Zelta roze un sudraba roze

Zelta roze un sudraba roze

Vecīte un sivēns

Kāda vecīte slaucīja istabu un atrada mazu saliektu sešu pensu gabalu.

— Ko lai es daru ar šiem sešiem pensiem? — viņa prātoja. — Iešu uz tirgu un nopirkšu sivēnu.

Mājās nākot, ceļā gadījās žogs, bet sivēniņš negribēja lēkt žogam pāri.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika suni. Viņa teica tam:

— Sunīt, sunīt, iekod sivēnam; sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču suns negribēja kost.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika rungu. Viņa teica tai:

— Runga, runga, iesit sunim; suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču runga negribēja sist.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika uguni. Viņa teica tai:

— uguns, uguns, sadedzini rungu; runga negrib sist sunim, suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču uguns negribēja dedzināt rungu.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika ūdeni. Viņa teica tam:

— Ūdens, ūdens, apdzēs uguni; uguns negrib dedzināt rungu, runga negrib sist sunim, suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču ūdens negribēja dzēst uguni.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika vērsi. Viņa teica tam:

— Vērsi, vērsi, izdzer ūdeni; ūdens negrib dzēst uguni, uguns negrib dedzināt rungu, runga negrib sist sunim, suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču vērsis negribēja dzert ūdeni.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika miesnieku. Viņa teica tam:

— Miesniek, miesniek, nokauj vērsi; vērsis negrib dzert ūdeni, ūdens negrib dzēst uguni, uguns negrib dedzināt rungu, runga negrib sist sunim, suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču miesnieks negribēja kaut vērsi.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika virvi. Viņa teica tai:

— Virve, virve, pakar miesnieku; miesnieks negrib kaut vērsi, vērsis negrib dzert ūdeni, ūdens negrib dzēst uguni, uguns negrib dedzināt rungu, runga negrib sist sunim, suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču virve negribēja kārt miesnieku.

Vecīte pagāja gabaliņu tālāk un satika žurku. Viņa teica tai:

— Žurka, žurka, sagrauz virvi; virve negrib kārt miesnieku, miesnieks negrib kaut vērsi, vērsis negrib dzert ūdeni, ūdens negrib dzēst uguni, uguns negrib dedzināt rungu, runga negrib sist sunim, suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Taču žurka negribēja grauzt virvi.

Vecite pagāja gabaliņu tālāk un satika kaķi. Viņa teica tam:

— Kaķi, kaķi, nokod žurku; žurka negrib grauzt virvi, virve negrib kart miesnieku, miesnieks negrib kaut vērsi, vērsis negrib dzert ūdeni, ūdens negrib dzēst uguni, uguns negrib dedzināt rungu, runga negrib sist sunim, suns negrib kost sivēnam, sivēns negrib lēkt pāri žogam, un es netikšu ar gaismiņu mājās.

Bet kaķis sacīja:

— Ja tu aiziesi tur līdz tai govij un atnesīsi man bļodiņu piena, tad es nokodīšu žurku.

Vecīte aizgāja pie govs, bet tā sacīja:

— Ja tu aiziesi tur līdz tai siena kaudzei un atnesīsi man klēpi siena, tad es tev došu pienu.

Tā nu vecīte aizgāja līdz siena kaudzei un atnesa govij klēpi siena.

Līdzko govs bija sienu apēdusi, viņa iedeva vecītei pienu, un vecīte aiznesa to bļodiņā kaķim.

Līdzko kaķis bija izlacis pienu, tā sāka kost žurku, žurka sāka grauzt virvi, virve kārt miesnieku, miesnieks kaut vērsi, vērsis dzert ūdeni, ūdens dzēst uguni, uguns dedzināt rungu, runga sist sunim, suns kost sivēnam, sivēns aiz bailēm kā joņot pārjoņoja pār žogu, un vecīte tika ar gaismiņu mājās.

Lapsa un mazais rausītis

Kāda laba saimniece dzīvoja baltā namiņā stāva kalna galā. Reiz viņa izcepa vīram vakariņās trīs raušus: lielu rausi, vidēju rausi un mazu rausīti. Viņa izņēma tos no krāsns un nolika bļodā, lai atdziest. Lielais rausis un vidējais rausis bija tik smagi, ka nevarēja pakustēties no vietas, bet mazais rausītis (viņš bija tik apaļš, tik brūns apcepis un tik jauki smaržoja!) nodomāja:

«Es nu gan te negulēšu un negaidīšu, kamēr saimnieks apēd mani vakariņās! Labāk iešu pasauli apskatīt un laimi pameklēt!»

Viņš izlēca no bļodas un vēlās uz durvju pusi. Kā jau teikts, labās saimnieces namiņš bija stāva kalna galā, un rausītis nepaguva ne apskatīties, kad jau pa kaklu pa galvu novēlās lejā.

— To es gan vareni nostrādāju! — viņš priecājās, atvilcis elpu. Bet tad pēkšņi iebrēcās izbailēs: kalna pakājē tecēja plata upe, un tai nebija pāri tilta.

Te, nez kur gadījusies, kur ne, pie rausīša pienāca rudā lapsa. Zobi lapsai balti un asi, acis blēdīgas.

— Labdien, rausit! — lapsa sveicināja. — Tu laikam gribi tikt pāri uz otru krastu?

— Labdien, lapsa! — rausītis atbildēja drebēdams, jo lapsai bija pārāk asi zobi un pārāk blēdīgas acis. — Es gribētu gan tikt pāri upei.

— Es tevi pārnesīšu, — lapsa piedāvājās.

— Nē, nē, — rausītis iesaucās. — Tu mani apēdīsi!

— Briesmīga vajadzība man tevi ēst! — lapsa izlikās traki apvainota. — Nebaidies, es tev ne pirksta nepieduršu. Sēsties man uz astes gala, un es peldēšu pāri.

Rausītis nomierinājās. Ja viņš sēdēs lapsai uz astes gala, tad taču viņa netiks klāt. Viņš uzlēca uz kuplās astes gala, un lapsa metās peldus.

Viņi bija nopeldējuši jau ceturto daļu upes, kad lapsa sacīja:

— Te ir dziļāks, apsēdies man uz muguras, citādi samirksi.

Rausītis paklausīja un uzlēca lapsai uz muguras. Viņi sasniedza upes vidu. Te bija ļoti dziļš, un lapsa teica:

— Rausit, uzsēdies man uz galvas starp ausīm, citādi samirksi.

Rausītis paklausīja un uzsēdās lapsai uz galvas starp ausīm. Tā viņi nopeldēja jau trīs ceturtdaļas no ceļa. Ūdens bija ļoti dziļš, un lapsa teica:

— Rausit, uzsēdies man uz deguna, citādi samirksi.

Rausītis paklausīja un uzlēca uz lapsas garā, smailā deguna gala.

Nabaga muļķītis, apaļais rausītis! Viņš nepaspēja ne lāga attupties uz lapsas degungala, kad lapsa nokratīja viņu no purna un sakampa zobos.

Vecā, viltīgā lapsa izpeldēja otrā krastā, aprija rausīti un aplaizljas ar garo, sārto mēli. Tāds gals piemeklēja brūno, labi izcepto mazo rausīti. Un cik garšīgi tas smaržoja!

Baltais buciņš

No pelēkiem laukakmeņiem celtā fermā, kura bija noslēpusies dziļā ielejā starp viršiem klātiem pakalniem, kādreiz dzīvoja fermeris, kuram piederēja vesels bars labu aitu. Taču ganāmpulka lepnums bija auns, ko dēvēja par Balto buciņu, — liels, mīksts un apaļš, ar smalku, sprogainu vilnu.

Kad ziemsvētki tuvojās, fermeris teica sievai:

— Rīt es nokaušu mūsu Balto bučiņu, tad mums svētkos būs lieliskas pusdienas un gaļas pietiks vairākām nedēļām. Un tu, mana dārgā, pēc tam varēsi vērpt biezo, sprogaino vilnu un noaust mums siltas smalkvilnas drānas.

Taču Baltais buciņš dzirdēja, ko fermeris sacīja, un saprata, ka nu pienācis pēdējais laiks pamest fermu ielejā un doties pasaulē laimi meklēt. To pašu nakti, kamēr fermeris un viņa sieva gulēja cietā miegā, Baltais buciņš skrēja augšup pa apsnigušo pakalnu, cik ātri viņa četras kājas jaudāja.

Pakalna galā viņš ieraudzīja tumsā kaut ko rēgojamies, un tam bija lieli, līki ragi. Tuvāk piegājis, viņš redzēja savā priekšā stāvam brūnu bulli.

— Kāpēc tu stāvi šeit sniegotā pakalnā tik aukstā ziemas naktī, Bulli? — Baltais buciņš jautāja.

— Ak vai, — Bullis atbildēja, — mans saimnieks nolēmis nokaut mani uz svētkiem, tāpēc es nodomāju, ka nupat ir pats pēdējais laiks doties pasaulē laimi meklēt.

Un, izslējis galvu, viņš sirdīgi iemaurojās tā, ka visa piekalne noskanēja.

— Ak, — nopūtās Baltais buciņš, — ar mani ir pilnīgi tas pats. Iesim kopā laimi meklēt.

Un abi devās tālāk. Viņi nebija necik tālu pagājuši, kad pamanīja kaut ko bēdīgu steberējam pa sniegu ar kājstarpē ierautu asti, un beidzot viņu priekšā stāvēja liels, melns suns.

— Kāpēc tu brien pa sniegu tik aukstā ziemas naktī. Suns? — Baltais buciņš jautāja.

— Ak vai, — Suns atbildēja, — mans saimnieks nospriedis, ka esmu par vecu, nevaru vairs viņam tik labi kalpot, un grib mani nošaut, tāpēc es nodomāju, ka nupat ir pats pēdējais, laiks doties pasaulē laimi meklēt.

— Un viņš sāpīgi iegaudojās, atviezdams asos zobus.

— Ak, — nopūtās Baltais buciņš, — ar mums ir pilnīgi tas pats. Iesim kopā laimi meklēt

Tā visi trīs gāja tālāk. Viņi nebija necik tālu pagājuši, kad pamanīja kaut ko pavisam kārnu lēnītiņām kustamies sniegā, un, tuvāk tikuši, ieraudzīja pelēku kaķi stāvam savā priekšā.

— Ko tu meklē sniegā šai aukstajā ziemas naktī, Kaķi? — jautāja Baltais buciņš.

— Ak vai, — atbildēja Kaķis, — manai saimniecei nav ko dot man ēst, un viņa teica, ka vajadzēšot mani noslīcināt, lai es nenomirtu badā. Tad es nodomāju, ka nupat ir pats pēdējais laiks doties pasaulē laimi meklēt.

Un viņa zaļās acis drūmi iekvēlojās, kad viņš žēli ieņaudējās.

— Ak, — nopūtās Baltais buciņš, — ar mums ir pilnīgi tas pats. Vai negribi mums pievienoties un meklēt laimi kopā?

— Kā nu ne!

Tā visi četri gāja tālāk. Viņi nebija necik tālu pagājuši, kad pamanīja kaut ko tumšu pludurējamies pa taku un, tuvāk pienākuši, ieraudzīja prāvu sarkanu gaili.

— Ko tu meklē sniegā tik aukstā ziemas naktī, Gaili? — Baltais buciņš jautāja.

— Ak vai, — Gailis atbildēja, — mans saimnieks jau visu rudeni baroja mani, lai nokautu uz ziemsvētkiem, un tad es nodomāju, ka nupat ir pats pēdējais laiks doties pasaulē laimi meklēt

Un viņš sparīgi iedziedājās, tā ka koši sarkanā sekste noslīga lejup un pilnīgi aizsedza vienu spožo aci.

— Ak, — nopūtās Baltais buciņš, — ar mums ir pilnīgi tas pats. Vai negribi pievienoties mums un meklēt laimi kopā?

— Kā nu ne!

Tā visi pieci gāja tālāk. Viņi nebija necik tālu pagājuši, kad pamanīja kaut ko zvāļojamies uz takas un drīz vien panāca baltu zosi.

— Ko tu meklē sniegā tik aukstā ziemas naktī, Zos? — Baltais buciņš jautāja.

— Ak vai, — Zoss atbildēja, — manu brāli nokāva uz lieldienām, manu māsu uz Miķeļiem, tagad tuvojas ziemsvētki, un es esmu viena pati palikusi zosu aizgaldā, tāpēc es nodomāju, ka nupat ir pats pēdējais laiks doties pasauiē laimi meklēt

Un viņa grandoši nogaginājās tā, ka no apsnigušajiem zariem nobira sniegs.

— Ak, — Baltais buciņš nopūtās, — ar mums ir gluži tas pats. Vai negribi pievienoties mums un meklēt laimi kopā?

— Kā nu ne!

Tā seši ceļinieki — Baltais buciņš. Bullis. Suns, Kaķis, Gailis un Zoss devās visi kopā mekiēt laimi. Nakts bija melna kā piķis, un viņi uzmanīgi soļoja cits aiz cita pa šauro taku. Pēkšņi, uzkāpuši nelielā pakalnā, viņi pamanīja apgaismotu četrstūri, kas meta gaišu staru uz zemes, liekot sniega kristāliem dzirkstīt un mirgot. Viņi visi kā viens steidzās uz turieni un drīz vien atradās pie vientuļas mājiņas spoži apgaismotā loga.

— Vispirms ieskatīsimies iekšā pa logu, — sacīja Baltais buciņš, — jo šī neapšaubāmi ir tā vieta, kur mēs atradīsim savu laimi.

Gailis izpleta spārnus un uzlidoja uz Buļļa muguras. Nu viņš varēja labi redzēt, kas notiek mājiņā.

— Ko es redzu! — viņš satraukts iesaucās. — Tur pie galda sēž seši neglīti laupītāji un skaita veselu kaudzi zelta naudas!

— Vai es nesacīju, ka te mēs atradīsim savu laimi? — Baltais buciņš nopriecājās.

Tad viņš ieteica saviem biedriem sacelt briesmīgu troksni un visiem brēkt reizē, lai laupītāji pārbīstas un aizbēg.

Sacīts — darīts. Baltais buciņš blēja, Bullis mauroja, Suns rēja, Kaķis ņaudēja, Gailis dziedāja. Zoss gāgināja — vārdu sakot tas bija neaprakstāms troksnis un skanēja tā, it kā te aurotu simtiem ķērcošu un čērkstošu baisu, kuru īpašnieki atrodas nāves briesmās.

Līdzko laupītāji izdzirdēja šo bļāvienu, tā visi seši, mīdami cits citam uz papēžiem un veldamies cits pār citu, laida ļekas vaļā uz mežu, it kā velns dzītos viņiem pa pēdām. Mūsu draugi iegāja mājiņā kā uzvarētāji, sadalīja zeltu pēc katra vajadzības, uzmeklēja katrs sev ērtu vietiņu, nodzēsa uguni un gatavojās atlikušo nakts daļu pavadīt saldā miegā. Bullis nolikās aizdurvē, Baltais buciņš istabas vidū uz grīdas. Suns pie pavarda, kurā vēl kvēloja kūdras gabali. Kaķis uzrāpās uz pavarda malas, Gailis uzlidoja uz plaukta, Zoss iegūlās saslaukās pie durvīm.

Tikmēr laupītāji caur kokiem noskatījās, ka uguns nodziest, un, tā kā no briesmīgā trokšņa neko vairāk nedzirdēja, tad viņu vadonis nolēma iet atpakaļ un palūkot, vai nevar pievākt pamesto zeltu. Viņš atstāja biedrus mežmalā un piesardzīgi ielavījās mājiņā. Tanī valdīja tumsa un klusums, tāpēc viņš palēnām virzījās uz pavarda stūri, kur bija nolikta svece. Kad viņš pastiepa roku pēc sveces, Kaķis iecirta viņam nagus delnā, un laupītājs nelabi iebrēcās. Bailēs trīcēdams, viņš noliecās pie pavarda, kur vēl kvēloja kūdras gabali, lai iededzinātu sveci, bet nepaguva to lāgā izdarīt, kad Suns piecēlās, iemērca asti ūdens spainī, kas bija nolikts pie pavarda, un apdzēsa sveci. Nu laupītājs bija pārliecināts, ka māja ir ļaunu garu apsēsta, un metās uz durvīm. Taču viņš uzdūrās Baltajam bučiņām, kurš spēcīgi iebelza viņam ar ragiem, Bullis iespēra pa sāniem, bet Gailis spalgi iedziedājās uz plaukta un, kad viņš sadauzīts un sabelzts iekūlās saslaukās un iztraucēja Zosi, tā pamatīgi savelēja viņu ar spārniem.

Kad laupītājs atsteberēja pie biedriem, tie jautāja, kā viņam klājies un kāpēc viņš atnācis atpakaļ bez zelta.

— Tas ir tīrais brīnums, ka es vispār stāvu dzīvs jūsu priekšā, — viņš vaidēja, sānus un muguru braucīdams. — Man tā vien šķita, ka mana pēdējā stundiņa ir klāt. Līdzko pastiepu roku, lai paņemtu sveci, tā kāds briesmonis, uzsēdies uz pavarda, iecirta man rokā desmit asus nažus. Domāju iededzināt sveci pie oglēm, bet kāds melns nezvērs uzšļakstīja man ūdeni un nodzēsa sveci. Tad kāds dauzoņa istabas vidū iezvēla man pa muguru, kāds slepkavnieks aizdurvē iespēra man pa sāniem un bezmaz pārsvieda mani pār slieksni, kāds velna bērns nelabā balsī brēca no plaukta: «Padod viņu man, es viņam ādu noģērēšu!» — un saslaukās pie durvīm kāds nelabā apsēsts kurpnieks zvetēja man pa kājām ar savu ādas skoteli. Un par to zeltu — ja gribat, ejiet paši pēc tā, bet es savu mūžu tur kāju vairs nesperšu.

Taču viņa biedri, noklausījušies šai baigajā stāstā, pameta tikai pēdējo šausmu pilno skatienu uz mājiņas pusi un metās bēgt. Viņi ātrāk nemeta mieru, kamēr viņus no baismīgās mājas šķīra divi pakalni un plaša ieleja.

Bet mūsu draugi nogulēja mierīgi līdz rītam un, tā kā viņi bija labi sadraudzējušies un tikuši pie tādas bagātības, kāda reti kad nāk rokās laimes meklētājiem, tad nolēma pavadīt sava mūža atlikušo daļu tepat uz vietas. Un, cik man zināms, viņi dzīvo tur vēl šo baltu dienu.

Sliņķa laime

Reiz dzīvoja kāds puisis, kuru sauca par Džeku. Viņš mita kopā ar māti mazā būdiņā ciema nomalē. Māte vērpa bagātiem saimniekiem vilnu un tā pelnīja sev un dēlam maizi, jo dēls bija tāds sliņķis, kāds pasaulē reti sastopams. Viņš nedarīja it neko, vasaru gulēja saulgozī, bet ziemu aizkrāsnē.

Māte nekādi nevarēja piespiest dēlu kaut jel kā palīdzēt viņai un kādu pirmdienu noskaitusies sacīja:

— Ja tu negribi roku pielikt pie darba, lai nopelnītu sev maizi, tad izdzīšu tevi no mājām un tiec galā ar sevi, kā zini!

Džeks saprata, ka labi nebūs, otrdien aizgāja pie kaimiņu fermera un nolīga pie viņa par peniju dienā. Nostrādājis līdz vakaram, viņš saņēma savu peniju un gāja uz mājām. Taču, ejot pāri strautam, naudas gabals iekrita ūdenī, jo Džeks savu mūžu nekā rokā nebija turējis.

— Ak, tu ķēpausis! — māte noteica. — Vai nevarēji ielikt naudu kabatā!

— Nākamreiz es tā darīšu, — Džeks nosolījās.

Trešdien Džeks nolīga pie gana. Vakarā gans viņam iedeva par algu krūzi ar pienu. Džeks iebāza to svārku dziļajā kabatā, bet nebija vēl ne pusi ceļa nogājis, kad piens jau bija izlaistījies.

— Ak kungs! — māte nogaudās. — Vai tu nevarēji nest krūzi uz galvas, kā visi to dara!

— Nākamreiz es tā darīšu, — Džeks nosolījās.

Ceturtdien viņš nolīga darbā pie siernieka, kurš viņam vakarā iedeva par darbu svaigu siera ripuli. Džeks uzlika to uz galvas, bet mīkstais siers izkusa un salipa viņam matos.

— Esi gan tu sēnalu pakausis, vairāk nekas! — māte pukojās. — Vai nevarēji nest sieru rokā?

— Nākamreiz es tā darīšu, — Džeks nosolījās.

Piektdien Džeks palīdzēja maizniekam, un tas iedeva viņam par algu savu runci. Džeks nesa viņu rokās, bet runcis tā skrāpējās, ka saplēsa Džekam rokas, un viņš palaida runci vaļā.

— Ak, tu stulbenis! — māte sirdījās. — Būtu apsējis kaķim auklu ap kaklu un vedis vešus mājās!

— Nākamreiz es tā darīšu, — Džeks nosolījās.

Sestdien Džeks nolīga pie miesnieka, un tas Džekam labi atmaksāja — iedeva veselu jēra cisku. Džeks iesēja to auklā un vilka pa ceļu uz mājām. Skaidrs, ka gaļa bija dubļos savāļāta līdz beidzamam.

Šoreiz Džeka māte bija galīgi pārskaitusies, jo svētdienai viņai bija tikai plika kāpostu galviņa.

— Tukšpauris, lempis, stulbenis! — viņa sauca. — Vai tu nevarēji gaļu nest uz pleca?

— Nākamreiz es tā darīšu, — Džeks nosolījās.

Pirmdien viņš nolīga pie lopu uzpircēja. Tas viņam iedeva par algu savu veco ezeli. Grūti gan bija uzcelt ēzeli uz pleciem, taču Džeks saņēma visus spēkus un uzcēla arī.

Viņš steberēja uz mājām ar smago nastu uz pleciem. Bet tanī ciemā kādam bagātam fermerim bija skaista meita, tikai kurlmēma. Savu mūžu viņa ne reizi nebija pasmējusies, un ārsti bija teikuši, ka viņa atgūšot valodu un dzirdi, ja kaut reizi dabūšot no sirds izsmieties. Kad nu Džeks vilkās gar logu ar ēzeli uz pleciem, viņa palūkojās ārā. Ieraudzījusi garu dēlieti, kurš stiepj ēzeli, acis pārgriezis, viņa sāka smieties pilnā kaklā. Un, kā iesmējās, ta varēja arī runāt un dzirdēt.

Bagātais fermeris bija laimīgs, ka meita vesela, un aiz priekiem pieņēma Džeku par znotu. Nu slinkais Džeks bija bagāts vīrs. Viņš apmetās uz dzīvi sievastēva lielajā namā, pieņēma arī māti pie sevis, un visi dzīvoja laimīgi.

Trīs sivēniņi

Dzīvoja kādreiz pasaulē veca cūka ar trim sivēniņiem. Kad sivēni paaugās, cuka nevarēja tos vairs piebarot un sacīja:

— Jūs nu esat lieli un gudri, ejiet pasaulē laimi meklēt!

Vispirms no mājām izgāja pirmais sivēniņš. Ceļā viņš satika vīru ar salmu nastu un lūdza:

— Vīrs, vīrs, dod man, lūdzams, salmus, es gribu taisīt sev būdiņu.

Vīrs iedeva salmus, un sivēns uzcēla būdiņu.

— Necik ilgi, te garām gāja vilks, ieraudzīja būdiņu, pieklauvēja pie durvīm un teica:

— Sivēniņ, sivēniņ, laid mani iekšā!

— Nelaidīšu, zvēru pie savas mātes rīta kurpēm!

— Nu, pagaidi vien! — vilks atsaucās.— Kā pūtīšu, kā spļaušu, tā tavs nams aizies pa gaisu!

Vilks kā pūta, kā spļāva, tā sivēna būdiņa apgāzās, vilks saķēra nabadziņu un aprija.

Otrais sivēniņš satika vīru ar žagaru nastu un lūdza:

— Vīrs, vīrs, dod man, lūdzams, žagarus, es gribu taisīt sev būdiņu.

Vīrs iedeva žagarus, un sivēns uzcēla būdiņu.

Necik ilgi, te garām gāja vilks, ieraudzīja būdiņu, pieklauvēja un teica:

— Sivēniņ, sivēniņ, laid mani iekšā!

— Nelaidīšu, zvēru pie savas mātes rīta kurpēm!

— Nu, pagaidi vien! — vilks iesaucās. — Kā pūtīšu, kā spļaušu, tā tava būdiņa aizies pa gaisu!

Vilks kā pūta, kā spļāva, tā būdiņa apgāzās, vilks saķēra sivēniņu un aprija.

Trešais sivēniņš satika vīru ar ķieģeļu vezumu un lūdza:

— Vīrs, vīrs, dod man, lūdzams, ķieģeļus, es gribu celt sev būdiņu.

Vīrs iedeva viņam ķieģeļus, un sivēns uzcēla būdiņu.

— Necik ilgi, te vilks bija klāt, pieklauvēja un teica:

— Sivēniņ, sivēniņ, laid māni iekšā!

— Nelaidīšu, zvēru pie savas mātes rīta kurpēm!

— Nu, pagaidi vien! Kā pūtīšu, kā spļaušu, tā tava būdiņa aizies pa gaisu!

Vilks nu pūta un spļāva, pūta un spļāva, bet būdiņa kā stāvēja, tā stāvēja.

Nu vilks redzēja, ka ar pūšanu un spļaušanu neko nepanāks. Tad viņš sacīja:

— Paklau, sivēniņ, es zinu, kur aug saldi kāļi.

— Kur tad?

— Mistera Smita dārzā. Piecelies rīt tā agrāk, es pienākšu pie tevis, un iesim abi kopā. Kas tās būs par lepnām pusdienām, ko mēs iztaisīsim no kāļiem!

— Labi, — sivēns piekrita. — Cikos tu pienāksi?

— Sešos.

Taču sivēns otrā rītā uzcēlās piecos, aizgāja uz dārzu un sarāva kāļus. Kad sešos vilks atnāca, viņš prasīja:

— Sivēniņ, vai tu jau esi augšā?

— Kur tas laiks! — sivēns atsaucās. — Es jau pārnācu no dārza. Re, man vesels katls pilns ar kāļiem. Tās tik būs pusdienas!

Vilks bija noskaities, bet neizrādīja to, tikai lauzīja galvu, kā piešmaukt sivēnu.

— Paklau, sivēniņ, es zinu, kur aug laba ābele! — viņš sacīja.

— Kur tad?

— Nokalnē, mistera Brauna dārzā. Rīt piecos es pienākšu pie tevis, iesim abi kopā saraut ābolus. Tikai pielūko, nedomā atkal piekrāpt mani!

No rīta sivēns piecēlās jau pulksten četros un rikšoja uz dārzu, lai tiktu laikus atpakaļ, kamēr vilks nav ieradies. Taču dārzs bija diezgan tālu, turklāt vēl vajadzēja kokā kāpt. Sivēns patlaban domāja kāpt zemē, te — kad tevi vilki! — vilks klāt! Sivēns nobijās ne pa jokam. Vilks pienāca pie ābeles un teica:

— Ak tu tas esi, sivēniņ? Atkal atskrēji pirms manis? Nu, kādi ir āboli? Saldi?

— Ļoti saldi, — sivēns atbildēja. — Pag, es tev vienu nometīšu!

Viņš meta ābolu, taču pavisam uz otru pusi. Kamēr vilks skrēja pēc ābola, sivēns nolēca zemē un aizdrāzās uz mājām.

Otrā dienā vilks atkal klāt un saka:

— Paklau, sivēniņ, rit Senklinā gada tirgus. Vai neaiz-iesim?

— Labprāt, — sivēns atbildēja. — Cikos tu domā iziet no mājas?

— Trijos.

Sivēns atkal izgāja no mājas pirmais. Gada tirgū viņš nopirka ķērnīti sviesta kulšanai un jau grasījās iet uz mājām, kad ieraudzīja nākam vilku. Sivēns pārbijās līdz nāvei un ielīda ķērnē paslēpties. Taču ķērne apgāzās, un sivēns reizē ar ķērni, ripoja no kalna lejā taisni vilkam pretī. Vilks šausmās metās bēgt un pārskrēja savās mājās tikko dzīvs — gada tirgus viņam nebija vairs ne prātā.

Beidzot, atvilcis elpu, viņš aizgāja pie sivēna. Nostājās pie loga un sāka stāstīt, kādas briesmas piedzīvojis tirgū, kad kaut kas liels un apaļš vēlies no kalna viņam virsū.

Sivēns nevarēja vairs smieklus valdīt:

— Ak, vilks, vilks! Tas taču biju es! Es aizgāju uz tirgu, nopirku ķērni un, kā ieraudzīju tevi nākam, tā ielīdu tanī un vēlos, no kalna lejā!

Nu vilks nevarēja vairs dusmas valdīt.

— Tūliņ ielēkšu pie tevis pa skursteni un apēdīšu tevi! — viņš ierēcās.

Sivēns noprata, ka labi nebūs. Taču viņš bija gudrs sivēns. Viņš sakūra kārtīgu uguni un uzlika uz uguns katlu ar ūdeni. Kad vilks laidās lejup pa skursteni, sivēns aši norāva katlam vāku, un vilks ievēlās verdošā ūdenī. Sivēns tūliņ uzsvieda katlam vāku virsū un ātrāk neņēma nost, kamēr vilks bija izvārījies. Tad sivēns apēda viņu vakariņās un turpmāk dzīvoja, vienā mierā un laimē un, kā stāsta, dzīvojot tā vēl šobrīd.

Vilks un lapsa

Kādreiz sastapās vilks un lapsa. Viņi nolēma apmesties vienā alā uz jūras krasta. Tas gan dīvaini, bet dzīvot viņi dzīvoja ļoti saticīgi. Un kā nu ne — augu dienu abi pavadīja medībās, pārnāca mājās galīgi piekusuši, tikko jaudāja paēst vakariņas un tūliņ likās uz auss. Tā viņi būtu varējuši dzīvot vēl šo baltu dienu, nebijis kūmiņš tik rijīgs un blēdīgs. Viņš to vien domāja kā piešmaukt vilku, jo nabaga pelēcis bija liels vientiesis.

Kādā tumšā decembra nakti uz jūras plosījās briesmīga vētra. No rīta visa krastmala bija pilna ar sadragātu kuģu atliekām. Kad atausa gaisma, vilks ar lapsu devās pasirot pa liedagu, vai neatradis ko ēdamu.

Viņiem laimējās — viņi atrada lielu mucu ar sviestu. Tā laikam bija noskalota no kāda kuģa, kas nāca no Īrijas, jo Īrija ir slavena ar savu sviestu.

Vientiesis vilks, ieraudzījis muciņu, sāka lēkāt aiz priekiem.

— Ek, cūku kājiņas un smadzeņu kauliņi! — viņš priekā izkliedza vilku saukli. — Šovakar mums būs karaliskas vakariņas. Velsim tūliņ muciņu uz mūsu alu.

Viltīgajai lapsai ļoti garšoja svaigs sviests. Viņa bija nolēmusi apēst to viena un nedalīties ar vilku. Tāpēc viņa izlikās, it kā visu jau iepriekš apsvērusi, un svarīgi papurināja galvu.

— Tu esi pārāk bezrūpīgs, draudziņ, — viņa pārmeta vilkam. — Vai tur kāda jēga — taisīt muciņu vaļā tagad, kad ziema klāt? Rijās labības, cik nevajag, ēd, ko sirds vēlas. Fermās vistas un pīles, tās pa vasaru nobarojušās tauku taukās, grāb tik ciet. Nē, nē, mums jāpadomā par nākotni. Kaut kas taču allaž jāpataupa nebaltai dienai. Uz pavasari visa labība būs izkulta, rijas tukšas, pīles un vistas aiznestas uz tirgu. Labāk ieraksim muciņu smiltīs un ķersimies tad pie mūsu bagātības, kad trūkums spiedīs kārt zobus vadzi.

Vilkam gan negribējās atteikties no sviesta. Viņš bija pavisam kārns un izbadējies. Bet neko darīt, vajadzēja piekrist. Viņi izraka bedri smiltīs, noglabāja tur muciņu un pārtika joprojām no medībām.

Pagāja nedēja. Lapsa pārnāk mājās un noveļas garšļauku, it kā galīgi bez spēka palikusi. Ja nu kāds būtu uzmanīgāk pavērojis viņas purnu, tad gan būtu sapratis, ka lapsa dzen velnu.

— Oi, oi, oi! — lapsa sten un pukst. — Cik grūti dzīvot šai pasaulē!

— Kas tev kaiš? — vilks apvaicājās. Viņš jau bija labsirdīgs un iežēlīgs.

— Redzi, kas par ķibeli: draugi ielūdza mani šovakar kristībās, bet viņi dzīvo tālu, aiz viņiem kalniem. Padomā vien — vilkties tādu gabalul

— kas tev liek iet, — vilks iebilda. — Aizsūti kādu pateikt, ka nevari ierasties.

— Nē, tas nebūs labi. Viņi taču lūdz mani kūmās. Neko nevar darīt. Jāiet gribot negribot.

Un lapsa aizskrēja, bet vilks nosēdēja viens visu vakaru.

Taču viltigā lapsa ir nedomāja iet uz kristībām. Viņa aiztecēja uz to vietu, kur bija ierakta muciņa. Pusnaktī viņa atgriezās loti apmierināta, pieēdusies un omulīga. Vilks jau bija iesnaudies, bet uztrūkās, viņai ienākot, un ievaicājās miegainā balsī:

— Nu, kā tad bērnu nosauca?

— Pavisam ērmīgu vārdu iedeva, — lapsa atbildēja. — Savu mūžu tādu neesmu dzirdējusi savos rados.

— Kādu tad īsti?

— «Nomēģināts», lūk, kādu, — lapsa atteica. — Ir gan ērmi. izdomāt tādu vārdu tik brašam lapsēnam!

Un lapsa smīnēdama likās uz auss. Alā bija stipri tumšs, tāpēc viņas smīnu neviens neredzēja.

Pagāja pāris dienu, un lapsa sacīja, ka viņu atkal aicinot kristībās. Atkal viņa stenēja un pukstēja, ka negriboties iet, jo šoreiz jāejot vēl tālāk — divdesmit piecas jūdzes pa kailu krastu, kur vēji pūš cauri kažokam, lai cik tas biezs. Tomēr jāiet vien esot, tā viņa noteica un aizskrēja.

Pusnaktī lapsa smīnēdama ielīda alā un pat vakariņas ēst atteicās. Un, kad vilks apvaicājās, kā šoreiz nosaukuši jaunpiedzimušo, lapsa atbildēja:

— Šī bija meitene, un to nosauca vēl ērmīgākā vārdā — «Pusporcija».

Nākamajā nedēļā, vilkam par lieliem brīnumiem, lapsu atkal aicināja kristībās. Šoreiz bērnu nosauca «Tukšpadsmit». Pēc tam lapsu neviens vairs kristībās nesauca.

Dienas steidzās uz priekšu, tuvojās badainais pavasaris. Laiks bija mitrs, dzestrs, medīt kļuva grūti, bet lapsai un vilkam pieliekamais bija tukšs kā izslaucīts.

— Iesim izrakt mūsu muciņu ar sviestu, — vilks ieteica. — Sen jau laiks!

Lapsa piekrita, jo bija jau izdomājusi, kā tikt cauri ar veselu ādu. Abi aizgāja uz turieni, kur muciņa noglabāta. Atraka to, bet muciņa tukša kā izlaizīta.

— Tas ir tavs darbs! — lapsa uzbruka nevainīgajam vilkam. — Kamēr es pa kristībām staigāju, tu klusiņām atlavljies uz tejieni un apriji visu sviestu.

— Kas tev prātā! — vilks atsaucās. — Es tai muciņai pat tuvumā neesmu rādījies kopš tās dienas, kad mēs to aprakām.

— Bet es tev saku, ka tu esi aprijis sviestu, — lapsa neatlaidās. — Tikai mēs divi vien par sviestu zinājām. Un no tavas .ādas jau redzams, ka esi sviestu nolocījis. Re, cik tu gluds un apvēlies!

Tie nu gan bija salti meli. Vilks bija tā nobadināts, tik stipri izkāmējis, ka tikko turējās uz kājām.

Viņi gāja atpakaļ uz alu un visu ceļu ķīvējās. Lapsa uzstāja, lai vilks atzīstoties, ka sviestu notiesājis, vilks centās iestāstīt, ka nav vainīgs.

— Nu, tad apzvēri, ka tu neesi vainīgs, — lapsa beidzot pieprasīja, bet, kāpēc viņa tā darīja, ej nu sazini.

— Apzvērēšu arī! — vilks atsaucās.

Un viņš nostājās alas vidū, svinīgi pacēla ķepu uz augšu iun deva briesmīgu zvērestu:

Ja šo sviestu, ja šo sviestu esmu apēdis,

Lai tad mani piemeklē ļauns liktenis:

Lai man kaite, lai man kaite uzbrūk bīstama!

Virram vīkam, virram vīkam vā!

Izteicis šos vārdus, viņš nolaida ķepu un, pagriezies pret lapsu, cieši ielūkojās tai acīs. Un tad viņš pēkšņi pamanīja, ka lapsai kažoks kļuvis varen gluds un spožs.

— Tagad tava kārta zvērēt, — vilks noteica. — Es nodevu zvērestu, zvēri nu tu.

Lapsai tas nepavisam nepatika. Kaut arī viņa bija mele un krāpniece, tomēr kopš mazatnes zināja, ka nepatiess zvērests ir liels grēks.

Lapsa visādi pūlējās izvairīties no zvērēšanas, bet vilks nelikās mierā — viņam jau bija pamodušās aizdomas, ka lapsa nav bez vainas. Lapsa savukārt negribēja neparko atzīties, ka sviestu apēdusi, tāpēc vajadzēja zvērēt gribot negribot. Viņa pacēla ķepu uz augšu un teica:

Ja es esmu apēdusi sviestu šo,

Sodu briesmīgu lai liktenis man lemj par to,

Virram vīkam, virram vīkam, virram vo!

Noklausījies šo briesmīgo zvērestu, vilks noticēja, ka lapsa nav vainīga. Viņš apņēmās nekad vairs nepieminēt nelaimīgo sviesta muciņu. Taču lapsai sirdsapziņa bija netīra, un viņai par visu varu gribējās pierādīt, ka vilks apēdis sviestu, nevis viņa. Tāpēc viņa nevarēja nekādi rimties:

— Sviestu varēja apēst tikai viens no mums — vai nu tu, vai es. Nostāsimies tuvāk pavardam un kārtīgi sasildīsimies, tad sviests iznāks uz ādas tam, kas to apēdis.

Vilks bija ar mieru, un lapsa piestūma viņu tuvāk ugunij. Viņi sakūra tādu uguni, ka svelme izplūda pa visu alu, bet ala bija maza. Nabaga kārnais vilks krietni izsildījās un nevarēja vien nopriecāties par tādu varenu siltumu. Taukajai, paēdušajai lapsai drīz vien kļuva par karstu.

