, ka astoņu dienu laikā ne ķīša spuras nedabūja redzēt. Met kā mezdams, tīkls tukšs kā izslaucīts. Bads jau rēgojās gar visiem pakšķiem. Devītajā dienā tas pats liktenis. Izsalcis un gauži noskumis, zvejnieks pagrieza muguru uz kāpu pusi un airēja uz mājām. Taču tai pašā mirkli viņš ieraudzīja selgā laivu ar deviņiem vīriem. Nodomāja pagaidīt. Uzprasīs, kā šiem ķēries. Varbūt zina labu zvejas vietu un neliegs padomu.

Kad laiva piebrauca klāt, izrādījās, ka tanī nav vis deviņi Ljri, bet viens pats vīrs ar deviņām galvām.

— Vai ķeras arī? — deviņgalvis jautā.

— Kas nu par ķeršanos, kad devīto dienu ne plikas asakas neesmu redzējis!

— Ātrāk tev zivis neķersies, kamēr nebūsi atdevis man savu dēlu par puisi. Nedomā, ka viņam grūti klāsies: dabūs krietnu algu, dzīvos labas dienas. Ja esi tā ar mieru, tad rītu ap šādu laiku atved dēlu uz šejieni. Tūliņ tev būs tīkls pilns ar zivīm.

Tēvs paklausa un atved dēlu. Deviņgalvis paņem dēlu un aizbrauc, bet tēvs žēli noskatās. Sirds gan sāp, bet ko lai dara? Te viņš pamet acis uz tīklu. Ak tu manu dieniņ, tas pilns ar zivīm kā piebāzts! Nu pietika gan ēšanai, gan pārdošanai, un isā laikā viņš kļuva par turīgu vīru.

Deviņgalvis aizbrauca ar dēlu pār jūru līdz kādam kalnam. Tur viņš izlēca no laivas un nozuda. Dēls gaidīja, gaidīja, tad ķāpa ārā un devās savu saimnieku meklēt. Atrada kalnā alu un gāja iekšā. Tālu vis netika — priekšā gadījās augsti vara vārti. Viņš pieklauvēja pie tiem. Iznāca daiļa meiča un brīnījās:

— Kā tu te gadījies, bāliņ?

— Esmu salīdzis par puisi. Vai saimnieks iekšā?

Iekšā jau gan, bet viņš tālu ceļu nobraucis un piekusis. Kā tika pār slieksni, tā gultā un guļ nost. Bet saki: vai varēsi visu izdarīt, ko viņš tev liks?

— Vai varēšu, to vēl nezinu — redzēs!

— Ja ņemsi mani par sievu, tad palīdzēšu!

— Tas nu būtu pēdīgais muļķis, kas negribētu tik daiļu sievu!

— Nu, tad klausies. Līdzko deviņgalvis uzcelsies, tā sauks pēc tevis un sūtīs pie darba, bet tas būs nelabs darbs. Nemaz neielaidies garās runās un atsaki itin droši: «Esmu līdzis tikai pa dienu strādāt. Man cāļa acis, nevaru pa nakti redzēt.» Tad viņš tevi visādi knaibīs, bet cieties un nesaki ne vārda, gan viss būs labi.

Kā meiča teica, tā arī notika. Vēlu vakarā deviņgalvis sauca dēlu pie sevis un, kad šis atteicās nakti strādāt, tad knaibīja bez žēlastības. Taču dēls cietās un ne muti nepavēra. Beidzot deviņgalvis meta mieru nospļaudamies.

— Pi, tu kramgalvis, pat ne brēciena nedabūju dzirdēt! Līdzko deviņgalvis atkal apgulās, te meiča klāt ar zālēm un sazāļoja brūces. Tūliņ dēls manīja, ka viņam divtik spēka gadījies. Bet meiča teica:

— Par to nebrīnies! Tas nav tavs, bet deviņgalvja spēks. Cik deviņgalvim aizgāja spēka, tevi mocot, tik tev pienāca klāt. Pacieties arī nākošo nakti!

Nākošā naktī deviņgalvis atkal sūta dēlu pie darba, bet tas atsaka:

— Esmu līdzis tikai pa dienu strādāt. Man cāļa acis, nevaru nakti redzēt.

Nu deviņgalvis moca viņu vēl jo briesmīgāk. Dēls sakož zobus un nesaka ne pušplēsta vārda. Beidzot deviņgalvis met mieru nospļaudamies:

— Pi, tu kramgalvis, pat neviena brēciena nedabūju dzirdēt!

Līdzko deviņgalvis atkal apgulies, meiča tūliņ klāt un sazāļo dēlam brūces. Šim nu trīskārt lielāks spēks, nekā bija.

Trešajā vakarā viss notiek tāpat. Dēls cieš un izcieš arī. Deviņgalvis trīsreiz nospļaujas, izsaukdamies:

— Pi, tu kramgalvis! Kā nedabūju, tā nedabūju neviena viņa brēciena dzirdēt!

Dēls iznāk asiņains saknaibīts, bet meiča sazāļo brūces, un viņam nu taisni neaptverams spēks kaulos. Meiča saka:

— Še tev zobens, ej iekšā pie deviņgalvja un nocērt visas galvas, kamēr viņš nav atguvis spēkus.

Dēls iet arī un cērt, ko māk. Līdzko devītā galva noripo, tā kalns nodreb līdz pašiem pamatiem un zemes virsū izceļas stalta pils un liela pilsēta. Meiča nu saka:

— Tagad varam svinēt kāzas, un tu būsi šīs pils valdnieks. Mans tēvs ir miris, es esmu vienīgā mantiniece. Pēc tēva nāves deviņgalvis mani nolaupīja un pili nogremdēja. Man bija jāgaida palīgs, bet no tiem, kurus viņš veda sev šurp, man nekāda labuma nebija — tie neizturēja mocības un darīja pēc viņai prāta.

Kāzas tik ātri nevares vis notikt, — dēls atsaka. — Man jāatved tēvs, māte, radi un draugi. Es braukšu viņus uzlūgt, — Labi, tad še tev mans gredzens. Līdzko pavirpināsi to saujā, tā aiztiksi, kur vien vēlies. Tikai nesalīdzini mani ne ar vienu citu — ne ka esmu skaistāka, nedz arī neskaistāka. Ja to darīsi, tad mani vairs neredzēsi. Tādu lāstu man deviņgalvis uzlicis. To nepiemirsti!

Dēls nu pavirpina gredzenu saujā un tūliņ atrodas tēva mājās. Nu ielūdz tēvu, ielūdz māti kāzās, beidzot jāiet radi lūgt. Pie radiem ejams caur muižu. Ceļā gadās kungs un uzprasa, kur šis iedams. Tā un tā — dēls izstāsta visu no sākuma līdz galam.

— Vai tava līgava ir tik skaista kā mana vecākā meita?'

— Nezinu, kungs.

— Vai ir tik skaista kā mana vidējā meita?

— Nezinu, kungs.

— Vai ir tik skaista kā mana jaunākā meita?

Nu dēlam sanāk dusmas, un viņš atcērt:

— Ne tavas meitas tik skaistas var būt, nedz arī ir: mana līgava desmitkārt skaistāka!

Vai nu pirmā reize, kad dusmās izsprūk dažs labs nevajadzīgs vārds! Bet pati lielākā nelaime tā, ka gredzena nav vairs ne saujā, ne kabatā. Kā nu tiks atpakaļ pie līgavas? Iet nabadziņš pa ceļu, rūgtas asaras liedams. Te gadās veca sieviņa un vaicā:

— Dēliņ, kāpēc tu raudi?

Šis nu izstāsta visu, kā noticis.

— Jā, kādēļ neklausīji, kādēļ apsmēji līgavas labo padomu?

— Neapsmēju vis, man tikai dusmās tie vārdi paspruka!

— Nu, labi. Apvelc šos zābakus un aizskrien pie Mēness, uzprasi ceļu uz kalna pilsētu.

Dēls patencina labdarei un kā šautin aizšaujas pie Mēness. Tas nule kā pārradies mājās, gribot atpūsties un apdomāties. Domā, domā, pūšas, pūšas un tad pasaka:

— Nezinu vis tādu pilsētu, tev būs jāaizskrien līdz Saulei, varbūt tā vairāk ko manījusi.

Dēls nu prom pie Saules, bet tā ātrāk nekādās runās neielaižas, kamēr nebūšot savu darbu padarījusi, savu ceļu nostaigājusi. Kad nu beidzot Saule pielaižas pie runāšanas, tad saka:

Nezinu vis tādu pilsētu, aizskrien pie Vēju mātes, tās dēli apskrien visu pasauli. Varbūt viņa var tev palīdzēt.

Dēls, nabadziņš, šaujas pie Vēju mātes. Tā sēž uz sliekšņa, tin miglu kamolos un gaida savus bērnus mājās. Dēls nu lūdzas lūgdamies, lai jel palīdzot. Šim palikusi vienīgā cerība uz viņas dēliem. Vēju māte ļaujas pielūgties, paņem četras svilpītes, iziet sētsvidū un pūš. Tūliņ visi vēji klāt, tikai Ziemelis atskrien pats pēdējais elsdams pūzdams.

— Kur tu biji aizķēries? — Vēju māte uzprasa.

— Nupat kā atdrāzos no kalna pilsētas, — tas atbild.

— Nu, tad aizved šo ceļavīru uz turieni!

— Viņš jau netiks man līdzi!

— Ja nezini, tad nerunā. Vai neredzi, ka viņam Laimes-mātes zābaki kājās?

— Ja tā, tad nav ko runāt!

Ziemelis nu laida vaļā lielo skrējienu, bet dēls šim min, ka min uz papēžiem. Nebija ko redzēt, kad abi bija jau kalna pilsētā iekšā.

Nu dēls apprecēja ķēniņa meitu, pieņēma vecākus pie sevis, un visi dzīvoja priekā un laimē.

Zirgs par palīgu

Saimniekam reiz bija kalps, kas viņam kalpoja par grasi gadā. Pirmo gadu nokalpojis, kalps iemeta grasi dīķī, tas nogrima dibenā. Tad kalps sacīja:

— Ja grasis grimst dibenā, tad man lemts te vēl vienu gadu nokalpot.

Nokalpoja otru gadu, meta grasi dīķī, tas atkal nogrima dibenā, un kalps sacīja:

— Ja grasis grimst dibeni, tad man lemts te vēl vienu gadu kalpot.

Nokalpoja trešo gadu, meta grasi dīķī, nu visi trīs graši cēlās augšā. Kalps paņēma grašus un priecīgs sacīja:

— Te mans kalpošanas laiks beidzies, nu varu iet pasauli apskatīt!

Iet pa pasauli un satiek vīru ar kašķainu zirgu.

— Tēvaini, kur jāsi ar tik kašķainu zirgu?

— Nekur nejāšu, vedu uz mežu lapsām par barību.

— Ai, neved vis, pārdod viņu man! Es tev maksāšu visu savu gada algu!

Vīrs ar mieru. Kalps paņēma zirgu un atdeva vīram visu gada algu, veselu grasi. Vīrs ievaicājās gan:

— Vai tik vien algas tev maksāja gadā?

— Vairāk nebija; ja netici, ej pie mana saimnieka apvaicāties!

Vai vīrs gāja vai negaja, nav zināms, bet kalps aizveda kašķaino zirgu pie pirtnieka un sacīja tā:

— Izkurini pirti, maksāšu visu savu gada algu!

Tas nu arī izkurināja pirti labu jo labu. Tagad kalps ieveda kašķaino zirgu pirtī, pēra siltā garā, mīlīgā garā vienu lāgu, otru lāgu. Kā pēra trešo lāgu, tā kašķis nogāja, zirgs laistījās vien, cik gluda spalva. Nu kalps atdeva pirtniekam par pirts kurināšanu savu gada algu, otru grasī, un jāja projām. Pirtnieks gan nobrīnījās:

— Vai tik vien algas tev maksāja gadā?

— Vairāk nebija; ja netici, ej pie mana saimnieka apvaicāties!

Vai pirtnieks gāja vai negāja, nav zināms. Bet kalps piecirta ar papēžiem savam spožajam zirgam pie sāniem un aizšāvās kā divi deviņi. Bet tad sāka domāt, ka tomēr kaut kas neesot pareizi. Zirgs spožs kā izpeldināts, bet pašam darba drēbes mugurā. Kamēr tā prātoja, ieraudzīja pretimnācēju svētdienas drēbēs.

— Klau, draugs, — kalps viņam uzsauca, — mainīsim drēbes! Man jāiet pasaulē, ar vecām netīk apkārt klīst. Solu tev piedevām visu savu gada algu!

Tas tūliņ ar mieru, velk savas drēbes zemē, velk kalpa drēbes mugurā un tad noprasa, kur tā gada alga. Kalps iedod šim trešo grasi un jāj projām. Tas gan brīnās:

— Vai tik vien algas tev maksāja gadā?

— Vairāk nebija; ja netici, ej apvaicāties pie mana saimnieka!

Vai šis gāja vai negāja, nav zināms, bet kalps piecirta ar papēžiem spožajam zirgam pie sāniem un aizlaidās kā viesulis. Pajāja kādu gabalu, te ieraudzīja uz ceļa sudraba spalvu un kāpa zemē, lai to paņemtu. Bet zirgs teica:

— Neņem! Paņemsi savu nelaimil

Šis neklausīja, ņēma un paņēma. Jāja tālāk, kamēr ieraudzīja uz ceļa zelta spalvu un kāpa zemē, lai to paņemtu. Zirgs gan teica:

— Neņem! Paņemsi savu nelaimi!

Šis neklausīja, ņēma un paņēma. Jāja tālāk, kamēr ieraudzīja uz ceļa dimanta spalvu un kāpa zemē, lai to paņemtu. Zirgs gan teica:

— Neņem! Paņemsi savu nelaimil

Šis neklausīja, ņēma un paņēma. Jāja ar visām trim spalvām tālāk, kamēr nonāca pie kāda ķēniņa un prasīja tam darbu. Tas sacīja:

— Mans vecais zirgu puisis aizgājis kāzās, pakop tikmēr manus zirgus.

