Bergers Karls Heincs

12 -Brīnumzeme, Pasaules tautu pasakas. Arābu tautas pasakas. Skaistākās 1001 nakts pasakas

Skaistākās 1001 nakts pasakas

.

PASAKA PAR BRĪNUMZIRGU

Senos laikos Persijā dzīvoja kāds ķēniņš, vārdā Saburs. Viņš bija tais laikos lielākais un varenākais Valdnieks, un viņam piederēja bezgaldaudz zemes un bagātību, ko apsargāja un aizstāvēja milzu armija. Tomēr tā nebija viņa vara vien, kas staroja pāri visām robežām un padarīja viņu slavenu un bijājamu, — ari viņa tikumus augsti vērtēja. Viņš bija zināšanām bagāts, izveicīgs un uzņēmīgs, apveltīts ar asu un skaidru saprātu. Viņa roka sodīja ļaunos un bija laipna un devīga pret trūcīgiem. Nelaimīgajiem un apspiestajiem viņš bija mierinājums, atstumtajiem un vajātajiem — patvērums. Nebija tādas reizes, kad apspiestais būtu viņam veltīgi lūdzis patvērumu pret varmācību.

Saburam bija trīs meitas un viens dēls.

Šis ķēniņš svinēja katru gadu divējus svētkus — Niradju un Mirdjanu. Sals dienās pēc paraduma visas viņa pilis bija vaļā, dāvanas tika dalītas un sodi atlaisti, vārtu sargi un pils sardze aizsūtīta projām, lai būtu brīva ieeja visiem, kuri gribētu valdnieku apsveikt, celt viņam priekšā savas sūdzības un vēlēšanās un pasniegt veltes.

Sādā svētku dienā ķēniņa pilsētā ieradās trīs augsti mācīti un gudri vīri ar dārgām dāvanām, jo ķēniņš bija liels visādu zinību cienītājs. Gudrie nāca no dažādām zemēm un runāja dažādās valodās: viens bija indietis, otrs grieķis, bet trešais persietis.

Indietis pirmais pienāca pie ķēniņa, nometās ceļos, apsveica viņu svētkos un pasniedza viņam ar dārgakmeņiem rotātu zelta statuju, kura turēja rokā tauri.

Kad ķēniņš bija statuju pamatīgi no visām pusēm apskatījis, viņš jautāja indietim:

— Saki man, gudrais vīrs, — kam viņa noder?

—    Kungs, — Indietis atbildēja, — šai statujai piemīt tāda īpašība, ka tā tūliņ pūtīs taurē, līdzko kāds spiegs ienāks pilsētā. Spiegs, izdzirdējis taures skaņas, sāks trīcēt un pakritīs beigts gar zemi.

Ķēniņš bija ārkārtīgi pārsteigts un sacīja:

—  Ja tu esi patiesību teicis, gudrais vīrs, tad es izpildīšu katru tavu vēlēšanos.

Tad troņa priekšā nostājās grieķu gudrais, metās uz vaiga zemē un pasniedza ķēniņam sudraba trauku, kura vidū atradās zelta pāvs un tam visapkārt divdesmit četri mazu]i. Kad ķēniņš bija dāvanu aplūkojis un grieķim apvaicājies, kādam nolūkam šis darbs domāts, grieķis atbildēja:

—    Kungs, pāvs pēc katras stundas ieknābj vienam mazulim un tā norāda laiku. Pēc katra mēneša viņš atver knābi un tanī parādās mēnesnīca.

Kad ķēniņš to dzirdēja, tad atkal sacīja:

—     Ja tu esi runājis patiesību, gudrais vīrs, es izpildīšu katru tavu vēlēšanos.

Beidzot pienāca persiešu gudrais, palocīja ceļus un piedāvāja ķēniņam melnkoka zirgu, kas bija rotāts ar zeltu un dārgakmeņiem. Zirgam bija lepni segli, dārgi iemaukti un kāpšļi.

Ķēniņš pārsteigts jautāja, kam gan noderot šis dārgais zirgs.

Tad gudrais atbildēja:

—    Mans pavēlnieki Uz šā zirga jājējs var vienā stundā nojāt tādu gabalu, kur citam vajadzētu veselu gadu. Zirgs lido pa gaisu.

Pārsteigts, ka vienā un tai pašā dienā saņēmis trīs tik vērtīgas veltes, ķēniņš sacīja persietim:

—     Ja tu esi teicis patiesību, tad es izpildīšu katru tavu lūgumu. To es apzvēru pie Allaha, pasaules radītāja un uzturētāja.

Trīs dienas ķēniņš mieloja gudros un pārbaudīja viņu veltes. Katra atbilda savam uzdevumam: statuja pūta tauri, pāvs knāba saviem mazuļiem, un persietis uzlēca zirgā, pacēlās gaisā un nolaidās atkal zemē.

Ķēniņš vai prātu zaudēja aiz priekiem un sacīja mācītajiem vīriem:

ļJūs esat darbos pierādījuši savu vārdu patiesību. Nu ir mana reize pildīt savu solījumu. Prasiet no manis, ko vien vēlaties. Tas tiks uz pēdām izpildīts.

Gudrie, kuri bija dzirdējuši par ķēniņa trim meitām, atbildēja:

—     Kungs, ja tu esi apmierināts ar mums, pieņem mūsu dāvanas un atļauj izsacīt mums savas vēlēšanās, tad mēs lūgtu, lai tu dod mums savas meitas par sievām un pieņem mūs par znotiem. Mēs zinām, ka tu nelauzīsi savu ķēnišķīgo vārdu.

Hfl Es izpildīšu jūsu lūgumu, — ķēniņš sacīja un tūliņ sūtīja pēc kadi[1], lai tas sastāda laulību līgumus.

Princeses bija tikmēr stāvējušas aiz kāda priekškara un visu noskatījušās un noklausījušās. Kad jaunākā paskatījās uz persieti, kas bija viņai pielemts par vīru, tad redzēja, ka tas ir simt-

gadīgs sirmgalvis ar grumbainu un krunkainu pieri, spurainiem matiem, bez uzacīm un bārdas. Viņa acis bija sarkanas un asaroja, vaigi dzelteni un tā iekrituši, ka ikviens sejas kauls bija skaidri redzams. Deguns izskatījās pēc prāva gurķa. Tie pāris zobi, kas viņam vēl bija palikuši, kustējās uz visām pusēm, lūpas bija zilas un ļenganas kā kamie]a nieres, sagrumbotā āda atgādināja pazoli. Persietis bija īsts izdzimtenis derdzīguma ziņā, kādu otru visā pasaulē nevarēja atrast; putni, viņu pamanījuši, steidzās noslēpties ligzdās. Toties viņam paredzētā princese bija sava laika daiļākā un pievilcīgākā meitene. Viņa bija gleznāka par vēsmiņu, maigā spožumā pārspēja mēnesnīcu, un neviena gazele netika viņai līdzi piemīlībā un ātrumā. Viņa bija skaistākā no visām trim māsām.

Kad princese bija ieraudzījusi savu līgavaini, tad ieskrēja savā istabā, kaisīja pelnus uz galvas, saplēsa savas drēbes un raudādama un vaimanādama dauzīja seju un krūtis ar dūrēm. Viņas vaimanas un raudas atsauca viņas brāli, kurš mīlēja viņu vairāk nekā pārējās māsas. Viņš bija nupat kā atgriezies no ceļojuma un nu gribēja zināt, kas māsai noticis.

— Dārgais brāli! — princese sauca, Es pametīšu pili, jo esmu tēvam par šķērsli. Un, ja viņš domā, ka esmu rīkojusies

necienīgi, un negrib vairs ciest mani savā tuvumā, tad iešu projām un paļaušos uz Allahu, kurš mani nepametīs nelaimē.

Brālis, kuram šo vārdu nozīme nebija izprotama, lūdza viņu izteikties skaidrāk.

|— Tad zini, mīļais brāli, ka tēvs mani apsolījis kādam burvim, kurš viņam iedāvinājis koka zirgu un apmājis viņu ar savu mākslu.

Princis mierināja māsu, tad aizsteidzās pie ķēniņa un jautāja:

— Kas tas ir par burvi, kam tu gribi dot manu jaunāko māsu par sievu? Kādu velti viņš tev pasniedzis, ka tu viņa dēļ ļauj savai meitai mirt aiz bēdām?

Persiešu gudrais, kurš šos vārdus bija dzirdējis, sirdī juta naidu pret princi. Bet ķēniņš atbildēja:

| — Vispirms palūko, ko šis koka zirgs var izdarīt. Tu no brīnumiem nezināsi, kur dēties.

Viņš pavēlēja, lai atnes zirgu. Princim tas patika, un, tā kā viņam jāšana bija sirdslieta, tad viņš tūdaļ ielēca seglos un iedūra zirgam piešus sānos. Taču koka žirgs nekustējās ne no vietas. Tad ķēniņš teica gudrajam: fe-r -Parādi viņam, kas darāms, lai zirgs kustētos.

Gudrais, kura sirdī nu bija iemājojis nāvīgs naids pret princi, piegāja pie viņa un parādīja kādu skrūvi zirga kaklam labajā pusē. Kad to pagriežot, zirgs paceļoties gaisā, tā viņš paskaid-

roja. Princis tā darīja, koka zirgs tūliņ pacēlās gaisā un aizšāvās tādā ātrumā, ka mirklī pazuda no skatītāju acīm.

—       Bet kā viņš nodabūs zirgu atkal zemē? — ķēniņš noraizējies jautāja.

—  Kungs, — persiešu gudrais atbildēja, — tas viņam pašam jāizdibina. Ja viņš arī neatgrieztos līdz pastardienai, tad tā būs tikai viņa vaina. Aiz tīras augstprātības viņš man neapvaicājās, kā dabūt zirgu atkal zemē.

Šie vārdi sacēla ķēniņā lielas dusmas, un viņš lika gudro piekaut un ieslodzīt. Viņš norāva kroni no galvas, plēsa izmisumā matus, raudāja un vaimanāja. Svētkus pārtrauca, pils vārtus noslēdza, un visa pilsēta juta līdzi ķēniņa un viņa ģimenes bēdām. Tā prieku diena k]uva par sēru dienu.

Tikmēr koka zirgs bija jau princi aiznesis gandrīz līdz saulei. Viņš bija nāvei tuvu un jau domāja, ka ņems galu kaut kur starp debess spīdekļiem. Bet tad viņam ienāca prāta: ja jau jāmirst, tad tomēr vispirms jāpalūkojas, vai zirgam nav kāda ierīce, kas liktu viņam doties lejup. Viņš aptaustīja zirgam kaklu un tā kreisajā pusē arī atrada skrūvi. Līdzko viņš to pagrieza, tā zirgs mirklī sāka traukties lejup, un drīz vien jau bija redzama zeme. Prieka pārņemts, princis pateicās Allaham par izglābšanu no nāves briesmām. Tad viņš atkal pagrieza labējo skrūvi, zirgs pacēlās augstāk un lidoja nelielā augstumā tālāk.

Pievakarē princis pamanīja lielu pili krāšņā dārzā, caur kuru plūda sudrabaini dzidri strauti. Leknas puķes auga ap pili, un slaidas gazeles lēkāja starp krūmājiem. Pils tuvumā pletās dižena pilsēta, kuras citadeli ieslēdza torņi un mūri. Četrdesmit bruņās tērpti un ar stopiem un pīķiem apbruņoti vergi staigāja ap stalto, stipro pili. Princis domāja, kaut jel zinātu, virs kādas zemes patlaban atrodas. Viņš nolēma nolaisties uz pils plakanā jumta un tur pavadīt nakti. Bija diezgan grūti nolaisties uz jumta, un bija ari tumšs, kad viņš izsalcis un izslāpis sāka pārmeklēt apkārtni.

Viņš uzdūrās uz kāpnēm, kuras likās vedam iekšā ēkā. Pa tām viņš nokļuva plašā, ar marmoru bruģētā pagalmā pie ieejas pilī. Mēness gaismā viņš palūkojās visapkārt un pamanīja gaišumu, kas plūda no pils iekšienes. Viņš devās uz to pusi un nonāca pie durvīm, kuru priekšā gulēja milzīga auguma vergs. Tam blakus dega lampa, un uz grīdas makstī atradās zobens, kas laistījās uguns spožumā. Turpat bija mazs, apsegts galdiņš uz akmens kājām.

Mirkli princis svārstījās un tad teica:

—   Tu izglābi mani no nāves briesmām, Allah! Palīdzi nu man uzzināt visu par šo pili un tās iemītniekiem.

Pie šiem vārdiem viņš pavilka galdiņu sānis, noņēma pārklāju, zem kura bija paši gardākie ēdieni un dzērieni, ēda un dzēra, un remdināja izsalkumu un slāpes. Brītiņu atpūties, viņš atlika galdiņu agrākajā vietā, piegāja pie guļošā verga un izvilka tam zobenu no maksts. Ar zobenu rokā viņš devās tālāk, nezinādams, kas viņu gaida.

Drīz vien viņš ieraudzīja priekškaru. Viņš atvilka to sānis un iegāja zālē. Pie ziloņkaula troņa, kas bija rotāts ar pērlēm, rubīniem un citiem dārgakmeņiem, gulēja iemigušas četras verdzenes. Tuvāk pienācis, viņš ieraudzīja uz troņa guļam meiteni, daiļu kā maigi vizošs mēness, ietinušos kuplos matos. Viņas piemīlības un samērīgā auguma apburts, princis piemirsa visas iespējamās briesmas, tuvojās meitenei un noskūpstīja viņu uz labā vaiga.

Meitene pamodās, atvēra acis un, ieraudzījusi princi galvgalī, prasīja:

—    Kas tu tāds esi? No kurienes tu ieradies?

—   Es esmu tavs vergs un mīļotais, — viņš atbildēja.

—    Un kas tevi atvedis uz šejieni? — meitene nerimās jautāt.

—    Mans liktenis, — princis atteica.

Princeses tēvs bija viņu saderinājis ar kādu dižciltīgu vīru šai pilsētā, un viņa nodomāja, ka princis ir viņas saderinātais. Viņa vērīgi aplūkoja princi un, redzēdama, cik viņš skaists, iedegās karstā mīlestībā uz viņu un uzsāka vaļsirdīgu sarunu. Saruna pamodināja verdzenes.

—    Kas ir šis jaunais vīrs, o, kundze? — viņas jautāja, ieraudzījušas svešo sēžam blakus pavēlniecei.

—    Es nezinu, — princese atbildēja. — Taču, kad pamodusies ieraudzīju viņu sev līdzās, tad nodomāju, ka viņš laikam ir mans saderinātais.

Bet verdzenes teica:

—     Zvēram pie Allaha, tavs saderinātais nederētu pat par vergu šim vīram.

Viņas izsteidzās pie aizmigušā sarga, uzmodināja un teica:

—     Tad tā tu sargā pili, ka pie mums var ielauzties kurš katrs, kamēr mēs guļam!

Vergs pārbijies uzlēca kājās un gribēja ķert pēc sava zobena. Taču tā nebija pie viņa sāniem, un viņš, aiz bailēm apdullis, ieskrēja zālē, kur vajadzēja atrasties viņa pavēlniecei. Ieraudzījis princi sēžam blakus princesei, viņš iesaucās:

—    Kā tu esi te iekļuvis, tu nelieti, tu zagli!

Tādus rupjus vārdus dzirdēdams, princis spēji pietrūkās kājās kā lauva un pacēla zobenu pret vergu. Tas drebēdams iesteidzās pie ķēniņa un pastāstīja, kas noticis.

Ķēniņš dusmās tvēra pēc zobena un uzbrēca:

—     Tad tādas ļaunas vēstis tu nes man, suns!

—      Kungs, — vergs atbildēja, — miegs bija mūs uzveicis, un, kad mēs pamodāmies, tad ieraudzījām skaistu dižciltīga izskata jaunekli blakus princesei. Neviens, ne es, ne princeses verdzenes, nevar pateikt, kā viņš te iekļuvis — vai nu pa gaisu, vai no zemes dziļumiem.

Ķēniņš ieskrēja meitas istabās un, ieraudzījis svešinieku viņai blakus, zaudēja aiz dusmām savaldīšanos. Viņš pacēla zobenu un gribēja pāršķelt princim galvu. Taču princis saķēra viņu aiz rokas un teica:

—    Ja es neturētu cieņā un godā viesa pienākumus, tad zvēru pie Allaha, ka aizraidītu tevi kapā pie taviem senčiem.

—     Kas tu tāds esi, un kas īr tavs tēvs, — ķēniņš prasīja, — ka drīksti tā ar mani runāt un manā mājā uzbrukt manai meitai? Vai tu nezini, ka esmu varenākais ķēniņš visā pasaulē? Zvēru pie Allaha, ka likšu tev mirt moku pilnā nāvē visiem par baismīgu biedinājumu, tu krāpniek, tu suņa dzimums!

Princis tikai pasmaidīja un atbildēja:

—     Kungs, tu liec man brīnīties par tavu vājo prātu un rupjo valodu. Kas tev būs par labumu, ja liksi mani sagrābt un notiesāt ar nāvi? Ļaudis tikai sacīs, ka ķēniņš notvēris kādu jaunekli savas meitas istabā un licis viņu nonāvēt. Tu iedzīvosies kaunā un

negodā un zaudēsi cieņu laužu acīs. Es esmu ķēniņa dēls, un, ja vien es gribētu, man un manam tēvam nebūtu grūti nomest tevi no troņa. Taču man nav prātā nekas ļauns. Ja tava meita ņem mani par vīru, vai tad tu ko labāku vari vēlēties? Ja viņa ir princese, tad es esmu Persijas ķēniņa dēls.

—    Kāpēc tad tu nenāci pie manis un nelūdzi viņas roku, kā tas pieņemts? — ķēniņš prasīja.

—   Kas noticis — noticis, — princis atbildēja. — Es iesniegšu tev priekšlikumu. Liec sapulcēties savam karaspēkam un nākt ar mani cīņā. Ja viņi mani uzveiks, tad uzņemos vainu, ka esmu tavā pilī ielauzies; ja es piespiedīšu viņus bēgt, tad tu nedrīksti vairs pret man! tik nievājoši izturēties.

Sis priekšlikums ķēniņam patika, jo tā viņš varēja izkļūt no neērtā stāvokļa — likt nonāvēt princi un celt neslavu sev un meitai.

—    Lai tā notiek, — viņš sacīja.

Līdzko atausa diena, ķēniņš sasauca karaspēku un nostādīja

kaujas ierindā. Tad viņš pavēlēja, lai princim atved zirgu un atnes ieročus.

—     Es gribu sēsties pats savā zirgā, — princis teica. — Tas ir piesiets uz pils jumta. Liec, lai to nogādā lejā.

Kad zirgs tika atvests, ķēniņš nevarēja vien nobrīnīties, cik mākslinieciski tas izveidots. Princis uzlēca seglos karavīru vidū, kuri grasījās atņemt viņam dzīvību. Viņš pagrieza skrūvi labajā pusē zirga kaklam un mirklī pacēlās gaisā kā putns.

—    Ķeriet viņu ciet! — ķēniņš sauca atkal un atkal.

Karavīru vadonis teica:

—     Kā lai mēs to izdarām, ķēniņ? Viņš ir ar velnu uz vienu roku, viņš ir pats ļaunais gars. Pateicies Allaham, ka tas tevi no viņa atbrīvojis.

Ķēniņš apjucis atgriezās pilī. Viņš iegāja pie princeses un pastāstīja, kas noticis.

—    Allaha lāsts pār šo burvi! — viņš sirdījās. Ar šādiem nežēlīgiem vārdiem viņš cerēja meitu mierināt, jo nezināja, ka meitenes sirds iedegusies mīlestībā pret princi. Kad nu meita nerimās raudāt, viņš klusināja to ar labiem vārdiem, bet, neko nepanācis, gāja projām. Princese turpretim skaļi raudāja un vaimanāja, un nevarēja ne ēst, ne dzert, ne gulēt.

Bet princis Kamrs al Akmars, kas nozīmēja — Mēnešu Mēness, lidoja pa gaisu, kamēr atkal sasniedza sava tēva valsti. Viņš nolaidās uz tēva pils plakanā jumta un, lejā nogājfc, ieraudzīja visur izkaisītus pelnus un nobažījies apvaicājās, vai no ķēniņa ģimenes nav kāds miris. Viņš iesteidzās iekšējās telpās un atrada savu tēvu — ķēniņu, māti un māsas ietinušos sēru autos, ar bālām, sāpēs saviebtām sejām. Tēvs ieraudzīja viņu pirmais un, skaļi iekliedzies, paģība. Kad viņš pēc brītiņa atžilba, tad piekļāva dēlu pie krūtīm. Ķēniņiene un princeses metās princim klāt, apskāva un skūpstīja viņu un, asaras lejot, jautāja, kā viņam klājies. Viņš izstāstīja savus piedzīvojumus, un ķēniņš izsaucās, kad jauneklis bija beidzis stāstu:

—    Lai slavēts Allahs, ka viņš tevi izglābis, tu manu acu prieks, manas sirds mīlulis!

Ar vēja spārniem izplatījās vēsts par prinča laimīgo atgriešanos pilsētā, un visur skanēja gaviles. Tika sistas bungas un

tamburīni un sēru drēbes pārmainītas pret prieka drēbēm. Pilsētu* pušķoja kā svētkos, un ļaudis steidzās uz pili, lai vēlētu ķēniņam? laimi. Tika sarīkoti lieli svētki, atlaisti visi sodi, atbrīvoti visi ieslodzītie, un septiņas dienas un septiņas naktis katram pienesa no pils ēdienus. Ķēniņš ar dēlu jāja pa ielām, lai visi princi redzētu un varētu priecāties par viņu.

Pēc septiņām dienām pilsētas iedzīvotāji atgriezās mājās un pie darba, arī ķēniņš ar dēlu devās uz pili. Tur viņi sēdās pie galda, ēda un dzēra, un līksmojās. Kāda skaista verdzene, kura. meistarīgi spēlēja lautu, dziedāja dziesmu:

Netici to,

Ka aizmirsis tevi, kad tālu tu esi.

Par ko lai es domātu,

Ja ne par tevi?

Laiks iet un aiziet.

Neaiziet mana mīla uz tevi.

Tanī es mirstu,

Tanī atmostos atkal.

Sīs rindas aizgrāba prinča sirdi, Un viņa ilgas pamodas. Viņš. izzagās ārā, slepus sēdās melnkoka zirgā un lidoja pāri zemēm, kamēr ieraudzīja pili, kurā zināja princesi mītam. Viņš atkal

a — 2668 17

novirzīja zirgu uz plakano jumtu, nogāja lejā pa kāpnēm un atrada vergu Iemigušu tāpat kā iepriekšējo reizi. Viņš aizlavījās tam garām un apstājās pie priekškara, kas sedza ieeju princeses istabā. Viņš dzirdēja princesi raudam un sērīgas dziesmas dziedam, un verdzenes, kuras nevarēja iemigt, runāja:

—  Ak, pavēlniec, kāpēc tu vaimanā par tādu, kas tavās vaimanās nedalās?

Bet princese atbildēja:

—   Ak, jūs nesaprātīgās* kurš var šo vīru aizmirst?

Un viņa turpināja gaudas. Princim aiz priekškara sirds stipri sita krūtīs. Viņš nogaidīja, kamēr visi iemieg, tad iegāja princeses istabā un satvēra viņas roku. Pieskāriens meiteni pamodināja, un viņa atvēra acis.

—    Kāpēc tu raudi un esi tik skumja? — viņš jautāja.

Nu princese viņu pazina. Viņa metās princim ap kaklu, skūpstīja viņu un sacīja:

—   Es raudu, jo biju šķirta no tevis.

Nu es esmu pie tevis, — viņš atbildēja, — un esmu izsalcis un izslāpis.

Princese tūliņ lika atnest ēdienus un dzērienus un pēc mielasta runāja ar princi līdz vēlai naktij. Kad ausa rīts( viņš piecēlās, pirms vergs pamodās.

—    Uz kurieni tu posies? — princese prasīja.

—    Pie sava tēva, — princis atbildēja, — bet apsolos, ka ik nedēju apmeklēšu tevi.

Tad princese iesaucās:

—    Allaha vārdā, ņem mani līdzi, lai kur tas būtu, un neliec man otrreiz šķiršanās rūgtumu baudīt!

—    Vai tu patiešām gribi doties man līdzi? — princis jautāja.

—   Jā, — princese atbildēja.

—    Tad celies, lai varam doties ce|ā!

Semsa Ulnahara — tā saucās princese — piesteidzās pie kādas lādes, izņēma no tās ar zeltu un dārgakmeņiem rotātu» skaistu tērpu un apvilka to. Tad abi klusu pameta istabu, uzkāpa uz jumta un sēdās melnkoka zirgā. Viņi lidoja līdz Persijas galvaspilsētai, kur princis atstāja zirgu kādā dārzā ārpus pilsētas. Viņš nocēla princesi no zirga un ieveda mazā izpriecu: namiņā.

—    Paliec šeit, — viņš sacīja, — kamēr es tēvam pavēstu par tavu ierašanos. Vezīriem un visam karaspēkam jāsteidzas tev pretī, lai ar triumfu ievestu tevi pilī.

No šejienes viņš devās pie tēva un izstāstīja tam savu dēkuĶēniņš un ķēniņiene priecājās par savu dēlu. Ķēniņš pavēlēja princesi atvest greznā gājienā, un visi plūda no pilsētas uz izpriecu namiņu.

Tikmēr persiešu gudrais, kurš, princim atgriežoties, bija atbrīvots kopā ar citiem ieslodzītajiem, bija novērojis prinča ierašanos, jo bieži uzturējās pie vīra, kurš kopa dārzu ap mazo izpriecu namiņu. Kad princis bija devies pie tēva, persietis piegāja pie namiņa un ieraudzīja pa logu meiteni visā tās daiļumā un blakus tai melnkoka zirgu. Viņš sacīja sev:

—    Sis puisis nenovēlēja man savu māsu. Nu es viņam atmaksāšu ar to pašu.

Viņš pieklauvēja pie durvīm un, kad princese vaicāja, kas tur esot, atbildēja:

— Tavs vergs un kalps. Mans kungs sūta mani, lai es ar koka zirgu aizvedu tevi tuvāk pilsētai. Jo mana kundze — ķēniņiene nav liela gājēja un nevar tik tālu atnākt tev pretī. Un tomēr viņa gribētu pirmā tevi apsveikt, tik ļoti viņa priecājās par tevi.

Princese nebūt neapšaubīja teiktā patiesību un atvēra durvis. Ieraudzījusi vīru ar tik neglītu augumu un pretīgu seju, viņa prasīja:

—    Vai ķēniņam nav neviena cita verga, kas nebūtu tik pretīgs kā tu?

—     Visi mana kunga vergi ir skaistāki par mani, — persietis atbildēja, — bet, bīdamies, ka tev kāds neiepatīkas, viņš izraudzījās mani, savu vecāko kalpu.

Princesei pietika ar šo paskaidrojumu, un viņa uzlēca zirgā, kamēr persiešu gudrais uzsēdās viņai aiz muguras un pagrieza skrūvi. Zirgs palēcās gaisā, un gudrais vadīja to Ķīnas virzienā. t

Necik ilgi, te ieradās princis ar tēvu un māti vezīru un karaspēka priekšgalā, tamburīnu, bungu un tauru mūzikas pavadībā

un iegāja namiņā, lai vestu līgavu uz mājām. Atradis telpu tukšu, viņš nometa turbānu zemē un plēsa matus. Dusmās viņš uzbruka dārzniekam un kliedza:

—    Tu, blēdi! Saki — ko esi izdarījis ar princesi? Un runā patiesību, citādi nocirtīšu tev galvu!

