Marjutina Emīlija

Patiesības putns

Patiesības putns

Spāņu un Portugāļu tautas pasakas

Pasakas patīk visiem

Šājā grāmatā sakopotas spāņu un portugāļu tautas pasakas. Kas ir pasakas? Kas tās sacer un savāc vienkopus? Kāpēc tās sauc par tautas pasakām? Ar ko spāņu un portugāļu pasakas atšķiras no krievu, indiešu vai turku pasakām? Par to mēs gribam jums pastāstīt, pirms esat sākuši lasīt šo grāmatu.

Pasakas patik visiem — kā maziem bērniem, tā skolēniem. Pasakas patīk arī lielajiem. Nav pasaulē tāda cilvēka, kurš savā mūžā nebūtu dzirdējis vai izlasījis kaut vai vienu pasaku. Un, ja tāds cilvēks atrastos, mēs viņam sacītu, ka viņš ir ļoti daudz zaudējis, jo nezina, cik atjautīgi un drošsirdīgi ir pasaku varoņi, cik neparasti ir viņu piedzīvojumi. Pasakās taču stāstīts par tādiem piedzīvojumiem un dēkām, kas ne jau vienmēr dzīvē atgadās, bet, ja arī atgadās, tad gaužām reti.

Dažs labs mēdz sacīt, ka pasakas esot interesanta lasāmviela, tomēr tām nevarot ticēt. Viņi spriež tā: ja neviens nav redzējis burvjus pats savām acīm, ja nav dzirdējis, ka putni, zivis, lapsas, zirgi un sienāži sarunātos cilvēku valodā, tad skaidrs — viss esot izdomāts. Tiesa, pasakās viss ir izdomāts. Citādi pasaka nebūtu pasaka, bet gluži vienkārši — stāsts!

Brīnumpasakās visbiežāk stāstīts par varoni, kas nokļūst kādā nelaimē. Taču, nokļuvis nelaimē, viņš nesēž, rokas klēpī salicis, bet visādiem līdzekļiem — gan brīnumainiem, gan parastiem — mēģina no tās izkulties ārā. Spriediet paši: vai tad dzīvē ar lieliem cilvēkiem un bērniem nevar atgadīties nelaime? Var. Vai tad cilvēki necīnās ar ļaunumu, nevēlas paglābt no nelaimes un bēdām paši sevi, savus bērnus, vecākus vai draugus? Vēlas gan. Un, ja viņi ir drosmīgi, ja nebaidās stāiie pretim ienaidniekam, lai cik tas stiprs, asinskārs un briesmia būtu, viņi to pievārē! Kā viņi to pievārē, pašreiz nestāstīsim citādi jums nebūs interesanti lasīt grāmatu.

Parastajās jeb sadzīves pasakās visbiežāk stāstīts par to, kā godigi, taisnīgi cilvēki cīnās ar krāpniekiem un blēžiem, bet nabadzīgie — ar bagātajiem, un labie cilvēki allaž uzvar ļaunos Lasot šādas pasakas, jūs tūdaļ pamanīsiet, ka pasaku teicējam nabadzīgie, taisnīgie un godigie pasaku varoņi ir tuvi un mīļi, uzzināsiet, ka būt labam nepavisam nav viegli: lai izdarītu labu darbu, vajadzīga drosme, vīrišķība un bezbailība.

Šajā grāmatā jūs atradīsiet arī pasakas par dzīvniekiem: par viltigo lapsu, ļauno vilku, lētticīgajiem kazlēniem, par brīnuma lāci un gudro Patiesības putnu. Kaut gan šajās pasakās galvenā vieta ir ierādīta dzīvniekiem, tomēr tie kaut kādā veidā atgādina cilvēkus. Pasakaino zvēru, putnu, pat kukaiņu vidū mēs sastapsim gan blēžus un patiesības mīļotājus, gan gļēvuļus un drosminiekus, gan čaklus darbarūķus un sliņķus, gan izvēlīgus kārumniekus un pieticīgus dzīvniekus. Un daža laba šāda dzīvnieku rakstura īpašība droši vien piemīt arī kādam no jūsu paziņām. Vai nav tiesa?

Pasakas ļaudis sākuši sacerēt jau sen — sirmā senatnē, kad vēl nebija grāmatu. Cilvēki tad bieži vien neprata pareizi izskaidrot, kāpēc šķiļ zibens un ducina pērkons, kāpēc atgadās ūdensplūdi un uznāk sausums, kāpēc sirgst un iet bojā lopi. Un visās šajās nelaimēs viņi vainoja nelabus garus, burvjus un brīnumdarus, ļaunus milžus un ugunspūķus. Pasakās stāstīts par šiem tālajiem laikiem. No pasakām mēs uzzinām, kam ļaudis toreiz ticējuši, no kā baidījušies, kādus darbus strādājuši, kur dzīvojuši, ko ēduši, kā ģērbušies un vēl daudz ko citu.

Grūti konstatēt, kurš tieši sacerējis vienu vai otru pasaku, kad tieši tā sākusi ceļot pa pasauli. Var vienīgi pateikt to, ka pasakas radušās tautā, ka tās stāstītas pēc atmiņas un gājušas no mutes mutē, pārceļojušas no paaudzes uz paaudzi, no veca cilvēka pie jauna. Lūk, tālab šādu pasaku ari sauc par tautas pasaku.

Protams, ir arī citāda veida pasakas, kuras sacerējuši plaši pazīstami autori. Jums labi zināmi viņu vārdi: Puškins, Alaršaks. Cukovskis un citi rakstnieki. Savas pasakas viņi izdevuši grāmatās. Bet kā tautas pasakas tiek savāktas vienkopus un izdotas grāmatās? Līdzigi ģeologiem, kas meklē naftu, rūdu, zeltu un dimantu, ir arī tādi cilvēki — zinātnieki, kuri meklē pasakas. Šie cilvēki ir īsti pasaku mednieki. Ir nodibināti pat speciāli institūti, kas vāc un pēti pasakas tāpat kā, piemēram, dzimto valodu, vēsturi vai ģeogrāfiju. Šo Zinātņu akadēmijas institūtu zinātnieki dodas izbraukumos pa mūsu zemi, meklē tādus ļaudis, visbiežāk jau krietni gados, kuri zina stāstīt pasakas no galvas. Šādu pasaku teicēju vidū nereti gadās sastapt īstus vārda meistarus, kas prot pastāstit pasaku ne sliktāk par slavenu aktieri. Viņu stāstījumā netrūkst nedz baismu vietu, kad klausītājiem šermuļi skrien pār kauliem, nedz jautru, jo, iespraužot pa vidu visādus teicienus un kalamburus, viņi prot padarit pasaku interesantu un skaistu. Zinātnieki veco ļaužu stāstītās pasakas pieraksta vārds vārdā — citreiz burtnīcās, citreiz magnetofona lentē un pēc tam izdod grāmatās: atsevišķos pasaku krājumos.

Spāņu un portugāļu pasakas, kuras jūs atradīsiet šajā grāmatā, pierakstītas no lauku ļaužu mutes jau pagājušajā gadsimtā. Ar ko šīs pasakas atšķiras no citu tautu pasakām un ar ko tās ir līdzīgas? Pasakas sacerējuši krievi, turki, amerikāņi, afrikāņi. Izrādās, ka dažas turku pasakas ir līdzīgas afrikāņu pasakām, bet afrikāņu — zviedru vai angļu pasakām. Izlasot šai grāmatā spāņu pasaku par ļauno vērsi Karlanko, jūs tūdaļ atcerēsieties, ka arī krieviem ir līdzīga pasaka par septiņiem kazlēniem. Tikai krievu tautas pasakā ļaunā vērša vietā darbojas pelēkais vilks. Ir arī citas līdzīgas pasakas, un tas nav nekas neparasts, jo spāņu pasakā kazlēni ir tikpat maziņi, nevarīgi un lētticīgi kā krievu pasakā. Tālab kā vieni, tā otri var viegli nokļūt nelaimē. No kurienes kazlēniem draud bēdas vai briesmas — tas jau ir cits jautājums. Daudzi spāņu zemnieki vilku nekad nav ij acis redzējuši. Un tāpēc spāņu pasakās vilks tikpat kā nav sastopams.

Bez līdzīgām pasakām katrai tautai, protams, ir arī pašai savas pasakas, kas stipri atšķiras no citu tautu pasakām. Arī tas nav nekas neparasts, jo katra tauta taču dzīvo citādos apstākļos, citādi strādā un cinās, tālab arī pasakas tā katra stāsta citādi — par savām veiksmēm un neveiksmēm, par draugiem un nedraugiem.

Lai labāk saprastu spāņu un portugāļu pasakas, mazdrusciņ jāiepazīstas ar Spāniju un Portugāli, kā arī ar cilvēkiem, kas šais zemēs dzīvo.

Šis abas zemes atrodas no mums tālāk nekā citas Eiropas valstis. Tās kopā veido Pireneju pussalu. Sirmā senatnē šo pussalu apdzīvojušas ibēru ciltis. Tālab pussalai ir arī otrs nosaukums — Ibērijas pussala. Portugāle ir pavisam maza zeme. Iedzīvotāju tur nav vairāk kā Maskavā un tās piepilsētās, bet garumā tā izstiepusies gandrīz tik tālu kā no Maskavas līdz Ļeņingradai. Spānija ir apmēram piecas reizes lielāka par Portugāli, arī iedzīvotāju tur daudz vairāk.

Spāņi un portugāļi ir ne tikai kaimiņi, bet arī radniecīgas tautas. Tām ir daudz kopēja kā sadzīvē, tā pagātnes un šodienas dzīves apstākļos. Abas zemes apskalo vienas un tās pašas jūras. Vairākas kalnu grēdas un upes sākas Spānijā, bet beidzas Portugālē. Vienā pasakā jūs sastapsieties ar Težu upes nosaukumu. Tas ir portugāļu vārds. Šī pati upe tek arī Spānijā, tikai tās nosaukums šeit jau citāds — Taho upe.

Ceļojot pa Pireneju pussalu, ziņkārs cilvēks katrā ziņā painteresēsies arī par zvejnieku ciematiem, kuros visām mājiņām ir lēzeni jumti, un maziem ciemeļiem, kuru būdeles izskatās kā bezdelīgu ligzdiņas, pielipinātas pie kalnu nogāzēm. Daži mitekļi iekārtoti tieši kalna iežos izcirstās alās. Šādos alu mitekļos dzīvot nav visai ērti: zemes grīda, zemes sienas, zemes griesti. Arī logu nav. Dienas gaisma iekļūst vienigi pa durvīm — pareizāk sakot, pa ieejas spraugu, kas izveidota klinti. Kad iestājas auksts laiks, ieeju aizklāj ar mašu vai maisu drēbi. Tuvojoties kādai pilsētiņai, jau pāris kilometru iepriekš gar abām ceļa malām sāk stiepties papeļu rindas. Pilsētas nami, neraugoties uz spodro tīrību, ielas pusē tomēr šķiet mazliet padrūmi, jo to sienas ir pārāk maz logu. Tas tālab, lai iekšā saglabātu vēsumu, tāpēc ka saule šeit ir daudz karstāka nekā pie mums — tā nežēlīgi cepina. Pilsētas ieliņas ir šauras. Arī tālab, lai paglābtos no saules tveices. Stāsta, ka reiz zaldātu pulks, iedams cauri šādai pilsētiņai, maršējis nevis rindā pa četri, bet gājuši zosu gājienā — zaldāts aiz zaldāta. Bundzinieks ar milzīgajām bungām vispār nav varējis izspraukties cauri māju starpām un bijis spiests mest pilsētai līkumu. Tā viņš soļojis viens pats, rībinādams bungas… Izbraucot laukā no šādas pilsētiņas, acu priekšā paveras saulē izdedzis akmeņains līdzenums. Visapkārt nemana ne dzīvas dvēseles, ne kociņa, ne krūmiņa. Tad neauglīgais tuksnesis izbeidzas. Sausā un pelēkā zeme kļūst iesārta un trekna. Kilometriem tālu sāk stiepties ziedošas apelsīnu, citronu, olivu, mandeļkoku birzis. Tas nozīmē, ka tuvumā atrodas ūdens — vai nu kāda upe, vai kanāls. Ūdenim šai zemē ir liela vērtība. No galvenā kanāla uz visām pusēm stiepjas šaurāki atzari, bet no tiem uz zemnieku mazajiem zemes gabaliņiem — pavisam šauri grāvīši. Bet kas tad tas? Pa vienu grāvīti viļņodams plūst duļķains, iesārts ūdens, bet citi grāvīši pilnīgi sausi, jo ūdeni aiztur slūžas. Šai zemē ūdens tiek izlietots ļoti stingri: pacelt slūžu aizvaru un palaist ūdeni uz savu zemes gabaliņu drīkst tikai tad, kad pienāk kārta. Citam kārta iekrīt dienā, citam vēlu naktī vai uz rīta pusi. Ja palaidīsi garām savu kārtu, paliksi bez ūdens un arī bez ražas.

Protams, interesanti apmeklēt arī lielas pilsētas: skaistuli Madridi — Spānijas galvaspilsētu un Lisabonu — Portugāles galvaspilsētu. Tomēr pasaku varoņi reti iegriežas lielās pilsētās. Arī mēs paiesim tām garām un risināsim tālāk sarunu par ļaudīm — spāņiem un portugāļiem.

Kādreiz visām tautām, kas apdzīvoja Pireneju pussalu, bija viena kopīga valoda. Daudzus gadu simteņus viņi visi kopā cīnījās pret citu zemju iekarotājiem. Sākumā pret romiešu leģioniem, pēc tam pret ģermāņu karapūļiem, vēlāk — pret mauriem, kas bija ielauzušies pussalā no Āfrikas. Cīņa bija ilga un sīva un noslēdzās ar to, ka mauri tika padziti. Spānija un Portugāle kā atsevišķas valstis izveidojās pēc uzvaras pār svešzemniekiem. Katrā valstī radās sava valoda: Spānijā — spāņu, Portugālē — portugāļu. Bet arī pēc atdalīšanās abām tautām ir palicis daudz kā kopīga. Spāņu zemnieki ir tikpat lieli darbarūķi un tikpat nabadzīgi kā portugāļu zemnieki. Spāņu strādnieki — ogļrači, audēji, zvejnieki, metālkausētāji, drēbnieki, mūrnieki — ir tikpat labi sava amata meistari un tikpat nabadzīgi kā portugāļu strādnieki. Šo zemju darbaļaudīm ir vieni un tie paši ienaidnieki: fašistiskie valdnieki, muižnieki, kapitālisti. Spāņu un portugāļu tautas ne vienreiz vien ir devušās atklātā ciņā pret ienaidniekiem. Padomju ļaudis ne tikai ir atzinīgi izturējušies pret šo tautu taisnīgo cīņu, bet arī vienmēr bijuši gatavi iet palīgā šo zemju strādniekiem un zemniekiem. Tā tas bija šā gadsimta trīsdesmito gadu vidū un beigās, kad spāņu tauta cīnījās pret fašistiem, aizstāvēdama republiku. Plecu pie pleca ar spāņu republikāņiem cīnījās brīvprātīgie no daudzām zemēm, to skaitā arī no Padomju zemes: Spānijā cīnījās mūsu lidotāji, tankisti, jūrnieki. Padomju bērni vāca dāvanas spāņu bērniem. Padomju ļaudis sūtīja uz Spāniju produktus, apģērbu, medikamentus, bet savā zemē iekārtoja spāņu bērniem internātskolas, kur viņi varēja mācīties, augt un izglītoties.

Tais gados ienaidnieks, izrādījās, bija stiprāks. Tomēr fašistu briesmoņi spāņu tautu nav spējuši iebaidīt — tā arī patlaban turpina cīnīties. Bet portugāļu tauta ir gāzusi nīsto fašistisko diktatūru. Tautas cinās un tic uzvarai, tic, ka patiesības un labā spēki reiz pieveiks ļaunos spēkus.

Par labā uzvaru pār ļauno stāsta arī pasakas, kas sakopotas šajā grāmatā. Izlasiet tās uzmanīgi! Mēs esam pārliecināti, ka tās jums patiks. Tās iepazīstinās jūs ar lieliskajiem, drosmīgajiem un labsirdīgajiem pasaku varoņiem, kuru vidū jūs atradīsiet daudz jaunu, uzticamu draugu. Viņi iepazīstinās jūs ar tiem spāņu un portugāļu ļaudīm, kuri sacerējuši šīs pasakas un saudzīgi saglabājuši savā atmiņā. Saglabājuši un atstājuši mums visiem kā dāvanu.

G. Stepanovs

Spāņu pasakas

Grieziet ceļu!

Mans dārgais senjor, iespējams, tu nezini, ka Andalūzijas kalnu mazpilsētu ieliņas ir tik pārmēru šauras un mājas abās ieliņas pusēs stāv tik pārmēru tuvu cita citai, ka iedzīvotāji var sarokoties, nemaz nespēruši kāju no mājas lauka. Šīs ieliņas patiešām ir tik šauras, ka gājējs, saticis ceļā ēzeli ar nastu mugura, spiests tam visādā ziņā padot ceļu, un arī tad vel lielie grozi, kas karājas lopiņam gar abiem sāniem, aizķer pat māju sienas. Bet kalnieši — tie ir ātras dabas cilvēki un necieš, ja lopiņš velkas soļos. Kur nu — šiem vajag, lai tas laistu riksī, ko nagi nes, un tālab atgadās ne mazums visādu likstu.

Lai nodibinātu reizi par visām reizēm kārtību, vecais alkalds — vienas šādas pilsētiņas vecākais un tiesnesis — izdeva bargu likumu, ar kuru noteica, ka visiem, kas dzen lopus pa pilsētiņas ielām, jau pa gabalu brīdinot jāsauc: «Grieziet ceļu!» — pie tam jāsauc tik skaļi, lai pat kurlais varētu sadzirdēt.

Šis likums bija labi zināms arī zemnieku puisim, vārda Sančo. Viņš katru mīļu dienu dzina savu ēzeļu pāri uz pilsētiņas tirgu, devīgi tos pamielodams ar koku. Un, jāsaka, viņa ezeļi laida aulekšiem tikpat kā sacīkšu zirgi, bet pats Sančo sauca savu saucamo skaļāk un skanīgāk par visiem citiem. Viņš to bija iemanījies tā stiept un locīt, ka gājēji jau krietnas versts attālumā sadzirdēja viņa balsi: «Gr-r-rie-ziet ce-eļu!» — un laikus paguva paiet sānis, lai paglābtos kāda drošākā vieta.

Kadu vakaru Sančo ar saviem ēzeļiem auļoja no tirgus majās un negaidīti priekšā uz ceļa pamanīja divas zemnieku sievas. Abām mugurā bija kupli brunči un ap pleciem greznas mežģīņu mantiļas — redzams, saposušās ciemos un nu, ceļā nejauši satikušās, sākušas tērzēt, pie tam visai dedzīgi. Necik ilgi — un

šī tērzēšana jau atgādināja īstu ķīviņu: abas sievas plātījās rokām un centās viena otru pārkliegt cik varēdamas. Sančo, to redzot, ietrenca saviem ēzelīšiem ar koku un iesaucās, cik skaļi jaudāja:

— Gr-r-r-rie-ziet ce-eļu!

Bet kur nu sievām to dzirdēt! Ķīviņš jau gāja vaļā ar tādu sparu, ka abas ieķērās viena otrai matos un plūcās kā negudras.

Sančo saprata, ka nebūs labi, — vēl mirklis, un nelaime klāt. Puisis izsamisis iebļāvās vēlreiz tik skaļā rīklē, ka, šķiet, pat Seviļā varētu sadzirdēt. Tomēr arī tas neko nelīdzēja. Un notika tas, kam bija jānotiek: ēzeļi skrējienā uzdrāzās stridoņām virsū, nogāza abas no kājām un samina viņu skaistās mežģīņu mantiļas ceļa putekļos. Saprotams, ka zemnieku sievas tai pašā mirklī pietrūkās kājās un, aizmirsušas par ķildu, uzklupa nevainīgajam Sančo.

— Bezgoža tāds! — abas bļāva vienā mutē. — Vai akls, ka trenc virsū ēzeļus? Nu tevi alkalds piespiedīs mums atlīdzināt par drēbēm un mežģīņu mantijām!

Daudz negudrodamas, abas teciņus vien devās uz vecā tiesneša māju. Arī Sančo velti netērēja laiku.

«Ja viņas pirmās ieradīsies pie tiesneša, tad skaidrs, ka es būšu tas vainīgais. Bet, ja es pagūšu pirmais, kazi, vēl varēšu attaisnoties,» — tā sprieda Sančo. Un, atstājis ēzeļus pirmajā pagalmā, kas trāpījās pa rokai, diedza cauri svešiem dārziem, pāri svešām sētām taisnā ceļā pie vecā tiesneša. Sančo paguva ierasties pirmais un tiesnesim visu sīki izstāstīja, kas un kā, neko neslēpdams.

Tiesnesis noklausījās Sančo un, brītiņu padomājis, sacīja:

— Nebūs viegli tev, Sančo, palīdzēt, jo, redzi, neviens nevar apliecināt, ka tu no tiesas viņas esi brīdinājis. Varu vienīgi dot tev šādu padomu: lai tev sacītu ko sacīdamas, lai tevi apsūdzētu kā apsūdzēdamas, ciet tikai klusu, un cauri. Ja arī es pats tevi netaisni apvainotu, tik un tā ciet klusu. Pat tad, ja es tevi liktu iemest cietumā, — nebilsti ne vārda! Es gribu panākt, lai šīs sievas tevi notur par kurlmēmo. Un tas būs tavs glābiņš.

Runāts — darīts. Tiesnesis tūliņ pasauca divus sardzes vīrus un lika aizvest Sančo uz cietuma pagrabu, kur priekšā jau gaidīja tiesu citi likuma pārkāpēji.

Un, jāsaka, tas tika darīts laikā, jo tieši tobrīd mājā ielauzās saniknotās sievas. Abas bļāva viena par otru skaļāk, sūdzēdamas tiesnesim, ka šās nogāzuši no kājām divi ēzeļi, saplēsuši drēbes un samīdījuši skaistās mežģīņu mantiļas. Bet trešais ēzelis neesot pat papūlējies viņas laikus brīdināt: viņš esot pārkāpis pilsētas alkalda likumu, un tālab likuma pārkāpējam jāgādājot šām saplēsto, drēbju vietā jaunas mantiļas.

Tiesnesis sasita plaukstas, un sargi ieveda bēdīgo Sančo.

— Saki, Sančo: vai tev ir zināma mana stingrā pavēle? Kāpēc tu nesauci — «Grieziet ceļu!», kad dzini savus ēzeļus cauri pilsētai? — bargi noprasīja tiesnesis.

Taču Sančo klusēja, nebilzdams ne vārda.

Tad tiesnesis noskaitās un uzsauca:

— Atbildi, Sančo, kad tev prasa!

Bet Sančo klusēja, kā klusējis.

Tiesnesis nu jau piedraudēdams uzbļāva:

— Ja tu domā ar mani jokus dzīt, es tevi iemetīšu cietumā!

Arī šos bargos vārdus Sančo palaida gar ausīm.

Tad tiesnesis paņēma tīru papīra lapu, iemērca spalvu tintē, it kā gatavodamies rakstīt spriedumu, taču, kaut ko apsvēris, nolika papīru sānis. Paraustīja plecus un tad uzrunāja apsūdzības cēlājas:

— Cienījamās senjoras, man rādās, ka šo cilvēku pēc likuma nedrīkst sodīt. Pašas redzat — viņš ir kurlmēms un par savu rīcību neatbild.

Šāds lēmums abām sievām nebija pa prātam. Viņas saprata, ka no «kurlmēmā» nedabūs ne plika peseta par savām saplēstajām mantijām, tālab vienā mutē iebrēcās:

— Ak tad šis būtu tas kurlmēmais? Viņš ir visīstākais blēdis, kas atļaujas par mums smieties, jūsu augstība! Kā tad šim atradās mēle, kad bļāva pilnā kaklā, ka visa iela skanēja: «Grieziet ceļu! Grieziet ceļu!» Dod dieviņ katram tik skaļu rīkli!

Tad tiesnesis iesmējās un sacīja:

— Ejiet vien mājās, daiļavas! Vai apjēdzat, ko nule pašas man pateicāt? Jūs apliecinājāt, ka Sančo ir izpildījis manu pavēli un jūs laikus brīdinājis: tik skaļi saucis, ka skanējusi visa iela. Tā nu iznāk, ka pašām vien nāksies lāpīt saplēstās mantiļas.

Sievas nokaunējušās devās projām, bet tiesnesis lika sargiem atlaist zemnieku puisi Sančo brīvībā.

Zemnieks un trīs jauni senjori

Zemnieks dzīvoja ciemā, bet karalis, kā jau karalim pieklājas, — galvaspilsētā Madridē. Un, tā kā ciems atradās tālu no Madrides, tad, skaidrāks par skaidru, karalis neko nebija dzirdējis par zemnieku. Toties zemnieks par karali zināja daudz.

Viņš zināja, ka karalis dzīvo lielā, lepnā pilī un ēd visgardākos ēdienus, ko tam pasniedz zelta traukos; zināja arī to, ka karalim ir pulka sulaiņu un ka visi no viņa baidās — ir sulaiņi, ir zīdā un samtā tērptie ministri. «Tad jau šis karalis no auguma būs, man domāt, tik tiešām milzis!» prātoja zemnieks. «Ja viņš nebijis makten liels un stiprs, tad, jāvaicā, kāda note ļaudīm no šā baidīties?» Vārdu sakot, zemnieks sagribēja pats savām acīm paskatīties uz karali un apbrīnot viņa diženo augumu.

Zemnieks aizgāja pie sievas un viņai saka:

— Klausies, Marianna, — vai man neaizstaigāt līdz galvaspilsētai? Gribu paskatīties uz karali. Nu, ko tu man par to teiksi?

— Es teikšu tikai vienu: man rādās, ka tu esi pēdējo prātu izkūkojis. Ir negaidi, ka došu tev ceļam naudu, — sieva prātīgi atbildēja. — Mājās mums tikai pavisam trīs reāli. Ziema nāk virsū: šis tas vēl jāiegādājas. Bet karalis itin labi iztiks bez tevis, kā līdz šim ir izticis.

Kaut tevi jupis! Zemnieks redz, ka ar sievu tik viegli kopīgu valodu neatrast, tālab sevī nospriež: «Šoreiz, sieviņ, nenotiks tavs prāts! Es vairs neesmu nekāds jaunais puiškāns, tomēr līdz šim vēl nezinu, kāds mūsu karalis no paskata. Ja tūliņās neaiziešu uz Madridi, tad tā arī nomiršu, karali neredzējis.»

Neko darīt — mēģinās ar viltu. Otrā dienā zemnieks no jauna aiziet pie sievas un, grūši vaidēdams, saka:

Mīļo sieviņ, cik sasodīti stipri sāp zobs! Vajadzētu aizskriet pie bārddziņa, lai izrauj! — Un ķer ar roku pie vaiga.

Tā kā šī nebija pirmā reize, kad vīrs sūdzējās par zobu sāpēm, sieva viņa vārdiem noticēja un pati vēl skubināja:

— Ko tad kavējies? Steidzies labi aši prom pie bārddziņa!

— Bet bārddzinis, āre, dzīvo Madridē!

— Madridē?

— Te nu vīrs kā velsies no kājām nost — plaukš! — uz grīdas un vaimanā pilnā kaklā:

— Vai, vai, kā sāp! Nekāda glābiņa vairs!

Sieva nobijās ne pa jokam.

— Še tev trīs reāli, un uz karstām pēdām — pie bārddziņa prom! Tikai ilgi nekavējies!

Zemnieks paķēra naudu un — pa durvīm laukā.

Iet priecīgs pa ceļu un dziesmas dzied. Bet mēs zinām, ka no ciema līdz Madridei nav nieka gabals. Zemnieks gāja apaļas trīs dienas un pa ceļam ēšanai iztērēja turpat vai visu naudu — kabatā bija palicis tikai viens vienīgs pusreāls.

Zemnieks atnāca uz Madridi un skatas: pilsētas laukumā ļaužu, ka biezs. Ļaudis klaigā, bet tiem pa vidu zirgi auļo — zemnieks tik tikko zem karietes nepatapa.

— Kas te notiek? — viņš vaicā.

Karalis nāk no dievnama ārā, — šim atbild.

Zemnieks izlauzās cauri pūlim tuvāk pie dievnama sliekšņa, skatās un redz: pa durvīm nāk laukā galma ļaudis, ministri, padomdevēji un visupēdīgi, āre, pats karalis!

— Eviva! Ilgu mūžu karalim! — ļaudis sauc.

Bet zemnieks, rūgti vīlies, negribot nospļāvās.

— Un šitāds esot karalis! Nav uz ko pat paskatīties! Ne šis milzis, nekā. Tiesa, ar zeltu apkāries gan no vienas vietas: krūtis mirdz zeltā, uz pleciem — zelts, uz cepures, piedurknēm — visnotaļ mirdz zelts, bet no auguma tāds pats cilvēciņš kā visi mirstīgie. Tad ta atraduši neredzētu brīnumu! — zemnieks noskaitās. — Kauču to agrāk zinājis, nebūtu trīs dienas no vietas savas kājas lauzījis!

Zemniekam sagribējās ēst. Viņš devās uz tirgu.

Saskaitīja naudu: pusreāls — un ne graša vairāk! Kā par nelaimi, arī zobs tik tiešām sāka sāpēt.

Zemnieks apstājās pīrādziņu bodes durvju priekšā, bet tirgotājs nu ņemsies pilnā rīklē slavēt savu preci:

— Pīrādziņi brūni, glīti,

Cukuroti, apsālīti!

Ja no tiesas pircējs būsi —

Pusreāls par vienu duci!

Zemniekam aiz iekāres iedegās acis.

«Ir gan skaisti pīrādziņi! Tādus vēl nekad savu mūžu neesmu ēdis! Par visu naudu, kazi, varētu jau nopirkt, tikai nedrīkstu — sāp zobs. Ja zobu neizraušu, līdz ciemam atpakaļ netikšu, bet ar tukšu vēderu arī neaizvilkšu kājas līdz mājām,» viņš prātoja.

Tā zemnieks stāvēja un gudroja, nenolaizdams acu no kārdinošajiem pīrādziņiem. Viņš pat nepamanīja, ka tam blakus nostājušies trīs jauni senjori. Apmetņi gari, līdz papēžiem, pie platmalēm — spalvas, vārdu sakot, ievērojami kungi. Redzēdami vīru, kas stāv un kārām acīm lūkojas uz pīrādziņiem, viņi sadomāja to piezobot.

— Klausies, lauķi! — senjori viņam uzsauca. — Saki — cik pīrādziņu tu vari apēst ar vienu reizi?

— Es, vai? — zemnieks atsaucās, aizvien vēl nenolaizdams acu no pīrādziņiem. — Kauču vai apaļu simtu!

— Apaļu simtu? — senjori izbrīnījās.

— Un vēl palūgšu!

Senjori laida vaļā lielo smējienu, sacīdami:

— Tam nu gan mēs neticam. Apēst simt pīrādziņu!

— Apēdīšu! Kālab ne?

Iedegās strīds. Zemnieks tik stīvējas pretī: sak, apēdīšu, un cauri! Bet senjori iebilst: nekad tev apaļu simtu neapēst! Sanāca apkārt ļaudis. Visi smejas, citi sauc: «Apēdīs!» — citi atkal: «Neapēdīs! Vai tev prāts!»

Pēdīgi senjori sacīja tā:

— Tad saderi, ka apēdīsi! Mēs par visiem pīrādziņiem samaksāsim.

Uz ko zemnieks lai sader? Te šim iešaujas prātā laba doma, un viņš senjoriem saka:

— Labs ir, saderam! Ja neapēdīšu, varat ar mani darīt, ko tikai vēlaties. Varat, ja gribat, piekaut, varat — nu, ko tur iešu daudz tielēties! — varat, āre, izraut man šito te zobu, — un rāda tiem sāpošo zobu. — Nu tad norunāts: ja es simt pīrādziņu neapēdīšu, lai tad Madrides bārddzinis izrauj man šo zobu!

— Sāc nu ēst! — Senjori smejas, vēderus turēdami. — Drīz aunagalva, paliksi bez zoba!

Pūlis pašķīrās, skatās: zemnieks pieiet pie tirgotāja un nesteigdamies sāk vienu pīrādziņu ēst, tad stiepj roku pēc nākamā.

— Viens! — senjori skaita.

Zemnieks jau arī otro ielocījis māgā.

— Divi! — pūlis sauc. — Trīs! Četri!

Bet zemnieks velti netērē laiku — bāž tikai pīrādziņus mutē.

— Desmit! — sauc senjori.

— Desmit! — sauc pūlis.

— Divdesmit!

Bet zemnieks tikai ēd, kā ēdis.

— Vai patiesi viņš āmrija? Bāž kā caurā mucā! — pūlis smejas.

— Divdesmit pieci! — skaita senjori.

Taču zemnieks jau bija pieēdies pāri acīm. Nav nekāds joks — apēst divdesmit piecus pīrādziņus ar pildījumu! Un pīrādziņi cits par citu lielāki! Viņš pieēdās un noslaucīja lūpas piedurknē.

— Lūgšu, senjori, piedošanu, — zemnieks sacīja, — bet, rādās, derības esmu zaudējis. Nevarēšu vis apaļu simtu apēst.

Ai, kāds jampadracis izcēlās!

— Zemnieks zaudēja! — sauca pūlis.

— Zemnieks zaudēja! — sauca iepriecinātie senjori. — Ātrāk vediet šurp bārddzini!

Bārddzinis jau klāt kā nagla ar visām stangām.

Zemnieks, šo ieraudzījis, sataisīja tik bēdīgu ģīmi, ka senjori kratījās smieklos kā kutināti.

— Plet nu muti labi platu! — šie sauc.

Zemnieks kā negribēdams atpleta muti, bārddzinis saņēma zobu stangās un rauj. Bārddzinis rauj, zemnieks bļauj, bet senjori smejas, vai gar zemi krizdami. Jo zemnieks skaļāk bļauj, jo šie gardāk smejas. Pēdīgi bārddzinis dabūja gan laukā zobu.

Senjori samaksāja par pīrādziņiem, atlīdzināja bārddzinim par zoba izraušanu un ļaužu pūlim sacīja:

— Nu, vai redzējāt tukšprātiņu? Nieka pīrādziņu dēļ šķīrās no sava zoba!

Bet zemnieks viņiem pretī:

— Tā vis nesakiet, cienījamie senjori! Pieraugiet, ka vēl paši nepaliekat muļķos!

— Kā tu uzdrīksties tā runāt?!

— Sakiet — vai jūs samaksājāt par pīrādziņiem?

— Samaksājām.

— Un bārddzinim atlīdzinājāt?

— Atlīdzinājām gods godam.

Par to jums no visas sirds paldies! Redzat, tas zobs man no tiesas sāpēja. Nu esmu ir paēdis, ir zobs izrauts. Jūs paglābāt mani no divām likstām reizē: no izsalkuma un slimā zoba.

Senjoriem nekas cits neatlika kā uzmaukt platmales zemu pār acīm un teciņus vien diegt prom no laukuma. Bet viņiem pakaļ tik un tā vēl ilgi skanēja smiekli, svilpšana un zobgalības.

Mazais galisietis

Galisijā, pašā Spānijas zemes malā, kur viļņi putodami brāžas pret stāvām klintīm, reiz dzīvoja kādā mazā pilsētiņā puika pusaudža gados. Viņam nebija neviena tuvinieka — kā tikai vecākais brālis, bet tas bija aizbraucis dzīvot uz citurieni, uz slaveno pilsētu Kadisu, kur kuģu masti slienas virs zilzilās jūras kā biezs mežs un silts vējiņš plivina to baltās buras. Tur viņš staipīja no kuģiem krastā smagus garšvielu saiņus un nopelnīja diezgan brangu naudu, bet jaunākais brālis dzīvoja mājās un gādāja pats sev iztiku. Ne par velti viņš bija dzimis Galisijā — puika bija attapīgs un nekad nenokāra degunu. Viņš tirgojās ar ūdeni, kam pielieta klāt saldena anīsā sula, jo citas preces tam, izņemot ūdeni, nebija. Un tā no agra rīta līdz vēlam vakaram pilsētas ielās skanēja viņa skaļā balss:

Kam gribas dzert? Kas vēlas pirkt?

Man ūdens krūkā salds un spirgts!

Un allaž līksmie, nabadzīgie ļaudis, pat ievērojamie kavaljero par glāzi vēsa un salda ūdens puikam atmeta kapara naudas gabalu. Drīz tveicīgās dienas aizritēja cita pēc citas, no okeāna sāka pūst salti vēji — un neviens vairs nepirka no izmanīgā puikas ūdeni. Viņam nekas cits neatlika kā doties pie vecākā brāļa uz slaveno pilsēta Kadisu, kas atrodas pie siltās zilzilās jūras. Puika aizgāja uz ostmalu, nolūkoja skaistu kuģi, kam mastā plīv karaļa karogs, un uzrunaja šā kuģa kapteini.

— Senjor kaptein. — viņi sacīja, — aizvediet mani uz slaveno pilsētu Kadisu, kur kuģu masti slienas virs jūras viļņiem kā biezs mežs un silts vējiņš plivina to baltās buras.

Kapteinis sabāza rokas sava lepnā, ar zeltu izšūdinātā kamzoļa kabatās un atbildēja:

— Aizvedīšu. kālab ne, ja tu man par ceļu samaksāsi divus dublonus — divus zelta naudas gabalus.

— Bet man nav ne plika peseta pie dvēseles! — puika iesaucās. — Jūsu kuģs» taču ir varens un dižs diezgan; kazi, uz tā man atradīsiet kāda lētāka vieta?

Kapteini» skaļi iesmejas un sacīja;

— Vai nu tev, nabagam. pieklājās kuģot zem karaļa karoga! Ej vien pameklē sev netīru felugu, kas pārvadā tādus pašus skrandaiņus kā tu!

Un puika izraudzījās vecu barkasu ar nomelnējušām, saplēstām burām. Uzmeklēja šā barkasa kapteini, palocījās viņa priekšā un pieklājīgi palūdza:

— Senjor kaptein, aizvediet mani uz sslaveno pilsētu Kadisu, kur kuģu masti slienas virs jūras viļņiem kā biezs mežs un silts vejiņš plivina to baltās buras!

— Uz Kadisu? — pārvaicāja kapteinis, izņemdams no mutes līku pīpi, un noburkšķēja: — Labs ir, aizvedīšu, ja tu man par ceļu samaksāsi divus pesetus.

— Bet man nav ne plika sentavo pie dvēseles! — puika iesaucās — Jūsu kuģis taču ir skaists un labs diezgan: kazi, tas mani aizvedīs par brīvu?

— Ja esi sadomājis jokus dzīt, tad pameklē sev citur vietu! — kapteinis noskaitās.

Puika nebija uz mutes kritis, tālab atbildēja:

— Senjor, sakiet: vai tad labs joks nav vērtīgāks par naudu?

— Izbeidz dīkt savu dziesmu! — kapteinis uzbļāva.

— Jum» taisnīa senjor. — puika apstiprinaja. — Dziesma vēl lielākā vērtē nekā joks. Es jums to tūliņās pierādīšu!

— Kā tad tu pierādīsi? — kapteinis izbrīnījās.

— Ak, godājamais senjor, — puika palocīdamies atbildēja, — vienosimies tā: ja es nodziedāta dziesmu un ta jums patiks, tad jūs mani aizvedīsiet uz Kadisu ar savu skaisto fregati par baltu velti!

— Labs ir, lai notiek, — kapteinis, atiezis zobus, atbildēja, — tikai ielāgo: man dziesmas nepatīk Un, ja tava dziesma man nebūs pa pratam, pārmetīšu tevi pār bortu kā kucēnu.

Puika žigli uzskrēja uz kuģa, un tas drīz vien izgāja atklātā jūra. Kuģis lekaja pa viļņiem un žūpojās no vieniem sāniem uz otriem, taču kapteinis, par to nelikdamies ne zinis, iesāka kasēt maksu no pasažieriem, kas brauca ar viņa nožēlojamo tupeli. Pēdīgi viņi pienaca klat arī pie galisieša

— Maksā nu! — kapteinis viņam bargi sauja Taču puika ir nedomāja kapteinim maksāt naudu: viņš nostājas uz klāja, kur visiem pasažieriem šļācās virsu sāļās viļņu šļakatas, un skaļā balsī sāka dziedāt:

Ai, kapteini dārgais, kam kaulēties dikti?

Ar ūdeni sāļu tu cienā ne slikti.

Ar ūdeni saldu es cienāju jūs, —

Šķiet, mūsējie rēķini noslēgti būs?

Izdzirduši šādu dziesmu, matroži vai plīsa aiz smiekliem, bet kapteinis ij nepasmaidīja.

— Maksā naudu, lupatlasi! — viņš uzbļava. — Tava dziesma man nepatīk.

Taču puika iedziedājās vēl jautrāk, nelikdamies ne zinis par viļņiem, kas straumēm vien šļācās pār bortu un peldināja kā matrožus, tā pasažierus. Puika dziedāja:

Tu veltīgi smādē šo dziesmu, vai dzirdi!

Man arīdzan pelde šī nepriecē sirdi.

Lai sarītos ūdeni sāļo, turklāt

Vēl maksāt tev naudu — man nenesas prāts!

Kapteinis pat nenoklausījās dziesmu līdz galam un uzbrēca:

— Ak, tu nekrietnais puika! Maksā ragā, vai arī es turēšu vārdu un noslīcināšu tevi jūrā kā kucēnu!

Nu puika rāva vajā trešo dziesmiņu:

Tu vari man piedraudēt, kauslīgais bucēn:

Es negribu noslīkt kā nevarīgs kucēns;

Tad labāk jau maksāšu ragā paties,

Jo redzu, ka roka pēc naudas tev niez!

— Šī dziesma man patīk! — kapteinis atsaucās un pastiepa roku, lai saņemtu naudu. Bet puika atbīdīja viņa roku sānis un smiedamies sacīja:

— Turu jūs pie vārda, senjor kapteini Noruna paliek noruna. Jums patika mana dziesma, tātad mēs abi esam kvitā — norēķinājušies, kā vīriem pieklājas.

Kapteinis sapīcis pagrieza puikam muguru un pavēlēja matrožiem izsūknēt ūdeni no savas lepnās fregates. Pēc trim dienām mazais galisietis ieradās Kadisā, kas atrodas zilzilās jūras krastā, un satikās ar savu mīļoto brāli.

Kas tur klaudzina?

Reiz bija noticis tā: kāda liela meža malā pie paša ceļa stāvēja nožēlojama būdiņa, celta no apaļiem laukakmeņiem. Šai mazajā būdiņā dzīvoja vientuļa sieviņa. Viņas plecus jau lieca krietna gadu nasta, arī trūkums un nabadzība neatstājās ne soli. Lai sagādātu sev iztiku, vecenīte lasīja mežā žagarus, sēja tos nastā un nesa pārdot ļaudīm, kas dzīvoja attālāk no lielā meža.

Sieviņai nebija ne bērnu, ne mazbērnu, ne arī citu tuvinieku, kas par viņu parūpētos vai pasargātu ļaunā nestundā. Bet visapkārt mežs — sazini nu, kas var atgadīties vai kas var iegriezties pa nakts melnumu! Tālab vecenīte jau līdz ar vakara krēslu allaž stingri aizbultēja būdiņas durvis un logus.

Kādu nakti sāka plosīties negaiss. Vecā būdiņa drebēja pie katra pērkona dārdiena. Spēcīgas lietus gāzes rībināja cauro jumtu. Bet vecenīte sēdēja pie pavarda un klausījās, kā trako vētra.

Te pēkšņi viņa dzird: kāds klaudzina pie durvīm. Vecenīte izbijās ne pa jokam: «Kas gan tur varētu klauvēt tik nejaukā laikā?» Pēc brītiņa atkal pieklaudzināja — nu jau stiprāk; vecenītei ceļgali sāka trīcēt. Viņa piesteidzās pie durvīm un vaicā:

— Kas tur klaudzina?

Aiz durvīm skaļa vīrieša balss atbildēja:

— Veriet vaļā! Esmu gaužām piekusis, nosalis un izmircis līdz pēdējai vīlītei.

— Bet kas jūs tāds esat?

— Hosē! — ceļinieks nosauca savu vārdu.

Jāsaka, ka vecenīte bija drusciņ pakurla uz ausīm un aiz lietus trokšņa lāgā nesaklausīja, ko ceļinieks viņai atbildēja. Tālab no jauna vaicāja:

— Kā jūs sauc?

Ceļinieks, domādams, ka vecenīte vēlas dzirdēt viņa pilnu vārdu, vēl skaļākā balsī iesaucās:

— Hosē Marija Andress Floress Fernandess de la Frontēra!

Skaidrāks par skaidru, arī mēs, draugi, izbrīnītos, dzirdot tik garu vārdu. Taču Spānijā tas ir visai parasts: tur cilvēkam dod nevis vienu, bet trīs vārdus, pie tam pat vīrietim otrs vārds var būt sieviešu kārtas vārds. Turklāt ievērojami kungi šiem trim vārdiem vēl pievieno divus uzvārdus: tēva uzvārdu un mātes uzvārdu. Un, tā kā šis ceļinieks bija patrāpījies no augstas muižnieku kārtas, viņš šiem diviem uzvārdiem pievienoja savas muižas nosaukumu. Te skaidrības labad gan jāpiebilst, ka tik sarežģītos, grūti izrunājamos vārdos Spānijā sauc sevi vienīgi pilsētnieki. Turpretī vecenīte, dzīvodama viena pati liela meža malā un nekur tālu kāju nesperdama, sen šādus garos vārdus nebija dzirdējusi, tālab saklausīja, ka ceļinieks sauc:

«Hosēl Marija! Andress! Floress! Fernandess! Frontēra!»

Dzirdēdama šādu lielu skaitu vārdu, vecenīte turpat vai zaudēja samaņu. Piedevām vēl nogranda pērkons, un viņai izlikās, ka vesels pulks ļaužu laužas viņas būdiņā.

Sieviņa pārbijusies iesaucās:

— Nē, nē! Mana būdiņa ir gaužām maza: tajā nesaies tik daudz cilvēku! Un man ir tikai divi krēsli. Ja apsēdināšu Hosē un Mariju, kur tad sēdēs Andress? Ja apsēdināšu Andresu un Hosē, de la Frontēra var ņemt man ļaunā. Bet Fernandess un Floress, kazi, ir lieli draiskuļi un žaustīgi zēni — sadomās istabā vēl plūkties. Kur tad es pati, vecene, dēšos? Nē, nē! Ejiet vien savu ceļu tālāk!

Un, lai arī kā ceļinieks pūlējās klaudzināt, vecenīte viņam neatvēra savas būdiņas durvis.

Tā augstās muižnieku kārtas ceļiniekam visu nakti vajadzēja mīcīties pa dubļaino ceļu lietū un tumsā.

Senjors sīkstulis

Kastīlijas kalnos kādā mazā pilsētiņā dzīvoja reiz trīs ievērojami un bagāti senjori. Viens bija nenovīdīgs un skops, otrs — taisnīgs un bargs, bet trešais bija izdaudzināts par labsirdīgāko un sirsnīgāko cilvēku visā pilsētā. Un neviens viņus negodāja citādi kā tikai pēc iesaukas. Pirmo ļaudis sauca par senjoru Sīkstuli, otro — par senjoru Taisnību, bet trešo — par senjoru Labsirdību. Šie senjori, kā redzat, bija tik dažādi, ka cits no cita atšķīrās kā diena no nakts.

Par Sīkstuli ļaudis mēļoja tā: ja skroderis šim ņemot svārkiem mēru, skopais senjors ievelkot vēderu un ieraujot plecus, lai iznākot mazāks mērs un, saprotams, arī mazāka maksa par vadmalu.

Senjors Taisnība, kā jau tam pieklājās, bija alkalds — pilsētas vecākais un tiesnesis. Viņš bija tik pārmēru taisnīgs tiesnesis, ka reiz licis apcietināt — ticat vai neticat! — pats sevi un noturēt tumšā pagrabā apaļas desmit dienas, tālab ka par desmit minūtēm nosebojies uz tiesas sēdi.

Pilsētas ļaudis tomēr visvairāk mīlēja senjoru Labsirdību, jo viņam sirds bija mīksta kā vasks: viņš nekad neliedza palīdzību nabagiem un dāļāja savu naudu visiem, kas tikai palūdza.

Kauču šie senjori bija tik pārlieku dažādi cilvēki, tomēr itin bieži sanāca kopā un kopīgi kārtoja savus darījumus, jo pilsētiņa nebija liela un citu bagātu ļaužu tajā vairāk neatradās.

— Kā klājas? — reiz skopajam vaicāja senjors Taisnība un senjors Labsirdība.

— Gaužām slikti, — novaidējās Sīkstulis. — Pie mums Kastīlijā jau trešo gadu pēc kārtas tīrumos briest laba raža, bet es pa šo laiku ne plika peso neesmu nopelnījis.

— Tad jau vajag priecāties, ja briest laba raža: tā taču zemnieka vienīgā bagātība! — iebilda senjors Taisnība un senjors Labsirdība.

Dzirdēdams šādus vārdus, mantkārīgais Sīkstulis bezmaz nesāka raudāt:

— Tur jau tā nelaime, ka zemnieki trešo gadu no vietas dzīvo, bēdas nepazīdami. Bet neražas gados visi skrēja pie manis aizņemties naudu. Es viņiem to aizdevu un pēcāk saņēmu atpakaļ ar trīskāršu peļņu.

— Bet tas taču ir cietsirdīgi un netaisni! — senjors Taisnība un senjors Labsirdība sašutuši sacīja.

Nenovīdīgais Sīkstulis, dzirdot šādu valodu, tik dikti noskaitās, ka nosarka līdz matu galiem un aiz pārmērīgām dusmām sāka drebēt.

Senjors Labsirdība ņēmās viņu mierināt:

— Man rādās, jūs esat aizmirsis sakāmvārdu: «Ja Pedro reiz pie naudas tiks, tā draugi bešā nepaliks.» Sakiet: vai labi ļaudis šādi nedalās savā starpā? Un, ja jūs protat tikt pie bagātības tai laikā, kad pārējie cieš trūkumu, es neticu, ka nevarētu atrast līdzekli, kā pavairot bagātību arī tad, kad mūsu Kastīlija ļaudis dzīvo pārtikuši.

— Skaidrs, ka var atrast. Kālab ne? — Sīkstulis tapa priecīgāks. — Vienīgi tad man bagātības pavairošanai būtu vajadzīgi sešdesmit tūkstoši zelta reālu, bet man pavisam pie dvēseles tikai divdesmit.

— Un ko jūs ar šo naudu iesāktu?

— Paklau, tirgosimies visi trīs kopā! — Sīkstulis uzaicināja abus pārējos senjorus. — Mēs katrs šai darījumā ieguldīsim divdesmit tūkstošiem un kopīgi nopirksim visu labību, kas aug Kastīlijā, un pēc tam to pārdosim Andalūzijā, jo tur šogad raža nav padevusies un labības cenas ir stipri augstas. Varat man ticēt — mēs katrs iegūsim brangu peļņu. Var gadīties, ka viens iegūst vairāk, otrs mazāk, bet tas nekrīt svarā: peļņu tik un tā dalīsim līdzīgās daļās. Pēc gada satiksimies Madridē, sabērsim visu naudu vienā kaudzē un katrs no tās paņemsim trešo daļu. Gan paši redzēsiet, cik daudz sanāks naudas — pilnas kabatas!

Sīkstulis, zināms, baidījās palikt zaudētājos, tālab viņš saviem biedriem lika priekšā šādus noteikumus. «Ja viņi gūs lielāku peļņu nekā es, tad tik un tā es neko nezaudēšu: saņemšu tikpat daudz naudas, cik viņi,» viņš sevī sprieda un pacietīgi gaidīja, ko teiks abi pārējie biedri.

Senjors Taisnība ierunājās pirmais. Viņš sacīja:

— Es esmu gatavs tev palīdzēt, jo, cik noprotu, tie, kam maizes nav, to dabūs. Un tas, jāteic, ir taisnīgi!

— Arī man jūsu priekšlikums ir pa prātam, — atsaucās senjors Labsirdība. — Man rādās, tas būs svētīgs darbs visu labā.

Senjori vienojās un devās tirgoties katrs uz savu pusi. «Jāiepērk lētāk, bet jāpārdod dārgāk — tā dara īsts tirgonis,» sprieda skopais senjors, kārodams iegūt lielāku peļņu.

Apritēja gads. Zināms, Sīkstulis ātrāk par citiem tika galā ar tirgošanos: viņš prata veiklāk nokārtot darījumus un tālab pirmais ieradās Madridē. Pirkdams un pārdodams labību, viņš bija ne tikai trīs, bet veselas piecas reizes vairāk ieņēmis naudas. Tagad viņam jau piederēja simttūkstoš zelta reālu! «Gribētu zināt, cik nopelnījuši mani biedri — senjors Taisnība un senjors Labsirdība? Kazi, vēl vairāk nekā es!» skopais senjors uztraucās un ar nepacietību gaidīja abus ierodamies Madridē.

Sīkstulis nogaidīja apaļu mēnesi, bet šie kā nerādījās, tā nerādījās. Tad viņš nosprieda iet pats tiem pretim.

Nonācis Lamančas sausajā stepē, Sīkstulis satika senjoru Taisnību.

— Nu, kāda peļņa? — nepadevis ne labdienu, viņš šim uzsauca.

— Tāda, kādai pēc taisnības ir jābūt, — senjors Taisnība rāmā garā atbildēja.

— Saki beidzot — kāda īsti?

— Par cik nopirku, par tik arī pārdevu, — senjors Taisnība sacīja. — Vai tad būtu godīgi iedzīvoties uz cita nelaimi?

Sīkstulis smagi nopūtās.

— Bet kā gājis senjoram Labsirdībai? Vai esat par viņu ko dzirdējis? — badīgais senjors uztraucies vaicāja.

— Dzirdēju gan. Es pats viņu satiku Despanjaperosā: viņš sapelnījis pulka naudas un tagad staigā pa pilsētām un ciemiem, izdāļādams to uz visām pusēm: dod katram, kurš tikai palūdz.