— Nē, tam nav nekādas nozīmes, — viņa beidzot teica. — Man tagad skaidrs, ka ne tu, ne es neesam ēduši sviestu. Laikam kāds būs noskatījies, kur ierakām muciņu, un notiesājis mūsu labumu. Iziesim pastaigāties, izvēdināsimies.

Vilks arī šoreiz nerunāja pretī. Viņš jau bija pamanījis, ka lapsai tauki spiežas ārā no ādas, un, nopratis, kas sviestu apēdis, apņēmās blēdei atmaksāt.

Viņi izgāja pastaigāties un pēc laiciņa pienāca pie smedes. Tās priekšā stāvēja piesiets zirgs — to bija atveduši apkalt. Vilks sacīja lapsai:

— Paskat, uz smēdes durvīm kaut kas uzrakstīts! Zēl, ka nevaru salasīt, acis uz vecumu pavisam vājas kļuvušas. Izlasi tu, varbūt tur kaut kas tāds rakstīts, kas mums var noderēt.

Pats viņš atkāpās sānis.

Lapsai negribējās atzīties, ka viņai acis tikpat slikti rāda kā vilkam. Viņa piegāja pie smēdes durvīm un sāka lasīt uzrakstu, bet netīšām pieskārās zirgam pie kājas. Zirgs bija straujš, viņš pacēla kāju un kā spēra, tā lapsa apmeta kūleni un bija uz vietas pagalam.

Tātad taisnība parunai: «Tavs pārkāpums kritīs uz tevi pašu.»

Etiķis un Etiķiene

Reiz Etiķis un Etiķiene dzīvoja etiķa pudelē. Kādu dienu, kad paša Etiķa nebija mājās, Etiķiene, kas bija liela spodrības cienītāja, tīrīja māju. Nelaimīgā kārtā viņai paslīdēja kāja, slotas kāts atsitās pret griestiem, un viss stikla nams džinkstēdams saplīsa gabalu gabalos. Sieva izmisumā metās meklēt vīru un, ieraudzījusi viņu, sauca:

— Vīrs, vīrs, mēs esam izpostīti! Es sadauzīju mūsu māju ar slotas kātu, un tā saplīsa gabalu gabalos.

— Padomāsim, ko tālāk darīt, siev, — Etiķis prātīgi noteica. — Par laimi, mājas durvis ir veselas; ņemšu tās uz muguras, un iesim pasaulē laimi meklēt.

Tā viņi gāja visu dienu, kamēr pienāca vakars, un viņi bija sasnieguši biezu mežu. Abi bija ļoti piekusuši, un vīrs sacīja:

— Mana dārgā, es uzkāpšu kokā, uzvilkšu durvis un novietošu uz zariem. Tad kāp man pakaļ.

Tā viņi izdarīja, izstiepās uz durvīm un iemiga cietā miegā. Taču ap pusnakti Etiķi pamodināja balsis un kņada zem koka. Viņš palūkojās lejup un ar šausmām noprata, ka zem koka laupītāju banda dala laupījumu.

— Tev, Džek, piecas mārciņas, — viņš dzirdēja, — tu, Bil, dabūsi desmit, bet tev, Bob, pienākas trīs.

Etiķim dūša bija papēžos; viņš sāka drebēt tik stipri, ka durvis nogāzās lejā un uzkrita laupītājiem uz galvas. Tie aizbēga pārbijušies kur kurais, bet nabaga Etiķis nedrīkstēja kāpt lejup, kamēr atausa rīts. Tad viņš nošļūca zemē un gāja pacelt savas durvis. Bet ko viņš tur ieraudzīja — pasaulīt, veselu kaudzi zelta naudas!

— kāp zemē, siev, — viņš sauca, — kāp zemē, kad tev sakal Nu mēs esam savu laimi atraduši! Netūļojies, kāp zemēl

Etiķiene nožarbījās zemē, cik ātri vien varēja, un, ieraudzījusi naudu, sāka aiz prieka lēkāt.

— Zini, ko es tev teikšu, vīrs, — viņa sacīja. — Tepat netālu pilsētā ir gada tirgus, paņem šīs četrdesmit ginejas un nopērc par tām govi. Es māku taisīt sviestu un siet sieru, tos tu varēsi nest uz tirgu, un mēs dzīvosim bez kādām raizēm.

Vīrs priecīgs piekrita, paņēma naudu un aizgāja uz tirgu. Viņš izstaigāja to no viena gala līdz otram un beidzot atrada skaistu, brūnu govi. Tas bija teicams piena lops un vispār bez kādiem trūkumiem. Etiķis saprata, ka tāda govs būs īsta mājas svētība. Viņš piedāvāja govs īpašniekam savas četrdesmit ginejas, un tas atbildēja:

— Es redzu, ka tu esi labs cilvēks, un, tā kā man ir laba sirds, tad gribu tev palīdzēt. Ņem šo govi un esi laimīgs!

Etiķis paņēma govi pie saites un vadāja to uz priekšu un atpakaļ, lai vēl nopriecātos par savu pirkumu. Tā staigādams, viņš ieraudzīja vīru, kurš pūta jautru meldiju uz dūdām. Bērni un pieaugušie sekoja viņam, un tā vien likās, ka viņš nespēj pievākt visu naudu, ko viņam met.

«Ak, ja man būtu šīs dūdas, tad es gan būtu laimīgs vīrs!» Etiķis nodomāja. «Kas nekait spēlēt un vākt naudu! Tas taču ir daudz vieglāk nekā tirgoties ar sviestu vai sieru.»

Viņš piegāja pie dūdinieka un uzrunāja viņu:

— Mīļais draugs, tev gan ir jauks instruments, un naudas, kā redzu, arī netrūkst.

— Jā, — tas atbildēja, — par naudas trūkumu man nav jāsūdzas, un instruments arī ir bez vainas.

— Ak, — iesaucās Etiķis, — kā man gribētos tādu dabūt!

— Es redzu, ka tu esi labs cilvēks, — dūdinieks sacīja, — un, tā kā man ir laba sirds, tad gribu tev palīdzēt; atdošu tev dūdas par šo brūno govi.

— Darīta lieta! — izsaucās Etiķis, un tā skaistā, brūnā govs tika atdota par dūdām. Nu Etiķis staigāja uz priekšu un atpakaļ, priecādamies par pirkumu un mēģinādams uzspēlēt kādu dziesmiņu, taču dūdas tikai svilpa un spiedza, puikas skrēja viņam nopakaļ, auroja, smējās un ņirgājās.

Beidzot viņš izgāja no pilsētas un bēdīgs berzēja nosalušos pirkstus. Te viņš ieraudzīja nākam pretī vīru, kam rokās bija skaisti, biezi cimdi. Etiķis nodomāja, ka viņš drīz vien vairs nevarēs pakustināt pirkstus, ja nedabūs šos siltos cimdus, tāpēc uzrunāja nācēju:

— mīļais draugs, tev nu gan ir varen biezi un jauki cimdi!

— tiesa, tiesa, — tas atsaucās, — un rokas man nemaz nesalst šai aukstajā novembra dienā.

— Ak, kā man gribētos tādus dabūt! — Etiķis nopūtās.

— Es redzu, ka tu esi labs cilvēks, — svešais sacīja, — un, tā kā man ir laba sirds, tad es tev atdošu šos cimdus pret tavām dūdām.

— Darīts! — Etiķis priecīgs iesaucās, apmainīja dūdas pret cimdiem un priecīgu prātu devās uz mājām.

Pēc kāda laika viņš juta, ka ir stipri piekusis. Tobrīd viņam pretī nāca kāds vīrs ar nūju rokā.

— Ak, — nopūtās Etiķis, — kaut man būtu nūja! Es varētu atspiesties uz tās, un man būtu daudz vieglāk iet. Draugs, — viņš uzrunāja svešo, kad tas bija pienācis tuvāk, — tev nu gan ir pamatīga nūja!

— Jā, — tas atbildēja, — tā mani pavadījusi jūdzēm tālu un vienmēr bijusi īsts draugs un palīgs. Taču es redzu, ka tu esi labs cilvēks, un, tā kā man ir laba sirds, tad es tev atdošu šo nūju pret taviem cimdiem.

Etiķim rokas bija sasilušas, tāpēc viņš ar prieku apmainīja cimdus pret nūju un gāja tālāk. Viņš nebija necik tālu no meža, kurā bija pametis sievu, kad dzirdēja papagaili kokā saucam:

— Etiķi, tu stulbeni, tu āmurgalva, tu ēzeli, tu gāji uz tirgu un atdevi visu naudu par vienu pašu govi. Tad tu govi pārmainīji pret dūdām, kuras tu neproti spēlēt un kuras nav vērtas ne desmito daļu tavas naudas. Tad tu, pēdīgais nelga un tukšgalvi, atdevi dūdas par cimdiem un cimdus par gluži vienkāršu rungu, kuru tu varēji nogriezt jebkurā dzīvžogā. Un nu pēc tavām četrdesmit ginejām, pēc govs, dūdām un cimdiem tev palicis rokā tikai vienkāršs koka gabals. Tā nu ir visa tava bagātība, ak tu, sēnalu pakausi!

Putns smējās pilnā kaklā, Etiķis noskaitās un meta viņam ar nūju, bet tā ieķērās koka zaros un palika tur karājamies.

Tā nu nabaga Etiķis atgriezās pie savas Etiķienes bez naudas, bez govs, bez dūdām, bez cimdiem un arī bez nūjas, bet nebaidieties — sitamo viņa atrada bez kādām pūlēm un nodeva vīram tādu sutu, ka viņam vēl tagad visi kauliņi sūrst un sāp.

Džonijs kukulītis

Reiz dzīvoja vecītis ar večiņu, un viņiem bija dēlēns. Kādu dienu večiņa iejāva mīklu un, kad tā izrūga, uztaisīja kukulīti tin ielika cepeškrāsnī, lai tas izcep.

— Uzmani Džoniju kukulīti, kamēr mēs ar tēvu iesim aprušināt kartupeļus, — viņa piekodināja dēlēnam.

Taču puikam apnika istabā sēdēt. Viņš atvēra durvis un izgāja pagalmā. Te gan bija ko redzēt! Gailis dziedāja, vistas kladzināja, tītars buldurēja. Pēkšņi viņš izdzirdēja, ka cepeškrāsns durtiņas atveras un Džonijs kukulītis izlec no krāsns. Viņš ripoja taisni uz vaļējām durvīm, slieksnim pāri, no lieveņa zemē un pa taku projām. Zēns metās viņam pakaļ, skaļi saukdams vecākus. Tie nometa kapļus un skrēja palīgā kukulīti ķert. Taču Džonijs kukulītis bija varens skrējējs un drīz vien pazuda aiz ceļa līkuma. Zēns un vecāki bija tā piekusuši, ka atsēdās pie dzīvžoga atvilkt elpu.

Tikmēr Džonijs kukulītis ripoja tālāk, kamēr nonāca pie diviem vīriem, kuri lika akai grodus. Viņi pamanīja skrējēju un jautāja:

— Kur tu tā steidzies, Džonij kukulīt? Mēs tevi labprāt nogaršotu!

Bet Džonijs kukulītis atbildēja:

— Es aizbēgu no saimnieka, saimnieces un viņu puikas, aizbēgšu arī no jums!

— No mums? To mēs vēl redzēsim! — grodu licēji iesaucās, nometa cirvjus un skrēja Džonijam kukulītim pakaļ. Taču kur nu tādu ripotāju panāks! Un grodu licēji apsēdās ceļmalā atvilkt elpu.

Bet Džonijs kukulītis ripoja tālāk, kamēr nonāca pie diviem vīriem, kuri raka grāvi.

— kur tu tā steidzies, džonij kukulīt? mēs tevi labprāt nogaršotu!

Bet Džonijs kukulītis atbildēja:

— es aizbēgu no saimnieka, saimnieces, viņu puikas un grodu licējiem, aizbēgšu arī no jums!

— no mums? to mēs vēl redzēsim! — grāvrači iesaucās, nosvieda lāpstas un skrēja Džonijam kukulītim pakaļ. Taču lika pagaidīt! Grāvrači noprata, ka viņiem nav pa spēkam noķert bēgli, un apsēdās ceļmalā atvilkt elpu.

Bet Džonijs kukulītis skrēja tālāk, kamēr saskrējās ar lāci.

— Kur tu tā steidzies, Džonij kukulīt? Es tevi labprāt nogaršotu!

— Gribēji gan! Es aizbēgu no saimnieka, saimnieces, viņu puikas, grodu licējiem un grāvračiem, aizbēgšu arī no tevis!

— No manis? To mēs vēl redzēsim! — lācis iesaučās un joza Džonijam kukulītim pakaļ. Taču lika pagaidīt! Drīz vien lācim bija jāatsēžas ceļmalā atvilkt elpu.

Tikmēr Džonijs kukulītis ripoja tālāk, kamēr satika vilku.

— Kur tu tā steidzies, Džonij kukulīt? Es tevi labprāt nogaršotu!

— Gribēji gan! Es aizbēgu no saimnieka, saimnieces, viņu puikas, grodu licējiem, grāvračiem un lāča, aizbēgšu arī no tevis!

— No manis? To mēs vēl redzēsim! — vilks iesaucās un rikšoja Džonijam kukulītim pakaļ. Taču lika pagaidīt! Drīz vien vilkam bija jāatsēžas ceļmalā atvilkt elpu.

Bet Džonijs kukulītis ripoja tālāk, kamēr nonāca pie lapsas, kura gulēja dzīvžoga paēnā.

— Kur tu tā steidzies, Džonij kukulīt? Nāc parunāties, — lapsa mīļi uzrunāja viņu.

Bet Džonijs kukulītis atteica:

— Es aizbēgu no saimnieka, saimnieces, viņu puikas, grodu licējiem, grāvračiem, lāča un vilka, aizbēgšu arī no tevis!

Lapsa piešķieba galvu un sacīja:

— Es šodien tā paslikti dzirdu, Džonij kukulīt. Panāc tuvāk!

Džonijs kukulītis pieripoja lapsai tuvāk un atsāka savu sakāmo:

— Es aizbēgu no saimnieka, saimnieces, viņu puikas, grodu licējiem, grāvračiem, lāča un vilka, aizbēgšu arī no tevis!

— Es tak nedzirdu, sit mani kaut nost! — lapsa gaudās vārgā balsī. — Panāc jele drusku tuvāk! — Bet pati pastiepa uz Džonija kukulīša pusi kaklu un pielika ķepu pie auss.

Džonijs kukulītis pieripoja vēl tuvāk lapsai un atsāka savu ukimo:

— Es aizbēgu no saimnieka, saimnieces, viņu puikas, grodu licējiem, grāvračiem, lāča un vilka, aizbēgšu ari no tevis, vecā lapsa!

— No manis? Lika pagaidīt! — lapsa ieķilkstējās un sagrāba Džoniju kukulīti asajos zobos.

Trīs gudras galvas

Kādreiz pasaulē dzīvoja fermeris ar sievu, un viņiem bija viena vienīga meita. Ap meitu lakstojās kāds džentlmenis. Katru vakaru viņš ieradās ciemos un palika uz vakariņām, bet māte sūtīja meitu uz pagrabu pēc alus. Reiz viņa nokāpa pagrabā un, kamēr alus tecēja krūzē, nevilšus pameta acis uz griestiem. Viņa ieraudzīja, ka sijā iecirsts cirvis. Droši vien tas sen te bija iecirsts, tikai meita nekad nebija to ievērojusi. Nu viņa sāka domāt un gudrot:

— Tas gan nav uz labu, ka tas cirvis te tā iecirsts! Ja nu mēs apprecamies un mums ir dēliņš, viņš izaug liels, nokāpj pagrabā pēc alus, tāpat kā patlaban es, cirvis var uzkrist viņam uz galvas un nosist viņu. Kas tā būs par briesmīgu nelaimi!

Viņa nolika uz grīdas krūzi un sveci, apsēdās uz sola un sāka pilnā balsī raudāt.

Istabā visi raizējās, kas ar viņu noticis, kāpēc viņa nenāk augšā no pagraba. Māte nokāpa pagrabā un redz: meita sēž uz sola un raud, bet alus jau tek no mucas pa grīdu.

— Kas tev noticis? — māte prasa.

— Ak vai! — meita atbild. — Paskaties vien uz to šausmīgo cirvi! Ja nu mēs apprecamies un mums ir dēliņš, viņš izaug liels, nokāpj pagrabā pēc alus, tāpat kā nupat es, šis cirvis var uzkrist viņam uz galvas un nosist viņu. Vai tā nebūs briesmīga nelaime?

— nudien, briesmīga nelaime! — māte piekrīt, apsēžas meitai blakus un ari laiž raudas vajā. Tikmēr tēvs savukārt sāk uztraukties, kas tiem sieviešiem pagrabā noticis, ka nenāk augšā.

Nokāpj pats lejā un redz, ka sieva ar meitu raud kā plestas, bet alus plūst pa grīdu.

— Kas jums atgadījies? — viņš prāsa.

— Tad paskaties jel uz to šausmīgo cirvi! — sieva elsodama atbild. — Ja nu mūsu meitiņa apprecas, viņai piedzimst dēliņš, izaug liels un nokāpj pagrabā pēc alus, šis cirvis var uzkrist viņam uz gaivas un nosist viņu. Vai tā nebūs briesmīga nelaime?

— Ak tu mīļo dieniņ! Patiešām, briesmīga nelaime! — tēvs piekrīt, nosēžas viņam blakus, un nu raud visi trīs.

Tikmēr līgavainis sēž, sēž un ari sāk raizēties, kas šiem visiem trim pagrabā lēcies. Nokāps lejā paskatīties. Redz: sēž visi trīs rindiņā un raud aizelsdamies, bet alus plūst no mucas ārā pa visu grīdu. Līgavainis tūliņ klāt pie mucas un aizgriež krānu.

— Kas jums visiem uznācis? Kāpēc jūs teteēžat un raudat? Vai tad neredzat, ka viss pagrabs jau pietecējis ar alu?

— U-u-u-ū! — elso tēvs. — Paskatieties tikai uz to Šausmīgo cirvi! Ja nu jūs apprecēsieties ar mūsu meitiņu, jums piedzims dēliņš, izaugs liels un nokāps pagrabā pēc alus, šis cirvis var uzkrist viņam uz galvas un nosist viņu. Vai tā nebūs briesmīga nelaime?

Un visi trīs ieraudājās vēl skaļāk.

Līgavainis sāka smieties pilna kaklā, izvilka cirvi no sijas un teica:

— Esmu daudz staigājis pa pasauli, bet tik gudras galvas kā jūsējās neesmu vēl sastapis. Tagad atkal došos ceļojumā un, ja sastapšu trīs tādus, kas vēl stulbāki par jums, tad atgriezīšos mājis un precēšu jūsu meitu.

Viņš novēlēja visiem labu veselību un pameta tos, bet šie nu raudāja vēl trakāk, jo meita taču bija zaudējusi līgavaini.

Tikmēr līgavainis gāja, gāja, kamēr nonāca pie kāda ciema. Tur kādai mājai vējš kādreiz bija norāvis jumtu. Uz griestiem tai bija saaugusi kupla zāle, un saimniece vilka augšā govi, tai tā tur paganītos, bet stulbā govs spirinājās un neparko negribēja kāpt augšā.

— ko tu dari? — līgavainis uzsauca saimniecei.

— Redziet, cik kupla zāle augšā saaugusi, — tā atbildēja, — Gribu uzdzīt govi, lai noēd zāli. Nost viņa nenokritīs — es apsēju virvi viņai ap kaklu, virves galu izlaidību caur skursteni virtuvē un apsiešu sev ap roku. Ja govs sadomās krist lejā, es to tūdaļ manīšu.

— Ak, tu muļķa sieva! — līgavainis iesaucās. — Labāk būtu nopļāvusi zaļi un nometusi govij lejā.

Taču saimniece domāja, ka vieglāk govi uzdzīt augšā nekā zāli nomest leja. Viņa gan mēģināja govi pierunāt, gan grūda un stūma un beidzot laimīgi uzdabūja augša. Apmeta govij cilpu ap kaklu, ielaida virvi skurstenī un apsēja galu sev ap roku.

Līgavainis nebija vel necik tālu atgājis, kad atskatoties redzēja — govs nogāzusies, iekārusies virve un ievilkusi saimnieci skursteni. Govs cilpā nožņaudzās, bet saimniece iestrēga skursteni un notriepās ar sodrējiem melna kā velns.

Tātad viena stulbene jau bija satiktai

Līgavainis gāja tālāk, kamēr pievakare nonāca pie kroga un nodomāja pārgulēt tur pa nakti. Krogā bija apmetušies daudz ceļotāju, un atsevišķu istabu dabūt nevarēja. Viņam ierādīja divvietīgu istabu, bet istabas biedrs bija patīkams cilvēk», un abi ātri iedraudzējas. Otra rītā līgavainis redz: istabas biedrs uzkabina bikses uz kumodes rokturiem, atskrienas hop! — un lec tanīs iekšā. Aizlec garām, atskrienas, lec vēlreiz, bet atkal garam. Līgavainis skatas un brīnās. Beidzot lēcējs met mieru un sāk slaucīt sviedrus liela lakatā.

— Vai tā nav skaidra nelaime ar tam biksēm? — viņš saka. — Un kas gan izgudrojis tik neparcīgu apģērba gabalu? Katru rītu mocos stundām ilgi, kamēr notrāpu īsto reizi un ietieku iekšā! Nevienā darbā tik daudz sviedru neesmu lējis ka ģērbjoties. Kā jūs tiekat galā ar savam biksēm?

Līgavainis smējās vai līdz asaram un tad paradīja viņam, kā bikses velkamas kājās. Tas ilgi pateicas un apgalvoja, ka pats neparko nebūtu uz tādam domam nācis.

Tātad otrais muļķis arī bija sastapts!

Līgavainis gāja tālāk. Ap vakaru nonāca kada ciemā un ieraudzīja, ka pie dīķa vesels bars ļaužu gramstās pa ūdeni — cits ar dakšām, cits ar grābekli, cits ar kāsi. Viņš apvaicājās, kas noticis.

— Briesmīga nelaimei — viņam atbildēja. — Mēness ievēlās dīķī! Zvejojam, zvejojam, bet nekādi nevaram izzvejot ārā!

Līgavainis iesmējās un sacīja, lai šie velti nepūloties un paskatoties uz debesīm — dīķī esot tikai mēness atspīdums. Taču mēness meklētāji par to pat dzirdēt negribēja un taisījās viņu piekaut par muldēšanu, tā ka vajadzēja ņemt kājas pār pleciem.

Nu viņš zināja, ka pasaulē muļķu pietiek un daudzi vēl stulbāki par viņa līgavu un tās vecākiem. Tāpēc viņš atgriezās mājās un apprecēja fermera meitu. Un, ja viņi nedzīvo laimīgi, tad tā nav mūsu vaina.

Karaļa noslēpums

Reiz dzīvoja kāds karalis, kuram bija ēzeļa ausis. Protams, tas nebija nekas tāds, ar ko varētu lepoties, tāpēc viņš lika uztaisīt sev lielu kroni, lai ausis noslēptu. Taču bija viens vīrs, kuram viņš tās nevarēja noslēpt, un tas bija bārddzinis, kas apgrieza viņam matus un dzina bārdu. Karalis lika bārddzinim nozvērēties, ka neizpaudīs šo noslēpumu nevienai dzīvai dvēselei.

— Ja tu kādam par to bildīsi kaut pušplēstu vārdu, es likšu tevi sodīt ar nāvi, — karalis piedraudēja.

Glabāt noslēpumu ir grūti, turklāt vēl tādu, par kura izpaušanu draud nāves sods. Nabaga bārddzinis dzīvoja vienās bailēs un raizēs. Ar katru dienu viņš jutās aizvien sliktāk un beidzot pat nevarēja piecelties no gultas. Vajadzēja sūtīt pēc ārsta, lai tas izraksta kādas zāles. Ārsts bija gudrs un pieredzējis vīrs. Pārbaudījis un iztaujājis slimo, viņš sacīja:

— Labo cilvēk, tu esi pilnīgi vesels, un nekādas zāles tev nav vajadzīgas. Bet tavu sirdi nospiež kāds noslēpums, pamēģini tikt no tā vaļā, un tu būsi atkal spirgts un mundrs kā līdz šim.

— Ak vai, — slimais atbildēja, — tas tiesa, man ir kāds noslēpums, bet to es nevaru nevienam atklāt, jo tad man draud nāve.

— Uztici to zemei, — ārsts ieteica, — tikai neturi ilgāk sevī. jo tad tas tevi patiešām iedzīs nāvē.

Nu bārddzinis piecēlās no gultas un atstāja pili. Viņš aizgāja uz lielu tīreli jūdzēm tālu no pils, piespieda muti pie zemes un čukstēja:

— Mūsu karalim ir ēzeļa ausis.

Līdzko viņš bija dalījies savā noslēpumā kaut tikai ar zemi, viņam tūliņ kļuva vieglāk, un viņš atgriezās pilī pilnīgi izdziedēts. Bet tanī vietā, kur viņš bija pateicis noslēpumu zemei, izauga vairākas skaistas, slaidas un taisnas niedres.

Pēc dažām dienām tai vietai garām gāja muzikanti. Viņi bija ceļā uz karaļa pili, kur vajadzēja notikt lieliem svētkiem. Ieraudzījuši skaistās niedres, viņi apstājās, un viens no viņiem sacīja:

— No tām iznāks labas stabules. Mēs jauki uzspēlēsim karalim viņa svētkos.

Un viņi nogrieza niedres un iztaisīja no tām stabules.

Tovakar, kad visi pilī bija jau ēduši un dzēruši pie bagātīgi klātiem galdiem, karalis sauca pēc muzikantiem.

— Lai stabulnieki spēlē, — viņš pavēlēja, — mums gribas paklausīties jauku mūziku.

Stabulnieki panācās uz priekšu un lepni cēla jaunās, skaistās stabules pie lūpām. Bet — ak šausmas! Līdzko viņi iepūta stabulēs, tās sāka saukt:

— Mūsu karalim ir ēzeļa ausis! Mūsu karalim ir ēzeļa ausis!

Stabulnieki pārbijušies nolaida stabules un blenza karalī. Tam acis zvēroja dusmās. Noslēpums, kuru viņš bija pūlējies tik stingri glabāt, nu bija atklāts un zināms visai pasaulei. Viņš brēca pērkonīgā balsī:

— Lai visus stabulniekus tūliņ soda ar nāvi!

Sardze metās stabulniekiem klāt, bet viens stabulnieks bija drošsirdīgs vīrs un nokrita ceļos pie karaļa troņa, pirms vēl sardze paguva viņu satvert.

— kungs un karali, — viņš teica, — tā nav mūsu vaina. stabules ir apburtas. Pamēģiniet pats kaut ko uzspēlēt.

Viņš pasniedza karalim stabuli.

Karalis bija taisnīgs vīrs, tikai ātras dabas un pārmērīgi nobažījies par sava noslēpuma saglabāšanu. Viņš paņēma piedāvāto stabuli im pielika pie lūpām. Spaidīdams taustiņus, viņš mēģināja izdabūt no stabules kādu melodiju, kas viņam patika.

— Mūsu karalim ir ēzeļa ausis! — dziedāja stabule. — Mūsu karalim ir ēzeļa ausis!

Karalis lēni nolaida stabuli un pavēlēja atbrīvot stabulniekus. Viņš pats brīnījās, ka jūtas atvieglots, kad tik ilgi glabātais noslēpums vairs nepieder viņam vien. Un vēl viņš brīnījās par to, ka neviens ir nedomā par viņu smieties. Un, kad bārddzinis atzinās, ka uzticējis noslēpumu zemei un, acīm redzot tai vietā izaugušas niedres, no kurām taisītas stabules, viņš pat spēja pasmieties pats par sevi.

No šī notikuma cēlusies paruna: «Tas jau izstabulēts visai pasaulei.» — un tas nozīmē, ka iedomātais noslēpums droši vien sen jau nekāds noslēpums vairs nav.

Robins Djū.

Reiz dzīvoja kāds ļoti slavens burvis, kuru sauca par Robinu Djū, tas ir, Robinu Melno, jo viņš patiešām bija ļoti tumšiem matiem un melnīksnēju seju. Viscaur Velsā daudzināja viņa spējas, un daudz tika stāstīsts par viņā gudrību un burvestībām. Kādu dienu ciemā, kur Robins dzīvoja, ieradās svešinieks, kurš apšaubīja burvja spējas.

— Es nemaz neticu, ka viņš vispār ir burvis, — svešinieks sacīja ciema ļaudīm.

— Nu, tad pārbaudi viņu, kā vien tev patīk, — tie ieteica.

Tad svešinieks noķēra sarkankrūtīti, pabāza zem poda un sūtīja pēc burvja.

— Stāsta, ka tev piemītot liels burvestības spēks, — svešais uzrunāja Robinu.

— Tā jau ir, — tas atbildēja.

— Nu, ja tu esi tik gudrs, tad pasaki, kas atrodas zem šā poda.

Lai gan Robiņa Djū gudrība bija dziļa kā okeāns, tomēr bija tādi brīži, kad viņš nevarēja atrast pareizo atbildi, un šis bija viens no tiem. Viņš nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kuri izliekas kaut ko zinām, ja tā nav; tāpēc, pat nepaskatījies uz podu, viņš atzinās, ka paspēlējis.

— Šoreiz putniņš ir iekritis, — viņš noteica.

— Pilnīgi pareizi! — izsaucās svešinieks, paceldams podu uz augšu un izlaizdams sarkankrūtīti ārā.

Robins nesacīja ne vārda, tikai pasmaidīja un klusībā nosprieda, ka šī viņam bijusi laimīga diena.

Svešinieks aizgāja godbijības un apbrīnošanas pilns. Nākamajā ciemā viņš dabūja dzirdēt, ka bagāta lēdija pazaudējusi vērtīgu gredzenu, un ieteica viņai sūtīt pēc burvja.

— Ja jums kāds var līdzēt, tad tikai viņš, — svešinieks iegalvoja.

Lēdija aizsūtīja pēc Robiņa un raudādama izstāstīja, kas noticis.

— Es visur izmeklējos gredzenu, — viņa sacīja, — un nevaru atrast, kaut gan skaidri zinu, ka vakar tas bija manā dārglietu šķirstiņā. Gredzenu man dāvāja mans vīrs un, ja viņš atgriezīsies no ciemošanās pie draugiem un atklās, ka esmu to pazaudējusi, tad nekad man to nepiedos.

— Neraizējieties, cienītā, — Robins Djū viņu mierināja, — esiet mierīga, es gredzenu atradīšu. Ejiet un atgulieties uz kādu laiciņu, tikmēr es apskatīšos pa māju.

Robiņa Djū gudrība dažreiz palīdzēja viņam noteikt ļaužu domas, tikai uzmetot acis viņu sejām, un, kad viņš aprunājās ar saimi, tad ievēroja, ka viena kalpone sarka un lauzīja pirkstus, kad Robins ar viņu runāja. Atlaidis pārējos, viņš lika meitenei uz mirkli palikt. Viņa neizskatījās ļaunas dabas, tikai ļoti nelaimīga, un Robins viņu laipni uzrunāja:

— Kāpēc tu nozagi saimnieces gredzenu?

Meitene sāka šņukstēt.

— Es nemaz nedomāju to darīt, ser, — viņa iesaucās, — bet saimniece bija to pametusi uz guļamistabas galda, un es to paķēru, pat neapzinādamās, ko daru. Man nav tēva, un mātei ļoti grūti uzturēt manus mazos brālīšus un māsiņas. Es laikam domāju, ka pārdošu gredzenu un nopirkšu mazajiem uzturu un drēbes. Tas bija slikti darīts; es patiešam esmu godīga meitene, un man ļoti žēl, ka tā izdarīju. Bet es nezinu, kā atlikt gredzenu atpakaļ tā, lai mani nepieķertu, jo to kaunu es nepārdzīvošu, kas tad nāks pār mani un manu ģimeni.

— Es palīdzēšu ir tev, ir tavai saimniecei, — Robins sacīja. — Tu nožēlo savu pārkāpumu; labi, nerunāsim vairs par to. Dod man gredzenu, un es padomāšu, kā to atlikt atpakaļ, lai aizdomas nekristu ne uz vienu no jums.

Pateicīgā meitene iedeva Robiņam gredzenu un ķērās pie sava darba daudz laimīgāka.

Robins iegāja virtuvē un lūdza virējai, kura cepa maizi, iedot gabaliņu mīklas. Viņš iespieda gredzenu mīklā un izgāja dārzā, kur spilgtkrāsaini pāvi lepni kāpelēja pa terasēm. Robins nosvieda mīklas piku un ievēroja, kurš pāvs aprija to.

Tad viņš sūtīja sulaini, lai palūdz namamāti iznākt dārzā. Kad viņa iznāca, Robins bez aplinkiem sacīja:

— Es tagad zinu, kur ir jūsu gredzens, cienītā.

— Kur, kur? — tā satraukta iesaucās.

— Lieciet nokaut to pāvu, un putnā atradīsies gredzens.

Tā izdarīja un, protams, gredzenu atrada. Robina Djū burvja slava auga augumā, un tikai viņš un kalpone zināja, ka tā nebija nekāda burvestība, ar kuras palīdzību gredzenu atdabūja.

Ir vēl viens stāsts par Robinu un pazaudētu gredzenu. Šoreiz tas bija kāds džentlmenis, kas pazaudēja gredzenu un, dzirdēdams par Robiņa agrākajiem panākumiem, sūtīja pēc slavenā burvja.

— Vai negribat pielietot savas burvestības, lai atrastu manu gredzenu? — viņš jautāja.

— Es pielietošu savu gudrību, — Robins atbildēja un lika, lai atnes dzīvu gaili un katlu, kas nesen bijis uz uguns. Viņš apgrieza katlu otrādi un pabāza gaili zem tā.

— Tagad sasauciet visu saimi, — viņš teica džentlmenim.

Saimi sasauca, un Robins vērīgi ielūkojās viņu sejās, bet šoreiz vainīgo personu nevarēja pēc sejas noteikt.

Robins aizlaida logiem priekšā smagos samta aizkarus, lai saule nespīdētu istabā.

— Tagad, — viņš sacīja, — es vēlos, lai ikviens no saimes ļaudīm nāk gar galdu un piespiež uz mirkli īkšķi pie katla. Līdzko zaglis piespiedis pirkstu pie katla, gailis dziedās.

Klusēdami saimes ļaudis cits pēc cita nogāja gar galdu, bet gailis nedziedāja.

Robins klusēdams atvilka aizkarus, un saules gaisma apspīdēja saimes satrauktās sejas. Džentlmenis pārtrauca klusumu:

— Gailis nedziedāja, tātad zagļa starp viņiem nav!

— Es gan domāju, ka ir, — Robins sacīja un lika visiem parādīt īkšķus. Tikai vienam īkšķim nebija katla dibena atstātās melnās zīmes. Robins norādīja uz īkšķa īpašnieku un sauca:

— Te ir zaglis! Vienīgais, kurš nepielika īkšķi pie katla, jo tad gailis dziedātu un atklātu patiesību. Pārējiem nebija ko slēpt.

Kankarīte

Lielā pilī pašā jūras krastā reiz mājoja ļoti bagāts lords, kam starp dzīvajiem nebija ne sievas, nedz bērnu, tikai viena mazmeitiņa, kuras seju viņš savā mūžā nekad nebija redzējis. Viņš nīda meitenīti no visas sirds, jo, tai piedzimstot, nomira viņa vienīgā karsti mīļotā meita. Kad vecā aukle atnesa mazuli, viņš zvērēja, ka nekad nepaskatīšoties uz bērnu, vienalga, vai tas būtu dzīvs vai miris. Un, tā kā viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri.tur doto solījumu, lai cik aplams tas būtu, tad viņš novērsās, apsēdās pie loga un lūkojās ārā uz jūru, liedams rūgtas asaras. Viņa baltie mati un bārda nokārās pār pleciem, apvijās ap krēsla kājām un ieauga grīdas dēļu spraugās, bet asaras, krizdamas uz palodzes, izgrauza eju akmenī un plūda kā strautiņš uz jūru.

Tikmēr mazmeita auga, neviena neaprūpēta un neapkopta, vienīgi vecā aukle šad tad pasniedza viņai bļodiņu ar ēdiena atliekām, kad virēja neredzēja, vai sameklēja lupatu maisā noplīsušus brunčus. Pils saime saukāja meiteni par Kankarīti, ņirgājās un rādīja ar pirkstiem uz meitenes basajām kājām un kailajiem pleciem, līdz beidzot viņa raudādama metās bēgt un noslēpās krūmos.

Tā viņa auga, iztikdama ar mazumu uzturam un apģērbam, un vadīja savas dienas tīrumos un pļavās. Tur viņas rotaļu biedrs bija zosu gans, kurš prata tik jautri spēlēt savu stabulīti, ka meitene aizmirsa visas raizes un dejoja kopā ar skaļo zosu baru.

Kādu dienu paklīda ziņa, ka cauri valstij braukšot karalis un tuvākajā pilsētā būšot lieli svētki, kuros jāierodas visiem šās zemes lordiem un lēdijām, jo princim, karaļa vienīgajam dēlam, pienācis laiks izraudzīties sievu.

Karaļa rīkojumu atsūtīja arī uz pili pie jūras, un kalpi uznesa to vecajam lordam, kurš joprojām sēdēja pie loga, ietinies garajos, baltajos matos, un viņa asaras strautiņā tecēja projām uz jūru.

Karaļa rīkojumam jāklausa. Lords izslaucīja acis un pavēlēja atnest šķēres, lai atbrīvotos, jo mati bija viņu sasaistījuši kā cietumnieku, un viņš nevarēja ne pakustēties. Pēc tam viņš lika padot greznas, ar dārgakmeņiem rotātas drēbes, apseglot baltu zirgu un uzlikt tam zelta seglus, lai varētu jāt karalim pretī.

Arī Kankarīte bija padzirdējusi par lielajiem notikumiem pilsētā un sēdēja raudādama pie virtuves durvīm. Viņai tik ļoti gribējās tikt uz pilsētu un noskatīties svinības. Vecā aukle, redzēdama meiteni raudam, saņēma drosmi, iegāja pie pils kunga un lūdza, lai viņš paņem mazmeitu līdzi uz pilsētu.

Viņš tikai sarauca pieri un pavēlēja auklei klusēt, kamēr kalpi smējās un sacīja:

— Kankarītei pietiek ar zosu ganu, nekam citam viņa neder.

Vecā aukle otro un trešo reizi lūdza pils kungu ņemt mazmeitu līdzi, bet par atbildi saņēma tikai niknus skatienus un skarbus vārdus. Beidzot kalpi ņirgādamies dzīšus izdzina vecīti no istabas.

Raudādama par savu neveiksmi, vecā aukle gāja meklēt Kankarīti, bet pavārs bija meiteni aizdzinis no virtuves durvīm. Viņa bija aizskrējusi pie sava drauga — zosu gana izsūdzēt bēdas.