Dārznieks bija galīgi apmulsis un teica:

—    Kungs, es neko nezinu, to zvēru tev pie savas dzīvības un tava augsti cienītā tēva bārdas.

—    Kas šodien ienācis dārzā? — princis prasīja.

—    Neviens cits, tikai persiešu gudrais, — dārznieks atbildēja.

Kad princis to dzirdēja, tad zināja, kas aizvedis princesi. Brīdi apdomājies, viņš teica tēvam:

—    Dodies ar karaspēku uz pilsētu atpakaļ. Es palikšu šeit, kamēr tikšu par visu skaidrībā.

—     Saņemies un mierini savu sirdi, mans dēls, — atbildēja noskumušais ķēniņš, — un izraugies no visām princesēm zemes virsū vienu par sievu.

Bet princis neatbildēja ne vārda.

Tikmēr persiešu gudrais bija sasniedzis tālo Ķīnu un vadīja burvju zirgu uz zemi. Kādā zaļā līdzenumā zem koka, kura tuvumā izlauzās avots, viņš nokāpa ar princesi no zirga.

—      Kur ir mans kungs? — prasīja Semsa Ulnahara, kad viņi bija nokāpuši no zirga. — Kur ir prinča tēvs un māte?

—      Aliaha lāsts pār viņiem visiem! — persietis atbildēja. — Es tagad esmu tavs kungs. Sis zirgs pieder man, es pats esmu to taisījis. Tikai nedomā, ka tu kādreiz vēl redzēsi princi. Taču apmierinies: es esmu bagātāks par viņu un varu izpildīt katru tavu vēlēšanos, un tevi ietērpt tā, kā neviena sieviete pasaulē nav tērpta. Man pieder daudz vergu un daudz mantu, un mani ienākumi ir neizmērojami.

Viņš sāka jokot ar princesi un mēģināja viņu noglāstīt, bet princese atgrūda viņu. Persietis sagrīļojās, pakrita un tā sasita galvu, ka viņam uz labu laiku sajuka visi prāti.

Gadījās tā, ka Ķīnas ķēniņš medīja šai apkārtnē, un, tā kā aiz karstuma viņam iegribējās dzert, viņš uzmeklēja avotu zem koka. Ieraudzījis raudošo meiteni sēžam zālē, ķēniņš jutās viņas skaistuma savaldzināts. Viņš piegāja pie guļošā persieša, spēra tam ar kāju, kamēr tas pamodās, un prasīja, kas tā par meiteni.

—   Tā ir mana sieva, — persietis atbildēja.

Princese pietrūkās kājās, metās ķēniņa priekšā ceļos, skūpstīja viņa kāpsli un sauca:

—     Kungs, viņš melo! Viņš ir nolādēts burvis un atvedis mani uz šejieni ar viltu un nodevību.

—   Noperiet viņu un iemetiet cietumā! — ķēniņš pavēlēja.

Kalpotāji izpildīja pavēli, valdnieks lika taurēt medībām beigas un devās kopā ar princesi uz savu pili. Pirms aizjājis, viņš apvaicājās, kas tas esot par koka zirgu. Princese atbildēja:

—   Ar šo zirgu var izdarīt visneticamākos brīnumus.

Un ķēniņš nolēma melnkoka zirgu ņemt līdzi un novietot mantu kambarī. Pilī nonācis, viņš teica:

—   Mēs devāmies meža zvērus medīt un noķērām gazeli.

Viņš bija ļoti jautrs un apmierināts un lika ierādīt princesei

istabu.

Vēl tai pašā vakarā viņš apmeklēja princesi un bildināja viņu.

Taču princese izlikās, ka kļuvusi vājprātīga. Viņa plūca matus, spārdījās ar kājām, saplēsa drēbes, raudāja un kliedza. Pārbijies un noskumis par viņas izturēšanos, ķēniņš atstāja istabu, atsūtīja sievietes, lai viņu apkalpo, un izdeva daudz naudas ārstiem un astrologiem, kuriem vajadzēja palīdzēt princesei atbrīvoties no gara apmulsuma. Bet Persijas princis ceļoja no zemes uz zemi un pārmeklēja visas pilsētas, kamēr gadījums viņu noveda Ķīnā un šīs valsts galvaspilsētā. Kad nu viņš te tirgos un pilsētas laukumos uzkavējās, tad dzirdēja par ķēniņa dēku ar kādu dīvainu meiteni, kuru visi nožēloja. Iztaujājis ļaudis, viņš dabūja zināt, ka šī meitene nav neviena cita kā viņa princese, un viņu sagrāba liels prieks. Viņš pārģērbās par astrologu ar varenu turbānu un platām piedurknēm, paņēma rokās kārbu ar smiltīm un iespieda padusē lielu pergamenta grāmatu. Viņš gāja pa ielām un sauca pēc astrologu parauga atkal un atkal: — Lai laime nāk pār katru šīs pilsētas namu!

Tā viņš nokļuva pie pils vārtiem un sacīja sardzes priekšniekam:

—    Es esmu izdaudzināts zvaigžņu skaidrotājs no Persijas. Saki ķēniņam, ka esmu dzirdējis par viņa bēdām un gribu meiteni izārstēt.

Priekšnieks aizsteidzās pie ķēniņa, un tas pavēlēja atvest svešo pie troņa. Princis izturējās kā īsts zvaigžņu skaidrotājs, jaukdams savā citādi prātīgajā un saprotamajā runā daudz vārdu, kuros neviens nevarēja atrast nekādu jēgu.

—     O, gudrais, — ķēniņš sacīja, — jau veselu gadu šī meitene plosās un spārdās ar kājām, līdzko es tai tuvojos. Ja tu viņu izdziedināsi, došu visu, ko prasi.

—    Tad liec mani aizvest pie viņas, — princis atbildēja, —lai redzu, kāds ļaunais gars viņā iemājojis.

Ķēniņš pavēlēja virskambarkungam pavadīt pārģērbto princi uz princeses istabu.

Nonācis pie princeses istabas durvīm, princis dzirdēja, kā viņa, asaras lejot, dzied bēdīgas dziesmas, un viņa sirds iedegās mīlā. Viņš aši iegāja istabā un atrada princesi ar raudās saviebtu seju uz dīvāna.

—    Lai Allahs tevi glābj no šā stāvokļa, Semsa Ulnahara, — viņš teica. — Glābiņš ir klāt. Es esmu Kamrs al Akmars.

Izdzirdējusi viņa balsi, princese pazina viņu, metās viņam ap kaklu, skūpstīja un jautāja, kā princim izdevies nokļūt pie viņas.

—    Tagad nav laika garām runām, — princis teica. — Priekšistabā stāv virskambarkungs. Es vēl nezinu, kā lai tevi atbrīvoju. Vispirms gribu līkt lietā visādu viltu. Ja tas būs veltīgs, tad steigšos atpakaļ pie tēva un ielauzīšos ar viņa karaspēku Ķīnā, lai tevi aizvestu ar varu.

To teicis, viņš pameta princesi, devās pie ķēniņa un sacīja: — Kungs, es tev parādīšu brīnumu, — un veda viņu pie princeses. Ieraudzījusi ķēniņu, tā sāka kliegt, ka putas parādījās uz lūpām, spārdījās ar kājām un sitās ar rokām. Princis piegāja viņai cieši klāt, murminādams buramvārdus, un iepūta viņai sejā. Tad viņš čukstēja:

—    Ej pie ķēniņa, noskūpsti viņam roku un izrādi labpatiku.

Princese noslīga zemē it kā ģībonī un palika mirkli guļam.

Tad viņa piecēlās, it kā nule pamodusies no miega, tuvojās ķēniņam, noskūpstīja tam roku un teica:

—    Tava verdzene izsaka tev sveicienu.

Izdzirdējis šos vārdus, ķēniņš nezināja aiz prieka, ko darīt. Viņš pagriezās pret princi un sacīja:

—    Vēlies, ko gribi. Tavs lūgums jau iepriekš ir izpildīts!

—    Kungs, — princis atbildēja, — vēl nav pienācis tavu labdarību laiks. Es ļoti bīstos, ka viņas slimība var atkal atgriezties. Liec desmit verdzenēm ienest viņu vannā tā, lai viņas kājas neskar zemi. Pēc tam dod viņai skaistākās un cēlākās rotas, lai viņas sirds priecājas. Kad tas būs noticis, liec izvest viņu uz to vietu ārpus pilsētas, kur tu viņu atradi. Tur dēmons[2] ir viņā iegājis, tur tam vajag viņu atkal pamest.

—     Lai Allahs tevi sargā, tu visdižākais no māksliniekiem un gudrajiem, — ķēniņš sacīja. — Tik izveicīgu dziednieku nekad neesmu redzējis. Kā tu zināji, ka esmu viņu atradis ārpus pilsētas?

Viņš tūliņ pavēlēja nest princesi uz vannu un putināja savus mantu kambarus, lai princesi izrotātu. Tad viņš lika meiteni nogādāt zem koka pie avota. Vezīru un karaspēka pavadībā viņš ar princi sekoja gājienam no pilsētas vārtiem. Princis nemitīgi murmināja buramvārdus, pie tam skatīdamies te uz zemi, te debesīm, un turēja kvēpekli gatavībā.

Pēc brītiņa viņš piegāja pie ķēniņa un sacīja:

—    Nu es zinu, ka dēmons, kas viņā ieguvis mājvietu, īstenībā atrodas kāda melnkoka dzīvnieka miesās. Ja mums neizdosies šo dzīvnieku atrast, lai es dēmonu no tā izdzenu, tad meitene no jauna kritīs viņa varā.

—   Tu esi visu burvju gudrākais meistars! — ķēniņš izsaucās. — Tev atkal taisnība. Pie meitenes un vecā krāpnieka es atradu melnkoka zirgu. Varbūt tas ir dzīvnieks, par ko tu runāji.

Viņš deva rīkojumu atvest zirgu, un pēc dažiem mirkļiem tas

bija klāt. Princis uzmanīgi pārbaudīja zirgu, vai tas nav sabojāts, un lika iededzināt kvēpekli. Tad viņš noņēma turbānu, izņēma no tā riekšavu sagrieztu papīru un teica:

—     Līdzko es sēžu zirgā, meitene uzsēžas man aiz muguras un met šīs papīra strēmeles ugunī. Zirgam caur muti un nāsīm iespiedīsies šī smaka iekšās, un, kad es pagriezīšu šo skrūvi, dēmons spruks ārā.

Izdarīja visu, ko viņš bija pavēlējis; un, kad meitene sēdēja viņam aiz muguras, viņš pagrieza skrūvi koka zirgam labpus kakla, un tas pacēlās kā putns gaisā. f — Aizturiet viņus! — sauca ķēniņš. — Aizturiet viņus!

—    Mēs nevaram, — atbildēja viņa ļaudis. — Tas ir visu dēmonu meistars!

Ķēniņš ilgi blenza melnkoka zirgam pakaļ, kad tas sen jau bija nozudis skatieniem. Pēkšņi viņš izgrūda kliedzienu un pakrita ģībonī.

I— Lai Allahs stāv man klāt! — viņš atžilbis sacīja. — Vai kāds ir redzējis cilvēku lidojam? Tas ir augstākā mērā brīnumaini!

Kad viņš ar vezīriem un karaspēku atgriezās pilsētā, tad lika tūliņ atvest persiešu gudro no cietuma.

• — Kāpēc tu man, blēdi, neteici, kādas brīnumainas īpašības piemīt šim koka zirgam? — viņš tam uzbrēca. — Tagad kādam zibeņzellim ir izdevies nolaupīt man meiteni un vēl visas manas mantas!

Kad gudrais to dzirdēja, tad skaļi lādējās un vaimanāja, un teica:

—    O, kungs, tev jāzina, ka šo zirgu es iztaisīju un pasniedzu kā velti Persijas ķēniņam, kurš man par to apsolīja savas meitas roku. Meitenes un zirga nolaupītājs nav neviens cits kā viņa dēls.

Un viņš izstāstīja visu notikumu. Ķēniņš klausīdamies nonāca tādās negantās dusmās, ka būtu vai pārsprādzis. Līdz sava mūža beigām viņš neatbrīvojās no bēdām par princeses un melnkoka zirga pazaudēšanu.

Bet princis aizlidoja uz sava tēva galvaspilsētu un nolaidās zemē pils priekšā, jo negribēja vēlreiz riskēt un pazaudēt

(princesi. Viņa vecāki bija ļoti laimīgi par viņa un meitenes ierašanos.

Baumas izklīda pa pilsētu, un daudz ļaužu, karaspēks un vezīri sapulcējās troņa zālē, lai vēlētu laimi ķēniņam. Arī princeses tēvs pievienojās vispārējam priekam-un atsūtīja vislepnākās dā-vanas savam znotam un meitai. Dzīres, ko rīkoja ķēniņš Saburs, ilga septiņas dienas.

Brīnumzirgu ielika mantu kambarī. Jaunais pāris dzīvoja laimē un mierā, kamēr pie tiem ieradās visu prieku iznīcinātāja un visu kopību šķīrēja — nāve.

PASAKA PAR DIVĀM SKAUDĪGĀM MĀSĀM

Sultānam Hosravam, Persijas šaham, ļoti patika pārģērbtam nakti staigāt pa savas galvaspilsētas lielajām un mazajām ielām uzticama kalpotāja pavadībā. Kādu vakaru, divas stundas pēc saules rieta, viņš atkal posās ceļā un nokļuva kvartālā, kur dzīvoja trūcīgie. Viņš dzirdēja balsis kādā mājiņā. Ziņkārē viņš pienāca tuvāk, palūkojās pa durvju spraugu un ieraudzīja pie lampas sēžam trīs māsas, kuras pēc vakariņām savā starpā runājās, ko katra visvairāk vēlētos.

—    Es vēlētos, — sacīja viena māsa, — lai sultāna maiznieks apprec mani. Tad es varētu katru dienu ēst gardo sultāna maizi.

—     Es vēlētos, — sacīja otra māsa, — sultāna virspavāru par vīru. Tad es katru dienu dabūtu visgardākos ēdienus un gardo sultāna maizi, ko pasniedz pie katra ēdiena, vēl piedevām.

Jaunākā māsa, izcili skaista un piemīlīga meitene, sacīja, kad bija pienākusi viņas kārta:

ļļgjjf Ja es varētu izvēlēties, tad ņemtu sultānu par vīru un dāvātu viņam princi, kura mati laistās kā zelts un sudrabs, kura asaras, kad viņš raud, vizuļo kā pērles un kura lūpas ir kā rožu pumpurs.

Māsu vēlmes sultānam likās tik vērā liekamas, ka viņš nolēma tās izpildīt. Viņš lika lielvezīram visas trīs māsas nākamajā rītā atvest uz pili. Kad nu tās stāvēja viņa troņa priekšā, viņš tām jautāja:

Vai jūs atceraties, ko iepriekšējā vakarā vēlējāties?

Māsas nodūra acis, un jaunākajai kauna sārtums iesitās vaigos, viņa tapa vēl skaistāka un pilnīgi iekaroja sultāna sirdi.

Manīdams viņas apmulsumu, sultāns mēģināja viņu mierināt un sacīja:

—   Nebīstieties, es gribu tikai izpildīt jūsu vēlmes. Tu, — viņš

uzrunāja jaunāko māsu, — vēlies mani par vīru. Vēl šodien tu tiksi ar mani salaulāta. Un jūs, — viņš griezās pie abām vecākajām māsām, — dabūsiet tos vīrus, par kuriem vakarnakt runājāt.

Pagāja labs laiciņš, iekams meitenes attapās no pārsteiguma -un atkal atrada vārdus.

—     O, kungs, tās bija tikai tukšas valodas, ko tu vakarnakt noklausījies, — ieteicās jaunākā, dziļi palocīdamās. — Es neesmu cienīga kļūt par tavu sievu un lūdzu piedot manu pārdrošību.

Taču sultāns negribēja ņemt to vērā.

—     Lai paliek tā, — viņš izlēma, — ka ikviena no jums dabūs to vīru, kuru vēlējusies.

Un vēl tai pašā vakarā notika trejas kāzas, vienas krāšņas, kuras tika svinētas ar visu to greznumu, kāds piederējās Persijas sultāna laulībām, un divas vienkāršākas.

Skaidrs, ka abas vecākās māsas juta neizmērojamo atstatumu starp sevi un jaunāko māsu, un viņām nesagādāja gandarījumu prieks par vēlmju piepildīšanos, toties viņas loloja sirdīs kremtošu naidu.

Dažas dienas pēc kāzām, kad abas sastapās kopējā pirtī, vecākā māsa teica otrai:

—    Ko tu domā par mūsu pastarīti? Nudien, varena sultāniete!

—    Nevaru saprast, — otra piebalsoja, — ko sultāns viņā at-

rod. Viņa ir neglītene un miegaļa kā susurs. Sultānu apžilbinājusi tā drusciņa jaunības, ar kuru viņa pārāka par mums. Tu, mana mīļā, esi pārpārēm labāka, un, ja sultāns būtu vīrs, kam ir gaume un taisnīgums, viņš būtu izraudzījies tevi. g— Ak, nerunāsim jau nu par mani, — vecākā māsa glaimota atvairījās. — Ja viņš būtu tevi izraudzījies, man nebūtu ne vārda, ko iebilst. Mani tikai dziļi sāpina tas, ka viņš apprecējis tādu nožēlojamu radījumu, un to es viņam atmaksāšu. Arī tev, mīļā mās, vajag padomāt, kā mēs viņai atlīdzināsim par to pazemojumu, kādā viņa mūs iegrūdusi. Nostājies manā pusē!

Kopš šās dienas abas māsas apmeklēja viena otru, cik bieži vien varēja, un katrā sastapšanās reizē pārrunāja, kā aptumšot vai pavisam iznīcināt sultānietes laimi. Taču sākumā viņas neredzēja nekāda ceļa uz savu mērķi, lai kā lauzīja galvu. Tomēr,

lai nejautu nākt gaismā savām vēlmēm un pusgatavajiem plāniem, viņas izlikās jaunākajai māsai no sirds pieķērušās. Viņas apmeklēja to un saņēma no vientiesītes visus māsu draudzības un mīlestības pierādījumus.

Dažus mēnešus pēc kāzām sultāniete jutās gaidībās. Sultāns, prieka pilns par nākamo mantinieku, lika apakšniekiem izplatīt šo vēsti pa visu zemi. Kad abas māsas to padzirdēja, tad steidzās pie sultānietes, vēlēja tai liekulīgi laimes un mācās virsū, lai ne par kādu naudu pasaulē neizraugoties citas vecmātes, bet lai saucot viņas.

— Cik labprāt es dotu jums priekšroku! sultāniete atbildēja. — Es tomēr bīstos, ka neesmu vienīgā noteicēja par to, kam vajadzēs pildīt vecmātes pienākumus. Pamēģiniet tikmēr, lai jūsu vīri kaut ko panāk ar lūgumiem pie sultāna. Ja man jautās, tad esiet drošas, ka nevienu citu neieteikšu, vienīgi jūs.

Māsas steidzās pie saviem vīriem, un tie pierunāja sultāna mīluļus, lai šie aizliekot vārdu par viņu sievām. Un notika tā, ka sultāns kādu dienu teica savai sievai:

— Man šķiet, tavas māsas varētu tev dzemdību reizē, labāk palīdzēt nekā jebkurš cits manā valstī.

ļ — Pateicos tev, mans laulāts draugs, — sultāniete atbildēja, — un priecājos, ka tu pats to ierosini.

No šīs stundas abām māsām bija brīva ieeja pilī, un viņas varēja netraucētas gatavot savu ļauno darbu. Kad pienāca dzemdību diena, sultāniete laida pasaulē dēlu, tik skaistu kā jauna diena. Taču abas ļaunās vecmātes neaizkustināja ne bērna skaistums, ne viņa nevarība. Kamēr vēl nedēļniece gulēja atspirdzinošā miegā, viņas pavirši ietina zēnu autiņos, ielika niedru groziņā un ielaida upē, kas tecēja gar pili. Sultānam viņas aiznesa bērna vietā beigtu kucēnu un skaļi paziņoja, ka sultāniete esot laidusi to pasaulē.

Sultāns pārskaitās bez mēra, un viņa dusmas būtu neapšaubāmi vērsušās pret viņa laulāto draudzeni, ja lielvezīrs nebūtu viņa prātu mīkstinājis ar aizrādījumu, ka sievu nevarot darīt atbildīgu par dabas ļauno untumu.

Tikmēr niedru groziņš peldēja pa straumi, un to atklāja sultāna dārzu uzraugs. Viņš pavēlēja kādam dārzniekam pievilkt grozu pie krasta. Pārsteiguma pilns, viņš vēroja skaisto mazuli,

kas grozā mierīgi snauda, un, tā-kā viņš kopš gadiem neko ta nebija vēlējies kā bērnu, bet laulība bija palikusi bez bērniem, tad pārnesa grozu uz mājām. . — Allahs dāvājis mums dēlu, — viņš sacīja sievai. — Gādā labi aši kādu zīdītāju un apejies ar bērnu kā ar savējo.

Sieva pieņēma zēnu ar prieku, un tā audzināšana sagādāja viņai lielu patiku. No kurienes bērns cēlies un kas viņa vecāki, par to abi galvas nelauzīja.

Nākamajā gadā sultāniete atkal bija gaidībās un dāvaja dzīvību zēnam, un atkal necilvēcīgajām māsām nebija žēlastības. Tāpat kā brāli, tā arī šo viņas palaida upe un apgalvoja, ka šoreiz sultānietei piedzimis beigts kaķis. Bērnam par laimi^ dārzu uzraugs atkal atradās dārzā pie upes, kad groziņš slīdēja garām. Viņš atkal izzvejoja to no ūdens un lika savai sievai rūpeties par bērnu kā par savējo, ļ

Sultāns bija vēl dusmīgāks nekā pirmo reizi, kad viņam pavēstīja par sievas jauno neveiksmi dzemdībās, un lielvezīram ar pūlēm izdevās novērst sultānietei paredzēto sodu.

Beidzot jaunākā māsa dzemdēja trešo bērnu — meiteni, kurai bija jādalās savu brāļu liktenī. Abas māsas bija nolēmušas

ātrāk nemest mieru savai kauna pilnajai rīcībai, kamēr sultānietī padzīs vai vismaz pazemos. Izlikušas meiteni upē, viņas parādīja malkas gabalu un bezkaunīgi apgalvoja, ka sultāniete laidusi to pasaulē. Meiteni atklāja dārzu uzraugs un uzaudzināja savā namā tāpat kā brāļus.

Nu sultāna dusmām nebija nekādu robežu.

—    Es to nepieļaušu, — viņš kliedza, — ka šī sieviete pilda manu pili ar izdzimteņiem! Viņa pati ir izdzimtenis, no kura pasaule jāatbrīvo!

Viņš piesprieda sievai nāves sodu un pavēlēja lielvezīram to izpildīt. Bet tas, visam galmam redzot, metās troņa priekšā zemē un lūdza saudzēt sultānietes dzīvību.

—    Atjauj, ka tev atgādinu, — viņš teica, — ka nāves sodu piespriež tikai par smagiem noziegumiem. Sultānietes trejas nelaimīgās dzemdības nav nekāds noziegums. Viņa tur nav vainīga. Daudzām sievām ir tā gadījies, un daudzām sievām vēl gadīsies. Padzen sultānieti no galma, ja citādi nevari, bet atstāj viņu dzīvu. Viņa mīl tevi, un tas būs viņai jau pietiekami liels sods, ja viņa vairs nebaudīs tavu labvēlību.

—    Lai tad viņa dzīvo, — izlēma sultāns, — bet gan tādā veidā, kas viņai diendienā tūkstošreiz atgādina, ka nāve būtu bijusi viņai apžēlošana. Lai uzcel būdu pie ieejas manas pilsētas galvenajā mošejā un iztaisa logu vienā sienā, kuram allaž jābūt vaļā. Sai būdā viņa jāieliek visrupjākā auduma drēbēs. Un lai katrs musulmanis, kas ieiet mošejā dievu pielūgt, sp)auj viņai, garām ejot, sejā. Kas to nedarīs, to pašu sodīs, un, lai mana pavēle tiktu cienīta, pie būdas jāstāv dienu un nakti sardzē zaldātam.

So lēmumu viņš izteica tik valdonīgā balsī, ka lielvezīrs neiedrīkstējās runāt pretī.

Būdu uzcēla, par prieku abām skaudīgajām māsām, un, līdzko sultāniete bija atkopusies no dzemdību sāpēm, viņu ieveda šai šaurajā dēju būcenī. Tur nu viņa sēdēja savā postā, izsmieta un apspļaudīta. Tomēr viņa nevaimanāja, bet panesa savu likteni ar tādu nelokāmību, ka daudzi juta viņai līdzi un apbrīnoja Šo sievieti.

Kamēr sultāniete tā cieta gadu pēc gada, viņas abus dēlus un meitu ar mīlestību un maigumu audzināja dārzu uzraugs un viņa

sieva. Zēniem viņi deva agrāko persiešu sultānu vārdus, vecāko nosauca par Bāmanu, jaunāko par Pervisu; meiteni viņi nosauca par Parizadi, kas nozīmē — fejas bērns. Līdzko bērni sāka izrādīt tieksmi uz zinībām, viņiem pieņēma skolotāju, un, tā kā arī Parizade izrādīja patiku mācīties lasīt un rakstīt, tad skoloja arī viņu. Brāļi un māsa sacentās mācībās, un meitene bija visur tikpat izveicīga kā brāļi. Kad skolotājs pārgāja uz ģeogrāfiju, dzejas mākslu un vēsturi, viņa turējās brāļiem līdzi un savā brīvlaikā nodarbojās ar dziedāšanas mākslu un mācījās spēlēt šīs zemes instrumentus. Pat jāšanā un ķermeņa vingrinājumos viņa negribēja atpalikt no brāļiem un drīz sēdēja tikpat droši seglos, un prata rīkoties ar loku tikpat trāpīgi kā brāļi.

Dārzu uzraugs, kurš līdz šim bija apmierinājies ar mazu dzīvokli pils tuvumā, aiz prieka par bērnu labo attīstību nopirka greznu lauku māju un lika to iekārtot lepni jo lepni. Viņš pats uzskicēja dārzu, kurš nebūt nebija sliktāks par šīs zemes bagātnieku dārziem. Kad māja un dārzs bija labākajā kārtībā, viņš devās pie sultāna un lūdza atlaist viņu, lai dzīvotu vienīgi saviem dēliem un meitaf.

Uzrauga sieva bija nomirusi jau pirms dažiem gadiem, un viņam pašam bija nāve tuvu, līdzko viņš bija pārcēlies uz jauno

māju. Nāve uznāca pēkšņi, un viņam pat neatlika laika pastāstīt bērniem, ka viņš tos atradis grozos uz upes. Tā viņi palika pārliecībā, ka viņš ir to tēvs, un apraudāja viņu kā pateicīgi un mīloši bērni.

Kopš tā laika viņi dzīvoja mierīgi un saticīgi un pārtika no tā, ko audžutēvs atstājis. Nekad viņiem neienāca prātā doties uz galmu un izlūgties vienu vai otru amatu.

Kādu dienu brāļi bija aizjājuši medībās. Parizade atradās mājās viena. Tad ieradās kāda veca sieva, kuru uzskatīja par visai dievbijīgu, un lūdza atjauju ienākt, lai noskaitītu tai stundai paredzētās lūgsnas. Parizade uzklausīja sievas lūgumu. Viņa lika veco sievu ievest istabā, kur tā paliktu netraucēta, un izrīkoja, lai vecajai izrāda māju un dārzu, kad tā būs pabeigusi lūgsnas. Tā arī notika. Divas kalpones izvadāja veco pa istabām un pa dārzu, kuru viņa sevišķi apbrīnoja. Beidzot viņu ieveda zālē, kur Parizade sēdēja visā skaistumā. Viņa laipni piedāvāja vecajai sievai vietu sev līdzās un sacīja:

—    Sēsties man blakus, godātā māte. Esmu priecīga, ka zem mana jumta ir tik mīļš viesis.