Labi, tas šim esot īsti pa prātam, bet lai šā zirgu arī ļaujot turēt stallī. Ķēniņam nav nekas pretim, lai jau tur. Bet jaunais zirgu puisis pa dienu zirgus nesukāja, tikai pa nakti. Ķēniņš tīšām gāja noskatīties, kā pa nakti var tādu darbu darīt. Aizgāja pie zirgu staļļa durvīm, pažūrēja pa atslēgas caurumu, ieraudzīja stallī sudraba gaismu un brīnījās:

— Kas tā tev par gaismu?

Kalps parāda sudraba spalvu:

— Re, no kā man tā gaisma!

Nu ķēniņš uzplijas, lai atdodot viņam to sudraba spalvu. Atdeva ari; kāpēc neatdot, ja pats ķēniņš tik gauži lūdzas?

Bet otrā naktī ķēniņš atkal gāja žūrēt, kā nu šis bez sudraba gaismas redzēs zirgus sukāt? Aizgāja, ieraudzīja zelta gaismu un uzplijās vēl trakāk, lai dodot zelta spalvu viņam. Atdeva arī; kāpēc neatdot, ja pats ķēniņš tik gauži lūdzas?

Trešajā naktī ķēniņš atkal pie atslēgas cauruma: kā nu šis bez zelta gaismas redzēs zirgus sukāt? Ieraudzīja dimanta gaismu un plijas virsū taisni kā nelaime, lai dodot dimanta spalvu viņam. Atdeva arī; kā lai neatdod, ja skaidri zina, ka citādi vaļā netiks?

Bet nu bija joki, kad pārradās no kāzām vecais zirgu puisis. Ķēniņš negribēja ņemt šo atpakaļ, jaunais esot daudz labāks, tam visādas spalvas, kas gaismu metot, bet kas tad šim? Tāda pārestība vecajam koda kaulā. Viņš nolēma atriebties jaunajam un apmeloja viņu ķēniņam: jaunais esot plātījies, ka varot dabūt rokā arī tādus putnus, kādas tās spalvas. Ķēniņam, lētdabim, jau ar to pietiek: tūliņ aicina puisi pie sevis. Lai gādājot šim sudraba, zelta un dimanta putnus — pats esot lielījies, ka viņam tas nieks!

Nabaga zirgu puisis nu redz, ka iekūlies patiešām nelaimē, un iet pie zirga padomu prasīt. Tas saka:

— Vai tev neteicu: necel spalvas augšā, pacelsi savu nelaimi! Bet tu man palīdzēji, palīdzēšu arī tev. — Sēsties man mugurā, jāsim!

Jāja, jāja, aizjāja līdz kadai mājai meža vidū. Zirgs sacīja:

— Ej iekšā pārgulēt nakti, no rīta pateikšu, kas tālāk darāms!

No rīta puisis iznāca ārā apkopt zirgu, un tad zirgs sacīja:

— Tagad ej no pirmās istabas otrā, tur atradīsi sudraba, zelta un dimanta putnus. Tad ej trešajā istabā, tur atradīsi skaistu ķēniņa meitu. Ceturtajā istabā atradīsi divas mazas krūciņas, tās iesien jājamās pātagas auklas galā, vienu pa labi, otru pa kreisi. Paņem ķēniņa meitu un putnus un sēsties man mugurā. Ceļā mums gadīsies plata, plata upe, kurai netiksim pāri. Sit ar pātagu ūdenī, tas pašķirsies uz abām pusēm. Mēs pārjāsim pa sausumu, bet krūciņas piesmelsies ar ūdeni — tā pa labi roki ar jaunības ūdeni, tā pa kreisi roki ar vecuma ūdeni. Paglabā abas, tās tev noderēs!

Jaunais zirgu puisis tā darīja: paņēma putnus, paņēma meitu, paņēma krūciņas. Mājās jājot, gadījās plata upe priekšā. Sita ar pātagu, ūdens pašķīrās, krūciņas piesmēlās — šiem sausums zem kājām. Pārjāja mājās, ķēniņam tūliņ pirmais vārds:

— Vai dabūji putnus?

— Dabūju gan!

Ķēniņa meitu un krūciņas gan nerādīja. Ķēniņš, dabūjis putnus, bija priecīgs un neko citu neprasīja. Taču vecais zirgu puisis atkal apmeloja jauno — tas esot lielījies, ka varot ķēniņam pārvest skaistāko līgavu, kāda vien esot pasaulē. Ķēniņš tūliņ sūtīt jauno zirgu puisi pēc līgavas, bet tas saka:

— Man nav nekur jāmeklē, līgava tepat pie rokasl

Un atved līgavu tik skaistu kā sauli. Taču līgava pavisam noskumusi: vai tādēļ vedis viņu šurp, lai izprecētu tādam vecam sakārnim? To padzirdējis, ķēniņš pavisam saīdzis, negrib vairs ne ēst, ne dzert.

Bet vecais zirgu puisis atkal klāt: jaunais esot lielījies, ka varot pārvest ķēniņam jaunuma zāles, lai tikai sūtot viņu pakaļ. Ķēniņš kā sadedzis: iai apskrienot vai puspasauli, bet šim tās zāles par varītēm vajadzīgas!

— Ko es vēl meklēšu, man jau tās pie rokas! — jaunais zirgu puisis atsaka un iedod jaunuma zāles. Ķēniņš izdzēra un tapa tik jauns un stalts, ka taisni brīnums. Bet visgribis, ieraudzījis, ka zirgu puisim ir vēl otra krūciņa, paķer un izdzer ari to. Un tad nu kļuva aizvien vecāks, aizvien vecāks, kamēr izdēdēja, acīm redzot, un nomira.

Nu jaunais zirgu puisis palika ķēniņa vietā, apņēma skaisto ķēniņa meitu par sievu, atdeva vecajam zirgu puisim viņa vietu, bet savu zirgu kopa pats, kamēr vien tas dzīvoja.

Trīs dārgas mantas

Reiz dzīvoja ķēniņš, kuram bija skaista meita. Viņš gribēja, lai meita ātrāk precoties, tad šis dabūšot mazbērnus paauklēt, bet meita nekādi nevarēja atrast patīkamu līgavaini. Beidzot tēvs noteica īsi un strupi:

— Ej, meit, rīt pa ceļu un, kuru pirmo satiksi, tas būs tavs vīrs!

Meita paklausīja, bet iedama satika trīs tēva dēlus. Kuru nu lai ņem? Bet meitai padoms rokā:

— Jūs visi esat braši zēni! Viens man jāprec, bet, tā kā nezinu, kuru lai ņemu, tad darīšu tā: ejiet visi trīs pasaulē, un. kurš man pēc gada pārnesīs labāko mantu, to precēšu.

Tēva dēli nogāja līdz krustceļiem, tad izšķīrās, norunājuši, ka pēc gada šai pašā vietā satiksies.

Pēc laba laika pirmais tēva dēls nonāca svešā pilsētā. Viņš tur ilgi meklēja pēc labām mantām, bet nekā īsti laba nevarēja atrast. Beidzot kādā krāmu bodē viņš ieraudzīja starp vecām grabažām skaistu zelta ābolu.

— Kāpēc tu mētā tādu skaistu ābolu pa grabažām? — viņš uzprasīja bodniekam.

— Dārgas mantas nevar logā likt, lai nenozog.

— Vai tad ābols ir tik dārgs?

— Jā, tas maksā simt dukātu!

— Kāpēc tik daudz?

— Ja ar to pārvelk mirējam pār lūpām, tad tas atdzīvojas.

— Pārdod man dārgo ābolul

— Dod simt dukātu — un bāz ābolu kabatā!

Tēva dēls samaksāja simt dukātu, iebāza ābolu kabatā un aizgāja.

Otrs tēva dēls arī nonāca kādā svešā pilsētā un ilgi meklēja pēc dārgām mantām. Beidzot kādā lupatu bodē viņš ieraudzīja sudraba spoguli.

— Kāpēc tu mētā tādu skaistu spoguli pa lupatām? — viņš prasīja bodniekam.

— Dārgas mantas nevar logā likt, lai nenozog.

— Vai tad spogulis tik dārgs?

— Jā, tas maksā simt dukātu!

— Kāpēc tik daudz?

— Tāpēc, ka, tanī paskatoties, var redzēt visu, kas notiek pasaulē.

— Pārdod man šo dārgo spoguli!

— Dod simt dukātu un bāz somā!

Tēva dēls samaksāja simt dukātu, iebāza spoguli somā un aizgāja.

Trešais tēva dēls arī nonāca svešā pilsēta un ilgi meklēja pēc dārgām mantām. Beidzot kādā ierbaucamā vietā viņš kaktā starp vecām iejūglietām ieraudzīja varā kaltus seglus.

— Kāpēc tādi labi segli mētājas starp vecām grabažām? — viņš prasīja iebraucamās vietas turētājam.

— Dārgas mantas nevar turēt visu acu priekšā, ka nenozog!

— Vai tad segli tik dārgi?

— Jā, tie maksā simt dukātu!

— Kāpēc tik daudz?

— Tāpēc, ka ar tiem var vienā mirklī aizlaisties, kur vien vēlas.

— Pārdod man šos dārgos seglus!

— Dod simt dukātu un stiep projām!

Tēva dēls samaksāja simt dukātu, lika seglus pār plecu un gāja projām.

Norunātajā laikā visi trīs satikās krustceļos. Divi jaunākie prasīja vecākajam:

— Kādu dārgu mantu tu atradi?

— Atradu tādu ābolu, ar kuru var katru mirēju veselu padarīt.

— Un ko tu atradi? — vecākais un jaunākais prasīja vidējam brālim.

— Atradu tādu spoguli, kurā var redzēt visu, kas pasaulē notiek.

— Rādi šurp! — šie divi izsaucās. — Paskatīsimies, ko mūsu ķēniņa meita dara!

— Skatās — ak tu manu sūru dieniņu! — ķēniņa meita patlaban taisās izdzist — tik slima.

— Ak vai! — ievaimanājās pirmais tēva dēls. — Būtu es ar savu ābolu pie mirējas, tad vēl pagūtu izdziedināt!

— Nav ko bēdāt, — trešais tēva dēls iesaucās, — es atradu tādus seglus, ar kuriem var mirklī nokļūt, kur vien vēlas. Sēžamies seglos un jožam projām!

Sacīts, darīts. Ķēniņa meita vēl bija mazdrusciņ dzīva. Pirmais tēva dēls pārvilka ar ābolu viņai pār lūpām, un slimība kā ar roku atņemta.

— Tā nu gan ir pati dārgākā manta! — ķēniņš sacīja uz ābola atradēju.

— nekā nebija! — spoguļa atradējs iesaucis. — Dārgāko mantu atradu es. Mans spogulis bija īstenais glābējs. Ja spogulis nebūtu parādījis slimnieci, tad viņa arī nebūtu izglābta.

— Nemels par tukšu, — seglu atradējs iejaucās, — dārgāko mantu atradu es. Tie bija mani segli, kas izglāba slimnieci. Ko līdzēja slimnieci ieraudzīt, ja mēs nebūtu varējuši acu mirklī nokļūt pie viņas?

— Un ko līdzētu slimnieci ieraudzīt, ko līdzētu atsteigties, ja nebūtu ābola, ar ko viņu izglābt? — neatlaidās ābola atradējs.

Visi trīs tēva dēli sāka strīdēties. Viens gribēja taisnību, otrs gribēja, trešs gribēja. Viens gribēja precēt ķēniņa keitu otrs gribēja, trešs gribēja.

Un ko jūs domājat? Viņi strīdas vēl šo baltu dienu.

Brīnumkalējs

Kādreiz dzīvoja vecs, nespēcīgs kalējs lielā trūkumā. Un kā arī ne? Pakalt vairs neko nejaudāja, bērnu nav, kas palīdz — kur tad maizi ņems? Sēž abi ar vecenīti un gaužas:

— Nu gan laimīte mūs pavisam pametusi! Kaut jel tā mīļā nāvīte drīzāk pienāktu!

Te pie durvīm piestājas jauns puisis un saka:

— Kas ir, vectēv, vai palīga nevajag?

— Kur nu palīga! Pašam nav darba! Kas nāks vairs kalt pie tik veca sakārņa?

— Ko nu veltīgi nonievā savu māku! Ja vēl mēs abi metīsimies kopā, tad es galvoju, ka jau rītdien visiem būs skaidrs, ko mēs protam, un maizes mums netrūks.

— Lai tad notiek, kā tu saki!

Palīgs tūliņ novilka svārkus, aizlika priekšā skoteli, uzpūta uguni ēzē un veseri vien cilā. Te nejauši gadās vecai ubadzei iet gar smēdi. Palīgs iesaucas:

— Re, kur darbs pats nāk rokās!

Un no smēdes ārā, paķer veceni, met viņu ēzē iekšā un uzsauc vecajam kalējam:

— Pūt nu plēšas!

Vecais saņem rokas: ko tas trakais iedomājies? Bet palīgs tikai groza veceni lūškās, liek kalējam pūst plēšas un pats kaļ atspēries. Beidzot nomet kaļamo uz klona dzesēt un — vai tie nav tīrie brīnumil No vecenes izkalta jauna, skaista meitene — prieks skatīties. Ja daudz, tad divdesmit gadus veca. Palīgs nu saka:

— Ko es tev pirmīt teicu, vectēv? Nu tikai taisies ņemt darbu pretī. Bet iegaumē vienu: kal tikai nabagus un maksas neprasi. Bagātiem vecums nav nasta.

Un patiesi — jau otrā dienā saradās tik daudz pārkaļamo ka nekur apmesties. Cits līks, cits greizs, citu saimnieks nodzinis, citam kungs ar vagaru muguru ritenī saliekuši. Šie kala no agra rīta līdz vēlam vakaram. Tā viņi ņēmās kādu mēnesi kamēr pārkala visus nabagus. Vecais kalējs nekādas maksas neprasīja, bet, kur koku cērt, tur skaidas lec: katrs nesa viņam no labas sirds, cik jaudāja. Manta krājās nemanot. Tad palīgs sacīja:

— Nu, vectēv, tagad tev vecuma dienām iztikas papilnam; man arī nav vairs laika te kavēties — jāiet projām. Bet to gan tev piesaku: neielaidies vairs ne ar vienu kaļamo, citādi var noiet greizi!