Zosu gans, noklausījies viņas stāstu, teica, lai viņa nenokarot galvu. Viņi taču varot iet abi kājām uz pilsētu un noskatīties visus tos jaukumus. Kad Kankarīte bēdīgi palūkojās uz savām basajām kājām un skrandām, gans uzstabulēja tik jautru melodiju, ka meitene aizmirsa asaras. Viņa nepaguva ne attapties, kad zosu gans bija paņēmis viņu pie rokas, un viņi abi kopā ar zosīm dejodami devās pa ceju uz pilsētu.

Gājēji nebija necik tālu tikuši, kad viņus panāca glīts, krāšņi ģērbies jauneklis. Viņš apturēja zirgu un vaicāja ceļu uz pilsētu. Tā kā abi uzrunātie arī gāja uz turieni, jauneklis nokāpa no zirga un soļoja kopā ar viņiem.

Zosu gans izvilka stabuli un uzspēlēja klusu, maigu melodiju. Jauneklis tikām lūkojās uz Kankarītes piemīlīgo seju, kamēr iemīlējās meitenē no visas sirds un bildināja viņu. Bet Kankarīte tikai smējās un kratīja zeltaino galviņu.

— Jūs piedzīvotu lielu kaunu, ja apprecētu zosu meiteni, — viņa atbildēja. — Bildiniet kādu no lepnajām lēdijām, kuras sastapsiet šovakar ballē, un nezobojieties par nabaga Kankarīti.

Jo stingrāk viņa svešo noraidīja, jo saldāk skanēja stabule un jo karstāk jauneklis iemīlējās. Beidzot, gribēdams pierādīt, ka viņš runājis nopietni, viņš lūdza Kankarīti ierasties šonakt pulksten divpadsmitos karaļa ballē tā, kā viņa te stāv — noplīsušos svārkos un basām kājām. Viņš solījās visu augsto viesu un karaļa klātbūtnē dejot ar meiteni un nosaukt par savu mīļoto līgavu. Tad viņš rikšos aizjāja uz pilsētu.

Kad iestājās nakts un pulkstenis nosita divpadsmito stundu, spoži apgaismotajā zālē ienāca Kankarīte ar zosu ganu un visu skaļo zosu baru. Lēdijas pārsteigtas sačukstējās, lordi smējās, un karalis zāles viņā galā izbrīnījies lūkojās nācējos.

Līdzko nācēji pienāca pie karaļa, jauneklis, kas sēdēja blakus karalim, piecēlās. Tas bija princis, viņš satvēra Kankarītes roku, noskūpstīja meiteni un sacīja karalim:

— Tēv, es esmu izraudzījies sev līgavu. Tā ir visburvīgākā meitene visā mūsu zemē!

Zosu gans tikmēr bija pielicis stabuli pie lūpām un sāka klusu spēlēt. Stabule skanēja kā tāla putnu vīterošana mežā, un, viņam spēlējot, Kankarītes skrandas pārvērtās ar dzirkstošiem dārgakmeņiem apšūtā tērpā, zelta kronis sedza viņas mirdzošos matus un zosu bara vietā stāvēja balti ģērbti zēni, nesdami Kankarītes tērpa garo velci. Un, kad karalis piecēlās, lai apsveiktu Kankarīti kā savu vedeklu, taures skaļi skanēja jaunajai princesei par godu, un ļaudis uz ielām teica cits citam:

— Ahā, nu princis ir izraudzījies par sievu šīs zemes skaistāko meiteni!

Zosu gans, visiem par brīnumu, nekur nebija atrodams, un neviens nezina, kas ar viņu noticis. Bet vecais lords atgriezās pilī pie jūras, jo bija zvērējis nekad neielūkoties savas mazmeitas sejā, un savu solījumu viņš vienmēr turēja, lai cik aplams tas būtu.

Kazu gana dēli

Kādreiz dzīvoja kazu gans Gorla ar sievu, zeltmati meitu un trim dēliem: lepno Melno Ārdenu, spēkavīru Rudo Rījesu un lādzīgo Palso Komhenu. Viņi mājoja mazā būdiņā liela kalna galā.

Kādreiz Gorlas meita ganīja kazlēnus kalna pakājē. Pēkšņi nolaidās bieza migla, un, kad tā izklīda, no meitas nebija vairs ne miņas. Nu būdiņā bija lielas bēdas, un, kad pagāja gads un viena diena un māsa nebija atgriezusies, Melnais Ārdens sacīja:

— Es gribu pamest tēva mājas un neapstāšos ne dienu, ne nakti, kamēr nebūšu atradis savu māsu.

Viņa tēvs, kazu gans Gorla, mierīgi noteica:

— Es tevi negribu aizturēt, mans dēls. Tikai labāk būtu bijis, ja tu būtu prasījis man atļauju pamest mājas.

Lepnais Ardens tikai paraustīja plecus. Tad piecēlās māte un izcepa lielu rausi un mazu rausi.

— Saki, mans dēls, ko tu gribi ņemt līdzi ceļā, — viņa jautāja, — lielo rausi ar manām dusmām, jo tu netiki lūdzis atļauju pamest mājas, vai mazo rausi ar manu svētību?

— Lielo rausi, — Ardens atbildēja, — lai mazais un tava svētība paliek tiem, kuriem tā vajadzīga.

Viņš ielika lielo rausi somā un devās meklēt māsu. Viņš skrēja caur lāmām tā, ka ūdens šļakatas sitās augšup, skrēja uzkalnos tā, ka putekļi vērpās nopaka|, un ātrāk nemeta mieru, kamēr nebija sasniedzis biezu mežu. Tur viņš atsēdās uz plakana akmens un sāka ēst rausi, bet pēkšņi no biezokņa izlidoja melns krauklis un attupās uz klints viņam virs galvas.

— O, Gorlas dēls! — krauklis lūdzās. — Ganāmpulka saimnieka dēls, dod man kaut mazu kumosiņu!

— Ne druskas tu nedabūsi, neglītais bolaci, — Ardens atbildēja. — Te jau tikko pietiek man pašam.

Paēdis un uzkrājis spēkus, viņš gāja tālāk cauri mežam, kamēr iznāca klajumā, bet tad arī iestājās nakts. Tumsā viņš pamanīja tālumā uguntiņu. Tā mirdzēja būdas lodziņā, un, kad Ārdens pienāca pie būdas, durvis atvēra vecs, uzkumpis vīrs ar grumbainu seju.

— Nav jau pirmā reize, kad pie manis ierodas ceļinieki, — Vecais vīrs sacīja, apsveikdams Ārdenu. Un, kad viņš bija pamielojis Ārdenu ar vakariņām, tad apvaicājās, vai tas negribot palikt pie viņa par ganu un ganīt viņa trīs govis. Ardens gan sacīja, ka gājis meklēt māsu, bet kādu laiciņu varot palikt šeit, ja viņam labi samaksāšot. Vecais vīrs solījās viņu labi atalgot, un Ārdens apņēmās palikt.

No rīta Vecais vīrs sacīja:

— Tev nevajag govis dzīt, ej tikai viņām līdzi, viņas pašas uzmeklēs labas ganības. Vienīgi apsoli man, ka neatkāpsies no viņām ne soli, lai notiktu kas notikdams.

Ārdens nodomāja, ka govju ganīšana nesagādās nekādas grūtības, un nosolījās izpildīt prasību. Viņš viegliem soļiem sekoja govīm, kuras pārgāja pāri divām kalnu grēdām un apstājās zaļā ielejā. Te Ārdens pēkšņi ieraudzīja zelta gaili un sudraba vistu. Gaiļa aste tik spoži laistījās saulē kā tīrākais zelts un vistas krūts vizēja sudrabā, ka Ārdens nenocietās un mēģināja putnus noķert. Viņš jau noskrēja līdz ielejas galam un teju pat notvēra gaili aiz astes, te abi putni pazuda, kā nebijuši.

Ardens noskaities atgriezās pie govīm, bet te parādījās divi sprunguļi — viens zelta, otrs sudraba — un sāka lēkāt viņam priekšā. Ārdens metās atkal tiem pakaļ. Arī tos viņš nenoķēra, bet, kad atnāca pie govīm, tad ieraudzīja jaunu brīnumu: visa piekalne bija brīnumainu augļu koku pilna, zari līka zem nobriedušo augļu svara, un Ardens nu ēda, cik jaudāja. Kad viņš bija pieēdies, govis lēni pagriezās un devās uz māju pusi.

— Es tagad slaukšu govis, — Vecais vīrs sacīja, — gribu redzēt, vai esi tās labi ganījis.

Viņš sāka slaukt govis, bet piens bija zilgans un plāns. Vecais vīrs noprata, ka Ardens solījumu nav pildījis.

— Krāpnieks! — Vecais vīrs iesaucas. — Saņem savu algu! Viņš lēni pacēla roku, un Ardens pārvērtās par akmens stabu

Pēc gada un vienas dienas meklēt māsu un pazudušo brāli devās otrs dēls spēkavīrs Rījess. Arī viņš neprasīja tēvam atļaujas, paņēma mātes izcepto lielāko rausi, un ar viņu notika pilnīgi tas pats, kas ar viņa brāli Ārdenu. Vecā vīra būdiņas priekšā tagad stāvēja divi akmens stabi.

Kad atkal pagāja gads un viena diena, Gorlas jaunākais dēls Palsais Komhens piecēlās un teica tēvam:

— Nu jau pagājuši trīs gadi un trīs dienas, kopš pazudusi mana māsa, un, kaut ari mani brāļi devušies viņu meklēt, mēs neesam saņēmuši no viņiem nekādas ziņas. Atļauj man, tēv, doties savukārt viņus meklēt un dalīties viņu liktenī.

— Saņem manu atļauju un manu svētību, dēls, — tēvs atbildēja.

Tad māte sacīja:

— Vai lai tev dodu ceļā lielo rausi bez manas svētības vai mazo ar laba vēlējumiem no visas sirds?

— Ja es arī mantotu visu pasauli, — dēls atbildēja, — bez taviem laba vēlējumiem, māt, tā būs tukša un nabaga.

Tad vecāki vēlēja viņam līdzenu ceļu zem kājām un viņš gāja, kamēr sasniedza lielo mežu. Te viņš apsēdās un gribēja iestiprināties ar mātes doto mazo rausīti. Pēkšņi viņš ieraudzīja kraukli klints galā, kurš žēli lūdzās:

— Dod man kaut mazu kumosiņu, Gorlas dēls!

— Dabūsi, dabūsi, nabadziņ, — atsaucās labsirdīgais Kom- bens, — tu jau liecies vēl vairāk izsalcis nekā es. Mums abiem pietiks, jo šim rausim nāk līdzi mātes labie novēlējumi.

Viņš pārlauza rausi uz pusēm, krauklis paķēra savu pusi knābī un aizlidoja. Kad Komhens bija paēdis un atpūties, viņš gāja tālāk, kamēr nonāca pie Vecā vira būdas. Vecais viņu iaipni uzņēma, pamieloja, izguldīja un otrā rītā apvaicājās, vai Kombens nepaliktu pie viņa par ganu.

— Es esmu apņēmies uzmeklēt savu mīļoto māsu un dārgos brāļus, — Komhens atbildēja, — bet par tavu labo sirdi gribu palikt kādu laiku pie tevis un ganīt tavas govis. Redzu, ka tu esi vecs un vārgs, tev grūti kāpelēt pa kalniem.

Otrā rītā viņš devās ganībās kopā ar govīm, nosolījies Vecajam vīram nedzīt tās, bet sekot pa pēdām un neatkāpties no tām ne soli. Zaļajā ielejā viņš redzēja zelta gaili un sudraba vistu, zelta un sudraba sprunguliņus, kokus ar smaržīgiem augļiem, tomēr turēja Vecajam vīram doto vārdu un neatkāpās ne soli no ganāmpulka.

Pēkšņi visu apkārtni aizvilka dūmi un sāka ost pēc sviluma. Komhens ieraudzīja, ka govis tuvojas plašam kūdrājam, kurš sācis degt. Draudīgas liesmas plandījās kā viļņu kores vētras laikā, bet Komhens neatkāpās no govīm. Kad viņi izgāja cauri kūdrājam, Komhens redzēja, ka tiklab govis, kā arī viņš palikuši neskarti.

Necik ilgi, te kļuva dzirdama ūdens šalkoņa. Govis nonāca pie pārplūdušas upes, kuras dzeltenie ūdeņi krākdami vēlās uz priekšu. Govis brida upē, un, kaut arī ganam zobi klabēja no bailēm, viņš tām uzticīgi sekoja. Visi sveiki sasniedza otru krastu.

Mājās govis devās pa citu ceļu.

— Tagad es slaukšu savas gotiņas, — Vecais vīrs sacīja, — un redzēšu, vai esi viņas labi pieganījis.

Viņš izslauca tās, un piens bija biezs un trekns.

— Tu esi labs gans, — Vecais vīrs viņu uzteica. — Ja tu nebūtu turējis doto vārdu, ar tevi būtu noticis tas pats, kas ar taviem krāpniekiem brāļiem.

Un viņš parādīja Komhenam abus akmens stabus.

Komhens noprata, ka Vecais vīrs ir burvis un laikam nolaupījis arī viņa zeltmataino māsu. Sirds viņam sāpēja par brāļu likteni, un, kad vecais jautāja, kādu algu viņš sev prasot, Komhens atbildēja:

— Atdod man atpakaļ manus dārgos brāļus sveikus un veselus un, ja iespējams, arī manu mīļoto māsu.

Vecais vīrs savilka pieri grumbās. Varēja redzēt, ka Komhena lūgums viņam nebija pa prātam.

— Tu daudz prasi no manis, jaunekli, — viņš sacīja. — Taču es izpildīšu tavu lūgumu, bet vispirms tev jāpadara trīs darbi.

— Nosauc tos!

— Nu, tad klausies! Tur no tā augstā kalna atved man vieglkāji stirnu. Viņai ir plankumaina ādiņa, tievas kājiņas, stalti radziņi. Tas ir pirmais darbs. Tad no lielā ezera, kas ir ielejā pa labi, atnes man zaļu pīli ar dzeltenu kaklu. Tas ir tavs otrais darbs. Un no dziļā atvara kalnu strautā atnes man foreli ar baltu vēderiņu, sarkanām spurām un sudraba asti. Tas ir trešais un pēdējais darbs.

Un tad Komhens uzkāpa augstajā kalnā, lai sāktu pirmo darbu. Uz klints viņš ieraudzīja vieglkāji stirnu un metās tai pakaļ. Taču, lai gan viņš skrēja tik ātri, ka viņa kājas nemetās pie zemes, stirnu panākt viņš nevarēja. Līdzko viņš uzskrēja vienā paugurā, stirna jau bija piecus paugurus tālāk.

— Ak, bijušas nu man kurta žiglās kājas! — Komhens izsaucās.

Viņš nepaspēja izteikt šos vārdus, kad pie viņa kājām jau sēdēja kurts.

— Melnais krauklis lika man noķert vieglkāji stirnu un atdot tev, — kurts sacīja, — jo tu esi dalījies maizē ar viņu.

Kurts aizšāvās un pēc mirkļa jau nolika Komhenam pie kājām plankumaino stirnu. Komhens uzlika stirnu uz pleca un gāja uz lielo ezeru, kur mājoja zaļā pīle ar dzelteno kaklu. Taču pīle lidoja augsti virs viņa galvas. Komhens saprata, ka nespēs pīli noķert, un izsaucās:

— Ak, bijuši nu man putna stiprie spārni un skadrās acis!

Pēkšņi viņam blakus atradās melnais krauklis.

— Es noķeršu tev zaļo pīli, Komhen, — viņš sacīja, — jo tu. par mani iežēlojies.

Pēc mirkļa zaļā pīle jau gulēja Komhenam pie kājām. Viņš ar stirnu uz pleca un pīli rokā devās meklēt atvaru kalnu strautā, kur mita forele ar balto vēderiņu, sarkanajām spurām un sudraba asti. Taču viltīgā forele gulēja atvarā zem plakana akmens, un Komhens netika viņai klāt.

— Ak, pratis jel es nirt kā ūdrs! — Komhens izsaucās.

Tai pašā mirklī viņam blakus gadījās brūns ūdrs ar spožu spalvu un sacīja:

— Melnais krauklis lika man noķert tev foreli ar baltu vēderiņu, sarkanām spurām un sudraba asti, jo tu esot apžēlojies par viņu, kad viņš bijis izsalcis.

Ūdrs ienira atvarā un pēc mirkļa nolika Komhenam pie kājām foreli. Nu Komhens līksmi devās pie Vecā vīra ar vieglkāji stirnu pār plecu, za|o pili un foreli ar sudraba asti rokā.

— Es paveicu visus trīs darbus, ko tu man uzdevi, — Komhens sacīja. — Atdod nu man dzīvus manus dārgos brāļus un mīļoto masu.

Un tūliņ Melnais Ardens un Rudais Rījess atdzīvojās, un asinis atkal ritēja pa viņu dzīslām. Viņi karsti apkampa Komhenu un nekad vairs savā mūžā neizturējās lepni un uzpūtīgi. Bet vēl vairāk līksmojās visi brāļi, kad ieraudzīja, ka arī viņu zeltmatamā māsa stāv turpat līdzās sveika un vesela.

Viņi tūliņ devās ceļā uz tēva mājām, bet Vecais vīrs, stāvēdams uz sliekšņa, sauca nopakaļ:

— Dzīvo laimīgs, Komhen, un lai mana svētība tevi pavada!

Un todien mazajā būdiņā kalna galā valdīja prieks un līksmība.

Grāfa mara meita

Kādā skaistā vasaras dienā grāfa Mara meita lēkādama un dejodama izskrēja pils dārzā. Tur viņa rotaļājās un draiskojās, bet laiku pa laikam apstājās un ieklausījās putnu dziesmās. Pēc kāda brītiņa viņa apsēdās zaļa ozola ēnā, palūkojās augšup un ieraudzīja augstu ozola zarā jautru balodīti.

Viņa paskatījās uz to un sacīja:

— Balodīt, dūkulīt, nāc lejā pie manis, dārgais! Es tevi aiznesīšu uz mājām, ielikšu zelta krātiņā, kopšu un lološu vairāk par visu pasaulē.

Līdzko viņa bija izteikusi šos vārdus, balodis nolidoja no zara, uzmetās viņai uz pleca un glaudās pie kakla, kamēr viņa glāstīja putniņa spalvas. Tad viņa aiznesa to uz savu istabu.

Diena bija pagājusi, pienāca vakars, grāfa Mara meita jau sāka domāt, ka laiks iet gulēt, te pagriezusies ieraudzīja sev blakus skaistu jaunekli. Viņa bija pārsteigta, jo durvis sen jau bija aizslēgusi. Taču, drosmīga meitene būdama, viņa jautāja:

— Ko tu šeit dari, jaunekli, kāpēc tu nāc un biedē mani? Durvis es jau sen aizslēdzu; kā tu tiki iekšā?

— Klusāk, klusāk! — jauneklis čukstēja: — Es esmu tas pats balodītis dūkulītis, kuru tu novilināji zemē no koka.

— Bet kas tad tu īsti esi? — viņa pavisam klusu prasīja. — Kā tas gadījās, ka tu biji pārvērties par to jauko putniņu?

— Mani sauc par Florentīnu, mana māte ir karaliene un pat vēl vairāk nekā karaliene, jo viņa prot daudz burvestību, un, tā kā es nepaklausīju viņai, tad viņa pārvērta mani par balodi, bet nakti viņas burvestība zaudē spēku un es atkal kļūstu par cilvēku. Šodien es pārlaidos pār jūru, ieraudzīju tevi pirmo reizi un priecājos, ka esmu putns un varu tev tuvoties. Bet, ja tu mani nemīlēsi, es būšu nelaimīgs visu mūžu!

— Bet, ja es tevi mīlēšu, vai tu kādā jaukā dienā neaizlidosi projām un nepametīsi mani vienu? — viņa jautāja.

— Nekad, nekad, — princis atbildēja. — Topi manā sieva, un es būšu tavs uz visiem laikiem. Dienu kā putns, nakti kā princis es vienmēr būšu tavā tuvumā.

Tā viņi slepeni salaulājās un dzīvoja laimīgi pilī, un neviens nezināja, ka ik nakti balodītis dūkulītis kļuva par princi Florentīnu. Un katru gadu viņiem piedzima dēliņš, tik skaists, cik vien skaists var būt. Bet, līdzko mazulis piedzima, princis Florentīns aiznesa viņu uz muguras pāri jūrai pie savas mātes karalienes un tur atstāja.

Tā pagāja septiņi gadi, un tad uznāca lielas bēdas. Grāfs Mars gribēja izdot meitu par sievu kādam visai dižciltīgam vīram. Tēvs spieda meitu dot piekrišanu, bet viņa sacīja:

— Mīļais tēv, es negribu precēties; man pietiek laimes ar manu balodīti dūkulīti.

Tēvs briesmīgi noskaitās un svēti nosolījās:

— Zvēru pie savaš dzīvības un veselības, ka rīt pat apgriezīšu tam putnam kaklu.

Un, to teicis, viņš piecirta kāju un izgāja no meitas istabas.

— Ak vai, — teica balodis, — nu man laiks doties projām.

Viņš uzspurdza uz palodzes un aizlaidās. Viņš laidās un laidās, kamēr nonāca pie dziļas, dziļas jūras un lidoja tai pāri, kamēr parādījās mātes pils. Karaliene, viņa māte, patlaban pastaigājās gar jūras krastu un ieraudzīja skaistu balodi pārlidojam pār galvu un nolaižamies uz pils mūriem.

— Šurp, dejotāji, un sāciet jautru deju! — viņa sauca. — Dūdinieki, spēlējiet līksmi, jo ieradies mans mīļais Florentīns, kurš paliks pie manis, jo šoreiz nav atnesis jauku puisīti līdzi.

— Nē, māt, — Florentīns atbildēja, — man nevajag dejotāju un dziedātāju, jo manu dārgo sievu, manu septiņu dēlu māti, rīt izdos pie vīra, un tā būs mana bēdu diena.

— Kā lai es tev palīdzu, mans dēls? — jautāja karaliene. .— Saki man to, un es darīšu visu, kas būs manos spēkos.

— Labi, māt, tad pārvērt divdesmit četrus dejotājus un dūdiniekus par divdesmit četriem pelēkiem gārņiem, un lai mani septiņi dēli kļūst par baltiem gulbjiem, un lai es esmu vanags un viņu vadonis.

— Ak vai, mans dēls, tas nevar notikt, manas burvestības spēks tiktāl nesniedzas. Bet varbūt mana pavēlniece, Ostrijas burve, zina labāku padomu.

Un viņa aizsteidzās uz Ostrijas alu un pēc kāda laika atgriezās, skaitīdama ērmīgus vārdus un mētādama no vienas rokas otrā degošu smilgu pušķi. Pēkšņi balodis pārvērtās vanagā, un ap viņu lidoja divdesmit četri pelēki gārņi un virs viņiem septiņi gulbēni.

Bez vārda vai atvadām viņi traucās pāri dziļajai jūrai, kas bangoja un vaidēja. Viņi lidoja un lidoja, kamēr pielidoja pie grāfa Mara pils tieši tobrīd, kad kāzu gājiens posās doties uz baznīcu. Vispirms nāca bruņoti vīri, tad līgavaiņa brāļi, pēc tam grāfa Mara vasaļi un līgavainis un beidzot bāla un skaista grāfa Mara meita. Lēni, lēni viņi kustējās svinīgas mūzikas pavadībā, kamēr nonāca pie kokiem, kuros bija sasēdušies putni. Viens prinča Florentīna vārds, un visi putni pacēlās gaisā, gārņi apakšā, gulbēni virs tiem un vanags meta lokus visaugstāk. Kāzinieki vēl brīnījās par putniem, te — švīks! — gārņi jau bija viņu barā un izkliedēja bruņotos vīrus. Gulbēni apsargāja līgavu, kamēr vanags nošāvās lejup un piesēja līgavaini pie koka. Tad gārņi salidoja kopā ciešā gūzmā, gulbēni ūzguldīja māti uz viņu mugurām, un pēkšņi visi pacēlās gaisā, aiznesdami līgavu drošībā uz prinča Florentīna mājām. Patiešām, nevienas kāzu godības pasaulē nebija tā izjauktas. Ko kāzinieki varēja darīt? Viņiem atlika noskatīties, kā skaistā līgava pazūd reizē ar gārņiem, gulbēniem un vanagu, un to pašu dienu princis Tlorentīns ieveda grāfa Mara meitu savas mātes karalienes pilī, kura atbrīvoja dēlu no burvestības, un viņi dzīvoja laimīgi.

Keita riekstkodīte

Kādreiz dzīvoja karalis un karaliene, kā jau tas ir daudzās zemēs. Karalim bija meita no pirmās sievas, vārdā Anna, karalienei bija meita, vārdā Keita. Abas meitenes mīlēja viena otru kā īstas māsas, bet karaļa meita bija skaistāka par karalienes meitu, un to karaliene nevarēja ciest. Viņa lauzīja galvu katru dienu, kā padarīt pameitu neglītāku, un aizgāja apspriesties pie pils putnu kopējas, par kuru stāstīja, ka tā protot visādas burvestības. Putnu kopēja sacīja karalienei, lai atsūtot pie viņas meiteni otrā rītā, tikai lai nedodot tai ne kumosa ēst.

Otrā rītā karaliene sacīja Annai pirms brokastīm:

— Aizej, meitiņ, uz ieleju pie putnu sievas un palūdz viņai svaigi dētas olas.

Anna tūliņ gāja, bet, iedama caur virtuvi, ieraudzīja uz galda maizes garoziņu, paņēma to un ēda, kamēr nonāca ielejā.

Iegājusi putnu sievas mājiņā, Anna palūdza olas, bet sieva sacīja:

— Pacel tur tam katlam vāku un ieskaties iekšā.

Meitene izdarīja tā, bet nekas nenotika.

— Ej uz mājām un pasaki savai mātei, lai tur pieliekamā durvis aizslēgtas, — putnu sieva teica. Meitene atgriezās pilī un atstāstīja karalienei putnu sievas vārdus. Karaliene noprata, ka meitene kaut ko ēdusi, tāpēc otrā rītā uzmanīja, lai viņa nedabūtu ne kumosiņa. Taču meitenei bija jāiet gar tīrumu, kur patlaban vāca nost zirņus. Viņa laipni sveicināja zirņu vācējus, tie iebēra viņai riekšavās zirņus, un tos viņa ceļā apēda.

Kad viņa ieradās pie putnu sievas, tā atkal lika meitenei pacelt vāku un ieskatīties katlā, taču arī šoreiz nekas nenotika. Putnu sieva bija ļoti pikta un teica Annai:

— Pasaki savai mātei, ka neviens katls nevar vārīties, ja uguns nav apakšā.

Trešajā dienā pati karaliene gāja meitenei līdzi. Šoreiz, līdzko Anna pacēla katla vāku, viņai pēkšņi uz pleciem gadījās aitas galva.

Nu karaliene bija apmierināta un veda meiteni atpakaļ uz pili.

Viņas pašas meita Keita paņēma baltu audekla gabalu, aptina māsas galvu, paņēma Annu pie rokas, un abas pameta pili. Viņas gāja un gāja, kamēr nonāca pie kādas citas pils. Keita pieklauvēja pie durvīm un lūdza naktsmājas sev un slimajai māsai. Viņas ielaida iekšā, un tad noskaidrojās, ka viņas nonākušas pie kaimiņu karaļa, kuram ir divi dēli. Vecākais ir grūti slims, un neviens nevar viņu izdziedināt.

Pats dīvainākais bija tas, ka ikviens, kas bija palicis pie slimā prinča pa nakti, pazuda bez vēsts. Tāpēc karalis piedāvāja zuteni sudraba tam, kas šoreiz paliks pie viņa dēla pa nakti. Keita bija dūšīga meitene un apsolījās palikt pie prinča.

Līdz pusnaktij nekas jauns nenotika. Taču, līdzko pulkstenis nosita divpadsmit, princis piecēlās, apģērbās un nozagās pa kāpnēm lejā. Keita klusu sekoja viņam. Princis iegāja stallī, apsegloja zirgu, pasauca savu suni, uzlēca seglos, un Keita vieglītēm kā putniņš uzlēca viņam aiz muguras. Princis jāja caur biezu lazdāju, un Keita rāva nobriedušos riekstus un lika priekšautā. Viņi jāja un jāja, kamēr nonāca pie zaļa kalna. Te princis apturēja zirgu un sauca:

— Atveries, atveries, zaļais kalns, un ielaid jauno princi ar viņa zirgu un suni!

— Un viņa pavadoni, — Keita piebilda.

Tūliņ zaļais kalns atvērās un viņš iejāja tanī. Tad princis nokāpa no zirga un iegāja greznā zālē, kas laistījās vienās ugunīs. Skaistas fejas apstāja princi un aicināja viņu dejot. Keita tikmēr nemanīta noslēpās aizdurvē. Princis dejoja un dejoja, kamēr nespēja vairs un atkrita uz dīvāna. Nu fejas sastājās ap viņu un apvēdināja viņu ar košiem vēdekļiem, kamēr viņš atkal varēja celties kājās un iet dejot. Beidzot gailis nodziedāja pirmo reizi, princis satrūkās un. steidzās pie zirga. Keita atkal uzlēca zirgā princim aiz muguras, un viņi jāja uz mājām.

Kad no rīta sulaiņi ienāca atvilkt aizkarus, Keita sēdēja pie kamīna un kraukšķināja riekstus. Viņa sacīja, ka princis nakti gulējis labi, bet viņa palikšot nākamnakt pie prinča tikai tad ja viņai došot zuteni ar zeltu. To viņai apsolīja, un nākamā naktī pagāja tāpat kā pirmā. Ap pusnakti princis piecēlās un jāja uz zaļo kalnu, bet Keita sēdēja zirgā viņam aiz muguras, pa ceļam raudama riekstus un likdama priekšautā. Šoreiz viņa nepievērsa uzmanību princim, jo zināja, ka viņš neko citu nedarīs, tikai dejos. Viņa ieraudzīja kādu feju mazuli, kas rotaļājās ar zizli un noklausījās feju sarunā. Fejas runāja par to, cik vērtīgs esot šis zizlis, un viena sacīja:

— Ja ar šo zizli trīs reizes pieskartos Keitas slimajai māsai tad viņa būtu tikpat skaista, kā bijusi.

Tad nu Keita ripināja riekstus feju mazulim, kamēr tas sāka rotaļāties ar tiem un piemirsa zizli. Keita izdevīgā brīdī pievāca to un noglabāja priekšautā. Kad gailis iedziedājās pirmo reizi viņi jāja atpakaļ. Ietikusi pilī, Keita metās pie māsas, pieskārās tai trīs reizes ar zizli, un tūliņ neglītā aitas galva pazuda bez pēdām, un Anna atkal bija tikpat skaista kā agrāk.

Visi brīnījās, ka Keita nav pazudusi bez vēsts kā citas prinča kopējas, un karalim nebija nekādu iebildumu, kad Keita sacīja, ka sargāšot princi trešo nakti tikai tad, ja to došot viņai par vīru.

Trešajā naktī viņi atkal aizjāja uz zaļo kalnu un, kamēr princis dejoja, Keita paslēpās aizdurvē un skatījās, ko dara feju mazulis. Šoreiz tas rotaļājās ar kādu putniņu, un Keita dzirdēja fejas sakām:

— Ja princis dabūtu trīs kumosus no šā putniņa, tad būtu tikpat vesels kā agrāk.

Nu Keita ripināja riekstus mazulim tik ilgi, kamēr tas pavisam piemirsa putniņu un tikai ķerstīja riekstus. Keita pievāca putniņu un noglabāja priekšautā.

Gailim iedziedoties, viņi jāja atpakaļ, bet šoreiz Keita mājās vairs nekraukšķināja riekstus. Viņa noplūca putniņu un izcepa to. Garšīga smarža piepildīja istabu, un princis pamodās.

— Ak, — viņš nopūtās, — kaut es dabūtu tikai vienu kumosiņu no šā putniņa!

Keita iedeva viņam vienu kumosiņu, un viņš piecēlās gultā uz elkoņa.

— Kaut es dabūtu vēl vienu kumosiņu! — viņš iesaucās, un Keita iedeva viņam otru. Nu viņš piecēlās gultā sēdus un lūdzās, lai Keita dodot viņam vēl vienu kumosiņu. To apēdis, viņš pieceļas sveiks un vesels, apģērbās un apsēdās pie kamīna. Kad sulaiņi ieradās uzkopt istabu, viņi atrada princi un Keitu jautri tērzējam kamīna priekšā un ēdam riekstus.

Tikmēr prinča jaunākais brālis bija ieraudzījis Annu un iemīlējies viņā. Nu pilī rīkoja divējas kāzas, un visi dzīvoja laimīgi, viņu galdi nekad nebija tukši un kausi nebija sausi.

Meldrenīca

Reiz dzīvoja kāds bagāts tēvs, kam bija trīs meitas. Viņam iegribējās zināt, cik stipri meitas viņu mīl. Kādu dienu viņš iesauca tās pie sevis un jautāja vecākajai:

— Cik stipri tu mani mīli, meit?

— Kā savu dzīvību, — meita atbildēja.

Tēvam tas bija ļoti pa prātam. Tad viņš uzrunāja vidējo meitu:

— Cik stipri tu mani mīli, meit?

— Vairāk par visu pasaulē, — meita atbildēja.

Arī šī atbilde bija tēvam pa prātam. Tad viņš jautāja jaunākajai:

— Cik stipri tu mani mīli, meit?

— Es tevi mīlu tā, kā svaiga gaļa mīl sāli, — jaunākā meita atteica.

— Kas tā par mīlestību! — tēvs noskaitās. — Tad jau tu mani nemaz nemīli, un tāpēc tev nav vietas manā mājā.

Viņš padzina meitu, lai iet, kur acis rāda.

Jaunākā meita gāja arī, kur acis rādīja, un nonāca pie liela purva. Viņa saplūca meldrus un nopina apmetni ar kapuci. Ietinusies apmetnī, lai noslēptu greznās drēbes, meitene gāja aizvien uz priekšu, kamēr nonāca pie kāda liela nama.

— Vai jums nevajag kalpones? — viņa apvaicājās.

— Nē, nevajag, — viņai atbildēja.

— Man nav kurp iet, — meitene sacīja, — algu es neprasu un darīšu visu, ko man liks.

— Labi, — viņai atteica, — ja tu esi ar mieru mazgāt katlus, un tīrīt pannas, tad vari palikt šeit.

Tā nu jaunāka meita palika, mazgāja katlus, berza un darīja visus melnos darbus. Tā kā viņa nevienam neti viņu sauc, tad viņu iedēvēja par Meldrenīcu.

Kādu dienu tuvējos kaimiņos bija lielas dzīres ar dejām un, visiem kalpiem bija atļauts iet un noskatīties, ka lepni kungi priecājas. Meldrenīca teica, ka esot pārāk nogurusi, un solījās paliki mājas. Taču, kad visi bija aizgājuši, viņa nometa savu meldru apmetni, nomazgājās, saposās un arī devās uz balli, un neviena meitene nebija tik skaista un tik grezni ģērbusies kā Meldrenīca.

Un tā nu gadījās, ka ballē bija viņas saimnieka dēls, un ko viņš varēja darīt, ja ar pirmo acu uzmetienu iemīlējās Meldrenīcā? Visu vakaru viņš nedejoja ne ar vienu citu.

Bet, pirms vēl balle beidzās, Meldrenīca izlavījās ārā un aizsteidzās uz mājām. Kad citas kalpones pārnāca, viņa jau gulēja, ietinusies meldru apmetni, un izlikās iemigusi.

Otrā rītā kalpones teica Meldrenīcai:

— Tu nemaz nezini, ko palaidi garāml

— Ko tad? — Meldrenīca brīnījās.

— Ak, kas tur bija par skaistu lēdiju, un cik lepni tā bija ģērbusies! Mūsu jaunais saimnieks acu no viņas nenolaida.

— To man gan būtu gribējies redzēt, — Meldrenīca noteica.

— Nekas, šovakar atkal būs balle, varbūt viņa ieradīsies.

Taču, kad pienāca vakars, Meldrenīca atkal teica, ka esot pārāk nogurusi un palikšot mājās. Tikko kalpones bija projām, viņa nometa meldru apmetni, saposās un devās uz balli.

Saimnieka dēls jau bija uz viņu gaidījis un visu vakaru dejoja vienīgi ar viņu. Bet, pirms balle beidzās, Meldrenīca izlavījās no zāles un pārnāca mājās. Kad atgriezās citas kalpones, viņa gulēja, ietinusies meldru apmetnī, un izlikās iemigusi.

No rīta kalpones atkal stāstīja:

— Nu, tev gan vajadzēja redzēt, cik skaista bija jaunā lēdija! Jaunais saimnieks ar viņu vien dejoja un nenolaida acu no viņas.

— Jā, to man gan būtu gribējies redzēt, — Meldrenīca noteica.

— Nekas, šovakar atkal būs balle, nāc mums līdzi, varbūt •dabūsi viņu redzēt.

Pienāca vakars, un Meldrenīca atkal teica, ka esot pārāk nogurusi. Līdzko citas kalpones bija projām, viņa saposās un devās uz pili.

Saimnieka dēls nezināju, ko darīt aiz prieka, ieraudzījis viņu. Viņš dejoja tikai ar meiteni un nenolaida acu no viņos. Kad Meldrenīca negribēja teikt ne savu vārdu, ne arī to, no kurienes ieradusies, viņš iedeva Meldrenicai zelta gredzenu un teica, ka miršot, ja nedabūšot viņu vairs redzēt.

Pirms balles beigām Meldrenīca izlavijas ārā un steidzās, uz majām. Kad parnāca pārējās kalpones, viņa izlikās aizmigusi.

Skaidrs, ka nākamajā rīta kalpones atkal teica:

— Žel gan, Meldrenīca, ka nenāci līdzi! Nu tu nedabūsi redzēt skaisto lēdiju, jo balles vairs nebūs.

— Vai, un man tā gribējās viņu redzēt, — Meldrenīca nogaudās.

Saimnieka dēls visādi pūlējās uzzināt, kur palikusi skaistā, lēdija, bet neviens neko nemācēja pateikt, lai kur viņš gāja un lai kam vaicāja. Viņš kļuva aizvien slimāks, tā viņš bija iemīlējies,, un beidzot vairs necēlās augšā no gultas.

— Izvāri tumi jaunajam saimniekam, — tika teikts virējai.

— Viņš mirst vai nost aiz iemīlēšanās.

Virēja jau taisījās vārīt tumi, kad virtuvē ienāca Meldrenīca.

— Es izvārīšu tumi, — viņa pieteicās.

Virēja sākumā negribēja ļaut, bet beidzot bija ar mieru, un Meldrenīca izvārīja tumi. Kad tume bija gatava, Meldrenīca iemeta tanī iedoto gredzenu. Pēc tam virēja uznesa tumi augšā.