—   Cēlā jaunava, -fvecā atbildēja, — tik daudz goda man neklājas pieņemt, un es sēžos tikai tāpēc, ka tu, kundze, to pavēli.

Kalpones atnesa kūkas, svaigus un iecukurotus augļus, un, kamēr abas ēda, Parizade ievaicājās sievai, kā tai paticis nams un dārzs.

—    Man būtu slikta gaume, — vecā atbildēja, — ja es varētu namam ko pārmest. Tas ir krāšņi iekārtots, gaišs un jauks, un skaistāku dārzu arī neesmu redzējusi. Ja tu atļauj, tad es tomēr pateiktu, kā vēl trūkst, lai padarītu visu nepārspējamu.

—    Runā, godātā māt, — princese dedzīgi iesaucās. — Nosauc to, un es likšu visu lietā, lai to iegūtu.

—    Vispirms tev jādabū savā rīcībā Bilbilhezars, runājošs putns. Viņam piemīt tāda īpašība, ka viņš pievilina visus apkārtnes putnus un dzied kopā ar tiem. Otrais būtu dziedošais koks, kura lapas nepārtraukti dzied piemīlīgu dziesmu. Un beidzot tev jāpacenšas dabūt zeltdzelteno ūdeni. Ar dažām lāsēm pietiek, lai piepildītu jebkuru trauku un liktu uzšauties gaisos strūklai.

—    Ak, — princese noteica, — cik labprāt es iegādātos šādas

brīnumlietas. Ja tu zini, kur tās atrodas, tad tu, protams, nosauksi arī vietu, kur tās var dabūt.

—    Es būtu tavas viesmīlības necienīga, ja neatbildētu uz tavu jautājumu, — vecā sacīja. — Tad klausies: runājošais putns, dziedošais koks un zeltdzeltenais ūdens atrodas vienā un tai pašā vietā, tie atrodami uz robežas starp Persiju un Indiju. Ceļš, kas iet garām tavam namam, pēc divdesmit diennaktīm noved tieši uz to vietu. Divdesmit pirmajā dienā vajag apjautāties pirmajam ce]ā satiktajam vīram pēc runājošā putna, dziedošā koka un zeltdzeltenā ūdens, un atbilde tiks dota.

Pēc šiem vārdiem vecā atvadījās un aizgāja savu ceju. Parizade iztēlojās, cik skaisti būtu iegūt visus šos dārgumus, par kuriem sieva bija stāstījusi.

Kad brāļi atgriezās no medībām, viņi brīnījās, ka māsa nenāk, kā parasti, ar jautru seju, viegli tērzējot pretī, bet pat galvu nepacel, kad viņi ienāk zālē.

—    Kā tev trūkst, Parizade? — jautāja Bāmans. — Vai tev kāds devis iemeslu dusmām? Vai varbūt tevi kāds aizvainojis? Dari mums to zināmu, mēs uz karstām pēdām atriebsim aizvainojumu.

Princese uzmeta īsu skatienu .brāļiem un izklaidīgi atbildēja, ka viņas izturēšanās neko sevišķu nenozīmējot, un atkal nolaida acis. Kad tomēr brāļi nelika viņai mieru, viņa beidzot sacīja:

: — Jūs ticējāt līdz šim — un es tāpat; ka nams, ko mūsu mīļais tēvs mums atstājis, ir ierīkots grezni jo grezni. Taču šodien es dabūju zināt, ka trūkst treju priekšmetu, lai tas būtu pārāks par namiem visā pasaulē: proti, runājošā putna, dziedošā koka un zeltdzeltenā ūdens.

Kad viņa bija brāļiem aprakstījusi šīs brīnummantas, tad turpināja:

—    Es zinu arī vietu, kur tās atrodas, un lūdzu jus palīdzēt man ar padomiem un darbiem, kā tās iegūt.

—   Mīļā māsa, — Bāmans atbildēja, — es ātrāk nejutīšos laimīgs, iekams tava vēlme nebūs piepildīta. Parādi man ceļu, es rīt došos uz turieni.

—    Tu esi ģimenes galva un nevari tik ilgi palikt projām, — iebilda Perviss. — Ļauj man uzņemties šo ceļojumu, es izpildīšu uzdevumu tikpat labi.

—   Par to es nešaubos, —[3] Bāmans atteica, — ka tu šo dēku novedīsi līdz galam tāpat kā es. Taču es esmu vecākais, un man pirmajam jāpalīdz mūsu māsai.

Viņš lika Parizadei aprakstīt, uz kurieni jājāj, apsegloja zirgu un šķīrās nākamajā rītā, mājās palicēju svētības novēlējumu pavadīts. Pēdējā mirklī princesei ienāca prātā, vai tikai brālim negadīsies nepārvarami šķēršļi ceļā, un viņa lūdza Bāmanu atlikt šo pasākumu. Viņš gan negribēja neko par to dzirdēt un sacīja, ka stingri paļaujoties uz savu laimi.

—    Protams, — viņš piebilda, — man var gadīties kaut kas ļauns. Varbūt es zaudēju pat dzīvību. Ņem tāpēc šo nazi un šad tad izvelc no maksts. Ja tas būs spodrs, tad tu zināsi, ka man klājas labi, bet, ja tas notriepts ar asinīm, tad es neesmu vairs starp dzīvajiem.

Bāmans uzsauca viņai un Pervisam pēdējās sveikas un aizjāja.

Divdesmit dienas viņš turpināja ceļu pa Persiju. Divdesmit pirmajā dienā viņš pamanīja sānis ce]am kādu būdu, kuras priekšā zem koka sēdēja varen neglīts sirmgalvis. Tas bija dervišs1 , kas jau ilgu laiku bija atteicies no pasaules. Viņa uzacis bija sniega baltumā un karājās pār acīm, ūsas aizsedza muti un mati sniedzās līdz kājām. Roku un kāju nagi nebija apgriezti gadiem ilgi un atgādināja putna nagus. Vecais bija ietinies meldru segā.

Bāmans pieturēja zirgu, nokāpa un sacīja:

—    Lai Allahs dāvā tev ilgu mūžu un izpilda visas tavas vēlmes.

Sirmgalvis atbildēja uz sveicienu, bet tik neskaidri, ka princis nesaprata ne vārda. Viņš redzēja, ka ūsas aizsedz muti, un, tā kā viņš negribēja jāt tālāk, iekams nav ievācis vajadzīgās ziņas, tad teica:

—    Godātais tēv, man jārunā ar tevi. Taču tavas ūsas padara tavus vārdus par nesaprotamu murmināšanu. At]auj man tās apgriezt, tāpat tavas uzacis un matus, lai tu atkal izskaties pēc cilvēka, nevis pēc lāča.

Dervišs bija ar mieru, lai jauneklis apstrādā viņu ar šķērēm. Kad Bāmans bija galā, tad sacīja:

—    2ēl, ka mums nav spoguļa pie rokas. Tu sevi vairs nepazītu — tik jauns un glīts tu izskaties.

Vecais apveltīja glaimus ar smīnu un atbildēja:

—   Esmu tev lielu pateicību parādā par šo labdarību un darīšu visu, lai apmierinātu tavu ziņkāri, jo redzu, ka tev uz sirds ir degošs jautājums. Tad nu runā vien.

—   Godātais tēv, 11 princis sacīja, — es nāku no tālas zemes un meklēju runājošo putnu, dziedošo koku un zeltdzelteno ūdeni. Ja tu zini, kur tie atrodami, tad lūdzu tev, pasaki to man, lai mans garais ceļojums nes kādu labumu.

Kamēr Bāmans runāja, ar dervišu notika dīvaina pārmaiņa. Viņš nodūra acis, un viņa seja savilkās nopietnās grumbās. Likās, viņš vairs negrib dot atbildi, un ilgi klusēja.

Beidzot viņš teica:

—    Es zinu, kā tu alksti nokļūt tur, kur atrodas tas, ko tu meklē. Taču tu man esi kļuvis mīļš no pirmā acu uzmetiena, un tevis parādītā labvēlība ir tā kāpinājusi manas simpātijas, ka nevaru izšķirties, vai parādīt tev ceļu vai nerādīt.

—    Kas tevi no tā attur? — Bāmans jautāja.

—    Tu dodies lielās briesmās, — dervišs atbildēja. — Jau daudzi viri te ir ieradušies un jautājuši man to pašu, un ikviens no viņiem bija tikpat drošs un spēcīgs kā tu. Katrreiz es mēģināju atturēt viņus no šā pasākuma. Taču vienmer mani brīdinājumi bija vējā, man vajadzēja viņu uzstājīgos lūgumus izpildīt un parādīt viņiem ceļu. Neviens no šiem vīriem nav atgriezies. Tāpēc neej tālāk, ja tev tava dzīvība dārga. Griezies atpakaļ!

Bāmans tomēr neļāvās iebiedēties.

—    Man ir labi ieroči, ja man uzbruks, — viņš teica.

—    Bet ja nu uzbrucēji ir neredzami? — dervišs ievaicājās.

—   Kā tu aizstāvēsies pret ienaidniekiem, kurus neredzi?

—    Tas man ir vienalga,— Bāmans palika pie sava. — Tu mani nepierunāsi, lai es nepildu savu solījumu.

Tā kā dervišs redzēja, ka jauneklis negrib uzklausīt viņa labi domātos vārdus, tad izvilka no maisa kādu bumbu.

—    Met to zemē, līdzko būsi seglos, — viņš teica Bāmanam,

—   tā ripos tev pa priekšu. Seko tai līdz kalna pakājei un pamet tur savu zirgu. Pa labi un pa kreisi takai, kas ved uz kalna galotni, tu redzēsi veselu milzumu melnu akmeņu, un ap tevī būs dzirdama balsu murdoņa — tās gribēs tevi atturēt no kāpšanas kalnā. Nezaudē tomēr dūšu un ej netraucēts tālāk. Galvenais — nemet skatienu atpakaļ. Tad tu uz vietas kļūsi par melnu akmeni un paliksi turpat guļam. Akmeņi nav nekas cits kā cilvēki, kuri pirms tevis riskējuši ar kāpšanu kalnā. Ja tu izvairīsies no kārdinājuma atskatīties un sasniegsi kalna virsotni, tad ieraudzīsi tur būri ar putnu, kuru tu meklē. Pavaicā tam, kur atrodas dziegHBBpĶ un zeltdzeltenais ūdens, un putns tev atbildēs. Tas ir ijjll ko varu pateikt. Tagad tev zināmas briesmas, kuras tevi gmčā. Lūdzu tevi vēlreiz — atsakies no sava pasākuma!

Taču Bāmans palika pie sava nodoma. Viņš atvadījās, uzHn zirgi un nometa bumbu sev priekšā. Tā ripoja tik ātri uz priekšu, ka princim bija grūti tai sekot. Kalna pakājē tā palika guļam, kā dervišs bija pareģojis. Bāmans nokāpa no zirga, aplika tam pavadu ap kaklu, un dzīvnieks nekustējās vairs no vietas.

Kādu mirkli Bāmans vēroja kalnu un lielos, melnos akmeņus, kuri izkaisīti gulēja visā nogāzē. Tad viņš devās uz kalna galotni. Līdzko viņš bija paspēris trīs so|us, te pacēlās balsis, brēkdamas aizvien jo skaļāk, lai gan nevienu dzīvu dvēseli nekur nemanīja.

—    Ko tas dulburis te meklē? — skanēja viņam pretī. — Turiet viņu ciet! Sitiet viņu nost! Viņš ir zaglis un blēdis!

Bāmans netraucēts kāpa kalnā augšā. Taču, kad balsis visapkārt k|uva aizvien draudošākas, viņam izspiedās sviedri uz pieres un ceļi sāka ļodzīties. Bailes un izmisums uzmācās viņam, un viņš juta, ka zūd pretošanās spējas. Nedomādams par derviša brīdinājumu, viņš apgriezās un gribēja laisties lapās. Tomēr viņš nespēja pat kāju pakustināt, jo tai pašā mirklī k(uva par melnu akmeni. Ar zirgu notika tas pats.

Tikmēr Parizade pastāvīgi nēsāja sev līdzi dunci, kas varēja norādīt, ka brālis dzīvs vai miris. Uzskatot spožo asmeni, viņa bija priecīga un dalījās savā priekā arī ar Pervisu. Todien, kad Bāmanu pārvērta par akmeni, viņa ieraudzīja asinis ritam no dunča, kad izvilka to no maksts. Viņa noskuma līdz nāvei un izsaucās:

—     Tātad esmu pazaudējusī tevi aiz savas vainas, dārgais brāli, un nekad tevi vairs neredzēšu! Kāpēc man vajadzēja klausīties uz veco sievu, kura man stāstīja par runājošo putnu, dziedošo koku un zeltdzelteno ūdeni?

Perviss bija ne mazāk noskumis par brāļa nāvi. Tomēr viņš ticēja, ka Parizade vēl vienmēr nav atbrīvojusies no vēlmēm iemantot dārgumus, un, tā kā viņš bija māsai no sirds pieķēries, tad teica:

—    Nezūdies veltīgās žēlabās, mī]ā māsa. Mums jāsamierinās ar nelaimi. Tomēr tā mūs neatturēs sekot savam mērķim. Jau rit es posīšos ceļā, un tu redzēsi, ka man būs pielemta lielāka laime.

Parizade gan pūlējās atrunāt Pervisu no viņa nodoma, taču nevarēja viņu pārliecināt.

Nākošajā rītā princis kāpa zirgā un pasniedza māsai uz atvadām pēr|u virteni.

— Laid to ik dienas caur pirkstiem un domā par mani. Ja pērles vairs nekustēsies, tad tu zināsi, ka mani piemeklējis tas pats liktenis, kas manu brāli. Tomēr es stingri ticu, ka drīz vien ieraudzīšu tevi sveiku un veselu.

Divdesmit pirmajā cejojuma dienā Perviss sastapa dervišu un jautāja viņam par runājošo putnu, dziedošo koku un zeltdzelteno ūdeni. Vecais vīrs atkal gribēja jauno atturēt un atrunāt. Lai princī iebiedētu, viņš pastāstīja, ka pirms dažām dienām lcads jauneklis ieradies, lai iegūtu tās brīnuma lietas. Taču viņš neesot vairs atgriezies, un viņam droši vien klājies tāpat kā visiem tiem vīriem, kas tās meklējuši pirms viņa.

—   Godātais derviš, — Perviss atbildēja, — vīrs, par ko tu rīmā, ir mans brālis. Es skaidri zinu, ka viņa nav vairs starp dzīvajiem. Es tomēr gribu dabūt zināt, kā viņš miris.

—   To es varu tev pavēstīt, — dervišs sacīja. 4-i Viņš, tāpat

kā citi, ir pārvērsts par melnu akmeni, un tā ies ari tev, ja tu esi par vāju, lai sekotu maniem aizrādījumiem. Es tev cieši iesaku — atmet savu plānul

— Man prieks, godātais vīrs, ka tu jūti man tā līdzi, — Perviss atteica. — Taču es esmu savu apņemšanos pamatīgi pārdomājis, un mani no tās neatrunās. Tāpēc es tev lūdzu, parādi man to pašu laipnību kā manam brālim. Varbūt man būs labāka laime nekā viņam.

Nopūzdamies dervišs izņēma bumbu no maisa un pastāstīja Pervisam, kā tā lietojama un kas viņam jāievēro ceļā.

Perviss pateicās vecajam, nometa bumbu zemē un sekoja tai līdz kalna pakājei. Tur viņš nolēca no zirga un devās pa nogāzi augšup.

Tūliņ visapkārt atskanēja balsu koris, kas Pervisu šausmināja un nobiedēja, un, kad viņš dzirdēja, ka aiz muguras kāds sauc: — Tur nāk atkal kāds nelga! To es savaldīšu! — tā aizmirsa uzmanību, izrāva zobenu un pagriezās pret iedomāto pretinieku. Mirklī viņš un zirgs kļuva par lieliem, melniem akmeņiem.

Kopš šķiršanās no brāļa Parizade nelaida pērles ārā no rokām. Atkal no jauna viņa lika tām slīdēt caur pirkstiem un sūtīja dažu labu lūgšanu Allaham, lai brālis laimīgi atgrieztos. Todien, kad jauneklis pārvērtās par akmeni, pērles vairs nekustējās. Parizades pārbīlis bija tikpat liels kā viņas bēdas. Taču tiešais brāja nāves pierādījums nesalauza viņu. Viņa tūliņ saposās ceļam un nākamajā rītā sēdās zirgā, apbruņojusies un pārģērbusies par vīrieti. Kalpiem un kalponēm viņa pateica, ka būs atpakaļ pēc dažām dienām.

Tā kā princese bija bieži jājusī ar brāļiem medībās, tad ceļojuma grūtības viņa panesa viegli. Divdesmit dienas viņa ceļoja un divdesmit pirmajā sastapa dervišu. Viņa nokāpa no segliem, apsēdās blakus vecajam un apjautājās par runājošo putnu, dziedošo koku un zeltdzelteno ūdeni.

Kaut gan viņa bija pārģērbusies, dervišs pazina, ka viņa ir sieviete, un deva padomu atteikties no šīs dēkas, kura nesusi nāvi tik daudziem vīriešiem. Viņš pastāstīja par baismīgajām, draudošajām balsīm, kuras pavada ikvienu, kas mēģina kāpt kalnā.

par melnajiem akmeņiem, kuri ielenc taku uz kalna galotni, un par vīriem, kuri nav izturējuši kārdinājumu atskatīties.

—   Tātad pats svarīgākais ir nelikties ne zinis par balsīm un neatskatīties, — Parizade sacīja. — Vai nevar lietot kādu viltību?

—   Par ko tu domā? — dervišs prasīja.

—   Ja es aizbāzīšu ausis ar kokvilnu,.— princese atbildēja,

—    tad pašas skaļākās un briesmīgākās balsis būs tiktāl nomāktas. ka k|ūs paciešamas.

—    Pamēģināt jau to tu vari, — dervišs domīgi noteica.

—    Varbūt tev ir panākumi. Taču, ja tev tava dzīvība dārga, tad griezies tūliņ atpakaļ uz mājām.

Parizade tomēr piespieda dervišu parādīt ceļu un, līdzko bija saņēmusi bumbu, tā sekoja tai. Kalna pakājē viņa nokāpa no zirga, aizbāza ausis ar kokvilnu un bezbailīgi sāka kāpt augšup.

Jo augstāk viņa kāpa, jo ska]ākas un zobgalīgākas k]uva runas. kuras viņu pavadīja. Taču kokvilna apslāpēja tās tiktāl, ka to iedarbība nebija pilnīga.

—   Zobojieties vien, apvainojiet manil — Parizade sauca. — Jūs nekavēsiet mani turpināt ceļu!

Beidzot viņa sasniedza vietu, no kuras varēja saredzēt būri ar runājošo putnu. Tas, pamanījis meiteni, lika arī savai balsij skanēt līdzi dēmonu korim un dārdoši sauca:

—   Atpakaļ! Ne soli uz priekšu!

Taču Parizadi nevarēja maldināt. Vilinošo mērķi redzēdama» viņa veica atlikušo ceja gabalu skriešus.

Sasniegusi būri, viņa izņēma kokvilnu no ausīm, visapkārt valdīja klusums.

—              Nu tu esi manā varā, — viņa teica putnam, — un nespēsi nekad no manis aizbēgt.

—                Nedusmojies, drosmīgā jaunava, — putns sacīja, — ka es pievienoju savu balsi šo dēmonu kņadai. Es te dzīvoju vienā mierā, kaut ari būrī. Tagad, ja verdzība man nav vairs izbēgama» es tev labprāt sekošu. Ar drosmi un viltību tu esi mani iekarojusi, un tas jāatalgo. Ņem žēlīgi pretī manu solījumu kalpot tev vienmer uzticīgi. Es tevi pazīstu, Parizade, pazīstu labāk nekā tu msti un ceru kādu dienu tev būt noderīgs ar savām zināšanām. Pavel i tikai, kas man jādara.

Meitenes prieks bija neaprakstāms, kaut arī viņas uzvaras

gavilēs jaucās iekšā bēdas par zaudētajiem brāļiem un nogurums pēc nupat pārciestajām briesmām. Viņa jautāja:

—     Kur es atradīšu zeltdzelteno ūdeni, kam piemīt tik brīnumainas īpašības?

Putns nosauca vietu, kas nebija nemaz tālu, un viņa piepildīja līdzpaņemto sudraba krūzi un nāca atpakaļ.

—    Un kur atrodas dziedošais koks? — viņa prasīja.

—   Apgriezies, — putns atbildēja, — un tu ieraudzīsi mežu, kurā tas aug.

Parizade iegāja mežā un drīz vien citu koku vidū atrada meklēto. Viņai vajadzēja tikai sekot labskanīgajai melodijai, kas plūda no koka. Taču koks bija augsts un varens, un viņa nezināja, kā to nogādāt uz mājām. Viņa gāja atpakaļ pie putna un prasīja viņam padomu.

—    Nolauz tikai zariņu, — skanēja atbilde, — un iestādi savā dārzā. Pēc īsa laiciņa tur izaugs varens koks.

Parizade darīja, kā teikts. Nu viņai bija viss, pēc kā viņa bija tik ļoti ilgojusies, taču nebija īsti priecīga par ieguvumu. Brāļu liktenis viņu divtik skumdināja, kad nu viņa atradās savas laimes kalngalos.

^9tu esi pagādājis man visu, ko es gribēju, — viņa sacīja putnam. |— Tomēr tu ari esi vainīgs, ka abi mani brāļi gul kā melni akmeņi nogāzē. Ja tā ir tava nopietnība man vienmēr uzticīgi kalpot, tad dod man padomu, kā es varu viņus atkal atdzīvināt.

Sākumā putns diezin kā negribēja par to runāt, bet, kad Parizade stūrgalvīgi turējās pie savas vēlmes izpildīšanas, viņš teica:

—    Paskaties, vai neredzi te kādu trauku.

—   Tur viens stāv, — Parizade atteica.

—    Paņem to,.— putns turpināja, — un, lejā kāpjot, uzšļāksti katram akmenim mazdrusciņ no ūdens, kas ir šai traukā. Tā tu atdzīvināsi savus brāļus.

Parizade paķēra trauku, paņēma būri, krūzi un dziedošā koka zaru un devās atpakaļ. Garām ejot, viņa uzlēja no trauka dažus pilienus uz akmeņiem, kuri gulēja nogāzē. Un re, ikviens no tiem kļuva par cilvēku vai zirgu. Tā viņa atbrīvoja arī Bāmanu un Pervisu.

Viņi apkampās vairākkārt, un Parizadei vajadzēja izstāstīt brāļiem par savu panākumiem bagāto dēku un par to, kā viņai izdevies salauzt burvju varu. Nu visi saprata, cik pateicīgiem viņiem jābūt meitenei, un vīri, kuri līdz ar abiem prinčiem bija atdzīvināti, paziņoja tūliņ, ka līdz mūža galam kalpos viņai kā vergi. Taču Parizade to noraidīja.

—    Prieks par jūsu izglābšanu ir man lielākā pateicība, — viņa sacīja. — Bet tagad kāpiet zirgos, kungi, un dodieties uz tām zemēm, no kurienes šeit ieradāties.

Kad visi jau sēdēja seglos, Parizade veltīgi gaidīja, lai kāds uzņemas jājiena vadību. Neviens negrasījās to darīt. Beidzot kāds piejāja pie viņas un sacīja:

—     Pēc visa tā, ko esi mūsu labā darījusi, tev pienākas gods vadīt mūs.

Tā Parizade brāļu pavadībā šāvās visiem pa priekšu. Pārējie sekoja viņiem raibā virknē. Pa ceļam princese gribēja apstāties, lai pateiktos dervišam par viņa labajiem padomiem. Taču dervišs bija miris, un neviens nezināja, vai aiz vecuma nespēka vai tāpēc, ka kļuvis lieks, jo neviens viņam vairs neprasīs ceļu. Vīri atvadījās cits pēc cita, un nebija neviena, kurš Parizadei pie atvadām nebūtu no sirds pateicies.

Mājās ieradusies, meitene nolika būri dārzā, un, līdzko runājošais putns pacēla balsi, tā salidoja lakstīgalas un zīlītes, cīruļi

tin cigļi, strazdi un žubītes un pievienoja viņa dziesmai savējās. Dziedošā koka zaru viņa iestādīja pļavā, un pēc dažām dienām tas kļuva par spēcīgu koku, no kura lapām skanēja maigas melodijas un piemīlīgas dziesmas. Dārza vidū viņa lika uzcelt skaistu marmora baseinu un ielēja tanī no sudraba krūzes zeltdzelteno ūdeni. Ūdens tūliņ pietūka un piepildīja baseinu līdz. malām; vidū uzšāvās piecdesmit pēdu augsta strūkla un krita atpakaļ tā, ka neviena pilīte nepārlija pāri pār malu.

Protams, kaimiņi, padzirdējuši par brīnumlietām dārzā, jutās valdzināti, un drīz vien uz šejieni steidzās gan jauni, gan veci.

Brāļi, līdzko bija atpūtušies no ceļojuma grūtībām, atkal1 stājās pie iemīļotās nodarbības — medībām un nebēdāja it nemaz par dzīvi sultāna galmā.

Kādu dienu, kad viņi, vajādami medījumu, bija aizkļuvuši tālu no mājas, viņi uzdūrās uz sultāna lepno pavadonību, jo viņš arī medīja tai apkārtnē. Lai kā viņi pūlējās izvairīties no sastapšanās ar zemes valdnieku, šaurajā ielejā tas nebija iespējams. Nekas cits neatlika viņiem kā nokāpt no zirgiem un mesties zemē sultāna priekšā. Tas, ziņkāres pārņemts, kas gan būtu šie labi ģērbtie, skaistie jaunekļi, pavēlēja viņiem piecelties. Viņš ilgi pētīja brāļus, iekams jautāja, kas viņi esot un kur dzīvojot.

— Cildenais kungs, •— Bāmans atbildēja, — mēs esam tava vecā dārza uzrauga dēli un dzīvojam namā, ko viņš uzcēla īsi

pirms nāves. Līdzko mēs sasniegsim atbilstošo vecumu, tā ieradīsimies pie tava galma, lai piedāvātu tev savus pakalpojumus.

—   Vai jums patīk medības? — sultāns vaicāja.

—    Mēs nezinām neko labāku, kas tā norūda ķermeni un •drosmi, ļgPerviss atteica.

Sī atbilde sultānam patika, un viņš lika jaunekļiem sēsties zirgos un pievienoties viņa medniekiem. Kad viņi sasniedza kādu izcirtumu, no.biezokņa izskrēja vairāki zvēri.

—   Parādiet, ko jūs protat! — sultāns sauca.

Bāmans izraudzījās par mērķi lauvu, Perviss — lāci. Tai pašā mirklī kā norunājuši viņi bruka zvēriem virsū, meta pēc •dažiem soļiem pīķus un trāpīja upuriem, kuri reizē pakrita beigti. Tad Bāmans pagriezās pret lāci un Perviss pret lauvu, un pēc mirkļa ari tos izurba pīķi. Kad brāļi gribēja vēlreiz izraudzīties kādus zvērus, sultāns, kurš izbrīnā bija vērojis jaunekļu drosmi un trāpīgumu, uzsauca viņiem:

—     Pietiek! Vai tad gribat visu dzīvību šai mežā izdzēst? Esmu iepazinies ar jums — izveicīgiem un drosmīgiem medniekiem, — viņš turpināja, —"un jūs esat manai sirdij dārgi; esmu arī pārliecināts, ka būsiet man kādreiz tik noderīgi, cik šodien ībi jāt.iepriecinoši.