Palīgs aiziet, un kalējs paliek viens pats. Nu varētu mierīgi vadīt vecumdienas, bet kas tev mieru dos! Sāk nakt bagātie no malu malām, un smēde stāvgrūdām pilna. To vien dzird: kal mani, kal mani! Vecais gan skaidro:

— Es jau nekaļu cilvēkus, mans palīgs, tas gan kala, bet viņš aizgājis uz citu pusi. Meklējiet viņu rokā, ja gribat!

Tomēr — kas to klausīs! Nāk un nāk arvien vēl klāt, un beidzot ierodas pagalam veca bagātniece. Solās visu smēdi ar zeltu piebērt, ja no šās izkalšot jaunu meiteni. Tā mācas virsū ka vecais kalējs nekur nevar glābties un nodomā:

— Ek, vajadzētu gan pamēģināt, kazi, varbūt izdotos!

Kamēr šis vēl tā domā, vecene jau uz laktas: lai metot ar veseri virsū, gan izdošoties! Nu kalējs sagrābj veceni lūškās un sāks uzpūst uguni, bet kur dieniņ! Vecene čokurā vien raujas. Tādās sprukās vecais kalējs vēl patop izsaukties:

— Bijis jel te mans palīgs, tad gan kaut kas iznāktu!

Kā viņš to izsaka, tā palīgs pa durvīm iekšā:

— Vai aizmirsi, ko tev piesacīju?

Vecais nu taisnojas un lūdzas, lai palīdzot vēl šo reizīti, vairāk ne sitams nekalšot. Palīgs tad ķeras pats pie darba, k vecajam pūst plēšas, pagroza, pagroza veceni ēzē un liek laktas. Pakaļ, pakaļ, tad metīs kaļamo uz klona dzesēt. Bet — ak tu negals! — no bagātās vecenes izkalies melns kaķis! Citi kaļamie, to ieraudzīdami, pajūk uz visām pusēm un izlaižas, ne ardievas neteikuši. No tās reizes vecajam kalējam bija miers.

Septiņi brāļi

Kādam tēvam bija septiņi dēli. Kad dēli bija pieauguši, viņi sarunāja iet uz svešām zemem sievas lūkoties. Jaunāko brāli viņi atstāja mājās, lai tēvam būtu vieglāk, un nosolījās:

— Esi bez bēdu, mēs tev arī atvedīsim sievu.

Gāja, gāja, kamēr pienāca vakars. Jāsāk domāt par naktsmājām. Kā par laimi, meža vidū ierauga mazu mājiņu. Ies iekšā un lūgs, lai ļauj pārnakšņot. Tai mājiņā dzīvoja burvis. Viņš tūliņ jautāja, uz kurieni šie iedami.

— Sievas lūkoties! — šie atbild.

— Nu, tad atvediet arī man sievu.

— Ja patrāpīsies, kāpēc gan ne?

Brāļi aizgāja, un viņiem laimējās, jo kādam vīram bija septiņas meitas. Atpakaļ nākot, viņi atkal piestājās tai pašā mājiņā. Burvis tūliņ prasīja:

— Vai man arī dabūjāt sievu?

— labi, ka pašiem tika, — šie atbild un, par veco burvi pazobodamies, vēl piebilst: — Nebija jau arī nevienas, kas būtu tava gadu gājuma.

Šādus vārdus dzirdēdams, burvis noskaitās, paņēma aiz sijas aizsprausto zalkšukārkla rīksti un uzsita brāļiem un viņu sievām. Tie tūliņ pārvērtās par akmeņiem. Jaunākā brāļa sievu burvis paturēja sev.

Jaunākais brālis nevarēja sagaidīt atgriežamies savus brāļus un nolēma iet tos meklēt. Tēvs gan gauži lūdzās, lai paliekot mājās, bet nevarēja viņu pierunāt. Jaunākais brālis gāja, gāja, kamēr nonāca pie tās pašas mājiņas. Nodomāja lūgt tur naktsmājas. Burvja nebija mājās, un durvis atvēra daiļa meiča.

— Ai, puisīt, kur tu esi iemaldījies! Te mājo ļauns burvis, viņš tevi nogalēs!

— Nebaidies, daiļā meitiņ, man spēka diezgan: es iešu ar burvi cīkstēties!

Burvi var uzveikt tikai tad, ja dabū rokā viņa sirdi, bet, kur tā atrodas, to es gan nezinu.

Jaunākajam brālim daiļā meita pārlieku patīk. Sāk abi runāties, un viņš dabū zināt, ka tā ir viņam domātā sieva. Nu viņš par varītēm grib atbrīvot meitu no burvja. Norunā, ka viņš paslēpsies skapī un meita mēģinās izdibināt, kur meklējama burvja sirds. Brālis noslēpjas, un burvis arī drīz klāt. Šovakar meita tik laipna, ka šim taisni brīnums. Bet meita saka:

— Pret likteni neko nevar iesākt. Man tikai žel, ka nedzīvošu tavu mūžu, un mums būs drīz jāšķiras.

— Jā, kas tiesa, tas tiesa: mans mūžs ir trīs simti gadu. Vienīgi tad tas beigtos ātrāk, ja kāds tiktu pie manas sirds, bet tas nav iespējams.

Meita nu visādi izrunājas, kamēr burvis pasaka: šā sirds esot noglabāta baznīcā meža vidū. Tur tā skraidelējot kā mazs putniņš.

Jaunākais brālis tūliņ devās ceļā uz meža baznīcu. Gāja, gāja — iegribējās ēst, bet vienam ēst nav nekāda prieka. Viņš nopūtās:

— Nācis jel kāds man biedros!

Tūliņ no biezokņa iznāk liels vērsis un palīdz šim notiesāt brokastu. Prom iedams, vērsis saka:

— Ja tev manis vajag, tad tikai pasauc!

Labi. Brālis iet tālāk. Ap pusdienas laiku atkal sagribas ēst. Viņš nopūšas:

— Nācis jel kāds man biedros!

Tūliņ no biezokņa iznāk liela meža cūka un palīdz šim notiesāt pusdienas. Prom iedama, cūka saka:

— Ja tev manis vajag, tad tikai pasauc!

Labi. Iet tālāk, kamēr pienāk launaglaiks un atkal sagribas ēst. Viņš nopūšas:

— Nācis jel kāds man biedros!

Tūliņ no biezokņa izlido liels vanags un palīdz šim notiesāt launagu. Prom iedams, vanags saka:

— Ja tev manis vajag, tad tikai pasauc!

Jaunākais brālis nu gāja visu nakti, kamēr nonāca pie baznīcas. Taču klāt nevar tikt, priekšā liela upe.

— Bijis nu lielais vērsis, tas gan to upi izdzertu!

Lielais vērsis uz pēdām klāt un izdzer upi, ka nav ko redzēt. Bet atkal ķibele: priekšā augsts un biezs mūris.

— Bijusi nu meža cūka, tā to mūri izlauztu!

Meža cūka uz pēdām klāt un izlauž mūrī tādu robu, ka. brauc kaut ar ratiem iekšā. Nu jaunākais brālis ieiet baznīcā un redz zelta putniņu pa baznīcu skraidām, bet kā tu dabūsi viņu rokā?

— Bijis nu vanags, viņs to putniņu noķertu!

Vanags uz pēdām klāt, noķer putniņu un saplēš gabalos. Nu jaunākais brālis priecīgs dodas uz mazo mājiņu atpakaļ un atrod, ka vecais burvis nomiris. Viņš nu paņem zalkšukārkla rīksti, uzsit tiem divpadsmit akmeņiem, atdzīvina brāļus ar viņu sievām, un visi laimīgi dodas uz tēva mājām.

Dēls pie velna amatā

Kāds tēvs vedis savu dēlu amatā nodot. Ceļā viņiem piestājies svešs vīrs, sacīdams:

— Dod man savu dēlu, es viņam trijos gados iemācīšu daudz smalku amatu.

Tēvs gan nav gribējis dot dēlu prom no mājas uz tik ilgu laiku, bet, kad svešais solījis piedevām piebērt viņam pilnu cepuri ar naudu, tad tēvs piekāpies. Taču, iedams uz mājām, viņš sācis visu pārdomāt un nobijies, vai tikai nebūšot dēlu velnam nagos iegrūdis. Jozis nu šim pakaļ, lai atprasītu dēlu, bet velns atteicis:

— Uz trim gadiem tu esi viņu man atdevis, trīs gadi es viņu paturēšu. bet par sodu, ka skrēji man pakaļ, tev katru gadu būs jāierodas pēc dēla. Ja varēsi viņu pazīt visus tris gadus no vietas, tad dabūsi viņu atpakaļ, ja ne, tad neceri, ka laidīšu viņu vaļā.

Sākumā velns ielicis dēlu vienu pašu bēniņos. Caur griestiem dēls dzirdējis, ka apakšā vienā laidā ālējas un trokšņo. Viņam iekārojies redzēt, kas tie ir par trokšņotājiem. Sadabūjis svārpstu un izurbis griestos caurumu. Pa caurumu noskatījies kā vienpadsmit zēni darbojas, pārvērsdamies te par baložiem, te vistām, te seskiem, te lapsām. Kamēr šis tā skatījies, ienācis velns, nogrābis dēlu aiz čupra un ievedis pie tiem vienpadsmit, sacīdams:

— No šī brīža tu mācīsies kopā ar viņiem.

Īsā laikā dēls izmācījies arī.

Pēc gada atnācis tēvs. Velns pavēlējis visiem divpadsmit zēniem pārvērsties par ziliem baložiem un tad ielaidis tēvu iekšā, lai šis baložu pulkā atrodot savu dēlu. Tēvs skatījies skatījies, tad pamanījis, ka viens balodis plāta knābīti. Viņš tūliņ sacījis, ka tas esot viņa dēls. Velns nospļāvies vien, teikdams:

— Uzķēri gan īsto, bet nekas: vēl divi gadi priekšā.

Pēc gada tēvs atnācis otrreiz. Velns pavēlējis visiem divpadsmit zēniem pārvērsties par melniem vēršiem un tad Ielaidis tēvu iekšā, lai šis vēršu barā atrodot savu dēlu. Tēvs skatījies skatījies, tad pamanījis, ka viens vērsis met šim ar acīm. Tēvs nu. ka gājis vēršu barā iekšā, tā parādījis savu dēlu. Velns nospļāvies vien, sacīdams:

— Uzķēri gan īsto, bet nekas: vēl vesels gads priekšā.

Pēc gada tēvs atnācis trešo reizi. Velns licis visiem divpadsmit pārvērsties par vilkiem un tad laidis tēvu iekšā, lai vilku barā atrod savu dēlu. Tēvs skatījies, skatījies, bet tad pamanījis, ka viens vilks ta ērmīgi pieglauž ausis. Tēvs nu, kā gājis vilku bara iekšā, ta paradījis savu dēlu. Velns nospļāvies, dusmīgi sacīdams:

— Ņem savu dēlu un ej, kur nācis!

Šie nu devušies uz majam, bet ceļā abiem sagribējies ēst Dēls tad sacījis:

— Vai nu mums bada jāmirst, kad man tik daudz amatu?

— Es kļūšu par āzi, ved mani pie saites un pārdod par pusdienu tiesu. Tikai saiti nepārdod līdzi, jo mēs vēl esam velna robežās, tāpēc jāpiesargās.

Labi, tā izdarījuši.

Pircējs gan par varu kaulējies, lai dodot saiti līdzi, bet tēvs nav devis.

Līdzko tēvs aizkāpis kādu gabalu, te dēls klāt. Paēduši pusdienas un gājuši tālāk. Uz vakara pusi atkal sagribējies ēst. Dēls teicis:

— Vai tad mums badā jāmirst, kad man tik daudz amatu? Es pārvērtīšos par dzeltenu ērzeli, ved mani pie pavadas cauri muižai, kas būs tur aiz meža, un pārdod mani par trim muciņām zelta naudas. Tikai pavadu nepārdod līdzi, jo mēs vēl esam velna robežās, tāpēc jāpiesargās.

Labi, tā izdarījuši. Caur muižu ejot, ērzelis zviedzis vien. No pils tūliņ iznācis melns kungs un nopircis ērzeli par trim muciņām zelta. Kungs paņēmis ērzeli pie pavadas un aizvedis. Tagad tēvs gan apķēries, ka pavadu nedrīkstēja dot, bet bijis jau par vēlu. Neko darīt, gājis tīri bēdīgs ar savu naudu uz mājām.

Kungs nu uzlēcis ērzelim mugurā, jājis un sitis, jājis un sitis. Vakarā ielicis ērzeli stallī, bet ērzelim laimējies nomaukties. No rīta kungs atkal gribējis izjāt ar ērzeli, bet šoreiz nodoms nav izdevies. Līdzko atvēris staļļa durvis, tā ērzeļa vietā pa tām izskrējis zaķis. Nu kungs kļuvis par kurtu un laidies zaķim pakaļ. Bet, kā šis par kurtu, tā zaķis par briedi. Kurts tai pašā acumirklī par lāci un ķēris briedi rokā. Kā šis par lāci, tā briedis par asari upē. Taču lācis tai pašā acumirklī pārvērties par līdaku un ķēris asari rokā. Tobrīd gar upmalu gājusi daiļa meita. Asaris, nevarēdams no līdakas glābties, pārvērties par gredzenu uz viņas pirksta. Līdaka pārvērtusies par puisi. Puisis tūliņ meitai klāt, lai atdodot šā gredzenu. Meita nav devusi. Puisis solījies meitai dot sieku naudas, bet šī ne un ne. Beidzot puisis solījis meitu nolietāt, ja neatdošot gredzenu. Meita sabijusies un iesviedusi gredzenu miežos. Acumirklī gredzens kļuvis par miežu vārpu. Kā šis par miežu vārpu, tā puisis par gaili, lai miežus apēstu. Bet, kamēr gailis tūļojies, miezis kļuvis par sesku un nokodis gailim galvu. Nu sesks kļuvis atkal par tēva dēlu, piegājis pie meitas, pateicies simtkārtīgi, ka nav devusi gredzenu projām, un bildinājis viņu.