To izdzirdis, senjors Sīkstulis dusmās sāka vārīties, piepūtās tikpat kā vērsis Madrides cirkā, gatavs mesties toreadoram virsū, lai to uzdurtu uz saviem ragiem. Un tad, ne vārda nebildis, aizjoza prom meklēt senjoru Labsirdību.

«Tukšprātiņš! Izdāļās visu naudu, bet pēcāk man pieprasīs, lai dalos līdzīgās daļās!» Sīkstulis pukojās.

Viņš panāca senjoru Labsirdību kalnos. Senjors Labsirdība gāja pa kalna kraujas malu un dziedāja jautru dziesmiņu. Plecā tam karājās tikpat kā tukšs naudas maks.

«Lai nemaz necer, ka es ar šo muļķi dalīšos peļņā,» Sīkstulis nolēma. Viņš piezagās senjoram Labsirdībai klāt, satvēra to labi cieši un nogrūda lejā — dziļajā aizā. Šo darbu padarījis, atgriezās Madridē, kur viņu jau gaidīja senjors Taisnība.

— Bet kur tad senjors Labsirdība? — tas vaicāja Sīkstulim.

— O, nav vērts viņu pieminēt! — Sīkstulis atbildēja. — Savas labsirdības dēļ vai, pareizāk būs teikt, — savas nesaprātības dēļ viņš palicis pavisam bešā un tālab atsakās no savas daļas. Nu tad liksim tik visu naudu kopā un dalīsim to līdzīgi uz pusēm!

— Nē, tā es neesmu ar mieru, — senjors Taisnība iebilda. — pēc norunas senjoram labsirdībai jāsaņem tikpat daudz, cik mums katram! Tikai tad nauda būs sadalīta pēc taisnības!

— Bet viņš taču pats atsacījās no savas daļas!

— Es to neesmu dzirdējis!

— Neesat nu muļķis!

— Neesat netaisns!

Tā abu starpā iedegās strīds. Sīkstulis dusmās izrāva kas tam bija aizbāzts aiz jostas, un izdūra senjoram Taisnība labo aci. Viņš to, iespējams, būtu nokāvis pavisam, ja senjors Taisnība nepaguvis laikus dot kājām ziņu.

Tā beidzās triju ievērojamo senjoru kopīgais tirgus darījums.

Bet kas notika tālāk?

Senjors Sīkstulis tapa jo dienas jo resnāks un reizē arī skopāks. Ļaudis mēļoja, ka viņš aiz savas skopulības pat zābaku nēsājot padusē, lai pazoles nenodilstot. Toties naudu raušot ar lāpstu.

Senjors Taisnība, tāpat kā agrāk, ir pilsētas vecākais un tiesnesis. Tiesa, kā mēs jau zinām, viņam nav vairs labas acs, un ar kreiso vien viņš saredz tikai pusi no tās netaisnības, kas tam notiek visapkārt.

Jāsaka, ka tagadiņ ļaudīm, kas dzīvo mazajā pilsētiņā Kastīlijas kalnos, dzīve nepavisam nav vairs salda. Viņi bieži jo bieži atceras senjoru Labsirdību un taujā cits citam:

— Vai drīz viņš atgriezīsies?

— Vai drīz mums sniegs mierinājumu?

— Vai drīz mums palīdzēs nelaimē?

Viņi gaida to katru mīļu dienu un tic, ka senjors Labsirdība agri vai vēlu atgriezīsies. Un, ja cilvēks tic rītdienai, tad arī šodiena tam vairs neliekas tik drūma.

Maiss, kas prata dziedāt

Skarbajos Ibērijas kalnos, kur vasaru saule dedzina ārā neauglīgo zemi, bet ziemu salti vēji rauj kokiem lapas nost, kāda ciema malā mazā būdiņā dzīvoja nabadzīga sieviete. Viņa dzīvoja kopā ar savu vienīgo meitu, kas bija labsirdīga un strādīga. Māte savu meitu karsti mīlēja un uzdāvināja viņai visdārgāko mantu, kāda viņai bija, — koraļļu kakla rotu.

Kādudien māte meitai sacīja:

— Paņem nu, meitiņ, krūzi un aizteci uz avotiņu pēc ūdens, kas urdz tepat aiz ciema! Izvārīsim gardu pupu un pākšu piparu viru.

Meitene, kā allažiņ, arī todien paņēma lielo ūdens krūzi un izveicīgi kā kalnu kaziņa aizskrēja lejā pa kraujo piekalnes taciņu. Dzidrais avotiņš mirdzēja starp akmeņiem kā sudraba jostiņa. Noskrējusi lejā pie ūdens, meitene noņēma no kakla savu kakla rotu un nolika to turpat krastmalā. Viņa baidījās, ka liecoties tā neiekrīt avotiņā: žēl pazaudēt mīļotās mātes dāvanu. Tad viņa paņēma rokās krūzi un jau grasījās smelt ūdeni, kad pēkšņi juta: kāds uz viņu skatās. Pagriezusies viņa ieraudzīja ubagu. Tas bija ģērbies skrandu skrandās, bet pār plecu tam karājās liels maiss. Vecais ubags sēdēja pašā ūdens malā un ar satumsušām, ļaunām acīm cieši raudzījās meitenē. Meitene nobijās tik stipri, ka, aši iesmēlusi ūdeni, diedza uz māju, ko mācēja. Tikusi pāri slieksnim, viņa atviegloti atņēma elpu, taču tūdaļ atcerējās, ka pie avotiņa aizmirsusi savu loloto koraļļu kakla rotu.

Meitene nelabprāt gāja atpakaļ pie avota. Pienākusi tuvāk, viņa aizslēpās aiz liela akmens, paskatījās un redzēja: briesmīgais ubags aizvien vēl sēž tai pašā vietā. Izveicīga kā glodene, meitene izlīda no savas paslēptuves un vienā grābienā jau gribēja paķert kakla rotu, taču nepaguva: vecais ubags pielēca kājās, saķēra meiteni ciet un iebāza savā maisā.

Uzvēlis maisu plecos, viņš devās prom kalnos, lai, apstaigādams ciemus, savāktu ubaga dāvanas. Vecais bija viltīgs kā lapsa. Apstājies pirmajā ciemā, viņš jau pilnā kaklā ņēmās saukt:

— Sanāk nu, sanāk, ļaudis, skatīties un klausīties! Jūsu priekšā neredzēts brīnums — maiss, kas prot dziedāt! Nepažēlojiet naudu, nāciet vien tuvāk: paši savām ausīm dzirdēsiet, cik šis brīnišķīgi dzied!

Dienaszagļi un slīmesti saskrēja ubagam apkārt no visa ciema. Un kā lai neskrien — šādu brīnumu ne jau katru dienu gadās redzēt! Bet vecis, atvēzējis savu resno rungu, ļaunā balsi maisam pavēlēja:

— Vadzi, mais, sāc nu dziedāt! Un dziedi labi skaisti! Ja nedziedāsi, kā klājas, dabūsi nobaudīt manu rungu!

Meitene nobijās no veča rungas un paklausīgi, turpat vai raudādama, drebošā balstiņā iesāka dziedāt:

Aizsteidzos pie avotiņa

Pasmelt tīra ūdentlņa.

Te man zuda kakla rota,

Miļās mātes roku dota.

Māmiņ, vai tu dzirdi —

Rūgtas bēdas spiež man sirdi!

Atpakaļ tad aši skrēju,

Tomēr atrast nevarēju

Savu dārgo kakla rotu,

Mīļās mātes roku dotu.

Māmiņ, vai tu dzirdi —

Melnas bailes māc man sirdi!

Zuda mana līksmā dzīve,

Zuda mājas, zuda brīve

Līdz ar grezno kakla rotu,

Mīļās mātes roku dotu.

Māmiņ, vai tu dzirdi —

Atvieglo man smago sirdi!

Meitene dziedāja gaužām jauki, un ļaudis ar labpatiku viņā klausījās. Lai kur vecais ubags ieradās, visur zemnieki viņam deva dāvanas: cits vienu sentavo, cits divus, cits kviešu plāceni, cits atkal vistas spārniņu. Vecais visu apēda pats, bet meitenei nedeva neko, labi ja citreiz atmeta kādu garoziņu. Viņa tupēja tumšajā maisā un rūgti raudāja.

Vecais ubags tā ilgu laiku klīda no mājas uz māju, no ciema uz ciemu, līdz pēdīgi atkal nonāca bargo Ibērijas kalnu mazajā ciemā, kur dzīvoja nabadzīgā sieviete, nelaimīgās meitenes māte.

— Vadzi, mais, sāc nu dziedāt! — vecais ubags skaļā balsī pavēlēja.

Un maiss žēlabaini iedziedājās:

Māmiņ, vai tu dzirdi —

Rūgtas bēdas spiež man sirdi!

Skaidrs, māte tūdaļ pazina savas pazudušās meitas balsi, taču ubagam neteica ne vārda. Viņa saprata, ka ar spēku tam maisu neatņemt, tālab laipnā jo laipnā balsī viņu uzrunāja:

— Senjor ubadziņ, ir jau vēls, bet vējš aizvien vēl pieņēma Kazi, nakti uznāks lietus un izmiekšķēs visus ceļus. Prātīgāk būs, ja jūs pārlaidīsiet nakti manā mājā: te jums atradīsies ir guļvieta vieta, ir vakariņu tiesa.

Vecis no laipnā uzaicinājuma neatteicās un iegāja sievai līdzi mājā. Māte nu cēla galdā visu, kas tikai mājās atradās Nepiemirsa atnest arī muciņu stiprā, saldā ābolu vīna un tā piedzirdīja ubagu, ka tas — necik ilgi — jau krāca dziļā miegā. māte atsēja maisam galu un ar asarām acīs nerimās skūpstīt savu nelaimīgo meitu. Pēc tam noguldīja viņu gultā, ietina siltā segā un pamieloja ar vīnā samērcētu kaltētu baltmaizi. Bet maisā ietupināja runci un suni.

Otrā rītā vēl mazā gaismiņā vecais ubags jau bija augšā, patencināja saimnieci par naktsmājām, uzvēla plecos savu maisu un, neko nenojauzdams, aizgāja savu ceļu tālāk.

Ticis līdz tuvākajam ciemam, ubags apstājās ielas vidū un, kā vienādiņ, skaļā balsī iesaucās:

— Sanāk nu, sanāk, ļaudis, skatīties un klausīties! Jūsu priekšā neredzēts brīnums — maiss, kas prot dziedāt!

Kad tam apkārt sapulcējās ciema ļaudis, viņš pagriezās pret maisu un pavēlēja:

— Vadzi, mais, sāc nu dziedāt! Ja nedziedāsi, kā klājas, dabūsi nobaudīt manu rungu!

Te no maisa suns vecim saka:

— Vau, vau! Vecais krāpnieks!

Un runcis piebalso:

— Ņau, ņau! Ļaunais viltnieks!

Ļaudis, dzirdēdami šādu dziedāšanu, sāka par veco ubagu smieties. Vecais noskaitās ne pa jokam un sadomāja tepat uz līdzenas vietas nepaklausīgo meiteni pārmācīt. Viņš atsēja maisam galu, paķēra rokās rungu un iebļāvās:

— Kāp nu laukā!

Tai pašā mirklī no maisa izlēca runcis un suns. Suns iekodēs vecim degunā, bet runcis saskrāpēja ģīmi. Aiz bailēm vecim izkrita no rokām runga, un viņš laida ļekas vaļā, ne atpakaļ neatskatīdamies. Bet ciema ļaudis vēl ilgi smējās tam nopakaļ.

Tiesa, es to pats savām acīm gan neredzēju, tikai dzirdēju no citiem, toties droši varu jums sacīt, ka nabadzīgā sieviete līdz pat šai baltai dienai dzīvo Ibērijas kalnos savā mazajā būdiņā un, jāsaka, dzīvo laimīgi, nevarēdama vien nopriecāties par savu labo un čaklo meitu.

Alkatīgais dzirnavnieks

Reiz dzīvoja dzirnavnieks, kas bija pārlieku skops un alkatīgs.

Dzirnavnieku nevarēja saukt par nabadzīgu, taču viņa dzirnavas bija gaužām nolaistas un to spārni noklāti ielāpu ielāpiem. Bet kā lai viņš apstādina dzirnavas un tās salabo, ja ikviens dzirnakmeņu pagrieziens atnesa tam baltu naudu? Un tā dzirnakmeņi čīkstēdami un klabēdami nebeidza griezties no ausmas līdz ausmai, maļot graudus miltos, bet vecais dzirnavnieks, tos uzmanīdams, smaidīja sev bārdā un murmināja:

Maļat, dzirnas, aši, aši,

Kazi, bagāts drīz es tapšu!

Dzirnavnieks bija vīrs, kurš zina, ko grib. Viņš gribēja sakrāt pulka naudas, uzcelt jaunas dzirnavas, tad uzcelt vēl vienas un pēc tam atkal vienas un tā kļūt par visbagātāko vīru visā apkaimē.

Kauču drēbes novalkājās, viņš jaunas sev nepirka, ģimeni turēja pusbadā, jo taupīja katru peso, toties dzirnakmeņiem lika griezties caurām dienām un naktīm.

Un notika tā, ka reiz karalis, izgājis pastaigāties pa laukiem un zaļām birztalām, pamanīja pakalna galā vecās dzirnavas. Viņš devās taisnā ceļā turp un, pienācis klāt, ieklausījas: cauri dzirnakmeņu čīkstoņai un klaboņai skanēja murmināšana:

Maļat, dzirnas, aši, aši,

Kazi, bagāts drīz es tapšu!

To dzirdēdams, karalis sadomāja dzirnavnieku aplaimot.

Atgriezies pilī, viņš pavāriem pavēlēja izcept lielu, saldu pīrāgu un mīklā iecept trīssimt skanošus sudraba peso, kas nebija nekāda nieka nauda.

Pavāri izcepa pīrāgu, kā karalis bija licis, un kalpi šo dāvanu — pīrāgu ar trīssimt sudraba peso — aiznesa dzirnavniekam'

Ieraudzījusi saldo un milzīgi lielo pīrāgu, dzirnavnieka sievā ar bērniem nevarēja vien nopriecāties.

— Tas tik ir pīrāgs! Tūliņ mēs to nobaudīsim! — viņi līksmi sauca.

Bet dzirnavnieks sacīja:

— Stāviet klusu! Mēs neesam tik bagati, lai mielotos ar karaļa pīrāgiem. Būs prātīgāk, ja to aizsūtīsim mūsu kūmam — sardzes vīram. Viņš mūs diezgan labi ieredz, un bez tam, neaizmirstiet, viņam ir teikšana šinī apkaimē. Saņēmis pīrāgu, viņš kļūs vēl laipnāks pret mums.

Tā aprēķinājis, dzirnavnieks aizsūtīja pīrāgu savam kūmam — sardzes vīram.

Apritēja mēnesis, un karalis atkal izgāja pastaigāties pa laukiem un zaļām birztalām. Pametis acis uz pakalna galu, viņš ieraudzīja dzirnavas ar tiem pašiem salāpītajiem spārniem un, vērīgāk ieklausījies, cauri dzirnakmeņu čīkstoņai un klaboņai izdzirda to pašu agrāko murmināšanu:

Maļat, dzirnas, aši, aši,

Kazi, bagāts drīz es tapšu!

— Ei, dzirnavniek! — karalis uzsauca vecajam vīram. — Vai tad tu neesi saņēmis manu dāvanu?

Dzirnavnieks izskrēja ārā un nokrita karaļa priekšā ceļos, sacīdams:

— Senjor karali, tas bija neizsakāmi labs pīrāgs, bet es neesmu tik bagāts, lai mielotos ar karaļa galda ēdieniem. Es jūsu dāvanu aizsūtīju savam kūmam un, jāsaka, ne bez nodoma: mans kūms ir sardzes vīrs, un viņam ir sava teikšana šajā apkaimē. Viņš aizvien mūs diezgan labi ieredzēja, bet tagadiņ, saņēmis pīrāgu, ir kļuvis vēl laipnāks.

— Ak tu debestiņ! — karalis iesaucās. — Es taču gribēju tevi aplaimot un liku iecept pīrāgā trīssimt sudraba peso, bet tu, aunagalva, tos atdevi sardzes vīram!

Dzirnavnieks aiz izmisuma plēsa sev matus, saukdams:

— Mana aprēķinātāja daba mani pazudinājusi! Gribēju iemantot kūma labvēlību, bet pazaudēju veselas dzirnavas, kuras itin viegli būtu varējis uzcelt par šo naudu!

— Neskumsti daudz, dzirnavniek, — karalis viņu mierināja. — Gan tev būs jaunas dzirnavas, pie tam nevis vienas, bet trīs ar reizi. Dodu tev sava karaļa goda vārdu!

Karalis aizgāja. Atgriezies pilī, viņš pavēlēja izcept divreiz lielāku pīrāgu par iepriekšējo un iekšā iecept nevis trīssimt sudraba peso, bet piecsimt zelta dukātu.

Pavāri izcepa divreiz lielāku pīrāgu, iekšā iecepa piecsimt zelta dukātu, un kalpi to aiznesa dzirnavniekam.

Apritēja trīs mēneši, un karalis no jauna devās pastaigā. Zināms, viņam kārojās uzzināt, kā tagad dzīvo vecais dzirnavnieks. Viņš pienāca pie dzirnavām, skatās un atkal netic savām acīm: spārni ielāpu ielāpos, kā bijuši, un cauri dzirnakmeņu čīkstoņai un klaboņai dzirdama iepriekšējā murmināšana:

Maļat, dzirnas, aši, aši,

Kazi, bagāts drīz es tapšu!

— Ei, dzirnavniek! — karalis dusmīgs uzsauca. — Kālab tu neesi uzcēlis sev trīs jaunas dzirnavas un kļuvis par bagātāko vīru visā apkaimē?

Izdzirdis karaļa balsi, dzirnavnieks izskrēja ārā ar tām pašām vecu vecajām skrandām mugurā un nokrita karaļa priekšā ceļos.

— Senjor karali! — viņš čukstot taisnojās. — Es nespēju atlicināt neviena brīva brīsniņa jaunu dzirnavu celšanai. Vai tad es varēju vecās apstādināt, ja katrs dzirnakmeņu apgrieziens man nes baltu naudu?

— Kā rādās, tevi nekāda nauda nepadarīs laimīgu, jo alkatīgs cilvēks nemūžam nekļūs par prātīgu vīru, — karalis noteica un devās prom.

Bet alkatīgais dzirnavnieks palika tupam dzirnavu priekšā uz zemes.

Frančo sienāzis

Kādā pilsētā dzīvoja pamaza auguma vīrs, vārdā Frančo. Viņš bija klibs uz vienu kaju un tālab gāja pa ielu, jocīgi palēkdamies. Šīs īpašības dēļ viņu kaimiņi bija iesaukuši par Frančo Sienāzi. Frančo nepiekopa ne namdara, ne galdnieka amatu, nemācēja ne zābakus taisīt, ne svārkus šūt un tomēr allaž bija labā omā. Un sakiet — kālab lai viņš būtu saīdzis? Vīram kā nekā bija pašam sava nodarbošanās: viņš prata pareģot ļaudīm nākotni un pateikt, kas noticis pagātnē, mācēja zīlēt gan uz pupām, gan pēc zvaigznēm, un visu to viņš darīja ar tik nopietnu izskatu, ka nevienam ij prātā neienāca, ka Sienāzis nav nekāds burvis, bet visparastākais blēdis. Un pesteļot, kā jūs paši saprotat ir daudz vieglāk nekā, par piemēru, no rīta līdz vakaram liekt muguru pie ēvelsola. Tiesa, Frančo mazlietiņ baiļojās, ka viņa blēdīšanās agri vai vēlu varētu nākt gaismā un tad nebūtu vairs ienākumu, taču pagaidām pilsētā netrūka muļķu, un muļķi vienādiņ tic tam, kam nepavisam nevajag ticēt, un apšauba to, kas nemaz nav apšaubāms. Tā Frančesko pesteļoja, kā pesteļojis, un slava par viņa mākslu jo dienas jo pieauga.

Kādu reizi, kā par postu, pilī atgadījās liela nelaime: karalim pazuda dižais sudraba kauss. Tas vēl nebūtu nekas, ka kauss bija darinats no tīra sudraba un ļoti smalks roku darbs, bet galvenais — tas bija viņa augstības karaļa vismīļākais kauss. Bez šā kausa karalis nesēdās pie galda un pat nakti to turēja blakus savai gultai. Galma ļaudis vai krita no kājām, meklēdami pazudušo dārgumu, taču, lai ka viņi nopūlējās, tik un tā to nekur neatrada. Tad viens no ministriem karalim deva padomu:

— O, augstais senjor! Vai mums neataicināt uz pili Frančo?

— Kādu Frančo?

— Nu, to pesteļotāju. Viņu pazīst visā pilsētā.

— Pesteļotāju?! — Karalis tapa priecīgs. — Kālab man tūlīt to neteici? Sauciet viņu ātrāk šurp! Ja pāži un ministri nespeja uziet dārgo kausu, lai to atrod burvis! Bet, ja viņš to neatradis, — samaksās ar savu galvu!

Sienāzi atveda uz pili pie karaļa.

«Nu es esmu pagalam,» pārbijies līdz nāvei, domāja Frančo. «Tagadiņ visi dabūs zināt, kas es par pesteļotāju.»

Karalis viņam sacīja:

— Klausies, burvi, pesteļotaj un pareģoni: ja tu nesadzīsi zaglim pēdas un neatradīsi manu kausu, mēs tevi pakarsim kā krāpnieku un blēdi!

«Tā tam arī būs notikt,» Sienāzis nodomaja, «atliek tikai gatavoties uz miršanu.» Bet, tā ka nelaimīgajam Frančo vēl dikti negribejas šķirties no dzīves, viņš sadūšojās un sacīja:

— Senjor karali, ja tas būtu bijis parasts kauss, es to atrastu jau šodien. Bet šis taču ir viņa augstības karaļa kauss, tālab to atrast būs trīskārt grūtak. Šim nolūkam es uzdrīkstos lūgt man atvēlēt trīs dienas laika.

— Lai notiek, ka tu velies, — karalis bija ar mieru un pavēlēja ieslegt pareģoni uz trim dienām tumšā un mitrā pagrabā.

Kad noskrapsteja durvju atslēga un burvis palika viens, viņš nodomaja: «Nu ir pavisam bēdīgi: savu mūžu neesmu bijis burvis, tā ka man nekad neatrast kausu un netikt ārā no šā pagraba! Tikai trīs dienas vairs atlicis dzīvot, un tad beigas klāt.»

Bet man jums jāsaka, ka karaļa kausu bija nočiepuši trīs galma pāži, un sagadījās tā, ka karalis tieši viņiem uzdeva nest pēc kārtas uz tumšo pagrabu burvim ēdienu.

Nelaimīgais Frančo augu nakti neaizvēra acu. Bet tad atausa pirmā diena, un pirmais pāžs atnesa uz tumšo pagrabu azaidam pilnu bļodu ķiploku viras. Frančo nu bija skaidrs, ka pienācis pirmās dienas rīts, tālab viņš bēdīgā balsī iesaucās:

Nu jau pirmais pienācis

Bet, kur kauss, — kas pasacīs?

Taču zaglim jau cepure deg uz galvas: viņš domā, ka Frančo skaita nevis rītus, bet viņus — zagļus. Izbijies līdz nāvei, viņš atskrēja pie saviem biedriem un saka:

— Esam pagalam! Burvim jau zināms, ka mēs trijatā nozauši kausu, un viņš mani nosauca par pirmo zagli!

Bet abi pārējie pāži tikai pasmējās.

Kad atausa otrā diena, gūsteknim ēdienu nesa otrais pāžs. «Nu ir klāt arī otrās dienas rīts!» Frančo nodomāja, izdzirdis nākam pāžu, un talab vel bēdīgākā balsī iesaucas:

Vai man mirt būs akurāt,

Re, no trim jau otrais klāt!

Nav labi!» nosprieda otrais pāžs, izdzirdis «Rādās, no tiesas burvim ir viss zināms.»

Pāžs atgriezās pie saviem draugiem un saka:

— No šā vira nekas nav noslēpjams: viņš mani nosauca par otro zagli!

Kad atausa trešā diena, gūsteknim ēdienu nesa trešais pāžs. Viņš vairs nešaubījās, ka Frančo ir visīstākais burvis. Turpretī Sienāzis, ieraudzījis ierodamies pāžu, saprata, ka drīz beigas klāt, un tālab, pagalam izmisis, iesaucās:

Būt vien jāmirst — neko darīt:

Atnācis jau trešais arī!

Un notika tas, ko Frančo nekādi nebija gaidījis: zeltā un brokātā tērptais karaļa pāžs nokrita viņam pie kājām un ar asarām acis atzinās, ka dārgo kausu esot nozadzis viņi ar saviem biedriem, un nozvērējās, ka tūliņ — uz karstām pēdām — kausu atnesīšot, piedevām vēl apveltīšot burvi ar dārgām dāvanam, lai tikai tas šos nenododot.

Necik ilgi, karalis jau liek atvest burvi.

Pārmēru lepns un augstprātīgs, lēnām kājas cilādams, karaļa pils zāle ieklunkuro mazais Frančo un apstājas troņa priekšā.

— Saki nu, Frančo: vai atradi zagli? — karalis bargi vaicā. Frančo, noslēpumaini smaidīdams, atbild:

— O, diženais senjor karali! Es redzu cauri zemei un cauri visām sienām, un atrast zagli man ir tīrais nieks, bet nosaukt viņa vardu liedz mana iedzimtā augstsirdība. Man krūtīs ir pārlieku laba sirds, lai kādam sagādātu nepatikšanas. Bet par dārgo kausu varu teikt, ka tas atrodams vieglāk par vieglu. Un jūsu augstība varēs to saņemt no manām rokām, tiklīdz pavēlēs.

Pabeidzis runu, Sienāzis ceremoniāli palocījās, bet karalis, degdams nepacietībā, iesaucās:

— Tad saki: kur ir kauss? Dodu savu karaļa goda vārdu, ja to atgūšu, apžēlošu visus pasaules ļaundarus, bet tevi, burvi, pasludināšu par mūsu karaļvalsts visgudrāko no gudrajiem!

Sienāzis izslējās visā savā mazaja augumā, cik varēja, un, svinīgi pamājis ar roku, pavēlēja:

— Sulaiņi! Tūliņ nokāpiet tumšajā pagrabā, kur es trīs

dienas un trīs naktis būru un pesteļoju, meklēdams rokā zagļus, un atnesiet šurp karaļa kausu!

Sulaiņi teciņus metās uz pagrabu. Tur no tiesas atrada dārgo kausu un atnesa to karalim.

— Jā, nav vārdam vietas: tu esi dižens burvis, zīlnieks un gaišreģis! — satvēris rokas kausu, sajūsminātais karalis iesaucās. — Es ieceļu tevi par galma pirmo gudro un par pirmo karaļa padomdevēju!

To pateicis, karalis apskāva blēdi. Un tā Frančo Sienāzis kopš šās dienas kļuva par karaļa labāko draugu. Karalis it neko neiesāka, iepriekš neapspriedies ar savu gaišreģi, un nevienu brītiņu nespēja iztikt bez sava mīļā padomdevēja. Šī pārlieku lielā cieņa, ko karalis parādīja Frančo, darīja klibo vīreli nemierīgu. Lai cik viņš bija izveicīgs, tomēr ne bez pamata baidījās ka beigu beigās karalis var sagudrot viņam tadu uzdevumu, ko atrisināt nepalīdzēs nekāda viltība.

Tā arī notika.

Kādu vakaru, pastaigādamies ar savu burvi pa pils dārzu karalis sadomāja vēlreiz pārbaudīt sava padomdevēja burvestības spējas.

Viņš ne no šā, ne no tā burvim vaicāja:

— Ja tu esi tik tiešām īsts burvis, tad atbildi: ko es patlaban turu saujā?

Nelaimīgais Frančo vai stīvs palika aiz bailēm. Nu bija noticis tas, no kā viņš visu šo laiku bija baiļojies: tagad nāks dienas gaismā visas viņa blēdības un karalis liks viņu pakārt uz laukuma pils priekšā. Kur nu viņam uzminēt, ko karalis patlaban tur saujā! Saķēris galvu, burvis izmisīgi ievaimanajās:

Nu tev pietiks jokus dzīt,

Sprukās esi, Sienāzīt!

— Sienāzītis? — karalis sajūsmā iesaucās un pavēra plaukstu vaļā. Frančo paskatījās un neticēja pats savam acīm: no karaļa plaukstas nolēca zemē tik tiešām īsts sienāzītis. Burvis bija glābts.

Bet sajūsminātais karalis runāja tālāk:

— Vari man lūgt, ko vēlies. Vari lugt kauču pusi no karaļvalsts, neko tev neliegšu!

Taču līdz nāvei pārbiedētajam burvim prata bija tikai viena doma: kā ātrāk tikt no pils prom? Tālab viņš krita karalim pie kājām un lūgšus lūdzās:

Lūgums šāds, ja lūgt man klājas:

Ļauj man ātrāk doties mājās!

Karalis gan gribēja Frančo vēl pierunāt kādu laiciņu padzīvot pilī, tomēr burvis nebija pielaužams. Neko darīt, karalim nācās piekāpties. Uz atvadām viņš savu burvi apveltīja ar dārgām dāvanām un tad atlaida mājās.

Kopš tā laika Frančo Sienāzis nekad vairs nenodarbojās ar pesteļošanu. Lai nu kam, bet viņam gan bija labi zināms, ka zīlēšana un blēdīšanās viena no otras nav šķiramas — tās ir tikpat kā divas māsas. Un blēdīšanas agri vai vēlu aizvien ņem ļaunu galu.

Skudriņa

Vienreiz pa ceļu tecēja melnā Skudriņa un pie liela, pelēka akmens atrada mazu kapara grasi.

Skudriņa bija laba saimniece — to zināja visa pilsēta. Viņa pacēla vara grasi un sāka gudrot:

— Ko lai nopērku par šo naudu? Kazi, ciedru riekstus? Nē, nepirkšu vis riekstus: tos nevarēšu pārkost. Labāk pirkšu saldensaldu firziķi.

Tomēr Skudriņa arī firziķi nenopirka, jo, pārlikusi prātā, sagudroja ko labāku: aiztecēja uz bodi un sapirkās sarkano smiņķi. Skudriņa nopūderējās, iezieda vaigus sarkanus, saposās, kā nu mācēja, un apsēdās pie lodziņa, lai citi viņu apbrīno. Viņa bija daiļāka par ziedošo aprīļa mēnesi, jautrāka par tamburīnu, un visi, kas gāja lodziņam garām, nespēja vien nopriecāties par skaisto, melno Skudriņu ar sārtajiem vaidziņiem.

Iet garām lodziņam vērsis un saka:

— Mū! Skaistulīt Skudriņ, nāc pie manis par sievu!

Skudriņa tam vaicā:

— Vispirms pasaki: kā tu mani mīli?

— Mmū, mmū, mmū! — iebaurojās vērsis un tik pārlieku skaļi, ka Skudriņa pārbīlī aizspieda ar ķepiņām abas ausis.

— Nē, es neiešu pie tevis par sievu: tu pārāk briesmīgi bauro! — pārbiedētā Skudriņa sīkā balstiņā sacīja. — Ej vien tālāk savu ceļu.

Vērsis aizgāja. Necik ilgi, garām lodziņam skrien suns. Viņš apstājas lodziņa priekšā un, platām acīm raudzīdamies skaistulē, saka:

— Vau! Skaistulīt Skudriņ, nāc pie manis par sievu!

— Tad vispirms pasaki: kā tu mani mīli? — Skudriņa atkal vaicā.

— Klau, tā: vau, vau, vau!

Un suns tik pārlieku skali iesāka riet, ka Skudriņa atkal jās un iesaucās:

— Ej vien, bļāvēj, savu ceļu tālāk!

Tā Skudriņa izrīkojās ar runci, vepri un gaili, jo runcis pārlieku nejauki ņaudēja, vepris nepanesami baisi urkšķēja, bet gailis neciešami griezīgi dziedāja. Kas zina, tā Skudriņa arī būtu palikusi bez līgavaiņa, ja lodziņa priekšā neparādījies Ratoperess — sprigans pelēns.

Senjors Ratonperess augumā bija stalts un šmaugs. Tiesa ne pārāk liels, toties īsts skaistulis: muguriņa pelēka jo pelēka, ķepiņas arī pelēkas. Bez tam viņš bija pieklājīgs un mazdrusciņ kautrīgs. Pelēns pameta acis lodziņā, paskatījās uz skaistuli un, kauču no dzimšanas nevarēja lepoties ar sevišķu apķērību, tomēr tūliņ saprata, ka Skudriņa ir daiļāka par ziedošo aprīli un mīļīgāka par pavasara saulīti. Viņš cieši jo cieši raudzījās skaistulē ar savām apaļajām ačelēm, kustināja pelēkās ķepiņas, taču aiz kautrības nespēja izteikt ne vārda.

Tad Skudriņa pati, kurai pieklājīgais un kautrīgais senjors Ratonperess bija ļoti pa prātam, viņam vaicāja:

— Saki nu: kā tu mani mīli?

Un pelēns iepīkstējās tik klusā un maigā balstiņā, ka Skudriņa aiz prieka iesmējās un iedziedājās:

Mana sirds ir kā spogulis rāms,

Kura atspulgā viss saskatāms.

Tajā raugies tu, pelēn, jo maigs:

Pretim lūkosies tavs paša vaigs!

Un viņa pastiepa savam izredzētajam melno ķepiņu.

Tā viņi sāka dzīvot kopā un bija tik neizsakāmi laimīgi, ka otrus tādus neatrast zem mūsu skaistajām, saulainajām debesīm.

Bet tad vienudien žiglā Skudriņa devās uz tirgu, lai svētku reizei nopirktu divus kausus saldā plūmju vīna. Senjors Ratonperess palika mājā un ķērās gatavot no gaļas, burkāniem un pākšu pipariem gardumgārdu, karstu viru. Tā kā pelēns nebija diez cik veikls pavārs, Skudriņa pirms aiziešanas viņam visu smalki jo smalki paskaidroja, kas un kā darāms: kā jāsasmalcina saknes, kā jāsagriež gaļa, kā jā uz liek uz uguns katls, pie tam vēl stingri jo stingri piekodināja, lai nemaisa viru ar mazo un īso karoti, bet paņem lielo — to ar garo kātu, citādi, kas zin, ka tik nenotiek nelaime. Taču, jāsaka, mazais Ratonperess bija dikti aizmāršīgs. Viņš sasmalcināja saknes un sagrieza gaļu, tad uzlika uz uguns katlu, bet, kad vira sāka vārīties, gribēja to pamaisīt, lai biezumi nepiedeg, un, zināms, paņēma mazo karoti ar īso kātu. Uztupies uz katla malas, pelēns noliecās, lai aizsniegtu viru un to pamaisītu, bet īsā karote nesniedza katla dibenu. Viņš noliecās vēl vairāk, cik tikai varēja, un — tavu nelaimi! — iekrita dziļajā katlā kā akā.

Tikmēr žiglā Skudriņa, nopirkusi pusdienām divas krūzes saldā plūmju vīna, priecīga kā kastaņetes, atgriezās no tirgus mājās un pieklaudzināja pie durvīm. Bet neviens neatsaucās. Viņa pieklaudzināja stiprāk, arī šoreiz neviens neatvēra. Izbijusies Skudriņa aizskrēja pie kaimiņienes un palūdza ielaist viņu iekšā, lai no šomāju pagalma pa jumta kori ietiktu savā namiņā. Bet kaimiņiene viņu neielaida. Nu Skudriņai vajadzēja skriet, ko māk, uz pilsētu pēc atslēdznieka. Atslēdznieks ieradās un atmūķēja durvis. Skudriņa aši metās uz virtuvi. Tur viņa atrada katlu, katlā — viru, bet virā — mazo karoti ar īso kātu, taču Ratonperesu nekur neatrada, lai meklēja kā meklēdama.

Skudriņa aiz bēdām rūgti jo rūgti ieraudājās. Te atlaidās sarkanirbīte un vaicā:

— Saki, Skudriņ: kāpēc tu tik dikti raudi?

Un Skudriņa atbildēja:

— Es raudu tāpēc, ka viras katlā noslīka mans Ratonperess!

To pateikusi, Skudriņa ieraudājās vēl gaužāk.

— Tad es, sarkanirbīte, aiz bēdām cirtīšu nost savu īso knābīti! — irbīte iesaucās un sāka cirst knābīti.

Te garām laidās baložmātīte. Ieraudzījusi sarkanirbīti cērtam nost savu īso knābīti, tai vaicāja:

— Saki, mīļā irbīt: kāpēc tu cērt nost savu īso knābīti?

Sarkanirbīte atbildēja:

— Tāpēc, ka karstā viras katla noslīka Ratonperess; tāpēc, ka viņa sieva Skudriņa aiz bēdām raud gaužas asaras.

— Tad es arī aiz bēdām cirtīšu nost savu astīti! — baložmātīte sacīja un sāka cirst nost savu balto astīti.

Te pie baložmātītes atlidoja balodis un vaicā:

— Saki, baložmātīt: kāpēc tu cērt nost savu balto astīti?

Baložmātīte atbildēja:

— Tāpēc, ka karstā viras katlā noslīka Ratonperess; tāpēc ka viņa sieva Skudriņa aiz bēdām raud gaužas asaras; tāpēc, ka sarkanirbīte aiz bēdām cērt nost savu īso knābīti. Tāpēc es arī cērtu nost savu balto astīti!

— Tad es aiz bēdām metīšos skaidrajā strauta ūdenī! izmisis iesaucās balodis un aizlaidās uz strauta pusi.

Bet strauts, ieraudzījis balodi tik bēdīgu, vaicāja:

— Saki, balodi: kāpēc tu gribi mesties mana ūdenī?

Balodis raudošā balsī atbildēja:

— Tāpēc, ka karstā viras katlā noslīka Ratonperess; tāpēc, ka Skudriņa aiz bēdām raud gaužas asaras; tapec, ka sarkanirbīte aiz bēdām cērt nost savu īso knābīti, bet baložmatīte — savu balto astīti. Tāpēc es arī, strautiņ, gribu noslīcināties tavā skaidrajā ūdenī.

— Tad es aiz bēdām raudāšu dzidrām, gaišām asarām! — strautiņš iesaucās un ieburbuļojās tik sērīgi un bēdīgi, ka likās, ūdens vietā tecētu visrūgtākās asaras.

Te pie strautiņa atskrēja princese — jaunā karaliene. Viņa pieliecās pasmelt savā dārgajā krūzē ūdeni un pēkšņi ieraudzīja, ka strautiņš raud rūgtas asaras. Princese tūdaļ vaicāja:

— Saki, strautiņ: kāpēc tu tik gauži raudi?

Strautiņš ieburbuļojās vēl gaužāk un atbildēja:

— Tāpēc, ka karstā viras katlā noslīka Ratonperess; tāpēc, ka Skudriņa aiz bēdām raud gaužas asaras; tāpēc, ka sarkanirbīte aiz bēdām cērt nost savu īso knābīti, bet baložmātīte — savu balto astīti; tāpēc, ka balodis aiz bēdām grib noslīcināties manā ūdenī. Tāpēc es arī raudu rūgtām, dzidrām asarām.

— Tad es aiz bēdām sadauzīšu savu dārgo krūzi! — princese iesaucās un meta pret akmeņiem savu krūzi.

Krūze saplīsa, tik skaļi un skanīgi trinkšķēdama, ka mazais, pelekais senjors Ratonpress tai pašā mirklī izlēca no karstās viras katla un no jauna satikās ar savu mīļoto Skudriņu.

Skudriņa pārstāja raudāt.

Irbīte parstāja cirst savu iso knābīti, bet baložmātīte — savu balto astīti.

Un balodis nenoslīcinājās strautiņā.

Un strautiņš neiztecēja dzidrās asarās.

Vienīgi princese nespēja atgūt savu dārgo krūzi.

Tad Skudriņa sacīja vīram:

— Vai tu re, kas tevis dēļ izcēlās par satraukumu! Citreiz proties būt uzmanīgāks — nemaisi viru ar īso karoti!

Un abi atkal sāka dzīvot tik mīļi un saticīgi kā neviens cits zem mūsu jaukās un mīlīgās saules. Ne jau velti Skudriņa bija atradusi pie lielā, pelēkā akmens savu laimīti — mazo un spožo vara grasīti.

Karlanko

Reiz dzīvoja kaza. Viņa bija krietna bērnu māte un audzināja trīs spriganas, ņipras kaziņas. Bet kaziņas, jāteic, bija pārlieku lielas nerimšas — tīrais posts! Un tomēr kaza viņas mīlēja no visas sirds. Sakiet, kā lai nemīlē, ja jaunās kaziņas bija tikpat staltas augumā kā māte, tikpat baltu, spodru vilnu un lēkāja vēl veiklāk un žiglāk nekā pati kaza!

Kādu dienu kaza devās kalnos. Viņa ilgi klīda pa kalnu nogāzēm, meklēdama kaziņām sulīgu zālīti. Pēdīgi nogurusi nokāpa pie strauta padzerties, un te viņa ieraudzīja, ka strauta ūdenī slīkst lapsene. Tās spārniņi jau bija tik stipri samirkuši, ka nabadzīte vairs nespēja pacelties gaisā, bet straume viņu rāva iekša mutuļos un nesa aizvien tālāk un tālāk projām.

— Mē-ē! — ieblējās kaza. — Turies, mīļā lapsenīt! Es tev tūdaļ steigšos palīgā!

Kaza nolauza krastmalas krūmos zaru un pastiepa to pretī lapsenei. Lapsene uzrāpās uz zara, atvilka elpu un solīti pa solītim izķepurojās ārā no strauta.

Tikusi krastā, lapsene nopurinājās, izpleta sparniņus un, pacēlusies gaisā, priecīgi iespindzās:

— Ž-ž-ž! Paldies tev, kaziņ, par tavu labo sirdi! Šoreiz tu izglābi mani, bet citreiz, kazi, tev noderēs mana palīdzība. Paskaties šurp: vai redzi tur — kalna galā vecas mūra drupas? Tās sagāzis un izdrupinājis vējš. Tagad tur atrodas mūsu lapseņu klosteris. Atnāc pie mums ciemos. Tiesa, mēs dzīvojam trūcīgi, nevarēsim tevi pacienāt, kā klājas. Pat mūsu celles nav izbalsinātas, jo nav naudas, par ko nopirkt kaļķus. Un tomēr ja ar tevi atgadās kāda nelaime, nāc droši pie mums un pavaicā pēc klostera priekšnieces. Priekšniece — tā esmu es! Tātad norunāts, kaziņ?

To pateikusi, lapsene aizlidoja prom, mezdama gaisā lok lokus un jautri dziedādama:

Z-ž-ž! — zumēdama

Apkārt gaisā lidinos.

Ž-ž-žl — zumēdama

Steidzos katram palīgos…

Droši varēja teikt, ka lapsenei lidināties pa gaisu un bezrūpīgi spindzēt bija daudz tīkamāk nekā peldēties strauta mutuļojošos ūdeņos.

— Mē-ē! — kaziņa atsaucās un gribēja lapsenei patencināt par labajiem vārdiem, taču tā jau bija gabalā.

Kaza atgriezās mājās, pabaroja bērnus ar svaigu zālīti un, kad atausa otras dienas rīts, no jauna sāka rosīties pa saimniecību.

— Manas mīļās meitiņas, — viņa sacīja kaziņām. — Es tagadiņ iešu uz tuvējo birztalu pēc malkas, bet jūs palieciet mājās. Tikai pieraugiet, esiet piesardzīgas: pa kalniem un lejām klaiņo ļauns ragains vērsis Karlanko. Drošības labad aizbultējiet durtiņas ar visām bultām un nevienu iekšā nelaidiet! Kad es pārnākšu, nodziedāšu jums šādu dziesmiņu:

Mē-ē, mč-ē, mē-ē, meitiņas,

Atveriet man durtiņas!

Izdzirdušas manu dziesmiņu, varat droši vērt durtiņas vaļā bez kādām bailēm.

To pateikusi, kaza aizgāja uz birztalu pēc malkas.

Tiklīdz vecā kaza bija prom, pie durtiņām atskanēja klauvēšana.

— Kas tur ir? — kaziņas vaicāja un pretī izdzirda skaļu balsi, tādu kā jauna vērša baurošanu:

Mū, mū, es jūs badīšu.

Kājām smiltīs samīšu!

Atveriet durtiņas! Tas esmu es — Karlanko!

Bet kaziņas vērsim neatvēra vis. Viņas droši tam uzsauca:

— Ver vien vaļā pats, dauzoņa!

Niknais vērsis Karlanko tad arī ņēmās gāzt durtiņas laukā.

Gāza, gāza, turpat vai ragus un nagus aplauza, tomēr iekšā netika, jo paklausīgās kaziņas bija aizbīdījušas priekšā visas bultas, kas bija pietiekami stipras un izturīgas.

Karlanko tapa nikns ne pa jokam un nelabā balsi iebaurojās:

— Nu, piesargieties! Drīz es atkal atgriezīšos, tad ar jumss: izrēķināšos!

Un aizbizoja prom. Bet otrā rītā, kā bija solījies, līdz ar gaismiņu bija klāt. Viņš paslēpās krūmos netālu no kazas mājiņas un visu smalki noskatījās un noklausījās. Karlanko redzēja, kā kaza atvadījās no savām meitiņām, dzirdēja, kā viņa dziedāja tām dziesmiņu. Un, tiklīdz kaza bija prom, viņš pieklaudzini pie durtiņām un smalkā kazas balstiņā iedziedājās:

Mē-ē, mē-ē, mē-ē, meitiņas.

Atveriet man durtiņas!

Kaziņas domāja, ka pārnākusi māte, atvēra durtiņas un priekšā ieraudzīja nikno Karlanko!

— Āreče, nu jūs esat man rokā! — vērsis iebaurojās nelabā balsī un metās kaziņām virsū. Bet izmanīgās kaziņas neapjuka: viņas cita pēc citas ņipri vien uzskrēja pa pieslietajām trepītēm istabaugšā, uzvilkdamas līdzi arī trepītes, lai Karlanko netiek viņām klāt, un tur palika klusas kā pelītes. Karlanko aiz dusmām iebaurojās vēl niknāk: un, sakiet, kā lai nenoskaišas, ja kaziņas nekādi nevar un nevar notvert! Viņš šņākdams un krākdams griezās pa istabu uz riņķi, ka grīda vien rībēja. Taču kaziņas, līdz nāvei pārbijušās, tupēja istabaugšā un gaidīja, kad beidzot pārnāks māmiņa.

Mē-ē, mē-ē, mē-ē, meitiņas.

Atveriet man durtiņas! —

pēdīgi atskanēja kazas balss pie mājiņas durvīm. Un visas trīs kaziņas no istabaugšas atsaucās:

— Māmiņ, mēs nevaram tev atvērt durtiņas, jo istabā ielauzies niknais Karlanko!

To dzirdēdama, kaza nometa malkas klēpi pie sliekšņa un pati aizskrēja kalnos pie vecām mūra drupām, kur čaklās lapsenes bija iekārtojušas savu klosteri. Kaza joza ātrāk par gaismas staru, un saulīte vēl nebija nogājusi, kad jau pieklaudzināja pie vecās mūra sienas.

— Kas tur dauzās tik vēlā vakara stundā? — iespindzās aiz durvīm lapsene mūķene — veļas mazgātāja.

— Tā esmu es — kaza no ielejas!

— Ej vien savu ceļu tālāk! — mūķene spindzēdama atsacīja. — visas mūsu lapsenes mūķenes jau sen devušās pie miera.

Bet kaza negāja vis prom.

— Atveriet! — viņa ieblējās, cik nu skaļi varēja. — Ja neatvērsiet, ar ragiem sabadīšu un izārdīšu visas jūsu celles!

Lapsene — veļas mazgātāja, to izdzirdusi, dikti pārbijās un pasauca klostera priekšnieci. Priekšniece drīz vien iznāca ārā no savas celles, un kaza ar asarām acīs viņai visu izstāstīja, kas un kā.

— Z-ž-ž! — zumēdama

Steidzos katram palīgos! —

lapsene iespindzās un bez kavēšanās lidoja kazai pakaļ uz ieleju.

Ļaunais vērsis bauroja un ārdījās pa iekšu, ka grīda rībēt rībēja, tomēr lapsene neizbijās. Viņa ielīda pa atslēgas caurumu istabā un ņēmās dzelt ļauno vērsi. Viņa dzēla tam acīs, degunā, ausīs — visur, kur vien tika klāt. Karlanko aiz sāpēm iebaurojās vēl briesmīgāk un metās bēgt, ko kājas nes. Viņš tā nesās pa akmeņaino ceļu, ka dzirksteles šķīda no kāju apakšas. Bet kaza ar savām kaziņām nolūkojās viņam pakaļ un smējās no visas sirds.

Reiz pa taku gāju

Es uz savu māju.

Redzu — priekšā būdiņa.

Piedauzu pie lodziņa.

Ganiņš ielaiž mani iekšā,

Ceļ man kazas sieru priekšā.

Ņemu krietnu gabalu,

Divi daļās sadalu.

Viena dala man.

Otra daļa tev:

Man — par stāstīšanu.

Tev — par rātnu klausīšanos.

Medus pods

Grūti izstāstīt, cik aizkaitināta jutās senjora lapsa, kad viņas vecās būdiņas priekšā, kas patiesībā nebija nekāda būdiņa, bet parasta lapsas ala, senjors vilks uzcēla sev jaunu skaistu pili. Taču sen zināms, ka lapsa, viltniece, ir pārmēru ziņkārīga. Un, kad senjors vilks viņu ielūdza ciemos apskatīt šā jauno pili, viņa bez liekas gudrošanas ielūgumu pieņēma.

Vilks bija varen papūlējies. Viņa pilī netrūka ne viesu zāles, ne guļamistabas, pat ne virtuves. Taču lapsai vislabāk patika pieliekamais. Kā visa te tikai nebija! Galvenais, te lielā krājumā glabājās visvisādi gardumi: mandeles, bumbieri, vīnogas.

Lapsa — kas nu to nezina! — ir varen kāra uz saldumi Kad bija izokšķerējusi visus kaktu kaktus, apostījusi visus pieliekamā krājumus, viņa vilkam sacīja tā:

— Senjor kūmiņ, tev tomēr trūkst vienas mantas.

— Kādas tad?

— Medus podal

Lapsai dikti garšoja medus. Viņa zināja, ka nekā saldāka par medu visā pasaulē vairs nav.

— Tev taisnība, — vilks atzinās.

Tieši tobrīd gar pils logiem gāja garām medus tirgotājs. Viņš dziedāja:

Bišu medus —

Saldum salds:

Tecināts

Un šūnās kalts!

Ai, kā lapsai patika šī dziesmiņa! Arī senjoram vilkam tā gāja pie sirds. Viņš, jāsaka taisnība, nepažēloja pusreāla, un pārdevējs viņam pietecināja pilnu podu smaržīga un garšīga medus. Vilks nolika podu pieliekamajā uz plaukta un lapsai sacīja:

— Tagad, lapsiņ, man visa ir atliku likām. Kad mana pils būs pilnīgi gatava, varēsim kopīgi pamieloties un iesvētīt manu jauno māju.

— Bet kad tad tu domā to iesvētīšanu rīkot?

— Drīz, pavisam drīz. Vēl tikai jānokrāso jumts, tad jāpiebūve lievenis, pēc tam jāuzceļ pilij apkārt mūra sēta …

«Redzams, tik drīz pie medus man netikt,» lapsa nosprieda un sagudroja senjoru viiku apvest ap stūri.

Jau otrā dienā viņa atkal bija klāt un vilkam saka:

— Senjor vilciņ, man pie tevis dikti liels lūgums. Man rados piedzimis puika, jāiet raudzības. Kazi, tu neatteiksies paauklēt manus lapsēnus, kamēr pati nebūšu mājās. Par to es tev no viesībām atnesīšu pīrāgu ar ievārījumu — krietni lielu gabalu.

— Lapsiņ kūmiņ, — vilks lūdzošā balsī sacīja, — es nemaz lāgā nezinu, kā lapseni auklējami.

— Tas gaužām vienkāršs darbs. Vispirms tu viņus pašūpo, tad nodziedi dziesmiņu. Viņi iemigs, un tev visas rūpes būs no kalda nost.

Vilks padomāja un bija ar mieru — aizgāja uz lapsas alu.

Bet lapsa nekur negāja: ielīda vilka jaunaja mājā, pārmeklēja visu pieliekamo — sabāza maisā gan bumbierus, gan riekstus, aizsniedzās arī līdz podam ar medu, kauču tas stāvēja pašā augšējā plauktā. Noēda no tā krietnu daļu un ar pilnu maisu aizjoza uz noru, kur gani ganīja lopus. Jautri gan lapsa pavadīja šo vakaru: viņa mielojās kopā ar ganiem, cienāja tos ar bumbieriem un riekstiem, bet gani viņu no savas puses pacienāja ar pienu un treknu aitas sieru.

Vilks pa to laiku tupēja tumšajā lapsas alā un auklēja viņas bērnus: kā vienu aizmidzina, tā otrs sāk raudāt; kā otru aizmidzina, tā pirmais pamostas. Nabadziņš pagalam nomocījās, līdz beidzot lapsa pārradās mājās.

— Kur tu, kūmiņ, tik ilgi biji?

— Tālu ceļu vajadzēja mērot. Mani radi dzīvo pie strauta aiz mandeļkoku birztalas. Un viesu tur bija — bez skaita! Un cik jauks puika šiem piedzimis!

— Kā tad puiku nokristīja?

Lapsa atbildot iedziedājās:

Godam ēsts un dzerts tur tika,

«Ietukšīts» — tam vārdā lika!

Vilks izbrīnījās:

— Šādu vārdu es savu mūžu neesmu dzirdējis!

— Zināms, ka neesi. Tas, vilciņ, nav parasts vārds — tādu tikai retu reizi gadās dzirdēt.

— Bet kur pīrāgs ar ievārījumu?

— Ceļā strazdi uzbruka un apēda.