Un viņš lūdza tos, lai tie seko yiņam tūdaļ uz galmu. BŽSjCēlais kungs, — Bāmans atbildēja, — tu parādi mums pārāk lielu godu. Ļauj mums atgriezties mājās. Tur dzīvo mūsu māsa, kuru mēs tik ļoti mīlam, ka neko neuzsākam, neapvaicājusies viņai.

— Man patīk jūsu mīlestība uz māsu, — sultāns teica. — Tad dodieties pie māsas, lūdziet viņai atļauju un, kad rītdien atkal piedalīsieties medībās, sniedziet man atbildi.

Tā kā brāļiem nebūt nebija prātā šķirties no Parizades, viņi māsai neko nestāstīja par sastapšanos ar valdnieku un viņa piedāvājumu.

Otrā dienā, kad sultāns vaicāja, ko viņi nolēmuši, Bāmans atbildēja:

—   Piedod, kungs, bet ne mans brālis, ne es neiedomājāmies māsai apvaicāties.

—   Tad domājiet par to Šodien, — sultāns atteica, mazliet neapmierināts. — Rīt gribu dzirdēt, ko jūs būsiet izlēmuši.

Taču ari šoreiz brāļi neko neteica Parizadei par sultāna vēlēšanos, un, kad viņi nākamā rītā atkal ar sultānu sastapās un no jauna pateica, ka aizmirsuši apspriesties ar māsu, sultāns ielika viņiem metāla bumbiņas drēbēs un sacīja:

—     Sīs bumbiņas neļaus jums vēlreiz aizmirst. Kad šovakar noģērbsieties, tās izkritīs un sacels tādu troksni, ka jūs mirklī atcerēsieties savu apņemšanos.

Brāļi medībās aizmirsa par bumbiņām. Taču vakarā, kad viņi izģērbās, tas izkrita un ar savu gaišo skaņu, kas atbalsojās visā nama, ievilināja Parizadi viņu guļamtelpā. Nu Bāmanam ūn Pervisam vajadzēja pastāstīt, kādu priekšlikumu sultāns izteicis. Viņi ilgi sēdēja kopā un apspriedās, kam jānotiek. Beidzot Parizade ņēma vārdu.

—    Sultāna vēlēšanās ir goda pilna un sola jums laimi, — viņa sacīja.— Man gan tā ir ļoti nepatīkama un bēdīga. Es augsti vērtēju jūsu labo gribu nepamest mani, tomēr padomājiet» vai ieteicams turēties pretī zemes valdniekam. Jūs varat kļūt tik nelaimīgi, kāda es būšu, kad jūs būsiet projām. Pavaicāsim padomu runājošam putnam. Varbūt viņš zina kādu izeju.

Viņa lika .atnest būri, un, kad viņi bija izstāstījuši putnam visu notikumu, tas bez vilcināšanās atbildēja:

—     Taviem brāļiem jāpilda sultāna vēlēšanās, un pat viņšjāielūdz, lai apmeklē jūs jūsu namā.

—     Bet mēs mīlam cits citu tik ļoti, ka nespējam šķirties, — Parizade iebilda.

—     Dariet, kā teicu, — putns nepielaidās, — un jūsu mīlestībai būs jauka nākotne. Bet tāpēc ir vajadzīgs, lai valdnieks iepazīst arī tevi, Parizade.

Tā nu Bāmans teica sultānam nākamajā sastapšanās reizē:

—     Cildenais kungs, pavēli mums pēc savas patikas, mēs paklausīsim. Mūsu māsa ir ne vien mierā ar visu, viņa pat mūs sabāra, ka mēs likām tev tik ilgi gaidīt uz mūsu lēmumu. Ceru, ka tu mums to piedosi.

—    Jūs neesat rīkojušies nepareizi,||rsultāns atteica. — Ja jūs ar tādu mīlestību pieķeraties māsai, tad ļaujat man cerēt» ka jūs arī man būsiet tuvi, līdzko stāsieties manā kalpībā.

Šai dienā viņš laikus pārtrauca medības, lai varētu mierīgi izrunāties ar abiem jaunekļiem. Kad viņi iejāja pilsētā, Bāmanam

un Pervisam vajadzēja jāt viņam pa labi un pa kreisi, un visi, kas drūzmējās ap ceļu, teica:

— Skat, kādi cēli, stalti vīri! Būtu jel sultāns dāvājis kaut divus tādus prinčus savai zemei! Vecuma ziņā tie varētu būt viņa dēli, ja vien nelaimīgā sultāniete nebūtu laidusi pasaulē izdzimteņus.

Pilī valdnieks vadīja brāļus caur visskaistākajām istabām un lūdza šovakar pie galda. Tā kā viņš bija izglītots vīrs, tad runāja ar tiem par visām zinātnes nozarēm, galvenokārt par vēsturi, un atklāja, ka jaunekļiem ir par visu labi pamatoti uzskati. Bijuši tie mani dēli, viņš domāja, es nebūtu varējis tos labāk un rūpīgāk izaudzināt.

Pēc mielasta dejotāji, muzikanti un joku taisītāji iepriecēja viesus. Bāmans izmantoja labvēlīgu brīdi un sacīja:

—    Cildenais kungs, vai mēs drīkstam izlūgties tavu žēlastību? Apmeklē mūs un mūsu māsu, kad medības tevi nākamreiz noved tai apvidū, kur atrodas mūsu nams. Nenoniecini mūsu vienkāršo mājvietu un pagodini to ar savu ierašanos.

—    Man būs gods iepazīties ar jūsu māsu, — sultāns atbildēja, — kura man tapusi mī|a un dārga no jūsu stāstījuma, pirms vēl esmu uzmetis viņai acis. Parīt jau agri būšu tai vietā, kur pirmo reizi mēs sastapāmies. Ierodieties arī jūs tur, lai varat vest mani uz savu namu.

Bāmans un Perviss pastāstīja māsai, kas todien noticis, un nepalaida garām izdevību pavēstīt par sultāna apmeklējumu.

—    Kad viņš nāks, — sacīja māsa, — mums jāgādā, lai viņam būtu cienīgs mielasts. Man tūliņ jāapspriežas ar runājošo putnu. Varbūt viņš zina, kāda gaume ir tik varenam vīram. Putniņ, — viņa teica, — sultāns grib mūs apmeklēt, un mums viņš jāpamielo. Pavēsti.man, kā mēs viņu vislabāk varam apmierināt.

—    Liec savam pavāram celt galdā vislabāko, kas Viņam ir, — putns atbildēja,—| tikai pieskaties, lai augstajam viesim kā pirmo ēdienu ceļ priekšā ar pērlēm pildītus gurķus.

—    Ar pērlēm! — Parizade izsaucās. — Sultāns nāks no medībām. Viņam būs prātā ēdiens, nevis dārglietu apbrīnošana.

—    Dari, ko tev teicu, — putns neatlaidās, — un nebēdā par to, kas no tā iznāks.

—    Man taču nav tik daudz pērļu, — Parizade iebilda.

—    Ej rīta agrumā pie pirmā koka tava dārza labajā pusē, — putns atteica. — Tur tu dabūsi vairāk pērļu, nekā tev vajag.

Parizade paklausīja putna ieteikumam, devās otrā rītā ar dārznieku pie minētā koka un lika uzrakt zemi. Pāris reižu iedūris lāpstu, tas atraka kvadrātpēdu lielu zelta lādīti. Parizade atvēra to, un tā bija pilna ar pērlēm. Bezgala laimīga viņa steidzās pie brāļiem un pastāstīja, ko putns ieteicis un kā lādīte atrasta. Veltīgi visi trīs minēja, kas tiks panākts ar pērlēm pildītajiem gurķiem, tomēr vienojās, ka putnam jāklausa burtiski.

Pavārs ieplēta izbrīnā acis, kad Parizade viņam lika piepildīt gurķus ar pērlēm, un no viņa sejas redzēja, ka viņš sāk apšaubīt saimnieces prātu. Taču Parizade neļāva viņam tikt pie vārda, tikai noteica, ka pavēle jāizpilda. Tad viņa aizsteidzās sagatavot visu apmeklējumam.

Pēc dienas brāļi sastapa valdnieku norunātajā vietā. Viņi medīja, kamēr locekļi pagura pusdienas kvēlē, un tad devās uz namu, kur Parizade gaidīja viesi priekštelpā. Viņa metās tam pie kājām, un, kamēr viņš palīdzēja tai piecelties, viņš ilgi vēroja meiteni. Beidzot viņš sacīja:

—    Brāļi ir savas māsas cienīgi, un māsa — savu brāļu cienīga. Ja no ārienes var spriest par iekšieni, tad es nebrīnos, ka jaunekļi neko negribēja uzņemties bez māsas piekrišanas.

Kad viņš bija apskatījis namu un atzinis to tik skaistu, ka Izteicās — visas pilsētas palikšot tukšas, ja ārpilsētas nami tikšot tik grezni ierīkoti, Parizade ieveda viņu dārzā. Te viņa uzmanību tūliņ piesaistīja zeltdzeltenā ūdens strūkla, kas nemitīgi cēlās augšup no marmora baseina, un viņš nevarēja vien uz to atskatīties. Pēc tam Viņš tuvojās dziedošajam kokam, un, jo tuvāk pienāca, jo skaidrāk skanēja maigā mūzika.

—    Kur ir muzikanti un dziedātāji? — sultāns prasīja. — Kaut kur pazemē? Vai aiz mākoņiem?

—    Kungs, — Parizade atbildēja, — mūziku, ko tu dzirdi, nespēlē cilvēki, bet šis koks.

—    Sādu koku es vēl neesmu redzējis, — atzinās sultāns, sajūsmā klausīdamies. — Tas droši vien nāk no tālām zemēm, citādi zinātnieki būtu man par to sen pavēstījuši. Kā to sauc?

—    Tam nav vārda, — Parizade atbildēja. — Mēs to gluži vienkārši saucam par dziedošo koku.

Sultānu bija ļoti grūti iekustināt, lai viņš šķirtos no dārza brīnumiem. Viņš allaž meta skatienus atpakaļ uz zeltdzeltenā ūdens strūklu un negribēja nemaz ticēt, ka tā nenāk no avota un ka pieticis ar vienu vienīgu krūzi, lai. pildītu baseinu un mestu strūklu augšup; allaž viņš apstājās, lai vēl paklausītos maigajās melodijās. Kad viņi tuvojās namam, viņš pamanīja koku, uz kura bija sapulcējušies simtiem putnu, kas lika skanēt dziesmām. Izbrīnā viņš vaicāja, kāpēc putni salaidušies tieši tanī kokā.

—    Kungs, — Parizade atbildēja, || viņi cenšas tikt iespējami tuvāk būrim, kurā sēž runājošais putns. Viņi grib pavadīt tā dziesmu. Kad pienāksi tuvāk, tad dzirdēsi, ka runājošais putns dzied daudz skaistāk par viņiem, arī par lakstīgalu.

Tikmēr viņi bija iegājuši namā un stāvēja pie būra.

-— Putniņ, — princese teica, — tas ir sultāns. Parādi viņam godbijību.

—  Esi sveicināts, sultān, — putns sacīja. — Lai Allahs tevi sargā un dod tavām dienām tādu skaitu kā smiltis jūrmalā.

—    Pateicos tev, visu putnu valdniek, gjļ sultāns atbildēja.

Tad viņš devās pie galda, kas atradās tuvu būrim. Viņš apsēdās, un pirmais, pie kā viņš ķērās, bija trauks ar gurķiem, kuri viņam likās sevišķi gardi. Taču, iekodis gurķī, viņš bija galīgi pārsteigts, ka tas pildīts ar pērlēm.

—  Ko tas nozīmē? — viņš iesaucāsspGurķus pildīt ar pērlēm! Pērles taču nevar ēst!

Te iejaucās putns un teica:

—  Ar pērlēm pildītus gurķus, kurus tu redzi ar savām acīm, atrod reti. Taču, kad tev pateica, ka tava sieva laidusi pasaulē suni, kaķi un koka gabalu, tad tu nemaz nebrīnījies.

—  Es ticēju tam tāpēc, ka to apgalvoja vecmātes,sējsultāns taisnojās.

—   Šīs vecmātes, — atbildēja putns, 11 ir tavas sievas māsas. Viņas bija niknuma un naida pilnas par māsas laimi. Tā viņas izmantoja tavu lētticību. Ej ved viņas pie tiesneša, liec stingri nopratināt, un viņas atzīsies savā noziegumā. Bet šie, pie kuriem tu viesojies, ir tavi paša bērni, kurus vecmātes izlika un nelaiķis dārzu uzraugs izaudzināja.

Sultānam nokrita kā zvīņas no acīm, un viņš nožēloja savu lētticību.

—   Ak, putns, — viņš iesaucās, ļjl tu runāji patiesību! Bērni, nāciet pie manas sirds! (i Viņš maigi apskāva tos, pirms solīja: — Rīt jus iepazīsieties ar savu māti, kurai jums jāpateicas par savu dzīvību tāpat kā manu dārzu uzraugam. Es esmu nodarījis viņai pāri un gribu to labot, cik iespējams.

Viņš uzlēca zirgā un auļoja ar pavadoņiem uz galvaspilsētu atpakaļ. Tur viņš pavēlēja lielvezīram apcietināt abas blēdīgās māsas. Stingri pratinātas, māsas atzina savu vainu, tika notiesātas un tai pašā vakarā sodītas ar nāvi.

Tikmēr sultāns sasauca visus galminiekus un devās ar tiem uz pilsētas galveno mošeju. Pats ar savu roku viņš salauza dēļu

būceni, kurā cieta sultāniete, izveda nabaga sievu ārā un apkampa viņu, liedams nožēlas karstās asaras.

— Uzticamā sieva, viņš teica, — es nāku lūgt tev piedošanu par nodarīto netaisnību. Jau šodien vainīgās tiks sodītas. Un, lai tavu gandarījumu darītu pilnīgu, rīt es tev atvedīšu tavus bērnus, gudru un skaistu princesi un divus drosmīgus un izglītotus prinčus, kuri izbēguši no tavu māsu viltības un kurus izaudzinājis lielus mans nelaiķa dārzu uzraugs. Piedod man un ieņem savu vietu pie maniem sāniem kā šīs zemes sultāniete.

Ziņas par priecīgo notikumu izklīda pa visu pilsētu, un tā kļuva par liecinieci tik vēlu savienoto laimei.

Nākamajā rītā valdnieku pāris kopā ar daudziem pavadoņiem •devās pie bērniem. Prinči Bāmans un PerViss un princese Parizade iepazinās ar savu māti, un laipniem vārdiem un maigumam nebija gala. Kad bija paēsts un apjūsmoti dārza un nama brīnumi, gājiens kārtojās, lai atgrieztos pilsētā. Priekšgalā jāja sultāns, pa labi no viņa princis Bāmans, pa kreisi princis Perviss. Viņiem sekoja sultāniete ar princesi, kura turēja klēpī būri ar runājošo putnu. Viņa dziesmas un tūkstošiem putnu balsis, kuri lidoja ap viņu, jaucās ar gaviļu saucieniem, jo ļaudis drūzmējās apkārt, lai atrastajiem sultāna bērniem no sirds novēlētu laimi.

.

KALIFA HARUNA AR RAŠIDA DĒKAS

Reiz kalifs Haruns Arrašīds bija sliktā omā. Viņa lielvezīrs Djafars neiedrīkstējās nākt tuvāk, kad redzēja savu kungu iegrimušu drūmās domās. Viņš pacietīgi gaidīja, kad kalifs pagodinās viņu ar skatienu. Beidzot Haruns Arrašīds pacēla acis un pamanīja Djafaru, bet paskatījās tā, it kā būtu apjucis un nepazītu, kas viņa priekšā atrodas, un tūliņ vērsa skatienu citā virzienā. Tā kā Djafars sava kunga acīs neatrada nekādu pret sevi vērstu nepatiku, tad viņš saņēma dūšu un prasīja:

—    Kas tevi pilda ar tādu grūtsirdību, godātais kalif, jo parasti tu neļauj tā aptumšoties savam prātam?

—    Tiesa, vezīr, — kalifs atbildēja, — parasti es nesliecos uz grūtsirdību, un, ja tu nebūtu mani uzrunājis, tad mans pašreizējais noskaņojums man paliktu nezināms. Lūdzu, pastāsti mani ko jaunu un, ja nekā jauna nav, ko stāstīt, tad atrodi kaut ko, lai izrautu mani no šīs omas.

—    Visu ticīgo cildenais valdniek, — vezīrs iesāka, — mani; sauca pie tevis tikai pienākums. Gribēju tev atgādināt, ka tu esi uzņēmies pats gādāt par kārtību savā galvaspilsētā un tās apkārtnē. Šodien tu gribēji kopā ar mani paklejot pa ielām, lai redzētu, vai viss ir pareizi. Varbūt šāda pastaiga izkliedēs mākoņus, kas uzguluši tavam prātam.

—    Šo nodomu es biju aizmirsis, — kalifs sacīja. -^ Dodamies ceļā! Ej un pārģērbies, es darīšu to pašu.

Viņi apvilka tirgoņu drēbes un atstāja pili pa slepenām dārza: durvīm, kas veda uz klaju lauku. Vispirms viņi apmeta loku apto pilsētas pusi, kurā atradās pils. Viņi neatklāja neko, kas būtu pret kārtību. Eifratas krastā viņi pagaidīja un iesēdās pirmajā laivā, kas viņiem tuvojās. Nu viņi apstaigāja pilsētas otro pusk viņpus upes un tad uzgāja uz tilta, kas savienoja abas pilsētas •daļas.

Tilta galā viņi uzdūrās kādam aklam ubagam. Kad kalifs tam gribēja iespiest zelta gabalu saujā, ubags satvēra viņu aiz piedurknes.

—     Labdarīgais vīrs, — viņš teica, — es nezinu, kas tu esi un kas tevi pamudinājis veltīt man naudu. Taču es lūdzu no tevis žēlastību: iesit man uz vietas pļauku, jo to esmu nopelnījis, ja ne vēl bargāku sodu.

Šāda prasība kalifu ārkārtīgi pārsteidza, un viņš uzrunāja aklo:

—    Labais cilvēk, es nevaru tavu lugumu izpildīt. Vai tad ar sitienu es neiznīcināšu to labdarību, ko esmu tev parādījis?

Un viņš mēģināja atbrīvoties no ubaga tvēriena. Ubagam tomēr bija pieredze, ka viņa prasību nepilda, un viņš turēja kalifu ar visu spēku ciet. Turklāt viņš sacīja:

— Kungs, piedod manu pārdrošību un uzstājību. Es esmu Allaham devis svētu zvērestu nepieņemt nekādu žēlsirdības dāvanu, ja nesaņemu tūliņ pļauku. Ja tu zinātu šā zvēresta pamatu, tu domātu tāpat kā es, ka pļauka ir man ļoti mazs sods.

Tā kā kalifs ilgāk negribēja te uzkavēties, bet citādi netika vajā no uzstājīgā aklā, viņš iesita tam viegli pa vaigu. Tūliņ aklais palaida vaļā viņa piedurkni un izplūda pateicībā un svētības vēlējumos. Kalifs ar lielvezīru tikmēr turpināja ceļu. Pēc dažiem soliem Haruns Arrašīds ieteicās:

—   Šim aklajam taču ir kāds iemesls, kāpēc viņš negrib pieņemt dāvanas bez pļaukas. Šis iemesls man jādabū zināt. Atgriezies un pasaki viņam, kas es esmu un ka es rīt gaidu viņu pilī pēc pusdienas lūgsnām.

Lielvezīrs vēlreiz piegāja pie aklā, pasniedza viņam naudas gabalu, iesita pļauku un pateica to, ko kalifs bija uzdevis. Tad viņš gāja atpakaļ pie kunga, un abi turpināja ceļu pa pilsētas ielām.

īsi pirms pils sasniegšanas kalifs ieraudzīja kādā ielā, pa kuru ilgi nebija staigājis, jaunceltu namu. Tas bija tik grezni celts, ka viņš to noturēja par kāda savas valsts varenā apmešanās vietu. Uz jautājumu, kam nams pieder, vezīrs neprata atbildēt, taču apsolījās tūliņ apvaicāties pēc īpašnieka. Viņš pajautāja

kādam kaimiņam un saņēma atbildi, ka nams piederot Hogiarn Hasānam, virvju vijējam, ko viņš pats vēl bija pazinis, kad Hasāns nabadzībā piekopa savu amatu. Neviens nezinot, kāds laimes gadījums Hasānam devis lielu mantu. Skaidrs esot tikai tas: viņam tagad esot tik daudz naudas, ka viņš bez pūlēm varot uzcelt tādu lepnu namu.

Ko vezīrs no kaimiņa bija dzirdējis, to pateica kalifam, un tas sacīja:

—  Es gribu arī šo virvju vijēju redzēt. Ej pie viņa un pasaki,, ka viņam rīt jāierodas pilī tai pašā stundā kā aklajam ubagam.

Un vezīrs nodeva arī šo sava kunga pavēli.

Nākamajā dienā pēc pusdienas lūgsnām kalifs devās uz troņa zāli. Lielvezīrs tūliņ ieveda aklo ubagu un Hogiu Hasānu. Abi metās zemē valdnieka troņa priekšā. Kad viņi atkal uzcēlās, kalifs ņēma vārdu un vispirms apjautājās ubagam, kā viņu saucot. — Baba Abdallā, — aklais atbildēja.

—  Nu tad, Baba Abdallā, — kalifs sacīja, — tavs dāvanu lūgšanas veids šķiet man vairāk nekā dīvains. Tāpēc es pavēlēju tev ierasties, lai tu man pastāstītu, kā esi nācis pie sava zvēresta. Atklāj to man un nenoklusē neko.

Baba Abdallā metās vēlreiz troņa priekšā pie zemes. Tad viņš iesāka:

—    Visu ticīgo valdniek, es lūdzu tevi pazemībā piedot man.

ka iedrošinos apgrūtināt tevi ar savu stāstu. Bet es nepazinu tevi, cildenais kungs, un ceru tikai, ka'tu mani nesodīsi par to. Protams, mana izturēšanās runā pretī katram veselam saprātam, un laužu acīs man jāizskatās kā nerram. Taču Allaha acīs mana prasība ir tikai niecīgs sods par baismīgi stulbu rīcību, ko esmu pie|āvis aiz savas vainas un kura arī tad netiktu iznīdēta, ja visi lavas valsts iemītnieki cits pēc cita nāktu un cirstu man pļaukas. To tu pats redzēsi, kad noklausīsies manu stāstu un dabūsi zināt, kāds ir mans pārkāpums.

Aklā Babas Abdallā stāsts

Esmu dzimis Bagdādē, turpināja Abdallā. Mans tēvs un mana māte, kuri agri nomira viens pēc otra, atstāja man nelielu mantību. Kaut gan es vēl biju jauns, tomēr neizšķiedu to, kā dara daudzi nenobrieduši cilvēki. Vairījos no nevajadzīgiem izdevumiem un izšķērdības un pūlējos visiem spēkiem savu īpašumu

paturēt un ar savu čaklumu vairot. Dienu un nakti domāju par to, kādā ce]ā tas vislabāk sasniedzams.

Beidzot es k]uvu tik turīgs, ka varēju saukt par saviem astoņdesmit kamieļu. Es izīrēju tos tirgoņiem, un ar katru ceļojumu, kurā es kā karavānas vedējs devos cauri tavas lielās valsts provincēm, mana manta redzami pieauga.

Kādu dienu — tas bija manas laimes ziedu laiks, un mani mocīja alkas tapt vēl bagātākam — es atkal atgriezos no Basras uz Bagdādi. Promejot mani kamieļi bija apkrauti ar dažādām mantām. Tagad tie soļoja tukšā un viegli. Kādā neapdzīvotā apvidū, kur zināju labas ganības esam, ļāvu tiem paganīties. Ceļā parādījās kāds dervišs, kurš gāja kājām uz Basru, un apsēdās man līdzās, lai atpūstos. Es apvaicājos viņam, no kurienes un uz kurieni, viņš vaicāja man to pašu, un, kad bijām abpusējo ziņkāri apmierinājuši, dalījāmies savos pārtikas krājumos un sēdāmies pie kopēja mielasta.

Sākumā mēs runājām par dažādiem sīkumiem un vienaldzīgām lietām. Pēkšņi dervišs ieteicās, ka netālu no mūsu atpūtas vietas esot apglabāta manta, tik neizmērojami liela, ka tā pat nepamazinātos, ja es visus savus kamieļus apkrautu ar zeltu un dārgakmeņiem.

Sāds atklājums gandrīz laupīja man saprātu. Bez jebkādām aizdomām, ka dervišs varētu mani noturēt par muļķi, es metos viņam ap kaklu un teicu:

—     Labais dervīš, tu bēdā maz par šās pasaules mantām. Kāds tev labums, ja tu zini par šādu bagātību? Turklāt tu esi viens un maz ko vari izdarīt. Parādi man, kur šī manta atrodama. Es apkraušu savus astoņdesmit kamieļus un dāvāšu tev vienu aiz pateicības par tavu draudzību un sagādāto prieku.

Es zinu, ka tas bija netaisns priekšlikums. Taču mantkāres un skopuma velns bija mani cieši sagrābis nagos, līdzko padzirdēju par mantu. Septiņdesmit deviņi apkrautie kamieļi, kuri paliktu man, likās man sīkums pret to vienu, ko man vajadzēja atdot.

Dervišs noskaitās par šo nožēlojamo piedāvājumu. Viņš redzēja, ka mani sagrābusi kāre pēc naudas, un sacīja man vislielākajā mierā:

65

—    Mans brāli, tu taču labi redzi, ka atalgojums, ko man soli

par pakalpojumiem, nekādi nav salīdzināms ar to peļņu, ko gribi iegūt pats. Kā tad būtu, ja es būtu klusējis par mantu un paturējis noslēpumu sev? Es taču tev to izstāstīju no brīva prāta. To tu vari uzskatīt par manas labvēlības pierādījumu. Paliksim labāk draugi un dibināsim savu laimi kopīgi. Tāpēc es tev teikšu labāku priekšlikumu; apsver to labi. Tev ir astoņdesmit kamieļu. Mēs uzkrausim tiem tik daudz, cik tie var panest. Kad tie būs pamatīgi apkrauti, tu apmierināsies ar pusi kamieļu — un otro pusi atstāj man. Pēc tam mēs šķiramies, un katrs iet savu ceļu. Tāda rīcība ir tikai taisnīga, jo par to, ka tu man atstāj četrdesmit kamieļus, es tev sagādāšu tik daudz zelta, ka tu par to varēsi tūdaļ iegādāties tūkstoš kamieļu.

Es nevarēju noliegt, ka derviša noteikumi nebūtu taisnīgi. Taču es domāju mazāk par iegūstamo nekā par zaudējamo bagātību. Bez tam es nevarēju samierināties ar domu, ka dervišs grib iegūt tikpat daudz kā es. Manas domas turēja gūstā pati rupjākā mantkāre. Tomēr man palika maz laika, lai izšķirtos. Man vajadzēja ātri izlemt, ja negribēju riskēt, ka visu atlikušo mūžu mani mocīs nožēla, ja esmu palaidis garām tik izdevīgu gadījumu.

Tā nu es sadzinu kamieļus kopā un devos ar dervišu tālāk. Pēc dažām stundām mēs caur šauru spraugu nonācām plašā ielejā. Kamieļi varēja ieiet pa spraugu tikai cits aiz cita. Kalni ap ieleju bija tik augsti, tik stāvi un nemājīgi, ka mums nevajadzēja bīties, ka mūs kāds var novērot.