Jauneklis, izēdis tumi, ieraudzīja trauka dibenā gredzenu.

— Atsauciet virēju, — viņš teica.

Virēja ienāca.

— Kas vārīja tumi? — viņš jautāja.

— Es, — virēja atteica, jo bija nobaidījusies.

Jauneklis paskatījās uz viņu.

— Nē, tu neesi to vārījusi, — viņš sacīja. — Pasaki, kas to vārīja, tev nekas ļauns nenotiks.

— Nu labi, to vārīja Meldrenīca, — virēja atzinās.

— Sūti Meldrenīcu pie manis.

Meldrenīca ieradās pie viņa.

— Vai tu vārīji tumi? — jauneklis jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja.

— Kur tu ņēmi gredzenu?

— No tā, kas man to iedeva.

— Kas tu tāda esi?

— Nu Meldrenīca nometa apmetni un parādījās savās skaistajās drēbēs. Tagad saimnieka dēls drīz vien atlaba, un necik ilgi pēc tam abi apprecējās. Rīkoja varen lepnas kāzas, un uz tām ielūdza viesus, tuvus un tālus. Ielūdza arī līgavas tēvu, bet pati Meldrenīca neteica nevienam, kas viņa tāda ir.

Pirms kāzām Meldrenīca iegāja pie virējas un teica:

— Es gribu, lai nevienam gaļas ēdienam nebūtu ne drusciņas sāls klāt.

— Tas būs negaršīgs, — virēja atteica.

— Par to nekas, es tā gribu.

— Lai notiek.

Tad pienāca kāzu diena. Kad viesi sasēdās pie galda un viņiem pasniedza gaļu, tā bija tik negaršīga, ka nevienam negribējās to mutē ņemt. Meldrenīcas tēvs nogaršoja vienu gaļas ēdienu, otru un tad sāka rūgti raudāt.

— Kas jums notika? — jaunais saimnieks uztraukts vaicāja.

— Ak, — viņš atbildēja, — man kādreiz bija meita. Es viņai jautāju, cik stipri viņa mani mīl, un viņa teica: «Es tevi mīlu tā, kā svaiga gaļa mīl sāli.» Es meitu padzinu, jo domāju, ka viņa nemīl mani. Tagad saprotu, ka viņa mani mīlējusi visvairāk, bet nu varbūt viņas nav vairs starp dzīvajiem.

— Nē, tēv, te es esmu! — atsaucās Meldrenīca, piesteidzās pie tēva un apkampa viņu.

Un kopš tā laika viņi visi dzīvoja laimīgi.

Džeks un zelta tabakas doze

Reiz senos laikos — un tie bija labi laiki, kaut arī tie nav ne mani, ne jūsējie, — dzīvoja vecs vīrs un veca sieviņa. Viņiem bija dēls, vārdā Džeks, un viņi mājoja lielā mežā. Dēls savu mūžu nebija redzējis neviena sveša cilvēka. Viņam bija daudz grāmatu, un viņš tās lasīja augu dienu. Un, kad viņš lasīja par skaistām princesēm, tad vai prātu zaudēja aiz ilgām, tā viņam gribējās redzēt kādu no tām. Beidzot vienu dienu, kad tēvs mežā cirta malku, dēls teica mātei, ka gribot doties pasaulē.

— Es te nekā cita neredzu, tikai lielus kokus visapkārt, — viņš sacija, — bet pasaule taču ir tik plaša un visādu brīnumu pilna.

Tēvs strādāja meža, kamēr jauneklis tā runājās ar veco māti.

— Labi, labi, manu bēdulīt, — vecā sieviņa teica, — ja jau esi tā sagribējies iet, tad labāk arī būs, ja iesi, citādi tev tik un tā miera nebūs. Došu tev ceļa maizei rausi un savu svētību.

Izgājis no mājām, dēls satika tēvu. Vecais vīrs jautāja:

— Uz kurieni iedams, manu zēn?

Dēls pateica to pašu, ko bija teicis mātei.

— Žēl man ir, ka tu pamet mūs, — tēvs sacīja, — bet, ja jau tā esi nodomājis, tad labāk būs, ja tu iesi. Še tev mana svētība — zelta tabakas doze, bet taisi to vaļā vienīgi tad, ja esi par matu no nāves.

Tā nu Džeks soļoja naigi vien tālāk, kamēr uznāca nakts un ceļu tikko varēja saskatīt. Te kaut kur iemirdzējās uguntiņa, un Džeks nogriezās uz to pusi. Viņš nonāca pie liela nama un klauvēja pie sētas durvīm, līdz kalpone atvēra tās un jautāja, ko viņam vajagot. Džeks teica, ka lūdzot naktsmājas un, ja viņai laba sirds, tad arī vakariņas. Kalpone ieveda viņu virtuvē, nosēdināja pie pavarda un pasniedza bagātīgu mielastu — garšīgu gaļu, mīkstu maizi un tumīgu alu. Kad nu viņš tā mielojās pavarda priekšā, virtuvē ienāca jauna lēdija paskatīties uz svešinieku, un tūliņ abi iemīlējās viens otrā. Jaunā lēdija aizskrēja pateikt tēvam, ka virtuvē esot skaists jauneklis. Tēvs satrūkās, to dzirdot, jo līdz šim meitai nebija paticis neviens precinieks. Ja nu meita tagad ieskatījusies kādā pasaules gājējā un tukšiniekā? Viņš ienāca virtuvē, iztaujāja Džeku, no kurienes šis nākdams, un apvaicājās, ko šis protot darīt. Vientiesīgais jauneklis atteica, ka protot visu, jo bija domājis par parastajiem vienkāršajiem mājas darbiem. Tādu atbildi dzirdot, namatēvam iegribējās Džeku izāzēt, lai tad kopā ar meitu varētu par viņu pasmieties.

— Ja tā, — viņš sacīja, — un tu proti darīt visu, tad rīt ap pulksten astoņiem lai mana nama priekšā būtu liels ezers un tanī paši prāvākie karakuģi. Pats lielākais lai salutē man kā karalim, un pēdējais šāviņš lai salauž manas meitas gultai kāju. Ja tu to neizdarīsi, tad atvadies no šīs pasaules.

— Lai notiek, — Džeks atbildēja, — bet, ja es to izdarīšu, jums jādod man jūsu meita par sievu!

Jaunās lēdijas tēvs bija tik pārsteigts par tādu nekaunību, ka nejaudāja atteikt ne vārda. Džeks devās pie miera ierādītajā guļvietā un, tā kā bija briesmīgi noguris, tad iemiga cietā miegā. Viņam nebija pat laika pārdomāt, ko rīt darīt.

Pamodies un atcerējies jaunās lēdijas tēva uzdevumu, viņš šausmās notrīcēja, bet tad viņam ienāca prātā tēva dotā tabakas dozīte, un viņš nodomāja, ka patlaban patiešām ir par matu no nāves.

Viņš pataustījās kabatā, izvilka dozīti, atvēra to, no tās izlēca trīs sarkani vīriņi un jautāja:

— Ko tu mums pavēlēsi?

— Gribu, lai šā nama priekšā būtu liels ezers un tanī paši prāvākie karakuģi. Pats lielākais lai salutē, it kā karali sveicinot, un pēdējais šāviņš lai salauž kāju gultai, kurā guļ jaunā lēdija.

— Tiks izdarīts, — tie atbildēja.

Džeks tikko bija paspējis nodot vīriņiem rīkojumu, kad pulkstenis nosita astoņi un — bum, bum! — šāva viens no lielākajiem karakuģiem. Džeks izlēca no gultas un pieskrēja pie loga. Varu galvot, ka tas patiešām bija brīnišķīgs skats, ko viņš ieraudzīja, tik ilgi nodzīvojis mežā pie tēva un mātes.

Džeks apģērbās un gāja lejup smiedamies, jo bija no visas tiesas lepns, ka uzdevums tik labi izpildīts. Lēdijas tēvs nāca viņam pretī un sacīja:

— Patiesi, jaunais cilvēk, tu esi varen gudrs. Nāc, paēdīsim brokastis.

Viņš bija ]oti pārsteigts, ka vientiesīgais jauneklis, acīm redzot, spējīgs darīt brīnumus, un domāja, ka šādu znotu iegūt nav slikti. Taču visas labas lietas ir trīs, tāpēc viņš turpināja:

— Tev vēl būs jāpadara divi darbi, pirms tev došu savu meitu par sievu.

Džeks paēda brokastis, pie tam nenolaida acu no jaunās lēdijas un šī tāpat no viņa.

Otrais darbs, ko lēdijas tēvs uzdeva, bija — lidz pulksten astoņiem nākamā rītā nocirst visus lielos kokus, kas jūdzēm tālu auga ap māju, un, netērējot lieki vārdus, teiksim, ka arī tas tika izdarīts, un Džeks saņēma pēdējo uzdevumu:

Līdz nākamajam rītam tev jāuzceļ liela pils uz divpadsmit zelta stabiem. Pils priekšā lai vesels pulks karavīru izdara apmācības, un pulksten astoņos lai virsnieks nokomandē: «Plecā ņemt!»

— Lai notiek! — Džeks atbildēja. Kad pienāca trešais un pēdējais rīts, trešais un pēdējais darbs arī tika padarīts. Nekas vairs nestājās ceļā Džeka laimei. Viņš apprecēja jauno lēdiju, bet — ak vai! — nu nāca pats ļaunākais.

Sievastēvs rīkoja lielas medības un ielūdza visus apkārtējos dižmaņus piedalīties medībās un reizē apbrīnot lepno pili. Džekam iedeva skaistu zirgu un sarkanu mednieka tērpu. Bet sievastēvam kalpoja kāds okšķerīgs sulainis, kurš uz Džeku skatījās greizi, jo Džeks taču bija no vienkāršiem ļaudīm. Kad nu visi bija aizjājuši medībās, sulainis, pievākdams drēbes, ko Džeks pārģērbjoties bija pametis, iebāza roku Džeka vestes kabatā un izvilka zelta tabakas dozīti. Sulainis atvēra dozīti, no tās izlēca trīs sarkani vīriņi un jautāja, ko šiem pavēlēšot.

— Aiznesiet šo pili tālu, tālu no šejienes pāri jūrai!

— Vai gribi, lai aiznes tevi arī? — šie vaicāja.

— Jā, — sulainis sacīja.

— Tad ej iekšā, — viņi teica, un pils aizlidoja tālu, tālu pāri iūrai. Tur nu sulainis uzdevās par lielu kungu, nolīga kalpus un kalpones un dzīvoja zaļi.

Kad dižciltīgie viesi atgriezās no medībām, pils uz divpadsmit zelta stabiem bija nozudusi par lielām bēdām tiem, kas to vēl nebija dabūjuši redzēt. Taču visnelaimīgākais bija nabaga Džeks. Sievastēvs piedraudēja atņemt viņam jauno, skaisto sievu, jo viņš esot visus piekrāpis. Beidzot viņi vienojās, ka Džekam dos gadu un vienu dienu pils uzmeklēšanai, un Džeks devās ceļā uz laba zirga un ar naudu kabatā. Viņš jāja pāri pauguriem, līdzenumiem, ielejām un kalniem, pa bieziem mežiem un zvēru takām — daudz, daudz tālāk, nekā es varu izstāstīt. Beidzot viņš nonāca kādā zemē, kur valdīja visu peļu karalis. Maza pelīte sargāja pils vārtus un nemaz negribēja laist Džeku iekšā. Kad viņš tomēr ļoti lūdzās, viņu ieveda zālē, kur tronī sēdēja vecs, sirms karalis. Tas jautāja Džekam, kur šis tā jādams un Džeks izstāstīja, ka pazaudējis pili uz divpadsmit zelta stabiem un ka tā viņam jāatrod, pirms pagājis gads un viena diena. Džeks apjautājās, vai karalis kaut ko nezinot par šo pili, un tas atbildēja:

— Es gan nezinu, bet es esmu visu peļu valdnieks. Sasaukšu tās rit kopā, varbūt tās zinās ko pateikt.

Džeks dabūja labas vakariņas un naktsmājas, bet otrā rīta abi ar karali izgāja klajā laukā. Tur karalis sasauca kopā visas peles un apjautājās, vai tās nav redzējušas pili uz divpadsmit zelta stabiem. Taču visas peles sacīja, ka neko tādu redzējušas neesot. Džeks bija gauži noskumis, bet karalis viņu mierināja, sacīdams, ka viņam esot vēl divi brāli.

Viens ir varžu karalis, bet pats vecākais valda pār visiem putniem, kādi vien ir pasaulē. Ej pie viņiem, varbūt viņi kaut ko zinās par tavu nozudušo pili. Lai tavs zirgs paliek šeit pie manis, es tev došu vienu no saviem labākajiem rikšotājiem. Aiznes šo rausi manam brālim, tad viņš zinās, kas tevi sūta. Neaizmirsti pateikt viņam, ka esmu sveiks un vesels un ļoti vēlos viņu satikt.

Tad karalis un Džeks atvadījās. Kad Džeks jāja ārā pa vārtiem, pelīte vārtsardze jautāja, vai viņš negribot ņemt šo līdzi, bet Džeks atbildēja:

— Labāk ne, ka neiznāk nepatikšanas ar karali, tavu kungu.

Taču pelīte neatlaidās:

— Karalis neņems to ļaunā, jo viņš ir tev labvēlīgs, un tev paāam būs labāk, ja ņemsi mani līdzi, jo man lemts izdarīt tev pakalpojumu.

— Tad lec zirgā.

Pelīte uzskrēja augša pa zirga kāju, un tas satrūkās, bet Džeks to nomierināja un iebāza pelīti vestes kabatā.

Tā nu viņš jāja, un tas bija garš, garš ceļš. Beidzot viņš sasniedza varžu karaļa pili. Pie vārtiem stāvēja sardzē vardulēns un gribēja aizturēt Džeku, bet karalis patlaban nāca no pils ārā. Viņi apvaicājās pēc Džeka vajadzības, un Džeks izstāstīja visu no sākuma līdz galam.

— Labi, nic iekšā, rīts gudrāks par vakaru.

Tovakar Džeku labi pamieloja, no rīta karalis sasauca kopi visas savas vardes un apjautājās, vai tās nav redzējušas pili uz divpadsmit zelta stabiem. Tās tā ērmīgi nokurkstējās — kvā, kvā! — un sacīja, ka neesot redzējušas vis.

Džekam vajadzēja sēsties citā zirgā un paņemt līdzi rausi karaļa brālim, kurš bija visu putnu valdnieks. Kad Džeks jāja ārā pa vārtiem, vardulēns, kas stāvēja sardzē, vaicāja, vai neņemšot šo līdzi, bet Džeks atbildēja:

— Labāk ne, ka neiznāk nepatikšanas ar karali, tavu kungu.

Taču vardulēns neatlaidās:

— Karalis neņems to ļaunā, jo viņš ir tev labvēlīgs, un tev pašam būs labāk, ja ņemsi mani līdzi, jo man lemts izdarīt tev pakalpojumu.

— Tad lec zirgā.

Vardulēns uzlēca arī, un Džeks iebāza to otrā vestes kabatā. Un atkal viņš devās garajā un grūtajā ceļā, tas bija trīs reizes garāks un grūtāks nekā līdz šim. Taču putnu karaļa pili viņš sasniedza, un mazais jaukais putniņš, kas stāvēja sardzē, pats pasauca karali. Džeks tam atkal izstāstīja savas bēdas, un putnu karalis sacīja:

— Rīt tu dzirdēsi, vai mani putni ir šādu pili redzējuši.

Džeks ieveda zirgu stallī un apkopa to, tad viņam pasniedza vakariņas, un viņš devās pie miera. Otrā rītā viņi abi ar karali izgāja klajumā, kur salaidās visi putni, kādi vien ir pasaulē. Tomēr neviens nebija redzējis Džeka pilī.

— Bet kur mans lielais putns? — karalis iesaucās.

Sūtīja vienu mazu putniņu, pēc tam otru viņu meklēt, bet vajadzēja ilgi gaidīt, kamēr ieradās ērglis pavisam aizelsies. Karalis jautāja, vai šis esot redzējis pili uz divpadsmit zelta stabiem, un ērglis atbildēja:

— Jā, es nāku patlaban no turienes.

— Šis jaunais džentlmenis ir to nozaudējis, — karalis teica, — un tev viņš jāaiznes uz turieni, bet vispirms tev kaut kas jāieēd!

Nokāva teļu un ar labāko gaļu paēdināja ērgli, lai tas varētu pārnest Džeku pāri jūrai. Kad viņi beidzot nonāca pie pils, tad sāka gudrot, kā tikt pie zelta tabakas dozītes.

— Nolaid mani zemē, nu ir pienācis mans laiks, — pelīte sacīja Džekam. — Es dozīti iznesīšu.

Pelīte iezagās pilī, paķēra dozīti, bet, skriedama lejā pa kāpnēm, pakrita, un teju pat runcis būtu viņu noķēris. Viņa tik tikko izspruka no runča nagiem un ieradās pie Džeka, skaļi smiedamās aiz laimes.

Nu viņi steidzās atpakaļ, un pils palika aiz muguras.

Kad nu visi četri — Džeks, pele, vardulēns un ērglis — lidoja pāri plašajai jūrai, viņi sāka strīdēties, kurš īsti dabūjis dozi. Laizdami to no rokas rokā, viņi izmeta dozīti, un tā nogrima jūras dzelmē.

— Nekas, — vardulēns teica, — es jau zināju, ka kaut kur noderēšu. Laid mani jūrā.

Vardulēns palika jūrā trīs dienas un trīs naktis, tad uzpeldēja un pabāza purniņu ārā no ūdens. Visi tūliņ prasīja, vai dozīte atrasta, bet viņš papurināja galvu.

— Kāpēc tad tu uzpeldēji virs ūdens?

— Gribēju ievilkt gaisu plaušās, — vardulēns atbildēja un ienira. Viņš palika jūrā vēl dienu un nakti un tad iznesa dozi.

Viņi atkal devās tālāk un pēc gara lidojuma pār kalniem un lejām nonāca pie visu putnu karaļa. Viņš bija ļoti laimīgs, laipni uzņēma visus un rīkoja lielas dzīres. Džeks attaisīja dozi un teica mazajiem vīriņiem:

— Steidzieties, cik ātri varat, un gādājiet pili šurpl

Tie aizsteidzās un, kad nonāca pie pils, tad negāja iekšā, bet nogaidīja, kamēr visi saimnieki un kalpi aizgāja uz balli. Pilī palika tikai virēja un viena kalpone. Vīriņi apvaicājās, vai šīs gribot palikt tepat vai doties viņiem līdzi. Viņas gribēja doties līdzi, un, tikko viņas bija iegājušas viesistabā, kad ieraudzīja atgriežamies saimniekus un kalpus. Pils laidās projām pilnā sparā, virēja ar kalponi skatījās ārā pa logu un smējās, jo bijušais sulainis māja ar roku un lika apstāties, bet kas nu viņu klausīs!

Pēdīgi viņi atgriezās pie Džeka un karaļa. Karalis bija ļoti pārsteigts, ieraudzīdams tik skaistu pili, un devās augšā pa zelta kāpnēm, lai aplūkotu pils iekšieni. Karalim pils ļoti patika, bet nabaga Džekam noliktais laiks — gads un viena diena — tuvojas beigām. Viņš, ilgodamies tikt ātrāk mājās pie jaunās sievas, pavēlēja vīriņiem rīt pulksten astoņos būt pie otrā karaļa. Viņš atvadījās no ērgļa, sirsnīgi pateikdamies tam un vēl jo vairāk ērgļa valdniekam, un tad viņi ieradās pie varžu karaļa. Te viņi pārgulēja nakti, Džeks pateicās karalim un vardulēnam un steidzās pie visu peļu valdnieka. Pie tā viņš atstāja savu zelta pili, kamēr pēc tās sūtīs, pateicās karalim un pelītei, atvadījās no tiem un paņēma savu zirgu, ko ceļojuma sākumā bija te pametis.

Pēc jautri aizvadītajām trim naktīm triju brāļu sabiedrībā Džeks snauda, sēdēdams zirgā, un būtu nomaldījies no ceļa, ja vīriņi nebūtu viņu vadījuši. Beidzot viņš ieradās nokusis un noguris, bet nekādu laipnu uzņemšanu nesagaidīja, jo nebija taču atgādājis atpakaļ nozudušo pili. Par sievastēvu jau Džeks nebūtu brīnījies, jo zināja, ka tam tikai manta prātā, taču viņu apbēdināja tas, ka viņa skaistā sieva neiznāca pretī viņu apsveikt. Džeks saprata, ka sievas vecāki viņu, tādu tukšinieku, nepieņems un pat neļaus sievai ar viņu tikties. Nekas cits neatlika, bija jāsteidzas pēc pils.

Džeks atgriezās pie peļu karaļa, izsacīja tam daudz pateicības par viņa karalisko laipnību, ka viņš uzraudzījis pili, un tad skubināja mazos vīriņus krietni sasparoties. Viņi nu traucās vēja ātrumā un nepaspēja vēl lāgā nolaisties zemē, kad Džekam jau izskrēja pretī jaunā sieva ar brašu dēlu uz rokām. Kopš tā laika viņi dzīvoja vienā laimē savā pilī, un Džeka vecāki priecājās līdz ar viņiem un auklēja savus mazbērnus.

Zelta roze un sudraba roze

Sensenos laikos dzīvoja maza princesīte, vārdā Zelta Roze, un viņa bija tik skaista, ka to ne ar kādiem vārdiem nav iespējams izteikt.

Taču viņas māte drīz nomira. Tēvs gan ļoti mīlēja meitu un visādi lutināja, tā ka viņa dzīvoja laimīgi, bet tad karalis sadomāja no jauna apprecēties, un nu princesei pienāca grūti laiki.

Jaunā karaliene, kuru sauca Sudraba Roze, arī bija ļoti skaista, bet, kā par nelaimi, briesmīgi skaudīga. Viņa vienmēr drebēja bailēs, kaut tikai neatrastos kāda sieviete, kas viņu skaistumā pārspētu. Pameitu viņa sāka nīst, līdzko to pirmo reizi ieraudzīja. Lūkojoties pameitā, karaliene nemitīgi bažījās, vai tikai ļaudis nedomājot, ka princese par viņu skaistāka. Viņa jau pati sirds dzijumos tā domāja, un tāpēc bieži darīja pameitai pāri.

Reiz, kad Zelta Roze jau bija pieaugusi un kļuvusi vēl skaistāka, viņa kopā ar pamāti izgāja pastaigāties pa dziļu aizu. Tur zem kokiem bija neliels avotiņš ar dzidru ūdeni. Lepnā karaliene mēdza te bieži nākt un tīksmināties par savu atspulgu avotiņā.

Kamēr pameita netālu plūca puķes, karaliene noliecās pie avotiņa un ieraudzīja ūdeni rotaļājamies mazu forelīti.

— Forelīt, forelīt, atbildi man uz vienu jautājumu, — karaliene uzrunāja zivtiņu. — Vai tiesa, ka es esmu pati skaistākā visā pasaulē?

— Nav tiesa! — forele aši atteica un palēcās, lai noķertu mušiņu.

— Kā — nav tiesa? Kas ir skaistāka par mani? — karaliene sirdīgi noprasīja.

Viņa taču bija gaidījusi citādu atbildi.

— Skaidrs, ka tava pameita, princese Zelta Roze, — forele atbildēja.

Skaudīgās karalienes seja satumsa aiz dusmām, un viņa uzmeta tik niknu skatienu pameitai, ka zivtiņa nobijās un ienira dziļāk ūdenī.

— Un ja nu visi galmā domā, ka tā skuķe skaistāka par mani? — karaliene nomurmināja, trīcēdama aiz niknuma. Viņu pārņēma tāds naids pret pameitu, ka viņa nespēja vairs valdīties. Pārnākusi mājās, viņa iesteidzās guļamistabā, iekrita gultā un sūdzējās, ka smagi saslimusi.

Veltīgi Zelta Roze taujāja, kas pamātei vainas un kā viņai var palīdzēt. Karaliene nejāva pameitai nākt tuvumā un dzina viņu projām. Beidzot princese noskumusi izgāja ārā un atstāja pamāti vienu.

Drīz atgriezās karalis no medībām un apvaicājās, ko dara karaliene. Viņam pateica, ka sieva pēkšņi saslimusi. Galma ārsts jau bijis pie viņas, bet neviens nevar pateikt, kas viņai kaiš.

Karalis loti uztraucās, jo mīlēja sievu. Viņš iesteidzās karalienes guļamistabā un jautāja, kā viņa jūtas un kas darāms, lai atvieglotu viņas ciešanas.

— Tu vari man palīdzēt, — karaliene skarbā balsi sacīja, — bet es zinu, ka tu negribēsi to darīt. Taču tas ir vienīgais līdzeklis, kas var mani paglābt no ciešanām.

— Tādu pārmetumu es neesmu pelnījis, — karalis atbildēja. — Esmu gatavs darīt visu, lai tu atkal būtu vesela.

— Vai tu dod man savu vārdu, ka palīdzēsi?

— Karaļa vārds!

— Tad zini, ka tava meita ir nobūrusi mani. Liec, lai viņu aizved uz Melno purvu un noslīcina pašā dziļākajā akacī. Ja tu tā nedarīsi, tad es miršu un miršu loti drīz!

Viņa to izrunāja tik dedzīgi un uzmeta karalim tik ērmīgu skatienu, ka viņš nodomāja: «Sieva ir zaudējusi prātu!»

Nezinādams, ko teikt, viņš samulsis pameta karalienes istabu un gāja pa gaiteni tālāk. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka taisni šodien ir ieradies no aizjūras zemēm kāda varena karaļa dēls lūgt princeses roku.

Ak, cik— labi! — karalis atvieglots izsaucās. — Tūliņ likšu sarīkot kāzas, mana meita pametīs šo zemi sveika un vesela, bet es aizsūtīšu mednieku uz Melno purvu, lai atnes no turienes vilku vālītes. Tās aug tikai tur, un tad karaliene noticēs, ka mednieks patiešām aizvedis princesi uz purvu.

Viņš atsauca aizjūras princi pie sevis un pateica, ka viņa sieva, karaliene, pēkšņi saslimusi. Aiz slimības viņa jukusi prātā un sākusi nīst princesi. Tāpēc, ja Zelta Roze ar mieru princi precēt, tad kāzas vajadzētu rīkot šodien pat. Varbūt tad karalienes dīvainā slimība pāriešot.

Princis bija ļoti laimīgs, ka tik viegli ticis pie līgavas, un arī Zelta Roze priecājās, ka tiks projām no pamātes, kura viņu necieš. Kāzas nosvinēja to pašu dienu, un jaunais pāris aizbrauca pār jūru uz prinča dzimteni.

Karalis aizsūtīja mednieku uz Melno purvu un lika tam atnest vilku vālītes. Tās karalis ienesa karalienei. Jaunā pamāte nodomāja, ka princese patiešām iemesta akacī, un tūliņ piecēlās no gultas gluži vesela.

Arī princese bija loti priecīga. Vīrs bija varens valdnieks» sievu mīlēja no sirds, un abi dzīvoja saderīgi un saticīgi.

Tā pagāja gandrīz vesels gads. Princese laimīgi mita savā pilī, un ari karaliene jutās laimīga, jo bija pārliecināta, ka pameitas nav vairs pasaulē. Reiz karaliene atkal devās pastaigāties pa aizu un piegāja pie avotiņa, lai papriecātos par savu atspulgu ūdenī.

Gadījās tā, ka avotiņā atkal rotaļājās tā pati mazā forelīte. Lepnajai karalienei iegribējās pajautāt to pašu, ko pērn, jo viņa domāja, ka nu beidzot dzirdēs ilgoto atbildi. Viņa noliecās pie avotiņa un jautāja:

— Forelīt, forelīt, vai tiesa, ka par mani nav nevienas skaistākas pasaulē?

— Nav tiesai — forele strupi atteica.

— Kā — nav tiesa? Kas tad ir skaistāka par mani? — karaliene prasīja nobālusi; tādas dusmas viņu pārņēma, ka viņai atkal gadījusies sāncense.

— Skaidrs, ka tava pameita, princese Zelta Roze! — forele atbildēja.

Tagad karaliene nomierinājās.

— Ja arī tā, tad neviens taču nevar priecāties par viņas skaistumu. Drīz jau būs gads, kopš viņa noslīka akacī Melnajā purvā.

— Vai tu tā domā, karalien? — forele noteica, un viņas actiņas šķelmīgi iemirdzējās. — Man šķiet, ka princese pirms gada apprecējās ar bagātu jaunu princi, kas bija ieradies lūgt viņas roku, un abi to pašu dienu aizbrauca pāri jūrai uz prinča dzimteni.

Izdzirdējusi tādu vēsti, karaliene sāka drebēt aiz dusmām. Viņa noprata, ka vīrs viņu piekrāpis. Piecēlusies kājās, viņa steidzās atpakaļ uz pili, visiem spēkiem valdīdamās, lai neizrādītu, kāds niknums plosās viņas sirdi. Iegājusi pie vīra, viņa lūdza sagatavot braucienam karaļa kuģi.

— Gribu apciemot savu mīļo pameitu, — viņa sacīja. — Mēs taču tik sen neesam redzējušās!

Karalis bija loti pārsteigts par šo lūgumu, bet arī nopriecājās, ka sieva, acīm redzot, vairs nejūt naidu pret viņa meitu. Viņš lika sagatavot karaļa kuģi braucienam.

Drīz vien kuģis traucās pa viļņiem, un tā priekšgals bija pavērsts uz to zemi, kurā mājoja princese Zelta Roze. Karaliene pati sēdēja pie stūres. Viņa zināja ceļu un tā steidzās ātrāk tikt galā, ka nevienu citu pie stūres nelaida.

Gadījās tā, ka todien princese Zelta Roze bija viena pati mājas, jo vīrs bija aizjājis medībās. Viņa sēdēja pie loga un raudzijās uz jūru, te pēkšņi ieraudzīja, ka krastam pilnās burās tuvojas kuģis. Viņa pazina kuģi un nojauta, kas tanī atrodas.

Viņa gandrīz vai prātu zaudēja aiz bailēm, jo zināja, ka pamāte nebrauc uz šejieni labā nolūkā. Princese būtu atdevusi visus pasaules dārgumus, lai tikai viņas virs šādā brīdī būtu mājās, taču viņš bija kalnos medībās. Viņa izmisumā ieskrēja pie saimes ļaudīm.

— Ko lai es daru, mīļie ļaudis? — viņa vaimanāja. — Es redzu, ka mana tēva kuģis tuvojas krastam, un kuģī ir mana pamāte. Viņa tīko mani nonāvēt, jo ienīst mani vairāk par visu pasaulē!

Kalpi ļoti mīlēja savu jauno pavēlnieci, jo viņa bija lēnprātīga un labsirdīga. Viņi redzēja, ka princese pārbijusies, dzirdēja viņas vaimanas un sastājās ap viņu, it kā vēlēdamies pasargāt viņu no nelaimes.

— Nebaidies, princese, — viņi sacīja. — Ja vajadzēs, mēs aizstāvēsim tevi līdz pēdējai asins lāsītei. Bet lai tava pamāte neliktu lietā ļaunas burvestības, mēs tevi ieslēgsim lielajā mantu kambarī, kam dzelzs restes pie logiem. Tur viņa netiks tev klāt.

Mantu kambaris atradās vienā pils galā, un durvis tam bija tik izturīgas, ka izlauzt tās nevienam nebūtu pa spēkam. Princese zināja, ka pamāte netiks viņai klāt, ja viņa atradīsies aiz. šīm biezajām ozola durvīm.

Tā nu kalpi ieslēdza viņu mantu kambarī, kam bija dzelzs restes pie logiem un biezin biezas ozola durvis.

Tikmēr karaliene Sudraba Roze izkāpa krastā un devās uz pils vārtiem. Satikusi kādu kalpu, viņa pavēlēja tam aizvest viņu pie princeses. Bet tas tikai zemu palocījās un atbildēja, ka nevarot šo pavēli izpildīt, jo princese esot ieslēgta mantu kambarī un izlaist viņu no turienes neesot iespējams, jo neviens nezinot, kur atrodoties atslēga.

Un tā bija taisnība, to neviens nezināja, jo vecais pils namzinis bija piesējis atslēgu prinča mīļākajam sunim pie kakla siksnas un aizsūtījis suni kalnos pēc saimnieka.

— Tad pieved mani pie mantu kambara durvīm, — karaliene pavēlēja. — Es gribu pārmīt kaut vārdiņu ar savu mīļo meitu!

Kalps paklausīja, jo domāja, ka no tā nekāda nelaime necelsies.

— Ja atslēga patiešām nozaudēta, — sacija ļaunā karaliene pienākusi pie biezajām ozola durvīm, — un tu nevari iznākt ārā pie manis, mana dārga Zelta Roze, tad izbāz vismaz pa atslēgas caurumu savu mazo pirkstiņu, — es gribu to noskūpstit!

Princese, neko ļaunu nedomādama, izbāza mazo pirkstiņu pa atslēgas caurumu. Bet ak posts! Pamāte neskūpstīja vis pirkstiņu, kā solījusies, bet iedūra tanī saindētu adatu. Inde bija tik stipra, ka nabaga princese pat nepaspēja iekliegties. Viņa nokrita uz grīdas nedzīva.

Karaliene dzirdēja, ka pameita pakrīt, un apmierinātā pasmaidīja.

— Tagad es esmu droša, ka par mani nav nevienas skaistākas visā pasaulē! — viņa nočukstēja.

Viņa atgriezās pie kalpa, kurš viņu gaidīja gaiteņa galā, un sacīja:

— Es jau izrunājos ar savu meitu un tagad gribu doties atpakaļ.

Kalps godbijīgi pavadīja viņu līdz kuģim, un viņa aizbrauca.

Pils saimei nebija ne jausmas, kas ar .princesi noticis. Taču princis drīz vien bija atpakaļ no medībām, turēdams rokā mantu kambara atslēgu, ko suns bija viņam aiznesis.

Viņam pastāstīja, ka atbraukusi ciemos princeses pamāte, karaliene Sudraba Roze, un princese paslēpta no viņas mantu kambarī. Princis pasmējās, to dzirdēdams, bet uzteica saimes ļaudis, ka viņi pareizi rīkojušies, sargādami savu pavēlnieci. Tad viņš steidzās augšup pa kāpnēm, lai atslēgtu durvis un ātrāk izlaistu ārā savu sievu.

Bet kā viņš pārbijās, kad, atvēris durvis, ieraudzīja, ka sieva guļ uz grīdas un vairs neelpo! Princis vai prātu zaudēja aiz sāpēm un dusmām.

Inde, ar kuru karaliene bija noindējusi princesi, neļāva ķermenim satrūdēt. Laiks gāja uz priekšu, bet princese izskatījas tikpat skaista, kā dzīvai esot. Tāpēc princis neļāva viņu apglabat, bet noguldīja turpat mantu kambarī uz zīda un samta segām un laiku pa laikam ieradās palūkoties uz viņu.

Taču viņš tā cieta no vientulības, ka drīz vien apprecējās otrreiz. Viņa otrā sieva bija tikpat labas dabas un piemīlīga ka

pirmā, un abi dzīvoja saderīgi un saticīgi. Taču kaut kas nedeva jaunajai prinča sievai mieru.

Viņa zināja, ka pilī kāda gaiteņa gala ir istaba, kurā viņa netiek iekšā, jo atslēgu princis nēsā līdzi. Viņa vairākkārt apjautājās princim par šo istabu, taču viņš pastāvīgi gan šā, gan ta izvairījās no atbildes. Beidzot princese mitējās vīru iztaujāt, lai viņš nedomātu, ka sieva viņam neuzticas.

Taču reiz princis bija atstājis mantu kambara durvis vaļā un otrā sieva iegāja tanī, jo vīrs jau nebija viņai aizliedzis tur ieiet. Un istabā viņa ieraudzīja princesi Zelta Rozi guļam uz zīda un samta segām. Likās — princese mierīgi guļ.

— Vai viņa mirusi vai tikai iemigusi? — prinča otrā sieva prātoja. Viņa piegāja pie gulētājas un pēkšņi ieraudzīja tās mazajā pirkstiņā iedurtu adatu. Prinča otrā sieva tūliņ noprata, kas noticis, jo prata dziedināt visādas kaites. Viņa piesardzīgi izvilka adatu, Zelta Roze atvēra acis un drīz vien varēja izstāstīt visu, kas ar viņu noticis.

Ja karaliene Sudraba Roze bija skaudīga, tad prinča otrā sieva nepazina ne skaudību, ne greizsirdību. Viņa noklausījās Zelta Rozes stāstā un līksmi sasita rokas.

— Ak, kā princis priecāsies! — viņa iesaucās. — Kaut viņš arī apprecējis mani, es tomēr zinu, ka tevi viņš mīl daudz vairāk.

Tovakar princis pārjāja no medībām ļoti noguris un noskumis. Otrajai sievai bija taisnība: lai gan princis izturējās pret sievu laipni, viņš tomēr skuma pēc pirmās sievas un nekādi nevarējaviņu aizmirst.

— Cik tu šovakar bēdīgs! — otrā princese sacīja, izgājusi vīram pretī. — Kā es varu izsaukt smaidu tavā sejā?

— Tas nav iespējams ne tev, ne kādam citam, — princis gurdi atbildēja un nolika pie malas loku un bultas.

Viņš bija tik nomākts, ka nespēja izlikties jautrs.

— Tas tomēr ir iespējams! — otrā princese šķelmīgi pasmaidīja. — Tas ir iespējams man, ja es atdošu tev Zelta Rozi, un es gribu to darīt! Ej uz savu mantu kambari, kam dzelzs restes pie logiem, — tur tu atradīsi princesi sveiku un veselu!

Princis, neteicis ne vārda, metās pa kāpnēm augšā un mantu kambari ieraudzīja karsti mīļoto Zelta Rozi. Viņa sēdēja uz zīda un samta segām un uzsmaidīja viņam.

Princis bija tik līksms, ka pilnīgi aizmirsa par savu otro sievu. Tomēr viņa bija sekojusi princim pa pēdām un tagad stāvēja uz sliekšņa un priecājās par abu laimi. Tas taču bija viņas roku darbs. Par sevi viņa nemaz nedomāja.

— Es zinu, ka tu vienmēr skumi pēc Zelta Rozes, — viņa sacīja princim. — Tā jau tam arī jābūt, jo viņu tu iemīlēji pirmo. Un, ja viņa tagad ir dzīva, tad es braukšu atpakaļ pie saviem piederīgajiem.

— Nebrauc projām, — lūdzās princis. — Tu taču esi tā, kas man atdeva Zelta Rozi. Jūs abas kļūsiet sirsnīgas draudzenes.

Tā arī notika. Abas princeses tā iemīlēja viena otru, it kā būtu miesīgas māsas un dzīvojušas kopā kopš bērnu dienām.

Pagāja atkal gads. Kādu vakaru karaliene Sudraba Roze ieradās aizā, lai palūkotos uz sevi dzidrajā avotiņā. Un atkal ūdens virsū rotaļājās mazā forele.