Tēvs pa to laiku jau pārgājis mājās ar savām naudas muciņām, bet nepaguvis ne lāgā naudu pārskaitīt, kad ieradies dēls ar savu līgavu. Nu svinējuši kāzas un dzīvojuši laimīgi.

Kurbads

Senos laikos dzīvoja saimnieks, kam nebija bērnu. Viņš nu tādēļ vēl neko nesērojās, bet sieva gan par to varēja nogremzties augu dienu. Un, kad vēl pēc septiņiem gadiem saimnieks nomira, tad saimnieces bēdām nebija gala.

— To es vēl paciestu, ka vīra vairs nav, ja bijis man bērniņš, ko paauklēt.

Kādu dienu viņa padzird, ka pilsētā nabaga vīrs aiz trūcības nodomājis atdot vienu no saviem deviņiem bērniem citam audzināt. Saimniece uz pēdām liek sajūgt zirgu un brauc uz pilsētu. Bet, kā par nelaimi, vīrs bērnu jau atdevis citam.

— Kad tu izčibētu! — puisis izsaucas. — Izbraukājāmies par velti1

Netālu no mājām abi braucēji ierauga no upes izlēcām lielu zivi. Puisis knaši ārā no ratiem un grib zivi noķert, bet tā atlec ūdenī atpakaļ, teikdama:

— Lai nāk pati saimniece, tad došos rokā!

Nu pienāk saimniece, zivs izlec uz krasta un saka:

— Paklau, saimniec, nokauj mani, izvāri un apēd, tad tev būs brašs dēls, tikai pieraugi, lai neviens cits nebaudītu ne kumosa no manis.

Saimniece apņemas tā darīt. Liek meitai zivi iztīrīt un izvārīt, bet pati piekodina, lai neko mutē neņemot ne no viruma, ne no zivs. Meita apsolās klausīt, bet kā lai zina, vai zivs izvārījusies un kāds virums par sāli? Nokniebj gabaliņu no zivs un pabauda virumu. Ķidas izmet skaidienā, vai nu istabā turēs! Bet ķēve, sētsvidū cieto mauru grauzdama. Iekuļas skaidienā un apēd tās.

Bet kas nu notiek nākošā naktī: saimniecei piedzimst dēls, meitai piedzimst dēls un ķēvei arī dēls. Ķēves dēls ir pats brašākais no visiem trim. Viņu iesauc par Kurbadu.

Visi trīs zēni izaug kopā, visi trīs dūšīgi, bet Kurbads pats drošākais un stiprākais. Piektajā gadā viņš negriež ceļa mazākiem kociņiem, sestajā tam neviens koks nav par lielu, bet, septītajā gadā nācis, tas vairs nebīstas ne vilka, ne lāča.

Pēc dažiem gadiem Kurbads pieaug par tik lielu stiprinieku, ka pat tie grūtākie mājas darbi viņam tīrais nieks. Sviedrus viņš nepazīst, tāpēc ilgot ilgojas pēc tāda darba, kur dabūtu sviedrus noslaucīt. Kādu dienu viņš saka abiem pusbrāļiem, ka nodomājis iztīrīt no velniem jauno māju. To bija cēlis nelaiķa saimnieks, bet nepaguva vēl ievadāties, kad nelabais jau priekšā. Nekas nelīdzēja, dzīvot tur nebija iespējams un nelabos aiztramdīt ne tik. Pusbrāļi gan pretojās, ka pa trim taču nevarēšot izdarīt to, kas visiem mājiniekiem nav bijis pa spēkam. Beidzot Kurbadam izdevās viņus pierunāt, un visi trīs devās uz apsēsto māju. Tumsai metoties, kukainīši sienu šķirbās sāka savā starpā runāties:

— Redzēs gan, vai šie neizspruks laukā kā sadzelti! Lai tikai mūsu trejgalvis tiek upei pāri!

Kurbads to visu dzird, pusbrāļi nedzird. Pirms pusnakts Kurbads saka uz meitas dēlu:

— Tu esi tas vājākais no mums, ņem zobenu un ej sargāt tiltu pār upi. Tur nāks milzis ar trim galvām: nelaid viņu pāri. Viņš ir vājākais no visiem milžiem, tu tiksi ar viņu viegli galā.

Bet meitas dēls atbild:

— Man šonakt ausis pavisam aizkritušas, es nedzirdēšu milzi tuvojamies.

— Ak tu jēra dvēsele! Būtu jel skaidri pateicis, ka bail! Jāiet vien pašam. Drošības pēc nolikšu uz palodzes ūdens kausu: ja tanī asinis, tad skrieniet pie manas mātes, lai nāk palīgā, Esiet modri, nepiemirstiet, ko teicu!

Kurbads apjož zobenu, noiet upmalā, apsēžas uz tilta un gaida. Vardes upē, meža zosis gaisā un bezdelīgas patiltē sarunājas. Vienas upē daudzina: «Kurbads! Kurbads!» Otras gaisā: «Aizdzīs, aizdzīs!» Bet trešās patiltē vidžina vienā gabalā: «Lielam milzim trejas galvas, visas trijās — čorks!»

Pašā pusnaktī Kurbads dzird, ka skrien milža ziņu nesēji: trīs suņi ķilkstēdami pa laukiem, trīs vanagi svilpdami pa gaisu. Kurbads atjož zobenu un nostājās tiltam priekšā. Zeme nodreb, milzis klāt, atduras pret Kurbada zobenu un brec:

— Kurbad, laid pāri!

— Nelaidīšu!

Trīs reizes milzis uzaicina pretinieku atkāpties, bet, kad tas nelīdz, tad dusmīgi uzbrēc Kurbadam:

— Patiltē glabājas mans naudas maks! Pūt, lai redzu, cik daudz vari no tā izpūst, ja tev vīra dūša: ar knišļiem es cīnīties neiešu!

Kurbads pūš un nopūš veselu sieka vietu ar zelta naudu trijgalvis tikai pussieka vietas ar kapara naudu. To ieraudzījis milzis grib jau laisties lapās, bet Kurbads neļauj: lai salasot viņam naudu. To nu milzis negrib darīt, bet Kurbads uzstāj, ka tad vajagot cīkstēties ar zobeniem. Tas nu bija gan cīniņš: tilts drebēja, zobeni džinkstēja, bet beidzot milzim visas trijās galvas bija nost. Nu Kurbads līksmojās ar pusbrāļiem līdz vakaram, bet tad atkal steidzās uz apburto māju. Istabas sienu šķirbās kukainīši sačukstējās:

— Trejgalvi jau nu gan viņš pārspēja, bet ko iesāks ar sešgalvi?

Kurbads sarunu dzird, pusbrāļi ne. Pirms pusnakts Kurbads saka uz saimnieces dēlu:

— Ej tu šonakt tiltu sargāt!

Bet tam tāpat bail kā meitas dēlam, un viņš atbild:

— Man šovakar acis skaidri nerāda, es neredzēšu milzi tuvojamies.

— Ak tu jēra dvēsele! Būtu jel skaidri pateicis, ka bail!

Jāiet atkal Kurbadam pašam. Viņš tikai piekodina, lai šie vērojot ūdeni kausā: ja tas sarkans kā asinis, tad lai skrienot pēc viņa mātes.

Kurbads aiziet upmalā. Viss klusu, tikai upē vardes kurkst: «Kurbads! Kurbads!» Meža zosis gaisā klaigā: «Aizdzīs, aizdzīs!» Bet bezdelīgas patiltē vidžina: «Lielam milzim sešas galvas, visas sešas — čorks!»

Ap pašu pusnakti Kurbads dzird skrienam milža ziņu nesējus: seši suņi ķilkstēdami pa laukiem un seši vanagi svilpdami pa gaisu.

Tūliņ arī milzis klat, bet nekur netiek: Kurbads aizlicis zobenu tiltam priekšā.

Milzis bļauj, cik spēka:

— Kurbad, laid pāri!

— Nelaidīšu, nāc ar mani cīkstēties!

Trīsreiz milzis uzaicina savu pretinieku atkāpties, bet, kad tas nelīdz, tad uzsauc:

— Patiltē ir mans naudas maks. Pūt, cik naudas vari no tā izpūst, ja tev vīra dūša: ar knišļiem es cīkstēties neiešu!

Kurbads pūš un nopūš veselu pūrvietu ar zelta naudu, sešgalvis turpretim tikai puspūrvietu ar kapara naudu. To redzot, milzis grib jau atpakaļ laisties, bet Kurbads neļauj: lai salasot šim naudu. Milzis neparko ne. Nu, tad jāiet cīkstēties. Tas tik bija cīniņš: tilts rībēja, zeme dunēja, zobeni džinkstēja, un milža sešas galvas kā ripot aizripoja.

Nu Kurbads pāriet līksms mājās un tūliņ liekas gulēt, lai stiprinātos rītdienas cīniņam.

Trešajā vakarā istabas sienu šķirbās kukainīši pavisam sabijušies runā:

— Kad tu izčibētu! Viņš jau divus mūsējos pārspējis! Nu, bet mūsu deviņgalvim tāds sīkaliņš gan neko nepadarīs!

Kurbads šīs runas dzird, pusbrāļi nedzird. Viņš noliek ūdens kausu uz palodzes, piekodina stingri jo stingri pusbrāļiem, lai kausu šonakt no acīm neizlaiž, un steidzas uz tiltu. Viss klusu, tikai vardes nemitīgi daudzina: «Kurbads! Kurbads!» Meža zosis klaigā: «Aizdzīs, aizdzīs!» Bet bezdelīgas patiltē vidžina nepārtraukti: «Deviņgalvim galvu galvas visas šonakt — čorks!»

Ap pašu pusnakti dzird, ka nāk milža ziņu nesēji: deviņi suņi ķilkstēdami pa laukiem, deviņi vanagi svilpdami pa gaisu. Kurbads izvelk zobenu un nostājas tilta vidū. Milzis pienāk un uzbļauj:

— Kurbad, laid pāri!

— Nelaidīšu, nāc ar mani cīkstēties!

Šis bez vārda runas ar mieru. Kurbads nu cērt, cik jaudas, bet, ik galvu nocērt, ik jauna ataug tās vietā. Kurbads redz, ka tā galā netiks, un saka:

— Visi karotāji pēc septītā cirtiena atpūšas, atpūtīsimies arī mēs.

Milzis ar mieru un apsēžas, bet Kurbadam tik rūp, vai māte zina, kādā likstā viņš iekļuvis. Ja nu pusbrāļi aiz miega bada ne kausu redz, ne ziņu laiž?

Norauj pastalu no kājas un triec taisni istabas logā. Pusbrāli pamostas un skatās: kausā ūdens sarkans kā asinis. Nu skrien kā sadeguši ar ziņu pie ķēves, un šī šauj kā bulta dēlam palīgā.

Tagad gāja smagi: kuru galvu dēls nocirta, tai vietā māte spēra tik stipri, ka baltas ugunis pašķīda un jaunas galvas vairs nejaudāja uzaugt. Necik ilgi, un milzis bija beigts.

Nu Kurbads mierīgi izgulējās iztīrītajā mājā, no rīta atdeva sapūsto naudu mātēm, lai tām trūkums nedraud, un pats ar pusbrājiem devās tālāk pasaulē. Pēc trim dienām nonāca kādā zemē, kur velns nolaupījis ķēniņam trīs meitas, kad tās pirti pērušās. Ķēniņš apsolījis atdot jaunāko meitu un valsti tam, kas spēšot meitas atrast. Kurbads tūliņ piesakās par meklētāju. Pusbrāli grib meklēt pa visu pasauli, bet Kurbads saka:

— Jāsāk meklēt tur, kur pazudušas: pirtī pazuda, pirtī jāmeklē.

Vakarā Kurbads paņem vāli, zobenu, putraimus un katlu. Iekur pirtī uguni un vārīs vakariņām putru. Pusbrāļi nevar putru sagaidīt un iemieg. Ap pusnakti iečīkstas pirts durvis. Velns ielavās iekšā, un — paskat vien! — bērs pelnus putrā. Kurbads nogrābj velnu, iever tam asti durvīs un nu tik blietē ar vāli pa muguru.

Velns brēc taisni nelabā balsī, lai taču žēlojot. Šis došot tādu stabulīti: kā to papūtīšot, tā desmit velnēnu būšot klāt un darīšot visu, ko vien likšot. Stabulīti Kurbads paņem gan, bet blietē velnu no jauna, kamēr pateikšot, kur tās trīs meitas palikušas. Velns, redzēdams, ka citādi vaļa netiks, sāk stāstīt:

— Tur viņa lauka galā ir purvs, purva vidū uz sausas rozas liels akmens. Ja akmeni noveļ, tad atveras dziļš caurums. Pa šo caurumu jānolaižas lejā. Tur mājo mani kungi — trejgalvis, sešgalvis un deviņgalvis, un katram viena meita par sievu.

Kurbadam ar šīm ziņām pietiek. Viņš palaiž velnu vaļā, pamodina pusbrāļus un ies purvu meklēt. Pareizi vien ir: lauka galā purvs, purva vidū sausa roza, uz tās akmens kā siena kaudze. Kurbads piepūš vaigus un ieveļ akmeni purvā, ka nožļakst vien.

Bet ko nu? Kā tikt pa caurumu lejā? Te viņam iešaujas prātā stabulīte. Kā papūš, tā desmit velnēnu klāt. Ko pavēlēšot?

— Atnesiet tik garu virvi, ka varu šā cauruma dibenu sasniegt!