— Lai kamieļi paliek te, — dervišs sacīja, — tikai tā, ka mēs tos ērti varam apkraut. Es tikmēr parūpēšos par mantu.

Es izdarīju, ko viņš bija prasījis, tad steidzos viņam pakaļ un redzēju, ka viņš nes kopā sausus žagarus un kur ugunskuru. Līdzko uguns uzliesmoja, viņš iemeta liesmās kādu kvēpināmo un nomurminaja pāris vārdu, ko es nesapratu. Biezi dūmi pēkšņi pacēlās pret debesīm. Dervišs pašķīra dūmu pavedienus ar rokām, un klintī, kura līdz šim izskatījās bez plaisas, pēkšņi atdarījās lieli divviru vārti un pavēra skatienam greznu pili. Sī lieliskā ēka laikam bija dēmonu radīta, jo pārspēja visu, ko cilvēks spētu izdomāt.

Toreiz, visu ticīgo valdniek, man nebija acu visai tai greznībai un skaistumam, kas bija mūsu priekšā, es pat neapbrīnoju ne

mirkli tās krāšņās zāles, caur kurām mēs gājām. Kad sasniedzām mantu kambarus, es metos vienai zelta kaudzei klāt. Ar abām rokām es raušu zeltu, cik cerēju panest kādā no maisiem, kas atradās blakus. Ari dervišs sāka pildīt maisus. Es tomēr pamanīju, ka viņš vairāk turas pie dārgakmeņiem nekā pie zelta naudas gabaliem, un, kad apvaicājos pēc iemesla un viņš man paskaidroja, ka dārgakmeņiem lielāka vērtība, es arī sāku vākt vairāk dārgakmeņu nekā zelta. Pēc īsa brīža mēs bijām savākuši neizmērojamas bagātības un uzkrāvuši tās kamieļiem. Vienīgais, kas mums atlika, bija — atkal aizvērt klinti. Taču dervišs vēlreiz iegāja mantu velvē, kur atradās milzums mākslinieciski izstrādātu vāžu, zelta trauku un citu cēlu materiālu, bet paņēma tikai vienkāršu kārbiņu no man nepazīstama koka. Pirms viņš noslēpa to savās drēbēs, Viņš parādīja man, ka tanī esot tikai kāda matu ziede.

Mēs dzinām kamieļus atkal cauri spraugai un drīz sasniedzām ceļu, kur mums bija jāšķiras, — dervišam, lai dotos uz Basru, man, lai atgrieztos Bagdādē. Es pateicos viņam, ka viņš izvēlējies mani, lai dalītos mantā. Mēs apskāvāmies, atvadījāmies un katrs ar četrdesmit kamieļiem devāmies savu ceļu. Taču, līdzko biju pagājis pāris simtu soļu uz Bagdādes pusi, tā man atkal uzbruka mantkāres velns. Es nespēju panest četrdesmit ar dārgumiem apkrautu kamieļu zaudējumu. Dervišam, tā es sev teicu, taču nevajag zelta un dārgakmeņu. Viņš var ik reizi atgriezties ielejā un paņemt tik daudz mantas, cik grib.

Pārāk labprātīgi es paļāvos šiem apsvērumiem un nolēmu atkal panākt dervišu ar apkrautajiem kamieļiem.

Es apturēju savus kamieļus un skrēju, cik ātri varēju, viņam pakaļ. Turklāt skaļi saucu viņu vārdā un izturējos tā, it kā būtu aizmirsis kaut ko pateikt. Viņš izdzirdēja manus kliedzienus un apstājās. . • ^

Mans brāli, — es aizelsies izrunāju, kad biju viņu panāļpfjj — līdzko mēs izšķīrāmies, man iekrita prātā, ko es agrāk nebiju iedomājies un tu varbūt tāpat. Tu esi dervišs un paradis vest apcerošu dzīvi. Tev visu dienu nekas cits nav jādara, vienīgi jādomā par Allahu. Vai tu vispār zini, kādu nastu esi sev uzkrāvis reizē ar kamieļiem un dārgumiem? Klausi manu padomu un apmierinies ar trīsdesmit kamieļiem. Arī tie tev sagādās vēl

pietiekami daudz pūļu un darba. Tici man, jo man ir pieredze šādos jautājumos.

Dervišs atbildēja:

—   Varbūt tev ir taisnība. Es arī pats manu, kā šī bagātība sāk mani nemieragu darīt. Izvēlies Allaha vārdā desmit kamieļus un ved tos projām.

Biju ļoti pārsteigts, ka viņu tik viegli pierunāt. Viņa padevība iekairināja vēl vairāk manu kāri, un es apsvēru, vai šādā pašā vieglā veidā nevaru notirgot vēl desmit kamieļu.

Tāpēc es nepateicos par lielo dāvanu, ko viņš bija man pasniedzis, bet teicu:

—    Esmu ļoti noraizējies par tavu dvēseles mieru, brāl, un nevaru no tevis šķirties, neatklājis tev, cik grūti ir vadīt trīsdesmit kamieļus, it sevišķi tādam kā tev, kam nav pieredzes, kā apieties ar šiem untumainajiem dzīvniekiem. Tu rīkotos daudz labāk, ja man atdotu vēlreiz tikpat daudz kamieļu. Es nesaku to, pašlabumu meklēdams, bet lai tev sagādātu patiku. Samazini savu nastu, jo es labāk tikšu galā ar simt kamieļiem nekā tu ar vienu vienīgu.

Arī šoreiz mana runa ietekmēja dervišu vēlamā virzienā, un viņš man atdeva bez kavēšanās vēl desmit kamieļu, tā ka nu viņam piederēja divdesmit, bet man sešdesmit dzīvnieku. Ikviena kamieļa krava pārspēja daža laba firsta īpašumu. Nu vajadzētu ticēt, ka es esmu apmierināts. Bet, ak, visu ticīgo valdniek, es biju kā dzērājs, kam pieaug slāpes pēc dzeramā. Manī plosījās alkas dabūt vēl pēdējos divdesmit kamieļus, kurus dervišs sauca par savējiem. Es sāku no jauna ar lielu uzstājību un no sirds viņu lūgt, lai viņš dotu man vēl desmit no saviem kamieļiem. Un re, dervišs atkal piekāpās manai vēlmei.

Es nu apskāvu viņu, apbēru ar skūpstiem un liku visas savas runas dāvanas lietā, lai dabūtu vēl viņa pēdējos desmit kamieļus. Zvērināju viņu nenoraidīt manu lūgumu, jo tā piepilde vainagos manu pateicību. Beidzot viņš bija ar mieru atdot man kamieļus. Mana laime bija bezgalīga.

—    Izlieto tikai labi savu bagātību, brāl, — viņš mani pamācīja. — Atceries vienmēr, ka zelts un manta tikpat ātri izput kā krīt mums rokās, jātos neizlietojam trūcīgo pabalstam.

Taču es biju pārāk sists ar kurlumu, lai klausītos viņa padomos. Manas alkas kļuva bezgalīgas un nebija apmierināmas ar astoņdesmit kamieļiem, kuri bija apkrauti ar mantām, kas padarīja mani par turīgāko vīru pasaulē. Tagad es prātoju, kā dabūt koka kārbiņu, jo sacīju sev, ka tanī glabājas vēl daudz kas vērtīgāks, ja jau dervišs to ar tādu rūpību bija noslēpis drēbēs. Tāpēc, kad mēs bijām jau apskāvušies un atvadījušies, es vēlreiz atgriezos un sacīju:

—    Pasaki — kas atrodas tavā ziežu kārbiņā? Tā man liekas tik mazvērtīga, ka nemaz neatmaksājas to līdzi ņemt. Bez tam dervišiem nav jābūt tik iedomīgiem, ka jālieto matu ziedes.

Kaut viņš nebūtu man devis šo kārbiņu! Taču, ja viņš būtu tā rīkojies, man šķiet, es būtu no dusmām uz visu spējīgs. Es biju stiprāks par viņu un cieši apņēmies iegūt kārbiņu ar varu, kaut tikai tāpēc, lai pierādītu sev, ka otrs nav itin nekā no mantām paturējis.

Tomēr dervišs nenoraidīja arī šo manu vēlēšanos. Viņš labprātīgi izvilka kārbiņu no apģērba un pasniedza man. Turklāt viņš sacīja:

—    Lai nekā netrūktu tavam dvēseles mieram, tev jādabū arī kārba. Pasaki tikai — vai nevaru tev vēl ko patīkamu izdarīt?

Es turēju kārbu rokā, atvēru un pētīju ziedi. Taču es nezināju, kam tā noder. Tāpēc uzrunāju dervišu:

—    Ja jau tu pret mani esi bijis tik laipns, tad pasaki, lūdzams, kā un kāpēc lieto šo ziedi!

—    Tanī slēpjas ārkārtīgi brīnumains spēks, — dervišs atbildēja. — Ja tu to uzziedīsi uz kreisā plakstiņa, tad redzēsi visas mantas, kuras kaut kur pasaulē noglabātas. Bet, ja tu apziedīsi labo plakstiņu, tad kļūsi uz vietas akls.

Šādu brīnumainu darbību es gribēju tūliņ izmēģināt! Pasniedzu kārbu dervišam un lūdzu:

—     Uzliec man drusku ziedes uz kreisā plakstiņa. Tu proti to labāk par mani. Nevaru nemaz sagaidīt, kā izjutīšu tās iedarbību.

Dervišs lika man aizvērt acis un apzieda plakstiņu. Tad viņš pavēlēja man aci atkal atvērt, un es redzēju, ka viņš bija teicis patiesību: es ieraudzīju tādu milzumu mantu krātuvju, ka nav iespējams tās pa kārtai aprakstīt.

Tagad es gribēju vēl ko vairāk zināt un lūdzu dervišu apziest arī otru plakstiņu. Viņš brīdināja mani un teica:

—    Es tev jau sacīju: līdzko tu apziedīsi šo plakstiņu, tā k|ūsi akls.

Tomēr es viņam neticēju un biju stingri pārliecināts, ka te glabājas vēl kāds noslēpums — tāds, kuru dervišs negrib man uzticēt.

—   Mīļais brāli, — es viņam teicu, — tu gribi pataisīt mani par muļķi. Kā vienā un tai pašā ziedē var slēpties tādi pretēji spēki?

—    Bet tā tas ir, — dervišs atbildēja un piesauca Allahu par liecinieku, ka teicis patiesību. — Tici man, es nekad neesmu melojis!

Es viņam neticēju. Ja šai ziedei ir spēks parādīt man visas pasaules dārgumus, tā es prātoju, tad tā, uzziesta uz labā plakstiņa, varbūt palīdzēs man tikt pie tiem. Tāpēc es mācos virsū dervišam, lai viņš apziež arī labo plakstiņu. Tomēr viņš vilcinājās.

—     Kad esmu tev tik daudz laba darījis, — viņš sacīja, — tad mana sirds neļauj grūst tevi nelaimē. Pamēģini iedomāties aklā bēdīgo likteni un nespied mani izpildīt tavu vēlmi, ko tu visu mūžu nožēlosi.

Es paliku stūrgalvīgs un teicu stingrā balsī:

—    Tu esi līdz šim devis man visu, ko tev lūdzu. Vai nu man jāšķiras no tevis neapmierinātam, ka tu man noraidi tādu sīku lūgumu? Izdari man Allaha vārdā pēdējo patikšanu! Lai nāk kas nākdams, nekad es tev nepārmetīšu, bet vienīgi un visur uzņemtas savu vainu.

Vēlreiz dervišs lika lietā savas pierunāšanas dāvanas, bet, kad redzēja, ka esmu neizmācāms, tad nopūtās un sacīja:

—    Tā kā tu tiepīgi paliec pie sava nodoma, tad es darīšu, ko tu prasi.

Un viņš paņēma mazliet no šīs velnišķīgās ziedes un apzieda MO labo plakstiņu. Kad atkal atvēru acis, ap mani bija piķa

melna tumsa; kopš tās stundas kļuvu akls un tāds esmu vēl šobaltdien.

—    Allaha lāsts pār tevi, tu suns no derviša! — es pirmajās dusmās iekliedzos. — Tu zināji, kas ar mani notiks. — Tad es kļuvu mierīgāks un teicu: — Es vienīgais esmu vainīgs. Mana ziņkāre un alkas pēc mantas iegrūda mani nelaimē4 . Bet vai tu, mīļais brāli, kas esi tik daudzu noslēpumu kungs, nezini kādu līdzekli, kas man atkal atdotu acu gaismu?

—     Nelaimīgais vīrs, — dervišs atbildēja, — es neesmu vainīgs, ka tu nonāci tādā postā. Tu saņēmi tikai to, ko esi pelnījis. Tavas sirds aklums ir nu savienojies ar acu aklumu. Tev taisnība, es zinu daudz noslēpumu, kā tu pamanīji mūsu īsajā saskarsmes laikā. Taču redzīgu es tevi padarīt vairs nevaru. Tikai Allahs vienīgais var tevi izārstēt. Viņš bija tevi apsvētījis ar bagātībām, kuru cienīgs tu nebiji. Ar manu palīdzību tās nonāks tādu cilvēku rokās, kuri nav tik mantkāri un nepateicīgi kā tu.

Kopš šā mirkļa dervišs apklusa, un ari es neteicu ne vārda par atbildi. Viņš pameta mani manās sāpēs un manā tumsībā, sadzina manus astoņdesmit kamieļus kopā un devās ar tiem uz Basru. Nu man atradās atkal balss, es kliedzu un lūdzu viņu ne-

pamest mani vienu šai bēdīgajā stāvoklī, tomēr viņš palika kurls pret maniem lūgumiem.

Ja mani otrā dienā nebūtu līdzcietīgi uzņēmusi karavāna, kura devās no Basras uz Bagdādi, es būtu gājis bojā aiz ciešanām un bada.

Es, kam bija iespējams katru šās pasaules vareno pārspēt bagātībā un spožumā, nu biju spiests ķerties pie ubaga spieķa un lūgt žēlastības dāvanas. Bet, lai nomazgātu savas mantkāres grēku, es zvērēju nepieņemt nevienu dāvanu, ja tūliņ nesaņemu p]auku.

Visu ticīgo valdniek, tāds ir manas izturēšanās iemesls, kas tev vakar likās tik ērmīgs. Es lieku tev pie sirds izlemt, vai manai vainai piemērotais sods nav par vieglu.

Kad aklais bija beidzis savu stāstu, kalifs sacīja:

—    Baba Abdallā, tavs pārkāpums ir liels. Taču lai slavēts Allahs, ka tu esi to sapratis un pats sev uzlicis sodu! Bet lai nu ar to būtu gana. Nožēlo grēkus klusībā un ceri, ka tev kādu dienu tiks atdota acu gaisma. Un, lai tev nav jācieš nekāds trūkums, es gribu tev maksāt ik dienas četras drahmas līdz tava mūža galam.

Baba Abdallā metās troņa priekšā uz vaiga, pateicās kalifam un novēlēja viņam laimi un Allaha svētību.

Tad kalifs pagriezās pret virvju vijēju, kas bija mēmi klausījies aklā stāstā.

—    Hogia Hasān, — viņš to uzrunāja, — kad vakar gāju gar tavu namu, tad atradu to tik greznu, ka kļuvu ziņkārs, kam tas pieder. Kā man stāstīts, tu esot pirms tam piekopis amatu, kas tikko uzturējis pie dzīvības tevi un tavu ģimeni. Man arī stāstīts, ka tu neesot augstprātīgs aiz savas bagātības, bet protot to labi izlietot. Tavi kaimiņi nezina, kā tevi slavēt. Viss dzirdētais man sagādāja daudz prieka, un es nešaubos, ka tu neesi ticis pie savas mantas parastā kārtā un veidā. Atsaucu tevi, lai dzirdētu no tavas mutes, kā viss noticis. Izstāsti man to, lai varu jo sirsnīgāk priecāties par tavu laimi.

Virvju vijējs metās troņa priekšā uz vaiga, aizskāra ar pieri g1 grīdas uzsegto paklāju un, atkal piecēlies, sāka savu stāstu.

Virvju vijēja Hogias Hasāna stāsts

Visu ticīgo valdniek, lai parādītu skaidrāk tos ceļus, pa kuriem es nonācu pie savas bagātības, man vispirms jāpastāsta tev par saviem diviem draugiem, kuri tāpat dzīvo Bagdādē un varēs apliecināt manu vārdu patiesību.

Viens no viņiem saucas Sādijs, otrs — Sāds. Sādijs ir ļoti bagāts un uzskata, ka laimei vajag tikai bagātības, jo tā padara cilvēku neatkarīgu no savas apkārtnes. Sāds nav turīgs un ir citos uzskatos. Pats svarīgākais, tā viņš apgalvo, esot tikumi, un tikai uz tiem cilvēks varot dibināt savu laimi. Pasaules labumi drīkstot viņu tiktāl nodarbināt, ka tie atļaujot apmierināt viņa prasības un darīt labu nabagiem. Viņš dzīvo pēc šiem ieskatiem un ir laimīgs un apmierināts. Kaut arī Sādijs nesalīdzināmi bagātāks par Sādu, viņus tomēr vieno sirsnīga draudzība, jo bagatais nedomā izpelnīties no nabagā kādu priekšrocību. Viņi nekad nav ķildojušies, tikai šai vienā punktā — kā tikt pie laimes un paturēt to. Visur citur viņi jau sensenim ir viena sirds un viena dvēsele.

Kādu dienu, tā viņi man stāstīja, viņi atkal runājuši par so jautājumu.

—    Es esmu visstingrākā pārliecībā, — Sādijs teicis, — ka tas, kas nabags dzimis, nabags arī paliek, jo viņš nekad nevar savākt tik daudz naudas, lai ieguldītu to kadā uzņēmumā un tā atbrīvotos no nabadzības.

Sāds tam nebūt nav piekritis.

—    Man ir tikpat skaidrs, — atbildējis Sāds, — ka nabags kjūst citā ceļā bagāts, piemēram, gadījuma dēļ, kas viņam bieži piešķir lielāku laimi nekā mazu īpašumu, ko viņš taupīgi izlieto un veikli nogulda uzņēmumos.

—    Ak, Sād, — Sādijs atteicis, — mes varam ilgi strīdēties ar vārdiem, tomēr neviens no mums nevar sniegt pierādījumu par savu uzskatu pareizību. Lai tevi atgrieztu pie saviem uzskatiem, es gribu izdarīt mēģinājumu un kādam no tiem nabaga amatniekiem, kuri pārtiek no savu roku darba un mirst trūkumā, dāvināt kādu summu. Ja man tā neizdosies darīt šo cilvēku laimīgu, tad tu vari mēģināt pēc sava prāta.

Pēc neilga laika abi draugi nejauši nonāca tai pilsētas daļā, kur es nodarbojos ar virvju vīšanu. Biju to mācījies no sava tēva, viņš no sava un tā tālāk. Mans apģērbs un izskats skaidri liecināja par manu nabadzību.

Kad viņi mani ieraudzīja, Sāds teica Sādijam: ^— Ja tu vēl turies pie sava vārda, tad te tev ir meklētais cilvēks. Vēroju viņu jau ilgi un vienmēr redzu tai pašā trūcīgumā pie viņa darba.

—   Kopš tās dienas, kad izteicu šo priekšlikumu, es nesu sev līdzi vajadzīgo naudas summu, — Sādijs atbildēja. — Uzrunāsim šo vīru.

Tā abi draugi pienāca pie manis, apsveicinājās un apvaicājās pēc mana vārda. Es atbildēju sveicienam un sacīju:

—    Mans vārds ir Hasāns, un es esmu virvju vijējs.

| — Hasān, — tad iesāka Sādijs, — tā kā laikam nav neviena amata, kas nebarotu savu amatnieku, tad es nešaubos, ka tavējais ienes tev pietiekami, lai uzturētu tevi un tavu ģimeni. Tomēr es brīnos, kā tu vēl neesi tik daudz naudas savācis, lai apgādātos ar kaņepājiem. Ja tev būtu tāds krājums, tu varētu novīt vairāk virvju gan ar paša, gan ar citu čaklumu, kuri strādātu tavā labā, un tad tava dzīve tiktu aizvien vieglāka.

—       Kungs, — es atbildēju, — nebrīnies, ka neesmu neko ietaupījis un neesmu uzņēmies to ceļu, par ko tu runā. Ar visām manām pūlēm no rīta līdz vēlam vakaram es tik vien nopelnu, lai uzturētu ģimeni, kaut ari tikai ar maizi un dārzeņiem. Man ir sieva un pieci bērni, un neviens no bērniem nav vēl tik liels, lai palīdzētu man darbā. Tāpēc ari gadās, ka man viņi jāapģērbj un jāapgādā ar tūkstoš ikdienas sīkumiem, kas jāpērk bez dienišķās maizes. Kaņepāji nav nemaz dārgi, bet tiem tomēr vajag naudas. Ja es no katras izpeļņas drusku atliktu kaņepājiem, tad nevarētu pat to mazumu sagādāt, kas mums vajadzīgs dzīvošanai. Tev, kungs, ir viegli runāt. Lai es kaut ko ietaupu un tā atviegloju savu dzīvi! Mums jāpierod pie tā, ka mums Ir tas, kas ir, un ka iztiekam bez tā, kā trūkst, un varam būt priecīgi, ka nav jāiet ubagot.

Sādijs uzmanīgi klausījās un tad sacīja:

—   Es aptveru, kāpēc tu netiec laukā no sava nožēlojamā stāvokļa. Bet, ja nu es tev dāvātu maku ar divsimt zelta gabaliem, vai tev nešķiet, ka tad tu kļūtu tik turīgs kā paši cienījamākie tava amata piekopēji?

—   Kungs, — es atbildēju, — tu liecies būt goda vīrs, kas negrib dzīt ar mani jokus. Ja tavs piedāvājums ir godīgi domāts, tad zini: man pietiktu jau ar daudz mazāku summu, lai es kļūtu tikpat bagāts kā bagātākie mana amata meistari. Es pat iedrošinos apgalvot, ka īsā laikā kļūtu bagātāks par visiem, kas šai lielajā pilsētā nodarbojas ar virvju vīšanu.

Sādijs man tūliņ pierādīja, ka runājis pilnīgā nopietnībā. Viņš izvilka no drēbēm naudas maku un pasniedza man, teik-

dams: | C^^^jļHBBH

—    Tad ņem šo maku. Tu atradīsi tanī divsimt zelta gabalu. Lai Allahs stāv tev klāt ar savu svētību, ka tu ar naudu rīkojies pareizi! Kad dzirdēšu, ka ar šo velti esmu palīdzējis uzlabot tavu stāvokli, tad tas mani loti iepriecinās.

Pārmērīgā laimē es noglabāju maku apģērbā, bet nespēju izteikt nevienu pateicības vārdu. Kad es satvēru Sādija drēbju stērbeli, lai noskūpstītu to, viņš aši aizsteidzās drauga pavadībā.

Manas pirmās domas bija — kur droši noglabāt naudas maku. Manā trūcīgajā mājturībā nebija neviena aizslēdzama skapja un nevienas aizslēdzamas lādes. Ari citādi es nezināju nevienu vietu, kur nauda būtu droša. Man neienāca nekas cits

prātā kā tas, kas ienāk prātā visiem nabaga cilvēkiem, kad viņiem jānoglabā daži naudas gabali, — ievīstīt naudu turbānā. Aizbildinoties, ka mans turbāns jāpārtaisa, man izdevās lielum lielo naudas dalu, sievai un bērniem nezinot, noslēpt turbāna krokās. Pirms tam es biju izņēmis desmit zelta gabalu visnepieciešamākajiem izdevumiem.

Pirmais, ko tai dienā nopirku, bija kaņepāju krājums. Tūliņ es gāju pie miesnieka un nopirku mazliet gaļas vakariņām, jo ilgu laiku uz mūsu galda nebija parādījies nekāds kārtīgs ēdiens.

Man mājup ejot, pēkšņi metās lejup uz mani kāds izsalcis vistu vanags un mēģināja nolaupīt man gāju. Es aizstāvējos visiem spēkiem, bet, jo niknāk es turējos pretī, jo stūrgalvīgāk viņš pūlējās man gāju atņemt. Pār mani lidodams, viņš raustīja mani šurpu turpu. O, kaut es būtu viņam gāju atdevis! Jo klausies, kungs, kas notika! Kamēr mēs tā abi cīnījāmies, man turbāns nokrita zemē. Tūliņ laupītājputns palaida mani vajā, mētās turbānam virsū un aiznesa to.

Dzirdot manu spalgo brēcienu, visa iela saskrēja kopā. Kaimiņi pacēla balsi kopā ar mani, lai vanagu nobiedētu un spiestu atdot laupījumu. Taču šis vanags nebija pieviļams. Viņš aizlidoja ar visu turbānu un drīz vien nozuda maniem skatieniem.

Noskumis atgriezos mājās. Visā šai nelaimē man vēl vajadzēja nopirkt jaunu turbānu, kas no desmit zelta gabaliem atlikušo dalu vēl vairāk samazināja.

Ar atlikumu nepietika, lai uzplauktu skaistās cerības, kādas man jau bija radušās. Visvairāk mani tomēr mocīja domas, ka mans labdaris neticēs manai nelaimei un uzskatīs, ka apdāvājis kādu necienīgo.

Drīz vien nokļuvu tai pašā bēdīgajā stāvoklī kā agrāk. Mēģināju sevi mierināt, teikdams, ka Allaham labpaticis dot man rokās daudz naudas, kad vismazāk ar to rēķinājos. Un viņam labpaticis man to atkal atņemt. Allahs ir liels, un viņa vārds lai tiek slavēts. Taču mierinājums izpalika, un arī mana sieva ilgi nevarēja sarast ar zaudējumu.

Nožēlojamā kārtā, kad vanags aiznesa manu turbānu, es biju izpļāpājies kaimiņiem, ka šai turbānā ir noglabāts maks ar simt deviņdesmit zelta gabaliem. Tā kā viņiem bija pazīstama mana nabadzība un viņi nevarēja iedomāties, kā es ar savām ro-

kām esmu varējis nopelnīt tādu naudu, viņi man neticēja un smējās par mani. Pat bērni apveltīja mani ar jokiem.

Bija pagājis kāds pusgads, kad Sāds un Sādijs gāja pastaigāties tā kvartāla tuvumā, kur es mājoju. Sāds atcerējās mani un teica:

—     Uzmeklēsim Hasānu un apvaicāsimies, vai tie divsimt zelta gabali uzlabojuši viņa stāvokli.

—     Ar lielāko prieku, — atbildēja Sādijs. — Skaidrs, ka ar viņu būs notikušas lielas pārmaiņas.

Viņi iegriezās manā ielā, un Sāds, kurš mani jau agrāk bija pamanījis, sacīja:

—     Baidos, ka tu līksmo par agru. Es redzu Hasānu, bet nevaru saskatīt viņa ārienē ne mazāko pārmaiņu. Viņš ir tikpat slikti ģērbies kā toreiz. Vienīgi turbāns liekas jauns. Tā ir visa starpība. Pārliecinies pats.

Nu arī Sādijs ieraudzīja mani, un, jo tuvāk nāca, jo skaidrāks viņam kļuva, ka draugam ir taisnība. Viņa izbrīns par manu nepārmainījušos ārieni bija tik liels, ka viņš pat neuzrunāja mani. Taču Sāds apsveica mani ar parasto sveicienu un teica man:

—    Nu, Hasān, vai tu esi licis lietā tos divsimt zelta gabalus, ko tev Sādijs iedāvināja?

—     Cēlie kungi, — es bailīgi iesāku, — man par lielu nožēlu, jūsu un manas vēlmes un cerības nav piepildījušās. Jūs neticēsiet tai dīvainajai dēkai, ko esmu piedzīvojis. Taču es jums galvoju, ka saku skaidru patiesību.