Vilks noskaitās gan uz strazdiem, gan uz pašu lapsu un saka:

— Iznāk, ka par pliku velti es cauru vakaru alā sabiju, tavus bērnus auklēdams?

Un aizgāja, ne ardievas nepateicis. Aizgāja taisnā ceļā jumtu krāsot.

Pagāja dažas dienas, un lapsai no jauna sakārojās saldā medus. Viņa atkal aizgāja pie vilka un saka:

— Senjor vilciņ, esi žēlīgs un izpalīdzi: man rados piedzimusi meitene, jāskrien raudzībās. Paauklē manus bērniņus, kamēr pati nebūšu mājās!

— bet vai pīrāgu atnesīsi?

— Atnesīšu, pat veselus divus!

Muļķa vilks atnāca lapsas alā un cauru vakaru auklēja lapsas bērnus. Viņam pārlieku bija sagribejies pīrāga. Taču lapsa tikmēr atkal ielīda vilka pieliekamajā, noēda krietnu pusi no medus un ar ganiem līksmi jo līksmi padzīvojas. Atgriezās mājās gaužām vēlu.

— ak, beidzot tu pārradies! — vilks dusmīgs viņu sagaidīja. — nu, stāsti: kādā vārdā meiteni nosauca?

Lapsa atbildot iedziedājās:

Meitenīte ļoti glīta,

Nosauca to — «Pustukšīta»!

Vilks izbrīnījās vēl gaužāk.

— Tāda vārda nu gan nav!

Bet viltīgā lapsa šim atbild:

— Tas ir visjaunākais vārds, nesen izgudrots.

— Dod šurp pīrāgus!

— Pa ceļam ķivuļi uzbruka un tos apēda.

Vilks noskaitās vēl diženāk. Un aizgāja taisnā ceļā lievenīti būvēt.

Pēc pāris dienām lapsa atkal klāt ar lūgumu.

— Vilciņ, paauklē manus bērnus!

— Kas nu šoreiz piedzimis? Meitene vai puika?

— Puika, puika! Tūliņās jāiet raudzībās! Es tev atnesīšu pilnu maisu pīrāgu!

To pateikusi, lapsa izvilka no azotes maisu un to parādīja vilkam.

— Tu mānies?

— Nemānos vis!

Atkal muļķa vilks noticēja lapsai, atnāca tās alā un auklēja lapsēnus. Bet viltniece lapsa tikmēr ielīda tāpat kā iepriekš vilka pieliekamajā un izēda visu medu, tad aizskrēja pie ganiem un tur līksmojās uz nebēdu. Atgriezās mājās vēlāk par vēlu.

— Kā nu veicas, vilciņ, ar auklēšanu?

Vilks nelabā balsī iebļāvās:

— stāsti labi ātri, kā bērnu nokristīja, un dod šurp maisu ar pīrāgiem — pusnakts jau klāt!

Nu ir visi nokristīti,

Puikam vārdā — «Iztukšītis»! —

lapsa iedziedājās.

— Kas par muļķīgu vārdu!

— Toties reti dzirdēts! Otra tāda nevienam nav!

— Un kur pīrāgi? Vai atkal ceļā uzbruka putni un apēda?

— Šoreizīt ne. Beķerim krāsns sagāzās — un visi pīrāgi sadega.

— Ak tu viltniece! — vilks iekaucās. — Nekad vairs tavā alā kāju nesperšu! — Un aizskrēja, ko kājas nes, taisnā ceļā uz mājām — mūra sētu ap pili būvēt.

Pagāja ne īss, ne garš laiciņš, un vilka pils beidzot bija gatava: jumts nokrāsots, lievenītis piebūvēts, sēta apkārt uzcelta — augsta un stipra, vārtiņiem priekšā atslēga. Vilks ij nedomā lapsu aicināt uz savas mājas iesvētībām.

Lapsa viltniece pati sāk klaudzināt pie vārtiņiem.

— Vai nebūtu laiks, senjor vilk, vārdu turēt — ielūgt kaimiņieni ciemos?

Vilks sētas viņā pusē atbild:

— Es tev sacīju, ka tavā alā vairs kāju nesperšu. Arī tev nekas nav meklējams manā mājā!

— Nu labi, — lapsa atbild. — Pēc pats aicināsi, bet es vairs nenākšu. Tikai pasaki: vai jumtu jau nokrāsoji?

— Nokrāsoju.

— Un lievenīti piebūvēji?

— Piebūvēju.

— Un sētu apkārt mājai uzceli?

— Uzcēlu, kā nu ne. Arī vārtiņus ietaisīju un piekāru tiem priekšā atslēgu, lai tu, lapsa, netiktu iekšā! — Bet vai vārtiņi viegli veras vaļā?

— Viegli gan.

— Vai pavisam viegli?

— Pavisam viegli.

— Bet tu man parādi!

Vilks pavēra vārtiņus, un lapsa — šmaukts — pa vārtiņiem iekšā, uzskrien uz lievenīša un saka:

— Saņem nu, saimniek, ciemiņu!

Vilkg redz, ka netikt vaļā no nolūgtās viešņas, un tā gribot negribot bija vien jāaicina lapsa iekšā. Vilks cēla galdā visu, kas tikai mājās atradās. Pacienājis kūmiņu ar visādiem, ēdieniem līdz sātam, pēdīgi noņēma no paša augšējā plaukta podu ar medu, uzlika to uz galda, tad nocēla vāku un aiz brīnumiem apstulba: podiņš tukšs!

— Kur tad medus? Ka tikai tu, kūmiņ, neesi to notiesājusi? Iesāki ar «ietukšīti», tad ar «pustukšīti» un pēdīgi ar «iztukšīt» — apēdi līdz pēdējai kripatiņai! Nu man skaidru, kas tev tie par radu bērniem!

— Rīma! Kārumnieks! — lapsa bruka vilkam virsū. — kā tev nav kauna mani apmelot! Pats izēdi medu, bet mani — nevainīgo — vaino!

— Piesargies, kūmiņ! Ka nu tu neesi vainīga? Esi gan! Es tūliņ iešu pie lauvas un iesniegšu tam par tevi sūdzību!

Abj strīdējās, strīdējās, līdz aiz pārmērīgās bļaušanas aizsmaka balsis. Pēdīgi lapsa vilkam sacīja:

— Prātīgāk būs, ja liksimies uz auss, senjor vilciņ. Rīt Izšķirsim, kurš vainīgs.

Vilks bija ar mieru. Likās nosnausties. Lapsa skatās: saimnieks jau krāc, Viņa lebaza ķepu medus poda, izgramstīja visu medu, kas tur vel bija saskribināms, un apzieda vilkarn purnu. Bet no rīta šo modina:

— Celles nu, vilciņ, augšā, gana tev sust! Āre, kas par nekauņu! Paskaties tev viss purngals ar medu!

Vilks aplaizījas — patiesi purngals ar medu!

— Piedod, kūmiņ, — viņš sacījha, — esmu vainīgs. Tikai to gan varu apzvērēt, ka nekādi neatminos, kā tas man gadījies.

Un tā abi izlīga.

Bet vilks vēl līdz šai baltai dienai nespēj saprast: pa kuru laiku viņš izēdis savu medus podu?

Ki-ke-ri-k ū

Kalnos reiz dzīvoja kāds vīrs. Viņam piederēja maza mājiņa un liela saimniecība, kura bija sprogvilnas aitas, treknas cūkas, žigli baloži, čaklas vistiņas un gailis dons Pedro.

Dons Pedro bija dižen liels un skaists gaili». Viņš augas dienas lielmanīgi pastaigajās pa pagalmu, lepodamies ar savām krašņajām un zeltainajam spalvām, bet rītos cēlās augšā agrāk par citiem un, uzlaidies uz sētas, pirmais sveica sauli.

— Ki-ke-ri-kū! — viņš, locīdams balsi, skaļi dziedāja, un viņam pretim atsaucās visi parējie ciema gaiļi.

Dons Pedro no tiesas dziedaja skaisti, varētu teikt — pat brīnišķīgi. Un cik sārta viņam bija sekstlte! Un cik daiļi pieši! Vardu sakot, otru tik varen izskatīgu gaili neatrast visa apkaimē. Tāpēc viņa saimnieks to nesauca vienkarši par Pedro, bet gan par donu Pedro, kā mēdz godāt tikai ievērojamus kungus un augstas kārtas senjorus.

Taču donam Pedro ar šādu slavu nebija gana — viņš viendien izgāja pa pagalma vārtiņiem un aizsoļoja pa ieleju taisnā ceļā uz mežu; sak, lai arī tur visi paskatās, cik es esmu daiļi gailis, un paklausās, cik man skanīga balss.

Kā par nelaimi, mežā viņu pamanīja senjora lapsa. Slēpdamas aiz krūmiem, viņa zagās gailim pa pēdām, bet, tā kā bija pārlieku izbadējusies, neievēroja vajadzīgo piesardzību. Gailis šo pamanīja, savicināja spēcīgos spārnus un — spurki! — uzlaidās tuvējā koka galotne.

šis koks bija milzīgi liels korķozols. Tā lapu virsas spīdēja kā nolakotas, bet apakšas atgādināja mīkstu, peleku samtu, un lapas auga tik cieši cita citai blakam, ka lapsa to biežņā izlaida no acīm savu laupījumu. Veltīgi viņa grozīja purniņu te pa labi, te pa kreisi, veltīgi ostīja zemi un šaudījās šurpu turpu starp kokiem: no gaiļa ne smakas — tas bija izkūpējis kā rīta migla. Tagadiņ lepnajam donam Pedro derēja kādu brīsniņu patupēt kokā klusam kā pelītei, kamēr viltniece lapsa aizskrien uz savu alu bešā. Bet vai nu lielmanīgais Pedro to pratīs! Viņš izpleta spārnus, izstiepa kaklu un pilnā rīklē iedziedājās:

— Ki-ke-ri-kū! Klausieties visi, cik man skanīga un jauka balss!

Mežā tomēr nebija tāda iemītnieka, kas spētu dona Pedro māku novērtēt pēc nopelniem. Toties lapsa, izdzirdusi gaiļa dziedāšanu , tai pašā mirklī pacēla galvu augšup un pa lapu starpu pamanīja dailuli Pedro. Viņš tupēja pašā ozola galotnē, unu viņa sārtenās, zeltainās un zaļganzilas spalvas mirdzēja saulē kā vizoši dārgakmeņi. Nav vārdam vietas, Pedro bija daiļākais gailis visā apkaimē!

— Un, jādomā, arī visgardākais! — viltniece lapsa no sprieda, rīdama siekalas. Bet viņa nezināja, kā tikt gailim klāt: rāpties pašai kokā vai mēģināt gaili nomānīt lejā?

Lapsa apgāja vienreiz kokam apkārt, apgāja otrreiz, tad notupās uz pakaļkājām un, lūkodamās uz lepno Pedro, saldā balstiņā ierunājās:

— Nebaidies no manis, gailīt! Tu esi tik brīnum skaists! Laidies droši no koka lejā un parādies man tuvāk!

Tomēr gailis neatsaucās, tikai cieši raudzījās uz lapsu ar savu apaļo actiņu.

— Parādies nu, skaistulīt, man tuvāk! — lapsa glaimojošā balsī runāja. — Mēs abi kopā iesim pastaigāties un būsim labi draugi.

Gailis klusēja, kā klusējis. Viņš dzirdēja gan lapsas saldo balstiņu, bet redzēja arī viņas asos zobus.

— Laidies nu lejā, gailīt! Es tev pastāstīšu pasaciņu!

Dons Pedro, protams, zināja, ar ko beidzas lapsas pasaciņas, un tālab, papurinājis sekstīti, prātīgi atbildēja:

— Pazemīgi pateicos tev, senjora lapsa. Es nelaidīšos vis lejā pie tevis, kauču tu lūgtos mani, ceļos krizdama. Un neklausīšos tevi, kauču tu dziedātu man serenādi!

— Tatad tu atsakies kļūt man par draugul — lapsa pikti sacīja, jo viņai neganti kārojās nobaudīt gaiļa gaļu. — Nu labi. Tad es runāšu ar tevi citu valodu. Es nekur neiešu no šejienes tupēšu te caurām dienām un naktīm, kamēr tevi sāks mocīt izsalkums. Tad tu, miļo gailīt, pats gribot negribot nolaidīsies zemē. Un es tev parādīšu, ko nozīmē atraidīt manu draudzību!

Nabaga dons Pedro! Viņš nobijās ne pa jokam. Tomēr cik nu spēdams rāmā balsī lapsai atbildēja:

— Senjora, es nupat kā ieturēju pusdienas un tāpēc varu šeit tupēt,cik ilgi man pašam patiksies. Redzēsim, kuram pirmajam apniks gaidīt. Taču man tā vien rādās, ka tu pirmā neizturēsi izsalkumu un aizlaidīsies prom meklēt barību.

Lapsa saprata, ka gaili ne ar laipnību, ne draudiem nevarēs apvest ap stūri, tālab lielās dusmās iebļāvās:

— Nu tad es nocirtīšu koku — un tu nogāzīsies zemē!

Lapsa zināja, kas tai darāms. Viņa pieskrēja pie ozola un sāka to grauzt cik spēdama un velēt pa stumbru ar kuplo asti.

Skaidas pašķīda uz visām pusēm.

— Vēl, nu vēl mazdrusciņ! — lapsa sevi uzmundrināja. .— Eku, labi sokas! Vēl, vēl mazdrusciņ! …

Saprotams, ka milzīgais ozols ij nenodrebēja no lapsas cirtieniem, lai arī kā viņa pūlējās. Bet tieši tai brīdī mežā iemaldījās vējiņš. Ietrīsējās kokam lapas, sakustējās zari, un pārbiedētajam donam Pedro šķita, ka diženais ozols tik tiešām sāk šūpoties. Izvalbījis no bailēm acis, viņš ieķērcās nelabā balsī:

— Ki-ke-ri-kū! — un, savicinājis spārnus, pārlidoja uz blakus koku.

Lapsa arī te gaili nelika mierā. Viņa sāka grauzt otru koku, velēt pa tā stumbru ar savu kuplo asti un saukt:

— Piesargies, gailīt! Tūliņ koks gāzīsies zemē!

— Ki-ke! — gailis izbijās un pārlidoja uz trešo koku.

Lapsa tam pakaļ.

— Ki-ke! — gailis atkal sauca un lidoja tālāk. Lai kurā kokā viņš apmetās, lapsa tūdaļ bija klāt kā likts: grauza stumbru un sauca, cik skaļi spēdama:

— Uzmanies! Tūliņ koks gāzīsies zemē!

Tavu muļķa gaili! Vai nu lapsai pa spēkam nogāzi koku? Taču gailis bija tik pārmērīgi nobijies, ka bez kāda apdoma laidās un laidas no koka uz koku, līdz pagalam nogura un aizkusa. Nekada dziedāšana vairs lāgā nesanāca. Ta drīzāk izklausījās pēc nožēlojamas ķērkšanas.

— Ki-ki-kir-rr … — vispēdīgi noķērkstēja lepnais skaistulis Pedro, sarāvās kamolā un novēlās zeme no koka.

Senjora lapsa to tūliņ paķēra zobos un aizstiepa dziļāk meža biezoknī.

Tā tas bijis,

Tā tas būs:

Drošais allaž

Veiksmi gūs.

Bet, kas bailēs

Dreb un trīc,

Tam drīz gals nāk

Negaidīts.

Nekaunīgais putniņš

Sensenos laikos dzīvoja mazs, pelēks putniņš. Viņš lidoja pa birztalu birztalām, pa lauku laukiem, citreiz atlaidās arī dārzos, kur māju logu priekšā dziedāja savas dziesmiņas. Putniņš visur bija gaidīts viesis, jo viņa balstiņa skanēja apbrīnojami jauki, kā zvārgulīši. Ļaudis, izdzirduši viņa sudraba balstiņu, vēra logus vaļā un to sveicināja, teikdami:

— Labdien, senjor putniņ! — Vai arī: — Labvakar, dārgais dziedātāj! — Un pasvieda viņam sauju maizes drupaču.

Mazais putniņš lidoja, kur tikai sadomāja, vienīgi karaļa dārzā vēl ne reizes nebija bijis. Bet viņam pārlieku kārojās paskatīties uz skaistajām puķēm, kas tur ziedēja, un nodziedāt pašam karalim savu dziesmiņu.

«Redzēs, ar ko viņš mani pacienās,» putniņš prātoja. «Kazi, karalis ir devīgāks par visiem citiem cilvēkiem pasaulē?»

Un ta putniņš aizlidoja uz karaļa pili. Bet viņš vēl nebija lāgā pielidojis pie vārtiem, kad pretim izskrēja karaļa sulaiņi, neganti bļaudami:

— Trenciet prom šo nekaunīgo putnu! Kā tas uzdrīkstas rādīties karaja dārzā, pie tam tik parastā tērpā!

Un sulaiņi aizdzina projām mazo, peleko putniņu.

Tomēr putniņš nebija nekāds mazdūšelis. Viņš taisnā ceļā aizlidoja pie sava drauga skrodera, notupās viņa loga priekšā un skaļā balstiņā iečivinājās:

— Senjor skroderi, pašuj man kamzoli, kādu valkā karaļa galma ļaudis!

Un skroderis pašuva putniņam kamzoli no gaiši zila atlasa.

Tad putniņš aizlidoja pie vislabākā cepuru meistara, notupās viņam uz pleca un iesvilpojās:

— Senjor meistar, pagatavo man cepuri ar spalvu un malām — uz mata tādu, kādas nēsā karaļa galma ļaudis.

Necik ilgi, un cepure bija gatava.

Pēc tam putniņš aizlidoja pie senjora kurpnieka un palūdza to pašūt viņam garus zābaciņus ar papēdi un sudraba piešiem.

Kad visi apģērba gabali bija gatavi, pelēkais putniņš uzcirtās gaišzilajā kamzolī, uzlika savā mazajā galviņā platmali ar kuplo spalvu, kājās uzāva zābaciņus ar piešiem un, palūk vien, nemaz neizskatījās sliktāks par paradīzes putnu. Mazais putniņš aizlidoja uz karaļa pils dārzu, notupās koka zarā tieši karaļa balkona priekšā un skaļā balstiņā iedziedājās:

Nu man līdzās nobāl viss,

Arī dižais karalis,

Karalis,

Karalis!

Re, cik skaists man kamzolis!

Taču ietrāpījās tā, ka šai laikā viņa augstība senjors karalis ieturēja maltīti un nelikās ne zinis par mazo putniņu. Putniņš izmēģinājās gan šā, gan tā, dziedāja, cik vien labi varēdams, taču karalis tik un tā viņā neklausījās. Tomēr putniņš, kā mēs zinām nebija nekāds mazdūšelis. Viņš katrā ziņā gribēja parādīties karalim savā jaunajā tērpā. Viņš dziedāja un svilpoja vienu un to pašu dziesmiņu neatņemdamies, līdz viņa augstība senjors karalis galu galā neizturēja un noskaitās.

— Ir gan tas putniņš nekauņai — viņš pēdīgi iesaucās un pieskrēja pie loga.

Bet, paskatījies uz putniņu, gribot negribot pasmaidīja.

— Tad ta brīnumi, kas par greznu putniņu! — viņš iesaucās. — Man viņš dikti patīk.

Dzirdēdams šādu karaļa uzslavu, putniņš aiz lepnuma gandrīz vai pārstāja elpot, bet karalis tikmēr runāja tālāk:

— Tik skaists putniņš, jādomā, ir arī dikti gards! Noķeriet to un izcepiet man vakariņās!

Putniņš nepaguva ne lāgā savicināt mazos spārniņus, kad sulaiņi viņu jau noķēra, noplūca nabadziņam spalvas un pasu iecepa lielā pīrāgā. Karaļa pīrāgs bija varen liels, bet putniņš tik mazītiņ maziņš, ka viņa augstība to nemaz ij nepamanīja un norija nesakošļājis — gluži veselu.

Karaļa vēderā bija tumšāks par tumšu — vēl tumšāks nekā vistumšākajā pusnakts stundā. Putniņam te nemaz nepatika tupēt, un tālab viņš ņēmās karali no iekšpuses knābāt. Viņš knābāja un knābāja to bez mitēšanās. Karalis pēdīgi neizturēja un aiz sāpēm ievaidējās, pie tam tik skaļi, ka sacēla kājās visu pili. piešiem šķindot, viņam apkārt saskrēja galma ļaudis, bet karalis nerimās vaimanāt un sūdzēties, ka šīs vakariņas viņa māgai nemaz neesot nākušas par labu. Ieradās mācīti dziednieki augstās cepurēs un garās mantijās un atnesa karalim vēderzāles. Karalis tās iedzēra, dziļi ievilka krūtīs elpu, tad atplēta muti, lai izelpotu, un putniņš tai pašā mirklī — spurkš! — izlidoja pa muti ārā. Viņš kā gaišs rīta saules stariņš pazibēja gaisā, tad aši nolaidās lejā pie strauta, kas tecēja tepat aiz karaļa dārza. Nomazgājies tīrā ūdenī, putniņš aizlidoja pie galdnieka. Tur viņš izpeldējās līmes traukā un aizlaidās uz mežu paciemoties pie turienes putniem. Viņš visiem pēc kārtas izstāstīja savu bēdu stāstu un palūdza no katra tikai pa vienai spalviņai. Putni labprāt viņam tās deva, un spalviņas pielipa putniņam klāt. Spalviņu sanāca ļoti daudz, un katra bija citāda: viena sārta, otra zeltaina, treŠa iezilgana — cita par citu košākai Tā mazais, pelēkais putniņš savā jaunajā raibajā tērpā izskatījās daudzkārt greznāks nekā iepriekš. Tagad viņš bija tik brīnum skaists, ka atgādināja trauku ar augļiem uz viesību galda. Šādā izskatā viņš atkal varēja lidot uz karaļa pils dārzu.

Aizlidojis uz karaļa dārzu, putniņš notupās uz koka zara karaļa balkona priekšā un iedziedājās vēl skaļāk nekā iepriekšējā reizē:

Nu es esmu daiļi un glīts:

Karalis man netiek līdzi…

— Ķeriet ciet šo nekauņas putnu! — karalis aizkaitināts iebļāvās.

Galma ļaudis metās izpildīt karaļa pavēli. Bet šoreiz putniņš bija piesardzīgāks — viņš uzspurdza gaisā un sāka riņķot tik strauji, ka pat vējš to nepanāktu. Pēc tam pacēlās augstu augstu debesīs — līdz pašam mēnesim un notupās tam uz degungala. No turienes paskatījās lejā uz karali un skanīgā sudraba balstiņā iesmējās.

Kopš tās reizes mazais putniņš nekad nav vairs redzēts karaļa pils dārzā. Viņš atgriezās pie saviem draugiem, nometa raibās spalviņas un pārtapa atkal par mazu, pelēku putniņu. Un atkal ļaudis, klausīdamies viņa sudraba balstiņu, vēra vaļā logus un, tāpat kā agrāk, viņu sveicināja:

— Labdien, senjor dziedātāj!

Un mazais, pelēkais putniņš dziedāja viņiem savas dziesmiņas vēl simtreiz skaistāk nekā bija dziedājis.

Vistiņa par karalieni

Reiz dzīvoja vistiņa. Pati vistiņa bija balta kā sniegs kalnos bet tās sekstīte — zeltaini sārta kā saulīte pusdienlaikā.

Kādu dienu vistiņa piegāja pie ūdens peļķes un gribēja padzerties. Te negaidot viņa ieraudzīja ūdenī savu atspīdumu un aiz pārsteiguma tik skaļi iekladzinājās, ka noskanēja viss pagalms:

— Tā-ta-ta! Tā-ta-ta! Tā tik ir sekstīte! No tīra zelta! Ar šitādu sekstīti man visādā ziņā jātiek par Spānijas karalieni!

Zināms, ne jau katrs var lepoties ar šādu zelta sekstīti, tomēr, jāsaka, zelta sekstītes vēl daudz par maz, lai tiktu par karalieni. Taču vistiņai palaimējās. Kašņādamās mēslu čupā viņa atrada dārgakmeni. Neviens nemācēja pateikt, vai tas bija dimants, smaragds vai rubīns, bet tas mirdzēja kā īsts briljants.

Vistiņa dižen nopriecājās:

— Tagad man ir vajadzība iet pie karaļa uz pili. Tur es atdošu savu dārgakmeni karalim, karalis mani iemīlēs un iecels par karalieni!

Vistiņa — viens divi — saposās ceļam. No smilgām nopina mazu groziņu, uzkāra to sev kaklā, groziņā ielika dārgakmeni un taisnā ceļā devās uz pili.

Viņa nepaguva lāgā iziet pa vārtiņiem, kad no visām pusēm saskrēja apkārt zosis, pīles, rukši, telēni. Viņi visi izbrīnījušies noraudzījās vistiņā un vienā mutē vaicāja:

Saki, vistiņ, lūdzama:

Kurp tik ātri skriedama?

Vistiņa palocījās viņu priekšā un itin lepna atbildēja:

Es uz karaļpili dodos,

Gribu karalienes godu!

Tad zosis, pīles, rukši un telēni izbrīnījās vēl jo vairāk, palocījās vistiņai un novēlēja viņai laimīgu ceļu, jo viņi visi vistiņu karsti mīlēja. Vienīgi vecais vilks neviena nemīlēja. Viņš izlīda no meža biezokņa, kur pat dienā valdīja krēsla, nostājās ceļa vidū vistiņai priekšā un briesmīgi bargā balsī noprasīja:

Saki, vistiņ, lūdzama:

Kurp tik ātri skriedama?

Bet vistiņa nebija no bailīgajām. Viņa neizbijās vilka un itin lepna viņam atbildēja:

Es uz karaļpili dodos,

Gribu karalienes godu!

To dzirdēdams, vilks sāka kratīties lielos smieklos un iegaudojās vēl briesmīgākā balsī:

Garām tevi nelaidīšu,

Tūdaļ dzīvu apēdīšu!

Tad vistiņa izņēma no groziņa savu dārgakmeni: jāparāda tas vilkam un jāpaskaidro, ka viņa tiešām dodas pie karaļa, pie kam ne jau tukšām rokām. Un te pēkšņi notika tas, ko vistiņa nekādi nebija gaidījusi. Paskatījies uz vizuļojošo dārgakmeni, vecais vilks sāka blisināt acis un rauties aizvien mazaks un mazāks. Īsā brīdī viņš sarāvās tik maziņš kā mieža grauds. Vistiņa, daudz negudrodama, to uzknāba ar savu aso knābīti un ielika groziņā. Un aizsoļoja tālāk.

Skaidrāks par skaidru, ka vilku pieveikt nav viegli, bet tikt par Spānijas karalieni ir vēl grūtāk. Vistiņa steigšus vien aizsteidzās caur mežu. Te negaidot ceļa vidū pamanīja neizsakāmi milzīgu koku. Koks bija tik liels, ka tā zari spriedās pret debesīm, un tik resns, ka simt cilvēku to nespētu apņemt apkārt. Tas bija visvecākais un visvarenākais ozols visā mežā. Ozols nostājās šķērsām ceļam priekšā un griezīgi čīkstošā balsī ierunājās:

Saki, vistiņ, lūdzama:

Kurp tik ātri skriedama?

Mēs jau zinām, ka vistiņa nebija no bailīgajām. Viņa neizbijās briesmīgā ozola un, tāpat kā iepriekš, itin lepna atbildēja:

Es uz karaļpili dodos.

Gribu karalienes godu!

Tad ozols iečīkstējās vēl griezīgākā balsī:

Šņākdams zarus priekšā vīšu.

Tevi garām nelaidīšu!

Jūs jau zināt, ka vistiņai piederēja burvju akmens. Viens divi — viņa to izņēma no groziņa. Ozols paskatījās uz akmeni un sāka rauties īsāks un īsāks, līdz sarāvās nieka smilgas garumā. Vistiņa, daudz negudrodama, to uzknāba ar savu aso knābīti, ielika groziņā un aiztecēja savu ceju tālāk.

Skaidrāks par skaidru, ka ozolu pieveikt nav viegli, bet tikt par Spānijas karalieni ir vēl grūtāk. Vistiņa aiztecēja līdz straujai upei. Skatās: nekur nav ne tilta, ne brasla. Viņa pietecēja pie pašas ūdens malas un ņēmās upi lūgties:

Vai tu vari, upīt, brīdi

Pašķirt ceļu kaut par sprīdi?

Es uz karaļpili dodos,

Gribu karalienes godu!

Bet upe tecēdama ieburbuļojās vēl skaļāk:

Ceļu pašķirt nedomāju,

Jo es tecēt nepārstāju.

Es ar joni viļņus dzīšu,

Tevi garām nelaidīšu!

Ko nu vistiņai bija darīt? Nevar tak ilksis griezt atpakaļ. Par laimi, viņa atminējās, ka neiet pie karaļa tukšām rokām. Viens divi — viņa izņēma no groziņa burvju dārgakmeni un parādīja to upei, un upe tai pašā brīdī sāka rauties mazumā. Sākumā sarāvās tik maza kā strautiņš, tad kā tērcīte un pēdīgi kā mazs ūdens pilieniņš. Vistiņa to uzknāba un ielika savā groziņā, tad aiztecēja tālāk.

Septiņas dienas un septiņas naktis no vietas vistiņa sabija ceļā, līdz pēdīgi sasniedza karaļa pili. Pie pils vārtiem stāvēja sardzes vīri.

— Kas tad šis tāds par putnu?! — sardzes vīri vienā mutē vistiņai uzbļāva.

Bet vistiņa cienīgi nostājās sardzes vīru priekšā, pagrozīja savu zelta sekstīti un viņiem itin lepna atbildēja:

Es uz karaļpili dodos,

Gribu karalienes godu! —

un parādīja dārgakmeni. Dārgakmens mirgodams iemirdzējās, un sardzes vīri bez kavēšanās atvēra pils vārtus līdz kājai vaļā.

Skaidrāks par skaidru, ka iekļūt karaļa pilī nav nemaz tik viegli, bet tikt par Spānijas karalieni ir vēl pulka grūtāk. Paskatīsimies, kā vistiņai klājās tālāk. Iegājusi pirmajā pils zālē, vistiņa satika karaļa galma pārzini. Bet tas uz vistiņu zeltsekstīti ij nepaskatījās, jo to noturēja par parastu vistiņu. Pārzinis pasauca sulaiņus un pavēlēja vistiņu izdzīt ārā. Bet mūsu vistiņa nav tik viegli izdzenama. Viņa cienīgi nostājās pārziņa priekšā, pagrozīja savu zelta sekstīti un itin lepna sacīja:

Karalis šeit mani gaida,

Karalienes gods man smaida!

Taču galma pārzinis nelikās vistiņas vārdus dzirdam, arī sulaiņi kā uz burvja mājienu jau bija klāt: skraida, ķerdami vistiņu, lai izmestu to pa logu ārā. Tad vistiņa zeltsekstīte, daudz negudrodama, pameklējās ar savu aso knābīti smilgu groziņā un izņēma dārgakmeni. Šis dārgakmens, kā rādās, tik tiešām bija dārgs, jo galma pārzinis uz karstām pēdām lika sulaiņiem atstāt zāli, bet pats paņēma vistiņas dārgakmeni un aiznesa to karalim.

Karalis, ieraudzījis dārgakmeni, nopriecāties vien nevarēja. Viņš paķēra to un iebāza savā platajā kabatā, tad galma pārzinim vaicāja:

— Kas atnesa šo dārgakmeni?

— Kāda sveša vistiņa, — palocījies atbildēja galma pārzinis.

Karalis vēlīgi pasmaidīja un sacīja:

— Nodod vistiņai manu pateicību! — Tad vēl piemetināja: — Un aizsūti viņu uz vistu kūti: tā viņai vispiemērotākā vieta!

Pārzinis metās izpildīt karaļa pavēli, un vistiņa nepaguva ne actiņas pamirkšķināt, kad jau atradas karaļa vistu kūtī.

— Tā-ta-ta! Kā nu tā?! — vistiņa iekladzinājās, cik spēja.

Karalis šeit mani gaida,

Karalienes gods man smaida!

lzdzirdušas šādus vārdus, karaļa vistas, gaiļi un tītari tik pārmērīgi noskaitās uz iedomīgo svešinieci, ka metas viņu knābāt, pērt ar spārniem un sist ar piešiem. Nabaga vistiņa, zināms, būtu bijusi pagalam, ja laikus neatminējusies par vilku.

Vilciņ, laiks tev lielam tapt,

Savu zeltsekstīti glābt! —

vistiņa iesaucās un izņēma no groziņa vilku. Pelēkais vilks tai pašā mirklī sāka augt — viņš auga un auga, līdz izauga tikpat liels un briesmīgs kā iepriekš. Tad klupa ļaundarēm vistām, gaiļiem, tītariem krāgā un visus aprija, atstādams kūtiņa dzīvu tikai vistiņu zeltsekstīti.

Kad uzlēca saulīte, vistiņa izskrēja laukā no vistu kūtiņas, iegāja pilī un lepna pastaigājās pa karaja pils zālēm. Sulaiņi, viņu ieraudzījuši, skrēja pie karaļa ar ziņu.

— Jūsu karaliskā augstība, vistiņa izmukusi no vistu kūts! — viņi ziņoja vienā mutē.

Karalis tapa bargs un pavēlēja:

— Par šādu nekaunību iemetiet viņu tumšā pagrabā!

Un sulaiņi tai pašā mirklī noķēra vistiņu un iemeta tumšā pagrabā.

Tas bija visīstākais karaļa cietuma pagrabs. Sienas tik biezas ka septiņi vāģi, piebraukti cits citam cieši līdzās, bet iekšā tik gaužām maz vietas, ka pat mazā vistiņa nevarēja lāgā ne pagriezties, ne pakustēties. Bez tam pagrabā valdīja tāda tumsa, kaut vai acī dur. Nu gan vistiņa bija ietikusi sprukās! Te piepeši viņa atminējās par vareno ozolu, nadzīgi izņēma no groziņa sīko smildziņu un lūdzās:

Ozol, laiks tev lielam tapt.

Savu zeltsekstīti glābt!

Un ozols tai pašā mirklī sāka augt, ar saknēm urbdamies pagraba grīdā. Tas auga un auga, līdz izauga varen liels un ar galotni nocēla pagraba griestus, bet ar zariem sašķobīja sienas un izlauzās brīvībā, tā sapostīdams turpat vai veselu pils spārnu. Kopā ar ozolu tika laukā arī vistiņa zeltsekstīte.

— Tā-ta-ta! — viņa iekladzinājās tik skaļā balsī, ka noskanēja viss karaļa pils pagalms.

Karalis šeit mani gaida,

Karalienes gods man smaida!

Karalis paskatījās pa logu un, ieraudzījis vistiņu, negantās dusmās pavēlēja sulaiņiem stūrgalvīgo vistiņu iemest ugunī un sadedzināt. Sulaiņi noķēra vistiņu un stiepa uz kamīnu, kur liesmodamas dega malkas šķilas. Viņi iemeta vistiņu ugunī, bet drošsirdīgā vistiņa arī šoreizīt neizbijās: viņa izņēma no groziņa ūdens pilīti un iesaucās:

Upīt, laiks tev lielai tapt,

Savu zeltsekstīti glābt!

Tai pašā mirklī kamīnā ieburbuļojās upe. Tā nodzēsa uguni, applūdināja visu zāli un sāka jau urdzēt pa visām pils istabām, tad no pils iztecēja dārzā, no dārza — pagalmā, no pagalma izlauzās pa vārtiem pavisam laukā. Nu tā šalkdama un putodama kā varena straume aizbrāzās taisnā ceļā uz jūras pusi, visu savā ceļā aizskalodama un aiznesdama līdzi. Arī karaļa pils peldēja uz jūru, griezdamās upes viļņos kā nieka skaidiņa atvarā.

Karalis nobijās ne pa jokam. Viņš sāka vistiņu lūgties, lai tā savalda trakojošo upi, un turpat uz vietas nosolījās viņu ņemt sev par sievu un iecelt par visas Spānijas karalieni. Tai paša dienā pilī nodzēra jautras kāzas. Sabrauca viesi no malu malām,

ieradās bundzinieki ar bungārn un taurētāji ar taurēm. Kad taurētāji sāka pūst taures un spēlēt mūzika, karalis atklāja balli. Viņš dancoja pirmajā pārī ar savu līgavu vistiņu zeltsekstīti. Un vistiņa gāja dejas solī tik lepni paceltu galvu, ka likās, tā kopš dzimšanas pilī vien dzīvojusi un nekad vistu kūti pagalma viņa galā nebūtu redzējusi.

Arī es sals kāzās biju.

Visu smalki noskatīju.

Karalis pats dancot gāja,

Zābakus man uzdāvāja.

Tūdaļ kājās es tos āvu —

Traku danci vaļā rāvu!

Vienam zole drīz izšķīda,

Otram līste laukā līda.

Kaut paliku basu kāju.

Dancot tomēr nepārstāju:

Neiešu jau stāvēt malā!

Bet nu pasaka ir galā.

Gaišzilais īriss

Karalim bija trīs dēli — troņmantnieki, un viņš nezināja, kuram lai atdod savu valdnieka kroni. Kādu dienu viņš paaicināja visus trīs dēlus pie sevis un sacīja:

— Es savu kroni atstāšu tam, kurš pārnesis man īrisa ziedu gaišzilā krāsā.

Dēli devās meklēt gaišzilo īrisu. Viņi aizgāja katrs uz savu pusi.

Vecākais dēls aizgāja uz kalniem un tur redzēja daudz irisa ziedu, tomēr tie visi bija mēļā krāsā, bet gaišzila īrisa nekur nemanīja. Otrs dēls aizgāja uz lauku un tur redzēja arī daudz īrisa ziedu, tomēr tie visi bija dzeltenā krāsā, bet gaišzila īrisa tāpat nekur nemanīja. Jaunākais dēls aizgāja uz mežu un tur saulainā pļaviņā atrada īrisu, kas ziedēja gaišziliem ziediem. Lapas tam izskatījās kā asi dūči. bet ziedlapiņu vainadziņš — kā taurenīša spārniņi. Citas ziedlapiņas bija noliekušās uz leja un atgādināja baldahīnu, bet citas izslējušās taisni uz augšu un veidoja tādu kā kroni — un itin visas ziedlapiņas bija gaiši, gaiši zilas, kā gaišzilās debesis virs galvas.

Jaunākais dēls noplūca ziedu un saudzīgi paslēpa zem krekla, lai neviens to neierauga un neatņem. Tad viņš devās mājup un uz rīta pusi Gvadalavjaras upes krastā satika savus vecākos brāļus.

Brāļi viņam vaicāja:

— Saki — ko tu tur tik saudzīgi nes, paslēpis zem krekla? Jaunākais brālis jau gribēja teikt, ka viņam zem krekla nekā nav. Tomēr viņš neprata melot, tālab sacīja:

— Es nesu gaišzilo īrisu. Es to atradu meža saulainā pļaviņā. Lapas tam asas kā dūči, bet ziedlapiņu vainags — kā taurenīša spārniņi. Citas ziedlapiņas liecas uz leju un atgādina baldahīnu, bet citas slienas taisni uz augšu un veido tādu kā gaišzilu kroni.

Tad vecākais brālis pačukstēja vidējam brālim:

— Vadzi, kas mums būtu darāms, lai mēs iegūtu šo ziedu un dabūtu tēva valdnieka kroni?

Vidējais brālis atbildēja:

— mums jānokauj jaunākais brālis.

Kā abi norunāja, tā arī izdarīja. Viņi nokāva jaunāko brāli un apraka turpat krasta smiltīs, bet gaišzilo īrisa ziedu pievāca sev. Taču zieds bija tikai viens un viņi — divi. Brāļi nesāka strīdēties: viņi vilka lozes, un zieds krita vecākajam brālim. Vecākais brālis to pārnesa uz pili un atdeva karalim, bet karalis pasludināja savu vecāko dēlu par troņmantnieku.

Aizritēja viena diena, tad otra, bet trešajā dienā kāds ganiņš aizdzina savu ganāmpulku uz Gvadalavjaras upes krastu ganīties. Te viņš ieraudzīja no krasta smiltīm spraucamies ārā baltu niedrīti. Ganiņš paņēma nazi, nogrieza niedrīti un no tās pagatavoja stabuliti. Kad viņš to sāka spēlēt, stabulite iedziedājās:

Spēlē, ganiņ, visu dienu.

Spēlē tikai mani vienu!

Es atradu ziedu īsto,

Mani kāva brāļi nīstie.

Apraka tad smiltī gausā,

Pirms vēl rīta gaisma ausa.

Stabulite dziedāja tik pārmēru maigi un žēlīgi, ka ganiņš nespēja to atņemt no lūpām. Viņš spēlēdams gāja lejup pa upes tecējumu, līdz nonāca karaļa pils dārzā. Apstājies pašā pils priekšā, viņš vēl nerimās spēlēt. Karalis, izdzirdis ganiņu pūšam stabuliti, tam uzsauca:

— Vadzi, ganiņ, ienāc pilī un nospēlē man savu dziesmiņu!

Ganiņš iegāja pils zālē, nostājās karaļa troņa priekšā, pielika stabuliti pie lūpām un iedziedājās:

Spēlē, ganiņ, visu dienu.

Spēlē tikai mani vienu!

Es atradu ziedu īsto.

Mani kāva brāļi nīstie.

Apraka tad smiltī sausā,

Pirms vēl rīta gaisma ausa.

Noklausījies dziesmiņu, vecais karalis lika ataicināt pie sevis vecākos dēlus. Kad tie ieradās, karalis ganiņam vaicāja:

— Saki, ganiņ, — kur tu ņēmi šo stabuliti?

Ganiņš izstāstīja visu, neko neslēpdams, un aizveda karali un abus vecākos dēlus uz Gvadalavjaras krasta smiltīm.

Karalis dēliem nu vaicāja:

— Sakiet — vai jūs nokāvāt manu jaunāko dēlu?

Brāļi viņam atbildēja:

— Nē, mēs to neesam darījuši.

Tad karalis lika atrakt smiltis tai vietā, kur bija augusi baltā niedrīte. Kad tas tika izdarīts, apakšā viņi atrada jaunāko dēlu — dzīvu, sveiku un veselu. Viņš pats izskatījās tik spirgts kā zaļais salāta stāds, bet tā vaigi ziedēja kā sārtas magones. Trūka vienīgi kreisās rokas mazā pirkstiņa, tā paša, no kura bija izaugusi baltā niedrīte.

Karalis apskāva jaunāko dēlu un uzlika viņam galvā savu karaja kroni, bet vecākos dēlus lika ieslēgt aiz biezām jo biezām mūra sienām vecajā klosterī, kas atrodas augstā Havalambra kalna galā.

Jaunais karalis dzīvoja un valdīja ilgus gadus. Un, lai kā pūlējās dziednieki, pūšļotāji un gudrie mūki, karaļa kreisās rokas mazais pirkstiņš tā arī neatauga līdz pašai viņa nāves stundai. Taču sakiet — vai nebija vērts ziedot mazo pirkstiņu par to, lai ļaudis dabū zināt patiesību.

Reiz es iedams aizmaldījos

Valensijas jūras krastā,

Pasaku tur noklausījos,

Kuru tagad jums te stāstu…

Ni jau pasakai klāt beigas,

Zili dūmi kāpj bez steigas,

Jumtam pāri zemu klājas,

Gaisā izklīst tur — aiz mājas.

Princese ar kupri

Nedomājiet, ka princeses jau kopš dzimšanas bija kuprīte. Nekā tamlīdzīga: sākumā viņa bija smuidra kā niedre un ļoti skaista no vaiga. Bez tam viņa bija karalim vienīgā meita, kuras vīram vajadzēja saņemt mantojumā visu karaļvalsti.

Karalis jau bija gaužām vecs un nevarēja vien sagaidīt, kad beidzot lepnā princese izraudzīsies sev vīru, lai varētu nodot tam karaļa troni. Taču princese par to ij nedomāja. Viņai nebija pa prātam ne prinči, ne grāfi, ne marķīri. Pat viscienījamākie augstas kārtas kavaljero neizpelnījās viņas uzmanību.

Kādu dienu princeses pastaigājās pils priekšā un nejauši satika vecu ubagu. no vaiga viņš bija neglītāks par neglītu, drēbes skrandu skrandās, bet uz muguras milzīgs kupris.

— Pasniedziet man kādu dāvaniņu! — ubags raudulīgā balsī lūdzās, pastiepdams roku.

Bet princese tik briesmīgi izbijās no viņa kroplīgā izskata, ka metās bēgt, ko kājas nes.

— Vācies prom un nekad vairs nerādies man acīs! — viņa vēl uzbļāva, nepasniegusi ubagam ne plika sentavo.

Ubagam tas ķērās pie sirds. Viņš panāca princesi un uzmeta tai virsū melnu zirnekli. Zirneklis ieķērās princesei šlepē, un, lai arī kā princeses pūlējās, nekādi nespēja to nopurināt nost. Tā viņa atgriezās pilī ar visu nejauko zirnekli.

kopš tās dienas zirneklis dzīvoja pilī.

Vīņs princesi ne uz mirkli nelika mierāa: koda viņu ij dienu, ij nakti un izauga tik varen liels un resns, ka pat galma ļaudis no viņa baidījās. Tad princese ataicināja zaldātus un lika tiem zirnkli nošaut, bet no tā ādas pagatavot tamburīnu.

Laiks nestāvēja uz vietas. Un karalis sacīja savai meitai:

— Tu pati edzi, ka es esmu vecs. Man vajadzīgs troņmantnieks, kam nodot savu karaļvalsti. Saki — kad tu galu galā izraudzīsies sev vīru.

— Varu kaut vai rīt, — princese iesmiedamās atbildēja. — Bet izraudzīšos tikai to, kurš pateiks, no kā pagatavots mans tamburīns.

— Labi, — karalis bija ar mieru. — Bet ielāgo vienu: lai atminētājs būtu kas būdams, mēs tūdaļ rīkosim kāzas. Tāds ir mans karaļa goda vārds!

Un karalis lika izziņot pa visu valsti, ka princese izraudzīsies sev par vīru to, kurš atminēs, no kā pagatavots viņas tamburīns.

No visām karaļvalsts malu malām uz pili lepnos zirgos atjāja priņči un grāfi. Greznās karietēs atbrauca marķīzi un augstmaņi. Ar zobeniem pie sāniem pilī ieradās dižciltīgi kavaljero. Tomēr, lai arī kā visi pūlējās, neviens no viņiem nespēja atminēt, no kā pagatavots princeses tamburīns. Skaistule tikai smējās par preciniekiem. Bet tad no visattālākā karaļvalsts nostūra baltā zirgā atjāja brašs princis zelta apmetnī un platmalu cepurē ar spalvu.

Ieraudzījusi caur logu brašo un skaisto jaunekli, princese tai pašā mirklī viņā iemīlējās. Viņa nolēma svešajam princim palīdzēt, un, atvērusi logu, skaļā blasī iesaucās:

— Tas ir no zirnekļa ādas!

Princis noguris no tālā ceļa, droši vien lāgā nesaklausīja princeses vārdus, bet, ja arī saklausīja, tad tiem nenoticēja: viņš domāja, ka princese zobojas par viņu. Kur tas dzirdēts, ka tamburīnus gatavotu no zirnekļa ādas?!

Toties princeses saucienu sadzirdēja vecais ubags ar milzīgo kupri. Viņš tieši tobrīd gāja garām pils logiem, lūgdams dāvanas. Un, kad princis tā arī nevarēja pateikt, no kā pagatavots tamburīns, ubags ieradās pie karaļa un sacīja:

— Es varu pateikt, tikai tādā gadījumā jums skaistā princese būs jāatdod man par sievu.

— Tad saki: no kā? — karalis apjucis pavēlēja.

— No zirnekļa ādas! — smiedamies atbildēja ubags.

Tā nu karalim gribot negribot vajadzēja atdot princesi par sievu ubagam, kam uz muguras slējās milzīgs kupris. Bet tur neko vairs nevarēja līdzēt. Princese pati bija izgudrojusi šādu noteikumu, un karalis to bija apstiprinājis ar savu karaļa goda vārdu.

Karalis aplam noskaitās. Viņš ataicināja meitu pie sevis un sacīja:

— Redzi nu, kurp novedušas tavas kaprīzes! Uz karsta pēdām vācies prom no pils kopā ar savu veci un uz visiem laikiem aizmirsti, ka es esmu tavs tēvs, un nekad nedomā šurp vairs atgriezties!

Princese gauži ieraudājās. Vecais, kroplais ubags paņēma princesi aiz rokas, un abi tai pašā mirklī atstāja pili. Arī prinči grāfi, marķīzi un dižciltīgie kavaljero aizbrauca katrs uz savu valsti, apraudādami kaprīzās princeses bēdīgo likteni. Aizjāja prom arī princis zelta apmetnī un platmaļu cepurē ar spalvu. Viņš aizjāja uz savu tāltālo valsti pagalam noskumis, jo bija jau paguvis skaisto princesi iemīlēt.

Ilgi gāja princese ar veco ubagu pa ceļu ceļiem, līdz pēdīgi nonāca pie kādas upes.

— Tu esi mana sieva, un tev tagad vajadzēs izpildīt visas manas vēlēšanās,— kuprainis sacīja princesei. — Paņem mani kukuragās un pārnes pāri upei!

Princese uzcēla veci sev mugurā un iebrida ūdeni. Aizbridusi līdz upes vidum, viņa pēkšņi iedomājās: «Ja es tūliņ pat netikšu vaļā no šā nemīlamā vīra, tad visu mūžu būšu spiesta staipīt viņu sev līdzi. Prātīgāk būs, ja iemetīšu to ūdenī.» Un princese ņēmās lēkāt, cik augstu varēdama, lai veco ubagu nokratītu sev no muguras. Viņa lēkāja, lēkāja, līdz beidzot nokratīja arī: vecais ubags bija gaužām slābans un nespēja noturēties princesei mugurā. Bet ubaga kupri — šo milzīgi lielo, neglīto kupri — princese nekādi nespēja nokratīt: tas bija un palika cieši pieaudzis viņai pie kamiešiem. Kopš tā bnža princese tā arī palika par kuprīti.

Ak, šis nolāpītais kupris! Cik briesmīgi princese to neieredzēja! Tam nebija gana, ka tas čurnēja viņai mugurā kā jātnieks zirgā. Viņš princesei par sarūgtinājumu vēl atļāvās ari nemitīgi pļāpāt. Tiesa, ja princese klusēja, pieklusa arī kupris. Bet pietika meitenei izteikt kaut mazu vārdiņu, kupris to tūliņ, ka princesi mēdīdams, vairākkārt atkārtoja — gluži kā kalnu atbalss.

— Iedodiet man ūdeni nodzerties, — meitene palūdz, klaudzinādama pie kādas būdas durvīm, un kupris bez kavēšanas vairākkārt atkārto viņas vārdus: «Iedodiet man ūdeni nodzerties! Iedodiet man ūdeni nodzerties!» — pie tam tik sīkā balstiņā, ka visi, kas to dzird, sāk smieties par meiteni. Citi turpretim ņem ļaunā, jo domā, ka princese par viņiem zobojas, un nelaimīgo meiteni aizraida prom.

Princese visādi izmēģinājās kupri lūgties, lai šis klusē, tomēr ietiepīgais kupris ij nedomaja paklausīt: tas joprojām sīkā balstiņā pīkstēja un pīkstēja ka uzvilkts. Tad meitene sadomāja izlikties par mēmo. Sākumā tas viņai tikai ar pūlēm izdevās, jo nebija vēl pieradusi klusēt, toties kupris lika viņu miera: tam arī vajadzēja klusēt.

Pēdīgi princese, staigādama pa ceļu ceļiem, aizmaldījās līdz tai tāltālajai karaļvalstij, kurā dzīvoja brašais princis zelta apmetnī un platmaļu cepurē ar spalvu. Kā tas gadījās, ka viņa bija nokļuvusi tieši šajā karaļvalstī, princese pati nevarēja pateikt, taču, jādomā, sirds viņai bija rādījusi uz turieni pareizo ceļu. Princese atnāca uz pili un salīga par kalponi. Viņai vajadzēja apkalpot viesus pie karaļa galda, taču princis uz viņu ne reizes pat nepaskatījās. Vai nu skaistulim troņmantniekam klājas skatīties uz kalponi, turklāt mēmu un ar neglītu kupri uz muguras! Bez tam jaunajam princim bija savas rūpes: pēc vecāku gribas viņam vajadzēja precēties ar kādu augstdzimušu marķīzi. Zināms, šī marķīze nepavisam nelīdzinājās skaistumā princesei ar tamburīnu, taču kupra viņai nebija, un par mēmu arī neviens viņu neuzdrošinātos saukt: marķīze bija tik taisna kā dēlis un augas dienas pļāpāja viena pļapāšana ka papagailis. Rau, kādu līgavu vecāki bija izraudzījuši princim zelta apmetni un platmaļu cepurē ar spalvu!

Un tā marķīze — prinča līgava atripoja zeltītā karietē uz tāltālo karaļvalsti, kura dzīvoja princis zelta apmetnī un platmaļu cepurē ar spalvu. Šim notikumam par godu pilī tika rīkotas varenas dzīres, un princesei kalponei bija uzdots cept ābolu pīrādziņus, ko celt karaļa viesu galda.

Viņa izcepa pirmo pīrādziņu un savam kuprim sacīja:

— Kupri, kupri, vai negribi nobaudīt pīrādziņu?

— Gribu, gribu! — kupris pīkstošā balstīņā atsaucās.

Kā redzat, ja runa bija par kaut ko gardu, kupris aizmirsa mēdīšanos un tūdaļ atbildēja, ko viņš gribētu nobaudīt.

Un princese viņu pamieloja ar pīrādziņu. Tad uzlika uz pannas otru un atkal vaicāja:

— Kupri, kupri, vai negribi vēl vienu pīrādziņu?

— Gribu gan! — kupris nopīkstēja.

Viņš bija dižen liels gardēdis. Princese atkal viņu pamieloja ar pīrādziņu.

— Varbūt vēl gribi? — viņa vaicāja, grozīdama uz pannas trešo — vislielāko pīrādziņu. — Vai gribi nomēģināt arī šo?

— Jā, gribu, dikti gribu! — nepacietībā degdams, kupris pīkstēja.