Nav ko redzēt, ka šie ar virvi klāt. Kurbads nu iesien saimnieces dēlu virvē un laidīs lejā, bet šis, ne līdz pusei neticis, bļauj, lai velkot augšā — šim esot bail. Ar meitas dēlu tas pats. Nu laidīsies Kurbads lejā.

Kad virve aizsniedz cauruma dibenu, tā atduras plašā klajumā. Otrpus klajuma sudraba pils. Kurbads nu iet, kamēr sasniedz pili, un tūliņ dodas tanī iekšā. Tur trīs pavāri vāra lielā katlā velnam pusdienas. Ieraudzījuši svešnieku, aplam brīnās un jautā:

— Kā tad tu te iekūlies? Pārnāks mūsu kungs trejgalvis, tas tevi ar mazo pirkstiņu nositīs.

— Nemelsiet niekus, sēnalu zaķi! — Kurbads atbild un apsēžas katlam blakus. Pavāri tomēr viņu pierunā, lai paslēpjoties aizkrāsnē, citādi viņiem klāšoties plāni, ka ielaiduši svešnieku. Kurbads paklausa arī. Necik ilgi, te trejgalvis iekša un tūliņ pavāriem virsū: kas te par svešu smaku? Šie izmelojas, ka vārna skrējusi pāri un iemetusi kaulu skurstenī. Velns nomierinās un iet pie katla raudzīt, kāda putra par sāli.

Tiklīdz velns noliecas pie pavārnīcas, te Kurbads no aizkrāsnes ārā un cērt velnam tā, ka galvas aizripo kur kurā. Nu prasa pavāriem, kur dzīvojot tās trīs nolaupītās ķēniņa meitas. Šie pastāsta, ka viena dzīvojot sudraba pilī, kura piederot tam velnam, ko Kurbads nupat nogalējis, otra dzīvojot zelta pili, kura piederot sešgalvim velnam, trešā dimanta pilī, kurā mājojot deviņgalvis velns. Kurbads, to noklausījies, apjož zobenu un dodas uz sudraba pili. No pils iznāk jauna meita un sasit rokas, brīnīdamās:

— Brālīti balto, kur tu esi iemaldījies? Pārnāks mans kaklakungs, tas tevi ar mazo pirkstiņu nositīsi

— Nu, nu, māsiņ, vai tad viņš tik briesmīgs ir? Es tev atnesu ziņu, ka viņa trīs galvas jau noripojušas.

Meita, to dzirdot, nokrīt Kurbadam pie kājām un raud aiz priekiem gluži bērna kārtā. Kurbads labi apskata sudraba pili paēd, padzer un tad iztaujā meitu par citām māsām. Viņa izstāsta visu, ko zina, un iedod vidū pārdalītu trauku, — to viņas kaklakungs torīt uz loga aizmirsis. Labajā pusē tam stipruma zāles: ja tās iedzer, tad spēka uz gadu bez gala. Kreisajā pusē nestipruma zāles: ja tās iedzer, tad spēks uz veselu gadu pagalam. Kurbads iedzer no labās puses un nu tik stiprs, ka pašam brīnumi.

No rīta Kurbads steidzas uz zelta pili un tiek galā ar sešgalvi kā ar nieku. Nu jau divas māsas glābtas.

Trešajā dienā deviņgalvim kārta. Pilī zāļu trauks uz palodzes, bet pats deviņgalvis jau pusdienas paēdis, guļ un krāc, ka rūtis dārd. Kurbads apgriež zāļu trauku otrādi — stipruma zāles uz kreiso, nestipruma uz labo pusi un iet meklēt jaunāko māsu. Atrod skaistu jo skaistu meitu, pagalam noskumušu. Kurbadu ieraudzījusi, viņa klusām brīnās:

— Brālīti balto, kā tu te iemaldījies? Uzcelsies mans kaklakungs, tas tevi ar mazo pirkstiņu notrieks!

— Nu, nu, vai tik traki būs! Ved mani vien iekšā pie viņa, tad jau redzēsim!

Patlaban deviņgalvis griežas gultā uz otriem sāniem, un gulta tā nobrakšķ, ka pat aiz trejām durvīm ausis aizkrīt cieti. Kurbads atjož zobenu, atrauj visas durvis un cērt tik sparīgi, ka trīs galvas ar reizi nost. Velns pietrūkstas kājās un grib iedzert stipruma zāles, bet to vietā iedzer nestipruma zāles. Kurbads nu tiek ar viņu galā bez pūlēm.

Jaunākā masa nezina, kā pateikties glābējam, bet tas saka, šim nekādas pateicības nevajagot, lai tikai nākot pie viņa par sievu un pārējās māsas — pie pusbrāļiem, kuri virszemē gaidot.

— Nu, tad steigsimies, ka tiekam virs zemes!

Aiz vārtiem Kurbads tā žēlīgi noskatās uz dimanta pili. Jaunākā māsa, to pamanīdama, vaicā:

— Ko, brālīt, tik žēli skaties?

— Kaut jele par saviem pūliņiem dabūtu šo pili līdzi!

— Tas viegli izdarāms. Apnes manu vaiņagu trīs reizes ap pili, tad tā pārvērtīsies par dimanta olu.

Tā arī notiek. Kurbads paņem dimanta olu un steidzas pie vidējās māsas uz zelta pili. Aiz vārtiem viņš atkal skatās atpakaļ, un vidējā masa jautā:

— Ko, brālīt, tik žēli skaties?

— Kaut jele par saviem pūliņiem dabūtu šo pili līdzi!

— Tas viegli izdarams. Apnes manu vaiņagu trīs reizes ap pili, tad ta pārvērtīsies par zelta olu.

Tā arī notiek. Kurbads paņem zelta olu un steidzas pie vecākās māsas uz sudraba pili. Aiz vārtiem viņš atkal skatās atpaka|.

— Ko, brālīt, tik želi skaties?

— Kaut jele par saviem pūliņiem dabūtu šo pili līdzi!

— Tas viegli izdarams. Apnes manu vaiņagu trīs reizes ap pili, tad ta parvertīsies par sudraba olu.

Tā arī notiek. Tagad visi četri steidzas pie cauruma, lai notiktu virszeme. Pusbrāļi laimīgi uzvelk visus augšā, un nu viņi dodas pie ķēniņa, triju meitu tēva. Tas nu laimīgs bez gala un rīko trejas kāzas. Bet Kurbads saka:

— Pag, pag, mums vispirms jādabū mājvietas!

Viņš apnes jaunakās māsas vaiņagu trīs reizes ap to vietu, kur domājis pili celt, tad nomet dimanta olu zemē — dimanta pils gatava.

Tad apnes vidējas māsas vaiņagu trīs reizes apkārt, nomet zemē zelta olu — zelta pils gatava.

Beidzot apnes vecākās māsas vaiņagu trīs reizes apkārt, nomet zemē sudraba olu — sudraba pils gatava.

Nu atdod meitas dēlam sudraba pili, saimnieces dēlam zelta pili, bet pats sev un savai līgavai patur dimanta pili.

Tad ataicināja visas trīs mātes, un tad nu gan sākās kāzošanas! Ej nu sazini, varbūt viņi kāzojas vēl šobaltdien.

Vecā vīra šķiltaviņas

Tēvam bija trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Tēvs bija iekopis tādu lauku, kur auga pārlieku mīksti un saldi rāceņi — uz veca zoba katram gribas ko mīkstāku un saldāku.

Kādu ritu vecvīrs gājis rāceņus aplūkot, bet — kad tu izputētu! — laikam kaimiņu puiši te pa nakti sūkstījušies: izpluinījuši labu gabalu, mizas un laksti vien mētājas. Vecais pukodamies pārnāk mājās un saka tam vienam gudrajam dēlam:

— Tā nu tas nevar palikt! Rāceņus esam izsējušies un paši nedabūsim ne ostīt. Kaimiņu puiši, garnadži, zog nost. Tev, dēls, nākamo nakti jāiet lauks sargāt!

— Kas tur ko nenosargāt! — šis lielīgi atbild. — Es tiem negaušām likšu trūkties!

Vakarā viņš aiziet uz lauku un, grāvī paslēpies, gaida, kas nu būs. Ap gaiļu laiku nāks kāds vecītis ar garu, sirmu bārdu. Gudrais dēls tūliņ no grāvja ārā un šim pretī. Vecītis šo uzrunā:

— Dod man, dēliņ, kādu rācenīti uz kārā zoba!

— Es tev gan došu rācenīti, dižrijējs! — dēls atbild un šim krūtīs iekšā, bet vecītis — pliukš! — dēlam pa vienu ausi, pa otru un tā apstrādā šo, ka nabadziņš stīvs un līks pārvelkas mājās. Tēvs vairs nesaprot, ko iesākt, bet muļķītis saka:

— Tēt, laid mani rāceņus sargāt!

— Vai tad neredzi, kā brālis sadauzīts? Tevi jau samals miltos! Lai iet otrais brālis, tam labāks nags!

Aizgāja tad arī otrais brālis, bet saņēma to pašu tiesu un vēl lielāku: rāpus atvilkās mājās.

Neko darīt, vajadzēja laist to pašu muļķīti, varbūt tam palaimējas. Muļķītis aizgāja, nosēdās lauka malā, izvilka rācenīti un grauž, laiku kavēdams. Atnāk tas pats vecītis un uzruni šo:

— Dēliņ, vai neiedosi man arī kādu rācenīti?

— Labprāt, krusttētiņ, — pašu lielāko!

Izmeklēja arī to lielāko, vecītis apēda un sacīja:

— Gribu tev atmaksāt par tavu labo sirdi. Ej te pa taciņu mežā, tur ieraudzīsi mazu mājiņu. Ej vien droši iekšā! Tur būs veca sieviņa, gan tāda rūcīga pēc dabas, bet tu neliecies ne zinis, prasi pēc krusttēva šķiltaviņām un, kad tev tās iedos, nāc atpakaļ!

Muļķītis iet un patiešām atrod gan mājiņu, gan veco sieviņu, kura tam it pikti uzbrēc:

— Ko tādi okšķeri te apkārt blandās?

— Krusttētiņš sūtīja mani pēc šķiltaviņām, esot te piemirsis.

Vecene kaut ko vēl nopurpina, bet iedod gan šim šķiltaviņas. Šis tad nu speras mudīgi atpakaļ. Vecītis pa tām starpām tīrumu ta nosargājis, ka neviens rācenis nav tērēts. Nu vecais sacīja:

— Šķiltaviņas es tev dāvinu. Ja tās šķilsi un kaut ko vēlēsies, tad tas piepildīsies!

Muļķītis pāriet mājās sveiks un vesels, danco kaut vai uz uzpirksteņa. Tēvs arī gaužām priecīgs, ka rāceņu lauks nav aiztikts un zagļi brīdiņu dabūjuši. Bet muļķītis domā, ka nu vajadzētu doties pasaulē un palūkoties, ko ar tādām brīnuma šķiltaviņām var panākt. Viņš atstāj tēvam visu savu mantu — sirmu zirdziņu un baltu sunīti un piekodina tēvam tā:

— Ja tev kā trūks vai man kā trūks, tad kāp sirmim mugurā un jāj pa baltā sunīša pēdām.

Tad viņi šķiras, un muļķītis dodas pasaulē.

Viņš iestājas kalpībā pie kāda ķēniņa, kurš pašulaik karo ar otru ķēniņu. Pirmais solījis tam savu meitu par sievu, kas ienaidnieku uzvarēšot. Muļķītis domā, ka ar saviem uguns rīkiem varēšot to izdarīt, un piesakās iet karā. Ķēniņš varen priecīgs, ka vismaz viens gadījies, kas ar mieru stāties ienaidniekam pretī. Muļķītis paņem kādus desmit vīrus un iet. Ienaidnieki domā, ka savu mūžu tik mazu karaspēku neesot redzējuši un sadzīšot visus krūmos.

Taču muļķītis nu šķīla, ka uguns vien šķīda, un vēlējās, kaut ienaidnieki degšus sadegtu. Šiem tūdaļ uguns klāt, un tad jau skaidrs, ka ikviens bēg, ko māk, lai no uguns nāves paglabtos, bet daudz jau tādu nebija vis.

Ienaidnieku padzinis, muļķītis nu gāja pie ķēniņa prasīt pēc šā meitas. Taču meita negribēja par tādu lauķi ne dzirdēt. Viņa bija ieskatījusies ienaidnieku ķēniņa dēlā, un tas jau arī bija aci uz viņu metis. Muļķim sirds par to daudz nesāpēja, viņš sev sacīja:

— Ja neiznāk — neiznāk, liela muiža! Vai ķēniņam vien skaista meita? Tepat pilī pavāram tāda meita kā zemeņu oga. Ja es dabūtu to sev par sievu, tad ķēniņš ar savu meitu var iet bekot!

Bet pa tām starpām ienaidnieku ķēniņa dēls bija salabis ar veco ķēniņu un tas apsolījis viņam savu meitu, ja nu reiz abiem tāda gribēšana un patikšana.

Tas muļķītim gan nebija pa prātam, jo tad jau šis veltīgi karot gājis, ja uzveiktais saņem algu, bet par uzveicēja atalgošanu neviens ij nedomā. Viņš piesaka ienaidnieku ķēniņa dēlam karu. Tas, labi zinādams, kādi pipari viņu gaida, mudīgi pie savas līgavas. Vai nevarētu kaut jel kādi muļķītim tās šķiltavas atņemt? Princesei tūliņ padoms rokā:

— Kuš, kuš, actiņ, gan būs labi! Teiksim, ka tu nevari tik ātri karaspēku sameklēt, tev jau visi apsviluši. Tikām lai tas spertavnieks pastrādā pilī par dārznieku un guļ tepat pa nakti. Bikšu kulē viņam tie uguns rīki glabājas, es tos lūkošu nozagt.

Muļķītim nu bija jāguļ ķēniņa pilī. Kādu vakaru, krietni lietu dabūjis, viņš pakāra virsbikses pilī pie vadža, pavisam piemirsis, ka šķiltavas atrodas bikšu kulē. Princese nogaidīja, kamēr viņš iemieg, pievāca šķiltavas un projām pie sava saderētā.