— Forelīt, forelīt, — karaliene čukstēja, — vai tiesa, ka es esmu pati skaistākā visā pasaulē?

— Nav tiesa! — forele strupi atteica.

— Kas tad ir skaistāka par mani? — karaliene jautāja, un viņas balss drebēja aiz sašutuma un ļaunuma.

— Es jau tev pirms vairākiem gadiem nosaucu viņas vārdu, — forele atbildēja. — Tā ir tava pameita princese Zelta Roze.

— Viņa taču ir mirusi! — karaliene smiedamās iesaucās. — Viņas vairs nav starp dzīvajiem! Es pati pirms gada iedūru viņai pirkstā saindētu adatu un dzirdēju, kā viņa nedzīva pakrita uz grīdas.

— Es tavā vietā tam vis neticētu, — forele noteica un ienira avotā.

Kopš tās dienas karalienei nekur vairs nebija miera. Beidzot viņa atkal lūdza karali sagatavot kuģi braucienam. Viņa gribot apciemot savu pameitu.

Karalis neko neiebilda, un karaliene devās ceļā. Viņa atkal pati sēdās pie stūres, un, kad kuģis tuvojās krastam, princese Zelta Roze pazina gan kuģi, gan braucēju. Princis arī šoreiz bija medībās, un princese aizsteidzās pie mīļotās draudzenes.

— Ko man darīt, ko man darīt? — princese vaimanāja. — Es redzu tuvojamies sava tēva kuģi, un tanī sēž mana pamāte. Viņa atkal mēģinās mani nonāvēt! Bēgsim projām kalnos!

— To gan nedarīsim, — otrā princese atbildēja. — Es no tavas pamātes nebaidos. Iesim uz krastu un sagaidīsim viņu.

Abas izgāja no pils un nostājās jūras krastā. Kad karaliene Sudraba Roze ieraudzīja pameitu, tad izlikās ārkārtīgi priecīga. Viņa izkāpa no kuģa un sniedza pameitai sudraba kausu ar vīnu.

— Tas ir dārgs vīns, kas atvests no austrumu zemēm, — viņa sacīja. — Es atvedu to sev līdzi, lai dzertu kopā ar tevi draudzības malku.

Zelta Roze bija lēnīga un pieklājīga. Viņa jau pastiepa roku pēc sudraba kausa, bet otra princese nostājās starp viņu un karalieni.

— Nē, karalien, — viņa sacīja, lūkodamās Sudraba Rozei cieši acīs, — mūsu zemē ir tāda paraša: tam, kas piedāvā otram draudzības malku, tas vispirms jāiedzer pašam.

— To es labprāt darīšu, — karaliene atteica un pacēla kausu pie lūpām.

Taču otrā princese nenolaida no viņas acu un redzēja, ka viņa nedzer ne lāsīti. Tad otrā princese paspēra soli uz priekšu un it kā netīšām pagrūda kausu ar plecu. Daļa vīna iešjācās karalienei sejā, da]a iekļuva mutē.

Tā viņa pati sapinās savos tīklos. Inde bija tik stipra, ka pietika ar tām dažām lāsēm, kas iekļuva viņai mutē, lai viņa mirusi nokristu pie pameitas kājām.

Neviens pēc viņas neskuma, jo viņa bija pelnījusi savu likteni. Viņu apglabāja nomaļā vietā, un drīz vien visi viņu aizmirsa.

Bet princese Zelta Roze dzīvoja laimīgi ar savu vīru un uzticamo draudzeni līdz mūža galam.

Toms NimmijsTtits

Dzīvoja reiz kāda sieva. Viņa izcepa piecas aknu pastētes, bet noturēja tās krāsnī par ilgu, un garoziņa bija apcepusi pārāk cieta. Tad viņa sacīja savai meitai:

— Noliec, meitiņ, pastētes uz plaukta, lai pastāv, varbūt atlaidīsies.

Viņa gribēja teikt, ka varbūt garoziņa ar laiku kļūs mīkstāka

Bet meita nodomāja, ka mātei laikam zināma kāda burvestīa un ka tāpēc patiešām pa gaisu atlaidīsies vēl kādas pastētes. Viņai ļoti gribējās ēst, viņa paņema vienu pastēti, otru, trešu, kamēr beidzot apēda visas piecas.

Pienāca vakariņu laiks, un māte sacīja:

— Ej atnes vienu pastēti! Domāju, ka būs jau atlaidušās. Meita ieiet virtuvē, bet tur neredz nevienas pastētes, plaukts tukšs.

— Vēl neviena nav atlaidusies, — viņa saka.

— Patiešām neviena?

— Patiešām.

— Vai nu ir vai nav, bet vienu mēs vakariņās tik un tā apēdīsim.

— Kā tad apēdīsim, ja neviena nav atlaidusies? — meita brīnās.

— Ēdisim tādas pašas, kādas ir, — māte atbild. — Ej atnes pašu labāko!

— Tur nav ne labāku, ne sliktāku. Es visas apēdu, kādas tur bija. Klāt neviena nav nākusi.

Mātei uznāca lielas dusmas par negausi meitu, bet viņai bija tāda paraša — dusmās ķerties pie kāda darba, lai tās ātrāk pāriet. Un, lai mēle nepārsteigtos un neizteiktu vārdus, kas vēlāk janožēlo, tad jādzied. Tā arī tagad — māte paņēma vārpstu, nosēdās durvju priekšā, vērpa un dziedāja:

Ak, mana meitiņa dīžēdāja!

Piecas aknu pastētes

Vienā reizē!

Tobrīd viņu mājiņai gāja garām karalis. Viņš dzirdēja sievu dziedam, bet nevarēja saprast vārdus. Karalis apstājās un jautāja:

— Mīļā sieviņ, ko jūs tur dziedat?

Mātei bija kauns atzīties, ko meita izdarījusi, tāpēc viņa tagad dziedaja tā:

Ak ,mana meitiņa dzižvērpēja!

Pieci stouni[1] linu

Vienā dienā!

— Ko jūs sakāt! — karalis nobrīnījās. — Savu mūžu neesmu dzirdējis, ka vienā dienā var tik daudz savērpt. Zināt, es sen meklēju sev strādīgu un veicīgu sievu, un man šķiet, ka jūsu meita būs man īsti piemērota. Tikai lai viņa iegaumē vienu: vienpadsmit mēnešus gadā viņa varēs ēst visu, kas viņai garšo, lepoties visādās drēbēs, kādas vien viņai patiks, līksmoties un dzīrot, ar ko vien gribēs. Divpatsmitajā mēnesī viņai katru dienu dienu vajadzēs savērpt piecus stounus linu, citādi viņai galva būs nost!

— Labi. — māte piekrita; viņai ļoti gribējās, lai meita tiktu par karalieni. Par vērpšanu viņa daudz galvu nelauzīja: nāks laiks, nāks padoms.

Nosvinēja kāzas. Vienpadsmit mēnešus jaunā karaliene ēda visus ēdienus, kādi viņai garšoja, nēsāja visas drēbes, kādas viņai patika, un līksmojās, ar ko gribēja, bet vienpadsmitā mēneša beigās viņu aizvien vairāk māca domas, kā būs ar vērpšanu. Labi. ja karalis būtu aizmirsis par to!

Karalis līdz pēdējai dienai nebilda par vērpšanu ne vārda, un karaliene jau sāka domāt, ka viņš piemirsis savus noteikumus. Taču vienpadsmitā mēneša pēdējā dienā karalis ieveda viņu kādā istabā, kuru viņa līdz šim nebija redzējusi. Istaba bija gluži tukša, tanī atradās tikai soliņš un vārpsta.

— Nu. dārgā, — karalis sacīja, — rīt es tevi ieslēgšu šinī istabā. Tev atstās ēdienu un linus, un, ja līdz vakaram pieci stouni nebūs savērpti, tad tava galva būs no pleciem nost!

Un viņš aizgāja savās darīšanās.

Nabadzīte pārbijās ne pa jokam. Viņa bija diezgan slinka un ari vērpt nemaz neprata. Kas nu ar viņu notiks? Un palīdzēt taču neviens nevar! Viņa atsēdās uz soliņa un sāka rūgti raudāt.

Te dzird: kāds klusītēm klaudzina pie durvīm. Viņa atvēra tās, un iekšā ieskrēja mazs velnēns ar garu, tievu astīti. Viņš ziņkāri palūkojās uz karalieni un jautāja:

— Par ko tu raudi?

— Kas tev par daļu?

— Tāpat vien. Pasaki, par ko tu raudi!

— Man no tā labāk netiks!

— Kas to zina! — velnēns atteica un paskurināja astīti.

— Vienalga, — karaliene nopūtās, — ja arī labak netiks, tad sliktāk jau ne.

Un viņa izstāstīja velnēnam visu — par pastētēm, par liniem itin visu.

— Es tev palīdzēšu, — velnēns sacīja. — Ik rītu pienākšu pie tava loga, pievākšu linus un vakarā atnesīšu piecas gurstes dzijas.

— Un cik man par to būs jāmaksā?

Velnēns pašķielēja uz viņu un atbildēja:

— Ik vakaru es trīs reizes jautāšu, kā mani sauc. Ja līdz mēneša beigām neuzminēsi, tad aiznesīšu tevi uz elli.

Karaliene nodomāja, ka mēneša laikā viņa noteikti uzminēs velnēna vārdu, un sacīja:

— Esmu ar mieru.

— Lieliski! — velnēns nopriecājās un ātri, ātri noskurināja astīti.

Otrā rītā karalis ieveda sievu istabā, kur jau atradās ēdiens visai dienai un linu kodaļas, un sacīja:

— Te, dārgā, ir tavs ēdiens un darbs, un pielūko, lai līdz vakaram piecas gurstes dzijas būtu man rokā, citādi tev galva nost!

Viņš izgāja no istabas un aizslēdza durvis.

Līdzko viņš bija izgājis, te pie loga kāds pieklauvēja. Karaliene pietrūkās kājās un atvēra logu. Uz palodzes tupēja mazais velnēns.

— Dod šurp kodaļas, — viņš uzsauca.

Karaliene pasniedza viņam kodaļas. Vakarā viņš atkal pieklauvēja un iedeva karalienei piecas gurstes smalki savērptas linu dzijas.

— Ņem! — viņš sacīja. — Un nu — kā mani sauc?

— Droši vien Bils? — karaliene minēja.

— nekā nebija! — velnēns priecīgi noskurināja astīti.

— Nu, tad Neds?

— Atkal neuzminēji!

— Tad varbūt Marks?

— Neuzminēji, neuzminēji! — velnēns nosmējās, vēl ātrāk noskurinaja astīti un nozuda.

Vakarā ienāca karalis. Skatās — uz grīdas piecas milzu gurstes smalki savērptas linu dzijas.

— Ļoti labi, mana dārga! — viņš uzteica sievu. — Rīt tev atkal atnesis vērpjamo un ēdienu.

To teicis, viņš aizgāja.

Un tā katru ritu karalienei ienesa ēdienu visai dienai un linu kodaļas. bet rītos un vakaros viņu apmeklēja mazais velnēns. Katru dienu karaliene lauzīja galvu, kādus vārdus vakarā no. saukt, bet ne reizi nevarēja uzminēt. Jo tuvāk nāca mēneša beigas, jo ļaunaka priekā lūkojās viņā velnēns un jo ātrāk skurināja astīti.

Tā pienāca priekšpēdējā diena. Velnēns atnāca ar piecām gurstēm un prasīja:

— Vai beidzot pateiksi, kā mani sauc?

— Nikodims?

— Nekā!

— Niklass?

— O nē!

— Varbūt Metuzāls?

— Nē, nē, nē! — velnēns izsaucās, un viņa ačeles iedegās kā oglītes pavardā.

— Pielūko, atlikusi vēl viena diena! Neuzminēsi — vakarā stiepšu tevi projām uz elli!

Karalienei šermuļi pārskrēja pār kauliem. Te viņa izdzirdēja, ka nāk karalis. Viņš ienāca istabā, ieraudzīja piecas gurstes smalki savērptas linu dzijas un sacīja:

— Mana dārgā, man šo mēnesi bija tik garlaicīgi un bēdīgi bez tevis, ka es domāju — turpmāk mēs šo joku vairs neatkārtosim. Nebūtu es devis vārdu, ka tev jāvērpj vesels mēnesis, tad varētu vērpšanu izbeigt jau šovakar. Nekas, rīt savērpsi pēdējos linus, bet šovakar vismaz paēdīsim vakariņas kopā.

Nabaga karaliene tikai klusībā nopūtās. Karalis jau nezināja, kas rīt gaida viņa sievu.

Atnesa vakariņas un otru soliņu karalim. Viņi sāka ēst, te pēkšņi karalis skaļi iesmējās.

— Par ko tu smejies? — sieva prasīja.

— Paklausies vien, — vīrs atbildēja. — Es šodien medībās ieklīdu tādā vietā, kur līdz šim nebiju kāju spēris, — kalnos pie pamestām krīta lauztuvēm. Man šķita, ka tanīs kaut kas dūc. Nolēcu no zirga, pielavījos tuvāk un paskatījos lejup. Un ko tu domā? Tur sēdēja mazs, mazs velnēns, pavisam melns, ar smieklīgu, tievu astīti. Un zini, ko viņš darīja? Viņš ātri, ātri vērpa ar mazu vārpstiņu, skurināja astīti un dziedāja:

To gan nezina neviens cits,

Ka mani sauc Toms Nimmijs Tits!

Karaliene vai palēcās aiz priekiem, kad to izdzirdēja. Tomēr viņa neteica ne vārda.

No rīta, kad melnais velnēns ieradās pēc liniem, viņa ačeles degtin dega ļaunā priekā. Pievakarē karaliene atvēra logu un redz: velnēns tup uz palodzes un smīn — mute līdz ausīm. Bet astīte tā skurinās, it kā gribētu notrūkt un skriet projām.

— Nu, kā tad mani galu galā sauc?— viņš prasīja, pasniegdams karalienei pēdējās gurstes.

— Zālamans, vai? — viņa minēja, izlikdamās, ka briesmīgi nobaidījusies.

— Neuzminēji vis, — velnēns atbildēja un paspēra soli uz viņas pusi.

— Nu, tad laikam Nataniels?

— Nekā nebija! — viņš skaļi iesmējās un tik aši sāka skurināt astīti, ka šķita, tur ņirb kaut kas melns, bet, kas īsti, tas nav pasakāms.

— Padomā labi! Ja kļūdīsies — tūliņ uz elli!

Un viņš pastiepa melnās ķepiņas uz karalienes pusi.

Karaliene, lūkodamās viņam ačelēs, atkāpās vienu soli, otru un tad, rādīdama uz viņu ar pirkstu, teica:

To gan nezina neviens cits,

Ka tevi sauc Toms Nimmijs Tits!

Līdzko viņa to bija izteikusi, tā velnēns iespiedzās, izlēca pa logu tumsā un pazuda. Un kopš tā laika neviens nav viņu vairs redzējis.

[1] Stouns - 6,3 kg.

Karaļa dēls un rudā lapsa

Kad pasaule bija daudz jaunāka nekā tagad, tanī dzīvoja karaļa dēls, kuru sauca par Aijenu. Viņš bija lielisks mednieks, un reiz, kad viņš klejoja pa kalniem ar loku un bultām, viņam pār galvu pārlaidās tik skaists putns, kādu viņš savu mūžu nebija redzējis. Tas bija zils vanags. Aijens zibens ātrumā izšāva bultu, bet vanags bija ātrāks par bultu, un tikai viena zila spalva nokrita zemē. Aijens pacēla spalvu un, mājās pārnācis, parādīja to karalienei, savai pamātei.

Karalienei bija zināmas visādas ļaunas burvestības, un viņa noprata, ka tā ir apburta putna spalva. Viņai ļoti iekārojās dabūt rokā pašu putnu, tāpēc viņa pavēlēja padēlam to uzmeklēt. Viņa padēlu nevarēja ciest ne acu galā, tāpēc arī nebēdāja par grūtībām, ar kādām viņam būs jāsastopas. Karaliene piekodināja padēlam nerādīties mājās bez putna. Aijens baidījās no pamātes burvestībām, tāpēc apsolījās izpildīt viņas pavēli.

Viņš atkal devās kalnos, kur bija redzējis brīnumaino putnu, bet, lai kā skatījās uz visām pusēm, no putna nebija ne vēsts. Drīz vien krēsla nolaidās pār zemi, un putniņi sāka laidelēties šurpu turpu, spurdza no krūma krūmā vai sēdās uz vilkābeļu saknēm, meklēdami naktsmājas.

Beidzot iestājās piķa melna nakts. Aijens apsēdās zem kāda koka un iekūra uguni, lai sasildītos. Viņš jau grasījās laisties guļus un nosnausties, cik nu labi iespējams, kad aiz muguras kaut kas iečabējās un ugunskura gaismā parādījās ruda lapsa. Tā turēja zobos auna stilbu un galvu.

— Tās nu gan nav nekādas labās naktsmājas zem klajām debesīm, karaļa dēls, — lapsa viņu uzrunāja.

— Tā gan ir, — Aijens piekrita, — bet es meklēju Zilo vanagu savai pamātei karalienei un nedrīkstu atgriezties mājās, pirms neesmu to atradis.

— Tavs uzdevums nav nekāds vieglais, bet, ja labi papūlēsies, tad galā tiksi, — atbildēja lapsa, pašķielēdama uz viņu ar viltīgajām acīm.

Un, kad viņi apēda auna stilbu un galvu, jo Aijens bija izsalcis kā izbadējies suns, lapsa pastāstīja, ka Zilais vanags piederot Milzim, kam ir piecas galvas, pieci kupri un piecas rīkles.

— Tev jāiet pie Milža, — lapsa pamacīja, — un jāpieteica par kalpu. Saki viņam, ka proti kopt visādus putnus. Viņš liks tev kopt savus piekūnus un vanagus, un starp tiem būs ārī vanags, kuru tu meklē. Nogaidi kadu dienu, kad Milža nav mājās tad tev būs viegli aizbēgt ar putnu. Tikai piesargies, lai Zilais vanags nepieskaras pie durvīm kaut ar spalvas galiņu, jo tad tev labi neklāsies.

Aijens pateicās lapsai par labo padomu, un atlikušo nakts daļu abi pavadīja zem koka. Rītam austot, lapsa parādīja Aijenam ceļu pie Milža ar piecām galvām, pieciem kupriem un piecām rīklēm. Un, lai gan līdz zilganajam mežam pie paša apvāršņa bija tāls ceļš, līdz Milža mājām bija vēl tālāk. Kad saule jau rietēja, Aijens beidzot sasniedza Milža mājokli un pieklauvēja pie milzīgajām durvīm. Tās atvēra pats Milzis, kurš izskatījās tik briesmīgs, ka Aijens tikko novaldījās, lai nebēgtu projām.

— Ko tu meklē pie manis? — briesmonis uzprasīja.

— Meklēju darbu, — Aijens atbildēja. — Un, ja tam ir kāda nozīme, tad varu sacīt, ka esmu ļoti izveicīgs putnu kopšanā.

— Tad šī man ir laimīga diena, — Milzis atbildēja, atvērdams durvis un ielaizdams Aijenu, — jo man taisni vajag kāda, kas gādātu par maniem piekūniem un vanagiem.

Tā nu Aijens sāka kalpot Milzim ar piecām galvām, pieciem kupriem un piecām rīklēm. Un patiešām — starp putniem, kurus Milzis uzticēja Aijena gādībai, bija arī Zilais vanags, kuru Aijena pamāte tik ļoti gribēja dabūt. Kad Milzis redzēja, cik rūpīgi Aijens kopj putnus, tad bieži atstāja viņu mājās vienu pašu, kad pats devās medībās. Un vienā šādā dienā Aijens nolēma bēgt projām ar Zilo vanagu.

Viņš nogaidīja, kamēr zeme pārstāja rībēt zem Milža smagajiem soļiem, un piesardzīgi nocēla Zilo vanagu no kārtiņas. Atcerēdamies lapsas brīdinājumu, viņš spēra soli pār slieksni tik uzmanīgi, it kā vanaga vietā nestu rokās trauslu stikla trauku. Taču, līdzko viņš atvēra durvis un vanags ieraudzīja spožo dienas gaismu, tā plaši izpleta spārnus un pieskārās ar vienas spalvas galu durvju stenderei, un tūdaļ atskanēja tāds brīkšķis, ko varēja sadzirdēt jūdzēm tālu.

Aijens pat nepaguva padomāt, ko nu darīt, kad zeme nolīgojās un Milzis drāzās šurp pa nokalni.

— Ak tu gribi nozagt manu Zilo vanagu? — viņš ieaurojās ar visām piecām rīklēm. — Tu gribi aizbēgt ar svešu mantu?

— Piedod man, — Aijens lūdzās. — Tā bija karaliene, mana pamāte, kura mani sūtīja pēc putna. Es nedrīkstu ierasties mājās bez Zilā vanaga.

Tad milzis uzmeta Aijenam viltīgu skatienu ar desmit acīm.

— Es tev atdošu Zilo vanagu, — viņš sacīja, — ja tu man atnesīsi Rītausmas zobenu, kas pieder Diredas milzenēm.

Un, kad Aijens bija apsolījies to izdarīt un viegliem soļiem devās projām. Milzis atslējās pret durvju stenderi un smējās, un smējās, un viņa smiekli skanēja kā pērkona grāvieni. Viņš bija pārliecināts, ka Aijens nekad netiks galā ar šo uzdevumu.

Aijens nostaigāja daudzas jūdzes, neļaudams ne mirkli kājām atpūsties, un domāja par to, kā atrast Diredas milzenes. Kad satumsa, viņš sakūra ugunskuru zem liela koka un grasījās likties guļus un atpūsties, kad aiz muguras kaut kas iečabējās. Viņš atskatījās un ieraudzīja savu veco paziņu — rudo lapsu.

— Neizdevās vis tev iznest Zilo vanagu no Milža nama, — lapsa ierunājās.

— Jā, kā par nelaimi, neizdevās, — Aijens atsaucās. — Bet Milzis apsolīja atdot man vanagu, ja es atnesīšu viņam Rītausmas zobenu, kas pieder Diredas milzenēm.

Lapsa pašķielēja uz Aijenu ar viltīgajām acīm un sacīja:

— Uzdevums nav nekāds vieglais, bet, ja labi papūlēsies, tad galā tiksi.

Viņi atkal paēda kopīgi vakariņas, un ēdot lapsa sacīja, ka Direda esot liela sala. Tā atrodoties jūras vidū, un šai salā dzīvojot trīs māsas milzenes, kuras iedēvētas par Lielajām sievām.

— ej uz turieni un piesakies darbā, — lapsa pamācīja. Saki, ka proti labi tīrīt un spodrināt tēraudu un dzelzi, varu un alvu. Lielās sievas liks tev spodrināt savus ieročus, un starp tiem tu atradīsi zobenu, kas tev vajadzīgs. Un, kad viņas kādu dienu atstās mājas, tev nebūs grūti pievākt zobenu un aizbēgt. Tikai uzmanies, ka nekam nepieskaries ar zobena smaili. Ja tas notiks, tev labi neklāsies.

Rītam austot, Aijens kopā ar lapsu nonāca jūras krastā, un lapsa teica:

— Es pārvērtīšos par laivu un aizvedīšu tevi uz Diredas salu.

Lapsa pārvērtās par smailu sarkanbrūnu laivu, Aijens sēdās pie airiem un airēja, kamēr sasniedza klinšainu salu. Līdzko laiva piestāja krastā, lapsa atguva savu agrāko izskatu.

— Labu veiksmi, karaļa dēls, — lapsa sacīja. — Todien, kad tu bēgsi projām, es gaidīšu tevi šeit, lai pārvestu pāri jūrai.

Līdz milzeņu mājai nebija tālu, un, kad Aijens pienāca pie durvīm, visas trīs māsas atvēra tās reizē. Viena bija gara kā egle, otra tumša kā negaisa padebess, bet trešā neglīta kā ļauns darbs!

— Ko tu meklē pie mums, karaļa dēls? — viņas ķērcošās balsīs uzprasīja.

— Meklēju darbu, — Aijens atbildēja. — Es protu spodrināt tēraudu un dzelzi, varu un alvu. Varbūt es jums noderēšu.

— Ja tā, tad šī mums ir laimīga diena! — viņas iesaucās un plaši atvēra durvis. — Mums taisni vajadzīgs ieroču kopējs, kas uztur kārtībā mūsu kaujas cirvjus un zobenus.

Tā Aijens palika kalpot trim Lielajām sievām un starp ieročiem atrada arī mirdzošo Rītausmas zobenu, ko bija vēlējies iegūt Milzis ar piecām galvām, pieciem kupriem un piecām rīklēm. Kad trīs māsas redzēja, cik labi Aijens rūpējas par viņu ieročiem, tad atstāja viņu vienu mājās, kad pašas devās projām. Un vienā šādā dienā Aijens nolēma bēgt projām.

Līdzko visas māsas — garā, tumšā un neglītā — bija aizgājušas uz otru salas galu, Aijens uzmanīgi noņēma zobenu no vadža. Viņš turēja prātā lapsas padomu un nesa zobenu piesardzīgi pa durvīm ārā, bet tā smaile pieskārās durvju palodai. Atskanēja tāds griezīgs troksnis, kas bija dzirdams simtiem jūdžu tālu, un visas trīs Lielās sievas bija mirklī klāt.

— Ak tu gribi nest projām mūsu Rītausmas zobenu? — viņas uzbrēca. — Tu gribi aizbēgt ar svešu mantu?

— Piedodiet man, — Aijens lūdzās. — Tas ir Milzis ar piecām galvām, pieciem kupriem un piecām rīklēm — viņš mani sūtīja pēc zobena. Par to viņš man atdos savu Zilo vanagu, kuru grib dabūt karaliene, mana pamāte.

— Mēs dosim tev zobenu, — Lielās sievas atbildēja, — ja tu mums atvedīsi Eirinas karaļa Zeltkrēpaino kumeļu. — Un visas trīs uzmeta Aijenam viltīgu skatienu.

Aijens apsolījās to izdarīt un devās projām ar cerību sirdī. Tikmēr visas trīs māsas krita cita citai ap kaklu, vai aizraudamās smieklos, jo bija pārliecinātas, ka šo uzdevumu Aijens nespēs veikt.

Krastmalā Aijens ieraudzīja rudo lapsu.

— Tātad tev neizdevās aiznest Rītausmas zobenu, — ar tādiem vārdiem lapsa saņēma Aijenu.

— Jā, kā par nelaimi, neizdevās, — Aijens atbildēja. — Bet Lielās sievas man atdos zobenu, ja atvedīšu viņām Eirinas karaļa Zeltkrēpaino kumeļu.

Lapsa pašķielēja uz Aijenu ar viltīgajām acīm un sacīja:

— Tas nav nekāds vieglais uzdevums, bet, ja labi papūlēsies, tad galā tiksi. Eirina ir sala, kas atrodas mazliet tālāk jūrā, es pārvērtīšos par barku un aizvedīšu tevi uz turieni. Eirinā tev jāiet uz karaļa pili un jāpiesakās par zirgu puisi. Starp karaļa zirgiem tu atradīsi arī to, ko meklē. Kādu nakti, kad visi būs aizmiguši, tev nebūs grūti aizbēgt ar Zeltkrēpaino kumeļu. Tikai uzmanies, lai kumeļš nekam nepieskaras pagalmā ne ar krēpēm, ne purnu, ne asti. Ja pieskarsies, tev labi neklāsies.

Tad lapsa pārvērtās par barku ar sarkanbrūnām burām un aizveda Aijenu uz zaļo Eirinu. Krastā lapsa atvadījās no Aijena un novēlēja viņam labu veiksmi.

Aijens devās tālāk pa zaļo klajumu un drīz nonāca pie karaļa pils.

Kad Aijens pieklauvēja pie pils durvīm, pats karalis atvēra tās.

— Ko tu meklē pie manis, svešiniek? — viņš prasīja.

— Meklēju darbu, — Aijens atbildēja. — Protu labi kopt zirgus.

— Tad man šī ir laimīga diena, — karalis atbildēja, — jo man vajadzīgs zirgu puisis.

Aijens palika pie karaļa un starp citiem zirgiem ieraudzīja arī Zeltkrēpaino kumeļu. Un kādu nakti, kad visi bija aizmiguši, viņš ar kumeļu pavadā piesardzīgi tuvojās vārtiem. Taču kumeļš pieskārās ar vienu astes saru vārtu stabam, un tas tā iečīkstējās, ka šo troksni varēja dzirdēt visā Eirinā.

Izskrēja visa karaļa saime ar pašu karali priekšgalā un saķēra Aijenu.

— Ak tu gribi nozagt manu Zeltkrēpaino kumeļu? — karalis viņam uzkliedza. — Tu gribi aizbēgt ar svešu mantu?

— Piedod man, — Aijens lūdzās. — Diredas Lielās sievas lika man nozagt kumeļu. Par to viņas man dos Rītausmas zobenu, kas man jādod Milzim ar piecām galvām, pieciem kupriem un piecām rīklēm, lai no viņa dabūtu Zilo vanagu, kuru vēlas dabūt karaliene, mana pamāte.

Eirinas karalis uzmeta Aijenam viltīgu skatienu.

— Es tev atdošu Zeltkrēpaino kumeļu, — viņš sacīja, — ja tu man atvedīsi Francijas karaļa meitu, par kuru nav skaistākas princeses pasaulē.

Aijens apsolījās to izdarīt un līksmi devās uz jūras krastu, bet karalis smējās līdz asarām, jo bija pārliecināts, ka šo uzdevumu Aijens neveiks.

— Nesaki nu man, ka tev nav izdevies izvest no staļļa Zeltkrēpaino kumeļu! — tā Aijenu jūras krastā uzrunāja lapsa.

— Neizdevās, kā par nelaimi, — Aijens atbildēja. — Ātrāk nedabūšu Zeltkrēpaino kumeļu, kamēr neatvedīšu Eirinas karalim Francijas karaļa meitu.

Lapsa pašķielēja uz viņu ar viltīgajām acīm.

— Uzdevums nav nekāds vieglais, bet, ja papūlēsies, tad galā tiksi. Es pārvērtīšos par kuģi un aizvedīšu tevi pāri jūrai uz Franciju. Tur tu dosies uz karaļa pili, teiksi, ka tavs kuģis ir uzskrējis uz sēkļa, un lūgsi palīdzību. Par pārējo es gādāšu.

Lapsa tūliņ pārvērtās par skaistu kuģi ar smailu priekšgalu un aizveda Aijenu uz Franciju. Tur Aijens aizgāja pie karaļa un teica, kā lapsa mācījusi. Karalis ar karalieni un princesi devās uz krastu, lai redzētu, kas noticis ar svešzemnieka kuģi. Ieraudzījis princesi, Aijens nevarēja acu no viņas nolaist. Viņai bija gari, melni mati un lielas, zilas acis, un viņa patiešām bija skaistāka par visām princesēm pasaulē.

Kad viņi nonāca krastā, tad nobrīnījās, cik svešzemnieka kuģis liels. Pēkšņi no kuģa atskanēja brīnišķīga mūzika. Princese priekā sasita rokas.

— Uzved mani uz sava kuģa, — viņa sacīja Aijenam. — Man gribas redzēt tavus muzikantus.

Karalis atļāva, Aijens paņēma princesi un uzveda uz kuģa. Sacēlās ceļa vējš, un kuģis slīdēja projām. Princese sabijās.

— Ko tu izdarīji! — viņa parmeta Aijenam. — Tu mani nolaupīji!

— Piedod man! — Aijens lūdzās. — Tur vainīgs Eirinas karalis, kurš grib dabūt tevi par sievu.

Un viņš izstāstīja princesei visu no sākuma līdz galam. Kad viņš beidza, princese laipni palūkojās viņā.

— Cildenais Aijen, — viņa sacīja, — es labāk ietu par sievu pie tevis neka pie simt Eirinas karaļiem.

Aijenam iesmeldzās sirds, jo arī viņš bija iemīlējies daiļajā princesē. Taču uzticamā lapsa viņam palīdzēja arī šinī nelaimē. Kad viņi piestāja Eirinas krastā, lapsa sacīja:

— Es pārvērtīšos par princesi. Francijas princese lai gaida mūs krastā, bet tu ved mani pie karaļa. — Un kūmiņš piebilda ar viltīgu smīnu: — Kā tikt no karaļa vaļā, to atstāj manā ziņā.

Princese palika krastā, lapsa pārvērtās par skaistuli ar smalku, bālu seju un tumši rudām cirtām. Aijens aizveda viņu pie karaļa un teica:

— Es izpildīju solījumu. Dod nu man Zeltkrēpaino kumeļu!

Karalis aiz priekiem nezināja, ko darīt. Viņš lika izvest Zeltkrēpaino kumeļu no staļļa, uzlikt tam zelta seglus un atdeva Aijenam, kurš uzlēca kumeļam mugurā un aizauļoja. Tad karalis gribēja noskūpstīt savu daiļo līgavu, bet tā pārvērtās par rudu lapsu, iekoda viņam rokā un aizšāvās kā bulta.

Krastā lapsa pārvērtās par barku ar sarkanbrūnām burām un aizveda princesi, Aijenu un Zeltkrēpaino kumeļu uz Diredas salu.

— Tagad, — lapsa sacīja, — atstāj princesi ar kumeļu krastā. Es pārvērtīšos par skaistu zirgu, ved mani projām pie Lielajām sievām. — Un ar viltīgu smīnu piebilda: — Kā es tikšu no viņām vaļā, tā būs mana darīšana.

Aijens tā arī izdarīja. Lielās sievas nevarēja vien nobrīnīties, ka viņu kalps atgriezies. Viņas tūliņ atdeva Aijenam Rītausmas zobenu un nolēma izmēģināt jauno zirgu. Katra gribēja sēsties tam mugurā pirmā. Visas uzlēca zirgā reizē cita citai uz pleciem. Zirgs, juzdams, ka visas ir tam uz muguras, laidās lēkšiem uz jūras pusi, noauļoja līdz pašai kraujai un apstājās tik pēkšņi, iecirtis galvu krūtīs, ka visas trīs Lielās sievas ievēlās jūrā un tur viņas guļ vēl šodien.

Lapsa pēc tam pārvērtās par smailu, sarkanbrūnu laivu un aizveda Aijenu, princesi, kumeļu un zobenu pie Milža. Te lapsa pārvērtās par mirdzošo zobenu, Aijens atdeva to Milzim un saņēma no klūgām pītā krātiņā Zilo vanagu. Milzis gribēja izmēģināt jauno zobenu, cirta ar to pa labi un pa kreisi, te zobe saliecās līkumā un nocirta milzim visas piecas galvas uzreiz. Tad lapsa atkal ieradās pie Aijena.

— Nu es tevi pamācīšu, kā rīkoties, — viņa sacīja. — Sēdies Zeltkrepainajā kumeļā, lai princese sēž tev aiz muguras. Zilo vanagu uzsēdini uz pleca, labajā rokā turi zobenu ar plakano pusi pret sevi. Tava pamāte gribēs tevi noburt par žagaru klēpi bet tas viņai neizdosies, jo zobena smaile būs pavērsta pret viņu! Tad viņas burvestība tiks lauzta.

Aijens darīja, kā lapsa teica, un jāja uz mājām. Viņš bija ilgi ceļā — cik kalnu un ieleju viņš šķērsoja, to neviens neizskaitīs, taču beidzot viņš sasniedza tēva pili. Pamāte pa logu ieraudzīja viņu jājam no kalna lejup un izskrēja viņam pretī, lai viņu noburtu. Taču zobena smaile bija pavērsta pret pamāti, un viņa mirklī pati pārvērtās par žagaru klēpi.

Aijens svinīgi iegāja pilī ar princesi pie rokas un izstāstīja karalim visu, ko piedzīvojis. Karalis rīkoja dēlam lepnas kāzas, bet žagaru kaudzi pavēlēja sadedzināt. Visi nu dzīvoja laimīgi. Aijenam stallī bija tāds kumeļš, kas varēja noskriet vienu vēju un panākt otru; pie sienas karājās tāds zobens, kam neviens nevarēja pretī stāties, medībās viņš ņēma līdzi Zilo vanagu, ar kuru neviens putns nevarēja sacensties.

Bet rudajai lapsai Aijens teica:

— Kamēr vien es būšu dzīvs, mani mednieki neaiztiks ne tevi, ne tavus radus.

Taču rudā lapsa tikai pasmējās:

— Par mani un maniem ciltsbrāļiem neraizējies. Mēs paši protam par sevi parūpēties.

Un viņa lepni paslēja augšup kuplo, rudo asti un nozuda kalnos.

Manīga Mollija

Reiz dzīvoja atraitnis malkas cirtējs, kuram bija trīs meitas. Visas meitenes bija skaistas un tikušas darbā, bet pati jaunākā bija turklāt joti apķērīga un izveiciga, tāpēc viņu sauca par Manīgo Molliju. Kad tēvs nomira, meitenēm negribējās palikt vienām vecajā būdā, un viņas nolēma iet pasaulē darbu un laimi meklēt. Vispirms vajadzēja tikt ārā no meža. Meitenes gāja un gāja visu dienu, bet nekur neredzēja ne dzīvas dvēseles, ne arī kādas mājvietas. Sametās tumšs, un viņām sagribējās ēst. Beidzot viņas pamanīja mežā uguntiņu un gāja uz to pusi, kamēr nonāca pie liela nama. Viņas pieklauvēja pie durvīm, un kāda sievietes balss prasīja:

— Kas tur ir?

— Trīs nabaga meitenes.

— Ko jūs vēlaties?

— Lūdzu, ielaidiet mūs un dodiet kaut ko ieēst.

— Labāk būtu, ja jūs man to nelūgtu, — sieviete atbildēja, — jo mans virs ir milzis, un viņš jūs dzīvas neatstās, kad pārnāks mājās.

Taču meitenes lūgtin lūdzās:

— Ļaujiet palikt mazu brītiņu un atpūsties; mēs aiziesim, pirms viņš pārnāks.

Tad sieviete ielaida viņas, apsēdināja pie pavarda un pasniedza maizi un pienu. Līdzko meitenes sāka ēst, priekšnama durvis noblākšķēja un baismīga balss sauca:

Fl fai, fo fam!

Te iekšā jābūt cilvēkam!

— Kas ir pie tevis, siev?

— Ak, — sieva atteica, — trīs nabaga meitenes, nosalušas un izsalkušas, viņas tūliņ ies tālāk. Neaiztiec viņas, vīrs!

Milzis neko nesacīja. Pamatīgi ieturējis vakariņas, viņš sacīja, ka meitenes varot palikt pa nakti šepat. Viņam pašam arī bija trīs meitas, un viņš lika svešajām gulēt kopā ar tām. Manīgā Mollija ievēroja, ka milzis, pirms devās pie miera, ienesa virvi un sagrieza trīs gabalos. Tos viņš aplika ap kaklu viņai un viņas māsām, bet savām meitām — zelta ķēdes. Mollija noprata, ka labi nebūs. Viņa neaizmiga, bet nogaidīja, kamēr milzis sāk krākt. Tad viņa izkāpa no gultas, noņēma sev un māsām virves, bet milža meitām zelta ķēdes, apmainīja tās un likās atpakaļ gulta.