— Tad lec man priekšautā! — princese sacīja kuprim.

Muļķa kupris bija tik varen kārs uz saldajiem pīrādziņiem, ka divreiz nelikās lūgties un ielēca meitenei priekšautā. Princese tai pašā mirklī paķēra lielās stangas un iesvieda kupri krāsni.

— Es degu, degu! — kupris iepīkstējās pēdējo reizi un apklusa uz visiem laikiem.

Tikusi vaļā no ienīstā kupra, princese no jauna tapa smuidra kā agrāk. Tagad viņai vairs nevajadzēja izlikties par mēmo. Viņa aizskrēja uz savu istabiņu, uzģērba atlasa kleitu ar mežģīnēm un ieradās ceremoniju zālē, kur jau pulcējās viesi un princis ar marķīzi tos sagaidīja, zemu noliekdamies katra priekšā.

Kad princese parādījās durvīs, stalta, dārgās drēbēs tērpusies, princis iesaucās:

— Rau, tā taču mūsu mēmā kalpone! Cik viņa slaida un skaista!

Bet marķīze, prinča līgava, pietrūkās kā dzelta un, nosarkusi aiz dusmām, kā žagata iežadzinājās:

Skat, kā uzcirsties šī protas!

Laukā ej!

Laukā ej!

Ķēkšu neglābj dārgas rotas.

Atlass neder kalponei!

Marķīze, kazi, šādā vīzē būtu tarkšķējusi vēl labu bridi, taču princese viņai neļāva pabeigt un ar visu cienību atbildēja:

— Jums taisnība, senjora marķīze. Es biju ķēkša un kalpoju senjoram princim, tomēr es neesmu dzimusi kalpone, bet gan princese, karaļa meita. Un, ja jums tas nebija zināms, tad vajadzēja vismaz klusēt, kaut gan, kā ļaudis stāsta, jums šī īpašība nemaz nepiemītot.

Izdzirdusi tik drosmīgu atbildi, lielā tarkšķe iekoda sev mēle un izskrēja laukā no pils zāles. Viņa ielēca savā zeltītajā karietē un aizripoja prom no tāltālās karaļvalsts uz visiem laikiem.

Un ko darīja princis? Viņš tai pašā brīdī sazīmēja kalpone princesi, kuru bija sen iemīlējis un pēc kuras tik neizsakami bija ilgojies visu šo laiku. Viņš nopriecāties vien nevarēja, redzedams, ka princese nav nemaz mēma, un turpat uz vietas visu viesu priekšā lūdza viņas roku.

Un abi viņi dzīvoja ilgi un laimīgi. Princis drīz par karali, bet princese — par karalieni. Viņa bija labsirdīga karaliene, jo allaž palīdzēja vārgdieņiem un nabagiem nepameta otru nelaimē. Kurš gan cits vairāk zinātu nekā viņa pati, cik grūti mētāties pa pasauli bez graša kabatā klaudzināt pie svešām durvīm, lai izlūgtos kādu malku ūdens un maizes kumosu, ar ko remdēt izsalkumu un slāpes! Un šīs labās sirds dēļ jaunais karalis viņu mīlēja vēl vairāk.

Beuaflora

Tad klausies, mans mīļais senjor. Reiz Seviļā dzīvoja bagāts tirgonis, vārdā Huans, kura dārgākā manta bija tā divi dēlī — Hosē un Gomess. Vecākais dēls Hosē bija plecīgs un spēcīgs — tas nekad nešķīrās no dunča un zobena. Un, kad iesākās kari Hosē kļuva par karavīru, — skaista karavela, pacēlusi buras viņu aizveda uz tālajiem Amerikas krastiem. Hosē nu deviņus garus gadus cīnījās svešajā zemē, deviņus garus gadus neredzēja dzimtās mājas pavardu, bet, kad pienāca desmitais gads. tauru fanfaras pavēstīja uzvaru — un karaspēks kuģoja atpakaļ uz dzimteni. Ceļš pāri okeāna viļņiem bija ilgs un garš, taču karavīram tas līkas vēl garāks nekā garā diena, pavadīta bez maizes: tik stipri viņš ilgojās ātrāk redzēt un apkampt savu veco tēvu un mīļoto brāli. Kad pēdīgi Hosē nokāpa dzimtās Spānijas krasti, ļaudis viņam pavēstīja, ka viņa tēvs jau sen miris.

— Bet kur atrodams mans brālis? — karavīrs vaicāja.

Un ļaudis viņam atbildēja:

— Tavs brālis dzīvo jūsu tēva vecajā mājā tāpat kā agrāk.

Hosē vēja spārniem aizsteidzās pie mīļotā brāļa. Viņš pieklaudzināja pie dzimtās mājas namdurvīm, un Gomesa galva parādījās logā.

— Kas tur ir? — viņš nelaipnā balsī vaicāja.

— Tas esmu es — Hosē, tavs vecākais brālis! — karavīrs atsaucās.

— Man nav brāļa! — Gomess atbildēja. — Jau desmit gari gadi aizritējuši, kopš skaistā karavela, pacēlusi buras, viņu aizveda uz Amerikas krastiem, un kopš tā laika nav no viņa ne ziņas, ne miņas. Bet, ja tu no tiesas esi mans brālis, nevis nakts rēgs, tad saņem savu mantojuma daļu .

To sacījis, Gomess izmeta ārā vecu koka lādi un aizvēra logu.

Vecākais brālis vēl visādi izmēģinājās klauvēt pie jaunākā brāļa sirds, vēl visādi ņēmās viņu lūgties, taču nekas nelīdzēja: Gomess bija un palīka kurls pret Hosē vārdiem. Viņš bija kurlāks pat par māla sienu, no kā celta viņu vecā māja Un Hosē saprata, Gomess nekad viņam neatvērs durvis, jo nevēlas dalīties ar viņu tēva atstatajā mantojumā.

Nelaimīgais karavīrs uzvēla sev plecos tukšo lādi un devās uz priekšu, kurp acis rāda. Pa to laiku uznāca melna nakts un iesāka pūst salts vējš. Hosē sametas auksti. Viņš nolika lādi zeme un nosprieda: «Šī vecā lāde nekam nav vairs derīga, vienīgi ja nu malkai. Sakuršu ugunskuru un kaut mazdrusciņ sasildīšos. » Domāts — darīts. Un ķeras lauzt lādi kopā.

Hosē iezvēla vienreiz ar akmeni pa lādi, otrreiz, tad iezvēla vēl trešoreizi, nu jau spēcīgāk, un — ko domā? — lādes vāks nokrakstēja un ieplīsa, pavērdams slepenu naudas glabātuv. Hosē ieskatījās — tur naudas atliku likām! Kaut gan Hosē nebija mācījies Salamankā, tomēr saprata, ka šīs naudas viņam pietiks vismaz pusgadam, ja ne ilgākam laikam, lai vardu dzīvot bez kādām rūpēm. Sabēris naudu makā, Hosē itin jautrs aizsojoja pa pilsētas ielām.

Jāsaka. ka nauda turas ilgi tikai tam, kas ir vai nu pārlieku skops, vai bezmēra taupīgs. Bet Hosē nebija nedz taupīgs, nedz skops.

Necik ilgi gājis, viņš uz ielas satika kādu sievu, kas rūgti raudāja. Svešās sievas asaras jaunekli aizkustināja tīdz pašiem sirds dziļumiem.

— Pasaki man — kāda bēda tevi nospiež? — Hose vaicāja sievai.

Un sieva viņam atbildēja:

— Ja mani nospiedusi tikai viena bēda. es neraudātu. Taču man uzbrukušas reizē divas bēdas. Pirmā bēda ir šāda. Vīrs ir smagi slims, bet man nav naudas, par ko ataicināt ārstu. Otra bēda — tie ir mana vīra ietaisītie parādi. Un jau šodien viņam pakaļ atnāks kārtības sargi, lai nenomaksāto parādu dēļ aizvestu uz cietumu.

— Ja tik vien to bēdu, tad nav jālej asaras, — Hose sacīja svešajai sievai. — Še, ņem manu naudas maku! Par šo naudu varēsi ij parādus nolīdzināt, ij vīram ataicināt vislabāko dziednieku.

Svešā sieva paņēma naudas maku, tad aizgāja un samaksāja vīra parādus. Nu vīrs bija paglābts no tumšā cietuma Pēc tam viņa ataicināja vislabāko pilsētas dziednieku, tomēr vīram nekādas zāles vairs nelīdzēja. Lai kā dziednieks pūlējās viņu izdziedināt, viss velti — vīrs tik un tā drīz vien aizgāja pie tēviem. Bet Hosē, atdevis sievai visu naudu, pats palika nabagos.

— Labāk krimst cietu maizi nekā staigāt ar tukšu vēderu Hosē pie sevis nosprieda un devās uz karaļa pili, kur nolīga par kalpu.

Kādu laiku viņš strādāja par zirgu puisi, tad par sētnieku un visbeidzot, virtuvē par pavāru. Hose visu darīja tik uzcītīgi, kal karalis beigu beigās viņu ievēroja un iecēla par savu pirmo padomnieku.

Pa to laiku otrs brālis — nenovīdīgais Gomess jau bija paguvis izputināt visu savu mantu.

Padzirdējis, ka Hosē ir karaļa mīlulis un pirmais vīrs visā galmā, Gomess ieradās pie brāļa un ar asarām acīs lūdza tam palīdzēt. Hosē bija laba sirds, viņš iežēlojās par jaunāko brāli un pierunāja karali pieņemt to pilī par kalpu.

Tā nu arī Gomess kalpoja karaļa pilī, kā kādreiz to bija darījis viņa vecākais brālis.

Kādu laiku viņš strādāja par zirgu puisi, tad par sētnieku un, visbeidzot, virtuvē par pavāru, tomēr, jāsaka, viņš visu darīja nolaidīgi, bez sirds, allaž domādams tikai vienu:

«Kālab manu brāli Hosē visi ieredz un ciena, bet es nedrīkstu rādīties pat karaļa troņa tuvumā?»

Nenovīdīgā brāļa sirdī iezagās ļauna skaudība, un viņš sadomāja savu brāli pazudināt.

Ļaunajam Gomesam bija zināms, ka karalis mīl princesi Beljafloru, tik daiļu kā puķes zieds. Bet princese, tik daiļa kā puķes zieds, veco karali nemīlēja un slēpās no viņa pilī, kas atradās augstum augstu, klinšainu kalnu vidū.

Neviens nezināja turp ceļu, arī Hosē nebija ne jausmas, kur pjis atrodas, tomēr Gomess aizgāja pie karaļa un sacīja, ka daiļo Beljafloru varot atrast tikai viens cilvēks un tas esot viņa — karaļa mīlulis un pirmais padomnieks Hosē. Viņš esot ar princesi uz vienu roku, itin bieži viņu apmeklējot tās pilī, kas atrodas starp augstu augstiem, klinšainiem kalniem, un kopā ar princesi zobojoties par veco karali.

— Tūliņ aiciniet Hosē šurp! — karalis lielās dusmās pavēlēja un, kad Hosē ieradās, lika tam uz karstām pēdām atgādāt Šurp princesi Beljafloru, tik daiļu kā puķes zieds. — Bet, ja tu to neizdarīsi, likšu tev pils laukumā nocirst galvu! — karalis beigās vēl bargi noteica un nozuda savās istabās.

Ko nu iesākt? Hosē noskumis aizvilkās uz stalli, lai tur izraudzītos sev zirgu, ar ko doties nezināmajā ceļā.

Karaļa stallī neskaitāmās stadulās stāvēja pulka zirgu. Tie visi nepacietībā grauza dzelžus un kārpīja ar kājām zemi, gatavi kuru katru bridi mesties auļos un traukties ātrāk par jūras vēju. Hosē nevarēja un nevarēja izšķirties, kuru zirgu lai ņem. Tad negaidot kāds vecs, balts zirgs, kas stāvēja stadulā pašā staļļa viņā galā, pagrieza uz viņa pusi galvu un cilvēka balsī ierunājās:

— Ņem mani! Apseglo, ceļam paņem trīs maizes kukulīšus un auļo tik prom bez kādām rūpēm!

Hosē dikti izbrīnījās, dzirdēdams zirgu runājam cilvēku valodā, tomēr tam noticēja. Viņš apsegloja zirgu, paņēma ceļam trīs maizes kukulīšus, kā zirgs bija pamācījis, un devās ceļā.

Baltais zirgs vairs nebija jauns, taču auļoja ne sliktāk par jaunajiem rikšotājiem. Tā Hosē traucās ar savu zirgu uz priekšu ātrāk par jūras vēju, un nebija ko redzēt, kad atauļoja pie liela skudru pūžņa.

Tagad nokāp zemē un nomet skudrām trīs maizes kukulīšus, — zirgs sacīja.

— Bet mums vēl tāls ceļš priekšā: kazi, maize pašiem noderēs, — Hosē gribēja iebilst.

— Nerunā man pretim, — zirgs sacīja. — Izdari šo labo darbu un pēcāk nenožēlosi!

Hosē nokāpa no zirga un atstaja skudriņām trīs maizes kukulīšus.

Tad abi aujoja tālāk. Viņi traucās ātrāk par jūras vēju negaidot priekšā pamanīja ērgli. Tas bija iekļuvis mednieka izliktajos tīklos un nespēja nekādi pacelties gaisā.

— Kāp zemē! — zirgs uzsauca Hosē. — Pārgriez tīklu atsvabini ērgli!

— Bet mums nav laika ar to noņemties, — Hosē gribēja iebilst.

— Nerunā man pretim, — zirgs sacīja. — Izdari šo labo darbu un pēcāk nenožēlosi!

Hosē nokāpa no zirga, pārgrieza izliktos tīklus un atsvabināja ērgli.

Tad abi atkal auļoja talak. Viņi traucās ātrāk par vēju, līdz pēdīgi pieauļoja pie kādas upes. Tur krasta smiltīs kūlās maza sudraba zivtiņa un nekādi nespēja aiztikt līdz ūdenim.

— Kāp zemē! — zirgs atkal uzsauca. — Paņem zivtiņu un ielaid to atpakaļ ūdenī!

Bet Hosē iebilda:

— Mums vēl tāls ceļš priekšā: nav laika ar zivtiņu noņemties.

— Labiem darbiem allaž atradīsies laiks, — zirgs atbildēja. — Palīdzi vien zivtiņai, gan pēcāk nenožēlosi!

Tad Hosē nokāpa no zirga, pacēla sudraba zivtiņu plaukstā un ielaida to atpakaļ upē. Vēl saule nebija paguvusi nozust aiz Sjerramorena kalnu galotnēm, kad viņi jau bija pieauļojuši pie pils, kas atradās augstum augstu, klinšainu kalnu vidū, un apstājās pils lievenīša priekšā. Uz lievenīša stavēja princese, tik daiļa kā puķes zieds, un kaisīja vistām maizes drupačas. Ta bija tā pati daiļā princese, vārdā Beljaflora.

— Klausies, ko tev teikšu, — baltais zirgs uzrunāja savu jātnieku. — Es tūliņās uzsliešos pakaļkājās un sākšu lēkāt. Tas princesei varen iepatiksies, un viņa pati sagribēs kāpt man mugurā un pajāties. Tu viņai to atļausi, bet es spārdīšos, zviegšu un neparko neļaušu princesei sev tuvoties. Tad viņai vajadzēs samierināties, ka tu mani pievaldi un palīdzi tikt viņai seglos. Kad skaistule būs uzsēdusies man mugurā, tu nekavē laiku: lec arī pats seglos, apņem princesi labi cieši ap vidu un auļo, cik jaudas, uz karaļa pili.

Kā zirgs pamācīja, tā Hosē ari izdarīja.

Tiklīdz princese uzsēdās zirgam mugurā, arī viņš tai pašā mirklī uzlēca seglos viņai blakām un, skaļi iesvilpies, vadīja zirgu atpakaļ. Zirgs aši rāvās uz priekšu. Princese, zināms, uzreiz noprata, ka svešais jātnieks viņu nolaupījis pēc karaļa pavēles un tagadiņ ved uz ienīstā karaļa pili.

Princesei priekšautā bija drupačas. Viņa tās izkaisīja pa ceļu un jauneklim uzsauca:

— Ko tu izdarīji! Tu izbēri man no priekšauta drupačas. Salasi tās.

Taču jauneklis, viņai atbildot, maigi pačukstēja ausī, tāpēc ka jau bija paguvis iemīlēties princesē, tik daiļā kā puķes zieds:

— Nebēdājies, mīļotā! Tur, uz kurieni ved mūs zirgs, šādas mantas arī netrūkst: dabūsi, cik gribēsi.

Un viņi auļoja tālāk.

Vēl necik ilgi nebija auļojuši, kad klāt jau tas augstais koks, kurā putnu ķērājs bija izlicis cilpas.

Princese pameta gaisā savu lakatiņu, un tas ieķērās pašā augstākajā koka zarā.

— Tūliņ apturi zirgu! — princese pavēlēja Hosē. — Uzkāp kokā un noņem manu lakatiņu!

Taču Hosē ne prātā nebija apstāties.

— Tur, uz kurieni ved mūs zirgs, šādu lakatiņu ir atliku likām: varēsi izvēlēties, kāds patiksies, — viņš pačukstēja princesei ausī, un viņi auļoja tālāk.

Vēl necik ilgi nebija auļojuši, kad klāt jau arī upe, un princese tajā iemeta savu dārgo gredzenu.

— Izvelc no upes manu gredzenu! — viņa lūdzošā balsī sacīja.

Arī šoreiz jauneklis nedomāja viņai paklausīt.

— Tur, uz kurieni ved mūs zirgs, atradīsies arī gredzeni, vel skaistāki par tavējo!

Hosē tā princesei atbildēja, un viņi atkal auļoja tālāk. Viņi auļoja un auļoja, līdz pievakarē jau klāt bija arī karaļa pils.

— O, Beljaflora, tik daiļa kā puķes zieds! — ieraudzīdams skaistuli uz pils sliekšņa, sajūsmā iesaucās pagalam iemīlejies karalis. Taču skaistule pagrieza karalim muguru. Viņa iesledzas vienā no pils istabām un neparko nevēra durvis vaļa, lai kā augstais valdnieks viņu lūdza.

Viņa sacīja:

— Kamēr man neatnesīs trīs mantas, ko ceļā pazaudēju, es nesperšu ne soli laukā no šīs istabas.

Tad karalis pavēlēja ataicināt pie sevis Hosē.

— Vai tu zini tās trīs mantas, ko princese ceļā pazaudēja? — viņš vaicāja.

— Zinu gan, — Hosē atbildēja.

— Tad tūdaļ sēdies zirgam mugurā un atgādā tās man! ja nepārvedīsi, likšu tev pils laukumā nocirst galvu!

Ko nu iesākt? Hosē noskumis aizvilkās uz stalli. Nepacietīgie zirgi kārpīja ar kājām zemi, gatavi kuru katru brīdi mesties auļos un traukties ātrāk par jūras vēju, taču jauneklis tiem neuzmeta pat acu. Viņš piegāja pie sava uzticīgā drauga — vecā, baltā zirga, apķērās tam ap kaklu un gauži ieraudājās.

— Nebēdājies neko, — baltais zirgs viņu mierināja. — Sēdies tik man mugurā un auļo prom bez kādām rūpēm!

Un tā abi aizauļoja pa to pašu ceļu kā iepriekš. Necik ilgi, jau klāt lielais skudru pūznis.

— Vai tev jāsalasa maizes drupačas? — vaicāja zirgs.

— Kā nu ne! Ja drupačas nepārvedīšu, karalis man nocirtis galvu, — Hosē atbildēja.

— Tad mudīgi aicini palīgos skudriņas. Vienīgi viņas var tev izlīdzēt.

Un Hosē pasauca palīgā skudriņas.

Pazinušas jaunekli, kas bija tās pabarojis ar trim maizes kukulīšiem, skudriņas saskrēja no visām malām, un iekāms Hosē paguva aizskaitīt līdz trīs, drupačas jau bija salasītas un sabērtas maisā.

— Redzi nu, — zirgs sacīja Hosē, — dots devējam atdodas.

Tad abi aizauļoja pie koka. Viņi tur ieraudzīja, ka princeses mazais lakatiņš plīvo kā balts karodziņš pašā koka galotnē un līdz tam aizrāpties nav cilvēkam pa spēkam.

Hosē izmisis nokāra galvu, taču zirgs viņu pamācīja:

— Pasauc palīgos ērgli! Viņš tev neatteiks.

Hosē pasauca ērgli, ko bija izpestījis no putnu ķērāja cilpām. Ērglis izplēta savus varenos spārnus, pacēlās līdz koka galotnei, satvēra lakatiņu līkajā knābī, un, iekāms Hosē paguva aizskaitīt līdz trīs, princeses lakatiņš jau bija viņam rokā.

Vēl necik ilgi nebija auļojuši, kad klāt arī upe. Tā burbuļodama vēla viļņus gar krastu.

— Kā lai izvelku dārgo gredzenu ārā? — Hosē raizējās. — Upe ir pārlieku dziļa, un es nezinu pat to, kurā vietā princese iesvieda savu gredzenu.

— Pasauc palīgos zivtiņu, — zirgs pateica priekšā. — Tu viņreiz palīdzēja viņai, tagadiņ viņa palīdzēs tev.

Hosē pasauca zivtiņu. Zivtiņa izpeldēja no ūdens un pazinusi savu glābēju, steidzās viņam palīgā. Hosē vēl nebija paguvis aizskaitīt līdz trīs, kad gredzens jau bija viņam rokā.

Jauneklis atauļoja uz pili un, zemu palocījies karaļa priekšā pasniedza viņam maizes drupačas, lakatiņu un dārgo princeses gredzenu. Karalis aiznesa princesei prasītās mantas, taču Beljaflora tik un tā nevēra durvis vaļā.

Viņa sacīja:

— Kamēr netiks sodīts tas jokdaris, kurš mani nolaupīja es nesperšu laukā no istabas ne soli!

— Kādu sodu lai viņam uzlieku? — karalis vaicāja, būdams uz visu gatavs.

— Izvāri viņu kausētā sviestā! — princese iesmiedamās atbildēja, un karalis bez liekas gudrošanas tam piekrita.

Viņš ataicināja pie sevis Hosē un paziņoja savu cietsirdīgo lēmumu.

Jauneklis noskumis gāja uz stalli, kur stadulā stāvēja viņa draugs — vecais, baltais zirgs.

— Es atnācu no tevis atvadīties, — Hosē sacīja zirgam. — Rīt no rīta karalis mai nogalinās: iemetīs izkausēta sviesta katlā un izvārīs.

Zirgs papurināja galvu un sacīja:

— Nebēdājies neko! Es tev izpalīdzēšu arī šajā reizē. Sēdies man mugurā, un mēs aizauļosim ātrāk par jūras vēju. Kāda augsta kalna pakājē urdz brīnuma avots. Izpeldies šā avota ūdenī un ej mierīgu sirdi uz nāves sodu. Vari man ticēt, ka nekas Jauns tev nenotiks.

Viņi aizauļoja pie augsta kalna, Hosē izpeldējās avota ūdenī un vēl pirms rīta gaismiņas paguva atgriezties pilī. Kad uzlēca saule un ar saviem stariem sāka zeltīt Seviļas namu jumtus, Hosē bezbailīgi devās uz pils laukumu, kur jau stāvēja sagatavots milzīgs katls ar vārošu sviestu un vesela ļaužu jūra, kas, nepacietībā degdama, gaidīja nāves soda izpildīšanu.

Norībēja lielgabals, sāka pūst taures, un laukumā, spožas vītas pavadīts, ieradās pats karalis. Protams, starp svītas vīriem bija ari ļaunprātīgais Gomess: viņš atnāca, lai patīksminātos par sava brāļa nāvi. Tomēr viss notika citādi, nekā Gomess bija vēlējies. Piepildījās zirga pareģojums: Hosē droši ielēca vārošā sviesta katlā un izkāpa no tā tikpat spirgts un vesels kā iepriekš. Piedevām vēl bija tapis tik apburoši skaists, ka visi ļaudis neviļus sāka apbrīnot viņa skaistumu, bet daiļā Beljaflora, kurai jau sen patika labsirdīgais un drošais Hosē, iemīlēja viņu uz visu mūžu.

Ieraudzījis, ka Hosē tik brīnumaini pārvērties, vecais karalis arī gribēja kļūt jauns un skaists. Daudz negudrodams, viņš nometa no pleciem mantiju, aizmiedza acis un lēca tik iekšā verdošajā katlā. Taču veltīgi galma ļaudis gaidīja viņu izkāpjam no katla laukā kā jaunu un brašu jaunekli, jo diemžēl viņš tur palika uz visiem laikiem. Labsirdīgais Hosē tai pašā dienā kļuva par karali un apprecēja daiļo princesi Beljafloru, kas bija tik skaista kā puķes zieds. Bet ļaunais Gomess, nobijies no brāļa dusmām, aizbēga uz tālajiem klinšu kalniem, un kopš tās reizes viņu neviens nav redzējis.

Kad jaunā karaļa kāzas bija nodzertas, viņš atnāca uz stalli un aiz pateicības apskāva savu uzticīgo draugu — veco, balto zirgu, kas viņu bija paglābis no tik daudzām jo daudzām nelaimēm.

Zirgs viņam sacīja:

— Hosē, tu biji labs un devīgs. Un par savu labo sirdi tiki atalgots. Dari ļaudīm labu arī uz priekšdienām, un tev nekad to nevajadzēs nožēlot.

Pasaka nu ir galā.

Un, jāsaka, labsirdīgais Hosē, kaut arī pats bija karalis, nekad šo gudrību neaizmirsa.

Triju līgavaiņu līgava

Reiz dzīvoja kāds vīrs. Viņam bija meita, skaista kā saule, tikai viena nelaime — šaudīga un nepastāvīga kā kalnu vējš.

Kādu dienu tēvs strādāja dārza. Te atvērās dārza vārtiņu un pa tiem ienāca trīs jaunekļi, cits par citu izskatīgāks. Viņi ienāca dārzā un sacīja meitas tēvam:

— Tava meita ir tik skaista kā saule. Mēs ieradāmies lūgt viņas roku.

Tēvs atbildēja:

— Bet viņa ir tik šaudīga un nepastāvīga kā kalnu vējš. Jāprasa viņai pašai, kādu atbildi vēlas jums dot.

Tēvs iegāja mājā, bet jaunekļi palika gaidām pie pagale vārtiņiem.

Tēvs ienāca istabā un meitai sacīja:

— Vadzi, meita, ieradušies precinieki — trīs jaunekļi, cits par citu izskatīgāks, un lūdz tavu roku. Saki — kuru tu izraudzīsies sev par vīru?

Meita pameta acis logā un pārliecinājās, ka tēvs runā patiesību: tik brašus skaistuļus viņa nekad vēl netika redzējusi!

Meita pasmaidīja un sacīja:

— Man visi trīs ir tīkami.

Tēvs tapa pikts un sacīja:

— Saproti taču, ka visus trīs tu reizē nevari precēt!

— Esmu ar mieru iziet pie jebkura no šiem jaunekļiem, — atbildēja meita. — Tomēr, tēvs, man viņi ir vajadzīgi visi trīs.

Lai cik tēvs meitu pratināja, viņa atkārtoja vienu un to pašu:

— Tēvs, man viņi ir vajadzīgi visi trīs!

Nelaimīgais tēvs nezināja, ko atbildēt jaunekļiem. Viņš ilgi gudroja, līdz pēdīgi izgāja ārā un līgavaiņiem sacīja tā:

— Mana meita ir skaista kā saule, bet šaudīga un nepastāvīga kā kalnu vējš: viņai jūs esot vajadzīgi visi trīs! Zināms, viņa nevar jūs precēt visus trīs uzreiz. Tālab uzklausiet manu padomu: dodieties projām uz tālām un svešām zemēm un mēģiniet tur atrast savu laimi!

Jaunekli neizpratnē paraudzījās cits citā.

Meitas tēvs skaidroja tālāk.

— Šais tālajās zemēs sameklējiet savai līgavai tādu retu un labu dāvanu, par kuru labākas vairs nebūtu visā pasaulē. Un tas, kurš šo dāvanu pārnesīs, būs manas meitas vīrs.

Līgavaiņi klusēdami palocījās meitas tēva priekšā un aizgāja.

Jau tai pašā dienā viņi atstāja Spānijas krastus un devās uz tālajām, svešajām zemēm, lai tur sameklētu savu laimi. Viņi devās katrs pa savu ceļu, tomēr neviens neatrada līgavai reto dāvanu, par kuru labākas vairs nebūtu visā pasaulē. Jaunekļi ilgi mētājās pa bangojošām jūrām, noplēsa ne vienu vien pāri pazoļu uz asajiem akmeņiem, staigājot pa svešajiem ceļu ceļiem. Kaut sirdis māca skumjas, tomēr viņi cerības nezaudēja.

Tad viendien pirmais līgavainis satika kādu nevarīgu vecīti.

— Labdien, dēls, — vecītis vārgā balsī sveicināja. — Vai negribi nopirkt no manis spoguli?

Spogulis bija maziņš, knapi monētas lielumā, un jauneklis, rūgti iesmiedamies, sacīja:

— Kam man tāds spogulis, vectētiņ? Es meklēju līgavai tādu dāvanu, kādas otras nav visā pasaulē.

Vecītis pasmaidīja un sacīja:

— To tu, dēls, jau esi atradis. Šis spogulis nav parasts: tajā tu kurā katrā brīdī vari ieraudzīt to, ko vēlies.

Jauneklis tapa dižen priecīgs, paņēma spoguli un par to atdeva vecītim visu savu naudu.

Necik ilgi, arī otrs līgavainis satika savā ceļā to pašu vecīti.

— Vai tev, dēls, nevajag pudelīti balzama? — vecītis vaicāja.

— Kam man balzams, vectētiņ? — atbildēja jauneklis. — Es meklēju līgavai tādu dāvanu, kādas otras nav visā pasaulē.

Arī balzams, izrādījās, nebija parasts, bet ar brīnuma spēku. Vecais ceļa gājējs jauneklim pastāstīja, ka ar šo balzamu var ne tikai aizdziedēt rētas, bet arī atdzīvināt mirušos. Iepriecinātais jauneklis paņēma balzama pudelīti un atdeva par to vecītim visu savu naudu.

Trešais līgavainis, neko neatradis, bēdīgs klīda pa jūras malu un jau prātoja mesties no klints dzelmē, kad pēkšņi viļņos pamanīja peldam lielu kasti. Kad kaste piepeldēja pie krasta, kastes sānos atvērās mazas durtiņas, un pa tām sāka nākt laukā cilvēki — cits pakaļ citam. Viņu bija tik neaptverami daudz, ka jauneklis nespēja tos saskaitīt. Kā pēdējais iznāca laukā tas pats vecitis. Viņš palocījās līgavaiņa priekšā un sacīja:

— Klausies, dēls: vai tu negribi nopirkt no manis šo kasti?

— Kam man šī kaste, vectētiņ? — noskumušais jauneklis iesaucās. — Tā derīga vienīgi malkai, bet es meklēju līgavai tādu dāvanu, kādas otras nav visā pasaulē.

— Tad jau mana kaste tev īstā reizē, — atbild vecītis. — Tā peld pa viļņu viļņiem, lido pa gaisu, pati skrien pa zemi. Un, iekāms akmens, iemests jūrā, pagūs sasniegt jūras dibenu, kaste tevi un tavus biedrus aiznesīs tur, kur tu pavēlēsi.

Abi vienojās, jauneklis atdeva vecītim visu savu naudu un kļuva par brīnuma kastes saimnieku.

Saule vēl nebija paguvusi trīs reizes pacelties pie debesīm, kad visi trīs jaunekļi satikās.

— Es atradu neredzēti brīnišķīgu dāvanu, kādas otra visā pasaulē! — priecīgi iesaucās pirmais līgavainis un parādīja savu spoguli.

— Mana dāvana ir vēl brīnišķīgāka, — sacīja otrs līgavainis un parādīja brīnumainā balzama pudelīti.

— Es domāju, ka jūsu dāvanas nespēj sacensties ar manējo, — lielīgi sacīja trešais līgavainis, parādīdams lielo kasti, kas šūpojās viļņos pie paša jūras krasta.

Visi trīs sāka strīdēties. Katrs centās pierādīt, ka viņa dāvana ir vislabākā un visretākā — tāda, kādas otras nav visā pasaulē.

Visbeidzot pirmais līgavainis iesaucās:

— Pārbaudiet manu dāvanu paši! Paskatieties spogulī — un jūs ieraudzīsiet meiteni, kas ir tik skaista kā saule, bet šaudīga un nepastāvīga kā kalnu vējš.

Visi trīs ieskatījās spogulī un šausmās atkāpās: triju līgavaiņu līgava gulēja uz nāves cisām bez kādām dzīvības zīmēm.

— Viņa ir mirusi! — pirmais līgavainis izsamisis iesaucās un gauži ieraudājās.

— Neraudi! — otrs viņu mierināja. — Mans balzams viņu atdzīvinās!

— Bet mēs nokavēsim, — pirmais iebilda. — Iekāms sasniegsim Spānijas krastus, viņa jau būs apbedīta, un tad nekāds balzams viņu neglābs.

— mēs tur nokļūsim agrāk, nekā saule pagūs nozust aiz apvāršņa! — iesaucas trešais līgavainis, kastes saimnieks. — Steigsim uz jūras krastu: mans brīnišķīgais kuģis mūs vienā mirklī aizvedīs dzimtenē!

Aizmirsuši neseno strīdu, visi trīs steidzās uz jūras malu. Viņi iegāja kastē, tās durtiņas — blāc! - aizcirtās ciet, un brīnuma kaste pacēlās gaisā. Saule vēl nebija paguvusi aizgrimt aiz apvāršņa, kad visi trīs jaunekļi jau stāvēja pie pazīstamajiem vārtiņiem. Vecais tēvs izskrēja līgavaiņiem pretim un, liedams asaras, pavēstīja, ka viņi ieradušies par vēlu. Taču jaunekļi, daudz negudrodami, droši devās istabā, kur bez dzīvības gulēja triju līgavaiņu ligava. Viņi apslacīja meitenes lūpas ar brīnumaino balzamu, un viņa tūdaļ pasmaidīja un piecēlās no gultas. Jaunekļu priekam nebija gala. Bet meitene piegāja pie tēva, apskāva viņu un sacīja:

— Nu tu redzi, tēvs, ka man ir taisnība: man bija vajadzīgi visi trīs līgavaiņi, un tie visi trīs arī lieti noderēja. Ja viņi nebūtu laikus atsteigušies pie manis, es nekad vairs neredzētu saules gaismu, bet tu — nekad vairs neturētu mani savos apskāvienos. Un tagad, tēvs, atvēli man vienu gadu laika, lai varu no trim līgavaiņiem izvēlēties sev vienu, kuram tad atdošu savu sirdi un roku. Bet abi pārējie lai tad neņem ļaunā, jo es no tiesas reizē nevaru būt triju līgavaiņu līgava. Pie tam mūsu ciemā nav mazums skaistu meiteņu: viņi bez grūtībām izmeklēs sev līgavas, kas tiem būs tīkamas.

Tā arī notika. Apritēja gads, pagāja ziema, kalnos no jauna saplauka mandeļkoki, bet ciemā, kur dzīvoja tēvs ar meitu, nodzēra trīs kāzas ar reizi. Kuru no trim līgavaiņiem izraudzījās sev mūsu līgava — to uzminiet paši!

Ursuleta

Reiz dzīvoja kāds trūcīgs vīrs. Viņš bija tik gaužām trūcīgs, ka otru tādu grūti sameklēt. Vienīgā viņa bagātība bija bērni — dēls un meita. Abi bija rātni un strādīgi. Dēlu sauca par Huanito, bet meitu par Ursuletu. Bērni ik dienas gāja uz mežu pēc malkas, bet tēvs strādāja uz lauka. Viss būtu bijis labi, tikai viena nelaime: bērniem trūka mātes, jo tā jau sen gulēja smilšu kalniņā, un nebija acs, kas pieskata saimniecību. Trūcīgais vīrs ilgi domāja, kā būt, līdz pēdīgi sadomāja apprecēties otru reizi. Aprecējās arī, bet laime kopā ar jauno sievu neienāca mājā. Pamāte bija ļauna sieviete un jau no pirmās dienas neieredzēja vīra bērnus — viņa sadomāja tos nomaitāt.

Kādudien viņa bērniem sacīja:

— Ejiet uz mežu pēc malkas un, pieraugiet, tur slinkumu nelāpiet! Kurš pirmais pārnesis malku, tam izcepšu pīrāgu.

Bērni teciņus vien aizskrēja uz kalnu mežu, kur čakli lasīja žagarus. Salasīja katrs pa nastiņai. Māsiņa salasīja lielu jo lielu klēpi, bet brālis — vēl lielāku.

Un abi teciņus steidzās mājup, jo abiem kārojās nobaudīt pīrāga. Brālis mudīgāks — tas skrien pa priekšu, bet māsiņ atpaliek — viņai grūtāk skriet, žagaru nasta par smagu.

— Huanito, pagaidi mani! — māsiņa sauc.

— Nevaru gaidīt, pīrāgs atdzisīs. Bet tu nebēdā: kad dabūšu pīrāgu, sadalīšu uz pusēm.

Ursuleta apsēdās ceļa malā atvilkt elpu un nemanot aizsnaudās, tālab mājās atgriezās ne tik drīz. Bet Huanito pa to laiku pirmais pārnāca, skatās un redz: pamāte jau mīklu mīca.

— esmu klāt, māmiņ! — huanito priecīgs iesaucās. — vai nopelnīju pīrāgu?

— Tūliņās tu dabūsi savu pīrāgu, — noburkšķēja ļaunā pamāte. Viņa pabāza galvu pa durvīm: apskatījās, vai tuvumā neviena nav. Ursuleta vēl tālu, bet tēvs kā allažiņ šai laikā — uz lauka. Pamāte vieglu roku ņēma un nosita zēnu. Viņa apraka to dārzā mājas loga priekšā. Skatās — te no zemes sāk dīgt ārā ķiršu kociņš. Tas aug un aug lielāks. Skat, jau zaros plaukst sārti ziediņi. Necik ilgi, arī ogas jau ienākušās — sulīgas un sārtas kā asinis. Pamāte tās nolasīja no ķirša zariem un iemīcīja pīrāga mīklā.

Pārnāca Ursuleta ar lielu žagaru nastu un saka:

— Es, māmiņ, arī jau esmu klāt. Bet kur tad Huanito?

— Padzērās un aizskrēja spēlēties.

— Bet kur tu ņēmi tik daudz ķiršu ogu?

— Tirgū nopirku. Iznāks salds pīrāgs. Aiznes to pie maiznieka, lai krāsnī izcep!

Ursuleta bija paklausīga meitene. Viņa paņēma pīrāga . un aiznesa pie maiznieka uz ceptuvi.

Maiznieks ielika pīrāgu krāsni. Drīz vien tas jau no vienas maliņas tapa brūngans. Bet maiznieks ņem vēl un piemet malku.

Te pēkšņi no krāsns atskan balss:

Pīrādziņam karsti top.

Velciet ātrāk laukā to!

Maiznieks nobijās ne pa jokam un iesaucās:

— Kur tu, meitiņ, ņēmi šo pīrāgu?

— Man pamāte iedeva.

— Tūdaļ izstāsti visu, kā bija!

— Es neko nezinu. Pamāte mūs abus ar brāli aizsūtīja uz mežu pēc malkas. Huanito pārnāca pirmais mājā, bet, kad es pārnācu, pīrāgs jau bija izmīcīts.

Pīrādziņam karsti top,

Velciet ātrāk laukā to! —

krāsni atkal ierunājās pīrāgs. — Ātrāk, ātrāk!

Un Ursuleta pazina sava brāļa balsi.

— Tas ir viņš! — viņa iesaucās un ieraudājās.

— Tava pamāte ir ļauna sieviete, — sacīja maiznieks, kas vēl neko nespēja lāgā saprast. — Kazi, viņa būs ragana.

Viņš izvilka pīrāgu no krāsns un pasniedza to Ursuletai. Ursuleta to aiznesa tālāk pamātei.

Atgriezusies mājā, Ursuleta, mirkdama asarās, pamātei pavaicāja:

— Māmiņ, saki: kur ir mans brālītis Huanito? Vai viņš joprojām vēl nav pārnācis?

— Es tev jau teicu, ka viņš padzērās un aizskrēja spēlēties.

— Bet vai jūs zināt, ka pīrāgs krāsnī runāja?

— Muļķa skuķis! — pamāte pikti uzbļāva. — Vai nu pīrāgs spēj runāt?

— Un tomēr tas runāja un pat skaļi sauca: «Pīrādziņam karsti top, velciet ātrāk laukā to!»

— Tās nu gan ir blēņas! — Pamāte noskaitās vēl diktāk un, piecirzdama kāju, uzbļāva: — Vai turēsi muti! Tev būs tikai tā licies!… Labāk aiznes pīrāgu tēvam uz lauka. Viņš šodien vēl nav pusdienu ēdis.

Ursuleta saprata, ka ar brāli atgadījies kas nelabs bet drīkstējās pamāti nepaklausīt un tālab devās ceļā. Tikusi aiz ciema, viņa uz ceļa satika vecu, vecu sieviņu, kādu šai pusē nebija redzējusi. Vecenīte bija līku muguru, sirmu galvu balstījās uz garas nūjas, taču acu skatiens tai bija laipns un mīlīgs.

— Mījo meitenīt, pagaidi, — vecenīte uzrunāja Ursuletu — Uz kurieni tā dodamās, un ko tu tur nes?

— Es dodos pie tēva uz lauku un nesu viņam pīrāgu ar ķiršogām.

— Bet vai tu zini, kas tās par ķiršogam?

— Nezinu vis.

— Pienāks laiks, gan uzzināsi. Bet tagad klausies, ko te teikšu: tēvs ēdīs pīrāgu un arī tev piedāvās. Taču tu neēd, saki ka esi jau paēdusi. Tēvs ēdīs un metīs ķiršu kauliņus zemē. Tu tos salasi drāniņā un, pieraugi, neviena neatstāj zemē! Ja tēvs vaicās, kāpēc tev ievajadzējies kauliņu, atbildi, ka putnus barosi. Es tevi gaidīšu tepat ceļa malā. Atpakaļ nākdama, visus kauliņus atdosi man!

Ursuleta tā arī izdarīja. Aiznesa tēvam uz lauka pīrāgu ar ķiršiem.

Tēvs nopriecāties vien nevarēja.

— Tavu gardu pīrāgu! Kā gan māte tikusi pie ķiršiem?

— Teicās, tirgū nopirkusi.

— Sēdies klāt, kopīgi ieturēsim azaidu.

— Pateicos, tēvs, man negribas. Es nule kā paēdu.

Tēvs ķērās pie pīrāga. Viņš ēda un kauliņus meta zemē, bet Ursuleta tos cītīgi lasīja kopā un lika lakatiņā.

— Kāpēc tu lasi kauliņus lakatiņā? — tēvs vaicāja.

— Pēcāk pabarošu putniņus.

Meitene salasīja visus kauliņus līdz pēdējam un iesēja lakatiņā, pēc tam atvadījās no tēva un devās uz mājām.

Vecenīte jau gaidīja norunātajā vietā.

— Lūdzu, senjora, te būs kauliņi, — Ursuleta sacīja, pasniegdama vecenītei sainīti. — Salasīju visus līdz pēdējam.

Vecenīte uzslavēja UrsuJetu, atsēja lakatiņu, mīļi pasmaidīja,

tad pačukstēja kaut kādus vārdus un pasvieda kauliņus gaisā. Meitene skatās un netic savām acīm — kauliņi pārvērtušies par raibu, žiglu putniņu! Putniņš savicināja spārnus un pacēlies gaisā, sāka riņķot un dziedāt smalka balstiņā:

Čivu, čivu, čivu, čiv —

Es tavs brālis, putniņš brīvs!

Pamāte kaut nāvē dzina,

Tomēr es vēl esmu dzīvs.

Žēl, ka tētiņš nepazina.

Nodziedājis savu dziesmiņu, putniņš uzlidoja augstu gaisā un nozuda aiz mākoņiem.

Ursuleta, dzirdēdama šādu dziesmiņu, nopriecāties vien nevrēja, jo tagad viņa droši zināja, ka Huanito nav miris, tikai pār tapis par putniņu. Meitene atvadījās no labās vecenītes un gāja savu ceļu.

Putniņš aizlidoja uz akmeņlauztuvēm, kur akmeņkaļi kala lielus un smagus dzirnakmeņus. Viņš lidinājās akmeņkaļiem virs galvas un dziedāja to pašu dziesmiņu, ko iepriekš:

Čivu, čivu, čivu, čiv!

Pamāte kaut nāvē dzina,

Tomēr es vēl esmu dzīvs.

Žēl, ka tētiņš nepazina.

— Klau, cik skaisti dzied šis putniņš! — akmeņkaļi iesaucās un palūdza putniņu: — Nodziedi, putniņ, vēlreiz savu dziesmiņu!

— Mīļu prātu, — putniņš atbildēja, — tikai uzdāviniet man vislielāko dzirnakmeni.

Akmeņkaļi, skaļi smiedamies, atvēlēja:

— Ņem vien, ja spēsi to panest!

— Tad putniņš nodziedāja viņiem savu dziesmiņu vēlreiz — no sākuma līdz galam, pacēla knābī smago dzirnakmeni tik viegli kā salmiņu un nozuda aiz mākoņiem. Akmeņkaļi aiz brīnumiem galvas vien nogrozīja. Bet putniņš aizlaidās uz to ciemu, kur dzīvoja tēvs ar Ursuletu un pamāti, nolika dzirnakmeni uz viņu mājas dakstiņu jumta tik veikli, ka neviens to nepamanīja.

Pēc tam putniņš aizlidoja uz karaļa pili: tur prasmīgi meistari kala zelta naudu, bet zeļļi to bēra lielos maisos.

Čivu. čivu, čivu, čiv!

Pamāte kaut nāvē dzina.

Tomēr es vēl esmu dzīvs! —

putniņš, lidinādamies virs zeltkaļu sētas, iedziedājās. Meistari un zeļļi, pametuši darbu, klausījās skanīgajā dziedāšanā.

— Cik brīnum jauki dzied šis žiglais putniņš! — meistari un teļļi nevarēja vien nopriecāties. — Nodziedi mums vēlreiz savu dziesmiņu, mēs to labprāt gribētu dzirdēt atkal.

— Mīļu prātu to nodziedāšu! — putniņš nelika divreiz lūgties. — Tikai iedodiet par to man vislielāko maisu, pilnu ar zelta naudu.

— To tu dabūsi, — zeltkaļi apsolīja, — bet ar vienu noteikumu: tev pašam šī nauda būs arī jāaiznes.

Putniņš nodziedāja zeltkaļiem savu dziesmiņu vēl skanīgāk un jaukāk nekā pirmajā reizē. Pabeidzis dziedāt, viņš pacēla knābī vislielāko maisu ar zelta naudu tik viegli kā pūciņu un aizlaidās prom. Bet naudas meistari un zeļļi ilgi noraudzījās viņam pakaļ, izbrīnā plati iepletuši mutes.

Putniņš atkal atlidoja uz ciemu, kur dzīvoja viņa tēvs ar Ursuletu un pamāti, un nolika naudas maisu uz dakstiņu jumta līdzās dzirnakmenim. Arī šoreiz, tāpat kā iepriekš, šo viņa izdarību neviens nepamanīja.

Tagad putniņš aizlidoja pie upes, kur sievas saulē balināja linu audeklus. Kad putniņš nodziedāja savu dziesmiņu, sievas palūdza to nodziedāt vēlreiz.

— Mīļu prātu nodziedāšu, tikai ar norunu, ka jūs man uzdāvināsiet audekla gabalu. Vienu gan palūgšu: saritiniet to labi stingri rullītī, citādi nevarēšu aiznest, — putniņš sacīja.

Sievas bija ar mieru. Viņas saritināja varen lielu audekla gabalu tik ciešā rullī, ka pašas tik tikko jaudāja pacelt.

— Pamēģini nu to aiznest, — sievas smiedamās sacīja putniņam. — Mēs palīgos gan tev neiesim!

— Aiznesīšu pats! — putniņš nočivināja un sāka dziedat tik jauki, cik jauki vien varēja:

Čivu, čivu, čivu, čiv!

Pamāte kaut nāvē dzina.

Tomēr es vēl esmu dzivs.

Žēl, ka tētiņš nepazina …

— Nu tu vari saņemt savu algu! — sievas jautri uzsauca putniņam, kad tas bija beidzis dziedāt. Un sievu izbrīns nebija mazāks par akmeņkaļu, naudas meistaru un zeļļu izbrīnu, kad viņas redzēja, cik viegli putniņš pacēla knābī audekla rulli un nozuda aiz mākoņiem. Putniņš taisnā ceļā aizlaidās uz to pašu ciemu, kur iepriekš, un nolika audeklu uz dakstiņu jumt līdzās dzirnakmenim un maisam ar zeltu.

Bija vakars. Tēvs, pārnācis no lauka, kopā ar pamāti ieturēja vakariņas, bet Ursuleta sēdēja uz lievenīša.

Čivu, čivu, čivu, čiv! —

putniņš skaļā balstiņā iečivinājās, notupies turpat uz dakstiņu jumta malas. Un sāka dziedāt tālāk:

Es tavs brālis, putniņš brīvs!

Pamāte kaut nāvē dzina,

Tomēr es vēl esmu dzīvs.

Žēl, ka tētiņš nepazina.

Putniņš pagrozīja galviņu, paraudzījās ar vienu actiņu no augšas uz māsiņu un turpināja dziedāt:

Taču māsa Ursuleta

Mani domās nepameta:

Gaužas asariņas lēja,

Kauliņus man sameklēja,

Baltā lakatiņā sēja,

Brālim glābties palīdzēja.

— Māmiņ, tētiņ, nāciet labi aši šurpu! Paklausieties, cik jauki dzied šis mazais putniņš! — Ursuleta iesaucās. Tēvs un pamāte piegāja pie loga.

Meitene tad sacīja putniņam:

— Paldies tev, putniņ, par jauko dziedāšanu!

— Bet tev paldies par labo sirdi! — atbildēja putniņš un nometa Ursuletai pie kājām linu audekla rulli.

Meitene pacēla dāvanu, ienesa to istabā un attina vaļā. Audekls bija tik smalks un balts, ka visi nobrīnīties vien nevarēja. Un audekla bija tik neizmērojami daudz, ka Ursuletai tā līdz kapa malai pietiktu, ja arī dzīvotu apaļus simt gadus.

— Tētiņ, izej laukā ari tu un palūdz, lai putniņš tev nodzied savu dziesmiņu, — sacīja Ursuleta.

Tēvs tā arī izdarīja. Izgāja ārā un, palocījies putniņam mīļā balsī palūdza:

— Nodziedi, putniņ, man savu dziesmiņu!

Putniņš nelikās otrreiz lūgties. Viņš mīļu prātu svilpojot un čivinot nodziedāja savu dziesmiņu — no paša sākuma līdz beigām un pēc tam nometa tēvam no jumta lielu maisu, pilnu ar zelta naudu.

— Māt, kur tu paliec? iepriecinātais tēvs uzsauca pamātei. — Nāc laukā arī tu un palūdz, lai putniņš tev nodzied savu dziesmiņu!

— Liela note man šo klausīties! — pamāte asi atbildēja.

—— Tu tak redzēji, kas man tika par dāvanu! — tēvs prātīgi atgādināja. — Ursuletai viņš uzdāvināja smalka audekla gabalu, bet man, šeku, tik daudz zelta, ka es īsā laikā tikšu par lielāko bagātnieku visā ciemā. Nāc nu, nāc! Kazi, arī tev putniņš pagādājis kādu dāvanu.

— Neiešu! Neparko neiešu! — pamāte stīvējās pretim.

— Neesi nu muļķe, nāc laukā un palūdz putniņu, lai nodzied tev vēlreiz dziesmiņu, — tēvs nelikās mierā.

Ļaunajai pamātei nekas cits neatlika kā iet un palūgt putniņu. Viņa izgāja uz lieveņa un sacīja:

— Nodziedi man dziesmiņu vēl vienu reizi!

Čivu, čivu, čivu, čiv!

Pamāte kaut nāvē dzina,

Tomēr es vēl esmu dzīvs, —

skaļi iečivinājās putniņš un nometa pamātei no jumta smago dzirnakmeni. Viņš pamanījās to nomest tā, ka dzirnakmens uzmaucās viņai tieši kaklā. Un, lai kā ļaunā pamāte grozīja galvu, lai kā pūlējās dzirnakmeni nomaukt nost, viss velti: dzirnakmens bija kā pieaudzis viņai pie pleciem. Pamāte aiz dusmām iekaucās nelabā balsī un ar visu dzirnakmeni pacēlās gaisā. Nu visi saprata, ka viņa pati ir visīstākā burve un ragana.

Necik ilgi, un viņas burvestības spēks beidzās. Dzirnakmens bija tik smags, ka, aizlidojusi līdz mežam, pamāte nespēja vairs noturēties gaisā un nokrita lejā — ievēlas tieši meža biezoknī. Ļaudis stasta, ka viņa vēl šobaltdien klīstot pa mežu un mēģinot nomaukt no kakla smago dzirnakmeni.

Un kas notika tālāk ar tēvu, putniņu un Ursuletu?

Apveltījis katru pēc nopelniem, putniņš aizlaidās pie tās pašas vecenītes, kas ķiršu kauliņus bija pārvērtusi par putniņu. Labā vecenīte pačukstēja putniņam virs galvas kaut kādus var dus, un putniņš pārtapa par jauku un jautru zēnu. Jūs laikam jau nojaušat, ka tas bija Huanito. Viņš uz karstām pēdām aiz skrēja mājās, lai apskautu māsu un tēvu. Un kopš ta laika viņi visi trīs dzīvo kopā savā mājiņā ar dakstiņu jumtu un dzīvo, tiesa kas tiesa, bez kādām bēdām. Ursuleta jau izaugusi par lielu meitu, pati prot labi saimniekot pa māju, un tēvs vairs negrasās vest mājās jaunu sievu.