Otrā rītā muļķītis pieceļas, skatās savas šķiltavas — kā nav, tā nav, meklē vai ar uguni. Nu viņš labi zināja, ka tagad ies greizi. Taču ilgi domāt nebija laika, ķēniņa dēls nāca ar lielu karaspēku šurp. Muļķītis savāca gan brangu karapulku, bet pa gabalu jau redzēja, ka ķēniņa dēls vicina šķiltavas pa gaisu un šķiļ, ka ugunis vien šķīsi. Muļķītis lika savam karapulkam bēgt, bet pats vairs nepaguva, uguns bruka virsū. Vēl pameta acis atpakaļ un ieraudzīja, ka viņa baltais sunītis skrien un tēvs jāj uz sirmīia, bet pats tanī brīdi sadega pelnos.

Sirmis abi ar sunīti sāka tai vietā ar kājām kārpīties, kamēr no pelniem sakārpija lielu kaudzi, un šī kaudze pārvērtās par zelta zirgu. Uzvarētājs ķēniņa dēls ļoti priecājās par zelta zirgu un lika ievest to savā stallī. Kad viņš dzēra kāzas ar princesi, tad lielījās kāzu viesiem ar skaisto zirgu, un visi gāja uz stalli zirgu skatīties un glaudīt. Bet zirgs spēra viņiem, sacīdams:

— Es esmu skaists sev, nevis citiem!

Visi viesi un arī jaunais ķēniņš izbijās un laidās lapās.

Vakarā jaunais ķēniņš sacīja savai sievai:

— Rīt likšu zirgam nocirst galvu! Kur mums der tāds kustonis, kas runā?

Sieva piekrita. To dzirdēja pavāra meita un gauži bēdājās. Kad neviens neredzēja, viņa aizgāja uz stalli, glaudīja zirgu un raudāja.

Tad zirgs vaicāja: — Meitiņ, ko tu raudi?

— Kā lai neraudu, kad tev rīt grib galvu nocirst!

— Labi, ka es to zinu! Bet tu nebēdā neko, paņem manu galvu un aproc pie jaunā ķēniņa istabas loga.

Pavāra meita apsolījās to darīt un aizgāja.

No rīta zirgam nocirta galvu, pavāra meita apraka to vakarā, kad neviens neredzēja, un, kad otrā rītā jaunais ķēniņš piegāja pie loga, tad ieraudzīja ābeli ar zelta āboliem. Viņš prasīja sulaiņiem, kā ābele te radusies, bet neviens neko nezināja. Tad viņi abi ar sievu nogāja lejā un gribēja noraut kādu ābolu, priecādamies, cik tie esot skaisti. Taču āboli nedevās rokā, sacīdami:

— Mēs esam skaisti sev, nevis citiem!

Jaunais ķēniņš nu sadusmojās un pavēlēja ābeli nocirst un sadedzināt. Pavāra meita to noklausījās, aizgāja tumsā pie ābeles un visu pastāstīja. Ābele tad sacīja:

— Labi, ka to zinu! Bet tu nebēdā neko, paņem vienu ābolīti un iemet pils dārza ezerā!

Pavāra meita apsolījās to darīt, norāva ābolīti un aizgāja. Otrā rītā ābeli nocirta un sadedzināja, bet ezerā parādījās zelta pilīte. Kad jaunais ķēniņš to ieraudzīja, tad viņam ļoti iekārojās dabūt pīlīti rokā.

Viņš lika saviem medniekiem pilīti nošaut, bet neviens nevarēja trāpīt, jo, līdzko kāds grasījās šaut, tā pīlīte pagāja zem ūdens. Tā viņi nomocījās ilgi. Jaunais ķēniņš noskaitās un mēģināja pats šaut, bet arī viņam nelaimējās. Tad pilīte, turēdamās gabaliņu no malas, sacīja ķēniņam:

— Ja tik tālu varēsi atbrist, tad es došos tev rokā.

Ķēniņš nometa drēbes ezera krastā un brida ūdenī iekšā. Te pīlīte — spurgš! — pacēlās gaisā, paķēra knābī ķēniņa bikses, ielaidās pie pavāra meitas un sacīja:

— Ņem no kabatas ārā šķiltaviņas, šķil un vēlies, lai es atkal būtu cilvēka izskatāt

Tikko meitene to bija izdarījusi, pīlīte pārvērtās par muļķīti. Muļķītis teica pavāra meitai, lai nākot šim līdzi ārā no pils, tad sāka šķilt, un pils ar jauno ķēniņu un ķēniņieni sadega zilās ugunīs. Nu muļķītis pats palika par šīs zemes valdnieku, uzcēla jaunu pili, atveda savu tēvu un brāļus un svinēja kāzas ar savu glābēju, pavāra meitu.

Kas tās bija par kāzām! Es jau arī tanīs biju ielūgts. Man bija cukura drēbes, sviesta cepure, stikla zābaki. Saule traki karsēja, jau ceļā izkusa cepure. Pie pils vārtiem uznāca lietus, izkusa drēbes. Ieskrēju pliks pagalmā, meklēdams, kur paslēpties, tāds jau kāzu viesiem nedrīkstēju acīs rādīties. Paklupu pret akmeni un saplēsu stikla zābakus. Iešmaucu virtuvē, tur patlaban cepeškrāsnī čurkstēja cepetis. Sāku to ēst, ēdu un ēdu, kamēr apēdu visu un tiku tikpat garš, cik resns.

Pavārs nāca cepeti lūkot, neatrada nekā, pārskaities paķēra mani, ielādēja lielgabala stobrā un atšāva uz šejieni. Ja neticat, palūkojieties: man vēl tagad biksēm abos stilbu galos caurumi.

Zvēri par svaiņiem

Viņos laikos kādam tēvam bijuši četri bērni: viens dēls un trīs meitas. Dēls nerimis tēvam garšīgu kumosu gādāt, un meitas tēvu atraitni čakli aptecējušas. Ar tādiem labiem bērniem tēvam bija laimīgas vecuma dienas, un viņš mēdza teikt:

— Bērni, ja vienmēr tik saticīgi un mīļi dzīvosiet, tad arī laime jūs nepiemirsīs. Un tu, dēls, kad es nomiršu, neprecies tūliņ, bet nogaidi, kamēr māsas izgājušas tautās.

Dēls to apsolās un vēl ilgi pēc tēva nāves dzīvo kopā ar māsām. Te kāda nebaltā dienā viņus piemeklē ļauns liktenis. Māsas pusdienas laika pastaigajas pa dārzu, te — kur gadījies, kur ne — briesmīgs viesulis klāt un aizrauj māsas pa gaisu projām. Brālis trīs dienas izmeklējas raudādams, bet no māsām ne vēsts. Beidzot viņš nolemj atstāt mājas un iet meklēt māsas pa visu plašo pasauli. Tā ari izdara: iet, taujā, prasa — kā nekur, tā nekur. Un, kad nu beidzot pats paliek gan bez pavalga, gan bez maizes, tad patiešām nezina vairs, ko iesākt.

— Tomēr, lai kā, bet mājās iešana nav. Edīšu, kas ceļā gadīsies, bet bez māsām atpakaļ nerādīšos.

Drīz pēc tam brālis satiek zaķi un saka:

— Zaķīt-garausīt, es tevi ēdīšu!

— Puisīt-brālīt, neēd vis, iešu tev līdzi nedienās palīdzēt!

Labi. Iet abi tālāk, kamēr satiek vilku. Brālis saka:

— Vilciņ-jērzaglīt, es tevi ēdīšu!

— Puisīt-brālīt, neēd vis, iešu tev līdzi nedienās palīdzēt!

Labi. Iet visi tālāk. Ceļā viņi satiek dundurus un lapsenes.

Brālis saka:

— Dunduri-sūcēji, lapsenes-dūcējas, es jūs ēdīšu!

— Puisīt-brālīt, neēd mūs vis, iesim tev līdzi nedienās palīdzēt!

Labi. Iet visi tālāk, kamēr satiek vanagu. Brālis saka:

— Vanadziņ-līknadziņ, es tevi ēdīšu!

— Puisīt-brālīt, neēd vis, iešu tev līdzi nedienās palīdzēt.

Labi. Iet visi tālāk, kamēr satiek vēzi. Brālis saka:

— Vēzīti-rāpiķīti, es tevi ēdīšu!

— Puisīt-brālīt, neēd vis, rāpšos tev nopakaļ nedienās palīdzēti

Labi. Brālis kopā ar zaķīti-garausīti, vilciņu-jērzaglīti, dun- duriem-sūcējiem, lapsenēm-dūcējām, vanadziņu-līknadziņu un vēzīti-rāpiķīti devās taisni mežā iekšā. Necik ilgi, te viņi ieraudzīja mājiņu uz vistas kājas, kura griezās riņķī. Brālis tai uzsauca:

— Mājiņ-būdiņ, apstājies, uzņem ceļavīrus!

Mājiņa tūliņ apstājās, ceļavīri sagāja iekšā un atrada tur vecu večiņu. Tā gribēja zināt, uz kurieni sie ejot, bet brālis atteica:

— Dod mums paēst, atvēli izgulēties, tad no rīta tev visu pastāstīšu.

Večiņa bija ar mieru. Paēdināja ceļavīrus, izguldināja, un otra rītā brālis viņai visu izstāstīja no sākuma līdz galam un apjautājās, vai šī nezinot, kur viņa māsas atrodamas.

— Puisīti-brālīti, to es tev pateikt gan nevaru. Tev jāiet pie manas māsas, varbūt tā ko zinās.

Šie gāja tālāk. Otrā dienā meža vidū viņi atkal ieraudzīja tādu pašu mājiņu, kas griezās riņķī uz vistas kājas. Brālis šai uzsauca:

— Mājiņ-būdiņ, apstājies, uzņem ceļavīrus!

Mājiņa tūliņ apstājās, ceļavīri sagāja iekšā un atrada tur vel vecāku večiņu. Tā par varītēm gribēja zināt, uz kurieni šie ejot, bet brālis atteica:

— Dod mums paēst, atvēli izgulēties, tad no rīta tev visu pastāstīšu!

Večiņa bija ar mieru, paēdināja ceļavīrus, izguldināja, un otrā rītā brālis viņai visu izstāstīja no sākuma līdz galam un apjautājas, vai šī nezinot, kur viņa māsas atrodamas.

— Puisīti-brālīti, to es tev varu pateikt: viena tava māsa mājo pie līdakas, otra pie ērgļa, trešā pie lāča. Bet kājām viņas nav sasniedzamas: tev jāiet pie raganas izkalpot jājamo zirgu.

Ceļavīri nu iet meklēt raganas mitekli un pēc trim dienām atrod arī. Brālis nu nolīgst ar raganu tā: ja šis trīs dienas no vietas noganīšot raganas divpadsmit ķeves, tad varēšot izvēlēties ties vienu no raganas divpadsmit kumeļiem. No rīta brālis izdzen visas divpadsmit ķeves ganos; kumeļi paliek stallī. Ceļabiedri iet ganos līdzi un apmetas viņam blakus, bet zaķttis-garausitis saka:

— Guli, puisiti-bralīti, guliet arī citi, bet es iešu paklausities, ko labu ķēves runā.

Zaķītis-garausītis pielavās šīm tuvumā un nu dzird šādus brīnumus: šis nebūšot vis muļķes un vakarā uz mājām neiešot ne sitamas, jo ragana stingri pieteikusi, lai nedodoties ganam rokā. Brālim tirpas pārskrien pār kauliem, kad zaķītis-garausītis atstāsta dzirdēto. Taču dunduri-sūcēji, lapsenes-dūcējas viņu mierina:

— Nebēda nenieka! Kad mēs metīsimies ķēvēm virsū, Šīs skries uz mājām kā sasvilušas!

Tā arī notika. Vakarā ķēves laidās katra uz savu pusi, bet, ķad dunduri-sūcēji, lapsenes-dūcējas sāka šām ādu ecēt, šīs saprata, ka stallis ir vienīgais glābiņš. Ragana lādēja šās atņemdamās, bet ķēves atbild:

— Pamēģini pati to sutu izturēt, — redzēs, kādu dziesmu tad dziedāsi!

Otrā dienā tāpat. Trešajā dienā zaķītis-garausītis atnāk ar tādām ziņām: ragana piekodinājusi, lai šovakar ķēves, no kodējiem glābdamas, neskrienot vis uz mājām, bet meža biezoknī, kur kodēji neko nevarēšot šīm izdarīt. To dzirdot, brālim tirpas pārskrien pār kauliem, bet vilciņš-jērzaglītis viņu mierina:

— Nebēda nenieka! Vai tik vien kodēju pasaulē kā dunduri un lapsenes? Es jau arī tādu amatu tīri brangi pieprotu. Un biezoknī mani zobi tam kā radīti.

Tā arī notika. Vakarā dunduri-sūcēji, lapsenes-dūcējas klūp gan ķēvēm virsū, bet šīs biezoknī iekšā. Tomēr šī blēdība nelīdzēja: vilciņa zobi izdzina ārā, dunduru un lapseņu kodieni pārdzina mājās. Ragana nu lādēja ķēves, pie zemes krizdama, bet šīs atbild:

— Pamēģini tu pati tādu sutu izturēt, — redzēs, kādu dziesmu tad dziedāsi!

Tad ragana teica brālim:

— Rīt varēsi izvēlēties vienu kumeļu un tad taisies, ka tiec projām!

Brālis nu gāja kopā ar biedriem gulēt, bet zaķītis-garausītis atkal noklausījās, ko ragana runā ar kumeļiem. Viņa teica:

— Jūs vienpadsmit palieciet, kādi bijuši, bet tu, divpadsmitais, mans visuātrākais, palien rit zem siles un izliecies, ka tev nāve jau zobu galā. Ganam tiesības izraudzīties no visiem divpadsmit, kāds viņam patīk. Ja būsi slims, viņš tevi neņems.