Ap pusnakti milzis uzcēlās, paņēma lielu maisu, pienāca pie meitenēm un aptaustīja viņu kaklus. Istabā bija pavisam tumšs. Viņš izcēla no gultas pats savas meitas, iebāza maisā, iznesa ārā, nogāja līdz dzijai aizai un iemeta maisu tanī iekšā. Tad viņš atnāca atpakaļ, apgūlās un pēc brīža jau krāca, ka rūtis dārdēja. Mollija nodomāja, ka nu ir īstais laiks bēgt projām. Viņa pamodināja māsas, piekodināja izturēties klusu un izlavījās ārā. Meitenes nu skrēja, ko jaudāja, un uz rīta pusi ieraudzīja lielu pili. Tā bija šās zemes karaļa pils. Meitenes iegāja iekšā, un Mollija pastāstīja visu karalim. Karalis sen bija vēlējies tikt vaļā no milža, kas postīja viņa zemi, un nodomāja, ka varbūt šī manīgā meitene varētu viņam palīdzēt. Tāpēc viņš sacīja:

— Tu esi gudra meitene, Mollij, šo joku tu esi smalki izstrādājusi. Taču es domāju, ka tu prastu izdarīt vēl ko vairāk. Ziemeļos no milža nama ir dziļa aiza un tai pāri tilts mata tievumā. Ja tu paņemtu milža zobenu, kas karājas viņam virs gultas, un viņš to pamanītu, tad dzītos tev pakaļ. Skrien tad pāri pār tiltu, tu esi viegla kā cielaviņa un tiksi tam pāri, bet milzis iegāzīsies aizā un nositīsies, un tā mēs atbrīvotos no viņa.

— Es varu to pamēģināt, — Mollija atbildēja, — bet, ja es tev atnesīšu milža zobenu, tavam vecākajam dēlam jāprec mana vecākā māsa.

Karalis bija ar mieru. Mollija devās atpakaļ, ielavījās milža namā un ielīda pagultē. Vakarā milzis pārnāca, pieēdās līdz ūkai un likās uz auss. Mollija pagaidīja, kamēr viņš sāk krākt, izlīda no pagultes, pārliecās milzim pāri un noņēma zobenu. Kad viņa cēla to pāri gultai, zobens nošķindēja, un milzis pamodās. Viņš pietrūkās kājās, taču Mollija ar zobenu jau bija ārā pa durvīm un skrēja uz aizas pusi. Milzis dzinās pakaļ elsdams pūzdams. Mollija ieraudzīja tiltu mata tievumā un pārskrēja tam pāri, bet milzis neskrēja vis. Viņš palika stāvam pie aizas un sauca:

— Ja tu vēlreiz spersi kāju pār manu slieksni, Manīgā Mollij, tad sveikā neiziesi!

— Vēl divas reizes es to darīšu! — Mollija atsaucās.

Mollija pārnesa karalim milža zobenu, un karaļa vecākais dēls apprecēja Mollijas vecāko māsu. Bet karalis sacīja:

— Nav vardam vietas, šo joku tu smalki izstrādāji, bet līdz galam tas tev neizdevās, jo milzis vēl ir dzīvs. Pamēģini nozagt milzim naudas maku, ko viņš glabā zem spilvena, varbūt tad viņš tā iekarsīs, ka, skriedams tev pakaļ, ievelsies aizā.

— Es varu to pamēģināt, — Mollija atbildēja, — bet, ja es tev atnesīšu milža naudas maku, tad tavam vidējam dēlam jāprec mana vidējā māsa.

Karalis bija ar mieru. Mollija nu devās uz milža mājām, ielavījās iekšā, noslēpās pagultē un nogaidīja, kamēr milzis paēd vakariņas un iemieg cietā miegā. Līdzko milzis sāka krākt, Mollija izlīda no pagultes, pabāza roku zem viņa spilvena un izvilka naudas maku. Mollijai žogoties ārā, milzis pamodās un skrēja viņai pakaļ. Abi nu skrēja, ko jaudāja, kamēr nonāca pie tilta mata tievumā. Mollija pāršāvās pāri, bet milzis atkal apstājās pie aizas un sauca:

— Ja tu vēlreiz spersi kāju pār manu slieksni, Manīgā Mollija tad sveikā neiziesi!

— Vēl vienu reizi es to darīšu! — Mollija atsaucās.

Mollija iedeva milža maku karalim, un karaļa vidējais dēls apprecēja Mollijas vidējo māsu. Bet karalis sacīja:

— Nav vārdam vietas, šo joku tu smalki izstrādāji, taču milzis joprojām ir dzīvs. Pamēģini milzim nozagt gredzenu, ko viņš nēsā uz pirksta, varbūt tad viņš tā iekarsīs, ka, skriedams tev pakaļ, ievelsies aizā.

— Es varu to pamēģināt, — Mollija atbildēja, — bet, ja es tev atnesīšu milža gredzenu, tad tev jādod man tavs jaunākais dēls par vīru.

Karalis bija ar mieru. Mollija atkal devās uz milža mājām un noslēpās pagultē. Nebija necik ilgi, kad milzis pārnāca, pieēdās līdz ūkai, likās gultā un drīz vien skaļi krāca, taču šoreiz viņš tikai izlikās aizmidzis. Mollija izlīda no pagultes, satvēra milža pirkstu, vilka un vilka, kamēr novilka gredzenu, bet, līdzko tas bija viņai rokā, milzis pietrūkās kājās, nogrāba Molliju ciet un teica:

— Nu tu esi man nagos, Manīgā Mollij! Kā tu man atmaksātu, ja es būtu tev nodarījis tik daudz ļauna kā tu man?

Mollija atbildēja:

— Es tevi iebāztu maisā, pie vieniem sāniem pieliktu kaķi, pie otriem suni, vēl ieliktu maisā adatu, diegu un šķēres. Maisu es pakārtu pie sienas, bet pati aizietu uz mežu un uzmeklētu visresnāko bomi. Tad es pārnāktu mājās, noliktu maisu uz zemes un velētu tevi, kamēr pataisītu plakanu.

— Labi, Mollij, — milzis sacīja, — to es ar tevi izdarīšu.

Viņš iebāza maisā Molliju, kaķi un suni, ielika adatu, diegu un šķēres un pakāra maisu pie sienas, bet pats aizgāja uz mežu pēc bomja.

Mollija nu sēdēja maisā un dziedāja:

Ak, kādi zili brīnumi

Šai maisā redzami!

— Paklau, Mollij, ko tu īsti redzi? — milža sieva jautāja.

Bet Mollija tikai dziedāja savu dziedamo:

Ak, kādi zili brīnumi

Šai maisā redzami!

Nu milža sieva lūdza Molliju, lai ielaižot arī viņu maisā, jo viņai par varītēm gribējās redzēt to pašu, ko redz Mollija. Mollija paņēma šķēres, pārgrieza maisu, paķēra diegu un adatu līdzi, izlēca ārā, palīdzēja milža sievai ierāpties maisā un aizšuva griezuma vietu ciet.

Milža sieva neko nevarēja saskatīt un sāka lūgt, lai Mollija laižot viņu ārā. Taču milzis nāca patlaban mājās ar lielu bomi rokā, un Mollija noslēpās aizdurvē. Viņš nocēla maisu zemē un sāka to velēt. Sieva gan kliedza: «Vīriņ, tā esmu es!» — bet suns rēja, kaķis ņaudēja, un milzis nepazina šinī troksnī sievas balsi. Viņš būtu patiešām pataisījis sievu plakanu, bet Mollija iznāca pagalmā, un milzis nu pamanīja viņu. Tagad viņš patiešām zvēroja aiz dusmām. Milzis skrēja, un Mollija skrēja, kamēr nonāca pie tilta mata tievumā. Mollija pārskrēja tām pāri, bet milzis bija tā iekarsis, ka likās viņai pakaj, iegāzās aizā un nositās. Nu zeme bija brīva no milžiem.

Mollija atdeva karalim milža gredzenu, apprecēja viņa jaunāko dēlu un dzīvoja laimīgi.

Labā reize

Kādreiz bija fermeris, vārdā Džens, kas dzīvoja viens mazā mājiņā.

Šad un tad viņš domāja, ka būtu tīri patīkami, ja viņam būtu sieva, kas gādātu par mājību un omulību.

Tad viņš sāka lakstoties ap skaistu meiču un teica viņai:

— Vai gribi būt mana sieva?

— Kā nu negribēšu, — viņa atbildēja.

Viņi aizgāja uz baznīcu un tika salaulāti. Pēc laulībām sieva uzsēdās zirgā vīram aiz muguras, un viņš pārveda to mājās. Kādu laiku viņi dzīvoja laimīgi.

Vienu dienu Džens prasīja sievai:

— Siev, vai tu proti slaukt govis?

— О jā, Džen, kā nu es nepratīšu! Māte vienmēr slauca govis, kad es dzīvoju pie viņas.

Tad viņš aizgāja uz tirgu un nopirka sievai desmit brūnas govis.

Viss gāja labi, kamēr kādu dienu viņa bija aizdzinusi govis pie dīķa padzerties. Tās dzēra gausi, un viņa domāja, ka tām nepatīk ūdens dīķa malā. Viņa iedzina govis dīķī, un tās noslīka.

Kad Džens pārnāca mājās, sieva bija tūliņ klāt un pastāstīja, ko izdarījusī, bet vīrs teica:

— O, tas nekas, mana dārgā, nākamreiz veiksies labāk.

Tā viņi dzīvoja atkal kādu laiciņu, un tad vienu dienu Džens jautāja sievai:

— Siev, vai tu proti kopt cūkas?

— О jā, Džen, kā nu es nepratīšu! Māte vienmēr kopa cūkas, kad es dzīvoju mājās.

Tad Džens aizgāja uz tirgu un nopirka viņai piecas cūkas. Viss gāja labi, kamēr kādu dienu, kad viņa bija ielējusi tām barību silē, viņai šķita, ka cūkas ēd pārāk gausi. Viņa iegrūda tām galvas silē, lai tās ēstu ātrāk, un tās visas nosmaka.

Kad Džens pārnāca no darba, sieva bija tūliņ klāt un pastāstīja, ko izdarījusi. Bet vīrs teica:

— O, tas nekas, mana dārgā, nākamreiz veiksies labāk.

Tā viņi dzīvoja atkal kādu laiciņu, un tad vienu dienu Džens jautāja sievai:

— Siev, vai tu proti cept maizi?

— O jā, Džen, kā nu es nepratīšu! Māte vienmēr cepa maizi, kad es dzīvoju mājās.

Tad viņš sapirka visu vajadzīgo, lai sieva varētu cept maizi. Kādu laiciņu viss gāja labi, kamēr vienu dienu viņa iedomājās izcept Dženam smalkmaizi. Viņa uznesa miltus augsta kalna galā, lai vējš tos izvētī, jo domāja, ka vējš izpūtīs ārā visas klijas. Taču vējš aiznesa projām gan miltus, gan klijas, un ar to viss beidzās.

Kad Dzens pārnāca no darba, sieva bija tūliņ klāt un pastāstīja, ko izdarījusi, un viņš teica:

— O, tas nekas, mana dārgā, nākamreiz veiksies labāk.

Tā viņi dzīvoja atkal kādu laiciņu, un tad vienu dienu Džens jautāja sievai:

— Siev, vai tu proti darīt alu?

— O jā, Džen, kā nu es nepratīšu! Māte vienmēr darīja alu, kad es dzīvoju mājās.

Tad viņš sapirka visu vajadzīgo, lai sieva varētu darīt alu. Viss gāja labi kādu laiciņu, līdz vienu dienu, kad viņa bija salējusi alu muciņā, sētā ienāca liels, melns suns un skatījās viņai virsū. Sieva dzina suni projām, bet tas palika stāvam pie durvīm un tik skatījās viņai virsū. Viņa tā noskaitās, ka izrāva mucai spundi, meta ar to sunim un sauca:

— Ko tu blenz uz mani? Es esmu Džena sieva.

Suns skrēja projām, un sieva likās pakaļ, lai aizdzītu suni labi tālu. Kad viņa pārnāca mājās, alus bija iztecējis, un ar to viss beidzās.

Kad Džens pārnāca no darba, sieva bija tūliņ klāt un pastāstīja visu, ko izdarījusi, bet viņš teica:

— O, tas nekas, mana dārgā, nākamreiz veiksies labāk.

Tā viņi atkal dzīvoja kādu laiciņu, un tad vienu dienu viņa nodomāja, ka vajadzētu iztīrīt māju. Kad viņa vāca ārā pēļus no gultas, tad atrada uz gultas uzjuma prāvu maišeli ar sudraba naudu. Līdzko Džens pārnāca, viņa bija tūliņ klāt un jautāja:

— Džen, kam ir tas maiss ar naudu tur uz gultas uzjuma?

— Tas ir kādai labai reizei, mana dārgā.

Bet aiz loga stāvēja laupītajs un noklausījās, ko Džens sacīja.

Otrā diena viņš nogaidīja, līdz Džens aizgāja uz tirgu, un tad pieklauvēja pie durvīm.

— Ko jūs vēlaties? — sieva jautāja.

— Es esmu labā reize, — laupītājs atbildēja, — un nāku pēc sava naudas maisa.

Viņš bija ģērbies kā smalks kungs, un sieva domaja, ka tas ir ļoti laipni no tāda augsta vīra puses — pašam nākt pēc naudas. Viņa uzskrēja guļamistabā, paķēra maisu ar naudu un iedeva laupītājam, kurš to aiznesa projām.

Kad Džens pārnāca no tirgus, viņa sacīja:

— Džen, Labā reize bija atnākusi pēc naudas.

— Ko tu gribi teikt, sieva? — Džens jautāja.

Viņa izstāstīja visu, un vīrs sacīja:

— Nu es esmu pazudis cilvēks, jo tā bija nomas nauda. Tagad kungs padzīs mani no mājas. Vienīgais, kas mums atliek, ir — doties pasaulē un meklēt rokā mūsu maisu ar naudu.

Tad Džens izņēma mājas durvis no virām.

— Uz tām mēs gulēsim, — viņš sacīja, uzlika durvis uz pleciem, un abi devās meklēt Labo reizi. Viņi nostaigāja daudzas garas dienas, un naktīs Džens mēdza uzlikt durvis uz koka zariem, un tad viņi uz tām gulēja. Kādu vakaru viņi nonāca pie augsta kalna, kura pakājē auga liels koks. Tad nu Džens ielika durvis tā zaros, un viņi devās pie miera. Sad tad Džena sieva sadzirdēja kādu troksni un beidzot paskatījās, kas tur lejā notiek. Kalna sānos bija tāda kā ala. No turienes iznāca divi vīri ar garu galdu, tiem sekoja smalkas dāmas un kungi, katrs nesdams maisu, un starp viņiem bija arī Labā reize ar sudraba naudas maisu. Visi sasēdās ap galdu, sāka dzert un tērzēt, un skaitīt naudu. Džena sieva pamodināja vīru un vaicāja, kas nu būtu darāms.

— Nu ir pienācis mūsu laiks, — Džens noteica un grūda durvis lejup. Tās nokrita taisni galda vidū un tā pārbiedēja laupītājus, ka tie visi aizbēga. Tad Džens un sieva nokāpa no koka, salika tik daudz naudas maisu uz durvīm, cik varēja panest, un devās taisnā ceļā uz mājām. Nu Džens sapirka sievai gan govis, gan cūkas, un viņi dzīvoja laimīgi visu mūžu.

Tukšglavis Pīters

Reiz bija jauns puisis, vārdā Pīters, kurš dzīvoja kādā ciemā uz laukiem kopā ar savu veco māti. Viņš bija slaida auguma, spēcīgs un labsirdīgs, taču galīgi dumjš. Viņš pat neprata saskaitīt mātes vistas, kaut viņai desmit vien bija; ja viņam bija jāizdod trīs pensi no šiliņa, viņš nekādi nevarēja aprēķināt, cik viņam jāsaņem atpakaļ; no tirgus viņš pastāvīgi atgriezās piekrāpts. Nevarēja teikt, ka viņš būtu slinks vai viņam trūktu labas gribas, drīzāk likās — nabaga Pīteram daba nav iedevusi ne drusciņas prāta.

— Ak, māt, — viņš mēdza gausties, — kaut jel man būtu kaut mazlietiņ prāta, tad es nebūtu jums par tādu smagu nastu.

— Jā, Pīter, — māte nopūzdamās mēdza atbildēt, — prātiņa tev maz, tā jau tas ir, bet tu esi labs zēns, un spēka tev ir par diviem. tāpēc met raizes pie malas. Uzteci augšstāvā un nones trīs pogas, es tās piešūšu taviem svārkiem. Tikai ievēro — paņem trīs, nevis divas vai četras!

Taču Pīters nemeta mieru un gremzās vienā laidā par savu stulbumu, kamēr beidzot māte sacīja;

— Labi, ja tu gribi dabūt cik necik prāta, tad tev vajadzēs apmeklēt veco zintnieci, kas dzīvo kalna galā. Stāsta, ka viņa esot varen gudra, ka viņai esot burvju grāmatas, visādas zāļu tējas, apvārdots ūdens un sazin kas vēl. Varbūt viņa var tev pa- EdzēL

Tā nu Pīters pēc darba devās pie zintnieces. Kalna galā viņš ieraudzīja mazu mājiņu, no kuras skursteņa pacēlās dūmu strūkla, bet uz sliekšņa izlaidies gulēja melns kaķis.

— Tā ir laba zīme, — Pīters noteica un pieklauvēja pie durvīm.

Atbildi nesaņēmis, viņš piesardzīgi nospieda durvju rokturi un ielūkojās iekšā. Pie pavarda stāvēja veca sieviete un maisīja kaut ko prāvā, melnā katlā. Viņa nepagriezās uz durvju pusi un neteica ne vārda, tāpēc Pīteram vajadzēja uzsākt sarunu pirmajam.

— Labdien visapkārt! — viņš teica. — Ir gan šodien jauks laiciņi, tiesa kas tiesa.

Veci sieva neatbildēja, tikai maisīja katlu.

— Bet rīt, kazi, var uznākt lietus, — Pīters turpināja.

Atkal nekādas atbildes.

— Bet var arī neuznākt, — viņš piemetināja, lauzīdams galvu, ko vēl varētu pateikt.

Vecā sieva maisīja joprojām katlu un nelikās Pīteru ne redzam, ne dzirdam.

— Nu labi, — Pīters sacīja, — tas bija viss, ko es varēju pateikt par laiku, bet nu es, kā saka, ķeršos vērsim pie ragiem. Es esmu dikti stulbs un gribēju lūgt, vai jūs nevarētu pagādāt man kādu drusciņu prāta.

— Prāta? — sieva atkārtoja, nolikdama pavārnīcu pie malas un pirmo reizi atskatīdamās uz ienācēju. — Bet kādu prātu gan tu gribi? Ja tādu kā karalim, mācītam vīram vai zaldātam, tad es palīdzēt nevaru. Kāds prāts tev īsti vajadzīgs?

— Gluži parasts, — Pīters atbildēja. — Vidēji labs, vidēji slikts, kāds ir visam lielam vairumam.

— Ļoti labi, — zintniece sacīja. — Tādu tu dabūsi, bet vispirms atnes man to, kas tev pasaulē mīļāks par visu. Saprati? Un, kad tu to atnesīsi, tad tev būs jāuzmin viena mīkla, lai es varētu pateikt, vai tu patiešām esi atnesis īsto mantu. Un tagad lasies projām!

Negaidīdama atbildi, viņa nocēla katlu no pavarda, ienesa virtuves kaktā un sāka ap to rosīties, nelikdamās par Pīteru ne zinis. Viņš izgāja ārā un devās uz ciematu, pārdomādams teikto.

— Kas man ir mīļāks par visu? — viņš murmināja. — Kas tas gan varētu būt?

Par kaut ko tādu Pīters nekad agrāk nebija domājis. Viņam sāka sāpēt galva. Pārnācis mājās, viņš pastāstīja visu mātei, un tagad viņa sāka savukārt lauzīt galvu. Beidzot viņa sacīja:

— Tev gan nekas pasaulē nav tik mīļš kā trekna cūkas gaļa. Nokausim mūsu lielo cūku, tad tu vari to aiznest zintniecei.

Tā viņi nokāva cūku, un nākamajā vakarā Pīters stiepa to kalnā augšā zintniecei.

Zintniece sēdēja pavarda priekšā un lasīja biezu grāmatu. Viņa pat lāgā nepacēla acīs, kad Pīters iestiepa cūku un nolika uz galda.

— Te ir tas, kas man mīļāks par visu pasaulē, — viņš sacīja. — Vai ar to pietiks, lai es tiktu pie prāta?

Vecā sieva pacēla galvu.

— Kas tas ir, kas skrien bez kājām? — viņa prasīja. — pa. saki man to.

— Kas tas ir, kas skrien bez kājām? — Pīters atkārtoja, kasīdams galvu.

Viņš kasīja un domāja, kamēr galva sāka sāpēt.

Vecā sieva lasīja tāiāk. Beidzot Pīters ierunājās:

— Zināt ko? Es to nevaru pateikt.

— Tad šī nav tā manta, kas man vajadzīga, — sieva sacīja.

— Pievāc to un lasies projām.

Pīteram cits nekas neatlika kā ņemt cūku un nest uz mājām.

Kad viņš ieradās ciematā, tad redzēja, ka pie viņa mājiņas durvīm sastājies bars ļaužu un daudzas sievietes raud. Izrādījās, ka viņa māte pēkšņi saslimusi un tuvu pie nāves. Viņš iesteidzās iekšā. Vecā sieviete patiešām bija ļoti vārga. Pīters saprata, ka te neko nevar līdzēt, nometās ceļos pie mātes gultas un saņēma viņas roku savējā.

— Saki man ardievas, dēls, — viņa čukstēja, — jo es tevi drīz pametīšu. Bet nu jau tu esi bijis pie zintnieces, ticis pie prāta un spēsi pats gādāt par sevi.

Pīteram nebija dūšas pateikt mātei, ka viņš neko nav dabūjis un nav pratis uzminēt zintnieces mīklu. Viņš tikai skūpstīja māti un atkārtoja:

— Man jūsu ļoti pietrūks, mījā māt.

— Ardievu, dēls, — viņa nočukstēja, uzsmaidīja viņam un nomira.

Pīters ilgi stāvēja pie viņas gultas, ceļos nometies, un raudāja bez sava gala, jo nekādi nevarēja apturēt asaras. Viņš atcerējās visu, ko māte viņa labā darījusi, kā viņa to audzinājusi, kā dziedinājusi vainas, kad viņš bija sasities vai iegriezis sev pirkstā, kā lāpījusi viņa drēbes, apkopusi viņu un ar sarunām īsinājusi garos ziemas vakarus. Viņš nesaprata, kā varēs dzīvot bez mātes. Viņa taču bija tā, ko viņš visvairāk mīlēja visā pasaulē. Tad viņš atcerējās zintnieces vārdus.

— Atnes man to, kas tev ir vismīļākais, — viņa bija teikusi.

Kā būtu, ja viņš aiznestu pie zintnieces savu mirušo māti? Prāts viņam tagad vajadzīgs vairāk nekā jebkad. Viņš ielika māti maisā un uznesa kalnā. Tas bija viegli izdarāms, jo māte bija sīka augumā un viegla, bet viņam bija divu vīru spēks. Viņš noguldīja mati zemē pie zintnieces durvīm un teica:

— Šoreiz es patiešām atnesu to, kas man ir vismīļākais. Te ir mana mirusī māte, tagad jums jādod man solītais prāts.

— Pasaki man — kas tas ir: dzeltens un spīd, bet nav zelts?

— Dzeltens un spīd, bet nav zelts? — Pīters atkārtoja. Viņš domāja un domāja, bet nevarēja neko izdomāt, kaut viņu sistu vai nost, un atzinās:

— Es nevaru uzminēt.

— Tad tu prātu šodien nedabūsi. Tu patiešām esi tukšgalvis un varbūt nekad pie prāta netiksi.

Pīters paņēma maisu ar māti uz pleciem un devās mājup. Viņš bija tik noskumis, ka nevarēja paiet, apsēdās cejmalā un sāka raudāt. Pēkšņi viņš izdzirdēja laipnu balsi blakus. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja glītu meiteni, kura viņu, mīļi smaidot, uzlūkoja.

— Kas jums vainas? — viņa jautāja. — Man sirds sāp, kad redzu cilvēku tādās bēdās.

— Es esmu tukšgalvis, man nemaz nav prāta, — Pīters atbildēja, — un nu vēl mana māte ir mirusi un pametusi mani vienu. Nemaz nezinu, ko lai es tagad daru. Nav neviena, kas man vārītu ēst, lāpītu drēbes, apkoptu māju, ietu uz tirgu iepirkties, un pats ļaunākais — nav neviena, kas ar mani parunātu un uzmundrinātu, kad esmu noraizējies.

— Es jums palīdzēšu, — sacīja Dženija, jo tā šo meiteni sauca. — Nav labi, ja tāds cilvēks kā jūs paliek bez palīga. Vai gribat, lai eju uz jūsu mājām un gādāju par jums?

— Labprāt gribētu, bet jums jāzina, ka es tāds tukšgalvis palikšu visu mūžu, ja nekādi netikšu pie prāta.

— Tas nekas, — Dženija atbildēja, — stāsta, ka tādi cilvēki esot vislabākie vīri. Vai gribat mani precēt?

— Vai jūs protat vārīt ēst?

— Skaidrs, ka protu, — Dženija atbildēja.

— Vai protat šūt un lāpīt drēbes?

— Kā nu nepratīšu!

— Vai protat saskaitīt olas un vai jūs neapšmauks tirgu, kad no šiliņiem būs jāizdod pensi?

— Par to nebaidieties.

— Tad es jūs precēšu, ja jūs esat ar mieru, — Pīters sacīja.

Viņi devās tālāk, un, kad Pītera māte bija apbedīta un viss ciemats viņu apraudājis, Pīters ar Dženiju apprecējās. Drīz vien Pīters, lai kāds tukšgalvis būdams, sāka aptvert, ka dabūjis necerēti labu sievu. Viņa vārīja un šuva, lāpīja un mazgāja, turklāt visu darīja ar prieku un patiku. Pat vēl vairāk — viņa arī Pīteru uzturēja mundru un jautru ar savu jauko valodu. Pīters nebija slikts vīrs, jo viņš strādāja labprāt un darbs viņam šķirās, ja vien nevajadzēja neko domāt; nekāda nasta viņam nebija par smagu un neviens ceļš par tālu. Īsi sakot, viņi bija tik laimīgs pāris, kāds vēl šai ciematā nebija redzēts.

— Zini, Dženij, — Pīters sacīja kādu vakaru, — tu nudien esi man mīļāka par visu pasaulē.

Un viņam pēkšņi ienāca kaut kas prātā.

Tā zintniece taču gribēja, lai es aizgādāju viņai to, kas man ir vismīļākais. Kāpēc mēs abi nevarētu aiziet pie viņas? Bet vispirms jāzina, vai tu māki minēt mīklas. Kas tas ir, kas skrien bez kājām?

— Upe, kas gan cits, — Dženija atbildēja. — Tā nav nekāda grūtā mikla.

— Upe? — tukšgalvis nobrīnījās. — Kāpēc tad man tas neienāca prātā? Bet kas tas ir: dzeltens un spīd, bet nav zelts?

Saule, — Dženija teica bez kādas apdomāšanās. — To es tev būtu varējusi pateikt jau tad, kad man bija tikai pieci gadi.

— Saule? — Pīters apmulsis atkārtoja. — Nu jā, spīdēt tā spīd, dzeltena arī ir un no zelta nav. Ir gan tev gudra galva, Dženij! Nudien, visā Anglijā nevienam nav tik gudras sievas kā man! Iesim aši, un varbūt tagad vecā zintniece iedos man cik necik prāta.

Viņi devās augšup kalnā un atrada veco sievu mājās.

— Gudrā zintniec, — Pīters teica, — beidzot es atvedu to, kas man ir mīļāka par visu pasaulē. Ja jūs vēl tagad nedosiet man prātu, tad viss, kas par jūsu gudrību izrunāts, ir tukšas blēņas.

— apsēdieties abi, — zintniece pavēlēja. tad viņa pagriezās pret pīteru un jautāja: — Kas tas ir, kam sākumā nav nevienas kājas, pēc tam divas un beidzot četras?

Nabaga Pīters domāja un domāja, bet nekāda atbilde nenāca viņam galvā, kamēr Dženija iečukstēja viņam ausī:

— Kurkulis. Saki: kurkulis.

— Kurkulis, — Pīters tūliņ atsaucās, un vecā sieva teica:

— Pareizi. Redzu, ka tu esi dabūjis prātu, cik tev vajadzīgs, un tas ir tavas sievas prāts. Ja vīram ir gudra sieva, tad viņa prāts atrodas sievas galvā. Ejiet uz mājām un vairāk netraucējiet mani.

Viņi piecēlās, pateicās gudrajai zintniecei un gāja uz mājām.

Ejot no kalna lejup, Dženija dungoja dziesmiņu, bet Pīters cieta klusu.

— Par ko tu domā? — viņa mīļi ievaicājās, pārtraukdama dziesmu.

Pīters pakasīja pakausi, brīdi klusēja un tad sacīja:

— Es domāju par to, cik lepns es varu būt, ka man ir tik gudra sieva. Nudien, tu pateici zintniecei tieši to, ko viņa gribēja dzirdēt. Un tomēr, — viņš samulsīs turpināja, — tomēr es nekādi nevaru saprast, ka tas ir kurkulis, kam sākumā nav kāju, tad divas un pēc tam četras. Es lauzīju un lauzīju galvu un nekādi nevaru to saprast. Nu, itin nekādi, sit mani vai nost!

Brašais Toms

Kādam fermerim bija dēls, vārdā Toms, kam bija pašam sava galva uz pleciem. Viņš bija braša auguma, varen stiprs, un tēvs nevarēja piegādāt viņam darbu, kur pielikt spēku. Beidzot Toms nolēma iet pasaulē un lūdza tēvu, lai dodot viņam savu svētību un dzelzs milnu, ar ko aizstāvēties, pa pasauli klīstot. Tēvs devās taisnā ceļā pie kalēja un lika tam izkalt milnu no vesela stouna dzelzs.

Toms paņēma milnu un sita pret zemi. Milna pārlūza no pirmā sitiena.

— Man vajag kārtīgu milnu, kas piemērota manam spēkam, — Toms sacīja.

Nu kalējs izkala milnu no diviem stouniem dzelzs, taču Toms, divreiz sitis to pret zemi, pārlauza uz pusēm.

— Arī šī nekam neder, — viņš sūrojās. — Izkal man labāku.

Nu kalējs izkala viņam milnu no trīsarpus stouniem dzelzs.

— Stiprākas milnas nemaz nevar būt pasaulē, — viņš sacīja.

Kad Toms sita milnu trešo reizi pret zemi, tā saliecās gandrīz divkārši, bet nelūza.

— Ar to varēs iztikt, — viņš sacīja, uzlicis milnu uz ceļgala, lai to izstieptu taisnu. — Liels paldies tev! Esmu tevi gan nokausējis, kamēr izkali man piemērotu ieroci.

— Ar paldies man nepietiek, — kalējs atbildēja, — man vajag piecas ginejas par dzelzi un kalumu.

Tēvs sasita rokas, dzirdēdams par tādu maksu, un teica, ka šim nemaz neesot tādas naudas.

— Maksāšu tev desmit ginejas, ja tu pusgadu pagaidīsi, — dēls sacīja kalējam.

Kalējs bija ar mieru gaidīt. Dēls atvadījās no tēva un devās ceļā.

Pēc neilga laika viņš nonāca karaļa pilī un lūdza darbu.

— Ko tu proti darīt? — karalis jautāja.

— Esmu labs govju gans, — viņš atbildēja.

— Tā ir tīrā laime, ka tu esi nācis pie manis, — karalis nopriecājās. — Manas govis nozūd cita pēc citas, un es nevaru dabūt ganu, kas tās uzraudzītu, kā pienākas. Cik lielu algu tu prasi?

— Desmit ginejas par pusgadu, pustīnes miltu ik nedēļas un tik daudz piena, cik vajag putrai. Es ēdu divreiz dienā, brokastīs un vakariņās. Vēl man vajag pašam savu mājiņu, gultu un prāvu katlu.

— Tā nu gan ir pārāk liela alga, — karalis noteica, — bet es jau arī nemeklēju parasto ganu. Pieņemu tevi ar šiem noteikumiem.

Tā Toms nolīga pie karaļa par ganu. Otrā rītā viņš agri uzcēlās un dzina lopus uz ganībām. Kamēr govis ēda paugurainajās ganībās, gans uzkāpa ar viršiem apaugušā kalnā, kur auga ari dzelkšņainas vilkābeles, un sāka vākt kopā kurināmo ugunskuram, jo rīts bija pavēss. Viņš nebija vēl paguvis neko savākt, te kalna nogāze notrīcēja no smagiem soļiem un dēla priekšā nostājās briesmīgs milzis.

— Ko tu te dari, sīkaļa? — milzis iebļāvās.

— Ak, labais ser, nepārbaidiet mani, — gans iesaucās, — lai mani pārbiedētu, daudz nevajag. Es tikai lasu kurināmo. Ja esat ieradies pēc kāda lopa no mana ganāmpulka, tad ņemiet to un ejiet savu ceļu.

Milzis izmeklējās pašu prāvāko un treknāko govi un sauca:

— Nāc šurp un palīdzi man uzmest govi uz muguras!

— Ak, ser, man bail jums tuvoties!

— Nāc droši, jēra dvēsele, es tevi neaiztikšu, — milzis nosolījās.

Tad Toms sacīja:

— Tik niecīgs radījums kā es nedrīkst apkaunot jūs ar savu palīdzību. Es jums došu labu padomu, lai jūs pats tiktu galā. Nopīsim viršu pinekļus un sapīsim govij priekškājas un pakaļkājas. Palieniet zem govs, iebāziet vienu roku starp priekškājām, otru starp pakaļkājām, slejieties stāvus, un govs būs jums uz muguras kā likts.

Milzis paklausīja. Viņi sapina govi, milzis palīda zem tās, bet, līdzko viņš izbāza galvu ārā no govs pavēderes, gans zvēla viņam pa skaustu ar milnu, un milzis bija beigts. Tad gans atpina govi, novilka milzi nokalnē un sameta virsū pamatīgu kaudzi kūdras. Todien neviens vairs Tomu netraucēja, un vakarā viņš pārdzina govis mājās pilnā skaitā. Ejot uz savu mājiņu, viņš satika karali, kurš pārsteigts jautāja:

— Kā tas gadās, ka tu pārdzen visas govis sveikas un veselas mājās?

— Kāpēc lai es nebūtu pārdzinis? — gans izgudrēm brīnījās. Viņš nestāstīja karalim, kas dienu noticis, bet paturēja šo noslēpumu pie sevis.

Otrā rītā viņš atkal agri piecēlās un dzina lopus uz ganībām. Un atkal, nonācis pie kalna, sāka meklēt nogāzē starp dzelkšņainajām vilkābelēm kurināmo. Necik ilgi, te zeme nodrebēja, jo lejup nāca milzis, kas bija lielāks par vakardienas spēkavīru. — Ko tu te dari, sīkaļa? — viņš ieaurojās.

— Lasu zarus ugunskuram, labais ser, — gans atbildēja — Nebiedējiet mani, jo, lai mani nobiedētu, daudz nav vajadzīgs.

— Vai tu vakar neredzēji te kādu vīru manu viežu? — milzis jautāja. — Manai mātei pazudis jaunākais dēls.

— Neredzēju vis, — gans atbildēja, — jo vakar manis te nebija. Ja jums vajag kādas govs, tad ņemiet pašu prāvāko un labāko un ejiet savu ceļu.

Milzis nolūkoja labāko govi, to pašu, ko viņa brālis bija izraudzījies vakardien, un uzsauca ganam:

— Nāc šurp un palīdzi man uzmest govi uz muguras!

— Ak, ser, man bail jums tuvoties!

— Nāc droši, jēra dvēsele, es tevi neaiztikšu.

Tad gans sacīja:

— Tik niecīgs radījums kā es nedrīkst apkaunot jūs ar savu palīdzību. Es jums došu labu padomu, tad jūs pats tiksiet galā. Nopīsim viršu pinekļus un sapīsim govij priekškājas un pakaļkājas. Palieniet zem govs, iebāziet vienu roku starp priekškājām, otru starp pakaļkājām, slejieties stāvus, un govs būs jums uz muguras kā likts.

Milzis paklausīja. Viņi sapina govi, milzis palīda zem tās, bet, līdzko viņš pabāza galvu ārā no govs pavēderes, gans zvēla viņam ar milnu pa skaustu, un milzis bija beigts. Gans atpina govi, novilka milzi nokalnē un sameta virsū pamatīgu kaudzi kūdras. Todien neviens vairs ganu netraucēja, un vakarā viņš pārdzina govis mājās pilnā skaitā. Ejot uz savu mājiņu, viņš satika karali, kurš atkal brīnījās, ka netrūkst nevienas govs.

— Kā tev šodien veicās ganīšana? — viņš uzrunāja ganu.

— Varbūt tev ir kaut kas pastāstāms man.

— Kas nu ganam stāstāms! Govis ēd, gans guļ, — Toms atbildēja, jo gribēja joprojām paturēt savu noslēpumu pie sevis.

— Kā vēlies. Tu esi laimīgs gans. Līdz šim neviens nav pārdzinis visus lopus mājās.

Trešajā dienā notika tas pats, kas iepriekšējās. Līdzko gans bija iegājis krūmos meklēt kurināmo, te ieradās vēl lielāks milzis par pirmajiem diviem. Arī viņu gans uzveica, un zem kūdras nu gulēja veseli trīs milži.

— Nevar taču būt, ka tev nekas nav man stāstāms, —- karalis uzrunāja ganu, sastapis viņu tovakar.

— Kāpēc nevar būt? — gans izgudrēm brīnījās. — Govis ēd, gans guļ, kas tur ko stāstīt!

— Tu patiešām esi vislabākais gans visā manā valstī, — karalis sacīja, — un tās algas vērts, par kuru vienojāmies.

Uzcēlies nākamajā rītā, Toms sev sacīja:

— Redzēs gan, ko šī diena man nesīs! Lielāka milža par tiem trim, ko es nositu, taču nemaz nevarētu būt.

Viņš atkal aizdzina lopus uz ganībām un uzkāpa nokalnē lasīt zarus ugunskuram. Necik ilgi, te pār nokalni pārskrēja vēja brāzma, noraudama kokiem lapas, tomēr tas nebija vējš, bet lielas, pelēkas raganas elpa. Ragana milzu soļiem tuvojās ganam un izstiepa pret viņu kaulaino, līko pirkstu:

— Ak tu tas esi, nelieti un bezgodi, nicināmais sīkala! Tu nokāvi manus trīs skaistos dēlus, un es nāku tev atriebties.