Es arī biju pie viņiem iegriezies ciemos. Man tur iedeva saldu krēma pīrāgu, bet laiks bija karsts, un, kamēr nesu to mājās, saldais krēms izkusa. No pīrāga palika pāri tikai garoziņa un vēl šī pasaciņa par labo māsiņu Ursuletu.

Patiesības putns

Sensenos laikos dzīvojis kāds nabadzīgs zvejnieks. Tā vismaz ļaudis stāsta, un tad jau, domājams, tā patiesība vien būs. Viņš dzīvojis mazā būdiņā rāmas upītes krastā. Upītes ūdeņi bijuši dzidri kā asaras lāse un klusi kā pavasara rīts, un tā tecējusi, ka slēpdamās no ļaužu acīm un saules stariem, taisnā ceļā cauri meldriem, krumu puduriem un kupliem kokiem, kuru zari mirkuši ūdeni. Nekad neviens cilvēks nav iemaldījies šās rāmās upītes krastos, tikai putnu dziesmas nerimušas skanēt kuplo koku vainagos.

Kādu dienu zvejnieks devies ķert zivis. Viņš īries pa rāmo upīti un jau gribējis iemest ūdenī tīklu, kad pēkšņi skatās: pa straumi peld pretī stikla lāde. Tā peld, līgodamās pa viļņiem un mirgodama ka dimanta dargakmens. Zvejnieks šādu brīnumu nekad agrāk vil nebija redzējis. Viņš pieairējās tuvāk. Un viņa izbrīnam nebija gala, kad lāde ieraudzīja divus dvīņu bērnus: puisēnu un meiteni. Bērni ne drusciņas neraudāja: abi smējās un izskatijās tik spirgti un veseli kā divi rožu pumpuriņi.

Zvejnieka sirds iežēlojās par viņiem. «Ja dvīnīši šai lādē peldēs tālāk,» viņš prātoja, «tad upes ūdeņi viņus aiznesīs uz jūru, bet jūrā sāks plosīties vētra, un, drošāks par drošu, viņus aprīs jūras viļņi.» Lai paglābtu bērnus, zvejnieks tos saudzīgi izņēma no lādes un aiznesa uz savu nožēlojamo būdiņu.

— Tā tik vēl trūkal — zvejnieka sieva sadusmojās. — Kālab atstiepi mājās šos pamestos atradeņus? Kazi, savējo tev nav vēl diezgan? Jebšu esi aizmirsis, ka pašiem astoņas mutes barojamas, un nu ar šiem būs visas desmit! Kā lai tās paēdina?

Zvejnieks papurināja galvu.

— Es neko neesmu aizmirsis, sieva. Bet saki pati — ko man bija iesākt? Nevarēju tak pamest viņus likteņa varā, lai nevainīgi bērniņi aiziet drošā nāvē! Bez tam, jāteic, es savu mūžu vēl neesmu redzējis tik jaukus bērniņus. Lai nu notiek kas notikdams, bet bērniņi jāpatur! Zināms, uz priekšu mums nāksies strādāt daudz vairāk. Bet, kas zina, liktenis par to mūs atalgos — pieredzēsim labas dienas.

Kā zvejnieks noteica, tā arī bija: atradeņi palika dzīvot viņa mājā. Viņi auga kopā ar zvejnieka bērniem un jo dienas jo tapa stiprāki un veselīgāki.

Laiks nestāvēja uz vietas. Dvīņu bērni jau bija kļuvuši tik prātīgi un labsirdīgi, ka zvejnieks ar sievu viņus allaž uzlielīja un stādīja saviem bērniem par paraugu. Tas, saprotams, īstajiem bērniem ķērās pie sirds — viņi sāka neieredzēt svešos bērnus, negāja vairs kopā ar tiem rotaļās un neņēma līdzi pastaigās. Abi dvīņi klusēdami klīda vieni paši gar rāmās upītes krastiem, kuras ūdeņi bija dzidri kā asaras lāse un klusi kā pavasara rīts. Viņi klausījās putnu dziesmas, baroja tos ar maizes drupačām, ko atnesa sev līdzi no mājām, un tik dikti sadraudzējās ar spārnotajiem draugiem, ka putniņi, pamanījuši viņus ierodamies upītes krastā, visi kā viens — gan lakstīgalas, gan svīres un bezdelīgas —, skaļi čivinādami, salaidas masiņai un brālītim apkārt, tupās viņiem uz rokām, knābāja drupačas no delnas un piedevām vēl iemācīja viņiem savu putnu valodu. Bet bērni savuties iemācījās no putniem celties līdz ar rīta gaismu, nekad nenokārt degunu un allaž staigāt priecīgu prātu, kā arīdzan dziedāt dziesmas. Redzēdami abus atradeņus tik jaukus, zvejnieks sieva tos iemīlēja vēl gaužāk.

Savu vecāku labās izturēšanās dēļ pret atradeņiem zvejnieka īstie bērni pagalam sāka nicināt dvīņus.

— Liela muiža, ka jūs esat skaisti no ģīmja un laba rakstura, — viņi mēdza sacīt brālītim un māsiņai, — toties jums nav īstās mātes! Jūs pat nezināt, kas ir jūsu tēvs. Bet mēs gan zinām:

Jūsu tēvs ir stikla lāde,

Jūsu māte — upe lēna,

Jūsu brāļi, jūsu māsas —

Vēži, krupji, vardulēni!

Krupji! Vardulēni! — šādiem vārdiem īstie zvejnieka bērni apsaukāja dvīņus. Brālītim un māsiņai nekas cits neatlika kā šos zaimus bez kurnēšanas panest, jo viņi tik tiešām nezināja kas ir viņu tēvs un māte.

Šī neziņa abus pārmēru skumdināja, un jo dienas jo vairāk sāpēja sirds par zvejnieka bērnu pārestībām. Un tā brālītis ar māsiņu sadomāja atstāt zvejnieka māju — ies labāk meklēt savu tēvu un māti. Kādudien viņi piecēlās līdz ar rīta gaismiņu un devās prom. Mājā šai laikā visi vēl gulēja — un neviens nedzirdēja aizcērtamies durvis un aizejam dvīņus.

Brālītis un māsiņa, saprotams, nezināja, kur meklējami vecāki, un tālab devās taisni pāri laukiem — kurp acis rāda. Viņi gāja, gāja, jau pusdienlaiks klāt, bet aizvien vēl nesastapa nevienu dzīvu dvēseli, nekādu laužu apdzīvotu vietu. Nebija kam pavaicāt ceļu, nebija kur nolikt galvu. Pēdīgi viņi ieraudzīja pa pusei sabrukušu būdiņu. Arī šeit brālītis un māsiņa nevarēja nedz atpūsties, nedz remdēt izsalkumu, jo būdiņā neviena nebija: durtiņas cieši aizslēgtas. Tā kā abi bija pārliecīgi noguruši, viņi apsēdās turpat pie sliekšņa, lai atvilktu elpu. Visapkārt valdīja dziļš klusums, vienīgi putnu balsis skanēja tepat tuvumā. Bērni paskatījās uz augšu un ieraudzīja, ka būdiņas jumta paspārnē satupušās bezdelīgas. Bezdelīgu bija tik daudz, ka tās cita par citu vidžināja neapklusdamas. Tā kā brālītis ar māsiņu saprata putnu valodu, tad gribot negribot sāka ieklausities bezdelīgu vidžināšanā. «Kazi, viņas mums zinās pateikt īsto ceļu,» viņi nodomāja un klausījās ar abi ausīm.

— Ola, cik es esmu laimīga, ka manas acis atkal tevi redzi — iesaucās maza bezdelīga ar baltu pakrūtīti. — Biju jau sākusi domāt, ka tu mūs, savas lauku draudzenes, esi pavisam aizmirsusi. Tu, kā smejies, neesi jau lauķe, bet īsta pilsētniece un dzīvo nevis kaut kādās parastās mājās, bet pašā karaļa pilī.

— Kas tiesa, tas tiesa, mīļā. Es dzīvoju pilī tieši zem karaļa loga, — atbildēja bezdelīga ar garu astīti, — taču ar to man nenāk ne prātā lepoties. Redzi, es savu ligzdiņu mantoju no saviem vecākiem. Un tas, ka es dzīvoju līdzās pašam karalim, arī nav nemaz mans nopelns.

— Ai, cik viņa ir jauka! Cik pieticīga! — bezdelīgas cita par citu čivināja. Taču pilsētas bezdelīga vēl nerimās vidžināt:

— Tagad pastāstiet, kas pie jums jauns. Vai lakstīgala skaisti pogo un trallina? Un vai cīrulis aizvien tikpat augstu paceļas debesīs? Vai sarkankrūtītis vēl joprojām koši uzcirties? Izstāstiet man visu, Beatrise, kas jums tikai zināms!

Bezdelīga ar balto pakrūtīti, kuru sauca par Beatrisi, papurināja spārniņus un skumji pavēstīja:

— Mīļo kūmiņ, slikti laiki pienākuši. Viss ir citādi nekā agrāk — tagad ir citas parašas, citas dziesmas. Pat šeitan, kur visapkārt, cik tālu sniedzas acs, zaļo lauki un šalko birztalas. Iedomājies tikai, mūsu draudziņš, mūsu jaukais cekulainais cīrulītis, pasācis laisties uz zemnieku tīrumiem, kur nolasa maisa graudus un turku pupas! Bet, kad saimnieks paķer koku un grasās šo aizdzīt, viņš nekaunas saimniekam dziedāt pretī:

Sēj vien, tūļa, maisu —

Maiss ir garšīgs gan!

Sēdams dāsnāk kaisi —

Tikpat viss tiks man!

Nu, ko tu par to sacīsi? Bet ja tu zinātu, kā uzvedas zvirbulis! Vai atminies veco zvirbuli ar izplūkāto asti? Tad klausies: pavasari es atlidoju no aizjūras zemēm uz savu dzimto ligzdu, bet — tur jau zvirbulis priekšā

«Piedodiet, senjor,» es šim saku, «tā ir mana ligzda.»

«Nē, mana!» šis man atcērt.

«Jūs esat kļūdījies,» es saku. «Šo ligzdu ir uzbūvējis ma vectētiņš un vecmāmiņa, tajā izšķīlušies mani vecāki, un galu galā — arī es pati tajā esmu izšķīlusies un gribu tepat izperēt arī savus bērniņus.»

«Bet man šeit patīk!»

«Ejiet prom, es jūs lūdzu!»

«Neiešu, neparko neiešu!»

Šito nekauņu! Es nezināju, ko darīt, un sāku raudāt. Par laimi, manas draudzenes neapjuka, un, kamēr es lēju asaras viņas visas kopā uzbruka zvirbulim un izgrūda šo ļaundari no ligzdas ārā. Tu gan esi laimīga, ka vari dzīvot pilsētā, kur šādas nekārtības nenotiek!

— Ko tu, mīļā! Pie mums dažkārt klājas vēl jaunāk! — nopūtās pilsētas bezdelīga.

— No tiesas? Tad izstāsti ātrāk! — bezdelīgas iesaucās visas reizē. Un pilsētas bezdelīga sāka stāstīt:

— Notika tā, ka karalim vajadzēja doties karā. Es tobrīd lidinājos virs dārza un pati savām acīm redzēju, kā viņš uzlēca zirgā un aizjāja kopā ar savu karaspēku. Karaliene palika viena pilī. Ai, cik viņa bija skaista! Taču karaļa padomdevēji un ministri karalieni neieredzēja, varētu sacīt — pat nicināja, jo viņa bija dzimusi nevis karaļa pilī, bet trūcīga skrodera ģimenē. Bez tam karaliene bija ļoti gudra un smalki redzēja visas galma vīru blēdības un viltības. Tā nu šie sadomāja karalieni dabūt pie malas. Tieši tolaik viņai piedzima dvīnīši — zēns un meitenīte, skaisti kā divi rožu pumpuriņi. Ai, cik laimīga bija karaliene! Es ari priecājos līdz ar viņu: ilgiem lāgiem tupēju uz palodzes un ska|ā balsī vidžināju — nevarēju vien nopriecāties par mazulīšiem, kas gulēja zelta šūpulī. Bet es redzēju arī ko citu. Es redzēju, kā pa nakts melnumu sapulcējās karaļa padomdevēji un ministri, lai rakstītu karalim un valdniekam vēstuli. Viņi karalim aizrakstīja, ka skaistajai karalienei piedzimuši nevis bērni, bet — kaķis un čūska. Šito nekaunību! Mazulīši nemaz neizskatījās pēc tādiem! Redzams, galma vīri labi zināja, ko darīja. Viņi zināja, ka mūsu karalis ir ātras dabas cilvēks un jokus neprot. Un tā nu notika, ka pēc mēneša jau visos pilsētas laukumos tika nolasīta karaļa pavēle. Karalis pavēlēja iemest upē karalienes mazuļus, bet pašu dzīvu iemūrēt pilsētas sienā.

Tad kādā tumšā naktī māsiņu un brālīti, kas vēl bija gaužām mazi. ielika stikla lādē …

— Ai! — iesaucās brālītis, satvēris māsiņas roku. — Vai tu dzirdi: viņus ielika stikla lādē!

— Dzirdu, — trīsēdama pie visām miesām, atsaucās māsiņa. — Vai no tiesas? …

Viņa nespēja visu izteikt līdz galam, ko domāja: vai no tiesas garaste pilsētas bezdelīga stāsta par viņiem?

Bezdelīga tikmēr turpināja:

— Abus ielika stikla lādē un iemeta upē, bet skaisto karalieni iemūrēja pilsētas sienā. Viņa, kazi, būtu aizgājusi drošā nāvē, ja …

Un bezdelīga klusinātā balsī pačukstēja:

— To neviens nedrīkst zināt, un es ceru, ka jūs, manas draudzenes, nevienam neizpaudīsiet šo noslēpumu: karalienei bija krietna un uzticama kalpone. Viņa nolēma glābt savu labo karalieni un tālab slepus izurba ar adāmo adatu sienā caurumu. Kopš tā laika viņa katru mīļu rītu pa šo caurumu pasniedza savai kundzenei nedaudz maizes un ūdens. Viņa baro kundzēni tikpat kā mēs savus cālēnus. Un karaliene tādēļ ir vēl šobaltdien dzīva.

— Bet kas ar bērniem? Vai viņi patiesi būtu aizgājuši bojā? — bezdelīgas visas reizē ievidžinājās.

— Neraizējieties, mīļās draudzenes! Viņi arī ir dzīvi! Abus bērniņus atrada kāds labsirdīgs zvejnieks. Tagad viņi aug kopā ar viņa paša bērniem. Brālītis un māsiņa bieži pastaigājas pa rāmās upītes krastiem un pa šiem gadiem tapuši vēl piemīlīgāki un skaistāki.

To izdzirdušas, bezdelīgas aiz prieka pacēlās gaisā un sāka lidināties augstu debesīs. Zināms, arī bērni tapa līksmi un aiz izbrīna nespēja izteikt viens otram ne vārda. Labi gan, ka brālītis un māsiņa bija iemācījušies saprast putnu valodu! Viņi nu visu dzirdēja, ko runāja bezdelīgas, un tā uzzināja, kas ir viņu īstais tēvs un māte.

Pēc brīsniņa bezdelīgas atkal salaidās zem paspārnes un iztaujāja tālāk savu pilsētas draudzeni.

— Bet kālab bērni nevarētu atgriezties pie tēva? Kālab neatbrīvot savu māti karalieni?

— Kas tad viņiem ticēs! Kā viņi pierādīs, ka ir karaļa bērni?

— Vai tad nav līdzekļa, kā atklāt nodarīto netaisnību? — bezdelīgas satrauktas prašņāja.

— Ir, bet tikai viens vienīgs līdzeklis.

— Kāds tad? Saki drīzāk!

— To man pavēstīja dzeguze. Es viņu vienudien satiku, lidodama pa karaļa dārzu. Jūs zināt, ka dzeguze prot mazdrusciņ zīlēt: cik reižu viņa nokūko, tik gadu cilvēkam atlicis dzīvot. Tā ļaudis stāsta. Un viņa izdibinājusi, kā var izglābt bērnus nelaimīgo karalieni. Lai to izdarītu, vajadzīgs …

Šai brīdī pat bezdelīdzēni pabāza galviņas no perēkļiem un izstiepa tik garus kakliņus, ka tik tikko paši neizvēlās laukā Citā reizē mātes par šādu bērnu ziņkārību būtu tos pamatīgi iekaustījušas, bet patlaban viņas to pat nemanīja: visām tik dikti gribējās ātrāk uzzināt, kā var glābt nelaimīgo karalieni. Arī bērni aizturēja elpu, lai nepalaistu gar ausīm nevienu pilsētas viešņas vārdiņu.

— Ir jāatrod Patiesības putns! — pilsētas bezdelīga skali novidžināja. — Šis putns prot cilvēku valodu, un tikai viņam karalis noticēs. Taču man jums jāsaka, ka pilsētā ir daudzum daudz ļaužu, kas necieš patiesību, un galma vīri un ministri jo vairāk. Viņi neparko Patiesības putnu nelaidīs pilī.

— Jel saki: kur slēpjas šis brīnumainais putns?

— Tas ieslēgts pilī, kas saucas «Iegājis — ārā netiksi». Un tajā iekļūt tikpat kā nav iespējams. Pils durvis ij dienu, ij nakti apsargā milzīgs briesmonis. Viņš iemieg tikai pusnaktī un uz gaužām īsu brīsniņu — uz ceturtdaļstundu. Ja viņš pamana kādu ienākam pilī, tūdaļ saķer savas briesmīgajās ķetnas un aprij kā nieka mušiņu.

— Un tomēr pasaki: kur atrodas šī pils? — vaicāja bezdelīga, vārdā Beatrise, kas bija visvecākā no visam bezdelīgām.

— Kā lai es to zinu! — pilsētas bezdelīga papurināja spārniņus. — Man tikai zināms, ka netālu no šās pils atrodas nedzīvs līdzenums, kura vidū slienas vecs tornis, bet šā torņa galā dzīvo ļauna jo ļauna ragana. Vienīgi šī ragana zina ceļu uz pili «Iegājis — netiksi», bet viņa — sit kauču nost! — nevienam šo ceļu neparādīs. Ir tikai viens līdzeklis, kā piespiest raganu runāt: vajag viņai atnest pilnu krūku krāsaina ūdens, kas laistās visās varavīksnes krāsās. Taču jāsaka, ja arī palaimētos ietikt pilī, brīnuma putns nemaz tik viegli nebūtu dabūjams rokā, jo to apsargā Melu putni. Tie knābā Patiesības putnu, neļaudami tam elpot, un slēpj to tumšā, mitrā moku kambarī. Kur atrodas šis moku kambaris, neviens nezina. Stāsta, tas zināms vienīgi vecajam ūpim, kas dzīvo pils pagalmā veca ozola virsotnē, bet šis ūpis ir noburts un padarīts mēms līdz tam laikam, kamēr kāds atnāktu un pateiktu viņam vārdiņu «nakts».

Kā lai bērni uzzina šo burvju vārdiņu? Ja viņi to neuzzinās, tad nemūžam Patiesības putnu tiem neatrast!

Beigusi savu stāstu, bezdelīga palūkojās debesis un sāka posties atpakaļceļam.

— Ir jau vēls, — viņa sacīja draudzenem. — Rau, saule grimst aiz apvāršņa. Tā meklē savu ligzdiņu jūras putās un steidzas iesēsties viļņu laivā. Uz redzēšanos! Man laiks atgriezties pilī. Paliec sveika, draudzene Beatrise! Labu nakti!

To pateikusi, garaste bezdelīga aizlidoja uz pilsētu. Bet bērni, aizmirsuši nogurumu un izsalkumu, aizsteidzās viņai pa pēdām pakaļ. Vēl ar dienas gaismu viņi aiztika līdz pilsētai, kurā dzīvoja karalis. Kauču brālītis ar māsiņu tagad zināja, ka viņi ir karaļa bērni, tomēr uz pili vis negāja. Viņi palūdza naktsmājas kādā trūcīgā mājā, bet agri no rīta, kamēr saimniece vēl gulēja, abi ķērās pie darba. Māsiņa uzkopa māju, brālītis sanesa no akas ūdeni un aplaistīja dārziņā puķes. Kad saimniece piecēlās un redzēja, ka visi darbi apdarīti, viņa dikti nopriecājās un uzaicināja bērnus palikt pie viņas.

— Māsiņa lai paliek dzīvot kopā ar jums, — brālītis atbildēja, — bet man jādodas vēl tālāk, lai paveiktu kādu uzdevumu, kura dēļ esmu ieradies šajā pusē.

Viņš apskāva māsiņu, atvadījās no labās sieviņas un devās bīstamajā ceļā — meklēt Patiesības putnu.

Brālītim nebija ne jausmas, kur atrodas pils «Iegājis — ārā netiksi». Viņš gāja trīs dienas no vietas, bet neviens viņam nezināja parādīt turp ceļu. Pienāca ceturtā diena. Brālītis aiz noguruma vairs nespēja paiet un bēdīgs apsēdās atpūsties zem kāda liela koka. Te pēkšņi viņš izdzirda klusu dūdošanu: augstu koka zarā tupēja dūjiņa.

Dūjiņ, mīļā zilspārnite,

Kazi, man tu pasacītu.

Kā var atrast burvja pili? —

brālītis vaicāja putnu valodā, un dūjiņa viņam atbildēja:

Ļaunā burvja pils ir baiga.

Neej turp — tur briesmas gaida:

Kurš iet iekšā — netiek ārā!

Bet brālītis briesmu nebaidījās, tāpēc dūjiņai sacīja:

Zinu pats, ka briesmas gaida,

Bet es Patiesības putnu

Gribu atrast katrā ziņā! —

Tālab jātiek burvja pilī.

Dūjiņa saprata, ka brālītis nemūžam negriezīsies atpakaļ Viņa nolaidās viņam uz pleca un, skaļi ūjinādama, sacīja:

Ja tu gribi katrā ziņā

Ietikt burvja pilī nīstā,

Dodies līdzi vējam žiglam —

Tas tev rādīs ceļu īsto!

To pateikusi, dūjiņa aizlaidās, bet brālītis devās uz to pusi kurp pūta žigls ceļa vējiņš. Viņš steidzās, cik mācēja, jo baidījās, ka žiglais vējiņš nesadomā mainīt savu virzienu.

Vējiņš trauca pa priekšu, bet brālītis naski steidza tam pakaļ, un necik ilgi — viņi jau atradās nedzīva, izdeguša līdzenuma vidū. Visapkārt nemanīja ne krūmiņa, ne strautiņa, tikai visnotaļ rēgojās saulē sakarsuši akmeņi. Taču vējiņš traucās arvien vēl tālāk — turp, kur slējās augstas, kailas klintis. Tās slējās cieši jo cieši abpus ceļa. Saule jau nogrima aiz klinšu galiem, sabiezeja krēsla, bet vējiņš tikai traucās un traucās uz priekšu. Bet tad pēkšņi apstājās. Arī brālītis apstājās, jo nezināja, kurp tālāk iet. Tieši tobrīd debesīs pašķīrās mākoņi un parādījās mēness, apspīdēdams visu līdzenumu. Un brālītis starp kailajām klintīm pamanīja drūmu torni, kas bija būvēts no varen lieliem akmens bluķiem. Tas bija raganas tornis.

Brālīti sagrāba bailes: neatturami gribējās mesties atpakaļ, io nebija nekādas patikas tikties aci pret aci ar ļauno burvi. Tomēr viņsš bailes pārvarēja, tiklīdz atcerējās par savu māsiņu un māti — karalieni, kas bija dzīva iemūrēta cietokšņa sienā. Pacēlis akmeni, kas vāļājās turpat uz ceļa, brālītis trieca ar to pa dzelzs vārtiem, cik jaudāja. Dobja atbalss aizvēlās starp klintīm, gari atbalsodamās tālumā, un smagie dzelzs vārti atvērās. Pretī iznāca nejauka vecene, nesdama rokā lāpu, bet aiz viņas pa durvju spraugu sāka rāpties ārā tarakāni, čūskas, circeņi, zirnekļi. sienāži, cikādes un mēslu vaboles.

— Senjora ragana, — brālītis drebošā balsī sacīja, — man ir zināms, ka vienīgi jūs varat parādīt ceļu uz pili «Iegājis — ārā netiksi». Esiet tik laba un neliedziet man šo pakalpojumu.

Ragana atieza zobus un sāka kratīties smieklos.

— Vai tu, bērniņ, neesi par vēlu sadomājis doties ceļā? Nogaidi līdz rītam, un es pati aizvedīšu tevi pie ļaunā burvja — cilvēkēdāja ciemos. Bet tagad būs prātīgāk, ja tu liksies uz auss kopā ar maniem bērniņiem, — ragana sacīja, rādīdama uz tarakāniem un čūskām. — Nebaidies, viņi tev pāri nedarīs.

— Nē, senjora! — brālītis iesaucās. — Es nevaru gaidīt līdz rītam: pirms ausmas man vēl jāpagūst atgriezties turp, no kurienes esmu nācis. Parādiet man ceļu tūliņās!

— Esi gan tu iecirtīgs tiepša! — vecā ragana pukojās. — Man domāt, vienalga, kad šķiras no dzīves — vakarā vai no rīta. Bet, ja tu tik dikti svilsti aiz nepacietības, lai notiek — parādīšu tev ceļu, tikai ar vienu norunu: tu man par to atnesīsi no cilvēkēdāja pils pagalma pilnu krūku ar krāsainu ūdeni, kas zaigo visās varavīksnes krāsās. Vai esi ar mieru?

— Zināms, ar mieru, — apsolīja drošsirdīgais brālītis, un ragana ņēmās modināt vecu, izģindušu suni.

— Celies nu, celies! — viņa sacīja sunim. — Tūdaļ aizved šo mazo dumiķi uz pili «Iegājis — ārā netiksi»! Vai dzirdi? Viņam jāsteidzas. Man rādās, šim apnicis dzīvot.

Suns pamodies ierūcās, nopurinājās un aizvilkās pa ceļu, kas bija kluss kā izmiris. Bet brālītis, paķēris lielo, tukšo krūku, kur iesmelt krāsaino ūdeni, aizsteidzās sunim pa pēdām.

Necik ilgi gājuši, viņi nonāca pie lielas pils. Ta tumša un klusa slējās izmirušā līdzenuma vidū. Visi vārti un durvis bija līdz kājai vaļā. Taču iekšā nedzirdēja ne cilvēku balsis troksni, kas liecinātu, ka šais drūmajās sienās mājotu kāda dzīvība.

«Iegājis — ārā netiksi» — brālītis atcerējās baismīgo nosaukumu. «Vai patiesi es nekad no šejienes netikšu ārā? Kazi labāk griezties atpakaļ, iekāms nav par vēlu?» Tieši tobrīd torņa pulkstenis nosita pusnakts stundu, suns iekaucās un pazuda kā nebijis. Klāt bija liktenīgais brīdis. Brālītis palika viens, gluži viens, tomēr ij nedomāja griezties atpakaļ. Viņš mēģināja atcel rēties itin visu, līdz pēdējam sīkumam, ko bija dzirdējis no karaļa pils bezdelīgas. «Uz karstām pēdām jāatrod moku kambaris, kur iesprostots Patiesības putns,» brālītis sprieda, «citādi dnz pamodīsies ļaunais briesmonis.» Brālītis droši iegāja pa vārtiem iekšā Pagalmā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Viņš aplaida acis apkārt. «Bet kur tad ir apburtais ūpis? Viņam jāpasaka burvju vārdiņš, tad viņš atsāks runāt un pateiks ceļu uz moku kambari. Bet … kāds tad bija šis vārdiņš?» Brālītim pārskrēja auksti drebuļi pār miesu: viņš bija aizmirsis šo burvju vārdiņu! Tas bija pavisam izkritis no prāta! Lai kā viņš pūlējās, nekādi nespēja atcerēties. Tikmēr mēness jau aizslēpās aiz mākoņiem, no jauna viss iegrima tumsā, un augstu debesīs ļauni iegaudojās vējš. Brālītis izsamisis atspiedās pret lielo koku un aizklāja seju ar rokām.

— Cik baismīga nakts! Cik drūma nakts! — viņš nočukstēja, un pēkšņi kaut kur no augšas tumsā atskanēja dobja balss:

— Nakts? Kas izteica vārdiņu «nakts»? Kas uzdrīkstējās mani modināt? Mani — veco ūpi!

Brālītis tai pašā mirklī atguvās no bailēm. Mēness jau atkal apgaismoja pagalmu ar bālu, nedzīvu gaismu, bet no koka uz brālīti noraudzījās divas spīdīgas acis. Tas bija ūpis. Vārdiņš «nakts» to bija atpestījis no burvestības.

— Tas esmu es — karaļa dēls! — skaļā balsī iesaucās brālītis. — Palīdzi man, ūpīt, cik ātri vari: parādi, kur ieslēgts moku kambarī Patiesības putns!

— Patiesības putns? Patiesības putns? — no koka galotnes atsaucās ūpis. — Patiesības putns atrodas tur — pazeme. Tikai esi piesardzīgs un uzmanīgs: viņu apsarga Melu putni. Tie ir košās, raibās spalvās, riņķo gaisā un dzied brīnum skaistās balsīs

Nepieskaries šiem putniem un neļaujies, ka tevi iekārdina viņu skaistums. Paņem tikai mazo, balto putniņu. Tas arī būs meklētais Patiesības putns. Patiesības putns …

— Paldies tev, labo ūpīt! — brālītis patencināja. — Man vēl jāpiesmej no strūklakas krūka ar krāsainu ūdeni…

— Ar krāsainu ūdeni? Ak, tu muļķītis! — ūpis sacīja. — Tā tu pats sevi tikai pazudināsi! Šis ūdens vajadzīgs raganai burvestībām. Iesmel nevis krāsaino, bet dzidro un skaidro ūdeni: dzidrais kā asara ūdens iznīcinās visas raganas burvestības. — To pateicis, ūpis sāka skaļi smieties. — Aiznes viņai pilnu krūku līdz malām šā dzidrā un skaidrā ūdens! Tikai pasteidzies! Drīz vien pamodīsies ļaunais cilvēkēdājs!

Brālītis nebija ne lūdzams, ne skubināms. Viņš jau naigi kāpa lejup pa platām kāpnēm tumšajā pazemē. Necik ilgi, un atradās putnu mājiņas priekšā, atvēra plaši durvis un neviļus aizmiedza acis: Melu putni spilgtās jo spilgtās spalvās riņķoja viņa priekšā un dziedāja brīnum saldās balsīs.

— Patiesības putns, kur tu esi? Atsaucies! — brālītis skaļi sacīja. Bet velti gaidīja atbildi. Tad brālītis pats ieskrēja putnu mājiņā. Spilgtie Melu putni centās viņu aizkavēt, brukdami tam virsū no visām pusēm un nikni knābādami. Tomēr brālītis kaktā jau bija pamanījis parastu baltu putniņu. Viņš paķēra to un paslēpa sev pie krūtīm. Melu putni skaļi ieķērcās nelabā balsī, bet brālītis pa tam jau diedza pie strūklakas pēc ūdens. Tobrīd atskanēja stiepts kauciens, kas atbalsojās visās pils sienās: tur modās pats cilvēkēdājs.

Lai iesmeltu dzidro ūdeni no avota, kas tecēja turpat līdzās strūklakai, brālītim bija vajadzīgs tikai viens mirklītis. Kaukšana tikmēr tapa aizvien spēcīgāka. Brālītis izskrēja aiz vārtiem un laidās atpakaļceļā, ko kājas nes. Viņam aiz muguras rībēdami bira akmeņi — tos meta cilvēkēdājs, kas jau bija pamodies. Slēpdamies aiz klints sienām, brālītis skrēja bez apstājas uz priekšu, līdz pēdīgi kaukšana un akmeņu rīboņa palika kaut kur labi tālu aiz muguras, līdz apklusa pavisam.

Tā viņš aizskrēja līdz raganas tornim. Ragana viņu jau gaidīja uz sliekšņa: apkārt tai mudžēdami rāpoja zirnekļi, tarakāni, čūskas, circeņi, sienāži un mēslu vaboles. Ragana izķēra brālītim no rokām krūku un, iesaukusies: «Tagadiņ tu pārvērtīsies par irnekli!» — uzgāza zēnam virsū visu ūdeni. Viņa domāja, ka krūkā ir krāsainais burvestības ūdens, bet mēs zinām, ka brālītis bija atnesis parasto — skaidro. Tas bija labais un brīnišķīgais «skaistuma ūdens». Šis ūdens brālītim nemaz nekaitēja, bet ķirzakas, čūskas un visi citi rāpuļi tai pašā mirklī metās izlietā ūdens urdziņās peldēties. Un notika brīnums — žiglās ķirzakas brālīša acu priekšā pārtapa par brašiem bruņiniekiem, cikādes — par daiļām princesēm, tarakāni — par bezbēdīgiem studentiem no Salamankas, bet mēslu vaboles — par cienījamiem doktoriem garās mantijās un mācītu vīru cepurēm galvās. Odi pārvērtās par slaveniem dziedoņiem, mušas — par sērīgām atraitnēm melnās mežģīņu mantijās, bet zirnekļi — par mūkiem garīdznieku tērpos.

To redzēdama, vecā ragana paķēra slotu, uzšāvās gaisā un pazuda melnajās nakts debesīs, bet visi izglābtie aiz pateicības zemu palocījās brālīša priekšā un devās katrs savu ceļu. Arī brālītis, sildīdams Patiesības putnu ar savu elpu, steidzās atpakaļ uz pilsētu.

Ieraudzījusi brāli atgriežamies sveiku un veselu, māsiņa nopriecāties vien nevarēja. Bet, kad uzzināja, ka viņš pārnesis Patiesības putnu, viņas priekiem nebija gala. Tomēr pats grūtākais pārbaudījums vēl gaidīja priekšā: iekļūt karaļa pilī tikpat kā nebija cerību, jo nezin kādā ceļā — iespējams, to pavēstījusi ļaunā ragana — galma vīri jau zināja, ka Patiesības putns atrodas pilsētā. Viņi pārlieku baidījās no Patiesības putna, tālab ka tas atklātu visas viņu blēdības. Un tā viņi nosprieda nekādā ziņā neielaist burvju putnu pilī.

— Nogalināt Patiesības putnu! Noindēt to! — viņi pavēlēja zaldātiem un divkārt palielināja pils vārtu sardzi. Viņi apmācīja medību ērgļus, lai tie izseko Patiesības putnu un noķer to, viņi būvēja būrus, lai no jauna tajos ieslēgtu Patiesības putnu un iemestu atpakaļ moku kambarī. Viņi palaida valodas, ka mazais, baltais putniņš zem baltajām spalvām slēpjot melnas spalvas un ka tas nepavisam neesot Patiesības putns, bet gan visļaunākais putns pasaulē, kas kārojot nonāvēt pašu karali. Tomēr karalis šīm valodām neticēja. Dabūjis zināt, ka brīnuma putns atrodas pilsētā, viņš izdeva šādu pavēli: katru, kas atnesīs uz pili Patiesības putnu, nekavējoties ielaist troņa zālē!

Karaļa saucēji nolasīja pavēli visos pilsētas laukumos un brālītis, izdzirdis karaļa pavēli, paņēma māsu aiz rokas un drošā gaitā devās uz pili. Viņš nesa putniņu azotē un skaļi dziedāja:

Karalim es aiznest steidzos

Patiesības putnu beidzot!…

Tā brālītis un māsiņa nonāca pils priekšā. Pretī izskrēja nevis karalim uzticīgie kalpi, bet gan viltīgie padomdevēji un ministri.

— Saņemt zēnu ciet! — viņi pavēlēja pils sardzei. Šķēpiem un āvām bruņotie vīri ar augstām cepurēm galvā ielenca abus bērnus, saņēma ciet un jau grasījās mest cietumā, bet te zēnam uzspurdza no azotes putniņš un, skaļā balsī čivinādams, aizlaidās taisnā ceļā pie karaļa loga.

Vārds mans: Patiesības putns … —

putniņš iedziedājās, nolaidies karaļa troņa priekšā.

Jūsu bērni — dēls un meita

Mani šurpu nesa aši.

Viņi abi — dvīņi skaisti!

Lieciet atvērt durvis plaši,

Lai tiek abi iekšā laisti!

Zināms, karalis, dzirdēdams šādus putniņa vārdus, izbrīnījās ne pa jokam, tomēr tiem uz vietas noticēja, jo neviens nespēja neticēt Patiesībai. Kalpi plaši atvēra pils durvis, un pats karalis iznāca saņemt savus bērnus. Viņš tos piespieda sev pie krūtīm un aiz laimes apraudājās. Pat sardzes vīri ar augstām cepurēm galvā un pīķiem un āvām rokā nespēja valdīt prieka asaras, jo abi bērni — kā brālītis, tā māsiņa — bija tik dikti līdzīgi savam tēvam karalim kā divas ūdens piles. Ieradās muzikanti un, piepūtuši vaigus, sāka pūst vara taures. Kad viņi beidza taurēt, karalis iesaucās:

— Mani bērni, kaut jūsu māte tagad varējusi jūs redzēt! Taču viņa manas vainas dēļ sen mirusi.

— Nav tiesa, — brālītis drosmīgi atsaucās. — Māmiņa ir dzīva. Lieciet izārdīt cietokšņa sienu, un karaliene iznāks jums

Ataicināja mūrniekus. Viņi ar laužņiem izārdīja sienu un ļaudis ieraudzīja savu karalieni. Karaliene izskatījās bāla — kā no marmora izcirsta. Bet, kad viņa ieraudzīja savus bērnus un abus piespieda sev pie sirds, tās vaigos aiz liela prieka ieplūda sārtums — un viņa kļuva vēl daiļāka nekā agrāk. Karalis par to nopriecāties vien nevarēja. Viņš paņēma karalieni zem rokas un aizveda uz pili. Protams, arī bērni aizgāja kopā ar tēvu un māti uz troņa zāli. Bet galma vīri — padomdevēji un ministri — tik pārmērīgi nobijās, ka visi aizlaidās lapās — katrs uz savu pusi jo nevēlējās piedzīvot to brīdi, kad tiem pēc karaļa pavēles bendes nocirtīs galvu.

Karalis apsēdās tronī, sev līdzās nosēdināja daiļo karalieni, bet pie kājām — jauno princi un jauno princesi. Tai pašā dienā viņš iecēla trūcīgo zvejnieku par savu pirmo ministru. Karalis neaizmirsa arī kalponi, kura tik ilgus gadus, likdama uz spēli savu dzīvību, bija barojusi nelaimīgo karalieni: viņš iecēla viņu par augstas kārtas hercogieni, bet sieviņu, kas pilsētā bija laipni devusi pajumti brālim un māsiņai, ataicināja uz pili un norīkoja par karalienes tuvāko biedreni.

Tās pašas dienas vakarā pilī notika varenas dzīres. Visa pilsēta sanāca sveikt jauno princesi un princi. Pats karalis ar karalieni viesus cienāja gan gardiem ēdieniem, gan saldiem dzērieniem. Un viesi notiesāja visu līdz pēdējam kumosam.

Pāri palika vienīgi šī pasaka, garum gara kā visgarākā upe. Taču arī upe reiz, aizsniegusi jūru, izbeidzas.

Bet pasaka? Kurš zinās pateikt, kur tā sākas un kur tā beidzas!

Portugāļu pasakas

Es pastāstīšu jums pasaku, bet, ja vēlaties, arī vairākas.

Jūs šīs pasakas vēl nezināt, taču es tās zinu kopš tiem laikiem, kad man tikko sāka nākt pirmie zobiņi.

Tagad man zobi jau izkrituši — neviena paša mutē vairs nav. Bet pasakas — tās stāv tepat mēles galā un prasīties prasās, lai stāstu.

Es šis pasakas dzirdēju no sava vectētiņa un vecmāmiņas. Cik gadu pagājis kopš tiem laikiem, kas to vairs atcerēsies! Vectētiņš jau nosirmojis kā balta ābele. arī vecmāmiņa novecojus, bet pasakas — tās nekad nenoveco: jo vecāks vīns, jo stiprāks; jo vecāka pasaka, jo vairāk tajā ]aužu gudrības.

Tātad norunāts: es jums pastāstīšu savas sendzirdētās pasakas, kuras līdz šai dienai vēl neesmu aizmirsis. Ari jūs mēģiniet tās paturēt prātā.

Iemīliet tās, kā es tās mīlu.

Glabājiet tās tikpat saudzīgi, kā es tās glabāju.

Atcerieties, kā es tās allaž atceros.

Tagad klausieties:

Aiz trejdeviņiem kalniem,

Aiz trejdeviņām lejām

Kāda tālā aizjūras zemē

Reiz dzīvoja…

Bet, kas šai zemē dzīvoja, par to lai pastāsta jums pati pasaka…

Nozaudētais naudas maks

Alemtežu pilsētiņā reiz dzīvoja bagāts tirgonis. Jo vairāk naudas viņš atlicināja naudas lādē, jo lielāks skopums viņu pārņēma. Augas dienas par to tikai prātoja, kā iedzīvoties bagātībā un kādā vīzē pavairot savus naudas krājumus kauču par niekā riekšavu zelta.

Kādu reizi tirgonis nopirka aitu pulku un to pārdeva tālāk ar makten krietnu peļņu. Priecīgu prātu un pilnu naudas maku viņš gāja no tirgus mājās. Kā lai nepriecājas, ja naudas makā skan četri simti zelta eskudo!

«Par šiem četriem simtiem es atkal nopirkšu aitu pulku un to no jauna pārdošu tālāk par astoņi simti. Tad nopirkšu vēl jaunu pulku un atkal pārdošu par divtik …» Tā rēķināja skopu, lis un aizsapņojies nemaz nemanīja, ka tam no kabatas izkrīt naudas maks.

Tikai pārnācis mājās, viņš apķērās, ka pazudis biezais maks un aiz bēdām bezmaz vai prātu zaudēja. Augu nakti viņš neaizvēra acu, stenēja un vaidēja, bet, līdzko sagaidīja rītu, uz karstām pēdām steidza pie pilsētas galvas — lielhercoga. Zemu paklanījies lielhercoga priekšā, tirgonis sacīja:

— O, varenais hercog! Tu nelaimīgo aizstāvis, visu godīgo ļaužu aizbildnis! Izpestī mani no nelaimes un liec izziņot šādu pavēli: ja kāds atradīs naudas maku ar četri simti eskudo, lai atnes to tev. Un atradējs kā atalgojumu no šiem četriem simtiem dabūs vienu desmito daļu — četrdesmit eskudo.

Hercogs iežēlojās par tirgoni un tai pašā dienā lika izziņot visos pilsētas laukumos par nozaudēto naudu un par atradēja bagātīgo atalgojumu. Pēc trim dienām pie hercoga ieradās kāda nabadzīga sieviete un pasniedza viņam naudas maku ar četri simti eskudo.

— Tavs godīgums pelna atalgojumu, — sacīja lielhercogs un lika ataicināt tirgoni.

Ieraudzījis savu naudas maku, tirgonis izbēra naudu uz galda un sāka alkatīgi pārskaitīt zelta naudas gabalus. To bija tieši apaļi četri simti.

Un tirgonim tika žēl šķirties no solītās desmitās daļas.

— O, sieviete! — iesaucās blēdis. — Te nav visas naudas! Bez tiem četri simti eskudo man makā bija vēl četri venēciešu naudas zelta gabali.

Sieviete rāmā garā viņam atbildēja:

— Senjor tirgoni, ja es būtu gribējusi piesavināties jūsu naudu, es to būtu paturējusi ar visu jūsu naudas maku un pie senjora hercoga nemaz nebūtu nākusi.

Visiem bija skaidrs, ka sieviete saka patiesību, taču tirgonis vēl turpināja viņu lamāt un kaunināt.

Hercogs, zināms, saprata, ka alkatīgais tirgonis negrib maksāt solīto atalgojumu, tālab viņam sacīja:

— Tirgoni, panāc šurp un atdod man to naudas maku!

Tirgonis izpildīja hercoga pavēli.

Hercogs tad viņam vaicāja:

— Vai tu no tiesas apgalvo, ka tavā naudas makā bija vēl četri venēciešu naudas gabali?

— Jā, senjor hercog!

— Kālab tad neteici to man agrāk? Jebšu gribi piesavināties svešu naudu? — Un hercogs, pacēlis balsi, paziņoja: — Šis naudas maks nepieder tirgonim. Es arī šais dienās nozaudēju naudas maku, kurā bija tieši tik zelta eskudo, cik šajā makā, un neviena venēciešu naudas gabala. Tātad iznāk, ka šis naudas maks ir manējais.

Un, pagriezies pret sievieti, hercogs piebilda:

— Cienītā senjora, dāvina nevis bagātais, bet tas, kam ir laba sirds, — tā pie mums mēdz sacīt tautā. Tālab tu arī atnesi man šo naudas maku. Tad paturi to sev kā atalgojumu par savu labo sirdi!

Un hercogs atdeva sievietei naudas maku ar visiem četrsimt zelta eskudo.

Bet mantkārīgais tirgonis aizgāja mājās tukšām rokam, kā nācis. Un par skopuli Alemtežu iedzīvotāji vēl ilgu laiku nerimās trīt mēles.

Kā Sanšu par ganu līga

Mazais Sanšu palika bārenis, un vecāki viņam neatstāja nekāda cita mantojuma kā vienīgi apķērīgu prātu un galvu. Un zēnam — gribi vai negribi — vajadzēja meklēt darbu Tā viņš salīga pie kāda bagāta lopkopja par ganu.

Kad Sanšu cauru dienu bija noskraidījies pa ganiem, Uzraudzīdams saimnieka aitas, un vakara tās pārdzinis mājā, saimnieks viņam nolika priekšā bļodu ar plānu, karstu virumu bez kāda aizdara, pie tam vēl uzbļāva:

— Pieraugi, ēd ātri un ilgi netūļājies!

— O, mans saimnieki Tava vira ir pārlieku karstai — mazais Sanšu bijīgi atbildēja.

— Vispirms papūt un tad ēd1 — saimnieks pikti pamācīja. — Pagalmā tevi gaida vēl lērums darba!

«Šais mājās nav nekāda palikšana,» Sanšu nosprieda. «Te neļauj pat mierīgi paēst!» Un nākamajā rītā aizgāja līgt par ganu pie cita lopkopja.

Un atkal visu dienu Sanšu noskraidījās, uzraudzīdams saimnieka ganāmpulku, bet vakarā, kad pārdzina aitas mājā, saimnieks nolika viņa priekšā bļodu ar plānu, karstu virumu bez kāda aizdara.

— O, mans saimniek! Tava vira ir pārlieku karstai — mazais Sanšu sacīja.

— Tad nestrēb karstu! Nogaidi, kamēr vira atdziest, — saimnieks pamācīja.

«Šis saimnieks ir labāks par iepriekšējo,» Sanšu nosprieda. «Tomēr arī šais mājās nav nekāda palikšana. Ēšanai laika te gan atradīsies, bet labāka kumosa par šo šķidro pastrēbienu, kazi, nekad neredzēt.»

Nogaidījis līdz rītam, Sanšu aizgāja pie trešā saimnieka un salīga tur par ganu.

Augu dienu viņš ganīja saimnieka aitas pa kalnu nogāzi, bet, kad vakarā viņam nolika priekšā bļodu ar plānu virumu bez kāda aizdara, attapīgais Sanšu viltīgi paskatījās uz saimnieku un atkal sacīja:

— O, mans saimniek! Tava vira ir pārlieku karsta!

— Bet tu, dēls, iedrupini virā kukurūzas plācenīti, tad būs pašā laikā, — saimnieks smaidīdams viņu pamācīja. Un Sanšu tas dikti patika.

Viņš sadrupināja virā visu kukurūzas plācenīti un nesteigdamies saēdās biezās viras pilnu vēderu.

«Šajās mājās nu gan varu palikt!» zēns nosprieda. Tā Sanšu «alika par ganu pie trešā saimnieka un tik cītīgi uzmanīja ganāmpulku, ka pa visu garo vasaru tam nepazuda neviena aitiņa

Vira no parasta akmens

Kāds apkārtklīstošs mūks slāja no ciema uz ciemu un svētā Antonija vārdā lūdza dāvanas. Turienes zemnieki nebija nekādi lielie bagātnieki, taču viltīgais mūks prata sasolīt viņiem tādu svētlaimi viņsaulē, ka nabadziņi dalījās ar to pēdējā maizes kumosā. Vārdu sakot, mūks dzīvoja, cepuri kuldams: vēderiņš tam apvēlās apaļš kā ķirbis sakņu dārzā, bet vaigi tapa sārti kā divi saulē ienākušies ābolīši.

Vienreiz mūks pieklaudzināja pie kāda zemnieka mājas loga un žēlabainā balsī iesāka vilkt savu parasto meldiņu:

— Labie ļaudis, svētā Antonija vārdā, lūdzu, ziedojiet kādu dāvanu apkārtstaigulim mūkam!

Mājas logs tai pašā mirklī atdarījās, un mūks jau gaidīja, ka šo aicinās istabā un sātīgi pabaros, taču saimnieks, pabāzis ārā galvu, mūkam sacīja:

— Jūsu augstība, ejiet vien savu ceļu tālāk! Svētais Antonijs savu daļu jau dabūjis: nupat kā vakar te bija iegriezies tāds pats sludinātājs kā tu un svētā Antonija vārdā izdiedelēja no manis klaipu baltmaizes.

— Tad ziedojiet svētās Cecīlijas vārdā!

— Arī Cecīlija pirms trim dienām dabūja veselu auna cisku, — zemnieks atbildēja.

— Tad vissvētās jaunavas Marijas vārdā … — mūks žēlīgā balsi iesāka, taču zemnieka viņam neļāva pabeigt, dusmīgi uzbļaudams:

— Svēta Marija aizstiepa no manis vistu un gailu

To teikdams, zemnieks aizcirta mūkam deguna priekšā logu.

Cits mūks viņa vietā, kazi, sen būtu aizgājis savu ceļu, bet šis bija slipēts un pietiekoši neatlaidīgs. Tā kā tuvojās pusdienlaiks, viņam pagalam negribējās turpināt ceļu ar tukšu vēderu. Sapratis, ka apkaimes zemnieki jau noģiduši, kas viņš par blēdi, un uz viņa makšķeres vairs neuzķersies, svētais tēvs noskatīja krietni vien bagātākas mājas — ar stāvu dakstiņu jumtu. Tajās dzīvoja pats ciema vecākais. Mūks pieklaudzināja pie loga. Pavērās šaura spraudziņa, un saimnieks, ieraudzījis aiz loga mūku pikti sacīja:

— Nāc vien iekšā, svētais tēvs, ja esi atnācis!

Mūku necik nesamulsināja šāda uzņemšana. Viņš jautri pamirkšķināja ciema vecākajam ar aci un vaicāja:

— Sakiet, mans draugs, — vai jūs esat kādreiz ēduši viru no akmens?

— Viru no akmens? — saimnieks izbrīnījies pārvaicāja un atvēra logu līdz galam vaļā, domādams, ka nav lāgā sadzirdējis mūka vārdus.

— Nuja, no visparastākā akmens! — mūks skaļi atsaucās paceldams palielu akmeni, kas mētājās turpat ceļa malā, un to rūpīgi noslaucīdams sava rūsganā virstērpa stērbelē. — Tik tiešām jūs nezināt, ka tas ir visgardākais ēdiens?

— Neticas gan! — saimnieks joprojām brīnījās. — Vira no parasta akmens? — Taču sevī jau sāka apsvērt, ka šāda vira saimniecībā būtu liels atspaids. Atliek tikai to iemācīties vārīt.

Aiz alkatības ciema vecākajam ietrīcējās rokas.

— Tad ātrāk parādiet, kā tā vārāma! — Viņš jau vēra istabas durvis vaļā, aicinādams mūku Iekšā.

— dodiet man tikai tukšu podu un paši pārliecināsieties, ka et runāju tīru patiesību! — mūks centās mājniekus apvārdot.

Zināms, ap mūku saskrēja visa ģimene skatīties neredzēto brīnumu: ij ciema vecākā meita raibā micitē, ij viņa sieva — apaļa resnite greznos lindrakos. Saimnieks nolika podu uz galda, un visi, acis ieplētuši kā spoles, skatījāt, ko nu mūks darīs. Mūks pa tam nesteigdamies nomazgāja akmeni, ielika to podā, pielēja klāt ūdeni un, uzlicis podu uz uguns, sāka to maisīt ar karoti, lai — pasarg dievs! — akmens nepiedegtu.

Kad ūdens katlā sāka vārīties, mūks aplaizījās un sacīja:

— Mani draugi, šo viru dabūs nobaudīt pirmais tas, kurš man iedos drusciņ taukuma.

Saimnieka meita tūdaļ pietrūkās kājās un atnesa prasīto.

Svētais tēvs to iemeta podā, pamaisīja poda saturu ar karoti un nogaršojis piebilda:

— Par sāju. Derētu šķipsniņa sāls.

Skaidrs, sāls saimniekam nebija žēl.

Mūks piemeta virai sāli, no jauna nogaršoja un, pačamstinājis lūpas, svētlaimīgi smaidot, sacīja:

— Pat debesu eņģeļi neatteiktos no šitik gardas viras! Trūkst vienīgi kāpostu.

— Te būs kāposti! — iesaucās saimniece, pasniegdama mūkam divas pamatīgas kāpostgalviņas. — Tikai vāriet labi drīz! Es vēl nekad neesmu ēdusi viru no akmens.

Viņai dikti kārojās ātrāk nobaudīt debešķīgo ēdienu. Mūks pa to starpu jau bija sagriezis kāpostus un ielicis katlā. Drusciņ nogaidījis, viņš sacīja:

— Tagadiņ derētu kāds gabaliņš desas līkuma. Tad gan varu jums droši sacīt, ka šitik gardu viru pat svētais Romas tēvs nekad nebūs ēdis!

Saimnieks atnesa desas līkumu. Mūks to iemeta katlā un nu sāka garšot viru bez mitēšanās.

— Nu, kā ir? Vai jau gatava? — nepacietībā degdama, vaicāja saimniece.

— Pag, pag… Vēl mazdrusciņ … — mūks murmināja, pats strēbdams karoti pēc karotes un laizīdamies vienā gabalā.

Es atnesu taukuma gabalu, tālab garšošu pirmā! — meita nepacietīgi atgādināja.