Zaķītis-garausītis pienesa šīs ziņas brālim gluži siltas. No rīta vienpadsmit kumeļi lēkā pa stalli, ka grīda rīb, bet divpadsmitais guļ garšļauku zem siles un pūš trakāk par kalēja plēšām. Tos vienpadsmit ragana ceļ vai debesīs, bet par divpadsmito to vien nosaka:

— Vārgulis bijis, vārgulis paliks, kamēr izlaidīs garu!

Bet brālis neliekas to ne dzirdot; viņš ņemšot labāk šo slimo, tie citi esot pārāk tramīgi. Ragana visādi pūlas viņu atrunāt, bet viņš nepielaižas. Ko lai dara? Līgums jāpilda. Brālis paņem kumeļu un pamet raganas mitekli. Ceļā kumeļš saka:

— Ja tu mani paganīsi baltā ābolā trīs dienas, tad būšu tikpat ātrs kā mana māte; ja paganīsi sešas dienas, tad dabūšu trīs spārnus un būšu kā vētra; ja paganīsi baltā ābolā deviņas dienas, tad dabūšu sešus spārnus un būšu kā viesulis.

Tā arī notiek. Devītajā dienā kumeļš sešspārnis pamāca brāli, lai atlaižot zaķīti-garausīti, vilciņu-jērzaglīti, dundurus- sūcējus un lapsenes-dūcējas, tie savu laiku esot nokalpojuši. Pats lai sēžoties kumeļam mugurā, vanadziņu-līknadziņu lai paņemot klēpī, bet vēzītis-rāpiķītis varot ieķerties kumeļam astē. Kumeļš tad viņus aiznesīšot pie pirmās māsas. Brālis nu pateicas saviem mīļajiem palīgiem. Zaķītis-garausītis un vilciņš- jērzaglītis ielec krūmos, dunduri-sūcēji un lapsenes-dūcējas ielaižas koku dobumos. Brālis kāpj kumeļam mugurā, paņem vanadziņu-līknadziņu klēpī, liek vēzītim-rāpiķītim ieķerties kumeļam astē. Zeme nodimdēja, vējš nožvīkstēja gar ausīm, un sešspārnis pie pirmās māsas, pie līdakas mājas klāt. Nu kumeļš saka:

— Kāp zemē, puisīti-brālīti, un ej pie līdakas, sava svaiņa, aprunāties, kas tālāk darāms. Mēs trīs iesim tikmēr jūras kāpās nosnausties.

Brālis ieiet pie māsas, tai no prieka asaras birst. Svaiņa pašulaik nav mājās. Masa paēdina brāli, apguldina un gaida pārrodamies vīru. Pret vakaru līdaka pārrodas, bet, ieraudzījusi sešspārņa pēdas, izbīstas un sauc:

— Siev, vai tas nav pūķa pēdas?

— Nav jele, nav. Mans brālis atjāja ciemos.

— Nu, tad varu par cilvēku pārvērsties.

Līdaka pārvēršas par cilvēku, sievasbrālis nāk pretī, un abi tik mīļi satiekas, it kā gadiem ilgi kopā dzīvojuši. Taču drīz vien svainis iedomā savu bēdīgo likteni un saka:

— Kaut jel tu, brālīt, spētu mani no pūķa nagiem atpestīt, pūķis nobūra mani par līdaku, vienu manu brāli par ērgli un otru par lāci. Man ir tava jaunākā māsa par sievu, ērglim vidējā, bet lācim vecākā. Viens pats tu pūķi nepārvarēsi, tāpēc rīt dodies pie mana brāļa ērgļa, varbūt viņš varēs tev palīdzēt, es esmu par vāju. Rīt, saulītei lecot, man atkal jākļūst par līdaku.

No rīta brālis uzlec sešspārnim mugura, un tas kā bulta aizšaujas pie otrā svaiņa ērgļa. Sešspārnis ar vanadziņu un vēzīti ieiet mežā atpūsties, bet brālis dodas pie māsas ērgļa mājā. Māsa, aiz prieka raudādama, apsveic brāli, paēdina, apguldina un gaida vīru pārrodamies. Pret vakaru ērglis pārrodas, bet, sešspārņa pēdas ieraudzījis, satrūkstas:

— Siev, vai tās nav pūķa pēdas?

— Nav jele, nav. Mans brālis atjāja ciemos.

— Nu, tad varu par cilvēku pārvērsties.

Ērglis pārvēršas par cilvēku, sievasbrālis nāk pretī, un abi tik mīļi satiekas, it kā gadiem ilgi kopā dzīvojuši. Taču drīz vien svainis iedomā savu bēdīgo likteni un saka:

— Kaut jel tu, brālīt, spētu mani no pūķa nagiem atpestīt! Viens gan tu pūķi nepārvarēsi, tāpēc rīt dodies pie mana brāļa lāča, varbūt viņš varēs tev palīdzēt, es esmu par vaju. Rīt, saulītei lecot, man atkal jākļūst par ērgli.

No rīta brālis uzlec sešspārnim mugurā, un tas kā bulta aizšaujas pie trešā svaiņa lāča. Sešspārnis ar vanadziņu un vēzīti ieiet mežā atpūsties, bet brālis dodas pie māsas lāča mājā. Māsa, prieka asaras raudādama, apsveic brāli, paēdina, apguldina un gaida vīru mājā. Pievakarē lācis pārrodas un, sešspārņa pēdas ieraudzījis, satrūkstas un prasa:

— Siev, vai tās nav pūķa pēdas?

— Nav jele, nav. Mans brālis atjāja ciemos.

— Nu, tad varu par cilvēku pārvērsties.

Lācis pārvēršas par cilvēku, sievasbrālis nāk pretī, un abi tik mīļi satiekas, it kā gadiem ilgi kopā dzīvojuši. Taču drīz vien svainis iedomā savu bēdīgo likteni un saka:

— Kaut jel tu, brālīt, spētu mani no pūķa nagiem izpestīti Viens gan es pūķi nevaru pārvarēt, bet par abiem, tad vajag pūķa ādai putēt. Rīt, saulītei lecot, man atkal jākļūst par lāci, un tad stāsimies pie darba.

No rīta brālis pasauc savu sešspārni. Zeme nodimd, vējš nožvīkst, un sešspārnis ar vanadziņu un vēzīti klāt. Lācis tīri vai nobīstas, domādams, ka pats pūķis atskrējis, bet brālis viņu mierina:

— Nav pūķis, nav! Tas mans jājamais zirgs, tie mani biedri: vienu godīgi nopelnīju, citus godīgi iemantoju.

— Tas labi, brālīt! Ja tev tāds jājamais zirgs, ja tev tādi biedri, tad pūķi pārspēsim kā nieku. Pūķis majo klints pilī, steigsimies uz turieni.

Nav ko redzēt, kad šie jau pie pūķa klints klāt. Brālis grib tūliņ iekšā doties, bet lācis saka:

— Tik karsti ne, brālīt! Tu šodien paliec ar vanagu un vēzi ārā, mēs ar sešspārni iesim iekšā, — viņam spēks, man izmaņa. Rīt būs tava reize, un arī parīt pietiks visiem, ko darīt. Ja šodien par abiem mēs varētu viņu sasiet, tad būtu gana; nonāvēt mēs viņu nemaz nevaram, jo pūķis nav tik vienkārši nonāvējams. Bet nu sāksim, lai uz vakaru tiekam galā, iekams saulīte nav vēl norietējusi.

Pūķa pils durvis nohrakšķēja un izgāzās no virām, pati klinšu pils nodrebēja, un nu lācis ar sešspārni ņēmās, ko jaudāja: te zeme dārdēja, te akmeņi blākšķēja, te bija dzirdami nikni rūcieni, te baigi dūcieni. Tā šis tracis turpinājās līdz pievakarei, tad sešspārnis un lācis iznāca ārā, asinīm notriepušies un nokusuši. Lielais darbs bija padarīts — pūķis sasaistīts. Visi devas uz mājām atpūsties, lai no rīta darbu atsaktu. Lācis pats pirmais bija kājās un modināja brāli:

— Šodien tava reize, pasteidzies! Mēs paliksim ārpusē, bet tu ej taisni klinšu pilī iekšā. Tur ieraudzīsi divējas durvis. Tās pa kreiso roku būs aizsietas ar lūku, tur tu neej: aiz tām guļ sasaistītais pūķis. Viņš var tevi ar dvašu vien pieraut klāt un norit. Ej droši iekšā pa labo roku. Tur mājo mūsu lielākā palīdzētajā, daiļā ķēniņmeita, kuru pūķis nolaupījis viņas tēvam. Lūdz viņai, lai rauga pūķim izvilināt, kur viņš savu sirdi noglabājis. Ja to nedabūsim rokā, tad visas pūles vējā.

Brālis nu klusām ielavījās pie ķēniņa meitas, aprunājās ar to, un viņa uz karstām pēdām devās pie pūķa. Tas sākumā neparko negribēja viņai atklāt savu noslēpumu, bet beidzot sacīja:

— Varu jau pateikt arī, jo neviens manu sirdi rokā dabūt tik un tā nevar. Simt jūdzes no šejienes ir otra tāda pati klinšu pils, un tanī mājo nikns vērsis. Šai vērsī ir mana sirds, taču to rokā nedabūtu arī tad, ja vērsi nonāvētu. Viņš kļūtu pēc nāves par pīli, un, pat ja to noķertu un nonāvētu, manu sirdi rokā nedabūtu. Pīle pārvērstos par olu, un ola iekristu jūras dziļumos.

Ķēniņa meita pastāstīja to puisītim-brālītim, tas — sešspārnim un sešspārnis — lācim. Visi devās uz mājām, lai atpūstos pirms rītdienas darbiem. Lācis atkal pirmais bija kājās, pamodināja brāli un teica:

— Celies un sauc palīgus, jo šodien mums visiem pietiks darba!

Visi steidzās uz otro klinšu pili. Bija gan ko ņemties, tomēr pievakarē klintis bija sadauzītas un niknais vērsis nonāvēts. Bet, tikko vērsis pagalam, tā pīle — žviks! — ārā un stāvu gaisā. Ka šī gaisā, tā vanags pakaļ un saplēš pīli drisku driskās. Kā pīle pagalam, tā ola ārā un — plunkš! — jūrā iekšā. Nu bija vēzim laiks. Tas olai pakaļ un velk atspēries no dziļumiem arā. Līdzko ola uz sausuma, tā sešspārnis — žļakt! — sasper olu lupu lupās. Tai pašā mirklī saistītais pūķis simt jūdžu tālumā izlaiž garu. Ērglis atlaižas pa gaisu, līdaka izlec no ūdens, visi trīs — lācis, ērglis, līdaka — pārvēršas par cilvēkiem un krīt brālim ap kaklu:

— Paldies, paldies tev, ka nāci ar sešspārni un saviem biedriem un atpestīji mūs no burvestības! Nu mēs vienmēr būsim cilvēki, nu esam laimīgi un līdz ar mums tavas māsas, mūsu sievas. Mēs tagad esam ķēniņi kā senāk, un viņas ķēniņienes. Nu mums iāsteidzas uz mājām, jo pavalstnieki diezgan ilgi pēc mums bēdājušies un diezgan ilgi mūs gaidījuši.

— vispirms darīsim tā, — brālis atbild, — paņemiet savas sievas, manas māsas, un iesim uz pūķa pili, kur palika nolaupītā ķēniņa meita. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka ta palīdzēja mums visvairāk.

Visi nu steidzas uz pūķa pili ķēniņa meitu apraudzīt. Tā aiz priekiem nezināja, ko darīt, ka viss tik labi beidzies, un sacīja:

— Paldies, puisīti-brālīti, ka paglābi mani no pūķa nagiem! Man pieder liela valsts, nāc man līdzi, tu būsi mans ķēniņš un es tava ķēniņiene. Bet sešspārnim kā vislielākajam varonim vajadzētu valdīt pār pūķa pili.

Un tā viņi šķīrās, cits citam tencinādami: sešspārnis palika pūķa pilī, vanags aizlaidās, vēzis ierāpās ūdenī, brālis apņēma savu ķēniņieni, un visi bija priecīgi un laimīgi.

Aitu gans

Kādai mātei visi trīs dēli izmācījās amatā, tikai jaunākais sacīja:

— Ja nevaru izmācīties par ķēniņu, tad nav vērts, ka mācās!

Māte noskaitās un teica, lai tad šis ejot prom no mājām var būt, ka pasaule viņu izmācīšot. Viņš gāja arī, kamēr nonāca tādā vietā, kur ceļi šķiras. Tur bija stabs, uz kura rakstīts:

— Pa labi laimes ceļš, pa kreisi nelaimes ceļš!

— Iešu pa nelaimes ceļu, — puisis nolēma, — gribu redzēt, vai nelaime nemaz nav pārspējama.

Gāja labu laiku un nesatika ne tādu nelaimi, ne šādu. Beidzot nonāca dziļā ielejā un ieraudzīja tur divus vīrus plūcamies.

— Kāda tēva zeme jums dalāma? — puisis uzprasīja.

— Zemi jau varētu sadalīt, — šie atbild, — bet mums tēvs atstaja tādu mantību, ko nekādi nevar sadalīt, tāpēc mums jāplūcas visu mūžu.

— kas tā par mantību?

— Cepure — ja to piesit pie zemes, tā aiznes, uz kurieni vēlies, un maciņš, kurā saiet viss pasaules zelts.

Puisis izsprieda īsi: uzlika cepuri galvā, paņēma maciņu un bozīti un pazuda. Mantības dalītāji nu gāja projām priecīgi, ka nav vairs jāplūcas.

Puisis nonāca ķēniņa pilī un salīga par aitu ganu. Katru dienu viņš dzina aitas ganībās un stabulēja, ka prieks klausīties.