Ragana sakampa Tomu ap viduci, bet viņš nogrāba raganu ar īstu cīkstoņa tvērienu, un abi sāka lauzties. Viņi valstījās gan pa mīkstu, gan akmeņainu zemi, notriepās ar dūņām un asinīm, ieķērušies viens otrā uz dzīvību un nāvi. Vecā ragana bija tik sīksta, ka Toms jau vairākkārt baidījās, ka nupat viņam gals būs klāt. Taču patrāpījās mirklis, kad viņš, saņēmis pēdējos spēkus, sparīgi pagrūda raganu, pārlauza tai rokas un kājas un nometa atmuguriski zemē.

— Kādu atlīdzību dosi, ja atbrīvošu tevi no sāpēm? — viņš prasīja.

— Šķirstu zelta un šķirstu sudraba, kas ierakti manas alas priekšā, — viņa izdvesa.

— Tie piederēs man, — Toms noteica, — un tagad tavas ciešanas būs galā.

To teicis, viņš iezvēla raganai ar milnu pa galvu, novilka viņu lejā un novietoja zem kūdras blakus viņas dēliem.

Tovakar karalis atkal apturēja viņu un apvaicājās:

— Droši vien tev šodien kaut kas atgadījās?

— Diemžēl itin nekā, — gans atbildēja.

— Tu esi apbrīnojams vīrs, — karalis noteica. — Ja tu būtu bijis mans gans jau agrāk, tad man būtu aiztaupītas daudzas raizes un rūpes.

Nākamo dienu gans pavadīja netraucēts, bet vakarā, atgriezies mājās, bija pārsteigts, ka šoreiz karalis nesagaida viņu un neapvaicājas par ganīšanu. Taču tagad karalim bija lielākas bēdas. Nezin no kurienes bija uzradies trijgalvis milzis un piedraudējis apkaut visus, ja šovakar nenogādāšot princesi uz viņa alu. Karalim sirds vai lūza, tomēr viņš saprata, ka jāupurē meita, lai glābtu savus pavalstniekus. Pašā pēdējā brīdī karaļa greizacis pavārs, cerēdams iegūt ko labu, bija piedāvājies pavadīt princesi līdz alai.

— Es nonāvēšu milzi jūsu vietā, — viņš bija teicis karalim, — ja pēc tam dosiet man princesi par sievu.

Karali gan neiepriecināja izredzes dabūt par znotu greizaci pavāru, bet galvenais taču bija glābt meitas dzīvību. Tāpēc viņš deva piekrišanu, un tā pavārs un princese bija devušies ceļā īsi pirms Toma pārnākšanas.

Toms bija iemīlējies princesē kopš pašas pirmās dienas, kad bija ieraudzījis viņu lūkojamies ārā pa pils logu. Padzirdējis, kādas briesmas princesei draud, viņš iemiedza padusē savu dzelzs milnu un teciņus skrēja uz milža alu.

Sasniedzis alu, viņš ieraudzīja princesi drebošu stāvam pie alas ieejas, kamēr greizacis pavārs bija noslēpies aiz liela akmens.

— Kāpēc tu te ieradies? — princese teica, ieraudzījusi Tomu.

— Pietiek jau, ka milzis paņem mani. Vai tad būs labāk, ja viņš nogalinās arī tevi?

— Diezin vai tas viņam būs pa spēkam, — Toms atbildēja.

— Man jau bijušas darīšanas ar tādiem vīriem, es šo to zinu, kā ar viņiem rīkoties.

Tobrīd no alas izlīda pats milzis — briesmīgs, zvēru ādās ģērbies vīrs ar trim galvām uz garā kakla. Kad viņš paspēra soli uz priekšu, viņam apžilba acis pēc alas tumsas. Toms pielēca klāt un notrieca visas trīs galvas ar reizi, un milzis bija beigts. Trieciens bija tik sparīgs, ka pats Toms pakrita gar zemi un nobrāza roku pret akmeni. Princese noplēsa strēmeli no savām drēbēm un pārsēja asiņojošo roku. Viņa nezināja, ko darīt aiz laimes, un skubināja Tomu steigties atpakaļ uz pili un lūgt karalim viņas roku. Taču Toms bija tā nokausēts, ka noslīga zemē un tūliņ iemiga.

Visu šo laiku greizacis pavārs bija glūnējis gar akmeni, kas šeit notiek. Redzēdams, ka Toms aizmidzis, viņš paķēra milža galvas un sagrāba princesi aiz rokas. Nabadzīte gan pūlējās tikt vaļā un sauca Tomu, bet tas gulēja cietā miegā. Tā princese pret savu gribu atgriezās pilī kopā ar pavāru. Pavārs, nolicis milža galvas karalim priekšā, pieprasīja princesi par sievu, kā solīts. Karalim bija vien jāpiekrīt, un viņi norunāja otrā dienā rīkot kāzas.

Sarīkoja lielas kāzu godības, un, kad visi viesi bija sapulcējušies, karalis pārlaida zālei skatienu, lai redzētu, vai tomēr kāda netrūkst. Pēkšņi viņš sarauca pieri.

— Skaidrs, ka viena trūkst, — viņš teica. — Kur ir mans govju gans?

— Te es esmu, — no durvju puses atskanēja balss. Durvīs stāvēja gans, draudīgi vērdamies nelieti pavārā, kurš gluži bāls sēdēja līgavaiņa krēslā.

— Tēv, šis ir tas vīrs, kas mani atpestīja no milža, nevis pavārss — princese iesaucās. — Es jau zināju, ka viņš paglābs mani no šīm laulībām, tāpat kā paglāba no milža.

— Kā tu vari to pierādīt? — karalis jautāja.

Tad princese piecēlās un piegāja pie Toma, kura roka joprojām bija pārsieta ar audekla strēmeli, ko viņa bija noplēsusi no savām drēbēm.

— Viņš ievainoja roku, cirzdams nost milža galvas, un es to pārsēju, — princese sacīja un parādīja tēvam robu drēbēs, kur bija atplēsusi strēmeli.

Nu karalis saprata, ka meita saka patiesību. Kad viņi bija padzinuši greizaci pavāru, gans un karaļa meita svinēja kāzas. Pēc kazām Toms aizveda sievu un karali uz ganībām un parādīja apraktos milžus un veco raganu. Un beidzot karalis dabūja dzirdēt par visu, ko gans bija piedzīvojis karaļa ganībās.

Viņi pievāca šķirstu ar zeltu un šķirstu ar sudrabu, Toms aizsūtīja kalējam parādu, nopirka tēvam lielu fermu, un visi dzīvoja bagātībā un laimē līdz mūža galam.

Džonijs Bentems

Džonijs Bentems[1] bija skroderis. Augu dienu viņš sēdēja sakrustotām kājām darbnīcā uz galda griezdams un graizīdams, šūdams un lāpīdams, taisīdams mēteļus lēdijām, uzvalkus džentlmeņiem, mundierus karavīriem. Kādu dienu viņam apnika šūt un viņš nodomāja, ka būtu gan pelnījis labāku likteni, tāpēc izgāja

maurā aiz darbnīcas un atlaidās zālē, lai apsvērtu nākotnes izredzes. Ko viņš varētu turpmāk darīt? Labi būtu kļūt par vijolnieku, bet laikam viņš ir jau par vecu, lai iemācītos vijoli spēlēt; nebūtu slikti kļūt par slavenu ģenerāli, bet karošana viņam nemaz nebija pa prātam; nekaitētu arī pabraukāt pa jūrām kā tirgotājam, bet kur lai ņem burinieku? Kamēr viņš tā lauzīja galvu, diena aizvien pieņēmās siltumā, mušas bariem metās uz viņa basajām kājām un kutināja kailās pēdas. Pat lāgā neapzinādamies, ko dara, viņš zvēla ar plaukstu pa kāju un apsita veselu lēveni mušu.

— Tas pierāda, ka neesmu nekāds ikdienišķs cilvēks, — viņš sev sacīja. — Labi nostrādāts, Džonij Bentem!

Kādu lepnumu viņš izjuta! Vai tā nav varonība — nosist tik daudz mušu ar vienu zvēlienu! Nekad agrāk viņš nebija nositis nevienu pašu mušu — un nu piecdesmit uzreiz! Viņš piecēlās, iegāja istabā, uzvilka zābakus, noņēma no sienas sarūsējušu zobenu, kas bija piederējis kādam viņa sencim, aizslēdza darbnīcu un devās parādīt pasaulei, kas viņš ir par dižu varoni.

Džonijs bija nokājojis jau labu gabalu, kad krustceļos uz staba ieraudzīja lielu papīra lapu. Uz tās bija rakstīts:

Balva!

Ikviens vīrs, kam netrūkst dūšas, lai nosistu

divus milžus

un atbrīvotu valsti no viņu nodarītā posta, saņems

piecdesmit tūkstošus mārciņu un karaļa vienīgās meitas roku.

Varoņiem jāpieteicas kara]a pilī.

Rakstīts pēc viņa karaliskās augstības pavēles.

Džonijs apsēdās un to visu pārdomāja. Pret piecdesmit tūkstošiem mārciņu un ķēniņa meitu nebūtu ko iebilst, viņš tikai bažījās, vai ir īsti piemērots milžu sišanai. Tad viņš cieši satvēra sarūsējušo zobenu labajā rokā, piecēlās un devās tālāk.

— Galu galā es taču esmu nositis piecdesmit mušu. Tas nav slikts sākums. Bez tam neviens nevar kļūt par varoni, ja neliks savus spēkus lietā. Vismaz es varu apskatīties un ievākt ziņas, cik briesmīgi tie milži ir. Varbūt nemaz tik traki nav.

Iegājis karaļa pilī, viņš prasīja pēc paša karaļa.

— Atkal viens varonis, — karalis nopūtās. — Tas jau trešais šonedēļ. Divus iepriekšējos milži aprija.

— Atkal viens varonis, — nopūtās princese. — Varbūt šim būs vairāk laimes.

Un viņa sāka sukāt savus zeltainos matus, lūkodamās ar pērlēm un safīriem izgreznotajā kristāla spogulī.

Kad abi ieraudzīja Džoniju Bentemu, tad gan saprata, ka neko lielu cerēt vis nevar.

— Milžu sitējam viņš tā kā par vārgu, — karalis sacīja.

— Tiesa gan, — princese piebalsoja. — Manuprāt, viņš drīzāk izskatās pēc skrodera.

Džonijs tomēr pieteicās cīnīties ar milžiem, un viņam pastāstīja, kur tie mājo un cik nešpetni un briesmīgi stipri tie ir. Viņš apsēdās un sāka domāt par šo dēku, un, jo vairāk viņš domāja, jo mazāk tā viņam patika.

— Nekas, — viņš beidzot noteica. — Nav nekāda nelaime, ja es iešu paskatīties uz viņiem. Turklāt nav jau tik vienkārši atkāpties, ja tik tālu esmu ielaidies.

Nākamajā rītā viņš devās ceļā un ap pusdienas laiku nonāca mežā, kur pēc nostāstiem milži mājoja. Cieši sagrābis zobenu labajā rokā, viņš lavījās uz priekšu, cik vien klusu varēdams. Pēkšņi viņš izdzirdēja šausmīgu troksni. Tas šķita pērkona negaiss, tikai daudz tuvāk; tā varēja būt arī kauja, kuru pēkšņi pārtraukusi zemestrīce. Džonijs aizspieda ausis ar rokām un brīdi palika stāvam. Tad viņš tikpat piesardzīgi zagās uz priekšu, slapstīdamies aiz kokiem. Beidzot izcirtuma galā pie muklāja viņš ieraudzīja abus milžus. Tie izskatījās varen nešpetni, bija liela auguma un kaulaini. Troksnis cēlās no viņu darba. Viņi krāva malku orē, tikai ore bija kā liels nams uz riteņiem un malkas šķilas bija veseli koku stumbri.

Džonijs nolūkojās milžos un tad paskatījās pats uz sevi. Viņš redzēja, cik sīks un niecīgs ir. Tad viņš uzmeta acis vecajam zobenam. Diezin vai ar to var milzim kaut ko nodarīt. Viņš ierāpās koka dobumā un apsvēra, ko iesākt. Sākumā viņam likās visprātīgāk iet taisnā ceļā uz mājām. Bet, kad viņš iedomājās par visiem tiem neskaitāmajiem pogcaurumiem un bezgalīgajām vīlēm, par simtiem un tūkstošiem adatas dūrienu, tad mājup iešana nebija vairs prātā.

— Labāk dabūt galu te nekā atkal dirnēt augu dienu uz galda, — viņš nolēma. — Tiesa, divi milži ir krietni vien vairāk nekā piecdesmit mušas, bet varbūt viņus var piemuļķot.

Viņš ieraudzīja pie savām kājām nelielu, apaju oli. Tūliņ viņam ienāca prātā laba doma. Viņš paķēra oli, piecēlās un klusu apgāja apkārt kokam, lai skaidrāk redzētu milžus. Lielākais, ap desmit pēdas garš, ar milzīgiem kauliem un izspīlētiem muskuļiem, stāvēja ar muguru pret Džoniju un patlaban noliecās, lai paceltu bluķi. Džonijs pastiepa roku un meta viņam ar oli. Tas ķēra milzim skaustu. Milzis izslējās, saberzēja skaustu un bargi palūkojās uz otru milzi. Tas bija mazāks, astoņas ar pusi vai deviņas pēdas garš, taču tāpat ar lieliem kauliem un blīviem muskujiem.

— Paklau, mazais pintiķi, — lielākais milzis teica mazākajam,— esi uzmanīgs ar tiem sprunguļiem. Tu man trāpīji pa skaustu.

— Tas nebiju es.

— Kas tad cits? Turi acis rokā un skaties, ko dari.

Viņi turpināja darbu. Džonijs pieliecās un pacēla citu oli. Tas nebija apaļš kā iepriekšējais, bet trīsstūrains, ar asām, robotām malām. Tas ķēra lielajam milzim galvu aiz labās auss. Viņš iebrēcās aiz sāpēm un pārskaities pagriezās pret biedru.

— Pielūko! — viņš tam uzkliedza. — Ja tu vēlreiz tā darīsi, tad beigas tev būs, vai dzirdi? Mūžīgi tev visādas bezkaunības prātā, spītīgais sīkala! Pamēģini tikai vēlreiz mest, pamēģini vien!

Trešo reizi Džonijs trāpīja viņam pa galvu aiz kreisās auss.

Milzis iebļāvās kā vesels bars vēršu un svieda otram ar pagali. Tā iekrita muklājā ar tādu plīkšķi, ko varēja sadzirdēt pusjūdzi tālu. Tad lielākais metās mazākajam virsū un sāka viņam velēt ar dūri pa galvu. Mazākais sita pretī un sauca:

— Es tevi neesmu aizticis, bet, ja tu gribi kauties, tad lai notiek!

Vispirms abi salika muguras kopā, tad atkāpās trīs soļi katrs uz savu pusi. Pēc tam viņi pagriezās viens pret otru un saklupa kopā. Troksnis bija tāds, it kā kalni gāztos. Tas bija pats baismīgākais kautiņš, kāds jebkad redzēts. Džonijs trīcēja un drebēja koka dobumā, bet nabaga ļaudis jūdzēm tālā apkārtnē ieslēdzās pagrabos, jo domāja, ka pasaulei pienācis gals. Milži kāvās veselas trīs stundas. Viņi velēja un spārdīja viens otru, cik jaudāja. Viņi auroja kā ziloņi un zvetēja viens otru tā, ka asinis šķīda un viss mežs līgojās. Putni aizbēga no.meža kur kurais un visu to gadu nerādījās vairs te. Beidzot abi milži pagura. Viņi bija vienās skrambās un smagi elsa. Pārtraukuši cīņu, abi apsēdās muklāja malā un bēdīgi vērās viens otrā.

— Es esmu tā nokausēts, — sacīja viens, — ka bērns varētu mani piesiet saitē un aizvest sev līdzi.

— Es esmu tik nespēcīgs, — sacīja otrs, — ka kura katra večiņa varētu pasist mani gar zemi ar spalvu.

—Ak šitā? — Džonijs teica pats sev. — Ko tad es vēl gaidu?

Viņš izdrāzās no savas paslēptuves un metās milžiem virsū ar rūsaino zobenu. Lielākais milzis pat nedzirdēja Džoniju tuvojamies, kad viņa galva jau noripoja; mazākajam pietika spēka uzlēkt kājās, bet viņš tūliņ atmuguriski ievēlās muklājā, un tikai galva palika virs dumbras. To nocirst Džonijam bija tīrais nieks. Iebāzis zobenu makstī un paņēmis katrā rokā pa galvai, viņš ar pūlēm aizvilkās līdz karaļa pilij, jo galvas bija ļoti smagas.

Tonakt visā valstī valdīja lielas gaviles. Milži bija pagalam, un cilvēki varēja iet visur bez bailēm. Džonijs nevienam nestāstīja, kā milžus uzveicis, un visi domāja, ka drausmīgais troksnis, ko viņi trīs stundas bija klausījušies, cēlies no Džonija cīņas ar milžiem.

— Tas nu gan ir varonis! — visi brīnījās. — Kā viņš varēja stāties pretī milžiem — tāds sīks vīriņš, nu, taisni kā sieviešu skroderis!

Tā Džonijs dabūja princesi par sievu, un par piecdesmit tūkstošiem mārciņu viņš uzcēla lepnu pili; tur nu viņš cerēja pavadīt atlikušo mūža daļu mierā un laimē, bet kas to dos!

Valstī izcēlās dumpis, ko pat armija. nevarēja apspiest; skaidrs, ka vecais karalis griezās pie Džonija.

— Mans dēls, — karalis sacīja, — kāds ducis neliešu sapulcējuši lielu bandu un ierīkojuši nometni jūdzes desmit no mūsu pils. Katru dienu viņiem pievienojas daudzi mani pavalstnieki, kas nav apmierināti ar savu likteni. Viņi siro zagdami un laupīdami, un es baidos, ka šis dumpis pārņems visu valsti, un tad arī karaļa mantu kambari nav droši. Es apspriedos ar saviem ministriem un padomniekiem, un visi bija vienis prātis, ka ir tikai viens vīrs, kas var darīt galu šim briesmīgajam stāvoklim. Un tas esi tu, milžu uzvarētājs, manas vienīgās meitas vīrs un tautas varonis. Es zinu, ka tu neatteiksies palīdzēt valstij šai grūtajā brīdī.

Kas nabaga Džonijam atlika? Nebija nozīmes teikt, ka viņš atmetis domas par milžu kaušanu un grib dzīvot kā mierīgs ģimenes cilvēks. Valsts bija briesmās. Viņš nedrīkstēja atteikties. Viņš pasacīja karalim, ka darīšot, ko varēšot. Tad viņš apsēdās un sāka pārdomāt par šo dēku, un, jo vairāk viņš par to domāja, jo mazāk tā viņam patika.

Šā vai tā, bet otrā rītā Džonijs agri piecēlās, ielika makstī veco zobenu un mīļi noskūpstīja princesi. Viņa novēlēja vīram labu veiksmi, un tad viņš iegāja pie karaļa, jo tas bija solījis viņam zirgu, ar ko jāt uz dumpinieku nometni. Pils pagalmā trīs stipri vīri turēja lielu, melnu rumaku, kurš dīžājās un satraukts elsa.

— Vai nav varens kumeļš? — karalis ar lepnumu jautāja.

— Vai tu tādu esi kādreiz redzējis?

— Nē, — Džonijs atbildēja, un tā bija skaidra patiesība.

— Vai tas domāts man?

— Nu, kā tad, — karalis atbildēja. — Tas ir vienīgais rumaks visā karaļvalstī, kas tāda varoņa cienīgs.

Džonijs nodomāja, ka labāk gan būtu iet kājām, taču skaļi sacīja:

— Es neesmu diezin cik veikls jājējs, jūsu augstība. Mazāks zirgs man būtu vairāk piemērots.

— Nieki! — karalis atteica. — Tev nemaz nevajag jāt, tikai turies ciet, viņš lidos kā putns.

«Taisni no tā jau es baidos,» Džonijs nodomāja, bet neko neteica. Tikmēr zirgs jau bija aizspēris projām vienu no trim vīriem, kas viņu turēja.

— Viņš kļūst nemierīgs, — karalis piezīmēja. — Kāp nu vien viņam mugurā.

— Laikam gan tā vajadzēs darīt, — Džonijs noteica, un viens vīrs palīdzēja viņam tikt seglos.

Otrais vīrs pasvieda viņam pavadu, un Džonijs jau grasījās atskatīties un pamāt karalim ardievas, bet izrādījās, ka nekāda karaļa te vairs nav. Pareizāk sakot, paša Džonija tur vairs nebija, jo zirgs izšāvās pa pils vārtiem kā lode. Džonijam atlika vienīgi turēties zirgam mugurā, cik nu labi viņš prata. Kad viņi aizdimdināja pa ielām, ļaudis māja ar rokām un sauca «urā», bet mātes rāva pārbiedētos bērnus sev klāt, lai tie nepakļūst zem šiem četriem milzīgajiem pakaviem.

Vienā mirkli Džonijs bija ārā no pilsētas un plašā klajumā.

Tā viņš nodimdināja jūdzi aiz jūdzes.

— Tas ir gan varens jātnieksl — priecājās kāds vecs fermeris, kurš ara ceļmalā. — Tīrais brīnums, kā viņš var noturēties seglos!

Arī pats Džonijs par to brīnījās, bet seglos viņš pagaidām vēl bija, un necik ilgi, kad jau atradās dumpinieku nometnes tuvumā.

Gadījās tā, ka kalna galā, kur ceļi krustojās, kādreiz bija uzceltas karātavas. Pie tām kāra zagļus, bet nu tās bija vecas un satrunējušas. Kuru katru dienu stiprāks vējš varēja tās apgāzt. Tieši tā arī notika, kad Džonijs tuvojās savā melnajā rumakā. Vēja brāziens pārskrēja pāri kalnam, vecās karātavas uzkrita zirgam taisni uz kakla un tur arī palika. Džonijs labprāt būtu apturējis zirgu un atbrīvojis to no negaidītās nastas, taču zirgs nebija apturams, un tā viņi joņoja vien tālāk. Ar vienu roku Džonijs bija ieķēries zirga krēpēs, otrā viņš turēja veco zobenu, un tā viņu ieraudzīja laupītāji, kuri stāvēja sardzē pie savas nometnes.

Viņi nepavisam nebija gaidījuši uzbrukumu, un pirmais brīdinājums, ko viņi izdzirdēja, bija baismīgā zirga pakavu dimdēšana. Nebija vairs laika skriet pēc ieročiem. Pirmais, kas ieraudzīja Džoniju, pārbīlī iebrēcās:

— Dievs, stāvi mums klāt! Tas ir Džonijs Bentems, lielais milžu uzvarētājs, kurš ieradies ar karātavām, lai mūs visus pakārtu!

— Vai tas, kurš viens pats tika galā ar diviem milžiem? — otrais sauca.

— Tas ir Džonijs Bentems, kurš nāk, lai mūs apkautu, — kliedza trešais. — Tas ir Džonijs Bentems, un viņam seko vesela armija!

Šī ziņa apskrēja visu nometni, un dumpinieki laidās bēgt. Viņu vadonis gan gribēja viņus apturēt un uzsākt kauju, bet veltīgi, jo visi bija pārliecināti, ka Džonijam seko armija un viņus visus pakārs.

Tā šis dumpis beidzās. Daļa dumpinieku paslēpās kalnos un mežos, daļa atgriezās mājās. Valstī atkal valdīja miers, nebija ne laupīšanas, ne sirošanas. Karalis nezināja, kā pateikties znotam, un Džonija slava auga augumā. Pēc tam viņam ļāva dzīvot mierā paša pilī ar zēltmataino princesi, kura nevarēja vien beigt apbrīnot savu vīru. Un, kad vecais karalis nomira, Džonijs mantoja viņa troni, un nekad vēl nebija pieredzēts tāds miera, pārticības un laimes laiks.

[1] Bantam (angl.) — pundurgailītis.

Ēzelis, galdiņš un runga

Kādreiz nelielā mājiņā dzīvoja zēns, vārdā Robins, kopā ar savu tēvu. Viņa tēvs, sirdīgs vīrs, neizturējās diezin cik laipni pret dēlu. Nabaga Robins bija lāga zēns, bet vientiesis, un viņam nepiemita tās īpašības, kuru dēļ tēvi mēdz apbrīnot savus dēlus. Robins strādāja, cik vien spēja, viņš apdarīja visus grūtos darbus mājā un dārzā, bet tēvs pastāvīgi bārās, ja zēnam šis tas nepadevās, un Robins nejutās laimīgs tēva mājās.

Tā kā Robins bija labsirdīgs un vienkāršs, kaimiņi viņu ļoti mīlēja. Viņš allaž visus tik laipni sveicināja, ko sastapa ceļā, un vienmēr atrada brīvu brītiņu sniegt katram palīdzīgu roku, kam tas bija vajadzīgs.

Tai pašā ciematā netālu no Robiņa tēva mājas dzīvoja veca atraitne ar meitu Margaretu. Margareta un Robins drīz vien iemīlējās viens otrā, un Robins jautāja tēvam, vai drīkstot precēt Margaretu un ievest viņu mājās kā savu sievu.

— Precēties? — tēvs iesaucās. — Precēties! Un vai drīkstu jautāt, kā tu uzturēsi sievu? Kādā mantā tad tu esi iedzīvojies? Jeb vai tu domā, ka es gādāšu par jums abiem? Pirms tu domā par precēšanos, labāk palauzi galvu, kā nostāties pašam uz savām kājām. Bet uz to jau velti cerēt! Ej ravēt kāpostus, tie ir nezālēs līdz acīm.

Robins pārdomāja tēva vārdus un kādā jaukā pavasara dienā apņēmās iet pasaulē, lai iedzīvotos mantā, un, ja ne nu taisni mantā, tad vismaz sapelnīt tik daudz, lai abi ar Margaretu varētu iztikt. Viņš neteica tēvam, uz kurieni ies, jo baidījās, ka tēvs viņu nelaidīs, turklāt, patiesību sakot, viņš pats nezināja, uz kurieni dosies. Bet tas bija pavasara rīts, Robins bija jauns un spēcīgs, un kas tad vēl vajadzīgs? Viņš pateica par savu nodomu tikai Margaretai, abi atvadījās pie vecās atraitnes loga, un Robins nosolījās atgriezties pēc gada vai ātrāk.

Ticis ārā no sava ciemata, viņš sāka apjautāties pēc darba. Viņš neslēpa, ka devies pasaulē, lai iedzīvotos mantā, bet visi smējās par viņu un teica, ka viņš nu gan nekādā mantā neiedzīvošoties. Viņš jau sāka domāt, ka nedabūs pat darbu, nemaz nerunājot par mantu, kad ceļš viņu ieveda biezā mežā. Tur viņš gandrīz pasita gar zemi vecu sievieti, kura lasīja žagarus. Salasītie žagari izkrita viņai no rokām un izkaisījās uz ceļa.

— Piedodiet, cienītā, — Robins lūdzās, — man ļoti žēl, ka pagrūdu jūs. Lūdzu, apsēdieties ceļmalā, es salasīšu žagarus un aiznesīšu jums uz mājām.

— Lempis jau tu esi, to es redzu, — vecā sieviete sacīja, — bet tīšuprāt tu to nedarīji.

Robins neņēma viņas vārdus ļaunā, jo bija pieradis, ka tēvs viņu saukā par lempi. Viņš drīz vien savāca žagarus, sasēja nastā un aiznesa uz vecās sievietes mājām.

— No kā tu pārtiec? — viņa apvaicājās.

— Ne no kā, — Robins atbildēja.

— Ej nu ej, kas tā par valodu! Lai tu cik lempīgs būdams, kaut kas taču tev jādara, lai nopelnītu sev maizi.

Robins nu pastāstīja viņai, ka meklē darbu.

— Un ko tu proti darīt? — viņa jautāja.

— Visu, ko jūs liksiet, — Robins atbildēja.

— Labi, tad paliec pie manis par kalpu, — sieviete sacīja.

— Došu tev ēst un guļvietu un gada beigās labi atalgošu. Vientiesis gan tu esi, bet spēka tev netrūkst, un es ceru, ka tu būsi paklausīgs.

— Jā, jā, — Robins nosolījās, — un paldies jums jau iepriekš par visu.

Tā viņš palika šeit par kalpu un strādāja veselu gadu un vienu dienu, cik vien labi prata. Viņš skaldīja malku, kurināja krāsni, ravēja dārzeņus, ēdināja vistas, mazgāja traukus — īsi sakot, darīja visu ko, vienīgi mantā gan neiedzīvojās.,

— Tu strādāji teicami, — vecā sieviete sacīja gada beigās, — un es solījos tev labi atlīdzināt. Ņem šo ēzeli un ved viņu uz savām mājām.

— Sirsnīgi pateicos jums, — Robins pieklājīgi atbildēja, klusībā brīnīdamies, ko, pie visiem svētiem, lai viņš dara ar ēzeli. Ēst to viņš nevar, uzturēt arī ne, ja nu vienīgi pārdot. Tāda nu bija viņa vesela gada alga — pelēkbrūns, stūrgalvīgs radījums ar garām ausīm, kurš par visu varu pūlējās izskatīties gudrs.

— Tas ir ļoti labs ēzelis — vecā sieviete turpināja.— Ņem parauj viņu labī krietni aiz ausīm.

Robins darīja, kā teikts. Paņēmis ēzeli aiz garajām ausīm, viņš spēcīgi parāva tās. Ēzelis skaļi iezviedzās: — I-ā, i-ā! — Un no viņa mutes izbira vesela riekšava zelta un sudraba naudas.

— Redzi nu, — vecā sieviete sacīja, — tā nav nekāda mazā alga par viena gada darbu. Ej uz mājām un pielūko, ka nepazaudē ēzeli. Ardievu un laimīgu ceļu!

Viņa apgriezās un nozuda savā mājiņā, atstādama Robiņu ar ēzeli ceļa vidū. Viņš parāva ēzelim vēlreiz aiz ausīm, lai pārliecinātos, ka tas nav nekāds sapnis, bet īstenība, un atkal zelta un sudraba nauda noripoja viņam pie kājām.

— Aiziet! — viņš uzsauca ēzelim, pat nepapūlējies uzlasīt naudas gabalus.

Līdz ciematam vēl bija labs gabals ejams, kad pienāca vakars. Robins nolēma pārgulēt pa nakti kādā krogā. Viņš apstājās pie pirmā kroga, kas viņam likās cik necik glīts, ieveda ēzeli pagalmā un piesēja pie staba.

— Es gribētu dabūt naktsmājas un kārtīgas vakariņas, — viņš sacīja krodziniekam.

— Nāciet iekšā, — tas atbildēja.

Kad viņi iegāja kroga istabā, krodzinieks lampas gaismā redzēja, ka Robins ir trūcīgi ģērbies un pēc pārtikuša cilvēka vis neizskatās.

— Šai krogā ir tāds paradums, ka vispirms jāsamaksā, tad tikai var kaut ko dabūt, — krodzinieks sacīja, — Labprāt, — Robins atsaucās, — mazliet pagaidiet, es tūliņ samaksāšu.

Viņš izgāja pagalmā, pavilka ēzeli aiz ausīm un atgriezās ar riekšavu sudraba.

Krodzinieks paņēma naudu, pasniedza Robiņam bagātīgas vakariņas un ierādīja naktsguļai skaistu istabu ar pulētām mēbelēm un mīkstiem pēļiem gultā.

Kad Robins bija apgulies, krodzinieks izlavījās pagalmā. Viņš bija noskatījies caur durvju spraugu, kā Robins tiek pie naudas, un nolēmis nozagt ēzeli. Viņš ieveda Robiņa ēzeli šķūnī, izveda savējo ārā un piesēja pie staba.

No rīta viņš apjautājās, vai Robins labi izgulējies, pasniedza viņam brokastis un parādīja ceļu uz mājām.

Robins pateicās, paņēma ēzeli aiz saites, noklakšķināja mēli, lai lopiņš sāk kustēties, un drīz vien sasniedza mājas.

Tēvs priecājās, dēlu ieraudzīdams; kaut viņš nekad nebija laipns pret Robiņu, tomēr bija izjutis viņa trūkumu, turklāt bija noguris, strādādams visus smagos darbus, — Esi sveicināts mājās, — viņš uzrunāja dēlu. — Kur tu biji tik ilgi?

— Tēv, — Robins sacīja, — es nostrādāju veselu gadu un iedzīvojos mantā. Tagad es nāku izlūgties jūsu svētību kāzām ar Margaretu.

— Palēnām, palēnām, manu zēn. Kas tā tev ir par bagātību? Cik tu īsti esi nopelnījis?

— Šis ēzelis ir mana gada alga, — Robins atteica.

— Un tas ir viss, ko tu nopelnīji gada laikā? Vai tad tu vari domāt par precēšanos, muļķa zēn?

— Palēnām, tēv — Robins atbildēja. — Tas nav parastais ēzelis. Parauj viņu aiz ausīm. Taisni tā — parauj labi krietni.

Tēvs darīja, kā teikts, bet ēzelis pagriezās un zelta vai sudraba vieta deva viņam kārtīgu spērienu pa sāniem.

— Kas tie par dumjiem jokiem? — tēvs iesaucās.

— Es lūdzu piedošanu, tēv, — Robins sacīja. — Tas nav vairs tas ēzelis, kas bija līdz šim.

— Varbūt nav, bet tu gan esi tas pats ēzelis, kas biji, mīļais dēls. Labāk ej vēlreiz pasaulē laimi meklēt un, kad nākamreiz atgriezīsies mājās, tad nedomā dzīt muļķīgus jokus ar savu paša tēvu!

Nabaga Robins, kuram, protams, ne prātā nenāca, ka krodzinieks apmainījis ēzeļus, nezināja, ko sacīt. Viņš aizgāja pastāstīt Margaretai, kas noticis. Meitene novēlēja viņam nākamā reizē labāku laimi, viņš paņēma ēzeli pie saites un devās atkal pasaulē.

Vēl tai pašā dienā Robins sastapa galdnieku, kurš pūlējās pacelt smagu dēli. Robins paņēma dēli aiz otra gala un palīdzēja ienest darbnīcā.

— Es meklēju darbu, — Robins sacīja. — Diezin cik gudrs es neesmu, bet protu strādāt ar zāģi, ēveli un āmuru, līmēt un naglot, slaucīt darbnīcu un būt visādi palīdzīgs.

Gadījās tā, ka galdnieks taisni bija meklējis tādu zēnu palīgos. Viņš solīja Robiņam uzturu un guļvietu, un, ja tas labi strādāšot, tad gada beigās saņemšot kārtīgu algu.

Robins atkal strādāja, muguru neatliecis, no agra rīta līdz vēlam vakaram. Tā viņš nostrādāja vienu gadu un vienu dienu, un tad galdnieks sacīja, ka esot ļoti apmierināts ar viņa darbu un maksāšot labu algu. Viņš paņēma koka galdiņu un nolika Robiņam priekšā.

— Domāju, ka būsi ar šādu algu apmierināts, — galdnieks sacīja, — jo tas nav nekāds parastais galds.

Robins uzmeta galdam acis. Tas bija tīri labs galds, bet viņš gan nesaprata, ko ar tādu mantu darīt.

— Pasaki galdam, lai tas klājas, — galdnieks pamācīja.

— Galdiņ, klājies! — Robins teica. Tūliņ gaisā bija dzirdama šķindēšana un žvadzēšana, un mirklī galds bija pilns ar brīnišķiem ēdieniem, kādus Robins savā mūžā nebija ēdis. Tur bija cepts tītars, kartupeļi, pupiņas, pudiņš, krēms, dažādas mērces un saldumi. Viss tika pasniegts brīnišķos sudraba traukos, viss bija spodrs un mirdzošs.

— Patlaban ir pusdienas laiks, — galdnieks sacīja. — Kā būtu, ja mēs sēstos klāt un iebaudītu tās labās mantas, ko galds mums sagādājis?

Viņi apsēdās viens otram pretī, un nekad Robins nebija bauījis tādu mielastu savā mūžā. Pēc tam galdnieks sacīja:

— Tagad liec, lai galds novācas.

— Galdiņ, novācies! — Robins pavēlēja.

Tūliņ gaisā atskanēja žvadzēšana un šķindēšana, visi trauki un ēdiena atliekas nozuda, un galds bija atkal tikpat tīrs kā iepriekš.

Robins pateicās galdniekam, atvadījās no viņa, uzsēja galdu ēzelim uz muguras un devās vēlreiz uz mājām.

Nakts pienāca, kad viņš vēl bija tālu no dzimtā ciema, un, ieraudzījis to pašu viņreizējo krogu, viņš nolēma pārgulēt tanī pa nakti.

Viņš apvaicājās krodziniekam, vai tam esot kāda istaba brīva.

— Istaba jau ir, — tas atbildēja, — tikai ar vakariņām tā bēdīgāk, jo man ir tikai saziedējusi maize, drusku siera un novadējies alus.

— Tas nekas, — Robins atteica. Paskatieties, kas man ir. Galdiņ, klājies!

Atkal gaisā bija dzirdama žvadzēšana un šķindēšana, un galds bija pilns ar visgardākajiem ēdieniem. Krodzinieks un Robins nosēdās viens otram pretī, un, kad abi bija pieēduši līdz ūkai, Robins lika traukiem pazust kā iepriekšējo reizi. Krodzinieks pateicās par pamielošanu, bet par galdu nesacīja ne vārda, jo bija nolēmis to nozagt tāpat, kā bija nozadzis ēzeli.

Kad Robins bija iemidzis cietā miegā, krodzinieks ienesa brīnišķīgo galdu savā istabā. Tad viņš pieprasīja burvju brokastis, ienesa ēdienus kroga istabā un salika uz kāda cita, gluži līdzīga galda.

Kad Robins nonāca lejā brokastīs, krodzinieks sacīja, ka esot jau licis galdam brokastis pasniegt. Viņi atkal abi apsēdās brokastot. Robins sacīja, ka ļoti steidzoties, jo nevarēja sagaidīt to brīdi, kad varēs parādīt tēvam savu dārgumu. Viņš jau gribēja pavēlēt galdam novākt traukus, bet krodzinieks viņu apturēja:

— Ja jums nav iebildumu, — viņš teica Robiņam, — tad es ienesīšu traukus virtuvē. Zēl noskatīties, ka tādi skaisti šķīvji un krūzes pazūd, kā nebijuši, turklāt brokasta atliekas noderēs manai večai, kad viņa piecelsies. Un jums savukārt tad nav jāmaksā par naktsmājām.

Robins bija ar mieru, jo viņam ne prātā nenāca, ka krodzinieks galdu apmainījis. Viņš palīdzēja krodziniekam ienest brokastu atliekas virtuvē, paņēma galdu un atkal uzsēja ēzelim uz muguras. Pateicies krodziniekam par viesmīlību, viņš aizsoļoja uz māju pusi. Iedams viņš dziedāja, jo bija labi izgulējies, diena bija jauka, un viņu gaidīja sastapšanās ar Margaretu un tēvu, kurus nebija redzējis veselu gadu.