Un es pastāstīju viņiem to,'ko nupat stāstīju tev, o, valdniek.

Sādijs neticēja man ne vārda.

—    Tu gribi jokus dzīt ar mani, Hasān, — viņš dusmīgi sacīja. — Vistu vanagi medī gāju, nevis turbānus. Tu neesi labāks par tiem pārējiem pļēguriem visapkārt. Kad tādam laimes gadījums iemet naudu rokās, viņš pamet darbu un sāk plītēt dienu pēc dienas. Līdzko viss izšķiests un iztērēts, vecās likstas atkal uzbrūk viņam virsū. Nē, pareizi vien ir, ka tu netiec laukā no sava posta. Tu neesi pelnījis, ka tev parāda labdarību.

—i Kungs, — es atbildēju, — es redzu, ka tev grūti dāvāt man ticību. Taču es panesu tavus pārmetumus ar pacietību, jo tie mani neskar. Starp citu, viss kvartāls zina par manu nelaimi. Ej

apvaicājies — un tu atklāsi, ka es nemeloju. Skaidrs, ka es arī nekad iepriekš nebiju dzirdējis, ka vistu vanags būtu aiznesis kādam turbānu. Taču ar mani tas ir noticis, un tā ik dienas atgadās tūkstošiem tādu notikumu, kuri līdz šim pasaulē nav gadījušies.

Sāds nostājās manā pusē un izstāstīja draugam daudz, dīvainu stāstu par to, ko vistu vanagi visu var izdarīt, ka beidzot tas atkal ķērās pie apģērba, izvilka maku un noskaitīja man saujā divsimt zelta gabalu.

Līdzko abi draugi bija projām, es iesteidzos mājā. Ne sievas, ne bērnu tur nebija. Lielā steigā es paķeru desmit zelta gabalu un pārējo ietinu audeklā, kuru cieši nosēju. Nu tikai vajadzēja atrast naudai drošu vietu. Man acis krita uz māla trauku, kas, pilns ar klijām, stāvēja kaktā. Te vismazāk kāds iedomāsies naudu meklēt, es nodomāju un paslēpu naudu klijās. Drīz pārnāca sieva, un es pateicu viņai, ka gribu iziet un nopirkt kaņepājus. Par notikušo es neminēju ne vārda.

Kamēr biju projām, kāds ziepju tirgonis gāja pa mūsu ielu un lielīja savu preci. Tā kā manai sievai ziepju vairs nebija un naudas tāpat, viņa apvaicājās tirgonim, vai viņš neņemtu pret

ziepēm pilnu podu ar klijām. Viņa iznesa tirgonim māla trauku, tas apskatīja klijas, un abi vienojās. Drīz pēc tam es atgriezos mājās un kopā ar mani pieci nastu nesēji, apkrāvušies ar kaņepājiem. Es samaksāju nesējiem un atsēdos, lai mazliet atvilktu elpu. Mans skatiens krita uz kaktu, kur bija atradies trauks ar klijām. Tā tur vairs nebijal Visu ticīgo valdniek, es nevaru tev tās šausmas attēlot, kas šai mirklī sagrāba visus manus prātus! Es aši uzprasīju sievai, kur palikušas klijas, un viņa labā omā pastāstīja par maiņu, kuru izdarījusi un ar kuru domājās tik daudz ieguvusi.

—||l Nolādētā! — es iesaucos. — Tu nezini, kādā nelaimē mūs visus esi iegrūdusi. Mēs esam pazuduši. Tu domā, ka esi pārdevusi trauku ar klijām. īstenībā tu esi padarījusi ziepju tirgoni bagātāku par simt deviņdesmit zelta gabaliem, kurus man šodien dāvāja Sādijs, kas te atkal bija ieradies kopā ar savu draugu.

Mana sieva zaudēja gandrīz vai prātu. Viņa plēsa matus, saplosīja drēbes un sita sev pa krūtīm. Pie tam viņa sauca:

— Ak, es nelaimīgā! Vai es esmu pelnījusi, ka dzīvoju pēc tādas drausmīgas muļķības? Kur lai meklēju ziepju tirgoni? Es viņu nepazīstu. Viņš šodien pirmo reizi parādījās mūsu iela. Varbūt es viņu nekad vairs neredzēšu. — Tad viņ^mazliet aprima un pagriezās pret mani. — Tu nepareizi rīkojies, — viņa sacīja. — Kāpēc tu noslēpi man kaut ko tik svarīgu? Ja es būtu visu zinājusi, nauda būtu vēl mājās!

Es nekad nebeigtu, ja gribētu visu atkārtot, ko izmisums lika viņai mutē. Tu pats zini, kungs, cik mutīgas var būt sievas.

—    Rimsties, mīļā sieva, — es beidzot noteicu. — Ar savām raudām un brēku tu tikai pievilināsi visus kaimiņus pie mums. Viņiem nevajag neko zināt par mušu nelaimi. Viņi neizrādīs līdzdalību un nemierinās mūs, bet atkal zobosies par mums. Labāk būs, ja neteiksim nevienam par mūsu zaudējumu. Pakjausimies pacietīgi Allaha gribai un slavēsim viņu par to, ka no divsimt zelta gabaliem ir pazaudēti tikai simt deviņdesmit. Tie desmit, kas mums palika, palīdzēs mums allaž tikt kādu drusciņu uz priekšu.

Tas bija vājš mierinājums, it sevišķi manai sievai, kura negribēja manu runu uzskatīt par saprātīgu. Taču laiks, kas dziedē visas brūces, palīdzēja ari viņai.

Es devos atkal pie sava darba, it ka nekas nebūtu noticis un es nebūtu divas reizes cietis lielus zaudējumus vienu aiz otra. Tikai domas par Sādiju mocīja mani. Kā es nākamreiz izturēšu, kad viņš ieradīsies un prasīs man norēķinu?

Šoreiz pagāja ilgāks laiks, kamēr abi draugi atkal parādījās pie manis, lai apvaicātos par manu jušanos. Viņi bija gan bieži par mani runājuši, bet Sādijs bija vienmēr atlicis sastapšanos.

—    Dod Hasānam laiku, — tādas bija viņa domas. — Jo ilgāk mēs gaidīsim, jo bagātāks viņš būs kļuvis un jo lielāks būs mans prieks.

—    Vai tu tiešām doma, — Sāds prasīja, — ka virvju vijējs tavu otro dāvanu būs varējis labāk izlietot neka pirmo? Es tev ieteicu — nenodod ies aplamām cerībām. Tavas dusmas būs vēl jo stiprākas, ja atradīsi viņu tādā pašā stāvoklī kā iepriekš.

—    Tas jau nenotiek katru dienu, ka vistu vanags aiznes turbānu, — Sādijs turējās pretī. — Hasānu vienreiz jau nelaime pārsteigusi. Nu viņš droši vien būs gaišredzīgāks.

—     Par to es nešaubos, — Sāds atbildēja. — Tomēr viņam mm uzbrukt cits ļauns gadījums. Nabagie ir vairāk pak|auti ļauniem gadījumiem nekā mēs. Es tikai varu atkārtot savu padomu: apspied prieku par gaidāmo laimi un saņemies, ja atradīsi viņu tai paiā postā.

Kida dienu Sādijs, kurš bija atkal ilgi strīdējies ar Sādu, apņēmīgi noteica:

Vēl todien dosos pie Hasāna. Nāc man līdzi, un tad redzēsim, kam no mums abiem taisnība.

Es pamanīju abus nākam jau pa gabalu un tapu tik satriekts, ka vismīļāk būtu pametis visu un laidies lapās. Tomēr es paliku pie sava darba, tikai izlikos abus vīrus neredzam. Vienīgi, kad viņi mani sveicināja, es paskatījos augšup un atbildēju sveicienam. Taču pēc tam es nolaidu acis un, uz viņiem neskatīdamies, izstāstīju savas jaunās nelaimes stāstu. Stāsta beigās es paskaidroju:

—  Jūs varētu iebilst, ka man vajadzēja simt deviņdesmit zelta gabalus paglabāt citā vietā, nevis noteikti kliju podā, kas vēl to pašu dienu tiek no mājas iznests. Bet kur, es jums prasīšu, kungi. Trauks stāvēja jau gadiem ilgi savā kaktā, un, lai cik bieži mana sieva bija arī klijas pārdevusi, trauks tomēr palika savā vietā. Kā es varēju zināt, ka tieši todien manam namam ies garām kāds svešs ziepju tirgonis, turklāt manā īsajā prombūtnes brīdī, un ka mana sieva piedāvās viņam maiņai klijas kopā ar podu?

Es apklusu. Sādijs ņēma vārdu un sacīja:

—   Hasān, ja es ari gribētu tev ticēt,ka tavs stāsts nav laiskas dzīves aizsegs, es tomēr piesargātos vēl turpināt savus mēģinājumus. Man nav žēl manu četrsimt zelta gabalu. Es gribēju izraut tevi no nabadzības un negaidīju nekādu citu pateicību kā vien prieku redzēt tevi laimīgu.

Tad viņš pagriezās pret draugu un teica:

—  Es vēl neesmu paspēlējis. Tagad tava kārta pierādīt apgalvojumu, ka bez naudas ir ari citi līdzekļi, kā nabagu padarīt laimīgu. Pierādi to ar Hasānu. Dod viņam, ko vien gribi. Neticu, ka viņš ar to vairāk sasniegs nekā ar maniem četrsimt zelta gabaliem.

Sāds turēja rokā smagu vara naudas gabalu. To viņš parādīja Sādijam un sacīja:

—  Tu pats redzēji, Sādij, kā es pacēlu šo naudu uz ielas. Es dāvāju to Hasānam. Pavēro, ko tā viņam atnesīs.

Sādijs ska|i iemējās un sāka zoboties par draugu.

—    Vara nauda! —viņš sauca. — Ko Hasāns ar to iesāks? Vislielākais, ko par to var nopirkt, ir zivs vai gabals maizes.

Taču Sāds neļāvās mulsināties un pasniedza man naudu.

—   Ņem to, — viņš man sacīja. — Kādreiz tu varēsi pastāstīt mums par to laimi, ko tā atnesusi tavam namam.

Es biju pārliecināts, ka Sāds tikai joko ar mani. Tomēr, lai sagādātu viņam prieku, es paņēmu naudu un noglabāju virsdrēbēs, pat acu tai neuzmetis. Tad draugi mani atstāja, un es gāju atkal pie darba.

Vakarā, kad es Izģērbos un raisīju vaļā jostu, vara naudas gabals, ko biju pilnīgi aizmirsis, nokrita zemē. Es pacēlu to un noliku sānis.

Tai pašā naktī atgadījās, ka kaimiņu zvejniekam, kurš gatavoja tīklus zvejai, ārkārtīgi ievajadzējās gabala alvas. Tā uzdevums bija tīklus ātrāk nogremdēt un paturēt jūras dibenā. Viņš pārmeklēja savu māju, bet neko neatrada. Arī veikali jau bija aizslēgti. Viņam vajadzēja doties uz zveju divas stundas pirms saules lēkta, ja viņš un viņējie gribēja dabūt kaut ko ēšanai. Tāpēc viņš izsūdzēja bēdas sievai un aizsūtīja viņu, lai pameklē pie kaimiņiem kādu alvas gabalu vai ko tamlīdzīgu.

Sieva pieklauvēja pie namiem abpus ielas, tomēr nekur neatrada meklēto. Kad viņa pastāstīja par to vīram, tas jautāja, vai viņa bijusi visos namos. Viņa atbildēja apstiprinoši.

—    Arī pie virvju vijēja Hasāna? — vīrs gribēja zināt.

i,; — Tur ne, — sieva atbildēja. — Ceļš man likās par tālu. Tu taču nopietni nedomā, ka pie viņa man būtu bijuši panākumi. Kas kaut ko grib dabūt, tam nav ko iet pie Hasāna. To es zinu no pieredzes.

—   Neesi tik slinka, — vīrs teica. — Aizej tomēr. Man vajag alvas. Ja tu arī simtkārt pie viņa būtu bijusi un nebūtu dabūjusi meklēto, tad varbūt šoreiz tev uzsmaidīs laime. Tātad pasteidzies!

Kurnēdama zvejnieka sieva posās ceļā un pieklauvēja pie manām durvīm. Es pamodos un prasīju, kas noticis.

—    Hasān, — sieviete atbildēja, — manam vīram trūkst alvas gabala tīkliem. Viņš liek tevi lūgt, lai tu apskaties savā namā, vai tev nav kāds.

Alvas gabala man nebija, bet es atcerējos naudu, ko Sāds bija man iedevis. Tāpēc es teicu kaimiņienei, ka varu dot smagu vara naudu, kas varbūt palīdzēs tīklu nogremdēt ne sliktāk par alvu. Troksnis pamodināja manu sievņ. Viņa pameklēja tai vietā, ko es viņai parādīju, paņēma naudu un iznesa to kaimiņienei.

Tā bija lielā sajūsmā un apsolīja par to visas zivis, kuras vīrs noķers pirmajā metienā.

•Zvejnieks turēja sievas doto solījumu. Kad viņš bija savedis tīklus kārtībā, tad stājās pie darba. Pirmajā metienā viņš izvilka tikai vienu zivi no ūdens, tā bija garāka par olekti un nesamērīgi resna. Neviena cita zivs, ko viņš todien noķēra, netika šai līdzi ne lielumā, ne svarā, un viņš atnesa to man.

—    Kaimiņ, — viņš teica, — mana sieva šonakt aiz pateicības par sniegto palīdzību apsolīja tev manu pirmo metienu. Diemžēl tīklā bija iegājusi tikai viena zivs. Lūdzu, ņem to.

—    Naudas gabals nebija tik vērtīgs, — es sacīju, — ka tev par to jāmaksā tāda liela maksa. Kaimiņiem jābūt izpalīdzīgiem, un es darīju tikai to, ko būtu gaidījis no tevis. Ja es nebūtu pārliecināts, ka tu novēli man zivi no visas sirds un uzskatīsi par apvainojumu, ja es to nepieņemšu, tad noraidītu tavu dāvanu. Taču šoreiz es tev izsaku sirsnīgāko pateicību.

Tā mēs bijām apmainījušies ar pieklājības izpausmēm, zvejnieks aizgāja, un es ienesu zivi namā.

—    Te tev ir zivs, —^ es teicu sievai. — To atnesa zvejnieks, jo mēs pagājušo nakti iedevām viņam vara naudu. Tas nu gan būs viss, ko varam gaidīt no Sāda laimi nesošās dāvanas.

Tā kā viņa šo piezīmi nesaprata, tad pastāstīju, kā priekšpusdienā abi draugi bija mani apmeklējuši un kas bija noticis. Taču sieva mazāk klausījās manos vārdos, bet vairāk skatījās uz lielo, resno zivi. ^

—    Ko es ar to lai iesāku? — viņa gaudās. — Mūsu panna ir

piemērota mazām zivīm, un mums nav arī neviena katla, kas būtu tik liels, lai zivi izvārītu. Ko lai es daru?

—    Tava darīšana, — es atbildēju. — Cep vai vāri to, man vienalga.

To pateicis, es atkal devos pie darba.

Kad mana sieva uzšķērda zivi, viņa atrada tās iekšās milzīgu dimantu, ko noturēja par stikla gabalu. Viņa bija gan dzirdējusi par dimantiem, varbūt pat kādu redzējusi, taču nevarēja atšķirt dārgakmeni no stikla. Viņa nomazgāja dimantu un iedeva to mūsu puikam paspēlēties. Drīz vien to pamanīja pārējie bērni un priecājās par tā spožumu un neparasto skaistumu.

Vakarā, kad māte nāca ar lampu rokā, lai ietu uz virtuvi, un uz mirkli meta ēnu, viņi redzēja, ka akmens spīd. Bērni rāva to cits citam ārā no rokām, jo ikviens gribēja to dabūt. Es pasaucu vecāko dēlu un jautāju, kāpēc viņi ceļ tādu traci.

—    Māte iedeva mums stikla gabalu, kas tik jauki dzirkstī,— viņš atbildēja.

Man tas likās dīvaini, un es prasīju sievai, kas tas ir par stikla gabalu.

—     Nezinu, — viņa atbildēja. — Es to atradu zivij iekšās, kad to uzšķērdu.

Nu es aplūkoju ari pats šo dīvaino rotaļlietu, bet noturēju to tāpat par stiklu. Pilnīgi skaidrs man tas tomēr nebija, un es palūdzu sievu, lai viņa nodzēš lampu. Viņa izdarīja, ko tiku lūdzis, un re — šķietamā stikla lauska izplatīja tik stipru gaismu, ka lampa vairs nebija vajadzīga. Es noliku stiklu uz kamīna dzegas, lai tas spīd mums, gulēt ejot.

—   Tas Ir otrs labums, ko iegūstam no Sāda dāvanas, — es teicu. — Nu mums nav vairs vajadzīga nekāda eļļa.

Kad mani bērni redzēja, ka viņu stikla gabals aizstāj lampu, viņi aiz prieka un apbrīna sacēla lielas gaviles, kuras dzirdēja visā apkaimē. Sieva un es pavairojām troksni, kliegdami uz viņiem, lai tie cieš klusu. Taču mēs ilgi nevarējām viņus apvaldīt. Tikai kad miegs viņus uzveica, mūsu mājā iestājās miers. Drīz vien arī mēs ar sievu likāmies gulēt.

Otrā rītā es ķēros pie darba, nedomādams par stiklu. Par to nebrīnīsies tas, kurš zina, ka tāds vīrs kā es savā mūžā turējis rokā tikai stiklu, bet nekad ne dimantu. Te man jāpiemin, ka manu māju no kaimiņu mājas šķīra tikai plāna dēļu siena. Bet šis kaimiņš bija juvelieris, un istaba, kurā viņš un sieva gulēja, atradās aiz plānās sienas. Kad bērni bija sacēluši tādu drausmīgu troksni, viņi jau atradās gultā, atkal pamodās un nevarēja vairs iemigt.

No rīta pie manas sievas ienāca juveliera sieva, lai sūdzētos.

—     Mana mīļā Raele, — sieva atbildēja, — man ļoti žēl, un es lūdzu tevi atvainot. Tu jau pati zini, kādi ir bērni un ka viņi par katru sīkumu raud vai smejas bez sava gala. Ienāc iekšā, es tev parādīšu vakarējā nemiera iemeslu.

Raele ienāca, un mana sieva parādīja viņai dimantu.

—     šis stikla gabals ir pie visa vainīgs, — viņa teica.

Juveliera sieva ļoti labi pārzināja visāda veida dārgakmeņus

un ar pirmo acu uzmetienu saprata, ka tas, ko mēs turējām par stiklu, ir lielisks dimants, un nespēja izbrīnā novērst skatienu. Tikmēr mana sieva pastāstīja, kā atradusi šo priekšmetu zivs iekšās un kā bērni atklājuši, ka tas pats no sevis laistās.

Beidzot Raele teica: • — Es arī zinu, ka tas ir stikls, bet sevišķi skaists stikls. Man jau šāds gabals ir mājās, un es šad tad izrotāju ar to savas drēbes. šis labi piestāvētu tam otram. Pārdod man šo.

Kad bērni izdzirdēja, ka viņu iemīļoto rotaļlietu grib pārdot, viņi atkal sacēla lielu brēku un mācās virsū mātei, lai atstājot to viņiem. Mana sieva nevarēja viņus citādi apvaldīt kā to apsolīt. Tā nu Raeler vajadzēja pamest manu māju bez panākumiem. Tomēr vēl pie durvīm viņa čukstus lūdza manu sievu nerādīt stiklu nevienam un laist viņai tūliņ ziņu, kad viņa grib to pārdot.

Pēc tam Raele aizsteidzās <uz sava vīra veikalu un pastāstīja tam, ko atklājusi. Viņa plaši aprakstīja dimanta lielumu, izskatu un svaru un nepiemirsa tā īpašību nakti spīdēt. Juvelieris tūliņ sūtīja sievu pie manējās ar uzdevumu atpirkt no tās akmeni. Viņai jāsāk ar mazu piedāvājumu un, ja vajadzīgs, summa pakāpeniski jāpalielina, bet akmens jāatnes par katru cenu.

Raele vēlreiz ieradās mūsu mājā un piedāvāja manai sievai divdesmit zelta gabalus par dimantu.

< — Tā ir laba maksa par stikla gabalu, viņa teica. — Jo tas nav nekas cits kā stikls.

Manai sievai likās, ka cena ir laba, bet viņā negribēja pārdot akmeni, iekams nav aprunājusies ar mani.

Pusdienas laikā, kad ienācu paēst, viņa man prasīja, vai es atjaujot, ka viņa pārdodot Raelei stiklu par divdesmit zelta gabaliem. Es atbildēju izvairīgi, jo atcerējos Sāda laimi sološos vārdus, kad viņš man bija pasniedzis vara naudu. Raele manīja manu vilcināšanos un aši teica:

—   Kaimiņ, es tev došu piecdesmit zelta gabalus. Vai ar to esi apmierināts?

Tā kā juveliera sieva tik aši kāpināja cenu — no divdesmit uz piecdesmit zelta gabaliem, es jutu neticību un sacīju, ka tā nebūt nav tā maksa, par kādu es šo stiklu pārdotu.

—  Es tev piedāvāju simt zelta gabalus, — Raele tad teica. — Tas ir loti daudz, un es nezinu, vai mans vīrs piekritīs šādai cenai.

Nu es k]uvu pārdrošs un pieprasīju simttūkstoš zelta gabalu un piemetināju, ka labi zinu: šis akmens ir daudz vērtīgāks. Taču es gribu būt viņas vīram labs kaimiņš un viņam par patiku apmierināties ar šo maksu. Mazāk es tomēr prasīt nevaru, jo katrs cits juvelieris pilsētā maksās man vairāk.

Raele piedāvāja man vairākkārt piecdesmit tūkstošus zelta gabalu. Tomēr viņas neatlaidība pastiprināja manu pieņēmumu, ka jāturas pie simt tūkstošiem.

—   Vairāk par piecdesmit tūkstošiem es tev nevaru piedāvāt, — viņa beidzot sacīja. — Lūdzu tikai vienu: pagaidi ar pārdošanu, kamēr mans vīrs nav runājis ar tevi un akmeni apskatījis.

To es viņai apsolīju.

Vakarā Raele pastāstīja vīram par saviem veltīgajiem mēģinājumiem iegūt dimantu par piecdesmit tūkstošiem. Juvelieris steidzās šurp un sastapa mani, kad atgriezos no darba.

—   Kaimiņ Hasān, — viņš man uzsauca, — parādi man, lūdzams, akmeni, ko tu manai sievai negribēji pārdot par piecdesmit tūkstošiem.

Es ielūdzu viņu savā mājā. Tā kā pašreiz bija tumšs un lampa nedega, viņš saprata no spožuma, ko dimants izstaroja, ka Raele nav pārspīlējusi. Viņš paņēma akmeni rokā, ilgi vēroja to un aiz izbrīna nespēja dabūt ne vārda pār lūpām.

—   Mīļais kaimiņ, — viņš beidzot sacīja, kad bija pietiekami aplūkojis akmeni, — ja tu neesi mierā ar manas sievas piedāvātajiem piecdesmit tūkstošiem zelta gabalu, es pielikšu vēl divdesmit tūkstošus.

—    Vai tev Raele neteica, mīļais kaimiņ, — es jautāju, —ka es prasu simt tūkstošus? Vai nu dod man pieprasīto summu, vai dimants paliek manā īpašumā. Es nenolaidīšu neviena hellera.

Viņš kaulējās vēl kādu brīdi, bet veltīgi. Tā kā viņš redzēja, ka nekādu zemāku maksu nepanāks, un baidījās, ka es varu pārdot dimantu kādam citam juvelierim, tad beidzot piekrita manai prasībai. Viņam gan neesot mājās šādas summas, tā viņš paskaidroja, bet viņš varot rīt ap šādu laiku atnest man naudu. Lai es uzskatītu darījumu par noslēgtu, viņš man iesākumam izsniedza divus makus ar tūkstoš zelta gabaliem katrā.

Man palicis nezināms, vai viņš naudu aizņēmās vai nopirka akmeni kopā ar vairākiem citiem juvelieriem. Šā vai tā, bet otrā dienā viņš ieradās un samaksāja man vēl deviņdesmit astoņus tūkstošus, un es atdevu viņam dimantu.

Nu es biju negaidīti kļuvis bagāts. Cik labprāt es būtu aiz pateicības meties Šādam pie kājāml Taču.es nezināju, kur viņš dzīvo. Ar lielu pateicību es domāju arī par Sādiju, kurš galu galā bija īstais mana likteņa pagrieziena veidotājs, kaut arī viņa mēģinājumi bija palikuši bez panākumiem.

Manai sievai no visas šīs bagātības apreiba galva, un viņa jau kala plānus, kā varētu naudu ieguldīt dārgās drēbēs sev un bērniem un skaistā namā, kādus viņa redzējusi tavas valsts varenajiem. Es turpretim sacīju:

— Tam visam ir laiks. Atstāj naudas izlietošanu manā ziņā, un tas, ko tu prasi, neizpaliks.

Nākamajā dienā es uzmeklēju visus savus amata brāļus Bagdādē, kuri dzīvoja trūcīgos apstākļos kā es nesen. Es aizdevu viņiem naudu un uzliku par pienākumu vīt man virves, kuras gribēju no viņiem atpirkt par noteiktu cenu. Lai visu Šo preci nogādātu tirgū, es noīrēju dažādas noliktavas ūn katrā no tām ieliku veikala vadītāju, kurš manā uzdevumā kārtotu tirgošanos. Tā mana manta auga nepārtraukti.

Vēlāk es nopirku lielu pussagruvušu namu un liku to pārbūvēt. Tā ir tā pati ēka, visu ticīgo valdniek, kuru tu tā apbrīnoji. Tanī atrodas blakus piemērotam dzīvoklim man un manai ģimenei daudz novietņu, kur uzņemt virves.

Bija pagājis krietns laika sprīdis, un es biju jau sen pametis nožēlojamo būdu un pārcēlies uz pašreizējo namu, kad Šāds un Sādijs atcerējās mani. Kāda pastaiga noveda viņus tai ielā, kurā viņi zināja atrodamies manu darba vietu.

Viņi bija ļoti pārsteigti, kad neatrada tur mani, un apvaicājās, kas ar mani noticis un vai es varbūt jau neesmu nomiris. Bet cik liels bija viņu izbrīns, ka tas, pēc kā viņi vaicāja, vairs nebija vienkāršs Hasāns, virvju vijējs, bet Hogia Hasāns —tirgonis Hasāns — un kā viņš licis uzcelt greznu namu lepnā kvartālā.

Abi draugi ašu soli steidzās uz ielu, kas viņiem bija nosaukta. Sādijs neparko nelāvās iestāstīties, ka visa mana bagātība cēlusies no nevērtīgā vara naudas gabala, un ce|ā teica draugam:

—    Es ārkārtīgi priecājos par Hasāna laimi. Es tikai jūtos tā kā piekrāpts, ka viņš man melojis un paņēmis no manis divsimt zelta gabalu vietā četri simti. Kapara naudu uzskatīt par viņa augšupejas iemeslu — man liekas muļķība.

—    Tādas ir tavas domas, — Sāds atbildēja. — Manējās tādas nav. Es arī neredzu nekāda iemesla, kāpēc tu Hogiam Hasānam pārmet melus. Es ticu, ka viņš abas reizes teicis taisnību, kad viņš tev stāstīja par naudas pazaudēšanu, un ka viņš par savu mantu pateicas vienīgi kapara naudai. Taču metīsim pie malas mīklu minēšanu: Hasāns drīz vien pavēstīs visu pats.