Ķēniņam bija viena vienīga meita, kura katru nakti noplēsa jaunu kurpju pāri. Ķēniņš bija apsolījis šo meitu par sievu un pusi valsts tam, kas pateiks, kur meita ap pusnakti paliek. Dažādu ķēniņu dēli bija mēģinājuši princesi nosargāt, bet nevienam tas nebija izdevies. Aitu ganam ienāca prātā, ka derētu pamēģināt arī viņam princesi nosargāt. Viņš paņēma maciņu un bozīti, uzlika galvā cepuri un nakti neredzams iegāja princeses istabā. No vakara puses princese gulēja mierīgi, un gans jau sāka domāt, ka viss būšot izrunāts, bet uz pusnakts pusi princese pietrūkās kājās, uzvilka jaunas kurpes, apmeta sarkanu mēteli un metās pa logu ārā. Gans piesita ar bozīti pie grīdas un laidās viņai pakaj. Abi nu šāvās pa gaisu kā bultas un drīz nonāca pie lielas, melnas pils. Visos logos dega ugunis, un gans dzirdēja skanam ērmīgu mūziku. Princese iegāja iekšā, kur viņu saņēma velni, gan lieli, gan mazi, un tūliņ sākās traka dejošana.

Princese dejoja, kamēr noplīsa kurpes, tad velni sēdināja viņu pie galda un mieloja ar vīnu. Vispirms pasniedza sudraba kausu — līdzko princese izdzēra, gans kausu paķēra un iebāza kabatā. Velni brīnīties brīnījās, kur kauss palicis, bet nevarēja to atrast. Tad pasniedza vīnu zelta kausā, bet arī šo kausu gans pievāca. Nu visi meklēja kausu gan uz galda, gan pagaldē, un princesei meklējot nokrita gredzens no pirksta un ieripoja kaktā. Arī to neviens nevarēja atrast, jo tas tūliņ bija ganam kabatā. Kad nu princese bēdājās pēc gredzena, velns ieveda viņu mantu kambari, kas bija stāvgrūdām pilns ar zeltu, un sacīja:

— To visu tu dabūsi, ja nāksi pie manis par sievu!

— Es vēl padomāšu līdz rītam, — princese noteica.

— Labi, — velns sacīja, — Še tev mazs kauliņš. Ja esi apdomājusies un gribi pie manis nākt, tad piesit trīs reizes ar kauliņa resgali pie stenderes. Tad es būšu klāt kā precinieks. Ja piesitīsi trīs reizes ar tievgali, tad būšu klāt velna izskatā. Izvēlies, kā tev labāk patīk.

Princese nu uzvilka sarkano mēteli un laidās uz mājām. Gans nočukstēja:

— Lai viss velna zelts manā maciņā un kauliņš maciņa augšā!

Tad piesita savu bozīti pie zemes un vēlējās būt savā gultā, kas arī tūliņ notika.

No rīta gans paziņoja, ka aitas neganīšot, jo esot izmācījies par ķēniņu. Visi sāka par viņu smieties, bet viņš aizgāja pie ķēniņa un teica, ka zinot, kur princese noplēš kurpes. Viņš izstāstīja visu un parādīja ķēniņam kausus, ko bija paņēmis no velnu pils. Ķēniņš nu iesauca princesi, bet tā ir nedomāja atzīties. Tad gans parādīja viņai gredzenu, ko viņa bija pazaudējusi velnu dzīrēs. Nu princese sāka raudāt un teica, ka neko nevarot darīt: kamēr vecais velns esot dzīvs, viņai jāiet ik nakti uz viņa pili dejot.

— Arī tas nav tiesa, — gans atbildēja. — Tu pati solījies šodien dot velnam atbildi, vai iesi pie viņa par sievu. Bet es varu tevi no velna atbrīvot, ja ķēniņš dod man labu zobenu.

Ķēniņam tas nebija divreiz jāsaka. Viņš iedeva aitu ganam savu zelta zobenu, gans piesita trīsreiz pie stenderes ar kauliņa resgali, un tūliņ pa vārtiem nāca iekšā velns precinieka izskatā. Gans bruka viņam virsū un uzveica to. Mirdams velns gan vēl izsaucās:

— Būtu nu es atnācis kā velns, tad jūs būtu dabūjusi trūkties!

Kad nu vecais velns bija pagalam, burvība bija lauzta, un princese vairs pat neatminējās, ka gājusi uz velnu pili dejot. Ķēniņš bija bezgala priecīgs par izmanīgo aitu ganu un atdeva tam savu meitu par sievu un pusi valsts pūrā. Pēc kāzām jaunais vīrs atdarīja maciņu un uzcēla zelta pili, kur dzīvoja ar sievu laimīgi.

Pameita un melnais runcis

Vienam vīram nomira sieva un atstāja mazu meitiņu. Vīram trūka saimnieces, viņš apņēma otru sievu. Tā bija gauži nikna, un pameita pieredzēja grūtas dienas. Pēc kāda gada pamātei pašai piedzima meita. Nu pameitai dzīve kļuva vēl sliktāka. Viņai bija jādara visi darbi, un ir tad pamāte viņu bāra un sita. Lai kā pameita pūlējās, lai cik čakli visur tecēja, beidzot pamāte nevarēja viņu ne acu galā ieraudzīt un tikmēr nedeva miera vīram, kamēr tas apsolījās aizvest pameitu uz mežu un atstāt tur vilkiem par barību.

Bet kā lai to izdara? Izgudroja sūtīt pameitu uz mežu ogot. pameita teica:

— Es jau ietu, bet nezinu, kur tai lielajā mežā ogas atrodamas.

Tēvs sacīja:

— Es pats iešu rīt malku cirst un parādīšu, uz kuru pusi jāiet. Kad būsi ogu vāceli pielasījusi, tad nāc turp, kur dzirdēsi mani cērtam.

Labi. Otrā dienā, pielasījusi ogu vāceli, pameita gāja uz turieni, kur dzirdēja klaudzienus. Gāja, gāja — pieiet pie egles, bet tēva tur nav. Egles galā piesieta spriguļa vāle, vējā sitas pie egles un klaudzina. Nabadzīte, ceļa nezinādama, ilgi maldījās pa mežu un ieraudzīja mazu mājiņu. Iegāja iekšā un sastapa vecu māmiņu; tā patlaban posās uz iešanu un sacīja tā:

— Paliec, meitiņ, istabā un izvāri man putru! Un, ja te ielavītos kāds melns runcis un lūgtos putras, tad dod viņam ar pavārnīcu pa galvu, pārsvied pār sētu un saki: «Kaķim kaķa tiesa!»

To teikusi, māmiņa aizgāja. Pameita nu vārīja putru, cītīgi maisīja, lai nepiedeg, cītīgi kūsināja, lai nepārskrej pāri. Te, kur gadījies, kur ne, melns runcis klāt un žēlīgi ņaud:

— Miau ņau! Man nav, man nav, man putras nav!

Nu pameitai vajadzētu dot viņam ar pavārnīcu pa galvu, bet viņa tā nedarīja vis. Ielēja skutulā putru, padzesināja un pabaroja kaķi, cik vien šim līda iekšā. Nu kaķis, labi paēdies, sāka stāstīt:

Kad māmiņa pārnāks mājās, viņa tev liks, lai tu izsukā viņai galvu, un, kad tu prasīsi, ar ko lai sukā, viņa teiks, lai tu paņem ecēšas. Tā tu gan nedari: paņem godīgi susekli un izsukā, kā pieklājas. Tad viņa tev liks uztaisīt augstāku pagalvi un salikt tur akmeņus, bet tā tu nedari vis, uzpurini spilvenus labi augsti. Tad viņa tev liks izkurināt pirti, teikdama, lai izkurini labi sūru, lai lapu slotas vietā sasien paegļu zarus un kausa vietā lai ņem maitas kaulu. Tā tu nedari vis: izkurini pirti ar mīlīgu garu, sasien pirts slotu no bērza zariem, labi izsautē to, un kausu, ar ko uzmest garu, izgrebini no liepas koka!

Vakarā māmiņa pārnāca mājās un teica:

— Meitiņ, izsukā man galvu!

— Ar ko lai sukāju tev galvu, māmiņ?

— Tur sētmalā ir ecēšas, paņem tās!

Pameita paņēma susekli un izsukāja galvu, kā pieklājas. Tad māmiņa sacīja:

— Uztaisi man augstāku pagalvi, meitiņ!

— Kā lai to izdaru, māmiņ?

— Arā aiz loga ir akmeņi, saliec tos pagalvī!

— Pameita tomēr tā nedarīja, viņa sapurināja spilvenus labi augsti. Otrā rītā māmiņa atkal gāja uz lauku strādāt un sacīja:

— Izkurini šodien man pirti labi sūru, par kausu ņem maitas kaulu, kas sētmalī mētājas, slotu sasien no paegļu zariem, un, kad te kāds kaķis ievelkas, putras prasīdams, tad dod tam ar pavārnīcu pa galvu, pārsvied pašu pār sētu un saki: «Kaķim kaķa tiesa!»

Tikko māmiņa aizgāja, pameita iesāka putru vārīt, un melnais runcis atkal klāt, žēlīgi ņaudēdams:

— Miau ņau! Man nav, man nav, man putras nav!

Pameita ielēja šim skutulā putru, padzesināja un pabaroja ņaudētāju labi jo labi. Runcis paēdies sāka stāstīt:

— Rīt māmiņa parādīs tev ceļu uz mājām, bet pirms tam vedīs uz klēti. Tur būs visādi šķirstiņi, bet tu ņem to mazāko, tanī būs tava laime.

Pameita patencināja kaķim, izvārīja putru, cītīgi maisīdama, lai nepiedeg, cītīgi kūsinādama, lai nepārskrej pāri. Tad viņa izkurināja pirti ar mīlīgu garu, sasēja slotu no lapaina bērza zariem, izsautēja to mīkstu jo mīkstu, garmeti izgreba no labākā liepas koka.

Pārnāca māmiņa un tad nu gan pērās, vai galu ņemdama. Nākošā rītā viņa paņēma pameitu pie rokas, ieveda klēti un teica, lai ņemot, kuru šķirstiņu gribot. Pameita paņēma pašu mazāko. Tad māmiņa parādīja viņai ceļu uz mājām un pieteica, lai šķirstiņu taisot vaļā pēc trim dienām.

Neviens jau pameitu ar laipnu vārdu nesagaidīja, kad viņa pārradās mājās. Tikai, kad viņa pastāstīja par māmiņas mājiņu un paradīja līdzdoto šķirstiņu, tad pamāte bija ar mieru ļaut viņai tas trīs dienas vēl te palikt. Bet, kad viņa attaisīja beidzot šķirstiņu, tad visiem bija ko brīnīties, kāds bagāts pūrs tanī atradās! Tur nāca mantu ārā kaudžu kaudzēm, un pats lielākais brīnums, ka tās visas varēja atkal atlikt atpakaļ mazaja šķirstiņā un vietas tām pietika. Nu gan pamāte, gan īstā meita bija kā sadegušas — tūliņ jāskrien uz mežu, lai lielo laimi sagrābtu.

— Es jau neņemšu tādu nieka lādīti, — īstā meita lielījās, — es ņemšu tādu, kur ir ko nest!

Otrā rīta viņa tīšuprāt apmaldījās mežā, lai gūtu to pašu un vēl lielāku laimi. Māmiņas mājiņā viņa piededzināja putru tā, ka sīvi dumi vien paklīda, beidzot putra pārkūsāja pār katla malām tā, ka labi, ja viena pavārnīca pavisam palika. Melnajam runcim viņa iezvēla pa galvu, tad paķēra aiz astes, sagrieza riņķi un pārsvieda pār sētu tenteriski. Pirti izkurināja sūru jo sūru, slotu sasēja no asu paegļu zariem, par garmeti ņēma maitas kaulu un mamiņai ar ecēšu tā saskrāpēja galvu, ļca nabadzīte vaidēja vien, bet augstākam pagalvim iemeta gultas galvgalī divus prāvus akmeņus. No rīta viņa steidzināja māmiņu, lai jel dodot šai viņas laimi, negribot velti laiku tērēt svešās majas. Klētī ievesta, viņa pagrāba pašu lielāko šķirstiņu un steidzas uz mājām aizelsusies, nemaz neklausīdamās, kad šķirstiņš vaļa taisāms.

Ar lielām pūlēm māte un meita nogaidīja, kamēr paiet trīs dienas, un tad taisīja šķirstiņu vaļā. Taču no tā spruka ārā uguns un nodedzināja visas ēkas. Vienīgi pameitas šķirstiņš palika vesels, it kā uguni ne redzējis nebūtu.

Pameitas labā slava jau bija tālu izgājusi, un viņai sāka braukt precinieki. Un, kad viņu aizveda tautās, kas tas bija, kas viņu sagaidīja jaunajā vietā? Tas bija melnais runcis, kurš sauca:

— Miau ņau! Lai nav, lai nav, lai bēdu vairs nav!

..

Content

Bauga Anna 08 -Brīnumzeme. Latviešu tautas pasakas Trīs labas lietas

Trīs labas lietas

Lāčausis

Kā varde muļķītim palīdzēja

Putnu bulbulis

Brīnum lielais gailis

Pieci stiprinieki

Labs ar labu atdarās

Kur mans vilciņš?

Čūskas gredzens

Gudrais puika

Brālis meklē māsas

Vecais zaldāts

Trīs labas lietas

Sudraba, zelta un dimanta zirgs

Velns par kalpu

Saimnieks un vecais bērzs

Ar līdakas palīgu

Bārenīte un mātesmeita pie laimesmātes

Attec, manu kumeliņ!

Sunītis un kaķītis

Brīnuma stabulites

Brālis un masa

Zaldāta laime

Rokpeļņa bērni

Mātes gredzens

Velns un septiņi brāļi

Zeltmate un āzītis

Bārenīte un raibaļiņa

Kalēja dēls

Zelta gailītis

Pielemtais znots

Kā zvejnieka dēli gāja laimi meklēt

Zabakotais runcis

Zirņadēls

Spēkajānis

Aizmirstais padoms

Zirgs par palīgu

Trīs dārgas mantas

Brīnumkalējs

Septiņi brāļi

Dēls pie velna amatā

Kurbads

Vecā vīra šķiltaviņas

Zvēri par svaiņiem

Aitu gans

Pameita un melnais runcis