— Nē, es pirmā! Es atnesu kāpostgalvas! — māte nepiekāpās.

— Kurš tad īsti te saimnieks! — ciema vecākais noskaitās. — viņam iedevu turpat vai pusluņķi desas, tālab man ir tiesības pirmajam nogaršot viru no akmens.

Tā viņi visi trīs strīdējās savā starpā, gaidīdami, kad pēdīgi

mūks šiem piedāvās viru, bet svētais tēvs tikmēr garšoja un garšoja brīnišķīgo viru — vai nav sāls par maz, vai pietiekoši piparu —, līdz, tā garšodams, izēda katlu tukšu. Nu visi izbrīna pilnām acīm skatījās uz akmeni: tas gulēja katla dibenā tikpat liels kā iepriekš, kaut gan bija tik ilgi vārījies. Tas patiesi bija nedzirdēts brīnums.

— Bet kas tagad ar akmeni darāms? — vienā mutē ieprasījās visa ģimene. Mūks rāmi garā atbildēja:

— Es to nomazgāšu un paturēšu sev, jo redzu, ka tas arī citā reizē man lieti noderēs.

To sacīdams, viltīgais mūks ielika akmeni savā platajā tarbā in atsveicinājis no ciema vecākā un viņa ģimenes.

Uz priekšdienām mūks šādā veidā tika pie maltītes ikreiz, ja kāds tam negribēja dot azaidu no laba prāta. Bet skopais vecākais un viņa ziņkārīgās dāmas vēl līdz šim brīžam nespēj aizmirst, cik brīnišķīga smarža plūdusi no poda, kurā dētais tēvs vārījis viru no visparastākā akmens.

Runājošā zivs

Kādā klosterī pēc vakara dievkalpojuma pie vakariņu galda sapulcējās mūki. Ieradās arī jaunākais klostera brālis Ambrosijs. Viņš apsēdās pie pašām durvīm, tāpēc ka viņam kā visjaunākajam no mūkiem citā vietā sēdēt neklājas.

Pasniedza azaidam zivis.

Ambrosijs iemeta acis savā šķīvī: uz tā bija uzlikta niecīga zivtele — ne lielāka, ne mazāka par mazo pirkstiņu!

Šai brīdī pasniedza šķīvi ar zivi klostera priekšniekam: tanī gulēja tik liela un resna zivs, ka bija grūti iedomāties, kā viens cilvēks spēs tikt galā ar tādu milzeni. Taču svētais tēvs bez liekas kautrēšanās saņēma šķīvi abi rokās un apņēmīgi pievilka sev tuvāk.

Jaunākajam klostera brālim tika sāpīgi.

«Nu, pag, resnais rīma,» viņš sevī nosprieda, «gan es tevi atradināšu citus ēdināt ar bada maizi!»

Pamirkšķinājis saviem galda kaimiņiem, viņš zemu noliecās pār savu šķīvi un diezgan skaļā balsī sāka kaut ko murmināt savai mazajai zivtelei, it kā ar to slepus sarunādamies.

Klostera priekšnieks to ievēroja un izbrīnījies vaicāja:

— O, brāli Ambrosij, ko tu tur murmini virs sava šķīvja?

Jaunākais klostera brālis pazemīgi atbildēja:

— O, svētais tēvs! Piedodiet, ka es iztraucēju klusumu. Es tikai pavaicāju šai zivtiņai, vai viņa nav satikusi manu tēvu zvejnieku, kas pirms kāda laika noslīka jūrā.

— Un ko zivtiņa tev atbildēja? — resnais mūks ieinteresēts prašņāja tālāk.

— Neko neatbildēja, — Ambrosijs grūši nopūtās. — Mana zivtiņa vēl ir pārlieku maziņa, lai to atminētos. Bet viņa sacīja … — Ambrosijs šai vietā pazemināja balsi un, rādīdams ar pirkstu uz priekšnieka šķīvi, pabeidza sakāmo: — Viņa sacīja, ka par manu tēvu visādā ziņā varot pastāstīt tā lielā zivs, kas guļot jūsu šķīvī.

Bezrūpīgais žuans

Mūks Žuans, saukts Bezrūpīgais, klīda no pilsētas uz puilsētu, no ciema uz ciemu. Un ne par velti ļaudīs viņam bija iedevuši šādu palamu. Lai kur Žuans ieradās, visur tūliņās sākās jautrība un skanēja smiekli. Citi mūki, knapi paguvuši pārkāpt slienksni, jau murmina savu lūgsnu un stiepj roku pēc dāvanas. Bet Bezrūpīgais Žuans nekad tā nedarīja — viņš pats dāvanas nekad neprasīja. Viņām labāk patika dziesmas padziedāt, danci uzgriezt un visus kārtīgi izsmīdināt ar saviem jokiem. Sakiet kā lai tik jautru puisi ļaudis nepacienā! Žuans, staigādams apkārt pa malu malām allaž dabūja ko jaunu redzēt un dzirdēt, tālab viņam nekad netrūka sava stāstāmā. Ej nu sazin, cik viņa stāstos bija patiesības, cik paša izdomas, tomēr, jāsaka, visi viņā klausījās vaļējām mutēm. Tā par Žuanu drīz vien izplatījās slava, ka viņš esot pats gudrākais vīrs karaļvalstī, kurš itin visu zinot.

Pēdīgi šī slava nonaca līdz karaļa ausīm, un viņš lika ataicināt Žoanu pie sevis uz pili.

— V ai tu esi muks Bezrūpīgais Žuans?

— Jā, es, jūsu augstība.

— vai tiesa, ka tu nepazīsti nekādu rūpju?

— Kādss tad man varētu bāl rūpes, jūsu augstība? Šodien esmu te, rīt jau atkal citur: vienā vietā paēdu, padzeru —un no jauna ceļš zem kājām.

— Ļaudis stāsta, ka tu itin visu zinot. kas pasaulē notiekot.

— ja šie tā stāsta, tad patiesība vien būs, — atbildēja bezrūpigais Žuans.

«Kā tad tā?» karalis sprieda. «Visiem cilvēkiem ir rūpes, bet šis mūks dzīvo bez kādām rūpēm. Tā nu tas neiet! Likšu arī viņam palauzīt galvu.»

Un viņš Žuanam teica:

— Senjor Viszini, es tev došu trīs mīklas. Un, ja tu pēc trim dienām tās neatminēsi, karaļa bende tev nocirtis galvu.

— Sakiet, jūsu augstība,— kādas ir šis mīklas?

— pirmā mīkla ir šāda! tev būs jāpasaka: cik sver Mēness?

— nu labi. un otra? — nepamirkšķinot ne aci, mūks smaidīdams vaicāja.

— Tev būs jāpasaka cik jūrā ūdens?

— Kas nu tā par mīklu! Vieglāka par vieglu! — mūks atbildēja, bet pie sevis nodomāja: «Kazi, noripos mana galviņa!»

Karalis tikmēr jau uzdod pēdējo mīklu:

— Tev būs vēl jāpasaka: ko domā tavs karalis? Bet tagad vari iet!

Sulaiņi izgrūda Žuanu aiz durvīm. Kaut gan mūks Bezrūpīgais Žuans nepazina rūpju, tomēr gribot negribot viņš nokāra degunu. Iet nabadziņš tik skumīgs, ka nevar vairs ne pazīt. Spriediet paši — kurš gan pats aiz laba prāta gribētu šķirties no savas galvas?

Te Žuanam pretim nāk dzirnavnieks.

— Ei, senjor Bezrūpīgo Žuan! — viņš tam uzsauca. — Pirmo reizi redzu tevi tik gaužām bēdīgu. Saki — vai tevi arīdzan nomāc kāda rūpē?

— Ne tikai viena, bet veselas trīs ar reizi! — Zuans atbildēja.

— Ei nu?

— Jā gan. Trīs mīklas! Tās man uzdeva pats karalis. Un, ja es pēc trim dienām neatminēšu, karaļa bende man nocirtīs galvu.

— Pasaki — kādas ir šīs mīklas?

— Pirmā: cik sver Mēness?

— Un otra?

— Cik jūrā ūdens?

— To nu atminēt nav grūti.

— Tad man vēl jāpasaka: ko domā pats senjors karalis? Saki — kā man to zināt, ko domā viņa augstība? — Zuans bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

— Vai nu tās, Žuan, kādas rūpes? — dzirnavnieks iesmējās.

— Man gan nav smiekli prātā, — Bezrūpīgais Zuans atzinās.

— Nebēdājies neko! Darīsim tā. Tu aizdosi man savu mūka tērpu, es to uzvilkšu sev mugurā un iešu tavā vietā pie karaļa. Vari būt drošs: es pareizi atminēšu visas trīs mīklas un neļaušu tev darīt pāri.

Kā abi norunāja, tā arī izdarīja.

Trešās dienas pievakarē karalis jau sūta pēc Žuana. Atved arī mūku uz pili. Virstērps tam līdz papēžiem, kapuce zemu pār acīm — muks kā visi citi. Zināms, tas nebija Zuans, bet dzirnavnieks. Taču kur nu karalim to zināt!

Karalis tad sacīja:

— Sāksim! — Un uzdeva pirmo mīklu: — Cik sver Mēness?

Mūks parādīja ar roku uz logu, kur ārā pie debesīm bija redzams jauns mēness, un savukārt vaicāja karalim:

— Ko jūs tur redzat, jūsu augstība?

— Mēnesi.

— Vai visu?

— Nē, tikai tā vienu ceturto daļu.

— Nu re! Iznāk, ka pilns Mēness sver četras reizes vairāk par šo redzamo daļu.

Karalis pašūpoja galvu, taču mūkam iebilst neuzdrošinājās. Un pasteidzās uzdot tam otro mīklu:

Cik jūrā ūdens?

— Tūliņās sarēķināšu. Bet vispirms, jūsu augstība, lieciet aizsprostot visas upes, kas ietek jūrā, citādi maniem rēķiniem nebūs gala!

Karalis aiz nepatikas iekoda sev lūpā un domā: «Viltīgs gan šis mūks, tomēr tam nepārspēt mani viltībā — uz pēdējo jautājumu gan viņš nevarēs atbildēt.» Un, saraucis pieri, jautāja:

— Atbildi tu, Viszini! Ko patlaban domā tavs karalis? Nu, ko klusē? Iznāk, ka nevari vis atbildēt!

— Kālab gan ne, jūsu augstība, — smīnēdams sacīja mūks. .— Jūs domājat, ka runājat ar Žuanu, ar jautro un bezrūpīgo mūku, bet es nemaz neesmu mūks. Es esmu dzirnavnieks!

To pateicis, viņš nometa mūka tērpu, un karalis apstulba aiz izbrīna. Kad viņš pēdīgi attapās, dzirnavnieks jau bija gabalā: nonācis pie pilsētas vārtiem, viņš jautri smējās un lēkāja kopā ar Bezrūpīgo Žuanu.

Maiss riekstu

Reiz draugi sanāca kopā padzīrot. Pieci no viņiem bija precēti vīri, bet sestais — neprecēts, pēc amata abats.

Draugi dzīroja un līksmojās augu dienu. Un svētais abats sadomāja savus biedrus pavilkt uz zoba.

— Jūs, draugi, visi esat precēti vīri, vienīgi es ne, tomēr man klājas daudz labāk nekā jums. Pats esmu saimnieks savā mājā: sadomāju kaut kur aiziet — aizeju, gribu kaut ko paņemt — paņemu, nevienam atļauja nav jāprasa. Bet jūs cauru dienu sievas izrīko: jūsmājās vista, tā sakot, ir gudrāka par gaili m atbildiet — ir vai nav man taisnība?

Draugi šādu abata runāšanu ņēma ļaunā.

— Zināms, ka tev nav taisnība!

— Nu tad papūlieties man to pierādīt!

Draugu starpā iedegās strīds. Viņi tik ilgi un dikti strīdējās līdz visi galīgi aizsmaka. Pēdīgi abats sacīja tā:

— Es esmu pietiekami turīgs, bet būšu vēl turīgāks, jo manā dārzā šogad ir nepieredzēti bagāta riekstu raža. Tad darīsim tā. Kurš no jums man pierādīs, ka dzīvo pats ar savu galvu un negaida, lai sieva tam cauru dienu rādītu ar pirkstu, kas un kā darāms, tam es piebēršu pilnu maisu riekstu. Norunāts?

— Norunāts! — draugi bija ar mieru.

— Labi, lai tā paliek! — apstiprināja abats un gāja mājās novākt riekstus.

Palikuši vieni, draugi sāka gudrot: riekstus dabūt gan katram kārojās; bet kā lai pierāda, ka pats savās mājās esi galvenais noteicējs? Gadās taču, ka reizēm ir jāpiekāpjas sievas priekšā. Ģimenē tā allažiņ mēdz būt.

Vienīgi Fernandu bija pašpārliecināts un sēdēja mierīgs, ūsas skrullēdams. Visā pilsētā bija zināms, cik viņš strikts saimnieks: mājā neviens neuzdrīkstējās viņa priekšā muti atvērt — ne sieva, ne bērni. Kas tur vēl pierādāms, ja visi kaimiņi to varēja apliecināt!

Viņš cirta dūri galdā un draugiem sacīja:

— Ko tur daudz gudrot? Tik un tā rieksti tiks man!

Un viņš devās pie abata pēc riekstiem.

— Neviens visā pilsētā neuzdrošināsies sacīt, ka manā mājā vista gudrāka par gaili! — viņš abatam sacīja. — Ja netici, pavaicā citiem!

— Kālab lai es tev neticētu? — abats smiknēdams atbildēja. — Vari būt mierīgs, tu dabūsi riekstus. Aizej tikai pēc maisa!

Pēc stundas Fernandu bija klāt ar mēreni lielu maišeli padusē. Abats viņam to piebēra pilnu ar riekstiem un vaicā:

— Saki, Fernandu: vai tik tiešām tev mājā nebija lielāka maisa par šo?

— Protams, ka bija. Vai nu saimniecībā neatradīsies lielāki maisi!

— Tad kālab tu nepaņēmi lielāku?

— Būtu jau paņēmis, bet sieva, ače, neļāva. Saka, ar tik lielu maisu kauns esot iet, lai ņemot mazāku.

Nu abats sāka gardi smieties:

— Ber vien, Fernandu, riekstus ārā! Nu man ir skaidrāks par skaidru, kurš jūsu mājā galvenais noteicējs.

Tā Fernandu nācās aiziet tukšām rokām. Bet mājā viņš vēl dabūja no sievas krietnu brāzienu par to, ka nebija pratis mēli turēt aiz zobiem un tik dumji izpļāpājies.

Zilā māla pods

Kāds zemnieks visu mūžu pamazām atlicināja pa vara naudas gabalam nebaltai dienai. Kad pienāca vecums, zemnieks zaudēja acu gaismu un nevarēja vairs uz lauka strādāt, tomēr badā nenomira, jo pagalmā netālu no mājas zem garas dateļu palmas viņam bija aprakts liels zila māla pods, līdz malām pilns ar iekrātajiem vara naudas gabaliem.

Ik sestdienas vakaru, līdzko norietēja saule, aklais zemnieks iznāca pagalmā, atrausa zemi un izņēma no dārgā poda tik daudz naudas, cik bija vajadzīgs iztikšanai līdz nākamajai sestdienai.

Tā apritēja gads. Zemnieks daudz nebēdāja, jo viņam vēl krietni vien turējās nauda. Tad negaidot vienu sestdienu aklais vīrs vairs neatrada savu naudas podu agrākajā vietā. Lai cik viņš rakās zem dateļu palmas, tik un tā neko nevarēja sataustīt: no poda zemē bija palikusi vienīgi dziļa, apaļa bedre.

Nabaga vīram bija skaidrs, ka viņa nauda nozagta. Bet kurš to varēja izdarīt? Laikam gan kāds no kaimiņiem. Zemniekam bija tikai divi kaimiņi — viens dzīvoja pa labi, otrs — pa kreisi.

Tas, kurš dzīvoja pa labi, bija trūcīgs vīrs, bet, kurš dzīvoja pa kreisi, turīgs tirgonis. Skaidrs, ka trūcīgajam vīram nauda bija vairāk vajadzīga nekā turīgajam.

«Un tomēr,» sprieda aklais zemnieks, «nekad viens grūtdienis neiekāros otra grūtdieņa grašus! Iznāk, ka naudu būs izracis otrs kaimiņš.» Bez tam bagātniekam mājas logi izgāja tieši uz aklā vīra pagalmu, un caur tiem varēja visu smalki noskatīt, kā zemnieks paslēpj savu naudu zem palmas.

«Jo cilvēks bagātāks, jo alkatīgāks,» — tā nospriedis, aklais vīrs pieklaudzināja pie tirgoņa namdurvīm.

Zināms, viņš bagātniekam neieminējās ne pušplēsta vārd par savu pazudušo naudu, bet iesāka tā:

— O, senjor kaimiņ! Es jūtos gaužām vārgs un, kazi, drīz vien aiziešu pie tēviem. Bet man ir nauda — daudz naudas. Es to krāju visu savu mūžu un sakrāju pilnu podu ar vara monētām. Šis pods ir no zila māla, un es to apraku pagalmā zem garās dateļu palmas. Kas gan notiks ar šo naudu pēc manas nāves? Redzat, man nav nedz tuvu radinieku, nedz draugu. Un tā es jūsu augstība, izšķīros visu savu naudu atstāt jums, tālab ka jūs allaž esat bijis man labs kaimiņš. Es atstāšu jums ne tikai to podu, kurā glabājas vara nauda, bet arī otru podu, kas pilns ar sudraba naudas gabaliem. Tas man paslēpts citā vietā. Un, lai jūs varētu paņemt visu manu naudu ar reizi, es rīt pat aprakšu arī to otru podu, kurā sudraba nauda, līdzās tam, kas jau aprakts zem garās palmas.

Bagātnieks uzmanīgi noklausījās aklo vīru līdz galam, tad ilgi un gari ņēmās viņu tencināt. Kad aklais kaimiņš aizgāja, bagātnieks paņēma lāpstu, klusītiņām ielavījās kaimiņa pagalma un apraka podu ar vara naudu agrākajā vietā.

«Nu es tikšu ne tikai pie vara naudas, bet arī pie sudraba naudas poda!» bagātnieks nespēja vien nopriecāties. Tomēr viņa prieks bija pāragrs, jo nākamajā dienā aklais kaimiņš izraka savu zila māla podu ar vara naudu un noslēpa to citā — drošākā vietā.

Bet vakarā no jauna pieklaudzināja pie bagātā kaimiņa namdurvīm un, skaļi raudādams, sacīja:

— Senjor, jūsu augstība! Man visa nauda nozagta! Ij pods ar vara naudu, ij ar sudraba — viss ietaupījums pagalam! Ne sentava nav palicis pāri! Nāciet ātrāk man līdzi un pārliecinieties paši.

Viņš atveda bagātnieku pie garās dateļu palmas, un tas savām acīm redzēja, ka zem koka nav nedz zilā māla poda ar vara monētām, nedz tā otra ar sudraba naudu.

Bagātniekam nu tika skaidrs, ka aklais kaimiņš pārspējis viņu viltībā. Bet ko lai iesāk? Nevar jau aklo kaimiņu vilkt pie tiesneša tālab vien, ka viņš paņēmis atpakaļ pats savu sūri grūti iekrāto vara naudu.

Slinkā sieva

Stāsta, ka mēnesis Marts staigājot apkārt pa ceļu cejiem, ejot no ciema uz ciemu un klaudzinot pie visiem logiem, saukdams:

— Zemnieki, posieties uz tīrumu! Klāt jau sējas laiks, arī sakņu dārzos zemīte jāuzrok!

Marts staigādams nevienu māju nepalaižot garām.

Tā stāsta zemkopji, kas dzīvo Težu upes ielejā. Marts jau esot krietni vecs vīrs, bārzda tam sirma un gara. Kur tas laiks, kā viņš klīstot apkārt pa ceļiem! Nav brīnums, ka vecums nemanot piezadzies klāt…

Vieni stāsta šīs pasaciņas par Martu, bet otri — lētticīgie cilvēciņi un arī bērni tam tic. Viņi no tiesas tic, ka pavasarī vecais Marts ar garu, sirmu bārzdu iet no mājas uz māju un aicina visus steigties uz tīrumu pie darba.

Vienreiz kāds jauns zemkopis apņēma sievu, bet tā patrāpījās tik slinka, ka ne pirkstiņa negribēja pakustināt.

— Saki, sieviņ, — vai tev tik tiešām neapnīk sēdēt bez darba? — vīrs viņai vaicāja. — Būtu paņēmusi ratiņu un savērpusi kauču dziju!

Bet slinkā sieva viņam atbildēja:

Gan pagūšu dziju savērpt arī citu reizi. Šodien manai māsai dzimumdiena: kā lai šādā dienā strādāju?

Un tā katru mīļu dienu viņa atrada kādu iemeslu: te šai roka sāpot, te kāja, te atkal kaimiņu ciemā esot svētki.

Laiks nestāvēja uz vietas. Pagāja ziema, pagāja janvāra mēnesis, arī februāris jau iet uz beigām.

Pēdīgi zemniekam apnika skatīties, kā sieva kvern bez darba, rokas klēpī salikusi.

Viņš tai sacīja:

— Pielūko, sieva, rīt jau pirmais marts. Man tā vien rādās, ka večukiņš Marts tevi nepaslavēs vis par slinkuma lāpīšanu!

Sieva tikai paraustīja plecus un sacīja:

Man ne prātā nenāk no Marta baidīties. Rīt no rīta izklāšu durvju priekšā mašas audeklu, lai balinās saulē. Marts to redzēdams, būs priecīgs un mani uzslavēs, ka viņu tik viesmīlīgi un laipni sagaidu.

Taču vīrs sacīja:

— Bet vai tev, sieva, neliekas, ka Marts priecātos daudz vairāk, ja redzētu tevi sēžam pie ratiņa un vērpjam?

Sieva neko neatbildēja. Viņa līdz vakaram nosēdēja dārzā bet pēc tam aizgāja gulēt mīkstā gultā. Bet vīrs šai naktī nemaz negulēja. Viņš uzģērba vecu paltraku, sameistaroja garu, sirmu bārzdu, paņēma rokās zarainu kūju un klusiņām izzagās no mājas.

Uzausa pirmā marta rīts. Sieva uzvilka mugurā vislabāko kleitu, izklāja mājas priekšā tīru mašas audeklu, bet pati apsēdās pie durvīm — uzpucējusies, bezgala apmierināta, ka tik gudri izprātojusi apvest veco Martu ap stūri.

Tā nu viņa sēž un gaida, kad ieradīsies mēnesis Marts. Pēc laba laika skatās un redz: mājai tuvojas kāds nepazīstams večuks ar garu un sirmu bārzdu. Sieva tūliņās noprata, ka tas ir pats Marts. Viņa pamāja vecajam vīram ar galvu un pieklājīgi sacīja:

— Labdien, senjor Mart!

Vecais viņai atbildēja:

— Labdien, daiļava!

Tad Marts paskatījās uz mašas audeklu, sarauca uzacis un bargi noprasīja:

— Atbildi, daijava: kāpēc tu sēdi bez darba?

— Kā nu bez darba, senjor Mart? — sieva ierunājās, vārdus kā pupas bērdama. — Nedabonu ne acis aizvērt, ne elpu atvilkt. Vai tad neredzat, ka līdz ar sauli jau balinu audeklu!

Sieva bija tik runātīga, ka varēja tarkšķēt veselu stundu no bet večuks viņu partrauca.

— Nemēģini mani apvārdot! — viņš pikti uzbļāva. — Ne jau tu balini audeklu, bet saule! Tu, ače, sēdi, rokas klēpī salikusi. Ja vīrs tevi nav pieradinājis strādāt, tad man pašam būs jāķeras lietas.

To pateicis, mēnesis Marts, apstiprinādams savus vārdus, slānīja sliņķi ar savu zaraino kūju.

Kad sieva atģidās, no vecā vīra vairs nebija ne vēsts. Viņa teiņiem vien aizdiedza uz bodi, nopirka vērpjamo vārpstinu un mudīgi sēdās pie darba.

Pārnācis mājās, vīrs redzēja, ka sieva cītīgi vērpj dziju un jau savērpusi krietnu kamolu.

Viņš izlikās, ka ir izbrīnīts ne pa jokam, un iesaucās:

— O, mīļā sieviņa! Mana gudrā galviņa! Kā rādās, tu esi sadomājusi sagaidīt veco Martu, pa īstam strādādama.

— Viņš jau bija atnācis, — sieva apkaunējusies atbildēja.

— Un ko tad jūs abi runājāt? — vīrs ziņkārīgi vaicāja.

— O, senjors Marts pret mani bija pārlieku laipns, un tomēr viņš sacīja, ka šim labāk patiktos, ja es šo sagaidītu, vērpdama dziju, nevis balinādama mājas priekšā audeklu.

Dzirdēdams šādu sievas atbildi, vīrs nodomāja: «Tik tiešām ne par velti mēnesis Marts staigā pa ceļu ceļiem, klaudzinādams pie katra mājas loga. Un ne par velti Težu ielejas zemkopji atceras viņu ik mīļu pavasari.»

Krustmāmiņa zaļā ūdenslāse un desmit viņas palīgi

Paklausieties, senjori, vēl vienu pasaku par slinko un nevīžīgo sievu. Tā īstenībā nebūs pasaka, bet patiess stāsts no dzīves. Tiesa, tajā jūs sastapsieties ar burvi, taču tā itin nemaz nebūs līdzīga burvei ar brīnuma nūjiņu vai ļaunajai raganai ar līko degunu. Šī burve neprot nedz zīlēt pēc kārtīm, nedz izsaukt ļaunus garus, nedz kādu nolādēt ar burvestības vārdiem. Lai nu kā, un tomēr viņa būs visīstākā burve, tāpēc ka ikkatrs kas ar viņu satiekas, pēcāk pats spēj darīt brīnumus.

Paklausieties pasaku — un jūs pārliecināsieties, ka darīt brīnumus nav nemaz tik grūti. Vajag tikai labi gribēt un drusciņ papūlēties.

Nu tā. Reiz dzīvoja kāds zemkopis. Viņš bija zaļoksnējs un liels darbarūķis, bet viņa sieva — ziedoša sieviete un liela sliņķe. Viņa bija tik pārlieku liela sliņķe, ka nevienu iesāk a darbu nepadarīja līdz galam. Istaba allažiņ bija piegružota bet gultas — cauru dienu neuzklātas. Kad no rītiem agri vīrs gāja uz darbu, spainī nekad nebija ne pilītes ūdens, ar ko muti nomazgāt. Un, kad vēlu vakarā viņš pārnāca no tīruma, ne reizes neatrada mājās siltas vakariņas, pavards bija un palika izdzisis bet pati sieva suta gultā.

Pēdīgi jaunais vīrs neizturēja un noskaitās ne pa jokam Vienudien pievakarē, pārnācis no tīruma, viņš izcēla slinko sievu no gultas un kārtīgi noslānīja. Viņš tik pamatīgi viņu nozilināja ka sieva raudāja visu cauru nakti līdz pat rītam, bet, tikko uzlēca saule, aizsteidzās izsūdzēt savas bēdas kaimiņu sievai, kuru visi sauca par Tiju Verdi Aguu.

Nebrīnieties, ka kaimiņu sievai bija tik garš vārds: patiesībā tas nebija nekāds īstais vārds, bet iesauka. Tija Verde Agua nozīmē — krustmāmiņa Zaļā Ūdenslāse. Un jāsaka, ka ne bez pamata vecā zemnieku sieva bija izpelnījusies šādu iesauku: daudzi domāja, ka viņa pieprot buršanas mākslu. Drusciņ pacietieties, drīz paši par to pārliecināsieties!

Tātad slinkā sieva, būdama aizvainota, atnāca pie krustmāmiņas Zaļās Odenslāses un tai sacīja:

— Krustmāmiņ, esiet žēlīga! dodiet man padomu, ko darīt: mans vīrs mani nemaz vairs nemīl! — Un viņa izstāstīja visu par savu nelaimi.

— Es zinu gan, kā tev var palīdzēt, — krustmāmiņa rāmi atbildēja. — Aizsūtīšu pie tevis savus desmit palīgus. Tie neredzami, bet uzcītīgi tev kalpos ik dienu, ik stundu, un tu ar viņu palīdzību viegli tiksi galā ar visiem saimniecības darbiem. Vari man ticēt, ka tavs virs būs bezgala apmierināts un tevi no jauna iemīlēs.

Laiskā sieva dikti nopriecājās.

— Kad tu atsūtīsi man šos palīgus? — degdama nepacietībā, viņa vaicāja krustmāmiņai.

— Varu kauču šodien, — vecā sieva atbildēja. — Tikai tev jāsagaida, kā klājas.

— Kā tad tos klājas sagaidīt?

— Lūk, tā. Piecelies labi agri, saklāj gultas, izslauki istabu, . ne gruzītis nemētātos apkārt, pēc tam iekur pavardā uguni un sāc gatavot azaidu! Ja tu katru dienu tā darīsi, mani palīgi tevi nekad nepametīs.

Slinkā sieva priecīgu pratu steidzas uz māju un tuliņas ķērās je darba, lai pienācīgi sagaidītu krustmāmiņas Zaļās Ūdenslāses brīnumainos palīgus. Sieva pati nobrīnīties vien nevarēja, cik ātri viss viņai paveicās. «Brīnišķīgie palīgi!» viņa priecājās.

Kad vakarā pārnāca no darba vīrs un redzēja, ka istaba tīri izslaucīta, bet uz uguns cepas garšīgs cepetis, izplatīdams patīkamu smaržu, viņš apskāva sievu tik cieši, kā to bija darījis tikai pirmajā kāzu diena.

Tās pašas dienas vakarā laimīgā un iepriecinātā sieva aizskrēja pie krustmāmiņas Zaļās Odenslāses un tai no visas sirds pateicās par neredzamajiem un uzcītīgajiem palīgiem, kuri viņai bija palīdzējuši atgūt savu laimi.

Pats par sevi saprotams, ka otrā dienā sieva vēl sirsnīgāk gatavojās sagaidīt labos palīgus. Un viņai vairs nebija šaubu, ka tie visi desmit ieradās laikus un cauru dienu slepus palīdzēja strādāt, jo vakarā pārsteigtais vīrs no jauna viņu uzlielīja un apskāva vēl ciešāk.

Trešajā un ceturtajā dienā sieva rīkojās tāpat kā divās iepriekšējās. Mājā nu valdīja miers un saticība. Vīrs nobrīnīties vien nevarēja — sievu ne pazīt vairs! Un visiem ciemā stāstīja, ka labākas sievas neesot visā pasaulē.

— Krustmāmiņ, es nevaru vārdos izteikt, cik jūsu palīgi ir jauki! Un cik čakli! — sieva lielīja, ieskrējusi vienu vakaru pie savas kaimiņienes. — Žēl tikai, ka ne reizes vēl neesmu viņus redzējusi un nezinu, kādi tie izskatās.

— Nu, šai nelaimē es tev viegli varu palīdzēt! — vecā sieva atbildēja. — Tikai atzīsties godīgi: vai no tiesas tu viņus nekad neesi redzējusi?

— Nē, nekad! — sieva vaļsirdīgi sacīja.

— Nu tad uzmanīgi paskaties uz savām rokām — Krustmāmiņa Zaļā Ūdenslāse iesmējās. — Mani desmit palīgi — tie ir tavi pašas desmit pirksti! Un saki: vai nav tiesa, ka tie allaž ir kopā ar tevi un allaž tev palīdz?

To dzirdot, jaunā sieva jutās pārpārēm laimīga. Viņa gāja mājās līksmodama. Un sakiet, kā lai nelīksmo, ja viņai nu bija skaidrs, ka pati savām rokām atguvusi savu laimi! Viņa zināja arī to, ka uz priekšdienām desmit uzticīgie palīgi viņu nekad neatstās, un tas nemaz nebija tik nepatīkami!

Redzat, kādas burvestības mēs iemācījāmies no lādzīgās burves — krustmāmiņas Zaļās Ūdenslāses! Kā rādās, darīt brīnumus nav nemaz tik grūti: vajag tikai labi gribēt un mazdrusciņ papūlēties.

T rīs labi padomi

Kāds zaldāts bija nodienējis karalim apaļus četrus gadus. Kaut gan zaldātam pa šo laiku maksāja nieka algu. tomēr viņš mājup devās ar krietni pabiezu naudas maku. Četrus garus gadus vjņš nebija ne vīnu dzēris, ne tabaku smēķējis — pa grasim vien tik atlicinājis saimniecībai. Karalaukā nauda nav vajadzīga, bet, mājās pārnākot, tā allaž noderēs.

Zaldāts uzlika plecos mugursomu, savilka stingrāk ādas siksnu: var kaut tūliņ doties ceļā. Bet pirms aiziešanas vēl iegriezās pie pazīstama vecīša atvadīties.

Šis vecītis zaldātu mīlēja kā savu paša dēlu. Viņš sacīja:

— Pasaki man, dēls, uz šķiršanos, kas tev vairāk dārgs: nauda, ko tu esi dienēdams iekrājis, jebšu trīs labi padomi?

— Naudas man saimniecībā vajag kā ēst, — zaldāts atbildēja. — Māja būs jāsalabo un vērsis jānopērk — tīrums jāapar. Kā lai bez naudas rādos jaunajai sievai acīs?

Vecais vīrs iesmējās.

— Naudu pa ceļam uz māju tev var kāds nozagt, bet manus padomus neviens neatņems.

— Tad saki — kas tie par padomiem?

— Varen labi padomi, manu draudziņ! Tie ceļā tev noderēs vairāk nekā nauda.

— Nu labi, — zaldāts pēdīgi bija ar mieru. — Es allažiņ tev esmu ticējis un noticēšu arī šajā reizē.

To sacījis, viņš atdeva vecīšam visu iekrāto naudu.

— Bet tagad klausies, — vecais vīrs iesāka. — Mans pirmais padoms būs šāds: nekad neej pa taku, bet tikai pa lielceļu!

— Un kāds būs tavs otrs padoms?

— Nenakšņo kopā ar bagātu ceļavīru zem viena jumta!

— Arī šo padomu atcerēšos.

— Bet tagad liec aiz auss manu trešo padomu: nekad nespried par cilvēkiem no pirmā acu uzmetiena!

Zaldāts jau cēlās atvadīties, bet saimniece — vecīša sieva ienesa uz paplātes pīrāgu un nolika to zaldātam priekšā uz galda, sacīdama:

— Ņem, dēls, ceļam!

Zaldāts patencināja abus vecīšus, paņēma pīrāgu un devās projām. Viņš nu iet, pīrāgu rokās turēdams, un domā: «Pīrāgs ir labs, tas tiesa, bet tas garšos vēl labāk, ja aiznesīšu mājās un apēdīšu kopā ar sievu. Lai arī viņa dabū reiz panašķēties ar pilsētas pīrāgu.»

Tā domādams, zaldāts jau bija izgājis uz lielceļa.

Te viņu panāk mūļu dzinējs. Mūļi apkrauti ar smagām nastām: viens mūlis stiepj krūkas ar olīveļļu, bet otrs — dārgus tepiķus. Redzams, vīrs ved preces uz miestiņu pārdot. Bet līdz miestiņam vēl krietns ceļa gabals. Sāka abi sarunāties. Zaldāts mūļu dzinējam visu par sevi izstāsta. Tā nu iet abi tērzēdami. Pa kreisi plešas lauks, pa labi — mežs. Caur mežu ved taciņa.

— Kas ir, iesim pa taciņu, — lika priekšā mūļu dzinējs. — Tā ved taisni uz miestiņu: ātrāk tiksim galā.

— Nē, — atbild zaldāts. — Tu vari iet, ja vēlies, bet es iešu tikai pa lielceļu.

Abi izšķīrās. Mūļu dzinējs ar saviem mūļiem nogriezās pa taciņu, kas veda taisni caur mežu, bet zaldāts aizgāja tālāk pa lielceļu un tikai pievakarē nonāca miestiņā. Skatās: no meža izskrien mūļu dzinējs. Skrien viens — bez mūļiem — un bļauj pilnā kaklā, ka šim mežā esot uzbrukuši laupītāji un atņēmuši ij mūļus, ij preces — visu pa tīro!

«Pirmais padoms man lieti noderēja,» zaldāts nodomāja un gāja tālāk. Vēlu vakarā viņš nonāca pie kāda kroga. Pagalam noguris, laiks būtu atpūsties no ceļa.

Viņš ieiet krogā, bet tur priekšā aiz galda sēd kāds garāmbraucējs. Ģērbies labās drēbēs un par visu maksā skaidrā zeltā.

— Sēdies šekur, man līdzās, — viņš saka zaldātam. — Naudas man netrūkst — pacienāšu tevi par brīvu.

Kaut gan zaldāts bija izsalcis, tomēr atteicās, jo atcerējās vecīša otro padomu: nenakšņot kopā ar bagātu ceļavīru zem viena jumta. Un tā viņš noguris vilkās tālāk. Tikai uz rīta pusi nonāca otrā miestiņā.

Gaismiņa vēl nebija lāgā uzsvīdusi, bet miesta zemnieki visi jau kājās.

— Kas atgadījies?

— Meklē ļaundari!

— Kādu ļaundari?

— To, kurš naktī noslepkavojis veco krodzinieku un aiznesis prom smagu maisu, pilnu ar naudu.

«Labi gan, ka nepaliku nakšņot kopā ar šo bagātnieku!» zaldāts nodomāja. «Arī otrs vecīša padoms man lieti noderēja. Paskatīsimies, kas notiks tālāk.»

Miestiņa ļaudis viņu pacienāja ar maizi un aitu sieru. Paēdis zaldāts gāja savu ceļu tālāk. Dzimtās mājas jau tikpat kā ar roku aizsniedzamas.

Zaldāts iet un prāto: «Sieva, kazi, bus liela izbrīnā. Četrus garus gadus viņa mani gaidīdama gaida, un nu kā no gaisa nokritīšu viņas priekšā!» Viņš negāja vis mājā pa durvīm, bet ielavījās no sētas puses pagalmā un ieskatījās lodziņā. Skatās redz: istabā svešs vīrietis! Ja svešs, tad jau, drošāks par drošu, būs zaglis! Zaldāts bija īsts spēkavīrs un nekādus jokus nepazina. Viņš izrāva dūci un — hop! — pa logu istabā. Atvēzējās, bet te atcerējās vecīša trešo padomu: nespried par cilvēkiem no pirmā acu uzmetiena. Zaldāts nosvieda dūci zemē un svešajam vīram vaicāja:

— Saki — kas tu tāds esi?

Tobrīd istabā ienāca zaldāta sieva.

— Labdien, Žuan! Tu tieši īstajā reizē pārnāci. Nu man divēji prieki ar reizi! Šis ir mans īstais brālis: vakar atgriezās no Brazīlijas!

Abi vīri apskāvās un tad sēdās pie galda.

«Arī trešais padoms man lieti noderēja,» nodomāja zaldāts un izstāstīja sievai un tās brālim visu, kā bijis. Tad salūkoja mugursomā pīrāgu, lai šos pacienātu. Viņš paņem nazi un grib pārgriezt pīrāgu trīs daļās, bet nazis negriež: iekšā kaut kas ciets. Zaldāts pārlauza pīrāgu uz pusēm, skatās: pīrāgā iecepta visa nauda, ko dienēdams bija iekrājis četros gados.

Pasaka nu ir galā. Kas noklausījies, lai paiet malā!

Attapīgais cūkgans

Septiņus garus gadus kāds cūkgans ganīja tīrumā saimnieka cūkas, un visus septiņus gadus skopais saimnieks viņam nemaksāja ne plika graša.

Laiks nestāvēja uz vietas. Pienāca diena, kad cūkgans sadomāja apņemt sievu un pats tikt pie savas mājas, bet — nav naudas. Viņš aizgāja pie saimnieka, palocījās tā priekšā un sacīja:

— Samaksājiet man, saimniek, par nokalpoto laiku!

Saimnieks grūši nopūtās un vaidēdams sacīja:

— Kālab tev tik dikti jāsteidzas? Tava nauda nekur nezudīs. Pagaidi vēl drusciņ — pēc gada es pilnībā ar tevi norēķināšos.

Puisis jau pulka reižu bija dzirdējis šādu atbildi un sen saprata, ka saimnieks no laba prāta viņam naudu neatdos. Sāka gudrot, kā beigu beigās izplēst no saimnieka savu nopelnīto naudu: par septiņiem gadiem būs sakrājusies krietna summa.

Viņš aizdzina cūkas uz lauka, bet pašam galvā tikai viena doma: kā izplēst no saimnieka naudu? Pēkšņi redz — pa ceļu iet kāds vīrs. Tas piegāja tuvāk, apstājās, paskatījās uz cūku baru un vaicā:

— Puis, kam pieder šīs cūkas? Vai tev?

— Kālab tev jāzina?

— Ja tās pieder tev, tad pārdod man. Es tev samaksāšu brangu naudu.

— Labs ir, ņem cūkas, tikai atstaj man astes un ausis.

Abi vienojās. Cūkgans iebāza naudu savā gana tarbā, pircējs atdeva viņam cūku astes un ausis un aizdzina visu cūku baru pa ceļu prom.

«Nu tā,» domā cūkgans, «par pirmo gadu saimnieks ar mani ir norēķinājies. Vēl jāsaņem par atlikušajiem sešiem gadiem.»

Gans aizgāja uz purvu, samauca uz kāršu galiem cūku astes un ausis, kārtis sadūra meldros un pats teciņus vien uz māju pie saimnieka, pilnā kaklā saukdams:

— Senjor saimniek! Vadzi, senjor saimniek! Palīgā! Cūkas grimst slīkšņā!

Bagātais saimnieks uztraucies joza prom uz purvu, ka papēži vien zibēja, bet — no meldriem rēgojas laukā vairs tikai cūku astes un ausis. Ķērās vilkt aiz astēm: astes notrūka.

Saimnieks nobijās ne pa jokam un domā: «Aiz astēm cūkas nedabūt laukā — notrūks!» Viņš pasauca cūkganu un pavēlēja:

— Diedz labi mudīgi pie sievas un saki, lai viņa tev iedod divus auklu rituļus: kazi, ar auklām izvilksim cūkas no muklāja!

Bet cūkgans zināja, ka saimniekam mājā paslēpti divi maisi ar naudu. «Nu tagadiņ tu man samaksāsi par visiem nokalpotajiem gadiem līdz pēdējam grasim!» viņš izlēma un, pārskrējis mājās, saimniecei uzsauca:

— Ātrāk, ātrāk! Saimnieks lika, lai jūs man iedodat abus maisus ar naudu!

— Abus? — saimniece izbrīnījās. — Kam viņam ievajadzējies šīs naudas?

— To nu nemāku sacīt, — apķērīgais puisis atbildēja. — Pavaicājiet viņam pati! Izejiet uz balkona un skaļā balsī noprasiet: abus vai vienu?

Saimniece tā arī darīja: izskrēja uz balkona un vīram skaļā balsī novaicāja:

— Kā darīt? Vai abus viņam dot?

Vientiesīgais saimnieks, skaidrs, domāja, ka sieva šim vaicā par auklu rituļiem, un tālab pilnā kaklā atsaucās:

— Dod abus! Un daudz netūļājies!

Saimniece bija radusi vīram paklausīt. Izstiepa no kambara abus naudas maisus un atdeva cūkganam. Cūkgans tos uzvēla plecos un aizsoļoja nevis uz purvu, kur saimnieks viņu gaidīja bet taisni pa lielceļu prom. Necik ilgi gājis, viņš jau nonāca pie kroga. Krogs ap šo laiku parasti bija tukšs, pats krodzinieks stāvēja durvīs un gaidīja apmeklētājus.

— Senjor krodziniek! — pieklājīgi viņu uzrunāja cūkgans. — Vai jums neatrastos ādas siksna, pie tam labi stipra?

— Zināms, ka atradīsies, — krodzinieks atsaucās. — Bet kālab tev šī siksna vajadzīga?

— Es, vai zināt, gauži steidzos. Tālab gribu sasiet ar siksnu sev kājas labi stingri, lai ātrāk varu tikt uz priekšu.

Krodzinieks, to dzirdēdams, dižen izbrīnījās, tomēr siksnu iedeva. Cūkgans sasēja ar siksnu sev abas kājas kopā un aizlēca ar visiem maisiem pa ceļu tālāk.

— Tā tu, draugs, lēkdams tālu neaizlēksi! — krodzinieks nosmējās pakaļ.

— Pag, nesaki vis tā! — puisis atsaucās. — Vēl neesmu pa īstam ievingrinājies. Nepaies ne stunda, kad lēkšu tik ātri, ka neviens mani nepanāks.

Tā atbildējis krodziniekam, cūkgans lēca un lēca uz priekšu. Kad bija aizlēcis līdz mežam un krodzinieks viņu vairs nevarēja redzēt, puisis atraisīja kājas, savilka naudus maisus ar siksnu stingrāk, lai ērtāka nešana, un dieba, ko mācēja, taisni cauri mežam uz savu ciemu.

Necik ilgi, atskrien uz krogu saimnieks.

— Senjor krodziniek! — saimnieks šim jau pa gabalu sauc. — Vai te negāja garām vīrs ar diviem maisiem?

— Gāja gan.

— Uz kuru pusi viņš aizgāja?

— viņš aizgāja taisni uz meža pusi, — krodzinieks atbildēja. — Tikai diezi vai jūs viņu panāksiet.

— Kālab tad nepanākšu? Es, vei, esmu tukšām rokām, bet viņi ar smagu nesamo.

— Man rādās, jūs šo viltīgo puisi vēl maz pazīstat. Viņš paņēma no manis ādas siksnu un stingri jo stingri sasēja sev kājas, lai naskāk varētu skriet, un patlaban, jādomā, jau laiž tādos auļos, ka pat zirgā šo nepanākt.

— Vai redzēji, kā viņš to darīja? — bagātnieks sāka izvaicāt. Krodzinieks visu smalki izstāstīja.

— Kas ir, sasien arī man kājas, pie tam stingri jo stingri! — bagātnieks palūdza. — Man visādā ziņā jāpanāk šis puisis! Viņš aizstiepa divus manus maisus ar naudu!

Krodzinieks nelikās otrreiz lūgties un bez liekas kavēšanās sēja ar siksnu saimniekam kājas. Saimnieks pateicās viņam un sāka lēkt pa ceļu uz meža pusi. Viņš lēca apaļu stundu, līdz pēdīgi aizlēca līdz meža malai, bet tālāk vairs nejaudāja un nogāzās zemē bez spēka.

Pa to starpu puisis ar saviem divi maisiem jau atradās gabalā. Vēl vakars nebija klāt, kad viņš sasniedza savu ciemu un pēc trim dienām nodzēra jautras kāzas.

Stāsta, ka tagad viņš dzīvojot ar savu jauno sievu, bēdu nepazīdams. Bet alkatīgais saimnieks vēl šobaltdien guļot mežā ar sasietām kājām un gaidot, kad viņam kāds atraisīs siksnu un atsvabinās kājas.

NABADZĪGAIS KURPNIEKS

Kādā pilsētā dzīvoja nabadzīgs kurpnieks, vārdā Žozē. Kopš agra rīta viņš sēdās savas mājas durvju priekšā un stucināja ar āmuru līdz pat vēlam vakaram, piesizdams veciem zābakiem jaunas pazoles. Tomēr, lai kā viņš pūlējās, nespēja nopelnīt ne tik daudz, cik vajadzīgs ģimenes iztikai. Bet ģimene viņam nebija mazā: vesels pulciņš bērnu.

Noplīsuši un izsalkuši kurpnieka bērni augām dienām lēkāja pa ielas vidu, spēlēdami akmentiņus un ar nepacietību gaidīdami norietam sauli, jo tad viņus māte parasti baroja ar biezu pupu tumi, bet tēvs, pabeidzis darbu, ieturēja azaidu kopā ar visiem, tad nolika sānis lielo karoti, noņēma no sienas savu vijoli un sāka spēlēt jautru danci — batuke. Un ikreiz, kad tēvs sāka spēlēt, arī māte nometa veco priekšautu, paņēma ēzeļa ādas tamburīnu un rībināja to ko mācēdama, bet bērni griezās dancī, ka visa māja līgot līgojās. Bērni dancoja tik bezrūpīgi. ka ne tikai tēvs un māte, bet arī visi viņu ielas ļaudis nevarēja vien nopriecāties par mazo bērnu bezbēdīgo prieku.

Kurpniekam Žozē draugu netrūka. Zināms, tie bija tadi paši tukšinieki kā pats. Viņi ik vakarus pulcējās Žozē māja priekšā, smējās un līksmojās kopā ar viņu no visas sirds.

Bet jāteic, ka ne tikai nabadzīgiem ļaudīm tikās pamielot acis, kā priecājas kurpnieka ģimene. Lielā, augstā namā, kas atradās tieši pretī nožēlojamai kurpnieka būdiņai, dzīvoja kāds bagāts un ievērojams senjors. Viņš ik rītu no sava nama logiem redzēja cik uzcītīgi strādā kurpnieks Žozē, un ik vakaru dzirdēja, bezbēdīgi spēlē vijoli, — un sadomāja nabaga kurpniekam palīdzēt. Bagātais senjors pasauca savu kalpu, iedeva viņam lielu maisu ar naudu un sacīja:

— Aiznes šo naudu kaimiņam, kas dzīvo pretī manam namam Viņš labi pazīst trūkumu, bet nekad nepazīst skumju. Lai šī nauda ir viņam kā atalgojums par neizsīkstošo dzīvesprieku!

Kurpnieks vai prātu zaudēja aiz laimes, saņēmis tik bagātīgu dāvanu. Viņš saķēra maisu abi rokām un tai pašā mirkli sēdās ar sievu klāt — skaitīt naudu. Šajā vakarā viņiem vairs nebija prātā nedz vijole, nedz tamburīns no ēzeļa ādas. Viņi aizmirsa pat vakariņas. Izsalkušie bērni raudaja un lūdza kaut vai maizes garoziņu, taču vecāki viņus pamieloja nevis ar maizi, bet ar dunckām: ka tikai šie nesajauc visus rēķinus! Un agrākas jautrības vietā kurpnieka mājā bija dzirdama lamāšanas, raudāšana un kliegšana, kas skanēja pa visu ielu.

— Ko mēs, vīriņ, iesāksim ar tik lielu naudu? — vaicāja sieva, kad nauda bija saskaitīta.

— Mēs to ieraksim zemē! — kurpnieks izlēma.

Un abi visu vakaru raka aiz mājas bedri, kurā paslēpt lielo naudas maisu.

Bet kaimiņi un draugi brīnīties brīnījās un prašņāja cits citam:

— klau, vai jūs nezināt, kas lecies kurpniekam Zozē? Viņš tup savā mājā un mūs vairs negrib ne pazīt!

Otrā dienā kurpnieks izraka maisu no bedres un sievai sacīja:

— Labāk noslēpsim naudu lādē: pagalmā to kāds var nozagt.

— Uu lādi paliksim apakš gultas, — sieva vel piemetināja. — Es to sargāšu dienu un nakti.

Tā viņi salika visu naudu lādē un lādi pabāza zem gultas, bet tik un tā cauru nakti negulēja.

Jāteic, ka īlenu maisā nenoslēpsi. Kaimiņi sāka noprast, kas lietu, un viņu sirdīs pamodās skaudība. Viņi runāja:

— Uzsmaidīja gan šim muļķim laime! Nu mums skaidrs, tālabad šis kļuvis tik aplam uzpūtīgs.

Un vairs nedeva viņam pat labdienu.

No rīta kurpnieks atkal pārskaitīja naudu un sievai sacīja:

— Tas nu nekam neder, ka nauda guļ lādē un nedod nekādu labumu. Kas ir, atvērsim lielu kurpniekdarbnīcu, nolīgsim strādniekus, pieliksim pie durvīm ar lieliem, krāsainiem burtiem rakstītu izkārtni un paši dzīvosim, nekā nedarīdami, kā īsti tirgoņi.

— Nē, vīriņ, — sieva iebilda. — Labāk nopirksim zemi. Es uzaugu laukos un zinu, ka zeme mums dos krietni lielāku ienākumu nekā tā tava kurpniekdarbnīca.

— Nē, tavi plāni nekam neder! — iebļāvās vīrs.

— Bet es saku, ka tavi plāni nekam neder! — iebļāvās sieva. Tā abi strīdējās augu dienu un augu nakti, toties kaimiņiem šis strīds sagādāja lielum lielus priekus — viņi smējās un zobojās, vēderus turēdami.

Uz rīta pusi ij vīrs, ij sieva vairs nejaudāja strīdēties, jo no lielās klaigāšanas abi bija pagalam aizsmakuši.

— Pēdīgi vīrs iesaucās:

— Kaut velns parāvis šo naudu! Tā aizdzina no mūsu mājas prieku un atnesa vienīgi ķildas. Vai atceries: kad es vēl biju nabags un strādāju no rīta līdz vakaram, mums nekad netrūka labu draugu, bet tagadiņ visi mūs pametuši. Kazi, taisnība, kad ļaudis saka: labāk draugs tirgus laukumā nekā nauda lāde? Darīsim tā: atdosim šo lielo naudas maisu bagātniekam atpakaļ, lai tikai mājā atgriežas agrākais godīgais darbs un agrākā līksme un jautrība.

Sieva tapa priecīga un cieši apskāva vīru.

Kā abi norunāja, tā ari izdarīja — aizsūtīja bagātajam kaimiņam atpakaļ viņa lielo maisu ar naudu.

Tai pašā vakarā kaimiņi atkal dzirdēja kurpnieka māja jautri skanam vijoli. Sieva, pabarojusi bērnus ar biezo pupu tumi nometa veco priekšautu un sāka rībināt ēzeļa ādas tamburīnu, bet bērni — dancot jautro deju batuke. Un viņi dancoja tik bezrūpīgi, ka no jauna sanāca visi ielas ļaudis skatīties un priecāties par bērnu bezbēdīgo prieku.

Arī draugi, sapulcējušies kurpnieka mājas priekšā, smējās līksmojās kopā ar viņu.