Kad viņš pārnāca mājās, tēvs patlaban domāja par pusdienu vārīšanu.

— Esi sveicināts mājās, — viņš sacīja dēlam. — Tu pārradies īstā laikā. Palīdzi man nomizot kartupeļus un izcept cūkgaļu.

— Nē, nē, — Robins atbildēja. — Man ir kaut kas labāks uz mana ēzeļa muguras.

Viņš ienesa galdu iekšā un nolika istabas vidū.

— Mana gada alga, — viņš lepni sacīja. — Kad tu redzēsi, ko šis galds spēj dot, tēv, tad esmu pārliecināts, ka nestāsies ceļā manām kāzām ar Margaretu. Beidzot esmu spējīgs apgādāt viņu līdz mūža galam.

— Ko tu runā? — tēvs uzprasīja. — Vai šis koka galdiņš ir viss, ko tu nopelnīji gada laikā? Baidos, ka tu nekad neiedzīvosies mantā, mans dēls, un tās precēšanās domas tev jā met no galvas ārā. Tu dzīvosi un nomirsi kā vecpuisis, tas man ir skaidrs.

— Pacieties mazdrusciņ, — Robins viņu pārtrauca. — Pasaki galdam, lai viņš klājas. Vairāk neko — galdiņ, klājies!

— Ceru, ka viņš man nekodīs vai nespers pa sāniem. Galds, el, galds, klājies, vai tu dzirdi?

Protams, nekas tamlīdzīgs nenotika. Nabaga Robins neskaitāmas reizes lika galdam klāties, bet viss veltīgi. Tas bija gluži parasts galds kā jebkurš cits.

Šoreiz tēvs bija tā pārskaities, ka izdzina Robiņu no mājām, pat pusdienas nepiesolījis. Viņš nosauca dēlam nopakaļ, lai papūloties dabūt tādu darbu, par ko kārtīgi maksājot. Jauneklis noskumis aizgāja pie savas iecerētās. Margareta mierināja viņu un sacīja, lai mēģinot vien trešo reizi, varbūt beidzot laimēšoties. Viņi atvadījās, un Robins trešo reizi pameta dzimto ciemu, lai dotos meklēt darbu.

Viņš nebija vēl necik tālu pagājis, kad ieraudzīja vīru, kurš. gribēja pārlaist koku pāri upei kā laipu. Viņš rosījās ar cirvi gar slaidu egli, kas auga pašā upes malā. Robins piedāvājās viņam palīdzēt.

— Vai tu proti rīkoties ar cirvi? — svešais uzprasīja.

— Es protu ko labāku, — Robins atbildēja un tūliņ sāka kāpt kokā augšā. Uzkāpis pašā galotnē un iesēdies zaros, viņš sauca vīram, lai nu cērtot labi kārtīgi. Koks zem Robiņa svara un vīra cirtieniem lēni slīga lejup, kamēr nogulās pāri upei. Robins sveiks un vesels izķepurojās no zariem otrā krastā. Vīrs pateicās par palīdzību un sacīja, ka vēloties Robiņam atmaksāt. Viņš nocirta koka galotni, iztaisīja īsu, resnu rungu un pasniedza Robiņam, teikdams:

— Tā tev var noderēt.

Robins pateicās un paņēma rungu, kaut gan klusībā nodomāja, ka būtu varējis nogriezt sev tādu no dzīvžoga, ja būtu jutis vajadzību pēc tādas mantas.

— Tā nav nekāda parasta runga, jaunais cilvēk, — svešais aizrādīja. — Liec, lai tā sit, tad tu redzēsi, ko tā prot!

Robins pastiepa rungu uz priekšu un teica:

— Runga, sit!

Runga izrāvās viņam no rokām un sāka sist gaisu tik nešpetni, ka svešajam vajadzēja pamukt gabaliņu tālāk.

— Nu tu redzi, kas tā ir par rungu, — viņš sacīja Robiņam.

— Ja tev kāds dara pāri, tad tu vari aizstāvēties, kā pienākas. Ņem to, jaunais cilvēk, un lai mana svētība tevi pavada.

Nu Robins soļoja tālāk ar rungu rokā, un, tā soļojot, viņam ienāca prātā kāda doma.

— Kas varēja notikt ar manu ēzeli, — viņš prātoja, —- un tāpat ar galdu? Tie droši vien nozagti un to vietā nolikti citi. Vienīgais cilvēks, kas redzēja, kā es rīkojos ar tiem, ir krodzinieks. Kad es tā labi padomāju, tad jāsaka — viņš izskatījās pēc īsta blēža, un es varu derēt, ka viņš pievācis manu ēzeli un galdu.

Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk pārliecinājās, ka krodzinieks nozadzis viņa mantas.

— Nu es viņam parādīšu,— Robins teica un, sažņaudzis rungu cieši rokā, devās lieliem soļiem uz priekšu pa lielceļu, kamēr nonāca pie kroga.

Viņš piedauzīja pie ārdurvīm ar rungu, ka krogs norībēja, un iegāja iekšā, negaidījis uzaicinājuma.

Krodzinieks iznāca no virtuves, lai redzētu, kas taisa tādu troksni.

— Taisni jūsu man vajag, — Robins uzsauca. — Vai jūs atceraties mani?

— Tā kā nevaru vis atcerēties, — krodzinieks atteica; uzmezdams Robiņam viltīgu skatienu, — bet laikam gan esat ļoti liels vīrs, ja nākat iekšā ar tādu troksni tur, kur jūs neviens nelūdz.

— Jūs drīz vien redzēsiet, cik liels vīrs es esmu, — Robins sacīja. — Nu, tad aši: kur ir mans ēzelis un mans galds, ko jūs man nozagāt, kad es gulēju pa nakti jūsu draņķīgajā, žurku apsēstajā zagļu midzenī? Gādājiet tos šurp uz karstām pēdām, ja negribat manu rungu baudīt!

— Es neko nezinu par jūsu ēzeli un jūsu galdu, — krodzinieks atbrēca. — Kamēr jūs tā draudat godīgiem cilvēkiem, būtu labāk…

Bet Robins neļāva viņam pabeigt:

— Tātad jūs nezināt, kur tie palikuši? Tad saņemiet, ko esat pelnījis, vecais krāpniek, lielceļa laupītāj! Sit, runga, sit! Dod viņam pa rītiem, pa vakariem, vai dzirdi?

Un runga, it kā to vien gaidījusi, palēcās gaisā, un krodzinieks saņēma tādu kūlienu, kādu neatcerējās kopš bērnu dienām. Runga velēja viņam muguru un plecus, cirta pa sāniem un kājām, beidzot uzlēca uz galvas, un krodzinieks aurodams metās ārā no kroga istabas. Taču runga sekoja viņam pa kāpnēm augšstāvā, nodzina lejā, un nu krodzinieks pakrita uz grīdas, aizklājis seju ar rokām, un brēca, lai Robins apturot trako sitēju.

— Es atdošu jūsu ēzeli, — viņš kliedza, — es atdošu jūsu galdu, tikai apsauciet to nolādēto rungu! Viņa mani nositīs, nudien! Ēzelis ir šķūnī pagalma galā un galds manas sievas viesistabā augšstāvā. Apsauciet to velna rungu, es jums tūliņ visu atgādāšu!

Tad Robins apsauca rungu un stingri satvēra aiz viena gala. Runga pārstāja sist krodzinieku un paklausīgi iegūlās Robiņam, saujā.

Krodzinieks piecēlās, berzēdams sasistās vietas, stenēdams, un vaidēdams uzgāja augšstāvā, nonesa Robiņa galdu, tad izveda no sta||a Robiņa ēzeli. Robins parāva ēzelim aiz ausīm uzlika galdam dot pusdienas, lai redzētu, vai tie nav zaudējuši savas spējas. Tad viņš uzsēja galdu ēzelim uz muguras, cieši satvēra rokā savu rungu, ja cejā iznāktu sastapšanās ar laupītājiem, un, neteicis krodziniekam ne vārda, pameta krogu.

Tā Robins beidzot tika pie mantas. Mājās tēvs viņu laipni saņēma, jo šoreiz viņš atgriezās ar naudu un labiem ēdieniem. Robins piedeva tēvam viņa agrāko cietsirdību un nopirka viņam prāvāku māju ciemata vidū. Margareta nezināja, ko darīt aiz laimes, ka viņas mīļais Robins nu ir atgriezies uz visiem laikiem. Drīz vien abi svinēja kāzas un ar brinumgalda palīdzību sarīkoja, varenu kāzu mielastu visam ciematam. Un, cik man zināms, viņi dzīvo laimīgi vēl šo baltu dienu.

Džeks un garā pupa

Reiz kādā mājiņā dzīvoja nabaga atraitne ar dēlu Džeku. Džeks bija gudrs zēns, stiprs, labas dabas un ar veiklām rokām. Darbā pie svešiem māte viņu nelaida, lai viņai būtu palīgs mājās un dārzā. Zēns skaldīja malku krāsnij, apraka augļu kokus, ravēja dārzeņu dobes un slauca Baltīti, viņu vienīgo govi. Atraitne vārīja ēdienu, apkopa māju, pielāpīja drēbes, un, lai arī viņi dzīvoja no rokas mutē, savs kumoss maizes un malks piena viņiem allaž bija drošs.

Bet tad kādu gadu bargam, saltam pavasarim, sekoja sausa vasara, zāle pļavā nokalta, un Baltīte vairs nedeva pienu. Džekam un mātei drīz vien nebija vairs ne sviesta, ne piena, ko dzert un pārdot. Arī dārzā nekas neauga aiz sausuma, un viņi bija spiesti izdot iekrāto naudas mazumiņu, lai tiktu pie maizes.

— Džek, — māte sacīja, — mums vajadzēs pārdot Baltīti. Ar ko lai viņu uzturam, ja zāles nav? Un paši bez maizes mēs iztikt nevaram.

— Labi, māt, — Džeks atbildēja,— es aizvedīšu Baltīti uz tirgu, un par ieņemto naudu mēs nopirksim visādas preces un atvērsim mazu veikaliņu. Tirgosimies ar bļodām un podiem, ar adatām un diegiem un citām mantām, kas der mūsu kaimiņiem, un tad mēs ātri iedzīvosimies bagātībā. Gan pati redzēsi, kādi bagātnieki mēs dienās būsim! Rīt ir tirgus, un es jau no paša rīta došos ceļā.

— Žēl gan Baltītes, — māte nopūtās, — bet jāpārdod vien ir. Tikai neaizlaid par nieka naudu — vismaz desmit mārciņas jādabū, ja ne visas divpadsmit.

— Piecpadsmit — un ne penija mazāk, — Džeks sacīja, — un nemaz nebrīnies, ja es pārnākšu ar divdesmit mārciņām kabatā.

Otrā rītā, iekodis brokastīs, ko nu māte varēja celt priekšā, Džeks izveda Baltīti no kūts. Nolauzis zaru no dzīvžoga, viņš uzsita govij pa sāniem, lai tā kustētos uz priekšu pa ganu ceļu, kas parasti bija vienās peļķēs un dubļos, bet tagad ciets kā noblietēts. Drīz viņi sasniedza lielceļu un devās tālāk uz tirgu.

Viņi nebija necik tālu pagājuši, kad ieraudzīja ērmīgu, vecu vīru, kurš, saliecies gandrīz vai līdz zemei, tipināja ar kūjiņu rokā. Viņš paskatījās uz Džeku, un zēns nodomāja, ka vecim ir varen spožas un skadras acis. Džeks pieklājīgi padeva labdienu, vecais to laipni atņēma un apvaicājās, uz kurieni zēns iedams tik jaukā laiciņā.

— Eju uz tirgu govi pārdot, — Džeks atbildēja.

— Ak tā? — vecais noteica. — Nezinu gan, kā tev veiksies ar tirgošanos. Jāpalūkojas, vai tu esi tik attapīgs, kāds izskaties. Cik tev vajag pupu, lai būtu veselas piecas?

— To var pateikt bez kādas galvas lauzīšanas, — Džeks pasmējās, domādams, ka vecais virs laikam mazliet ķerts. — Divas pupas kreisajā rokā, divas labajā, viena pupa mutē — kopā būs piecas.

— Pareizi. Un nu panāc šurp, jaunekļi!

Džeks piegāja tuvāk vīram ar spožajām acīm, tas iebāza roku kabatā un izņēma piecas pupas.

— Te ir visas piecas, kā redzi, — vecais sacīja. — Vai negribi mainīt govi pret tām?

— Kā? Atdot Baltīti par piecām pupām? — Džeks iesaucās.

— Kas tad tā par maksu?

— Tās nav vienkāršas pupas, — vecais virs aizrādīja.

— Iestādi tās zemē, un tās izaugs līdz pašām debesim. Tu izskaties pēc puiša, kam prāts nesas uz visādiem brīnumiem. Vai par šādu brīnumu neko neesi dzirdējis?

— Neesmu vis, — Džeks atbildēja, — turklāt kā es varu zināt, ka tās patiešām ir brīnumpupas?

— Zini ko, — vecais vīrs sacīja, — ņem tagad pupas un atdod man govi, bet, ja pupas nebūs īstas, tad rīt satiksimies šai pašā vietā, un tu saņemsi savu govi sveiku un veselu atpakaļ.

Džekam šķita, ka tas ir godīgs piedāvājums, tāpēc viņš bez liekiem vārdiem paņēma pupas un pasniedza govs saiti vecajam vīram. Zēns bija galīgi aizmirsis tās piecpadsmit vai pat divdesmit mārciņas, ko bija solījis pārnest mātei, un domāja tikai par brīnumpupām, kuras aug līdz debesīm. Vecais aizgāja savu ceļu ar Baltīti saitē pie rokas, bet Džeks steidzās uz mājām, noglabājis pupas bikšu kabatā.

Māte bija pārsteigta, ka dēls tik ātri atgriezies.

— Pasaulīt mīļā, — viņa teica, — tu jau paspēji pārdot Baltīti! Nu gan būsi dabūjis labu naudu, citādi nebūtu tik drīz atpakaļ. Cik saņēmi? Desmit mārciņas? Piecpadsmit? Tu taču neteiksi, ka divdesmit! Laba govs jau viņa bija, taču …

— Māt, — Džeks pārtrauca, — es naudu nedabūju. Naudu var dabūt kurš katrs, bet pagaidi, tūliņ tu redzēsi, ko dabūju es!

— Naudu nedabūji? — atraitne izsaucās. — Tu atdevi kādam Baltīti par velti, tu muļķa puika?

— Par velti ne. Paskaties, ko es saņēmu par govi.

Un Džeks izvilka visas piecas pupas no kabatas un sabēra mātei saujā.

— Un tas ir viss? — viņa noprasīja, nespēdama ticēt savām acīm. — Pupas? Tu aizved mūsu vienīgo govi uz tirgu un vairāk neko nepārnes kā sakaltušas, draņķīgas pupas …

— Tās ir brīnumpupas, māt, — Džeks taisnojās, — tās nav parastās…

Džeka māte bija lēnprātīga sieviete, bet šoreiz viņa noskaitās no tiesas.

— Parasts ēzelis tu esi, vairāk nekas! Ak, tu nelga, tu muļķis, tu stulbenis! Kā tevi apveduši ap stūri! Nu mēs esam galīgi izputināti, un man vēl pirms nāves jāpieredz, kādu kaunu un negodu man sagādā mans vienīgais dēls! Mājās nav ne miltumiņa, ko katlā likt, bet tu … Vācies gulēt, tukšgalvi tāds! Vakariņas tu neesi pelnījis, un to arī nebūs, sākot ar šo dienu!

Neļāvusi Džekam izteikt ne vārda, viņa izsvieda pupas pa logu laukā, iegrūda zēnu viņa kambarītī un aizcirta durvis.

Nabaga Džeks atlaidās gultā un prātoja, ka nu gan ir rīkojies aplam. Viņam sāpēja sirds, ka tā apbēdinājis savu veco māti, kura nu domā, ka viņas dēls nekam neder. Lai gan viņš nebija neko ēdis, vakariņas viņam nenāca ne prātā, viņš tikai lauzīja galvu, kā visu par labu griezt. Grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem un bēdādamies, viņš nemanot iemiga.

No rīta Džeks pārsteigts redzēja, ka visa istaba pilna zaļganas gaismas, un sākumā nodomāja, ka vēl nav īsti pamodies. Tad viņš izdzirdēja pazīstamo gaiļa dziesmu kaimiņu sētā un vecā ganu suņa riešanu fermā otrpus ceļa. Pametis acis uz logu, viņš ieraudzīja platas, zaļas lapas pie spēcīgiem, žuburainiem zariem. Tās izskatījās pēc… nu jā, tās patiešām bija pupu lapas! Brīnumpupas! Kas ar tām bija noticis?

Viņš izlēca no gultas un pieskrēja pie loga. Jā gan! Māte bija vakar izmetusi pupas dārzā, un tās pa nakti bija uzdīgušas un izaugušas! Nudien, īstas brīnumpupas! Viņš atrāva vaļā logu un pavērās lejup. Pupas bija savijušās vienā cīpslainā stumbrā, zari sapinušies un izveidojuši tādas kā kāpnes, ap kurām nokarājās leknas, zaļas lapas. Džeks palūkojās augšup. Jā, stumbrs slējās taisni uz augšu un iesniedzās debesīs. Galotne mākoņos nebija saredzama.

Bez liekas domāšanas Džeks uzlēca uz palodzes un no turienes uz zara, pārbaudīdams, vai pupa var noturēt viņa svaru. Jā, par to nebija ko raizēties. Viņš tūliņ sāka žarbīties pa zariem uz augšu. Kāpējs viņš bija labs, un galva no augstuma viņam nereiba. Viņš kāpa, kāpa un kāpa, tad pavērās lejup un redzēja, ka mātes mājiņa kļuvusi pavisam sīciņa, no skursteņa ceļas dūmu strūkliņa kā zils pavediens, bet žāvēšanai izkārtie trauku dvieļi uz žoga izskatās kā baltas svītriņas. Un tad mākoņi aizklāja visu.

Virs mākoņiem spoži spīdēja saule, un plats, balts ceļš stiepās tālumā. Džeks nokāpa no pupas un sāka iet pa ceļu. Nekur nemanīja ne cilvēka, ne dzīvnieka, ne māju. Šad tad aizlidoja garām kāds ērmīgs putns, citādi te nebija nekādas dzīvības zīmes.

Džeks sāka jau domāt, ka ceļš nekad nebeigsies, te pamanīja tālumā augstu, augstu namu un, tuvāk pienācis, ieraudzīja pa durvīm iznākam garu, garu sievu ar spaini rokā. Džeks piesteidzās klāt un lūdza, vai šī nevarot iedot viņam ko brokastīs.

— Bēdz ātrāk projām, puika! — sieva uzsauca. — Neprasi brokastis, ka tevi pašu vēl neapēd brokastīs! Mans vīrs ir milzis — briesmīgs un negants kā desmit tīģeri, un ne uz ko viņš nav tik kārs kā uz šādiem puikām — tos viņš mēdz apcept sviestā, lai tie būtu kraukšķīgāki!

— Es beidzos vai nost aiz bada, — Džeks lūdzās, — un mājās nav ko ēst. Iedodiet kaut kumosiņu maizes, tad man ir vienalga, kas ar mani notiek pēc tam,

Milža sieva nebija ļauna pēc dabas, lai gan dzīve ar milzi bija viņas sirdi padarījusi cietāku. Viņa pameta acis apkārt, vai vīra nav tuvumā, iestūma Džeku pa durvīm iekšā, apsēdināja virtuvē un iedeva gabalu maizes ar sieru un krūzi slita piena.

Džeks tikko bija paēdis, kad atskanēja baismīga rīboņa un visa māja sāka līgoties. Blakš, blakš, blakata blakš! Milzis nāca mājās.

— Aši! — sieva uzsauca. — Lien iekšā krāsnī! Tur viņš neskatīsies. Ja tu patrāpīsies viņam acīs, viņš tevi aprīs kā lācis zemeņu ogu.

Džeks iespruka lielajā krāsnī, un milža sieva tikko paspēja aizdarīt krāsns durtiņas, kad milzis jau ienāca virtuvē. Pie jostas viņam karājās trīs beigti teļi, kurus viņš nometa uz galda un lika sievai izvārīt brokastis. Tad viņš palūkojās visapkārt un sāka ostīt gaisu — uf, uf, uf! Džeks dzirdēja to caur krāsns durtiņām, kaut arī tās bija no bieza čuguna un aizšautas ar pamatīgu vara aizšaujamo. Un tad viņš dzirdēja milzi rešņā balsī saucam:

Fī fo, fai fam fā!

Es saožu angli tuvumā.

Dzīvs viņš vai miris, tas man gluži vienalga,

Malšu viņu miltos, tā būs par pūlēm man algai

Milžiem ir labi deguni, un viņš, acīm redzot, bija saodis Džeku. Taču sieva atteica:

— Kas par blēņām! Tavs deguns vēl saož to puiku, ko tu viņdien apēdi vakariņās. Apsēdies labāk un velc nost zābakus, tikmēr man brokastis būs viens un divi gatavas.

Kamēr milzis nostīvēja no kājām zābakus, sieva bija izvārījusi visus trīs tejus. Pēc brokastīm milzis piegāja pie lielas, ar dzelzi apkaltas lādes sienmali un izņēma no tās trīs maišeļus ar zeltu. Viņš izbēra tos uz galda un sāka skaitīt naudu. Saskaitījis zelta gabalus, viņš tos atkal atbēra atpakaļ maišejos, bet, tā kā visu nakti bija noklaiņojis, meklēdams gāļu brokastīm, tad jutās noguris un iesnaudās. Pēc brītiņa viņš jau krāca, un Džeks dzirdēja to pat krāsnī, lai arī priekšā bija biezas čuguna durvis ar pamatīgu vara aizšaujamo. Milzis krāca kā desmit pērkona negaisi kalnos tveicīgi karstā augusta dienā, kad zeme sakaltusi un upju gultnes izžuvušas un saplaisājušas. Tad milža sieva atdarīja krāsns durtiņas un izlaida Džeku ārā.

— Ņem nu kājas pār pleciem, — viņa čukstēja, — un taisies, ka pazūdi! Viņš ir cieši iemidzis, bet, ja pamodīsies, kamēr tu te esi, tad labais gals nebūs!

Džeka skadrās acis bija pamanījušas naudas maišelus uz galda. Kad sieva uzgrieza viņam muguru, viņš paķēra vienu maišeli, Izspruka pa durvīm un metās projām, cik ātri vien jaudāja. Ar zelta nešļavu rokā viņš drāzās pa plato, balto ceļu, kamēr nonāca pie pupas. Atskatījies viņš redzēja, ka neviens pakaļ nedzenas, un aši kāpa lejup. Kāpdams viņš nometa maišeli ar zeltu, un tas nokrita taisni mātes dārziņā.

— Žēlīgais dievs!—viņa izsaucās, kad zelts izbira viņai pie kājām. — Daudz ko esmu pieredzējusi savā mūžā, bet to gan ne, ka zelta krusa birst no debesīm tik jaukā vasaras rītā. Un puikas arī, — viņa piemetināja, kad Džeks nolēca no pupas, kamēr viņa lasīja zelta gabalus.

— Nu, māt, — viņš sauca, apkampis māti un griezdams riņķī pāri sīpolu dobēm, — ko tu tagad domā par savu laisko, nekam nederīgo, tukšgalvīgo, stulbo dēlu? Ceru, ka ar šiem zelta gabaliem, ko atnesu no debesīm, pietiks, lai aizdzītu badu no mūsu namdurvīm.

Māte atzina, ka dēls patiešām gudrāks, nekā viņa domājusi, lai gan klusībā jau sen bija pārliecināta, ka viņš gudrāks par dažu labu mātes lolojumu. Izrādījās, ka pupas nav nemaz tik slikta maksa par govi, tomēr māte domāja, ka tās nekad nebūtu uzdīgušas, ja viņa neieprātojusies iemest tās tik labā, iemēslotā zemē. Tagad abi devās uz pilsētu. Džeks mātei nopirka glītas, melnas drēbes, tad pāris labu šķiņķu ēšanai, poniju un divričus, ar ko braukt uz mājām, jaunus traukus, nule izkaltu cirvi, kabatas nazi un vēl šo to, kas zēniem vajadzīgs. Ar Džeka pārnestajiem zelta gabaliem pietika krietnam laika sprīdim. Viņiem netrūka ne ēdamā, ne dzeramā, un viņi nevarēja vien nopriecāties par jaukajām, labajām mantām, pēc kurām tik sen bija ilgojušies un kuras nu varēja iegādāties.

Taču visam reiz pienāk gals, un kādu rītu izrādījās, ka tiklab Džekam, kā mātei kabatas tukšas. Džeks negribēja pārdot poniju un divričus vai citas par milža naudu pirktās mantas, tad jau labāk vēlreiz doties uz milža mājām un paskatīties, ko tur vēl var pievākt. Protams, tas bija bīstami, jo milža sieva, bez šaubām, atcerēsies Džeka pirmo apmeklējumu un pazudušo naudu. Tomēr Džeks nepiederēja pie bailīgajiem. Laiku pa laikam viņš pat ilgojās pēc kādas pārdrošas dēkas un slepenībā skuma, ka mājās nekas tāds negadās.

Tā kādā jaukā rītā viņš atkal kāpa pa pupas zariem aizvien augstāk, kamēr ieraudzīja otrpus mākoņiem plato, balto ceļu. Pielicis soli, viņš drīz vien sasniedza milža māju un ieraudzīja viņa sievu, kura sētā purināja kājslauķi.

— Labrīt, saimniec, — Džeks viņu uzrunāja, — kā jums klājies pa šo laiku?

— Tā pa vidam, kopš redzēju tevi, — viņa atbildēja.

— Un kā būtu ar kādu kumosiņu brokastīm?

— Pagājušo reizi, kad mieloju tevi ar brokastīm, man pazuda maišelis ar zeltu taisni deguna galā.

— Ko jūs sakāt! —-Džeks izgudrēm brīnījās. — Kā tas var būt?

— Varbūt tu zini par to vairāk nekā es.

— Var jau gadīties, — Džeks piekrita, — un, ja jūs dosiet man kaut ko iekost, es pastāstīšu visu, ko zinu.

Milža sievai traki gribējās dzirdēt, kas noticis ar zeltu, tāpēc viņa ieveda Džeku virtuvē un nolika priekšā maizi ar sieru un krūzi silta piena.

Džeks patlaban beidza ēst, kad izdzirdēja briesmīgu troksni, un visa māja sāka līgoties. Blakš, blakš, blakata blakš! Milzis nāca mājās uz brokastīm.

— Aši krāsnī iekšā! — uzsauca milža sieva, iegrūda Džeku krāsnī un aizšāva durtiņas. Virtuves durvis noblākšķēja, un milzis ienāca iekšā. Pie jostas viņam karājās divi vērši.

— Ei, siev, izvāri man tos brokastīs! — viņš uzsauca, uzmezdams vēršus uz galda. — Bet kas tad tas?

Uf, uf, uf!

Fī fo, fai fam fā!

Es saožu angli tuvumā.

Dzīvs viņš vai miris, man gluži vienalga,

Malšu viņu miltos, tā būs par pūlēm man alga!

— Nerunā aplamības! — sieva viņu apsauca. — Te vēl ož; pēc vakardienas brokastīm, pēc tiem abiem taukajiem puikām,, kurus tu grauzdēji. Apsēdies un atvelc elpu, kamēr izvārīšu brokastis.

Paēdis milzis teica sievai:

— Atnes manu vistu, kas dēj zelta olas.

Sieva izgāja ārā un tad ienesa glītu, pelēkraibu vistiņu. Milzis uzlika vistu uz galda un pavēlēja: — Dēj! — Vista tūliņ izdēja olu no tīra zelta. Ola teju pat būtu novēlusies no galda zemē,, bet milzis laikā saķēra to un iebāza kabatā. Viņš atkal uzsauca: — Dēji — Un vista izdēja otru zelta olu. Šoreiz milzis nepaspēja iebāzt to kabatā, jo viņam pēc nakts grūtajiem darbiem pēkšņi uznāca miegs, galva noslīdēja uz galda, un viņš sāka krākt. Viņš krāca kā divdesmit pērkona negaisi — tie bija tik briesmīgi dārdi, ka galīgi nobiedēja Džeku, lai arī viņš atradās aiz biezām čuguna durtiņām ar pamatīgu vara aizšaujamo.

Tikko vīrs bija aizmidzis, milža sieva izlaida Džeku no krāsns, jo viņai traki gribējās dzirdēt, ko zēns pastāstīs par pazudušo zeltu. Džeks pamanīja vistu un zelta olu uz galda un nodomāja, ka tāda manta viņam arī labi noderētu. Tāpēc viņš sacīja milža sievai:

— Ienes man krūzi ūdens no akas — rīkle krāsnī pavisam izkaltusi, grūti stāstīt.

Sieva izsteidzās pēc ūdens, Džeks tikmēr paķēra vistu, iespieda padusē un izskrēja pa durvīm. Vista pārbijās un sāka kladzināt. Milzis uztrūkās no miega, pagrāba resno paegļa bozi un metās Džekam pakaļ. Milža sieva, kura atradās aiz mājas izdzirdējusi vistu kladzinām, šāvās ar krūzi gar mājas stūri, lai redzētu, kas noticis, bet tikmēr Džeks un milzis jau bija gabalā.

Džeks drāzās pa ceļu kā vējš, un milzis dzinās pa pēdām Milzim bija garākas kājas, bet viņš vēl lāgā nebija pamodies turklāt pamatīgi pieēdies. Džeks turpretī bija viegls kā sienāzis un lidot lidoja pa ceļu, spiezdams pie krūtīm pelēkraibo vistu kura pludurējās ar spārniem un kladzināja tik spalgi, ka pat mirušie pamostos, ja te tādi bijuši. Milzis joņoja nopakaļ, vēcinādams lielo, zaraino bozi un aurodams neiedomājami briesmīgā. Likās — viņa auru saceltais vējš nes Džeku arvien ātrāk uz priekšu, taču milzis, nešpetni atvēzējies ar bozi, meta to un gandrīz trāpīja Džekam pa galvu, bet zēns pieliecās, un boze paskrēja garām. Tad laimīgs gadījums nāca bēglim palīgā. Liels mākonis, nezin no kurienes uzradies, uzvēlās uz ceļa un aizsedza visu ar biezu, baltu miglu. Saņēmis pēdējos spēkus, Džeks taisīja lēcienu un ienira mākonī. Ceļa malā viņš pamanīja ar ūdeni pilnu grāvi, ievēlās tanī un gaidīja, kamēr milzis aizdārdina garām, kapādams gaisu ar bozi un neganti lādēdamies. Pēc brītiņa viņš smagi slāja atpakaļ, murminādams, ka jāiet uz mājām, jo šodien nav laimes. Džeks gulēja grāvī, kamēr milža soļi izgaisa tālumā, tad turpināja ceļu līdz pupai un kāpa lejup. Viņš kāpa un kāpa, kamēr mākoņi palika aiz muguras un lejā varēja saskatīt māti, kura rosījās pa dārzu.

— Nu, māt, — Džeks aizelsies uzsauca, nokāpis lejā un rādīdams vistu, — ko tu teiksi par to?

— Žēlīgais dievs! — māte noteica. — Pēc kā gan tas puika nākamreiz kāps augšā?

Viņi iegāja istabā, Džeks aizvēra durvis, lai vista neaizbēg, un lika tai izdēt olu. Atraitne sasita rokas, ieraudzījusi zelta olu, un nespēja vien nopriecāties par savu gudro un attapīgo dēlu. Līdzko vista bija droši novietota koka krātiņā, atraitne apmeta lakatu ap galvu un steidzās uz pilsētu sapirkt ēdamo. Pēc tam, ja vien ko ievajadzējās, viņi lika vistai izdēt olu un drīz vien dzīvoja atkal pārticībā un laimē.

Pēc kāda laiciņa Džeks sāka ilgoties pēc nelielas izklaidēšanās un nolēma apmeklēt milzi vēlreiz. Protams, viņš zināja, ka tas ir loti bīstami, jo tiklab milzis, kā viņa sieva tagad gribēs atriebties. Taču bail viņam nebija, un kādā jaukā rītā viņš atkal nonāca uz platā, baltā ceļa. Saule spoži spīdēja, un Džekam sirds bija viegla un bezrūpīga. Tomēr šoreiz viņš milža mājai tuvojās uzmanīgi. Durvju priekšā milža sieva dzesināja govij dziru. Džeks nogaidīja, kamēr viņa ieiet kūtī, pielavījās pie mājas durvīm un ielūkojās virtuvē. Tur neviena nebija. Džeks iešmauca virtuvē un skatījās, kur varētu noslēpties. Krāsns bija karsta, tanī kaut kas čurkstēja. Džeks pacēla vāku vara katlam un ieskatījās tanī. Tur bija diezgan telpas, kur paslēpties. Viņš iekāpa katlā un uzlaida vāku virsū.

Tas notika īstā laikā, jo milža sieva tūliņ ienāca iekšā, ari milzis ieblākšķināja pa durvīm un sauca pēc brokastīm. Bet tad viņš sāka ostīt gaisu un draudošā balsī teica:

— Fī fo, fai fam fā!

Es saožu angli tuvumā.

Dzīvs viņš vai miris, man gluži vienalga,

Malšu viņu miltos, tā būs par pūlēm man alga!

Šoreiz sieva neapsauca viņu, bet sacīja:

— Tev laikam būs taisnība, vīrs, jo es pati kaut ko tādu saožu.

Viņa piegāja pie krāsns un atvēra durtiņas. Skaidrs, ka Džeka tur nebija, jo tur cepās trīs aitas milža brokastīm. Sieva izņēma aitas, uzlika uz gaida, un milzis stājās pie ēšanas, bet tikmēr viņa pārmeklēja istabu, ieskatījās pagaldē, zem krēsliem, skapjos un pat lielajā.lādē, kur milzis glabāja naudu.

— Es saožu puiku, — milzisneatlaidās.

— Varu derēt, ka tas ir tas pats palaidņa zēns, kas nozaga vistu. Kā man gribētos dabūt viņu savos nagos! — sieva sacīja.

Viņa apgrieza visu istabu otrādi, tikai ieskatīties katlā viņai neienāca prātā.

— Ne zīmes no puikas, — viņa beidzot noteica.

— Es biju gatavs vai apzvērēt, ka saožu viņu, — milzis sacīja.

Pēc brokastīm viņš jutās miegains, atlaidās šūpuļkrēslā un lika sievai atnest burvju kokli. Sieva atnesa nelielu zelta kokli un nolika uz galda.

— Spēlē, kokle! — viņš pavēlēja, un kokle pati sāka spēlēt un dziedāt. Viņa dziedāja ļoti savādas un ļoti skaistas dziesmas, bet milzis iemiga, un Džeks katlā dzirdēja viņa krācienu dārdus. Zēns paglūnēja pa katla vāku un redzēja, ka milža sievas nav virtuvē. Viņš klusu izkāpa no katla un paķēra burvju kokli. Līdzko viņš to satvēra, kokle spalgi nočērkstēja un tad iedziedājās skalā un dzidrā balsī:

— Saimniek, palīgāt Saimniek, palīgā!

Džeks šāvās ārā pa durvīm, spiezdams kokli sev klāt, bet milzis pietrūkās kājās, paķēra zaraino paegļa bozi un sekoja. Taču, Džekam par laimi, milzis steigā paklupa pār slieksni. Lādēdamies un lamādamies viņš uzslējās augšā, saberzēja sadauzītās vietas, paķēra bozi, kas bija izkrituši no rokām, un joņoja Džekam pakaļ. Šoreiz neviens laipns mākonis negadījās, kas paslēptu zēnu, un visu laiku kokle izmisīgi sauca:

— Saimniek, saimniek, palīgā!

Džeks skrēja, kā savu mūžu nebija skrējis, un sasniedza pupu īstā laikā. Viņš šāvās lejup kā zibens, pat nepieskardamies ar kājām pakāpieniem. Pusceļā viņš manīja, ka pupas stumbrs salīgojas, it kā viesulis būtu to sagrābis. Džeks atskatījās un redzēja, ka milzis ielēcis zaros un kāpj viņam pakaļ. Zem milža svara pupa brakšķēja un locījās uz visām pusēm, bet milzis turējās pie stumbra un neatlaidīgi tuvojās Džekam. Zēns skaļi sauca:

— Māt, māt, kur tu esi? Cirvi! Padod cirvi!

Līdzko Džeks nolēca zemē, māte izskrēja no mājiņas ar jauno cirvi. Dārzu pēkšņi nosedza milža melnā ēna. Džeks atvēzējās un cirta ar visu spēku cīpslainajā pupas stumbra. Raženais koks nodrebēja un saliecās. Vēl viens cirtiens, un stumbrs bija pušu. Drausmīgi iebrēkdamies, milzis palaida koku vaļā un nogāzās zemē. Viņš nolauza kaklu un bija uz vietas pagalam, turklāt krizdams izsita zemē tādu milzu bedri, ka pagāja trīs dienas, kamēr Džeks to aizbēra.

Tāds bija milža un arī garās pupas gals. Par milža sievu un namu nekas nav vairs dzirdēts, lai gan jādomā, ka tie joprojām atrodami platā ceļa galā aiz mākoņiem. Kad vējš neganti auroja, Džeks mēdza teikt mātei, ka tur milža sieva gaužoties pēc vīra. Tur nu viņš maldījās, jo ir labi zināms, ka milžu sievas drīz vien sameklē jaunus vīrus, ja ar vecajiem kaut kas slikts atgadījies.

Džeks un viņa māte dzīvoja laimīgi savā mājiņā. Kad ievajadzējās naudas, viņi lika pelēkajai vistiņai izdēt zelta olu un, kad viņiem metās sērīgi ap sirdi, tad lika dziedāt burvju koklei. Tā dziedāja ļoti savādas un ļoti skaistas dziesmas, un tās viņi nekad neklausījās vieni, jo visi kaimiņi no tuvienes un tālienes nāca klausīties un priecāties.

Content

Zelta roze un sudraba roze

Zelta roze un sudraba roze

Vecīte un sivēns

Lapsa un mazais rausītis

Baltais buciņš

Sliņķa laime

Trīs sivēniņi

Vilks un lapsa

Etiķis un Etiķiene

Džonijs kukulītis

Trīs gudras galvas

Karaļa noslēpums

Robins Djū.

Kankarīte

Kazu gana dēli

Grāfa mara meita

Keita riekstkodīte

Meldrenīca

Džeks un zelta tabakas doze

Zelta roze un sudraba roze

Toms NimmijsTtits

Karaļa dēls un rudā lapsa

Manīga Mollija

Labā reize

Tukšglavis Pīters

Brašais Toms

Džonijs Bentems

Ēzelis, galdiņš un runga

Džeks un garā pupa