Šādi runādami, viņi sasniedza apvidu, kurā es tagad dzīvoju. Viņi prasīja pēc mana nama un saņēma norādījumu. Kad viņi vēroja namu, viņi pat negribēja ticēt, ka šis nams varētu piederēt man, kādreizējam nabadzīgajam virvju vijējam. Tomēr viņi pieklauvēja pie durvīm, bet lielākas drošības labad apvaicājās durvju sargam:

—    Vai mēs nekļūdāmies, ja pieņemam, ka šis nams pieder Hogiam Hasānam?

—    Jūs nekļūdāties, cildenie kungi, — vīrs atbildēja, durvis plaši atvērdams. — Tas ir viņa nams. Nāciet vien iekšā. Hogia Hasāns uzturas lielajā zālē. Kāds no viņa kalpotājiem jūs pieteiks.

Kad es pazinu abus draugus, es steigšus piecēlos un gribēju skūpstīt viņu drēbju malu, bet viņi man to neļāva. Es lūdzu viņus ieņemt vietu ar paklājiem izrotātajā nišā, no kurienes skatiens redz dārzu. Taču viņi pastāvēja uz to, ka goda vieta pieder mājas tēvam, un gribēja nosēsties nomaļš. Tad es teicu:

—     Cildenie kungi, es neesmu aizmirsis, kas es biju un kam man jāpateicas par manu jauno dzīvi. Un es zinu, kas piederas. Tāpēc lūdzu jūs, neapkaunojiet mani un ieņemiet piedāvāto vietu.

Beidzot viņi izpildīja manu vēlmi, apsēdās, un es ieņēmu vietu viņiem iepretim.

'— Hogia Hasān, — iesāka Sādijs, — es nevaru tev izsacīt, cik ļoti priecājos, redzēdams tevi tādā stāvoklī, kādu tev esmu vēlējis kopš paša sākuma. Esmu pārliecināts, ka visam pamatā bijuši tie četrsimt zelta gabali, no kuriem tu esi visu šo radījis.

Tikai vienu nevaru saprast: kāpēc tu man meloji divas reizes par to, kur palikusi nauda, un runāji par tās pazaudēšanu? Tu mūsu pēdējā apmeklējuma reizē vēl nebiji diezin cik daudz panācis ar šiem četrsimt zelta gabaliem un kaunējies to atzīt, vai ne? To es pieņemu katrā gadījumā un ceru, ka tu apstiprināsi manas domas.

Sāda sejā bija lasāms, ar kādu nepacietību un nepatiku viņš šai runā klausījās un ka viņam vajadzēja piespiesties, lai noklausītos to līdz galam. Tomēr viņš )āva Sādijam izteikties, bet tūliņ ņēma vārdu, līdzko Sādijs bija beidzis.

—    Piedod, Sādij, — viņš sacīja, — ka es ņemu vārdu pirms Hogias Hasāna. Man tomēr jāizsaka izbrīns par to, ka tu viņam netici un uzskati par melīgiem viņa apgalvojumus, ka nauda viņam divas reizes nelaimīgā kārtā gājusi zudumā. Es atkārtoju: esmu pārliecināts, ka viss ir tā, kā Hogia Hasāns mums stāstījis. Ļauj viņam pašam runāt. Tu redzēsi, kam no mums abiem taisnība.

Nu es griezos pie draugiem un teicu:

—   Cildenie kungi, ja es nezinātu, ka nekas nespēj izjaukt jūsu draudzību, tad neatbildētu uz jūsu jautājumiem. Bet es tomēr gribu visu izstāstīt un apgalvoju, ka arī šoreiz teikšu skaidru patiesību.

Un es izstāstīju viņiem visu notikumu — punktu pēc punkta, kā nupat stāstīju tev, kungs, un nepiemiršu ne mazāko sīkumu.

Taču mana apzvērētā patiesība tā neietekmēja Sādiju, ka viņš būtu atbrīvojies no savas neticības man. Kad biju beidzis, viņš sacīja:

—   Notikums ar zivi un tās iekšās atrasto dimantu man liekas tikpat maz ticams kā stāsti par vistu vanagu, kas aiznesis tavu turbānu, un par ziepju tirgoni, kam tava sieva atdevusi trauku ar klijām un naudu. Bet tas ir vienalga. Es priecājos, ka esi ticis pie bagātības. Neko citu es negribēju zināt.

Tā kā bija jau vēls, abi draugi piecēlās un gribēja atvadīties. Es tomēr viņus aizturēju un teicu:

—  At|aujiet, cildenie kungi, ka izlūdzos jūsu žēlastību. Palieciet manā namā uz vienkāršām vakariņām un ņemiet par labu naktsmājas. Rīt agri es jūs pārvedīšu pāri upei uz mazu vasarnīcu, ko esmu nopircis, lai šad tad varētu atpūsties svaigā gaisā no veikalnieciskiem darījumiem.

—    Ja Šādam nav nekas neatliekams, — Sādijs teica, — tad es no savas puses labprāt pieņemu tavu ielūgumu.

—     Nav nekā, kas mani varētu atturēt no saiešanās ar tevi,— Sāds teica. — Vienīgi mūsu sievām jādara zināms, kur mēs atrodamies.

Es pasaucu kādu kalpotāju un, kamēr viņi tam ieskaidroja uzdevumu, izmantoju laiku, lai dotu rīkojumus par vakariņām. Kamēr tās tika ienestas, es izvadāju savus labdarus pa namu, un viņi atzina, ka ēka mērķtiecīgi iekārtota manam uzņēmumam. Atkal ienākuši zālē, viņi gribēja dzirdēt tuvāk par manu tirdzniecību. Es atbildēju vaļsirdīgi un, viņiem par patiku, uz visiem jautājumiem. Drīz galds bija klāts, un mēs sēdāmies pie ēšanas. Sāds un Sādijs apbrīnoja krāšņo apdari un telpas daudz: krāsaino apgaismojumu un uzteica ēdienus un dzērienus, kuri bija tieši pēc viņu gaumes. Mielasta laikā es viņus izklaidēju ar nelielu koncertu un, kad trauki bija novākti, liku parādīt dejotājiem savu mākslu. Tas viss notika tāpēc, lai izrādītu viņiem savu pateicību.

Nākamajā rītā mēs agri aizgājām līdz upes krastam, kur iesēdāmies ērtā, ar paklājiem izliktā barkā, kuru seši spēcīgi airētāji pusotras stundas laikā noveda pie manas vasarnīcas. Sādijs un Sāds bija aizgrābti gan no mājas brīnišķās novietnes, gan no tās skaistās ārienes un lieliskā skata uz visām pusēm. Es izvadāju viņus pa visām istabām un parādīju, kas varētu noderēt viņu ērtībām. Pēc tam mēs devāmies dārzā, kur maza, strautiņa caurstrāvota citronu un aprikožu birztala pildīja gaisu ar smaržu. Ena, vēsums pat viskarstākajā saules tveicē, ūdens čala, neskaitāmu putnu dziesmas un daudz kas cits tā ietekmēja viņus, ka viņi apstājās vai ik pēc soļa, lai pateiktos, ka atvesti tik jaukā vietā, un slavēja manu laimi.

Mēs nogājām līdz dārza galam, kur augstu koku četrstūrī atradās mazs paviljons. Es lūdzu viesus ieiet iekšā un atpūsties uz sofas. Divi mani dēli, kurus es labā gaisa dēļ biju atsūtījis uz šejieni kopā ar skolotāju, draiskojās zem kokiem un skatījās pēc putnu ligzdām. Beidzot viņi atklāja vienu, bet nebija ne tik stipri, ne izveicīgi, lai uzkāptu kokā. Viņi pavēlēja kādam kalpotājam, ko es viņiem biju devis līdzi kā pastāvīgu pavadoni, lai tas nones ligzdu lejā.

Kalpotājs uzkāpa kokā un, kad bija ligzdu sasniedzis, tad redzēja, sev par lielu pārsteigumu, ka tā ir ietaisīta turbānā. Viņš paņēma šo ligzdu, nošļūca pa stumbru lejup un parādīja to maniem bērniem, taču tūliņ pieminēja, ka es droši vien arī gribēšot to apskatīties. Tā mans vecākais dēls pasniedza man to ar vārdiem:

—     Paskat, mī|o tēv, te ir kāda ligzda, kas ietaisīta turbānā.

Sādijs un Sāds nebija mazāk pāsteigti par mani. Viņu izbrīns vēl pieauga, kad es pazinu turbānu, ko vistu vanags bija man aiznesis. Kad es to biju aplūkojis no visām pusēm un nekādu šaubu vairs nebija, es izņēmu olas ārā un noliku tās zālē. Tad es pasniedzu Šādam turbānu, kurš padeva to tālāk. Sādijam.

—      Es labprāt ticētu, ka tas ir tavs turbāns, — Sādijs sacīja, — bet mana ticība kļūtu vēl stiprāka, ja to pastiprinātu skats uz simt deviņdesmit zelta gabaliem.

Es paņēmu atkal turbānu un teicu:

—    Iekams turbānu tuvāk pārmeklēju, es jums gan aizrādītu, ka tas nav pakārts kokā ne šodien, ne arī vakar. Stāvoklis, kādā tas patlaban atrodas, un ligzda, pie kuras neviena cilvēka roka nav līdzdarbojusies, ir tam skaidrs pierādījums. Putns, bez šaubām, toreiz nolicis to uz zara vai palaidis vaļā, un zari tam nav ļāvuši nokrist zemē.

Nu es attinu drēbi no velteņa pamata un izvilku ārā maku. Sādijs tūliņ pazina, ka tas ir tas pats maks, ko viņš savā laikā man iedevis. Viņa acu priekšā es izbēru saturu uz paklāja un saciju:

—     Te ir zelta gabali. Saskaitiet tos un pārliecinieties paši, ka summa ir pareiza.

Sādijs sekoja manam uzaicinājumam un atklāja, ka te ir patiešām simt deviņdesmit zelta gabalu. Tā kā viņš nevarēja tik acīm redzamu patiesību noslēpt, tad teica man:

—     Es redzu, ka no šiem simt deviņdesmit zelta gabaliem tu neesi bagāts kļuvis. Taču droši vien tie pārējie simt deviņdesmit,

ko tu gribēji noglabāt kliju podā, ir palīdzējuši tev tikt uz kājām.

—     Bet, kungs, — es nepacietīgi atbildēju, — es abas reizes teicu patiesību. Tu taču nedomā vēl joprojām, ka esmu tev melojis?

—    Lai viņš paliek pie savas ticības, Hogia Hasān, — Sāds nomierinādams iejaucās. — Lai viņš domā, ka par pusi tavas mantas tev jāpateicas tiem zelta gabaliem, ko viņš tev otrreiz dāvināja. Taču viņam arī jāpieņem, ka otra puse mantas cēlusies no mana vara naudas gabala.

Tā beidzās šis pa pusei jokojot, pa pusei nopietni vestais draugu strīds. Mēs iegājām atkal mājā un paēdām pusdienas. Pēc ēšanas es pametu viesus vienus, lai tie var pavadīt viskarstāko laiku mierā un ērtībās. Pats devos pie pārvaldnieka un dārznieka, lai dotu norādījumus. Pārējo dienas daļu es aizvadīju dažādās mazsvarīgās sarunās ar Sādiju un Sādu. Kad pienāca vakars, mēs atkal kāpām laivā un otrā nakts stundā sveiki un veseli ieradāmies manā Bagdādes namā.

Zirgi, kuri visu dienu bija gaidījuši pieturas vietā uz mūsu atgriešanos, bija izsalkuši. Aiz zirgu puišu nolaidības visā namā nebija ne miežu graudiņa, lai dzīvniekus pabarotu. Tā kā labības noliktavas atradās pārāk tālu un šinī nakts stundā jau sen bija aizslēgtas, es aizsūtīju kalpotāju pameklēt barību apkaimē. Viņš atrada kādā tuvīnā veikalā podu ar klijām un nopirka to. Klijas viņš iebēra silē un, kad gribēja tās pakliedēt, lai katrs zirgs dabūtu savu daļu, tad sajuta zem plaukstām kaut ko cietu, kas bija iesiets lakatā. Viņš tūliņ atnesa man to, piezīmēdams, ka varbūt šis esot tas lakats, par ko bieži dzirdējis mani runājam.

Vislielākā priekā es satvēru to un teicu Sādijam un Šādam:

—    Allahs negrib, ka jūs šķirtos no manis, nebūdami pilnīgi pārliecināti par mana stāsta patiesību. Šai lakatā, Sādij, .ir tie otrie simt deviņdesmit zelta gabali, ko es no tevis saņēmu. Es pazīstu tos atkal.

Es atraisīju mezglu, saskaitīju naudu viņu acu priekšā un līku ienest trauku. Lai izkliedētu .pēdējo neticības miglu, es pavēlēju parādīt trauku manai sievai, tikai neko nestāstīt par notikušo. Viņa lika man pateikt, ka tas esot patiešām tas pats trauks, ko viņa toreiz apmainījusi pret ziepēm.

Nu beidzot Sādijs jutās sakauts un teica Šādam:

—    Tu esi laimējis. Es atzīstu, ka nauda vienmēr nav drošs līdzeklis, lai nabagu padarītu bagātu.

Es savukārt sacīju:

—     Kungs, es nedrīkstu tev piedāvāt tos četrsimt zelta gabalus, no kuriem trīssimt astoņdesmit tik brīnumainā kārtā šodien atkal parādījušies. Esmu pārliecināts, ka tu man tos nedāvāji, lai šādā veidā dabūtu atpaka). Tā kā es tomēr esmu apmierināts ar to, kas man piešķirts citādā kārtā, tad arī es nepiesakos uz šo naudu. Ar tavu laipno at]auju es to rīt likšu sadalīt nabagiem.

Abi draugi palika nakti manā namā un no rīta atgriezās savās mājās. Atvadoties viņi apskāvās un bija |oti iepriecināti par to, kā esmu viņus uzņēmis un pamielojis, un arī par to, ka esmu viņiem pateicīgs par savu laimi. Vēlāk es viņus vēl bieži apmeklēju, un viņi, man par lielu. prieku, atļāva saukties par viņu draugu.

Kalifu Harūnu Arrašīdu bija tā saistījis Hogias Hasāna stāsts, ka viņš sēdēja vēl brīdi klusēdams, kad stāsts bija beidzies.

—    Hogia Hasān, — viņš beidzot sacīja, — es ilgi neesmu neko tādu dzirdējis, kas man būtu sagādājis tik daudz prieka kā tavs stāsts. Parādi nu ar savas bagātības pareizu izlietošanu, ka esi Allaha žēlastības cienīgs. Starp citu, man ir prieks tev pavēstīt, ka dimants, kam tu pateicies par savu laimi, atrodas manā mantu kambarī. Ir patīkami, ka nu es zinu, kur tas cēlies. Ja Sādija sirdī varbūt vēl spētu mājot kāda šaubu ēna par šā akmens dārgumu, tad vēlos, lai tu viņu kopā ar viņa draugu atved uz manu pili. Mans dārgumu pārzinis viņam dimantu parādīs, lai izdziedētu viņu no māņticības, ka nauda ir drošākais līdzeklis, lai nabaga vīru bez pūlēm īsā laikā padarītu bagātu. Es arī vēlos, lai tu šo stāstu pastāsti manam dārgumu pārzinim. Viņš var to uzrakstīt un glabāt kopā ar dimantu.

Pēc šiem vārdiem kalifs lika Hoglam Hasānam un Babam Abdallā saprast, ka ir ar viņiem apmierināts. Tie atvadījās no viņa, vēlreiz mezdamies uz vaiga viņa troņa priekšā, un atstāja pili. 4

SINDBADA JŪRASBRAUCĒJA STĀSTI

Kalifa Haruna Arrašīda valdīšanas laikā Bagdādē dzīvoja divi vīri. Abus sauca par Sīndbadiem; vienu par Sindbadu Jūras braucēju, otru par Sindbadu Nastu nesēju. Nastu nesējs Sindbads bija |oti trūcīgs un tikko varēja uzturēt savu prāvo ģimeni; Jūras braucējs Sindbads turpretim bija bagāts un godājams tirgotājs un piekopa tik plašu tirdzniecību, ka galu galā pat nezināja, kur dēties ar visu zeltu un sudrabu un tiem tūkstošiem preču, kas viņam piederēja. Viņam bija daudz vergu un verdzeņu, un viņš dzīvoja lielā pilī, kura būtu noderējusi sultānam par mājokli. Pils sienas klāja visskaistākie zīmējumi, un tās laistījās zeltā un dārgakmeņos. Telpas ik dienas tika smidzinātas ar rožūdeni; kvēpekļu smarža sacentās ar puķēm, kuras auga pils dārzos krāšņā pilnībā un dažādībā, un no pils skanēja cimboļu, arfu un citu instrumentu pavadītas dziesmas.

Otrs — nabaga Sindbads — dienu pēc dienas stiepa nastas pa pilsētu. Vienu dienu kāds vīrs viņam uzdeva aiznest saini, un Sindbads posās ceļā, saņēmis pielīgto niecīgo atalgojumu. Pie sava vārdabrāļa pils viņu pārņēma nogurums, un viņš nolika nastu zemē, lai mazliet atvilktu elpu, jo laukums Sindbada greznā nama priekšā bija tīrs un ēnains un gaisu pildīja labas smaržas, kas ielīksmoja sirdi un izkliedēja nogurumu.

Tur nu sēdēja Nastu nesējs, ieelpoja saldās smaržas un klausījās, kas no pils iekšienes plūst ārā: lakstīgalu dziesmas, baložu dūdošana, cimboļu un arfu skaņas un dziedošu meiteņu gaišās balsis. Un, kad viņš pa logiem redzēja daudzos vergus, kas nesa traukus ar jo smalkiem ēdieniem, viņam sirds pagura. Viņš pacēla acis uz debesīm un teica:

— Allah, radītāj un uzturētāji Neviens starp tiem, kas mir-

1

stigi, neiedrīkstas apšaubīt tavu gribu. Nevienam nav prātā apjautāties, kāpēc tu dari to un kāpēc to nedari. Tava vara ir bezgalīga. Tu esi svētījis šās pils kungu ar mieru un baudu un devis tam vergus, kas to apkalpo. Mani turpretim tu esi sitis ar ciešanām un laupījis jebkuru prieku.

Tad viņš nodziedāja šo pantu:

Ak. šīs mokas bez mitas!

Citi bauda savu laimi ēnā. Es nesu viņu nastas, saulei spīdot. Viņiem tu nekad neuzkrauj nastas Kā man,

Nekad viņus qepiemeklē ar ciešanām Ki mani.

Viņi bauda priekus. Viņi nepazīst ne badu, ne slāpes. Viņi nepazīst nabadzību. Viņi nezina, ko tas nozīmē — Nicinātam iejāt.

Un tomēr mēs visi nākam no viena celma,

Un es līdzinos visiem, kā tie līdzinās man. Taču viņu liktenis nav manējais, Un man vienam ir uzkrauts viss slogs. Uzklausi mani, o, Allah, taisnīgais tiesnesi!

Līdzko dziesma bija izskanējusi, te pienāca labi ģērbts jauns vīrietis pie Nastu nesēja un teica:

—     Mans pavēlnieks, šīs pils kungs, grib ar tevi runāt.

Vispirms Sindbads satrūkās, bet, tā kā viņš neatrada neviena dibināta iemesla ielūgumu noraidīt, tad beidzot gāja līdzi, nolika savu nastu priekštelpā un sekoja jaunajam vīrietim plašā zālē. Dīvāni gar telpas sienām aicināja ērti atsēsties. Vidū burbuļoja atvēsinoša aka. Pa atvērtajiem logiem plūda atspirdzinoša puķu smaržas strāva, putnu dziesmas un strautu čaloņa spiedās ausīs vīriem, kuri bija sasēdušies platā lokā ap namatēvu. Tas bija cienījama izskata sirmgalvis; viņš sēdēja augstākā sēdeklī nekā pārējie viesi. Kamēr Nastu nesējs sveicināja un visiem klātesošiem dziļi palocījās, tas domāja, ka tā varētu izskatīties paradīze. Sirmais namatēvs ar mājienu lūdza to ieņemt vietu viņam blakus. Viņš apvaicājās, kā Sindbads saucoties, no kurienes cēlies un kādu amatu piekopjot.

—    Kungs, — Nastu nesējs atbildēja, — mans vārds ir Sindbads, un mani sauc par Nastu nesēju, jo es pelnu iztiku ar to, ka nesu citu ļaužu nastas. Esmu trūcīgs un tikko varu sevi un savējos paglābt no bada.

—    Arī mani sauc Sindbadu, — sacīja mājas kungs, — un saukā vēl par Jūras braucēju. Esi sveicināts!

Viņš lika celt Nastu nesējam priekšā gardus ēdienus un gaidīja, kamēr tas paēdīs. Pēc tam vergi notīrīja galdu un namatēvs teica, kad vēlreiz bija viesim apgalvojis, cik patīkama ir viņam tā sabiedrība:

—    Lūdzu, atkārto dziesmu, ko dzirdēju tevi dziedam zem mana loga.

Nastu nesējs apjucis nokāra galvu un atbildēja:

—    Allaha vārdā, kungs, neņem man šos pantus par ļaunu. Es biju piekusis un izsalcis, un tad bieži pasaka kaut ko nepiedienīgu.

—    Es nedusmojos uz tevi, — namatēvs sacīja. — Es uzskatu tevi par savu brāli, un kā manam brālim tev nav no manis jābaidās. Nodziedi man Šos pantus vēlreiz.

Nastu nesējs nodziedāja, un dziesma namatēvam patika bez sava gala. Viņš neskopojās ar pateicības un piekrišanas vārdiem un beidzot teica:

—     Tev jānoklausās mans dzīves stāsts, tad tu zināsi, kā esmu ticis pie šā nama un visa sava īpašuma. Manu ceļu pavadījušas grūtības, mokas un zaudējumi. Esmu uzņēmies septiņus ceļojumus, un stāsts par katru no tiem pelnījis, lai to uzraksta.

Pēc brīža viņš turpināja:

—     Jums jāzina, mani kungi, ka mans tēvs, bagāts tirgotājs, nomira, kad es vēl biju gluži jauns. Viņš atstāja man mjlzu īpašumu — zemi, naudu un preces. Tā nu es varēju dzīvot vienos priekos un šķiedu laiku un naudu viesībās, ko rīkoju saviem neskaitāmajiem draugiem. Es domāju, ka tas turpināsies vienmēr. Taču, kad es pēc izšķērdīgas dzīves gadiem nācu atkal pie prāta, mana manta bija vējā, un es, zobus sakodis, pārdomāju savu stāvokli. Tomēr es ilgi negremdējos grūtsirdībā, bet apspriedos pats ar sevi un nolēmu pārdot to mazumiņu, kas man vēl bija palicis no drēbēm un zemes gabaliem. Es ieguvu apmēram trīstūkstoš dirhamu. Ar šo naudu es gribēju ceļot un redzēt svešas zemes un pilsētas. Atcerējos dzejnieka vārdus, kurš saka:

Augsts mērķis prasa pūles. Kurš grib pieredzēt saules lēktu, Tam jāvada nomodā nakts. Visskaistākās pērles atdusas jūrā, Kur tā visdziļākā. Cilvēks,

Kurš necenšas gudrības vārdā, Zudīs reizē ar nepiepildāmo.

Pirmais ceļojums

Tā es par daļu naudas nopirku visdažādākās preces un, tā kā man prāts nesās uz ce|ojumu pa jūru, tad noīrēju vietu uz kuģa, kas devās uz Basru. Tas bija liels kuģis, un tur bija vieta daudziem tirgoņiem. Tas brauca no salas uz salu. Visur, kur izmetām enkuru, mēs mainījām un pārdevām savas preces.

Kādu dienu mēs sasniedzām salu, kas lepojās ar visleknāko za|umu un likās esam pati paradīze. Kapteinis pavēlēja noenkuroties, un mēs visi devāmies uz krastu. Izlika galdus, uzkūra uguni un pakāra katlus, lai gatavotu ēdienu. Daži mazgāja drēbes, citi vārīja, vēl citi devās pastaigā, lai izpētītu skaisto apkārtni. Ļaudis jokojās, ēda un dzēra.

Taču pēkšņi šais priekos atskanēja uz klāja palikušā kapteiņa sauciens.

— Vai jums! — viņš kliedza. — Pametiet visu un glābieties uz kuģa! Sāla nav nekas cits kā uz smilšu sēkļa izmesta zivs, ko jūra apskalojusi ar dūņām. Uguns, ko uzkūrāt uz tās muguras, uzmodinās to, tā peldēs projām un ieviiks jūs visus dzelmē. Glābieties! .

Kapteinis vēl nebija pabeidzis, kad iedomātā sala sakustējās, ienira bangainajā ūdenī un ierāva visus, kas uz tās atradas, sev līdzi. Man vienīgajam izdevās izglābties. Garām peldēja plats dēlis, uz kura es uzrāpos.

Nu es biju pakļauts vējam un viļņiem. Redzēju, kā kuģis paceļ buras, jo kapteinis, noticējis, ka visi pasažieri, kas bjja apmetušies uz zivs, viļņos noslīkuši, drīz vien nozuda manām acīm. Visu caurufrtakti es pavadīju uz dēļa. Dienai austot, vilnis meta mani pret salu.Taču krasti bija tik stāvi, ka es nevarēju kāju uzlikt un būtu droši vien gājis bojā, ja nebūtu varējis pieķerties pie zara, kas bija dziji nokāries lejup no koka, kurš auga krastā. Ar pēdējiem spēkiem es uzrāpos kokā un biju glābts. Pārgurums laupīja man samaņu, un līdz nākamajam rītam es nekustējos no vietas. Kad saule jau stāvēja augsti pie debesīm, es posos ceļā, lai iepazītos ar salu. Sad un tad es ēdu koku augļus un dzēru strautu ūdeni. Gandrīz pašā salas vidū es uzdūros uz dzidru avotu un apmetos pie tā. Tur es paliku dienu un nakti un atspirgu dziļā miegā, kurš man atkal atdeva spēkus.

Klejodams pa salu, es pamanīju augstu pakalnu. Devos uz turieni un pēc kāda brīža pamanīju īsā saitē pie koka piesietu zirgu. Līdzko tas mani ieraudzīja, tā skaļi iezviedzās un sāka tik mežonīgi plosīties, ka es pārbijos līdz nāvei. Tai pašā laikā sauca kāda vīrieša balss:

—    No kurienes tu nāc, ko meklē šai salā?

—    Esmu svešinieks, — es atbildēju, — cietis kuģa avārijā, un nezinu, kur atrodos un pie kā jāgriežas.

Manā priekšā nostājās liels, spēcīgs vīrs, satvēra manu roku un ieveda alā, kura paplašinoties izveidojās par skaistu telpu ar paklājiem segtu grīdu. Viņš aicināja mani apsēsties, atnesa man ēdienu un dzērienu un noskatījās, kā es ēdu, kamēr biju paēdis.

Kad vīrs redzēja, ka es esmu izsalkumu remdinājis un laipnās apkārtnes nomierināts, viņš apvaicājās pēc maniem piedzīvojumiem. Izstāstīju visu, kas man bija atgadījies, un viņš izbrīnā klausījās. Beidzu savu vēstījumu ar vārdiem:

—    Nu tu zini, kā esmu te nokļuvis. Neņem par ļaunu, ja tagad apvaicāšos, kur atrodos un kāpēc tu mājo šai alā.