Pedru de Malass Artess

Vienai nabadzīgai un vecai zemnieku sieviņai bija dēls. Viņu sauca par Pedru, bet kaimiņi dēlu bija iekrustījuši pēc sava prāta — par Pedru de Malasu Artesu, kas nozīmē «Pedru, kas neko neprot darīt» jeb vienkāršāk — par Pedru nemākuli. Un tiesa: lai ko dēls darīja, visu izdarīja ačgārni.

Mātei cits nekas neatlika kā grūsi nopūsties, skatoties uz savu nemākulīgo dēlu. Viņa, nabadzīte, strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, sitās vai nost, lai tikai uzturētu sevi un dēlu, jo Pedru jau nebija nekāds palīgs.

Reiz māte noauda audeklu. Tas bija smalkāks par smalku — tāds maksāja brangu naudu. «Tagad aiznesīšu šo audeklu uz tirgu,» prātoja māte, «un dabūšu daudz naudas. Par šo naudu varēšu nopirkt visu, kas saimniecībā vajadzīgs.» Tā nospriedusi, dēlam sacīja:

— Pavei, Pedru, kāds audekls! Ar to mēs aizlāpīsim visus caurumus!

Tā pateikusi, izgāja no istabas, jo vajadzēja aiztecēt līdz kaimiņiem un pavaicāt, kādā cenā patlaban tirgū bija audekls.

Tikko māte pa durvīm laukā, Pedru ķērās pie darba. Viņš sagrieza audeklu gabalos un sāka aizbāzelēt visus būdas caurumus.

Atgriezās māte, priekā starodama, jo bija izdibinājusi, ka tirgū par savu darbu saņems labu naudu. Bet dēls viņu sagaidīja vēl priecīgāks.

— Pavei, māmiņ, cik raženi es pastrādāju! Aizbāzelēju itin visus mūsu būdas caurumus!

Kauču mātei tas dikti ķērās pie sirds, viņa dēlam neko nepārmeta: nesapraša paliek nesapraša! Viņš jau bija gribējis tikai labu.

Otrā dienā viņa sacīja dēlam:

— Aizej, dēls, uz tirgu, nopērc sivēnu un pārnes mājās. Tikai pieraugi, neko nesaputro!

— Tūliņ, māmiņ. Sivēnu nopirkt man tīrais nieks! — dēls sacīja un posās ceļā.

Pedru de Malass Artess devās uz tirgu. Viņš izgāja agrā rītiņā, bet, paskat, vakars jau klāt, no Pedru vēl ne vēsts. Māte augu dienu gaidīja dēlu un, nevarēdama sagaidīt, pēdīgi gāja viņam pretim. Iet, iet un redz: viņas mīļais dēls guļ ceļa vidū putekļos ar milzīgi lielu vepri uz muguras un nejaudā pieceties — redzams, visu garo ceļa gabalu stiepis vepri atspēries, kamēr pārstiepies.

Māte nu smejas, vēderu turēdama:

— Ak, Pedru, tīrais negals ar tevi! Kamdēļ tu vepri stiepi uz muguras? Vajadzēja tam apsiet ap vidu resnu auklu un dzīt ar stibu, lai pats rikšo. Tā arī būtu attecējis mājās.

— Tev, māmiņ, taisnība. Skaidrāks par skaidru, ka tā būtu bijis labāk, — nemākulīgais dēls bija vienis prātis ar māti.

Citreiz tā arī darīšu, kā tu sacīji. Paņemšu tādu stibu, ka pat mironis pietrūksies augšā!

Apritēja divas dienas, un māte atkal sūta savu Pedru uz tirgu, šoreiz pēc māla krūzes.

— Nopērc, dēliņ, māla krūzi, — viņa tam saka, — bet tādu labi lielu — rūgušpiena glabāšanai.

Pedru divreiz nav skubināms. Viņš paķēra naudu un aizdiedza uz tirgu. Nepagāja ne pilna stunda, kad šis jau atpakaļ. Turēdams rokā vienu pašu krūzes osiņu, mātei vaicā:

— Nu, māmiņ, vai ātri pārrados?

— Ātri gan, dēls, tas tiesa, — māte atbildēja. — Bet kāpēc tu pārnesi tikai krūzes osiņu? Kur tad pati krūze?

— Ak, šī nolāpītā krūze! — Pedru dusmīgs sacīja. — Es visu izdarīju tā, kā tu biji mācījusi. Apsēju tai apkārt resnu auklu un ar stibu dzinu pa ceļu mājā. Taču krūze laikam bija trāpījusies gaužām lēnīga: ne trīs soļus nepagāja un — saplīsa! Tik vien palika kā šī osiņa.

Māte atkal ņēmās dēlam skaidrot:

— Vajadzēja darīt tā, kā katrs prātīgs cilvēks būtu darījis tavā vietā. Krūze bija jāpaņem aiz osiņas un jānes rokā, bet vēl prātīgāk — bija jāievīsta salmos un jāieliek kaimiņa rātos kurš reizē atgriezās no tirgus mājā.

— Tev, māmiņ, taisnība. Skaidrāks par skaidru, ka krūze tad nebūtu saplīsusi, — dēls bija vienis prātis ar māti un otrā dienā devās uz bodi pēc adatām.

Dēls nopirka duci vissmalkāko adatu un nāca ar izdevīgo pirkumu mājā. Ceļā viņu panāca kaimiņš ar varen lielu salmu vezumu un Pedru saka:

— Sēdies, Malas Artes, pavedīšu kādu gabaliņu!

Dēls priecīgs ielēca ratos, bet rokā tur adatas un domā — ka tik šās nesaplīst? Domāja, domāja un sadomāja ievīstīt salmos pie tam krietni dziļi.

Pārbrauca mājā mierīgu prātu un mātei saka:

— Nāc nu, māmiņ, saņem adatas!

— Bet kur tās ir?

— Kaimiņa salmu vezumā! Es tās ievīstīju dziļi, dziļi salmos, lai nesaplīst. Nu gan būs visas veselas!

Kopš tās reizes māte vairs necentās dot savam mīļajam dēlam padomus, jo saprata, ka nemākulis tik un tā visu saputros.

Vienudien māte mazgāja veļu. Veselu kaudzi izmazgāja, un nu atlika tikai to izskalot. Viņa pasauca dēlu un sacīja:

— Aizej, dēls, uz upi un izskalo veļu! Tikai pielūko, izskalo labi tīru!

— Bet kā man to zināt, kad veļa būs tīra?

— Gan pats redzēsi. Ja ne, pavaicā citiem.

— Labs ir.

Pedru de Malass Artess devās uz upi. Viņš augu dienu cītīgi skaloja veļu, bet, vai tā tīra, — nav sajēgas. Un nav arī kam pavaicāt: upmalā neredz nevienas dzīvas dvēseles. Te viņš ierauga pa upi peldam buru laivu. Pedru tik ņemsies saukt un māt ar rokām. Ļaudis laivā to pamanīja un izbijās ne pa jokam: puisis bļauj nelabā balsī un vicina rokas kā vējdzirnavu spārnus! Vai tikai kāds neslīkst? Nolaida buras, ķērās pie airiem un airējās, cik jaudāja. Pagalam nomocījās, jo vajadzēja airēt pret straumi. Pēdīgi sasniedza krastu.

— Saki ātrāk — kas atgadījies?!

Bet Pedru stāv krastā un plati smaida.

— Uzmetiet aci šai veļai, godājamie senjori, un pasakiet — vai to gana tīru esmu izskalojis?

Ļaudis izlēca no buru laivas krastā un dēlu pamatīgi pacienāja ar dūrēm. Dunkodami vēl pamācīja:

— Labāk tu būtu klusējis! Bet, ja tev bija sagribējies izkliegties, tad vajadzēja novēlēt mums labu ceļavēju! Pie tam stipru!

Pedru de Malass Artess devās uz mājām, bet ceļš veda cauri laukam, kur zemnieku sievas sēja labības kuļus.

— Lai pūš labs vējš, pie tam stiprs! — nejēga dēls sāka saukt. — Lai pūš labs vējš, pie tam stiprs!

— Sapūtīsim gan mēs tev labu vēju, pie tam vēl stipru! — zemnieku sievas noskaitās, bruka Pedru virsū un atkal to krietni piekāva.

— Vai tu no tiesas nesaproti, — viņas, kaustīdamas Pedru, vēi pamācīja, — ka vējainā laikā visa labība iet pa gaisu! Labāk tu būtu novēlējis mums veiksmīgu darbu un saucis tā: «Lai ne vēsma nepūš tīrumā! Lai ne grauds jums neiet zudumā! Lai ne putniņš nenāk tuvumā!» Nu, vai citreiz zināsi, kā jāsauc?

— Zināšu, kālab ne! — Pedru atbildēja un gāja tālāk.

Ceļš iegriezās mežā, un tur puisis ieraudzīja, ka krūmos tup putnu ķērāji un gaida iekrītam cilpās putnus. «Ko tur daudz,» domā Pedru, «cilvēkiem jānovēl veiksmīgas medības.» Viņš piezagās putnu ķērājiem tuvāk un kā iebļausies pilnā kaklā:

— Lai ne putniņš nenāk tuvumā! Lai ne putniņš nenāk tuvumā!

Tā bļaudams, viņš aizbaidīja visus putnus. Zināms, arī putnu ķērāji nepalika parādā: viņi pacienāja Pedru ar dūrēm, kā klājas, un šķiroties vēl pamācīja:

— Tā tev, Pedru de Malas Artes, nevajadzēja saukt! Labāk tu būtu saucis šitā: «Lai putni bariem zemē veļas un augšā nepaceļas!» — tad mēs tev būtu paldies pasacījuši.

Pedru nu viss tika skaidrs. Necik ilgi gājis, viņš jau bija nonācis pilsētā. Aiziet uz tirgus laukumu, bet tur tāds troksnis, kaut ausis bāz ciet: ļaudis sanākuši apkart diviem kaušļiem, cits par citu kliedz un nekādi nespēj tos izšķirt. Pedru, mācību dabūjis, tagad zina, kas jādara. Izlaužas cauri pūlim pašā priekšā uj skaļi iesaucas:

— Zemē velieties, augšā nepiecelieties!

— Vai turēsi muti, muļķis tāds! — Ļaudis no visām pusēm viņam uzbrūk. — Mēs gribam abus izšķirt, bet šis te grasās vai rāk sarīdīt! Labāk būtu paņēmis kaušļus aiz apkakles un tiem uzbļāvis: «Marš, viens pa labi, otrs pa kreisi!»

Kas zina, cik krietnu kūlienu nejēga būtu dabūjis no pilsētas ļaudīm, taču Pedru paglāba ātrās kājas. Viņš atjoza līdz baznīcai, kur tieši tobrīd nāca laukā pa durvīm jaunais pāris. Pedrū nemaz neapjuka — saņēma līgavaini un līgavu katru aiz apkakles un uzsauca:

— Marš, viens pa labi, otrs pa kreisi!

Nu gan Pedru noslānīja jaunā pāra radinieki! Sadevuši nejēgam pamatīgu sutu, viņi tam sacīja:

— Esi gan tu neredzēts muļķis! Jauno pāri tev vajadzēja apsveikt, novēlēt abiem laimes un sacīt tā: «Nekad nešķirieties! Lai katru dienu jūs laimīte pavada!» Vai saprati?

Skaidrāks par skaidru, ka nejēga arī šoreiz sacīto saprata pēc sava prāta. Izgājis no pilsētas, viņš pie kapsētas satika bēru gājienu. Aiz zārka gāja noskumuši bērinieki, tērpušies melnās sēru drānās. Pedru nostājās bēriniekiem priekšā un, pieklājīgi palocījies uz visām pusēm, sacīja:

— Apsveicu jūs, senjori! Nekad nešķirieties! Lai katru dienu jūs šāda laimīte pavada!

Otrreiz vairs nenācās Pedru atkārtot savu apsveikumu.

Par šitik nejēdzīgu laimes vēlējumu tu, muļķis, katru dienu esi pelnījis pērienu! — ļaudis, kas gāja aiz zārka, uzbļāva un turpat uz vietas piekāva izbrīnījušos nejēgu.

Un kur Pedru de Malass Artess ir patlaban?

Patlaban viņš tup mājās un tur mēli aiz zobiem. Kauču puisis nav apveltīts ar lielu sajēgu, tomēr galu galā sapratis, ka ne katrs vārds der visās vietas un reizēs. Taču tālab Pedru ij nedomā nokārt degunu. Viņš ir tikpat priecīgs kā agrāk un, stasta, esot nolēmis uz priekšdienām dzīvot pats ar savu galvu un vairs neklausīties citu pamācībās. Bet, kad tas notiks, — kurš to zinās pateikt?

Mīklainā saruna

Reiz dzīvoja karalis. Viņam bija trīs padomdevēji. Šie padomdevēji bija tik greznās drēbēs ģērbušies, tik pārmēru augstprātīgi un resni, ka, redzot viņu uzpūtīgos ģīmjus, katrs varēja domāt: sak, ir gan varen gudri vīri. Tā domāja arī pats karalis un uzticēja viņiem kārtot visas valsts darīšanas. Un tomēr ar katru gadu karaļvalsts stāvoklis pasliktinājās, līdz beigu beigās valsts kase bija izsaimniekota galīgi tukša. Nu arī vecai karalis sāka šaubīties, vai viņa gudrie padomdevēji ir no tiesas tik gudri, kā varētu likties no pirmā acu uzmetiena. Tad viņš paaicināja pie sevis jauno princi, savu dēlu — troņmantnieku, un tam vaicāja, ko iesākt tālāk.

— Uztici, tēvs, man šo lietu, — princis atbildēja. — Gan es kaut kādā vīzē izdibināšu, kas viņi īsti ir par vīriem: gudrie vai krāpnieki.

Jāsaka, jaunais princis, kaut arī bija karaļa dēls, nemaz nelīdzinājās savam tēvam. Karalis nekur tālāk par pils slieksni kāju nespēra, bet princis reti bija redzams pilī. Viņš augas dienas auļoja mežonīga zirga mugurā pa kraujām kalnu nogāzēm, gulēja uz kailas zemes un, saticis ceļā kādu gājēju vai zemnieku, allaž ar tiem uzsāka sarunas. Tālab viņš pazina cilvēkus daudz labāk nekā viņa gados jau vecais tēvs.

Tai pašā dienā princis uzaicināja tēva padomdevējus pastaigā.

— Piebraukt karieti! — uzsauca sulaiņiem visi trīs padomdevēji vienā mutē.

Taču princis sacīja:

— Nē, es vēlos pastaigāties kājām.

Neko darīt, padomdevējiem vajadzēja piekāpties, tāpēc ka princis, lai arī bija vēl pārāk jauns, tomēr — karaļa dēls, bet ar karali joki mazi.

Pēc īsa brīsniņa princis jau soļoja pa ceļu un viņam nopakaļ, grūši tusnīdami un gāzelēdamies no vieniem sāniem uz otriem kā piles, tipināja trīs resnvēderi.

Necik ilgi gājuši, viņi nonāca līdz vīnogu laukam. Pamanījis zemnieku griežam ienākušos ķekarus, princis viņam uzsauca:

— Ei, tēvoci Luiš, man rādās, ka uz kalna virsotnes krietni vien jau sasnidzis sniegs!

Zemnieks paklanījās princim un cienīgi atbildēja:

— Sen jau bija laiks sniegam rasties, senjor princi!

Karaļa padomdevēji nekādi netika gudri: visapkārt līdzenums, nekur nemana ne pauguriņa, bet šie runā par kalnu un turklāt par kalna virsotni, klātu ar sniegu.

Bet princis, piegājis vecajam zemniekam tuvāk, turpināja šo izvaicāt:

— Saki — cik reizes tev jau dega māja?

— Divas reizes, senjor.

— Nu, un cik reizes tev vēl plūks spalvas kā tītaram?

— Reizes trīs, jā gan.

Padomdevēji atkal nenieka nesaprata un klausījas, mutes iepletuši. Bet princis piebilda:

— Kas ir, tēvoci Luiš, noplūc šos manus trīs tītarus!

— Noplūkšu pēc labākās sirdsapziņas, ja jūs tā pavēlat! — zemnieks atsaucās.

Tad princis stingri sacīja karaļa padomdevējiem:

— Cienījamie senjori un karaļvalsts gudrie no gudrajiem! Ja jūs ar visu savu gudrību nepratīsiet izskaidrot šo manu un zemneika sarunu, tad karaļa galmu jums vairs neredzēt kā savu ausu!

Princis priecīgs aizsoļoja tālāk pa ceļu, bet pārbiedētie padomdevēji lūgšus lūdza veco zemnieku, lai tas viņiem izskaidro šo mīklaino sarunu.

Apķērīgais zemnieks atbildēja:

— Visu smalki izskaidrošu, bet tikai ar vienu norunu: ja jūs man senjori, atdosiet savus apmetņus un zeltā šūdinātos ķamzoļus.

Padomdevējiem dikti negribējās šķirties no saviem greznajiem tērpiem, bet vēl vairāk negribējās zaudēt karaļa žēlastību. Ko nu šiem atlika darīt? Vajadzēja vien vilkt nost dārgos apģērba gabalus.

— Tagad klausieties, — vecais zemnieks iesāka. — Vārdi «uz kalna virsotnes krietni vien sasnidzis sniegs» jāsaprot tā: «Es esmu jau vecs, un mana galva kļuvusi sirma.» Pēc tam viņa augstība princis man vaicāja, cik reizes man jau degusi māja. Un šos vārdus es sapratu tā: viņš vaicāja, cik reizes man nācies izdot meitas tautās. Esmu izdevis tautās jau divas meitas, un tas nozīmē, ka man divas reizes bija nācies iztērēt tik daudz naudas, cik ciešot no ugunsgrēka. Un visbeidzot pēdējais jautājums: cik reizes man vēl plūks spalvas kā tītaram? Ir tāds sakāmvārds: «Kurš izdod meitu tautās, tas pats tiek noplūkts pliks kā tītars kāzu galdā.» Pareizi sacīts: šādā reizē maksāšanas bez sava gala — jāmaksā gan ciema vecākajam, gan svētajam tēvam, gan ciema dīkdieņiem kārtības sargiem, un paskat vien — šie visi tevi noplūc arī pa spalviņai vien pliku kā tītaru! Man, āre, vēl trīs meitas izdodamas tautās. Tā nu iznāk, ka mani vēl trīs reizes noplūks pliku. Bet trīs tītari…

— Jā, bet kas ir šie trīs tītari? — padomdevēji visi reizē ievaicājās.

— Šie trīs tītari, godājamie senjori, esat jūs, — smaidīdams atbildēja vecais zemnieks. — Kā redzat, es izpildīju prinča pavēli un noplūcu jūs tīrus pēc vislabākās sirdsapziņas. Vai tad bez kamzoļiem un apmetņiem jūs neizskatāties līdzīgi noplūktajiem tītariem?

Karaļa padomdevēji bija vairāk kā apmierināti, ka vecais vīrs tiem pateicis priekšā atbildes uz visiem četriem mīklainajiem jautājumiem, bet, kā par nelaimi, tieši tobrīd no krūmiem iznāca princis un «noplūktajiem» gudrajiem sacīja:

— Es visu dzirdēju. Jūs paši savām galvām nespējāt izskaidrot mūsu sarunu. Apzvēriet, ka šodien pat sataisīsiet vecā vīra trim meitām pūru. Tikai pieraugiet — lai katrai pūrs būtu krietnu krietnais!

Princis tomēr ir un paliek princis un viņa vārds — likums. Padomniekiem vajadzēja vien dot savu piekrišanu.

Un tad tika saaicināti viesi un nodzertas trejas kāzas. Arī es tur biju, vīnogu vīnu dzēru. Man vēl līdzi iedeva divus vīnogu ķekarus, vienu pašam — par pasakas stāstīšanu, otru tev — par klausīšanos.

Bet jaunais princis atgriezās pie sava tēva — karaļa.

— Kur tad mani galma gudrie? — karalis vaicāja.

— Viņi tev vairs nav vajadzīgi.

— Kā tad es iztikšu bez saviem padomdevējiem?

— Te atbilde vienkārša, — princis sacīja. — Paklausies: kāds cilvēks iekrita ūdenī un sāka slīkt. Tad iekliedzās un ņēmās saukt palīgā, bet neviens viņu nedzirdēja. Tā šis kliedza, kliedza, līdz noslīka.

— Tad ta muļķis! — karalis iesaucās. — Vajadzēja nevis kliegt, bet pašam mēģināt peldēt!

— Redzi nu! Arī mums abiem vajadzēs pašiem pārvaldīt karaļvalsti, — atbildēja princis.

Viņi tā arī izdarīja.

Šī pasaka nebija tikai par karali, bet arī par mums visiem: jādara savs darbs pašam, nevis jāgaida, lai kāds cits to padara tavā vieta.

Vērsis kardils

Karalim bija vecs kalps. Karalis viņu ļoti mīlēja un uzticējās viņam vairāk nekā visiem citiem, jo vecais vīrs karalim bija pieķēries ar visu sirdi un pa garo mūžu tam ne reizes nebija runājis nepatiesību.

Vienreiz karalim uzdāvināja vērsi. Vērsi sauca par Kardilu. Tas bija varen liels un nikns vērsis — platu pieri, spēcīgām krūtīm un gariem, līkiem ragiem. Jāteic, ka karali pārlieku aizrāva vēršu cīņas. Viņš jau iepriekš iztēlojās, cik Kardils izskatīsies daiļš un dižens, kad cīkstesies ar bezbailīgo torero. Šāda vērša parādīšanās cirka arēnā var atnest slavu visai karaļvalstij!

Taču kam lai uztic šāda brīnumvērša sargāšanu? Zināms, tikai uzticīgajam un paklausīgajam kalpam. Karalis lika aizvest vērsi uz vienu no saviem skaistajiem pils dārziem un vecajam kalpam stingri jo stingri piekodināja vērsi glabāt kā savu acuraugu.

To dabūja zināt kads ievērojams idalgo — muižnieks. Viņš atnāca pie karaļa un sacīja tā:

— Mans senjor! Veltīgi jūs parādāt tik lielu uzticību šim vecajam vīram. Esmu pārliecināts, ka viņš nav nemaz labāks par citiem un jau pie pirmās izdevības jūs piekrāps, kā visi to dara.

Karalis muižniekam negribēja ticēt.

— Mans kalps ir man uzticīgs ar visu sirdi un pa garo mūžu ne reizes nav runājis nepatiesību, — karalis atbildēja.

Muižnieks tomēr nelikās mierā.

— Varu saderēt, ka nepaies ne trīs dienas, kad viņš jūs piekrāps un samelos, jums acīs skatīdamies.

— Par šādiem vārdiem tev nāksies atbildēt! — karalis sadusmojās. — Labi, es tavas derības pieņemu! Bet, ja tu tās zaudēsi, samaksāsi ar savu galvu!

Ar to saruna beidzas. Muižnieks nu bija spiests krietni palauzīt galvu: viņš zināja, ka kalps nav uzpērkams, bet neko lādzīgu nespēja izprātot, kādā veidā piespiest godīgo veco vīru samelot pašam karalim.

Tad viņš lika saviem ļaudīm slepus izdibināt, kā vecais vīrs dzīvo un kas viņam pasaulē ir visdārgākais. Tādā kārtā izdevās uzzināt, ka vecais kalps jau sen ir atraitnis un dzīvo kopā ar savu vienīgo dēlu. Šis jauneklis, kas bija gandrīz vēl zēns un izcēlās ar savu kautrīgumu un skaisto ārieni, bija tēva vienīgais prieks. Muižnieks uzzināja arī to, ka vecais kalps, pildot karaļa pavēli, augas dienas pavada attālajā pils dārzā, uzmanīdams vērsi Kardilu, un tālab jauneklis garas stundas paliek mājās pilnīgi viens.

Muižniekam ieperinājās galvā jauna doma. Viņš uzpirka trīs laupītājus, un ļaundari nolaupīja jaunekli.

Pārnācis mājās un neatradis dēlu, vecais kalps krita izmisumā. Viņš meklēja dēlu pa visu pilsētu, bet nevarēja atrast, jo jaunais muižnieks to bija noslēpis savas mājas pagrabā. Nelaimīgais vecais vīrs augu nakti negulēja — tik lielas bija viņa bēdas! Tomēr, būdams pienākuma cilvēks, no rīta atkal devās uz karaļa pils dārzu, lai pieskatītu vērsi.

Te nu pie viņa ieradās muižnieks un vaicāja:

— Saki: vai gribi atkal redzēt savu dēlu sveiku un veselu?

— Vai viņš ir dzīvs?! —iesaucās iepriecinātais tēvs. — Un jūs zināt, kur viņš atrodas?

— Protams, ka zinu, — muižnieks vecajam vīram sacīja. — Tu viņu ne tikai dabūsi redzēt, bet arī saņemsi atpakaļ, ja tūliņ pat manu acu priekšā nodursi vērsi Kardilu.

Vecais vīrs nobāla kā drēbe. Pārkāpt karaļa pavēli? To viņš nespeja. Taču atstāt dēlu ļaundaru rokās bija vēl bīstamāk. Mīlestība uz delu uzvarēja. Kalps izrāva aso dūci, kas bija aizbāzts aiz jostas, un ar trāpīgu dūrienu, ko varētu apskaust pats torero, nogalinaja Kardilu — vērsis nogāzās uz vietas beigts. Bet muižnieks — pēc norunas — izlaida jaunekli brīvībā.

Muižnieks bija pārliecināts, ka ir pārspējis karali viltībā un vinnējis derības. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka vecais kalps, drebēdams par savu galvu, neparko neizpaudīs karalim baigo patiesību. Muižnieks uz karstām pēdām aizsteidzās uz pili un paziņoja karalim, ka viņa kalps ir nogalinājis Kardilu.

Karali sagraba lielas dusmas. Viņš lika muižniekam atstāt zāli un pavēlēja ataicināt kalpu, kas bija tik nekrietni pārkāpis viņa pavēli. Veco vīru atveda uz pili.

— Saki: kur ir vērsis? — saraucis pieri, karalis viņam bargi vaicāja.

Drebēdams aiz bailēm, vecais kalps sāka klusu čukstēt:

O, Kardil mans cēlais,

Tu dusmīgs aizvien,

Bet vaktēju tevi,

Kā varēju vien,

Es vaktēju tevi

Kā karaļa kalps.

Bet šodien, mans Kardil,

Man noņemts tiks skalps …

— Runā, lai var saprast! — vecajam vīram uzsauca karalis, kam it nemaz nebija pa prātam šāda runāšana dzejas valodā.

Un kalps no tīras sirds viņam visā atzinās, neslēpdams ne tik, cik melns aiz naga.

Karalis noklausījās kalpu līdz galam un rāmā balsī vecajam vīram sacīja:

— Man bija sāpīgi zaudēt tik lielisku vērsi, bet butu bijis vel sāpīgāk zaudēt ticību tev, mans uzticīgākais un taisnīgākais kalps!

Un karalis iecēla veco kalpu par savu pirmo padomdeveju, bet muižniekam tai pašā vakarā karaļa bende nocirta galvu.

Gani un mēnesis marts

«Ja Marts iekrīt labs, tad arī viss gads ir labs,» — tā saka Indananovas zemkopji. Un viņi ne velti tā saka, jo Marts ir kaprīzs mēnesis: ja viņš uzpūtīs no kalniem saltu vēju, ganībās iznīks zāle, tīrumos aizies bojā kviešu asni. Tā tas iegājies kopš tiem tāltālajiem laikiem, kad kalni un upes, zeme un zvaigznes, pat gadi un mēneši vēl pratuši sarunāties savā starpā cilvēku mēlē.

Pasaka stāstīs par to, kas noticis tālā, sirmā senatnē.

Kādā lauku apvidū vairākus gadus no vietas bija slikts pavasaris. Zemkopjiem aiz neganta sala aizgāja bojā ganāmpulki, izsala sējumi. Gani un arāji vairs nezināja, ko iesākt. Tad vecie vīri sadomāja aiziet pie mēneša Marta, lai ar viņu aprunātos un atrastu kopēju valodu.

Vīri atnāca pie Marta, norāva no galvas cepures, zemu palocījās viņa priekšā un sacīja:

— Senjor Mart, jūsu žēlastība! Tikai no jums ir atkarīgs kāds būs gads. Ja jūs būsiet žēlīgs pret mums, mēs varēsim dzīvot bez bēdu, bet, ja jūs būsiet bargs, neredzēt mums laimes. Saudzējiet šogad mūsu lopus un sējumus, un mēs jums parādā nepaliksim: katrs no mums, izteikdams jums pateicību, atnesīs pa brangam jēram.

Marts noklausījās vecajos vīros un nebilda ne vārda. Vīri gaidīja, gaidīja, ko viņš teiks, bet Marts klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis.

— Tad jau būs jāsaprot tā, — zemnieki sprieda, — ka klusēšana nozīmē piekrišanu.

Vīri uzmauca cepures un cerību pilni atgriezās mājās.

Un, jāsaka, vecie vīri nekļūdījās. Senjors Marts turēja savu vārdu. Visu cauru mēnesi pavasara saulīte mīļi sildīja zemi kalnu nogāzes pārklājās ar spirgti zaļu zālīti, bet lietus nolija tik, cik bija vajadzīgs. No saltajiem vējiem nebija ne miņas.

Ātri aizritēja skaistās marta dienas cita pēc citas, un ik diena ļaudīm atnesa prieku. Bet, kas priecīgs, tas dienas neskaita. Re. jau klāt mēneša divdesmit devītā diena.

Gani sapulcējās kopā. Vecie vīri tiem saka:

— Ir laiks norēķināties ar senjoru Martu. Lai katrs atnes viņam solīto jēru!

Taču jaunie gani ij nedomāja vecos klausīt. Uz priekšu panācās visskopākais gans, kurš nekad nemēdza turēt doto vārdu, un sacīja:

— Vai tad mēnesis Marts jau nav pie beigām? Atlikušas vairs tikai divi dienas. Pēc visa spriežot, šogad slikts pavasaris nav gaidāms. Tad kālabad mums atdot senjoram Martam jēriņus? Gan pašiem tie noderēs.

Vecie vīri pašūpoja gudrās galvas, bet jaunie, kuru bija krietni vairāk, iesāka strīdēties un klaigāt savā starpā, līdz beigu beigās izlēma, ka jēriņus paturēs sev un mēnesim Martam itin neko nedos.

Zināms, senjors Marts tūdaļ to dabūja zināt un tapa pārmēru dusmīgs.

— Krāpnieki! — Marts ieaurojās, uzpūzdams saltu vēju. — Jūs laužat doto solījumu! Neaizmirstiet, ka man vēl atlikušas veselas divas dienas, bet trešo es aizlienēšu no sava kūma — Aprīļa! Trīs dienas — tas ir pietiekams laiks, lai jūs pārmācītu, kā esat pelnījuši.

Marts uzpūta saltu elpu, un ganībās novīta zāle. Viņš nobrāzās no kalniem leja, saceldams stindzinošu vēju, un tīrumos aizgāja bojā kviešu spirgtie asni. Trīs dienas un trīs naktis Marts šaustīja zemi ar lietu un krusu, zaļās ganības pārvērzdams kailos klinšainos klajumos, bet ziedošos laukus — skumjās bēdu ielejās.Avis un jēriņi aiz negantā sala beidzās nost, un gads, kas bija tik labi iesācies ar gaišo, ziedošo martu, pārvērtās par bada, osta un ļaunas iznīcības gadu.

Tā tas noticis tais tāltālajos laikos, kad vēl kalni un upes, ejne un zvaigznes, pat gadi un mēneši pratuši sarunāties savā starpā cilvēku melē. Tomēr šo seno Indananovas zemkopju un viņu apkaimes ļaužu nelaimi vēl nav aizmirsuši šā novada gani un čaklie zemes arāji arī šobaltdien. Viņi allaž to atceras un tālab ik pavasari izgudrēm dzied šādu dziesmiņu:

Ja sāk martā spirgti zaļot

Kalnu āres, ganības,

Tad var droši zemnieks galvot:

Būs šai gadā ražība —

Kukurūza vāles riesīs,

Ganāmpulki skaitā augs,

Apcirkņos birs zelta kvieši —

Jo pats Marts ir ļaudīm draugs!

Lūk, šādiem vārdiem Indananovas zemes arāji sagaida agro pavasari un bažīgi raugās debesīs: vai tur nav manāms kāds krusas mākulis, vai šai gadā nav noskaities uz ļaudīm smaidīgais, bet kaprīzais mēnesis senjors Marts.

Princis trusīša izskatā

Pa karaļvalsts galvaspilsētas ielām staigāja vīrs, turēdams uz galvas lielu puķu grozu un dziedošā balsī izkliegdams savu preci:

Jel nopērciet puķes —

Gan rozes, gan neļķes!

Kurš nopirks šos ziedus,

Lies asaru peļķes! …

Ziedi bija skaistāki par skaistiem, arī sauca viņš pietiekami skaļā balsī, taču ļaudis tik un tā viņam pagāja garām, nekautrēdamies vēl vīru piezobot. Sakiet — kurš gan ies maksāt naudu lai pēcāk raudātu un mocītos žēlabās? Tā, nepārdevis neviena’ zieda, puķu pārdevējs izstaigāja krustām šķērsām visas ielas un pēdīgi nonāca pilsētas laukumā, kas atradās karaļa pils priekšā

— Jel nopērciet puķes! … — viņš dziedošā balsī iesāka, un princese paskatījās caur logu. Viņa vēl nepazina ne žēlabu, ne sirdēstu, tālab vīra dīvainā dziesma viņu nebiedēja. Pie tam puķes bija tik brīnum skaistas, ka dai]ā princese uz karstām pēdām pavēlēja kalponei tās nopirkt un iedēstīt dārzā.

Katru mīļu dienu princese kāpa lejā uz dārzu, lai papriecātos par savām puķēm. Puķes jo dienas jo plauka krāšņākas, un princesei tās aizvien vairāk un vairāk iepatikās. Daiļavai zuda miegs. Viņa augām naktīm neaizvēra acu, gulēja gultā aiz zīda baldahīna un nepacietīgi gaidīja, kad uzlēks saule, lai varētu modināt kalponi un kopā ar viņu steigties uz dārzu pie savām mīļajām puķēm.

Kādu rītu princese atsteidzās uz dārzu tik agri, ka saule vēl nebija paspējusi apzeltīt kalnu galus. Un ko viņa dārzā ieraudzīja? Starp puķēm lēkāja mazs trusītis ar kuplu un pūkainu kažoku. Viņš izskatījās, gaužām jocīgs: ik pēc palēciena kustināja garās ausis un pats — plakt! — pieplaka pie zemes. Un tā no vienas vietas.

— Ķer to rokā! — princese sauca, plaukšķinādama rokas, un paklausīgā kalpone saķēra trusīti un pasniedza to savai kundzenei. Daiļā princese noņēma no galvas lenti un sacīja kalponei: — Apsien šo lenti trusītim ap kaklu un aizved viņu uz pili! Viņš dzīvos kopā ar mani.

Viņas gāja cauri dārzam, un trusītis paklausīgi cilpoja abām pa pēdām. Bet pie pašām durvīm zvēriņš aši palēcās, izrāvās un aizmuka atpakaļ uz dārzu ar visu princeses lenti. Lai kā princese un kalpone trusīti meklēja, nekur to nevarēja atrast.

Skaistā princese visu dienu staigāja noskumusi, bet otrā dienā jau agri no rīta aizskrēja uz dārzu un atkal starp puķēm ieraudzīja trusīti.

— Piesien viņu stiprāk! — princese pavēlēja kalponei un norava sev no kakla zida šalli. Kalpone tā arī izdarīja, kā princese lika, un viņas devās uz pili, bet pils durvju priekšā trusītis žigli palecās sānis un nozuda krūmos ar visu princeses šalli.

Trešajā rītā princese un kalpone atkal noķēra trusīti. Tagad piesēja zelta ķēdītē, pie kuras karājās medaljons ar paša karaļa attēlu. Taču arī ķēdīte nespēja noturēt gūstekni: trusītis izrāvās un aizjoņoja prom ar visu princeses ķēdīti un karaļa attēlu. Princesi pārņēma tik neizsakāmi dziļas skumjas, ka viņa aiz žēlabām savārga un iegūla slimības gultā. Atnāca karaļa ārsts papurināja galvu un karalim sacīja:

— Jūsu meitu no grūtsirdības var izārstēt vienīgi jautras izpriecas, izbraukumi karietē, patīkama tērzēšana, dziedāšana un dejošana. Gādājiet, lai vienu svētku līksmi nomaina otri svētki, tad princese aizmirsīs savas skumjas un nožāvēs asaras.

Bez liekas kavēšanās pilī tika ataicināti vislabākie dziedātāji un muzikanti, dejotāji un pasaku teicēji. Viņi dziedāja, spēlēja, dejoja un stāstīja tik jocīgus notikumus, ka karalis un ministri pameta visas savas valsts darīšanas un klausījās tos no rīta līdz vakaram. Vienīgi princeses skumjas nekas nespēja remdēt. Viņa joprojām gulēja savā gultā aiz zīda baldahīna un sērīgi raudzījās tālumā, it kā tur kādu redzētu, un pār viņas bālajiem vaigiem ritēja gaužas asaras. Visu acu priekšā skaistule grasījās izdzist, un neviens nezināja, kā viņai palīdzēt.

Vēsts par princeses slimību aplidoja visu zemi un drīz vien nonāca līdz kādai mazai, trūcīgai būdiņai, kas stāvēja bieza meža malā. Šajā būdiņā dzīvoja divas māsas — divas sirmas vecenītes. Viena bija mazlietiņ kliba, bet otra — pagalam līka un greiza. Abas dzīvoja ļoti saticīgi un nekad nešķīrās. Bet, kad uzzināja par nelaimi, kas bija piemeklējusi karaļa pili, līkā, greizā vecenīte sacīja savai klibajai māsai:

— Māsiņ, vai man neaiziet uz karaļa pili ūn nepamēģināt izārstēt princesi ar savām pasakām?

Klibā vecenīte pasmaidīja un sacīja:

— Es zinu, māsiņ, ka tev ir pārlieku laba sirds. Taču vari man ticēt, ka pilī atradīsies labākas pasaku teicējas par tevi.

— Un tomēr es gribu pamēģināt, — līkā, greizā vecenīte neatlaidās. — Man gaužām žēl jaunās princeses.

Viņa iesēja lakatiņā kukuruzas plācenīti un pāris ceptu zivtiņu, paņēma rokās kūju un devās ceļā.

Līkā, greizā vecenīte bija vecāka par vecu, bet ceļš līdz pilij — tāls un garš, tālab viņai — gribi vai negribi — itin bieži vajadzēja apsēsties turpat ceļa malā un atpūtināt nogurušās kājas. Citreiz viņa apsēdās uz kāda ceļmalas akmens kupla koka paēnā, citreiz pie dzestra strautiņa tieši uz plikas zemes. Ta viņa gāja un gāja, līdz pēkšņi ieraudzīja: ceļmalā guļ milzīgi liels dzirnakmens. «Uz šitāda milzeņa var arī atlaisties slīpi un pagulēties,» vecenīte nosprieda. Viņa apsēdās uz dzirnakmens maliņas un ne manīt nemanīja, kā iesnaudās. Pa miegam viņa dzird: kāds pagrūž tās elkoni. Vecenīte atvēra plakstus, skatās un netic savām acīm: zili brīnumi! Viņas priekšā atvērusies zeme un laukā kāpj ēzelītis, bet tam pār muguru pārmesti divi zelta grozi. Vecenīte bija pārmēru ziņkārīga. Viņa nenocietās un ieskatījās grozos — tie tukši! Viņas izbrīns bija vēl lielāks, kad ieraudzīja, ka brīnuma ēzelīti vada divas rokas, tikai nevar pateikt, kam tās pieder, jo rokas gan redzamas, bet pats cilvēks — ne! Rokas papliķēja ēzelītim pa muguru, un ēzelītis aizrikšoja uz pļaviņu, kur sāka plūkt svaigu zālīti. Līkā, greizā vecenīte nosprieda pagaidīt, kamēr ēzelītis atgriežas. «Vajag izdibināt,» viņa domāja, «no kurienes ēzelītis īsti uzradies.» Necik ilgi, un ēzelītis atkal bija klāt. Atgriezies tas sāka dauzīt ar pakavu pret zemi. Vecenīte, nezaudēdama laiku, — hop! — aši ielēca vienā grozā. Tūliņ zeme pašķīrās, un ēzelītis kā akmens sāka krist lejup — tikai vējš svilpoja gar ausīm. Pēdīgi ēzelītis apstājās. Vecenīte pabāza galvu no groza un redz: ēzelītis stāv greznas pils priekšā! Vecenītei tas bija dikti pa prātam. Hop! — un viņa izlēca no groza. Aplaidusi acis apkārt, devās taisnā ceļā uz pils durvīm. «Vajag izdibināt,» viņa domā, «kas tur tai pilī iekšā.»

Pilī viss bija uzposts tik tīri un glīti, it kā šo vien būtu gaidījuši ciemos. Zāles vidū stāvēja liels galds, apkrauts ar visādiem gardiem ēdieniem. Vecenīte bez liekas gudrošanas sēdās tikai klat. Un atkal parādījās dīvainās rokas, kas sāka viešņu apkalpot: te pasniedz vecenītei vienu ēdienu, te otru. No ceļa izsalkusi, likā, greiza vecenīte saēdās pilnu vēderu. Bet rokas jau steidz viņai pa priekšu atvērt durvis uz otru istabu: tur stāv uzklāta gulta ar mīkstiem dūnu pēļiem. «Nu,» domā vecenīte, «te es vareiu izgulēties krietni labāk nekā uz ceļmalas dzirnakmeņa.»

Viņa tik likās gultā iekšā un nogulēja līdz pašai rīta gaismai. Pat sapņos neko neredzēja. Bet, no rīta piecēlusies, piegāja pie loga un iemeta acis pils dārzā. Skatās: pa dārza celiņu cilpo mazs trusītis ar kuplu, pūkainu kažoku, ik pēc palēciena pakustina garās ausis un pats — plakt! — pieplok pie zemes. Un tā no vienas vietas. Aizcilpojis līdz pils durvīm, tūliņ — plakt, plakt, pilī iekšā. Vecenīte, piesardzīgi slēpdamās, lai neaizbaidītu zvēriņu, steidzās tam pretim. Trusītis pielēca pie strūklakas hop! — ūdenī iekšā, bet pēc mirkļa jau izpeldēja ārā kā brīnum daiļš princis. Viņš bija tik daiļš, ka vecenīte nespēja no tā ne acu atraut. Taču princis vecenīti nemaz nemana. Viņš piegāja pie spoguļa, paņēma rokā zelta matu suku un sāka sukāt savus tumšos, kuplos matus. Viņš sukā un bēdīgs pusbalsī dzied:

Ai, spogulīti zeltītais

Un matu suka ar1

Es izmeklējos mīļoto —

Bet vai to atrast var?

Jel pasakiet jūs, labiņie,

Jel pasakiet man kāds —

Kur dzīvo

Tāda skaistule,

Kam skumst pēc manis prāts? …

Saglaudis matus, princis ienira atkal strūklakas baseinā, pārtapa par trusīti un aizcilpoja atpakaļ uz dārzu.

«Nu tā tik ir pasaka! Pašai nemūžam tādu neizdomāt,» nodomāja vecenīte. «Iešu ātrāk uz pili un visu izstāstīšu princesei! Lai viņa dabū no sirds izsmieties.»

Vecenīte apsēdās pie galda, sātīgi ieturēja brokastis, sameklēja savu kūju un izgāja dārzā. Skatās — ēzelītis jau stāv pie lieveņa ar zelta groziem pie sāniem. Vecenīte mudīgi iesēdās grozā un — žvīkt! — uzlidoja augšup kā vējš. Viņa nepaguva ne atjēgties, kad jau atradās uz ceļa — tajā pašā vietā, kur gulēja dzirnakmens. Vecenīte zemu paklanījās ēzelīša priekšā un tad steidza uz pili.

Atnākusi uz pili, viņa sacīja:

— Jūsu augstība, es ierados no tālienes, gribu uzjautrināt princesi — pastāstīt viņai tādu pasaku, kādu vēl neviens nav dzirdējis, jo tas viss ir noticis īstenībā ar mani pašu.

Vecenīti aizveda pie princeses. Skaistule gulēja gultā aiz zīda baldahīna un vecenītei pat neuzmeta ne acu. Bet līkā, greizā vecenīte piesēda turpat uz krēsla maliņas un sāka stāstīt. Viņa stāsta savu pasaku, bet princese guļ, kā gulējusi, ij nepakustas. Vecenīte tik stāsta un stāsta visu, kā bijis: kā nokļuvusi pilī, ka ieturējusi vakariņas, kā izgulējusies. Bet, kad vecenīte pieminēja trusīša vārdu, princese sāka ieklausīties, tad pacēla galvu pasmaidīja un lika pasniegt sev brokastis.

Līkā, greizā vecenīte tapa priecīga, jo redzēja, ka viss iet uz labo pusi. Viņa nu tikai runā vienā runāšanā, stāsta un stāsta, un skaties vien, princese jau sēž gultā sēdus. Bet, kad padzirda prinča vārdu, pielēca kājās, smaida pār visu ģīmi, turpat vai gatava dejot un diet: šķiet, nekad slima nav bijusi! Te princese iesmējās un sacīja:

— Mīļo vecmāmiņ! Tūliņ uz karstām pēdām jāsim uz to pili! Es gribu redzēt, kā trusītis tur dzīvo!

Viņas paaicināja princeses uzticīgo kalponi un tai pašā dienā visas trīs devās ceļā. Pievakarē viņas jau bija nokļuvušas pie brīnuma dzirnakmeņa, sagaidīja tur ēzelīti, ielēca zelta grozos un — žvīkt! — nobrauca pazemē. Līkā, greizā vecenīte nemaz nebaidījās: viņa jau bija pieradusi pie šādas izpriecas, bet princese ar kalponi vai stīvas palika aiz bailēm — vecenīte tik tikko ar lielām pūlēm abas izdabūja no groziem laukā. Un nu visas trīs ieiet greznā pazemes pilī, iet no zāles uz zāli. Brīnuma rokas atver viņu priekšā visas durvis pēc kārtas plaši vaļā. Un cik daudz vēl citu roku rosās visapkārt, it kā pilī postos uz lieliem svētkiem! Vienas rokas uzkopj istabas, otras stiepj un liek galdos dārgus ēdienus un dzērienus, bet pils spārnu luktās neredzami muzikanti jau stīgo savas burvju vijoles.

Princese kopā ar kalponi un līko, greizo vecenīti izstaigāja visas zāles un visas istabas, nevarēdama vien nobrīnīties par neredzēto skaistumu un krāšņo bagātību. Bet vai tad princese meklēja bagātību? Viņa cerēja te sastapt trusīti, taču no tā nebija ne. vēsts. Kalpone steidzās pa priekšu pirmā. Te viņa atvēra kādas durvis un pēkšņi izbijusies skaļi iekliedzās: guļamistabas vidū uz marmora grīdas gulēja brīnum daiļš princis, bāls kā drēbe, un viņa sirds vairs nepukstēja.

— Nenāciet šurp! Viņš ir miris! — kalpone sauca. Taču princese ar vecenīti jau bija ienākušas guļamistabā. Ieraudzījusi princi, skaistule pakāpās soli atpakaļ, bet tad žēlums un līdzcietība uzvarēja bailes. Viņa metās nelaimīgajam jauneklim klāt.

— Iesim prom, mēs esam ieradušās par vēlu, — līkā, greizā vecenīte čukstēja, mēģinādama princesi aizdabūt no guļamisbas. Taču skaistule kā apburta raudzījās daiļajā princī, tad lēnām noliecās pār jaunekli, un viņai no acīm sāka birt asaras. Pirmā asara nopilēja jauneklim tieši uz sirds, un sirds atsāka lēnām pukstēt. Otrā asara atdzīvināja lūpas, un jauneklis pasmaidīja. Trešā nopilēja uz pieres, un daiļais princis atvēra acis. Viņš piecēlās un sacīja princesei:

— Pateicos tev, skaistulīt! Ļauns burvis bija mani nobūris un pārvērtis par jocīgo trusīti, bet tavas asaras un labā sirds izkliedēja burvestības spēku.

Princis paņēma skaisto princesi aiz rokas, un tai pašā mirklī skaļi atskanēja mūzika, visas durvis atvērās līdz galam vaļā. Princese izbrīnījusies redzēja, ka zālēs līksmojas grezni tērpušies viesi un iepriekšējo roku vietā tagad jau redzami pavāri ar augstām, baltām cepurēm galvās. Viņi nes pie galdiem dārgus ēdienus, bet sulaiņi grezni šūdinātās livrejās, pieklājīgi palocīdamies, ierāda viesiem vietas.

— O, princi! — izbrīnījusies iesaucās skaistā princese. — Ātrāk sakiet — kas jūsu pilī šodien par svētkiem?

— Manas kāzas, — princis smaidīdams atbildēja.

— Kas ir jūsu līgava?

— Mana līgava ir kaimiņu karaļvalsts princese!

— Tā princese taču esmu es? — skaistule apjuka.

— Tu arī būsi mana sieva, — pazemīgi palocījies, atbildēja princis un, skanot vislīksmākai mūzikai, aizveda savu līgavu uz zāli. Viņi apsēdās pie kāzu galda, un ievērojami viesi pacēla kausus uz jaunā pāra veselību.

Tā viņi nodzēra jautras kāzas, taču princese visdižāk priecājās par to, ka noburtā prinča pils atkal bija pacēlusies virs zemes. Tā slējās stāvas klints galā pašas gaišzilās jūras krastā. Putni lidinājās pār viņu galvām un skanīgās balsīs dziedāja par prinča un princeses laimi.

Līkā, greizā vecenīte arī palika pilī dzīvot. Viņu visi karsti mīlēja un cienīja. Taču pēc kāda laiciņa vecenīti sāka mākt ilgas

pēc mājām. Lai arī kā princis ar princesi centās viņu pierunāt palikt pilī, viņa tomēr nebija pierunājama.

— Es neesmu nedz karaliene, nedz ievērojama dāma. Man šūpulis kārts būdiņā, un tur arī gribu pavadīt savas vecumdienas, — vecenīte palika pie sava.

Tad princis lika piebraukt zelta karieti un aizvest vecenīti nabadzīgo būdiņu, kas stāvēja bieza meža malā.

Cik priecīga bija abu māsu — likās, greizās vecenītes un klibās vecenītes saredzēšanās! Viņas nodzīvoja vēl ilgus gadus saticībā un saderībā. Ja dažbrīd klibā vecenīte tapa skumja, tad līkā, greizā vecenīte centās viņu iepriecināt, dziedot, vei, šādu dziesmiņu:

Mēdz gadīties arī,

Ka dzīvē dažbrīd

Nes asaras gaužas

Sev laimīti līdz

Un būdiņa greiza

Šķiet mājoklis glīts …

Nu tā. Pasaka ir galā. Kas bija sakāms — pasacīts. Kas bija lasāms — izlasīts.

Klibais mūlis

Reiz trīs brāļi — vecākais, vidējais un jaunākais — gāja pa šauru lauku ceļu, kas veda cauri kviešu tīrumam. Pretim nāca kāds vīrs. Viņš brāļiem vaicāja:

— Ei, puiši, vai neredzējāt manu ēzeli?

— Nē, neredzējām vis, — brāļi atbildēja un gāja tālāk.

Necik ilgi gājuši, vecākais brālis ieteicās:

— Tas nebija nekāds ēzelis, bet mūlis.

Tad vidējais brālis piebilda:

— Turklāt ar kreiso kāju klibs.

— Un ne tikai klibs, bet arīdzan ar labo aci akls, — beigās piemetināja jaunākais brālis.

Tā viņi gāja, savā nodabā tērzēdami, un nemaz nemanīja, ka viņiem nopakaļ seko svešais vīrs. Izdzirdis runājam par mūli, vīrs iesaucās:

— Pagaidiet! Patiesi, tas taču bija mūlis, nevis ēzelis. pasakiet — uz kuru pusi viņš aizgāja?

— Mēs tev jau sacījām, ka neredzējām, — brāļi atbildēja

— Kā tad nu neredzējāt? No kurienes tad jums zināms, ka ēzelis ir klibs un akls? Skaidrs: jūs to ne tikai redzējāt, bet arī nozagāt un kaut kur paslēpāt! Tūliņ gādājiet to rokā!

— Kā lai gādājam rokā, ja neesam ņēmuši? — brāļi stīvējās pretī.

Taču svešais vīrs tik un tā palika pie sava. Tā strīdēdamies un ķīvēdamies, viņi nonāca līdz ciemam. Šeit viņus ielenca zemnieki un, uzzinājuši strīda iemeslu, aizveda visus pie tiesneša.

Tiesnesis brāļiem sacīja:

— Šis virs apgalvo, ka jūs viņam esot nozaguši mūli. Sakiet: vai tas ir tiesa?

— Nav tiesa! — brāļi atbildēja. — Nekādu mūli mēs neesam redzējuši!

— Kā tad ne? — vīrs uztraucās un, vicinadams dūres, sauca: — Viņi ir zagļi! Viņi saka, ka neesot redzējuši mūli, bet zina nosaukt tā pazīmes!

— Tiesa, — tiesnesis apstiprināja un, pavēlējis vīram apklust, brāļiem vaicāja: — Sakiet: kā jūs izdibinājāt, ka tas bija mūlis, nevis ēzelis?

Vecākais brālis atbildēja:

— Ja tas būtu bijis ezelis, viņš visas četras kajas — kā priekšējās, tā pakaļējās — būtu vienādi stipri minis pie zemes un atstājis vienādi dziļas pēdas. Turpretī mūlis iedams sper stiprāk pakaļkājas, tālab aiz katra soļa atstaj zeme vienu dziļāk iemītu pēdu. Tā mēs pēc šīm pēdām noteicām, ka tas ir mūlis.

— Pieņemsim, ka tā ir patiesība, — tiesnesis sacīja. — Bet kā jūs uzzinājāt, ka mūlis ir klibs?

Vidējais brālis tad atbildēja:

— Mēs gājām pa šauru lauku ceļu, kas veda cauri tīrumam. Ceļam abās pusēs slējās kā siena gari kvieši, ko klāja bieza rīta rata. Un es ievēroju, ka pa kreisi no kviešu vārpām rasa tikpat kā notraukta, bet otrā pusē tā neskarta mirdzēja rīta saules staros. Vai nu grūti uzminēt, ka nabaga mūlis, klibodams ar kreiso kāju. gāzelējās uz kreiso pusi un ar kreiso sānu notrauca no vārpām rasu!

Šādam paskaidrojumam tiesnesis nevarēja nepiekrist. Un tomēr viņš nekādi netika gudrs, kā brāļi varējuši uzminēt, ka mūlis bijis akls, pie tam ar labo aci.

Jaunākais brālis tad paskaidroja:

— O, senjor tiesnesi! Ja saimnieks savu mūli būtu barojis līdz sātam, mēs to nekad nebūtu uzzinājuši. Bet mūlis bija izsalcis un iedams plūca vārpas, pie tam tikai vienā ceļa pusē — kreisā tāpēc ka labajā pusē tas ar savu labo aci, kas bija akla, kviešus nevarēja redzēt.

Noklausījies tik saprātīgas atbildes, tiesnesis izbrīnā noplātīja rokas un atļāva brāļiem iet savu ceļu tālāk, bet mūļa saimniekam sacīja:

— Es pārliecinājos, ka šie vīri nav vainīgi. Un, ja tu pats būtu bijis tikpat vērīgām acīm kā viņi, tad nekad nebūtu pazaudējis savu mūli. Bet tagad tev nekas cits neatliek kā iet pašam to meklēt citā vietā.

Lai kā svešais vīrs lādējās, tomēr vajadzēja vien doties meklēt savu klibo un aklo mūli, kas neredzēja ar labo aci.

Divas marijas

Viss noticis tā, kā stāstīts senās pasakās. Kādai zemnieku sievai bijušas divas meitas — viena īstā meita, otra pameita. Zināms, ka sieva savu meitu mīlējusi no visas sirds, bet pameitu tikai rājusi un lamājusi no agra rīta līdz vēlam vakaram. Nabaga meitene augu dienu strādājusi — gan virtuvē ēst gatavojusi un mūli kopusi, gan aitas barojusi un veļu mazgājusi, bet tik un tā nekādi nevarējusi ļaunajai pamātei izdarīt pa prātam. Toties pašas meita no rīta līdz vakaram tik vien zinājusi kā slinkumu lāpīt, greznoties un vēl saldiem gardumiem mieloties.

Katram sen zināms, ka tas, kurš tikai par sevi domā un apbrīno sevi spogulī, kļūst iedomīgs, ļauns un cietsirdīgs pret otra bēdām. Turpretī tas, kurš augas dienas strādā, pats pazīst postu un trūkumu, allaž ir gatavs otram sniegt palīdzīgu roku. Tā tas noticis ari šajā reizē: īstā meita, kad izaugusi liela, bijusi ļauna un ķildīga, bet pameita — labsirdīga un saticīga, otru tik labu nesameklēt visā ciemā. Te mums jāpasaka, ka abām meitenēm bijuši vienādi vārdi: gan īsto meitu, gan pameitu saukuši par Mariju. Un tā kaimiņi vienu iekrustījuši par Labo Mariju bet otru par Ļauno Mariju.

Tagad klausieties tālāk!

Kādudien tieši pašā pusdienas tveicē, kad saule stāv augstu virs kalniem un ēnas sarukušas tik īsas, ka nav kur paglābties no svelmes, pie mājas, kurā dzīvoja abas Marijas, pieklaudzināja veca, nabadzīga sieviņa un palūdza gabaliņu maizes. Bet Ļaunā Marija, neuzmetusi vecenītei pat acu, uzbļāva:

— Ej projām, pretīgā ubadzei Mēs vēl neesam maizi cepušas!

Ja tā, vecenīte ies un paklaudzinās pie virtuves durvīm, kur strādāja otrā Marija. Noklausījusies vecenītes lūgumu, labā meitene sacīja:

— Es tev labprāt ko iedotu, bet man nekā nav. Varu piedāvāt vienīgi olu, kuru vista nule izdēja.

To teikdama, Labā Marija pasniedza vecenītei olu. Vecenīte patencināja meiteni, novārīja olu turpat virs pavarda uguns un sāka ēst. Kad viņa nolobīja olai čaumalu, iekšā atrada lielu dārgakmeni. Ubadze to pienesa pie loga, un akmens iemirdzējās un iezaigojās neskaitāmās krāsās. Tas bija īsts briljants! Vecenīte to uzdāvināja pameitai, sacīdama:

— Nēsā šo dārgakmeni, meitiņ, pakārtu kaklā un nekad no tā nešķiries! Kamēr tas karāsies tev kaklā, tev allaž smaidīs laime.

Padzirdusi to, Ļaunā Marija arī atskrēja ar olu un centās to iespiest vecenītei saujā.

— Tencinu, — ubadze sacīja, —bet es jau esmu paēdusi. Pārsit olu pati pušu — un tu saņemsi to, ko esi pelnījusi.

To pasacījusi, vecenīte aizgāja, bet lepnā Marija tūliņ uz karstām pēdām — pat nenovārījusi — pārsita olu pušu, taču ola izrādījās sapuvusi: tā izšļakstījās meitenei ģīmī, aptraipīja rokas un grezno kleitu. Bet Labā Marija tai pašā vakarā uzkāra sev kaklā dārgakmeni un sāka gaidīt, kad piepildīsies vecenītes vārdi.

Un nebija ilgi jāgaida. Jau otrā rītā, tiklīdz uzsvīda gaismiņa, atskanēja taures un ciemā lielas svītas pavadībā iejāja pats karalis, visas karaļvalsts valdnieks. Viņš atjāja šurp, lai

paskatītos, kā dzīvo viņa pavalstnieki. Nu bija īstā reize, kad burvju dārgakmens atnesa meitenei laimi. Karalis tikai paskatījās meitenē un tūliņ viņu karsti iemīlēja un drīz vien apprecēja. Labā Marija k]uva par karalieni un kopā ar karali aizjāja uz galvaspilsētu. Tā kā Marijai tik tiešām bija laba sirds, viņa piedeva pamātei un tās meitai visas pārestības, ko viņas tai bija nodarījušas, un paņēma abas pie sevis uz pili. Bet mēdz taču būt tā: tu cilvēkam izdari labu, bet viņš tev atmaksā ar ļaunu. Tā notika arī šoreiz. Nebija apritējis vēl ne pilns gads, kad karalim vajadzēja doties karā, un labā karaliene pilī palika viena. Zināms, kopā ar viņu palika arī pamāte ar savu meitu. Un tā abas sadomāja, netērēdamas laiku, iegūt burvju dārgakmeni, bet Labo Mariju dabūt prom pie malas. Jaunā karaliene pārlieku uzticējās cilvēkiem un, kā mēs tālāk redzēsim, pat pāri mēram. Katru rītu viņa peldējās pils dīķī un tā malā atstāja ne tikai drēbes, bet arī dārgakmeni. Un tā vienreiz, nogaidījusi izdevīgu brīdi, kad Labā Marija aizpeld līdz pašam dīķa vidum, Ļaunā Marija piezagās klāt un nočiepa dārgakmeni. Pamāte un tās meita ļoti labi zināja, kāds burvju spēks piemīt akmenim. Viņas tai pašā dienā atstāja pili un aizsteidzās uz to pusi, kur karalis cīnījās karalaukā. Abas bija pārliecinātas, ka pietiek Ļaunajai Marijai uzkārt kaklā burvju briljantu, lai karalis tūdaļ viņu noturētu par savu sievu — Labo Mariju, un tad Ļaunā Marija kļūs par karalieni! Tomēr ceļš viņām nebija tuvais; kādu laiku gājušas, māte ar meitu nolēma atpūsties. Abas cieši aizmiga, bet tieši šai brīdī pāri lidoja zosu bars. Viena zoss pamanīja mirdzošo dārgakmeni, nolaidās lejā, pakampa knābī akmeni un aiznesa to prom. Nedz māte, nedz meita to nepamanīja un otrā dienā, pārliecinātas par sava nodoma izdošanos, ieradās karalaukā pie karaļa karotājiem. Karaļa sardzes vīriem viņas sacīja:

— Šekur karaliene! Viņa ieradās pie sava vīra karaļa, pēc kura dikti noilgojusies.

Un sardzes vīri abas viešņas ielaida pie karaļa. Bet karalis tūliņ sazīmēja atnācējās pamāti un tās meitu un lika abas padzīt. Tikai tagad īsta meita pamanīja, ka pazudis dārgakmens, un izbijusies kopā ar māti metās bēgt. Uz kurieni viņas aizbēga, nav zināms, bet kopš tas dienas neviens viņas nekur nav saticis.

Un kas notika ar karalieni? Viņai nu nebija brīnumainā dārgakmens, tālab laime viņu pameta. Pat karalis, kurš drīz vien atgriezās no kara, viņu vairs nepazina un galma ļaudīm vaicāja:

— Sakiet: kālab šī sieviete atrodas pilī? Jūs gribat iestāstīt, ka tā ir mana sieva — karaliene? Nē, tā nav viņa: šī ir tāda pati krāpniece kā iepriekšējās, kas nesen bija ieradušās pie manis karalaukā. Sūtiet viņu ātrāk prom uz virtuvi!

Labajai Marijai atkal vajadzēja augām dienām mazgāt aukus, berzt grīdas, gludināt veļu un vārīt ēdienu. Tomēr viņa nesūdzējās, jo kopš bērna kājas bija pieradusi grūti strādāt. Viņu sarūgtināja vienīgi tas, ka karalis, ko viņa tik karsti mīlēja, sadomāja no jauna precēties. Un tā vēl nebija apritējis ne apaļš mēnesis, kad pilī jau sāka vīkšties uz kāzām. Beidzot pienāca arī kāzu diena. Sabrauca viesi no malu malām. Ieradās arī līgava no kādas tāltālas aizjūras zemes. Bet Labā Marija aizvien vēl rosījās pa virtuvi. Šajā dienā viņai bija jo sevišķi daudz visādu rūpju: viņai bija jāpagatavo zoss cepetis, ko celt kāzu galdā. Un te, pārgriezdama zosi, lai tajā saliktu pildījumu — ābolus, piparus un citas garšvielas —, viņa pamanīja, ka zoss vēderā kaut kas iemirdzas. Tas bija brīnumainais dārgakmens! Nu karaliene zināja, kas darāms. Nevienam neko neteikusi par atradumu, viņa paslēpa dārgakmeni sev pie krūtīm un, uzlikusi zoss cepeti uz lielas alvas paplātes, pati to aiznesa pie viesu galda. Ai, cik stipri pukstēja viņai sirds, kad viņa ar cepeti rokās nostājās līgavaiņa un līgavas priekšā!

— Lūk, arī kāzu zoss cepetis klāt! — karalis priecīgi paziņoja viesiem. Viņš paskatījās uz brīnišķīgi pagatavoto putnu, tad uz sievieti, kas turēja rokās cepeti, un … pazina viņā savu mīļoto sievu — karalieni! — Tā ir viņa! — karalis priecīgā balsī iesaucās. — Marija, liec ātrāk cepeti galdā un nāc sēsties man līdzās!

Labā Marija apsēdās aiz galda blakus karalim. Sāka spēlēt mūzika, un dzīres ritēja tālāk.

Jūs vaicāsiet: kur tad palika līgava? Līgava, protams, atstaja pili un atgriezās savā aizjūras zemē. Un nepagāja necik ilgs laiks, kad viņu izdeva par sievu pie citas zemes karaļa. Tiesa, šis karalis nebija tik drošsirdīgs kā mūsējais, toties — neprecējies, un līgavainim šī īpašība ir visai no svara — pat tajā gadījumā, ja līgavainis ir pats karalis.

Visskaistākā līgava

Kādā tālā jo tālā zemē dzīvoja vecs karalis. Viņam bija trīs dēli — trīs jauni prinči. Vienu dienu karalis paaicināja pie sevis dēlus un viņiem sacīja:

— Es jau esmu vecs, un man grūti pārvaldīt valsti, tālab gribu to nodot vienam no jums.

— Kuram tad tu gribi nodot, tēvs? — dēli vaicāja, zemu palocīdamies vecā karaļa priekšā.

— Tam, kurš apprecēs visskaistāko meiteni pasaulē, — karalis smaidīdams atbildēja, un dēli devās ceļā — meklēt līgavas.

Abi vecākie dēli, necik ilgi meklējuši, atrada sev līgavas un drīz vien atgriezās pilī ar jaunām sievām. Princeses bija tik skaistas, ka pat vecais karalis nezināja pateikt, kura no abām skaistumā ir pārāka. Taču jaunākais dēls aizvien vēl nebija atgriezies, tālab vecajam karalim izšķirties, kuram dēlam atdot karaļvalsti, bija par agru.

Jaunākais dēls tikmēr auļoja savā zirgā no vienas zemes uz otru un nekur nevarēja atrast meiteni, kas būtu viņa prātam. Bet tad kādu dienu, kad plosījās negaiss un gāza lietus kā ar spaiņiem, jaunais princis apmaldījās mežonīgajos Mesetas kalnos un tumsas aizsegā nekādi nespēja atrast ceļu. Tomēr gudrais zirgs viņu pats aizveda pie kādas senas, augstas pils vārtiem.

Princis pieklaudzināja. Viņu saņēma cienīga izskata vecs vīrs un ierādīja viesim vislabāko istabu. Saimnieks bija tik laipns, ka princis sajuta pret viņu lielu uzticību un otrā rītā, kad bija atpūties no ceļa, izstāstīja viņam visu, neko neslēpdams: kas viņš ir, kurp dodas un ko meklē svešā malā.

— Varat pateikties liktenim, ka tas jūs atvedis pie manām namdurvīm, — vecais vīrs sacīja. — Man ir meita, kas ir tik daiļa kā saule. Arī sirds viņai ir laba un līdzjūtīga.

To dzirdēdams, princis diženi nopriecājās: nu varēs izbeigt meklēšanu. Un viņš uz karstām pēdām vēlējās redzēt līgavu.

— Tas nav iespējams, — vecais vīrs atbildēja. — Patlaban mana meita atrodas tālu no šejienes. Bet, ja jūs esat cieši nolēmis viņu ņemt par sievu, es aizsūtīšu pēc viņas, tomēr ar vienu noteikumu: jūs viņu dabūsiet redzēt tikai kāzu dienā. Varat man ticēt: jūs ar viņu būsiet laimīgs.

— Es jums ticu! — princis iesaucās. — Tūliņ sūtiet pēc jūsu meitas! — Un viņi norunāja kāzu dienu.

Kāzu dienā pie senās pils vārtiem sabrauca neskaitāmas karietes. No dažādām zemēm ieradās grezni un ievērojami kāzu viesi. Pēdīgi pie vārtiem pieripoja zelta kariete, sulaiņi plaši atvēra durtiņas un no karietes izkāpa līgava. Princis paskatījās un šausmās atkāpās: viņš ieraudzīja pērtiķieni! Taču vārds bija dots un princis, lai gan vēl gados jauns, savu vārdu tomēr nekad nelauza. Viņš pasniedza līgavai roku un aizveda viņu uz pili, kur ar nepacietību jauno pāri gaidīja grezni tērptie un ievērojamie viesi. …

Nodzēra kazas, un princis kopā ar jauno sievu atgriezās sava tēva karaļvalsti. Nav izsakāms vecā karaļa sarūgtinājums, kad viņš uzzināja par sava jaunākā — vismīļākā dēla dīvainajām laulībām. Viņš pavēlēja tam apmesties uz dzīvi nelielā pilī Težu upes krastā un nekad nerādīties karaļvalsts galvaspilsētā.

Princis paklausīja karalim un sāka dzīvot ar savu sievu — pērtiķieni Težu upes krastā. Viņš bija žēlsirdīgs pret jauno sievu un parādīja viņai uzmanību kā īstai princesei. Tā viņi divi vien vadīja savas dienas mazajā pilī, gandrīz nekad to neatstādami. Bet tad vienreiz karalis ataicināja pie sevis visus trīs dēlus un viņiem paziņoja, ka jau nākamajā dienā viņš jāšot apraudzīt viņu sievas, lai galu galā izšķirtos, kuram no trim dēliem atstāt valdīšanā savu karaļvalsti.

— Senjor tēvs! — jaunākais dēls lūdzošā balsī sacīja. — Neapgrūtiniet sevi un nejājiet pie manis! Es jau iepriekš atsakos no troņa.

Tomēr karalis ir dzirdēt negribēja šādu dēla valodu un vēlreiz sacīja, ka rīt pat viņš ieradīšoties pie viņa pilī Težu upes krastā.

Jaunākais dēls ar skubu steidzās mājup, lai sagatavotos karali pienācīgi uzņemt. Kad viņš pārjāja mājās, no brīnumiem apstulba: pilī itin viss bija salauzts un sadauzīts. Pa grīdu mētajās mēbeļu lauzas un trauku šķembas. Smagas logu portjeras norautas, un spoguļu vietās — milzīgi tumši caurumi.

— Kas to izdarījis? — jaunākais dēls iesaucās.

— Es, — itin rāmi atbildēja viņa sieva — pērtiķiene.

— Kā lai tagadiņ mēs uzņemam tēvu, mūsu karali?!

Jaunākais dēls bija pāgalam izmisis.

— Tūliņās auļo uz mana tēva māju un atved šurp lielo apelsīnu, kas atrodas manā istabā uz galda, — sieva pavēlēja.

Šāda pavēle princi vēl gaužāk satrauca, tomēr nekas cits neatlika kā to izpildīt. Lai nesarūgtinātu un nesadusmotu sievu viņš uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja kalnos, kur slējās augstā, vecā pils, bet jau no rīta, gaismiņai austot, bija atpakaļ mājās ar lielo apelsīnu.

Bet te viņu gaidīja jaunas bēdas. Sieva — pērtiķiene kā prazdama arī bija gatavojusies sagaidīt prinča tēvu karali: viņa bija sakrāvusi salauztos galdus un krēslus kaudzē un kaudzes galā apsēdusies pati gluži kā tronī.

Šausmu pārņemts, princis sasauca kopā kalpotājus un lika tiem labi žigli aizvākt šīs drazas, lai tās nedarītu viņam kaunu tēva acīs. Bet tieši tai brīdī pie vārtiem jau ietaurējās taures ierībējās kariešu riteņi — un pils pārvaldnieks pavēstīja, ka ieradies viņa augstība karalis.

Nelaimīgais princis gribēja bēgt prom no pils zāles, bet sieva viņu aizkavēja, sacīdama:

— Nebaidies neko! Met tik pret griestiem no visa spēka šo apelsīnu! Nu, ašāk, nekavējies!

Princis paķēra apelsīnu un meta to pret griestiem. Atskanēja apdullinošs rībiens, un — tavu brīnumu! — mirklī viss apkārt izmainījās: pils sienas pārklājās ar grezniem tepiķiem, salauzto krēslu un galdu kaudze pārtapa par zeltītu troni, bet vispārsteidzošākais bija tas, ka sieva — pērtiķiene pārvērtās par tik neredzētu skaistuli, ka viņu skaistumā varēja apskaust pati saule.

Tai brīdī zālē ienāca karalis ar savu svītu. Viņš bija izbrīnīts, pārsteigts un iepriecināts, redzot tik daiļum daiļu princesi.

— Mans jaunākais, vismīļākais dēls! — karalis iesaucās. — Es nupat kā pabiju pie taviem brāļiem. Viņu abu sievas ir skaistas, bet tādu skaistuli kā tavu sievu es vēl nekur neesmu sastapis. Tev vienīgajam pēc taisnības pieder visa mana karaļvalsts.

Princese nokāpa no troņa, palocījās karaļa priekšā un sacīja:

— Mēs jums pateicamies no visas sirds, senjor karali, par mums parādīto žēlastību un labo sirdi. Tomēr savu karaļvalsti atdodiet kādam citam no jūsu dēliem. Mums tā nav vajadzīga, jo man pašai pieder valsts, kas ir daudz lielāka, plašāka un skaistāka par jūsējo. Es šo valsti dāvinu savam labajam princim, kurš turēja vārdu un apņēma mani par sievu, neizbijies mana nejaukā izskata. Tādā veidā viņš mani atpestīja no ļaunās burvestības un atdeva man agrāko laimi un skaistumu.

Brīnuma lācis

Kādai skaistai karalienei piedzima dēls. Zināms, tēvs — karalis, visi galma ļaudis un sulaiņi tūliņ steidzās paraudzīties uz jaunpiedzimušo princi. Cik liels bija viņu izbrīns, kad ieraudzīja, ka karalienei piedzimis nevis zēns, bet visīstākais lācēns! Spalvainais ķepainis jocīgi kūleņoja savā zelta šūpulī, tomēr neviens, redzēdams šīs smieklīgās lācēna izdarības, ij nepasmaidīja. Taču par visiem vairāk bēdājās pati karaliene. Viņa ataicināja vislabākos dziedniekus un ar asarām acīs lūdzās, lai tie pārvērš lācēnu par zēnu. Tomēr visas dziednieku pūles bija veltas: lācēns bija un palika lācēns. Rādās, viņu kāds bija nobūris. Karaļiem, jāsaka, nekad nav trūcis ienaidnieku, un to vidū nereti mēdz būt ne tikai cilvēki, bet arī burvji. Ar tiem cīkstēties nav pa spēkam pat karaļiem.

Un tomēr, jāteic, šis nebijā parasts lācēns, bet princis un visas karaļvalsts troņmantnieks. Tālab viņu vajadzēja izskolot tā, kā pieklājas karaļa pēctecim. Kad dēls jau drusciņ paaugās, skaistā karaliene ataicināja visievērojamākos skolotājus — un viņi mācīja princim — lācim visādas gudrības: iemācīja viņu lasīt, rakstīt, rēķināt, pat smalko dejas mākslu. Un, kad dīvainais princis ieradās galma ballēs, viņš dejoja tik veiklu soli un risināja tik gudras sarunas, ka nevienam ij prātā neienāktu, ka tas nav cilvēks, ja tikai tam nebijusi pinkainā lāča galva. Greznā kamzolī un ar zobenu pie sāniem brīnuma lācis izskatījās princis kas princis.

Laiks nestāvēja uz vietas, un princim apritēja pilni divdesmit gadi. Karaliene sadomāja dīvaino princi sūtīt ceļojumā. Brīnuma lācis pabija daudzās zemēs un daudz ko iemācījās, tā kļūdams vēl gudrāks. Bet, kad atgriezās mājās, karalienei paziņoja, ka esot sadomājis precēties.

Karaliene gauži ieraudājās.

— Met tādas domas laukā no galvas, — karaliene viņam sacīja. — Tu neesi cilvēks, bet lācis, un neviena meitene tevi neiemīlēs.

Tomēr princis neklausījās karalienes iebildumus un savu apņemšanos nemainīja.

Kā pasakās nereti notiek, turpat netālu no pils dzīvoja kalējs ar trim meitām.

Visas trīs meitas bija īstas skaistules, un princis itin bieži tīksminājās par viņām, lūkodamies no sava pils loga. Bet pēc jau sāka iet ciemos pie kalēja. Kad meitas pie viņa dīvainā izskata pierada un vairs nebaidījās, viņš vaicāja vecākajai meitai, vai viņa nebūtu ar mieru kjūt par princesi un iziet pie viņa par sievu.

Vecākā meita bija viltīga. Viņa neteica princim nedz jā, nedz nē, bet lūdza atnākt pēc atbildes nākamajā dienā. Princi aizvadījusi, pati aizgāja pie tēva un viņam sacīja tā: princi viņa nemīlot un nekad to neiemīlēšot, tomēr iziet pie viņa par sievu gan iziešot. Un, kad kļūšot par princesi, lāci nomaitāšot.

Gudrais princis, lai arī bija lācis, ar sirdi noģida, ka vecākā meita viņu nemīl. Atnācis otrā rītā pie kalēja, viņš sacīja, ka vecākā kalēja meita netīkot viņa prātam, tālab viņš gribot precēt vidējo.

Jāteic, ka arī vidējā kalēja meita nebija labāka par savu vecāko māsu. Arī viņa nesacīja princim nedz jā, nedz nē un lūdza, lai tas atbildi pagaidot līdz rītam. Bet pati aizgāja pie tēva un sacīja to pašu, ko bija teikusi vecākā meita: kolīdz šī kļūšot par princesi, tā lāci nomaitāšot.

Arī šoreiz princis ar sirdi noģida, ka vidējā meita viņu nemīl. Viņš otrā rītā atnāca pie kalēja un sacīja, ka gribot precēt viņa jaunāko meitu.

Trešā kalēja meita nemaz nelīdzinājās savām māsām. Viņa bija laba meitene. Un, padzirdusi no tēva, ka princis gribot viņu bildināt, no prieka nosarka un tūliņ atzinās, ka jau sen mīlot nelaimīgo princi un esot gatava kauču šodien kļūt viņa sieva.

— Tikai ielāgo: viņš nav cilvēks, bet lācis! — kalējs centās meitu atrunāt.

— Kas par to! — skaistule tēvam atbildēja. — Labāk dzīvot ar labsirdīgu lāci nekā ar cilvēku, kam ļauna sirds!

Trešā meita iznāca ārā pie prinča un sacīja, ka esot ar mieru tapt viņa sieva.

Tā kalēja jaunāka meita kļuva par princesi un brīnuma lāča sievu.

Pēc neilga laika viņiem piedzima dēls. Jūs domājāt, ka tas atkal bija lācēns? Neuzminējāt! Princesei piedzima zēns, pie tam tik daiļš, ka visi, to redzēdami, nespēja vien nopriecāties.

Zināms, ari skaistā karaliene atnāca apraudzīt savu mazdēlu. Ieraudzījusi šūpulī nevis lācēnu, bet priecīgu sārtvaidzi zēnu, viņa nespēja apslēpt savu izbrīnu.

— Jūs maldāties, jūsu augstība, ka jūsu dēls allaž ir lācis, — jaunā princese priecīga atzinās. — Mājās viņš nomet savu lāča ādu un pārtop par cilvēku!

Jaunā māte bija pārāk vaļsirdīga. Viņa nezināja, ka tas ir noslēpums, kuru nedrīkst nevienam izpaust. Tagad no karalienes visi pils ļaudis uzzināja, ka princis — lācis ik vakarus pārtopot par cilvēku.

Princis kļuva bēdīgs.

— Ko tu izdarīji! — viņš pārmeta sievai. — Tu pazudināji mūs abus. Nu man būs jāatstāj mājas un jādzīvo mežā starp zvēriem. Bet, ja tu tomēr gribētu satikt savu nelaimīgo vīru, tad meklē mani Zaļajā pļavā.

To pateicis, princis — lācis pazuda, kā nebijis. Un princese pat nepaguva pavaicāt, kur atrodas šī Zaļā pļava. Viņa izskraidīja visas pils istabas, izprašņādama pils galma ļaudis, sulaiņus un pavārus virtuvē, tomēr neviens viņai nevarēja pateikt, kā atrast Zaļo pļavu. Tad princese aizgāja pēc padoma pie vienas pazīstamas burves.

— Ej augstu kalnos, paklaudzini pie Mēness un tam pavaica padomu, — burve pamācīja.

Kā burve sacīja, tā jaunā princese izdarīja. Viņa devās kalnos un uzkāpa visaugstākajā kalna galā, no kura, kā viņai bija zināms, ik vakarus pacēlās Meness. Taču Meness vēl nerādījās. Vienīgi trīs bālas meitenes princesei iznāca pretim.

— Mēs esam Mēness meitiņas, — viņas sacīja princesei. — Tu mazdrusciņ pagaidi! Drīz mūsu tēvs Mēness pacelsies virs kalna gala.

Tā arī bija. Mēness lēnām pacēlās virs kalna.

— Ai, cik es esmu noguris! — viņš ievaidējās. — Līdz kaklam apnicis ik mīļu mēnesi te dilt, lietū mazgājoties, te atkal pieņemties apaļumā. Meitas, dodiet man paēst!

Meitas pasniedza viņam vakariņas, un Mēness sāka ēst un pieņemties apaļumā. Viņš tapa apaļāks un apaļāks. Princese, to redzēdama, aiz pārsteiguma neviļus iekliedzās. Mēness tikai tagad pamanīja princesi un neapmierināts vaicāja:

— Kas tu tāda esi un ko meklē manā namā?

Princese visu vaļsirdīgi izstāstīja Mēnesim un pēc tam pavaicāja, kā atrast ceļu uz Zaļo pļavu.

— Nevaicā man! Es nezinu ceļa uz Zaļo pļavu, — Mēness nopūzdamies atbildēja. — Es nekad neesmu redzējis Zaļo pļavu. Labāk dodies pie Saules! Saule pastaigājas pa debess jumu augstāk nekā es. Viņa visu redz. Paprasi viņai padomu!

Princesei nekas cits neatlika, un viņa steigšus vien aizsteidzās pie Saules. Saule dzīvoja aiz jūras malas un ik ritu pacēlās virs viļņu galiem.

Trīs smaidošas meitenes — Saules meitas sagaidīja princesi jūras krastā. Viņas pavēstīja princesei, ka viņu māte vēl nav izkāpusi no jūras, bet drīz jo drīz pacelšoties virs viļņu galiem. Un, līdzko liesmojošais gaismeklis iznira virs viļņu mugurām, princese tūdaļ tam vaicāja:

— Mīļā Saule! Tu, kas pacelies augstāk par visiem, pat augstāk par Mēnesi, palīdzi man: pastāsti — kā atrast ceļu uz Zaļo pļavu?

Saule izkāpa no jūras un kļuva liela un apaļa kā ripa. Viņa smaidīdama jautri sacīja:

— Tiesa, es paceļos augstāk debesīs par visiem, pat par Menesi, tomēr Zaļo pļavu nekad un nekur neesmu matījusi. Vai tikai tā nav aizslēpusies aiz lielā, biezā meža? Meža biezokni mani stari nekad neiespīd. Tur man nav varas, jo mežā noteicējs ir saltais Vējš.

Princese nu steidzās pie Vēja. Viņa atskrēja uz biezo mežu un sāka saukt:

— Senjor Vējš! Senjor Vējš!

Bet Vējš nerādījās. Pēdīgi no paša biezokņa atplūda klusi aidi, un drīz vien princesei pretim iznāca trīs Vēja meitas — izkaltušas, bālas, aiz aukstuma drebēdamas. Viņas čukstot sacīja.

— Vējš jau ir tuvu, pavisam tuvu. Sargies — viņš tūliņ iebrāzīsies mežā …

Vēja meitas vēl nebija paspējušas izteikt šos vārdus līdz galam, kad iešalcās koki un sāka locīties vai līdz pašai zemei, birdinot zemē lapas kā lietus lāses. Drīz arī iegaudojās viss debess jums, un meža biezoknī ielauzās Vējš.

— Es zinu, visu zinu! — viņš auroja, atbildēdams princesei. — Šodien pat es biju aizbrāzies Zaļajā pļavā un tur tavam lācim pabužināju kažoku. Ej taisni cauri biezoknim, cauri brikšņiem, ej tikai manās pēdās pa biezo, tumšo mežu bez kāda ceļa un centies neatpalikt: es tevi aizvedīšu līdz Zaļajai pļavai!

To pateicis, Vējš skaļi iesvilpās un brāzās taisni pašā meža biezoknī, bet princese steidzās viņa pēdās. Koku zari plēsa viņas drēbes un cirtās sejā, saknes pinās pa kājām, bet Vējš tikai brāzās un brāzās uz priekšu, ne uz mirklīti nepiestādams.

Visu augu dienu un nakti princese skrēja Vējam pakaļ. Bet, kad sāka svīst rīts, koki kļuva retāki un viņas acu priekšā pavērās plaša, līdzena pļava — Zaļā pļava, ko klāja smaragdzaļa zāle. Pļavā ganījās lāči. Viņi visādi draiskuļojās, mezdami kūleņus pa sulīgo zāli. Lāču bija tik neskaitāmi daudz, ka princese neviļus pakāpās atpakaļ: kurš tad no viņiem ir viņas mīļotais princis, viņas vīrs? Te atstatu no bezrūpīgajiem un jautrajiem ķepaiņiem viņa pamanīja vientuļu un nomāktu lāci. Tas stāvēja kā sastindzis un raudzījās princesē ar bēdīgām jo bēdīgām acīm.

— Tas ir mans vīrs! — skaistule iesaucās, pieskrēja pie lāča un cieši apskāva viņa kaklu.

Princese nebija kļūdījusies. Lācis iekaucās un izslējās pakaļkājās. Burvestība beidzās. Princis nometa lāča ādu un uz visiem laikiem pārtapa par jaunu un brašu jaunekli.

Saķērušies rokās, abi priecīgi un laimīgi devās uz pili, lai stādītos priekšā karalim.

— Vai patiesi tas ir mans dels? — karalis izbrīnījies vaicāja.

— Nē, tas ir kāds svešinieks. Mēs viņu nekad neesam redzējuši, — galma ļaudis sačukstējās savā starpā.

— Vediet viņu projām! — Karalis pavēlēja. Un kalpi jau metās izplidīt karaļa pavēli, bet māte — karaliene viņus apturēja.

— Ataiciniet šurp skolotājus, kas bija mācījuši princi — lāci! — viņa sacīja un kopā ar karali aizgāja uz savām izstabām, kamēr skolotāji pārbauda svešā jaunekļa zināšanas.

Ievērojamie skolotāji trīs dienas no vietas atnācējam uzdeva dažādus jautājumus, un viņš uz visiem atbildēja sīki jo sīki un saprātīgi — tā, kā viņu bija mācījuši savā laikā paši skolotāji.

Ceturtajā dienā mācītie vīri ieradās pie karaļa un sacīja:

— Jūsu augstība! Viņš zina visas zinības, kuras bijām mācījušas princim — lācim. Tas no tiesas ir jūsu dēls un karaļvalsts troņmantnieks.

Atveda princi, un karalis viņu apskāva. Viņš pavēlēja pūst taures un sarīkot pilī līksmus svētkus. Ballē princis dejoja ar princesi. Mugurā viņam grezns kamzolis un pie sāniem zobens kā agrāk, tikai pats vairs neizskatās pēc lāča. Un visi no sirds priecājās par viņu.

Priecājās arī tēvs — karalis un māte — karaliene. Bet visvairāk gan priecājās jaunā princese, kuras karstā mīlestība bija spējusi pārvērst princi uz visiem laikiem par cilvēku.

Priecāsimies arī mēs kopā ar viņiem.

Akmens Migels

Gadījās, ka karaļa dēls sadraudzējās ar nabadzīga kurpnieka dēlu. Abi draugi it nemaz nemēģināja slēpt savu draudzību no ļaužu acīm: viņi kopā klīda par pilsētas ielām un laukumiem, kopā pastaigājās pa karaļpils dārzu, un princis pat leopjās ar savu draugu, tāpēc ka Migels — tā sauca nabadzīgo jaunekli — bija labsirdīgs, godīgs un drošs, bez tam stalta auguma un glīts no vaiga.

Un tomēr karalim nebija pa prātam abu jaunekļu draudzība. Viņš ataicināja pie sevis Migelu un pavēlēja tam nekavējoties atstāt karaļvalsts robežas. Jaunklim cits nekas neatlika kā uzkārt plecā ceļa tarbu un doties pasaulē.TIo uzzinājis, arī jaunais princis sāka posties ceļam. Karalis gan visādi centās viņu atrunāt, pat draudēt, tomēr princis neklausījās tēva vārdos, uzlēca zirgā un aizauļoja draugam pakaļ.

Zināms, princis drīz vien Migelu panāca. Draugi viens otru apskāva un tālāk jāja abi kopā zirga mugurā. Tā viņi jāja no vienas zeme» uz otru, līdz pēdīgi iejāja kādā dziļā un biezā mežā. Simtgadīgi koki slējās viņiem visapkārt kā diženi, mēmi milži. Te negaidot jaunekļi kaut kur tālumā saklausīja palīga saucienus. Uz karstām pēdām abi jāja uz priekšu. Saucieni skanēja aizvien skaļāk un skaļāk. Beidzot meža noriņā viņi ieraudzīja daiļu meiteni, piesietu pie resna koka stumbra.

— Kas tevi še piesējis, skaistulīt? — princis un Migels vienā mutē vaicāja.

Meitene atbildēja:

— Man uzbruka laupītāji. Viņi atņēma man dārglietās un apkāva visus manus kalpus.

— O, nelaimīgā! — iesaucās princis, kurš jau noģida, ka skaistule ir princese, iemīlēja viņu un nolēma apņemt par sievu. — Migel, še zobens! Labi atri pārcērt virves un atbrīvo gūstekni!

Kad draugs izpildīja viņa lugumu, princis pasniedza princesei roku un uzsēdināja viņu savam zirgam mugurā.

Tā nu notika, ka tagad viņi vairs nebija divi, bet trīs. Jautri tērzēdami, viņi turpinaja savu ceļu tālāk, līdz pienaca nakts. Ceļinieki iekārtojās uz naktsguļu. Princese un princis ātri vien jau ieslīga dziļa miega, bet uzticīgais Migcls neguleja. Mežs visapkart bija tik biezs un tumšs, ka kuru katru brīdi atkal varēja parādities laupītāji.

Tā Migels apsargaja sava prinča un viņa līgavas miegu. Viņš pacietīgi soļoja šurpu turpu starp kokiem kā sardzes vīrs karaļa pils priekšā. Nemanot viņš virzījās aizvien dziļāk un dziļāk mežā, līdz pēdīgi attapās lielas alas priekšā. «Vai tikai šeit neslēpjas laupītāji?» Migels nodomāja un, izrāvis zobenu no maksts, spēra soli alas tumšaja ejā. Taču ala neviena nebija. Jauneklis visu smalki izpētīja un neko citu neatrada ka vien trīs melnus, spīdīgus akmeņus, kas gulēja alas vidū. Viņš jau gribēja iet atpakaļ, kad pēkšņi alā ielidoja trīs baloži balti kā pūciņas vai viegli kā mākonīši gaišā dienas laikā. Balodīši notupās katrs uz sava akmens un sāka skaļi dūdot. Migels ieklausījās un izšķīra atsevišķus vārdus.

Pirmais balodis sacīja:

— Nabaga princis! Viņš mierīgi guļ un nemaz nezina, ka viņu gaida nelaime zelta apelsīnu birzī. Ja princese iekodis kaut vienā augli, viņa nomirs!

Otrs Balodis sacīja:

— Ai, cik žel man princeses! Nelaime viņu gaida arī pie dzidrā avotiņa. Ja princis iesmels saujā skaidro avota ūdeni, viņš nomirs!

Trešais balodis, kas bija baložmātīte, sacīja:

— Jūsu noslēpumi nav nekādi noslēpumi salīdzinājumā ar to, ko zinu es! Jūsu paustās nelaimes nav nekādas nelaimes salīdzinājumā ar to, ko pavēstīšu es! Ja princis un princese nenomirs ceļā, viņus gaida nāve savā guļvietā, tāpēc ka kāzu dienā tieši pusnaktī pilī iezagsies briesmīgs pūķis ar septiņām galvām un abus dzīvus aprīs.

Migels, to dzirdēdams, šausmās metās laukā no alas, lai brīdinātu draugus no briesmām, taču baloži pacēlās spārnos un aizšķērsoja jauneklim ceļu. Migels gribot negribot apstajās, un baloži visi trīs reizē iedziedājās:

Tu slepen dzirdēji nupat.

Ko nedrīkst izpaust it nevienam!

Ja bildīsi kaut vārdu vienu,

Par akmeni tu kļūsi pats.

Nelaimīgais Migels! Viņš tik karsti mīlēja princi un viņa līgavu, bet nu nedrīkstēja ne vārdiņa bilst, lai brīdinātu viņus no nelaimes: ja pateiks kaut vienu vārdiņu, pats kļūs par nedzīvu akmens statuju! Un tomēr jauneklis nezaudēja cerības. «Rasi, laimīgi tiksim garām apelsīnu birzij ar saindētajiem augļiem,» viņš domāja, «un dzidrajam avotiņam ar vilinošo un skaidro, bet indīgo ūdeni.»

Viņš pamodināja princi un viņam sacīja:

— Steigsimies atpakaj uz pili! Ja tu atgriezīsies mājās ar tik daiļu līgavu, karalis aiz liela prieka tev piedos nepaklausību, bet man atļaus dzīvot pilsētā tavā tuvumā.

Princis allaž uzticējās drauga saprātam, tālab jau pēc neilga brītiņa visi trīs devās atpakaļceļā.

Migels visādi izgudrojās, kā tikt garām zelta apelsīnu birzij. Viņš vienādiņ centās iet pa klaju lauku, ik kokam mest desmit soļu lielu līkumu, un tomēr rītausmā viņu priekšā kā no zemes izauga apburtā birzs. Tā rīta saules staros laistīt laistījās kā tīrā zeltā un kārdināja ceļiniekus ar tik varen lieliem, sulīgiem un zeltainiem apelsīniem, kādus nedz princis, nedz Migels vēl nebija redzējuši pat karaļa dārzā.

«Nu tā, nelaime ir klāt,» nodomāja Migels. «Princese tūliņ sagribēs panašķēties ar apelsīniem.»

Un tik tiešām viņš tai pašā mirklī izdzirda skaistules skanīgo balsi:

— O, mans princi! Noplūciet man kaut vienu šo brīnišķīgo apelsīnu!

— Princese, — Migels tūliņ viņai iebilda, — šie apelsīni nav nopērkami!

— O, ja es apēdīšu no tūkstošiem tikai vienu, saimnieks to neņems ļaunā! — princese iesmējās un piepacēlās seglos, lai aizsniegtu zaru, kas bija kā nosēts ar zeltainiem augļiem. Taču Migels tai pašā mirklī iecirta ar pātagu zirgam, princese iekliedzās, tomēr zirgs, raudams uz priekšu, izjoņoja cauri apburtajai apelsīnu birzij, ka nebija ko redzēt.

— Ko tu dari! — princis iesaucās.

Migels mierīgi atbildēja:

— Tā vajag, mans draugs. — Un princis apvaldīja savas dusmas, tāpēc ka, mēs jau zinām, viņš allaž paļāvās uz Migela saprātu.

Pēdīgi, kad diena jau sliecās uz vakaru, ceļinieki sasniedza ziedošu ieleju, kur viņus gaidīja jauns pārbaudījums. Ielejā tecēja strautiņš, tīrs un dzidrs kā asara, un tā ūdens burbuļodams traucās pāri krāsainajiem oļiem. Šis bija apburtais dzidrais avots!

Migels nepaguva ne atskatīties, kad princis jau pieskrēja pie avota, iesmēla saujās skaidro ūdeni. Vēl mirklis — viņš iedzers malku un nomirs! Tomēr arī šajā reizē Migels paguva novērst nelaimi. Neteicis ne vārda, viņš spēcīgi pagrūda drauga elkoni:

ūdens izlija, bet princis, kuram neciešami slāpa, dusmās iesaucās:

— Kas tev, Migel, šodien lēcies? Kāpēc neļauj man padzerties?

— Tā vajag, — Migels atkal sacīja. — Priekšā vēl tāls ceļš, steigsim ātrāk uz mājām.

Arī šoreiz karaļdēls apslāpēja savas dusmas. Migels jau sevi priecājās: divējas briesmas bija aiz muguras. Viņš cerēja, ka pratīs paglābt savus draugus arī no septiņgalvainā pūķa.

Necik ilgi jājuši, visi trīs jau tuvojās karaļa pilij. Pats karalis iznāca viņus sagaidīt. Viņš noskūpstīja dēlu, apskāva daiļo princesi un pavēlēja vīkšt kāzas. Bet Migelu pasauca pie sevis un sacīja:

— Kauču tu esi kurpnieka dēls, tomēr es redzu, ka tu aizvien esi bijis uzticams biedrs manam dēlam. Vari man lūgt visu, ko vēlies, un es to izpildīšu.

Migels atbildēja:

— Jūsu augstība, atļaujiet man kāzu dienā visu nakti stāvēt sardzē pie jaunā pāra istabas durvīm.

Pienāca kāzu diena. Visi līksmojās un dancoja bez gala. Tikai vēlu vakarā līgavainis ar līgavu, noguruši un laimīgi, devās uz savu guļamistabu. Kad viņi iemiga, uzticīgais Migels nostājās istabas durvju priekšā ar kailu zobenu rokās.

Tieši pusnaktī viņš izdzirda troksni. Tas pieņēmās spēkā: tuvojās pūķis. Re, tas jau guļamistabas priekšā! Un jauneklis drosmīgi metās virsū septiņgalvainajam nezvēram: nocirta tam visas septiņas galvas citu pēc citas. Pēc tam tās kopā ar pūķa rumpi iemeta dziļajā grāvī, kas apjoza karaļa pili no visām pusēm. To padarījis, atgriezās istabā palūkoties, vai nav pamodies princis. Tais pašās drēbēs, kas bija notrieptas ar pūķa asinīm, un kailo zobenu rokās viņš tuvojās gultai, bet tieši tobrīd pamodās princese. Ieraudzījusi, ka Migels noliecies pār princi ar zobenu rokā, viņa nosprieda, ka jauneklis viņas jauno vīru vai nu jau nogalinājis, vai arī gatavojas nogalināt, tālab skaļi iekliedzās.

Tūliņ saskrēja galma ļaudis, ieročiem žvadzot, atsteidzās sardzes vīri.

— Re, kur slepkava! Ņemiet viņu ciet! — princese nerimās saukt. — Redziet: viņš notriepies ar asinīm! Metiet viņu tumšā cietumā!

Ieraudzījis Migelu ar zobenu rokā, sardzes vīru ielenktu, princis viņam sacīja:

— Mans draugs, es tev ticu. Tikai paskaidro šiem ļaudīm — kas noticis un kālab tu stāvi nakts vidū šeit, manā guļamistabā, ar asiņainu zobenu rokās?

— O, princi! — Migels iesaucās un … apklusa. Viņš atcerējās, ka, tiklīdz atklās draugam kaut vai vienu no trim saviem noslēpumiem, tiks sodīts. Ausīs skanēja triju baložu pareģojums tur — alā:

… Ja bildīsi kaut vārdu vienu,

Par akmeni tu kļūsi pats!

Bet princis nelikās mierā un pavēlošā tonī uzstāja:

— Ko tu apklusi, mans draugs? Varbūt tev nav ko teikt, lai sevi attaisnotu?

— O, princi… — Migels atsāka bēdīgā balsī. — Ja tu zinātu, ar ko man vajadzētu samaksāt par katru vārdu, tu neprasītu man paskaidrojumu.

Princis jau sāka svārstīties, taču princese pavēlēja:

— Lai viņš tepat uz vietas visu paskaidro! Jebšu tu, mans princi, mans vīrs, vairs neatceries, kā šis jauneklis, kas sevi dēvē par tavu draugu, iecirta manam zirgam un neļāva man pamieloties ar apelsīnu zeltainajiem augļiem? Jebšu tu neatceries arī to, kā viņš tev neļāva padzerties no dzidrā avotiņa, kad tevi mocīja slāpes? Viņš nav tavs draugs — viņš ir tavs ienaidnieks un grib tevi nogalināt!

Uzticīgais Migels, dzirdēdams šādu netaisnu apsūdzību, nespēja nociesties.

— Nav tiesa! — viņš skaļā balsī iesaucās. — Es tūdaļ visu paskaidrošu!

Migels droši paspēra soli uz priekšu un sāka stāstīt.

Viņš stāstīja, kā mežā uzdūries alai, kā uzzinājis no baložiem trīs pravietiskos noslēpumus un kā paglābis princesi zelta apelsīnu birzī no drošas nāves.

Viņš stāstīja un juta, ka ar katru vārdu viņa kajas top saltākas: vispirms sastinga kāju pēdas, tad ceļgali. Kad viņš beidza stāstīt par pirmo noslēpumu, stingums jau bija pārņēmis līdz pašai jostas vietai un pats bija tapis nekustīgs un balts kā marmors.

Un tomēr Migels stāstīja tālāk.

Viņš pastiepa roku uz priekšu, it kā lūgdams draugu ticēt katram vārdam, un pavēstīja princim, kā viņu pašu paglabis no nāves pie dzidrā avotiņa. Un atkal ar katru vārdu juta kāpjam augstāk salto stingumu pa visu miesu. Juta, kā saltums pārņem krūtis, sažņaudz sirdi, kā notirpst un sastingst rokas, ka nāve zogas klāt kaklam.

Tagad Migels spēja pagriezt vienīgi galvu — drusciņ uz kreiso un drusciņ uz labo pusi.

— Pietiek! — iesaucās princis, izbijies no šā skata.

Taču Migels papurināja galvu un, iesaucies: «Es pateikšu visu!» — vīrišķīgi izstāstīja līdz galam, kas bija stāstāms. Kad izskanēja pēdējais vārds, visi redzēja, ka ziedošā, dzīvesprieka pārpilnā jaunekļa vietā viņu priekšā stāv mēma, nekustīga statuja, balta kā marmors.

— O, Migel! — izmisis iesaucās princis un metās apskaut statujai ceļus. — Atmosties! Atgriezies pie mums!

Tomēr akmens Migels neatbildēja ne vārda.

Noskumuši izklīda galma ļaudis. Lēnām, žvadzinot āvas, aizgāja prom sardzes vīri. Princese nožēloja savu soli.

— Ai, kālab es piespiedu viņu runāt! — viņa sacīja, mirkdama asarās. — Kālab nenoticēju viņam kā tu, mans princi, mans dārgais vīrs!

Jaunais princis nespēja remdet savas bēdas. Viņš lika iznest statuju dārzā un nolikt to augsta koka paēnā tieši uz celiņa, nokaisīta ar dzeltenām smiltīm. Un, jāsaka, nebija karaļa pils dārzā otras skaistākas statujas par akmens Migelu.

Lepni paceltu galvu viņš stāvēja pašā pils priekšā. Kad no rītiem lecošās saules staros vēsais, baltais marmors nosārta un sasila, šķita, ka jaunekļa dzīslās atkal ritētu sārtas asinis un pukstētu drosmīgā sirds. Un, kad dienā pa akmens tēlu slīdēja ņirbošas koku ēnas, tā vien likās, ka statuja pa īstam ir dzīva un teju, teju nokāps no augstā postamenta.

Nelaimīgais princis! Viņš stundām ilgi sēdēja akmens statujas pakājē.

— O. draugs! — viņš bēdādamies sauca. — Atsaucies! Esmu gatavs visu atdot, lai tikai atgrieztu tev dzīvību!

Viņš atkārtoja šos vārdus bezgala ik dienu, ik stundu un atkartoja tos tik ilgi, līdz pēdīgi izdzirda noslēpumainu balsi sakām:

— Atdod savu dzīvību, tad tavs draugs atdzīvosies!

Kas izteica šos vārdus, princis nezināja. Tuvuma nebija nevienas dzīvas dvēseles. Taču princis tiem atsaucas ar visu sirdsdegsmi:

— Atdot savu dzīvību? Esmu gatavs to darīt!

Un, izrāvis no maksts asu zobenu, princis to pacēla pret krūtīm, lai caurdurtu sev sirdi. Taču noslēpumainā balss tai paša mirklī sacīja:

— Pag! Nesteidzies!

Princis pacēla acis uz statuju, un — tavu brīnumu! — statuja atdzīvojās. Krunkas pierē izzuda, lūpas iedrebējās, rokas sakustējās, un akmens Migels veikli nolēca no postamenta zeme. Nu viņš vairs nebija no akmens: dzīvs un līksms devās princim pretim! Viņš ar drošu rokas vēzienu izrāva princim no rokām zobenu un aizmeta to tālu prom dārza krūmos.

Ar to arī beidzas brīnumainā pasaka par princi un viņa akmens draugu Migelu. Abi draugi apskāvās un roku roka devas uz pili, lai priekšdienās nekad vairs nešķirtos.

Tā uzticība un draudzība, izrādījās, bija stiprāka par visļaunāko burvestības varu un pat par pašu nāvi.

***

Nu visas pasakas izstāstītas. Kas tās noklausījies, lai pats stāsta tālāk.

Un pasaka iet savu ceļu — tā iet pa kalnu takām, brauc buru laivās pa jūras viļņiem, iegriežas pilsētās un ciemos — pieklaudzina pie visiem logiem. Un atkal dodas tālāk — dodas uz turieni, kur vēl nav bijusi.

Atnāk, brītiņu piesēž uz soliņa. Vienam pačukst kādu gudrību, otru pamāca, trešam pavēstī jautru joku — it visus atminas nevienu neaizmirst. Tā skurbina kā vecs un stiprs vīns.

Cits, noklausījies to, pasmaida, cits smejas pilnā kaklā, cits iegrimst pārdomās, vienīgi kurlais neko nav sadzirdējis.

Man bija pilna tīnīte pasaku, bet nu visas tās izdalīju. Katram pa vienai tika, nevienas pāri nepalika.

Tad man iedeva lielu maisu,

Pilnu ar tukšu gaisu.

Iemeta iekšā vēl gaļas gabalu,

Lai es to jums godīgi sadalu.

Vīna pudeli klāt vēl iedeva

Un piena krūzi — piedevām.

Bet, kurš klausījās pasaku,

Tas dabūja vienīgi asaku!

Content

Marjutina Emīlija Patiesības putns

Patiesības putns

Pasakas patīk visiem

Spāņu pasakas

Grieziet ceļu!

Zemnieks un trīs jauni senjori

Mazais galisietis

Kas tur klaudzina?

Senjors sīkstulis

Maiss, kas prata dziedāt

Alkatīgais dzirnavnieks

Frančo sienāzis

Skudriņa

Karlanko

Medus pods

Ki-ke-ri-k ū

Nekaunīgais putniņš

Vistiņa par karalieni

Gaišzilais īriss

Princese ar kupri

Beuaflora

Triju līgavaiņu līgava

Ursuleta

Patiesības putns

Portugāļu pasakas

Nozaudētais naudas maks

Kā Sanšu par ganu līga

Vira no parasta akmens

Runājošā zivs

Bezrūpīgais žuans

Maiss riekstu

Zilā māla pods

Slinkā sieva

Krustmāmiņa zaļā ūdenslāse un desmit viņas palīgi

T rīs labi padomi

Attapīgais cūkgans

Pedru de Malass Artess

Mīklainā saruna

Vērsis kardils

Gani un mēnesis marts

Princis trusīša izskatā

Klibais mūlis

Divas marijas

Visskaistākā līgava

Brīnuma lācis

Akmens Migels