—    Tad dzirdi, — vīrs atbildēja, — es esmu ķēniņa Mīrdjana galvenais staļjmelstars, un man dots sevišķs uzdevums — audzēt viņam cildenus šķirnes zirgus. Ik gadu ap šo laiku mēs vedam ķēves uz šo salu un piesienam tuvu krastam. Paši noslēpjamies šai alā un gaidām, kamēr jūras ērzelis iznāk no ūdens pie ķēves. Viņš grib ieraut ķēvi līdzi ūdenī. Tā kā viņa ir piesieta, tad viņam tas neizdodas uņ viņš tīko to nogalināt. Tad mēs izlaužamies no sava slēpņa un dzenam viņu jūrā atpakaļ. Ķēve laiž pasaulē zirgus, kas ir tik aši un reizē tik spēcīgi kā neviens cits zirgs visā pasaulē. Arī tagad mēs gaidām jūras ērzeli. Kad mūsu uzdevums būs izpildīts, mēs dosimies uz mājām un paņemsim tevi Ildzi. Tu vari saukties laimīgs, ka esi mani sastapis.

Neviens pats nedzīvo šai salā, un tā atrodas tālu no jebkuras apdzīvotas zemes. Te tu vari nomirt, un neviens neuzzinās par tavu nāvi.

Kamēr viņš tā runāja, no jūras viļņiem izkāpa kāds dzīvnieks, rēkdams kā plēsīgs lauva. Tas bija staltāks un platāks par parasto zirgu, lin tam bija stiprākas kājas. Tas metās ķēvei klāt, aplēca to un gribēja aizvest sev līdzi. Taču galvenais staļļmeistars un viņa pavadoņi sacēla lielu troksni un skrēja ārā no alas ar pīķiem, tā ka jūras ērzelis pameta ķēvi un ar milzu lēcieniem pazuda jūrā. Ķēve tika palaista vaļā un drīkstēja kādu brīdi brīva paganīties salā.

Ari no citām piekrastes vietām nāca vīri ar ķēvēm, kas bija atvestas uz salu tai pašā nolūkā. Paklājus saritināja, polstētos sēdek|us, kuri sedza grīdu, sakravāja. Tad visi devās ce|ā, un es kopā ar viņiem.

Pēc tāla brauciena pa jūru un sauszemi mēs nonācām ķēniņa Mīrdjana galvaspilsētā. Viņš priecājās bez gala, kad redzēja, ka ķēves atgriezušās sveikas. Mani stādīja ķēniņam priekšā un izstāstīja viņam manas dēkas. Viņš mani apsveica, gribēja dzirdēt no manis paša, ko esmu piedzīvojis, un sacīja, kad biju beidzis:

— Patiešām, tev dzīvība dāvāta otrreiz. Pateicies Allaham, ka viņš tevi izglābis.

Ķēniņš deva man drēbes un lūdza mani dzīvot viņa tuvumā. Viņa labvēlība sniedzās tiktāl, ka viņš pēc kāda laika iecēla mani par savu ostu pārzini, un es atmaksāju viņa uzticību, vairodams viņa bagātību, kas nesa arī man savu labumu. Taču, lai cik labi man klājās, mani pastāvīgi mocīja ilgas pēc mājām. Līdzko pie manis ieradās tirgoņi, es prasīju viņiem par Bagdādi un cerēju sastapt kādu vīru, kas cēlies šai pilsētā un brauks uz turieni atpakaļ. Tomēr neviens, kuru es uzrunāju, nebija par Bagdādi pat dzirdējis.

Jo ilgāk es uzturējos ķēniņa galmā, jo stiprākas kļuva ilgas pēc dzimtenes, kaut ari nevarēju sūdzēties par dažādības trūkumu. Reiz es sastapu ķēniņa viesībās indiešu tirgoņus, kuri man pastāstīja par savu zemi tāpat kā es viņiem par savējo. No viņiem dabūju zināt, ka Indijā ir divdesmit četras dažādas kastas, no kurām augstākā saucas Sakirija. Tie nekad nerīkojas netaisni, ne arī apskauž kādu. Par braminiem viņi sacīja, ka tie nekad nedzerot vīnu, tomēr esot mundri un noskaņoti uz jokiem. Kādu citu reizi es dzirdēju, ka ķēniņa Mīrdjana valstij piederot kāda sala, Kasele vārdā, kur dienu un nakti spēlējot tamburinu un citus instrumentus. Es arī redzēju divas milzu zivis — vienu divsimt, otru simt olektis garu, kurām virs žaunām bija pūces galva. Vispār, kamēr es uzturējos ķēniņa Mīrdjana valstī, redzēju tik daudz brīnumu, ka nav iespējams tos visus aprakstīt.

Kādu dienu, kad biju jau krietnu laiku nodzīvojis šai zemē, es gāju pēc paraduma atkal uz jūru un ieraudzīju tur noenkurojušos bagātīgi pielādētu kuģi. Paliku, kamēr lādiņš tika izkrauts un pieņemts, kā tas man piederējās. Tad kapteinis pienāca pie manis un teica:

—     Kungs, mums vēl ir preces uz kuģa, tās pieder kādam vīram, kurš cejā gāja bojā. Mēs nezinām, vai viņš vēl ir dzīvs vai jau miris.

Kad apvaicājos pēc vīra vārda, viņš atbildēja:

—    Viņš saucās Sindbads un cēlies no Bagdādes. Uz kuģa viņš uzkāpa Basrā.

Es lūdzu kapteini pastāstīt man par Sindbadu, un viņš izstāstīja visu, kas bija noticis līdz tai vietai, kur kuģis bija burājis tālāk pēc nelaimes ar milzu zivi.

—   Mēs neesam viņu vairs redzējuši, — kapteinis nobeidza stāstu, — un gribam tagad viņa preces pārdot un ieņēmumu nodot viņa ģimenei.

—    Es esmu Sindbads! — es izsaucos, kad viņš bija beidzis, un par pierādījumu nosaucu vārdā tos tirgoņus, ar kuriem biju kopā uz kuģa, atkārtoju brīdinājumu, ko viņš mums bija uzsaucis, un pastāstīju par savu dēkaino izglābšanos.

—    Lai pateicība Allaham, ka tu dzīvo, — viņš sacīja, bet turpināja: — Godīguma gan cilvēkiem vairs nav.

Kad jautāju, kāpēc viņš tā runā, viņš atbildēja:

—    Tev jau bija viegli pieņemt Sindbada vārdu. Es pats viņu nosaucu un izstāstīju lielāko daļu par viņu. Nu tu uzdodies par viņu, lai tiktu pie viņa precēm. Es tev saku — tas ir grēks. Es un visi, kas bijām uz kuģa, redzējām, kā Sindbads noslīka.

—    O, kaptein, — es izsaucos, — es neesmu nekāds melkulis!

Un es atgādināju viņam notikumus un sarunas, kas bija risinājušās pirms nelaimes gadījuma. Nu viņš ticēja, ka runāju patiesību un ka patiešām esmu Sindbads. Viņš tūliņ lika sasaukt visus kopā, kuri atradās uz kuģa, tie mani apsveica un pazina atkal. Es pavēstīju viņiem, ko esmu pieredzējis un Izcietis, un kapteinis atdeva man to, kas man piederēja.

Dažus dārgumus no savām precēm es pasniedzu ķēniņam Mīrdjanam par dāvanu un paskaidroju, ka esmu atkal atradis

kuģi, ar kuru devos ceļā, un ka mana manta ir atkal manā rīcībā. Ķēniņš priecājās līdz ar mani. Es pārdevu savas preces, pie tam iedzīvojos lielā pelņā, nopirku par ieņēmumu citas preces un nogādāju uz kuģa. Kad biju atvadījies no ķēniņa, kurš mani bagātīgi atalgoja, devāmies ceļā. Allahs bija mums labvēlīgi noskaņots un sūtīja mums labu vēju, tā ka mēs netraucēti dienu un nakti varējām braukāt no salas uz salu, kamēr sasniedzām Basru. Tsu brīdi uzturējies tur, es devos uz Bagdādi. Preces, ko biju atvedis līdzi, atļāva man izpirkt manu namu un dot visiem tuviniekiem tur dzīvokli. Nopirku ari vergus un verdzenes, ieguvu namus un mantas, krāšņākas par tām, kas man agrāk bija piederējušas. Savas ciešanas es piemirsu drīz un dzīvoju atkal jautrā sabiedrībā pie bagātīgiem ēdieniem un dzērieniem.

— Ap mums jau ir nakts, —1 tā Jūras braucējs Sindbads pabeidza stāstu un piemetināja, pagriezies pret Nastu nesēju: — Tavs apmeklējums sagādāja mums daudz prieka. Paliec uz vakariņām un iegriezies rīt atkal, lai varu tev pastāstīt, kas notika manā otrā ceļojumā.

Pēc vakariņām viņš lika izmaksāt Sindbadam Nastu nesējam simt dināru, tas paņēma savu nastu un šķīrās pateicīgs un izbrīna pilns par visu dzirdēto.

Otrā rītā viņš tikko varēja sagaidīt, kad varēs atgriezties sava labdara namā. Viņš nepacietīgi nomazgājās, aši noskaitīja rīta lūgsnu un steidzās uz Sindbada Jūras braucēja namu. Viņš novēlēja tam labu rītu, noskūpstīja zemi pie tā kājām un pateicās par tā laipnību. Pārējie draugi bija jau ieradušies un sēdēja puslokā ap namatēvu kā dienu iepriekš.

Sindbads apsveica Nastu nesēju un teica:

—   Mēs priecājamies, ka tu atkal esi atnācis.

Tad viņš lika ienest galdu ar visgardākajiem ēdieniem, pēc tam pasniegt vīnu, dažādus svaigus un žāvētus augļus, smaržīgas puķes un vēsas sulas. Kad visi bija pietiekami paēduši un padzēruši. Jūras braucējs Sindbads teica Nastu nesējam:

—     Tagad klausies, draugs, ko es tev pastāstīšu par sava otrā cejojuma dēkām. Tās ir daudz dīvainākas nekā pirmajā ce)ojumā, un es dabūju ciest daudz vairāk.

Otrais ceļojums

Es jums vakar vakarā pastāstīju, kā sāku pēc atgriešanās atkal jautru dzīvi savu draugu pulkā. Taču kādu dienu mani sagrāba alkas vēlreiz doties jūrā un meklēt laimi tirdzniecībā. Es sagādāju preces un kopā ar citiem tirgoņiem devos uz kuģi. Kad mēs bijām piesaukuši Allahu, lai tas stāv mums klāt, enkurus pacēla un uzvilka buras.

Mēs braucām no salas uz salu, no piekrastes uz piekrasti, no vienas jūras uz otru, kamēr noenkurojāmies pie kādas ar kokiem bagātīgi apaugušas salas. Tomēr mēs tur nevarējām atrast neviena cilvēka mājvietu. Kopā ar citiem tirgoņiem es izkāpu uz cietzemes un priecājos par augu valsts lekno krāšņumu. Kad biju noguris, apmetos pie dzidra avota un liku vergam pasniegt man garšīgākos ēdienus. Vergu es aizsūtīju atpaka| uz kuģi, bet pats, kad biju atveldzējies, paliku vēl kādu brītiņu pie avota sēžam un baudīju jauko gaisu. Iemigu, un, kad pamodos, kuģa vairs neredzēju. Tas bija aizbraucis; neviens nebija iedomājies par mani.

Man uznāca tādas dusmas, ka likās — žults pārsprāgs. Pēc kāda brīža dūša sašļuka, jo man nebija nekādu uztura līdzekļu. Biju izmisis un lādēju sevi, ka uzņēmos šo otro ce]ojumu, jo būtu taču varējis mājās priecīgi vadīt dienas pārpilnībā un jautrā sabiedrībā. Domas, ka esmu visu vieglprātīgi licis uz spēles, laupīja man teju pat saprātu. Beidzot es tomēr padevos savam liktenim. Kādu brīdi tāpat vien staigāju apkārt, tad uzkāpu kokā, lai dabūtu zināt, vai tuvumā nav kādas cilvēku apmetnes pazīmes. Taču skatiens slīdēja tikai pār jūras bezgalīgo klaidu, un es neko citu nesaskatīja, vienīgi ūdeni un debesis.

Kad jau, dūšu zaudējis, gribēju kāpt no koka zemē, es saskatīju otrā salas galā kaut ko baltu. Nepacietības pilns steidzos pie atklātā priekšmeta. Drīz vien sapratu, ka baltais attēls ir ārkārtīgi liela bumba. Likās — tā taisīta no tīra zīda. Meklēdams ieeju, es gāju apkārt bumbai, kuras apkārtmērs sasniedza piecdesmit so|us, bet neko neatradu. Uzkāpt augšā nebija iespējams, jo sienas bija loti gludas.

Pievakarē gaiss pēkšņi satumsa, it kā mākonis būtu aizsedzis sauli. Es izbrīnījies palūkojos augšup un ieraudzīju milzīgi lielu putnu. Nu man ienāca prātā, ka biju dzirdējis matrožus runājam par kādu putnu, vārdā Rohu. Lielajai, baltajai bumbai vajadzēja būt Roha olai. Un patiešām — milzīgais putns izpleta spārnus un nolaidās uz olas, it kā gribētu to izperēt.

Kamēr putns sēdēja uz olas, es noņēmu turbānu, apsēju vienu lakata galu sev ap vidu un piesēju otru putnam pie kājas. Tā es varēju tikt projām no vientu|ās salas, kad putns aizlidos. Nakti pavadīju nomodā. No rīta Rohs pacēlās gaisā un nesa mani tik augsti virs mākoņiem, ka es apakšā nekā neredzēju. Likās, putns nemaz nejūt svaru, kas viņam piesiets pie kājas. Pēkšņi lidojuma vidū putns šāvās lejup no skurbinošā augstuma tik strauji, ka man prāti apmulsa. Atsišanās pret zemi atžilbināja mani. Es aši atraisīju turbānu, kas mani saistīja pie putna, un šausmu pilns vēroju, kā viņš saķer knābī milzu čūsku un aizlido.

Līdzko paliku viens, tā sāku pārdomāt savu stāvokli. Atrados dažus simtus metru virs plašas ielejas, kuru no visām pusēm ielenca kalni. Kalnu galotnes zuda mākoņos. Man sašjuka dūša, un es teicu: — Allahs izrāvis mani no vienām briesmām, lai iegrūstu otrās.

Satriekts es nokāpu ielejā un atklāju, ka zemi veido tīrs dimants — tas akmens, kuru nevar ieskrambāt ne tērauds, ne dzelzs un kuru lieto, lai sagrieztu stiklu un pērles. Uz dimanta pamata mājoja daudz čūsku, katra tik gara kā palma un tik ražena, ka varētu ziloni aprīt. Dienu rāpu]i slēpās alās aiz bailēm no putna Roha un rādījās ārā tikai naktī.

Es izraudzījos kādu alu ielejas malā un aizsprostoju ieeju ar smagu akmeni. Taču apskatījies ieraudzīju kādu milzu čūsku, kura perēja olas, un drīz vien atklāju vēl otru šādu nezvēru. Bailes laupīja man miegu. Līdz rīta ausmai paliku nomodā. Ar

pirmo gaismas staru, kas iespiedās caur spraugām pie ieejas, es atvēlu akmeni sānis un sāku klejot pa ieleju no ligā nomoda bāls kā spoks.

Pēkšņi man nokrita pie kājām nule nokauta un nodīrāta aita. Es atcerējos, ko reiz bija stāstījis kāds tirgotājs: dimantu meklētāji, tā viņš teica, nokauj jēru, novelk tam ādu un nomet no stāvo, neuzkāpjamo kalnu galotnes dimantu ielejā; pie nodīrātā jēra pielīp dimantu drumslas, un vīri kalnos gaida, kamēr ērg|i, svaigās ga|as smaržas pievilināti, sagrābj dzīvniekus un nes projām. Tad viņi ar skaļiem kliedzieniem brūk virsū putniem tā, ka tie pārbiedēti palaiž laupījumu vajā. Meklētāji tad pievāc pie gaļas pielipušos akmeņus.

Šāds paņēmiens, kā tikt pie dimantiem, bija mans glābiņš. Sameklēju tik daudz dārgo kristālu, cik varēju panest, piesēju nokauto dzīvnieku ar turbānu cieši pie krūtīm. Drīz vien atlidoja ērglis, iecirta nagus aitā un nesa to un arī mani augšup.

Līdzko putns bija sasniedzis galotni, dimantu meklētāji sacēla apdullinošu brēku un dauzīja dēļus citu pret citu tā, ka ērglis pameta laupījumu. Kāds vīrs pienāca un meklēja gaļā iespiedušās dimantu drumslas, bet, neko neatradis, vaimanāja un sauca:

—    Vai mani Visas manas pūles bijušas veltīgas.

Tad viņš pamanīja mani un pārbijās, It kā ieraudzījis rēgu. Bet es teicu:

—    Nebaidies, mans brāli. Es esmu cilvēks tāpat kā tu un nokļuvis šeit gluži dīvainā kārtā. Nedomā arī, ka tev būs jāaiziet tukšā. Esmu savācis ielejā daudz dimantu un gribu tev dot daudz vairāk dārgakmeņu, nekā tu varētu atrast šās aitas gaļā.

Drīz sanāca arī pārējie dimantu meklētāji un brīnījās par mani, un viņu izbrīns pieauga, kad viņi dzirdēja manu stāstu. Es izņēmu riekšavu dimantu no kabatas, iedevu vīram, ar kura aitu biju nokļuvis kalna galotnē, un viņš man daudzkārt pateicās. Pārējos dimantus pārdevu, noglabāju naudu ādas jostā, braukāju no pilsētas uz pilsētu un no salas uz salu. Visur man labi veicās, un beidzot es sveiks un vesels ierados Basrā.

Arī šai ceļojumā es pieredzēju daudz ko dīvainu. Kādā salā, ko apmeklēju, aug kamparkoks, kas ir tik resns, ka tā paēnā var apmesties simt cilvēku. Kamparu iegūst, iedurot pīķi stumbrā tā, ka iztek šķidrums, kas sabiezē kā gumija. Šai salā es uzdūros arī

vienradzim — dzīvniekam, kas ir lielāks un stiprāks par ziloni un uzturas ganāmpulkos. Uz deguna tam ir garš, stiprs rags, tik resns kā dateļu palma. Sis rags, kā man stāstīja kāds cejotājs, ir varens vienradža ierocis. Viņš uzdur uz tā ziloņus un nes projām bez jebkādas piepūles. Vasaru, kad saule kvēl pie debesīm, beigtajam zilonim iztek tauki, plūst vienradzim acīs un padara to aklu. Uz to gaida putns Rohs. Viņš šaujas lejup, paķer vienradzi un ziloni nagos un aiznes abus uz savu midzeni, kur baro bērnus ar šo dzīvnieku gaļu. Ka jau sacīts, es pieredzēju šai ceļojumā daudz ko dīvainu.

Basrā es uzturējos tikai dažas dienas, tad devos uz Bagdādi. Mani radi, draugi un kaimiņi apsveica mani un vēlēja man laimes, es visus bagātīgi apdāvināju un sāku atkal veco dzīvi. Tirgojos ar dažādām precēm un dārgakmeņiem, kuru man nu bija vairāk nekā jebkad, un jutos labi ēzdams, dzerdams, dažādi izklaidēdamies. Mani daudzi apbrīnoja manu piedzīvojumu dēļ.

Tā pabeidza Sindbads Jūras braucējs stāstu par savu otro ceļojumu. Viņš iedeva Nastu nesējam vēlreiz simt dināru un ielūdza to uz nākamo dienu, lai tas noklausītos stāstu par viņa trešo ceļojumu. Nastu nesējs ieradās precīzi nākamajā dienā, sēdās pie galda kopā ar Sindbadu un viņa viesiem, ēda, dzēra un priecājās par lieliskajām smaržām. Pēc mielasta namatēvs turpināja stāstu par savu dzīvi.

Trešais ceļojums

Tāpat kā cilvēks pastāvīgi ilgojas pēc kā jauna, tā arī man pēc kāda omulīga labklājības laika uznāca atkal patika doties ceļojumā un meklēt jaunus ieguvumus. Es aizmirsu bijušās ciešanas

un pūles un posos ce|ā uz Basru. Te es atradu staltu kuģi, uz kura bija salasījies bars cienījamu tirgotāju. Allahs bija mums žēlīgs. Mēs braucām bez sevišķiem starpgadījumiem un ieguvām lielu pelņu. Tomēr kādu dienu, kad mēs, neko ļaunu nedomādami, sēdējām uz klāja, kapteinim izlauzās baiļu kliedziens. Viņš izmisis sita sev pa seju ar dūrēm, plēsa bārdu un saplosīja drēbes.

—   Vai mums visiem! — viņš sauca. — Mēs esam pazuduši!

Kad mēs prasījām, kāpēc viņš vaimanā, viņš atbildēja:

—    Pretstraumes novērsušas mūs no kursa un atdzinušas pie pērtiķu salas, kur pērtiķi lēkā apkārt tik milzīgā skaitā kā citur sienāži. Nevienam cilvēkam nav izdevies šo salu pamest dzīvam.

Kapteinis pavēlēja gabaliņu no krasta ievilkt buras un izmest enkuru. Tomēr dzīvnieki sasniedza mūs peldus, un drīz vien kuģis mudžēja no pērtiķiem ar melnām sejām un dzeltenām acīm; tie tik lielā skaitā no visām pusēm saskrēja uz klāja, ka nebija iespējams visus nogalināt vai aizbiedēt. Viņi pārkoda enkura tauvas, pievilka kuģi pie krasta, piespieda mūs izkāpt un nozuda ar kuģi un visu, kas uz tā atradās. Mēs klīdām apkārt pa salu, nezinājām, kas ar mums notiks, un pārtikām no augļiem un saknēm.

Pēc dažām dienām mēs nonācām pie izskatīgas pils. Pa lieliem melnkoka vārtiem iegājām pagalmā, kur ieraudzījām guļam izmētātus neskaitāmus kaulus. Sis skats mūs pārsteidza, taču bijām pārāk noguruši un satriekti, lai pamestu pils pagalmu, kurā nerādījās neviena dzīva dvēsele. Kamēr mēs vēl skatījāmies pēc kādas atpūtas vietas, zeme nodrebēja un vētras brāzmā mums tuvojās milzis, liels kā palma, ar baismīgu seju un muti kā šķūņa vārti. Viņš apsēdās vienā pagalma stūri un vēroja mūs ar savām sarkanajām acīm. Mēs drebējām aiz bailēm. Tad viņš sagrāba mani aiz apkakles, uzlika uz plaukstas un aptaustīja kā miesnieks kustoņus, lai zinātu, vai tie kaujami. Pēc tam viņš nolika mani zemē tālāk no maniem ceļabiedriem un sāka citu pēc cita apskatīt tādā pašā veidā, kamēr nonāca pie mūsu kapteiņa, kurš bija pats resnākais no mums. Viņa resnums maksāja viņam dzīvību, milzis aprija viņu. Tad milzis nolikās gulēt un baismīgi krāca.

Mēs bijām iespiedušies pagalma stūri un neiedrošinājāmies apvienoties pret briesmoni. Ja mums neizdosies aizbēgt, mūs gaida kapteiņa liktenis, tas mums bija skaidrs. Bet uz kurieni lai bēgam no šīs vientuļās salas? Nākamajā dienā, kad milzis bija

aizstājis, mēs veltīgi meklējām kādu slēptuvi. Briesmonis atkal atgriezās, atkal apēda vienu no mūsu vidus, atkal nolikās gulēt un krāca tā, ka sijas locījās.

Rīts ausa, un milzis pameta pili. Mēs gaudāmies par savu stāvokli un prātojām par izeju.

—    Mums jānonāvē šis neģēlis, — viens teica, — lai atbrīvotu no viņa sevi un visu cilvēci.

Visi piebalsoja.

—    Nonāvēt ir labi, — es prātoju, — bet paredzēt priekšdienas ir tikpat svarīgi. Mums jātaisa plosti un jānoslēpj krastmalā, pirms stājamies pretī milzim. Ja izdodas briesmoni uzveikt, tad mums nekas ļauns nevar vairs notikt. Ja neizdodas, mums vienmēr vēl atliek bēgšana pa jūru. Ja mēs noslīkstam, tā tomēr ir labāka nāve nekā izlaist garu starp milža zobiem.

Manu priekšlikumu atzina par labu un meklēja kokus, vija no augu šķiedrām un visādām izmētātām skrandām virves un sēja ar tām stumbrus kopā. Gatavos plostus noslēpa piekrastē. Pēc tam mēs visi atgriezāmies pilī. Kad milzis bija atkal vienu no mūsu vidus noķēris, izsalkumu remdinājis un nolicies gulēt, mēs salasījāmies kopā. Ielikām divus dzelzs gabalus ugunī, kamēr tie sāka sarkani zvērot, un iedūrām tos viņam abās. acīs. Šausmīgi rēkdams, briesmonis steberēja pa pagalmu un taustījās pēc mums, taču nespēja nevienu saķert.

Mēs steidzāmies uz krastu, kur atradās mūsu plosti, un sākām apspriesties. Ja milzis nerādās līdz vakaram, tad zināsim, ka viņš ir beigts un varam palikt salā. Ja viņš parādās, tad atliek bēgšana pa jūru.

Kamēr vēl tā prātojām, mēs jutām, ka zeme dreb, un ieraudzījām aklo milzi, kurš, balstīdamies uz diviem biedriem, kas izskatījās vēl riebīgāki par viņu, tenterēja uz mūsu pusi. Nu mūsu glābiņš bija tikai bēgšanā. Mēs metāmies uz plostiem un mēģinājām ar ašiem airu vēzieniem sasniegt klajo jūru. Milži tomēr bija pamanījuši mūsu bēgšanu. Viņi svieda mums pakaļ lielus klints gabalus, kuri sadragāja vairākus plostus un nonāvēja lielāko daļu manu ceļabiedru. Mēs spēcīgi iegūlām airos un, par laimi, izbēgām no akmeņiem. Drīz mēs jau bijām klajā jūrā, kur vējš un viļņi sāka savu rotaļu ar mums. Mēs bijām tikai trīs, visi pārējie bija nonāvēti.

Mūs gan mocīja bads, taču mēs nepametām airēšanu un iedvesām drosmi cits citam. Trešajā dienā straume piedzina mūs pie kādas salas. Mēs paēdām koku augļus, padzērāmies pie dzidrajiem strautiem un nokausēti iemigām. Nakts vidū es pamodos no kāda

trokšņa, kas atgādināja vētras brāzmu. Kad atvēru acis, es ieraudzīju, ka mūsu apmetni apdraud milzu čūska. Tā metās ar galvu uz vienu manu ceļabiedru, sagrāba to zobos un norija tādu, kāds viņš bija. Mēs ar biedru baidījāmies, ka tā var vēlreiz atgriezties, un runājām savā starpā:

— Allahs mūs bargi pārbauda. Līdzko mēs esam izglābušies no slepkavīgā milža un jūras negantības, viņš sūta čūsku mūs iznīcināt.

Mēs meklējām salā kādu slēptuvi, bet neatradām nevienu vietu, kurā varētu justies droši. Bailes mūs beidzot uzdzina augstā kokā, kur domājām pavadīt nakti.

īsi pēc tumsas iestāšanās čūska tomēr tuvojās, apvijās ap koku, pacēla pretīgo galvu un aprija manu biedru kā nieku. Es uzbēgu pašos augšējos zaros, vienaldzīgs pret briesmām nokrist lejā un palikt guļam ar salauztiem locekļiem. Tomēr čūska vairs nelikās ne zinis par mani. Tā aizlīda savu ceļu, un es pavadīju atlikušo nakti koka galotnē, satriekts no redzētā un gatavs tūliņ mesties dzīlē, ja nezvērs nāktu atpakaļ.

Mans izmisums nezuda reizē ar uzlecošo sauli. Es jau gribēju meklēt nāvi jūrā, bet tad manī atkal pamodās dzīvības gars un lika man kaut ko izdomāt. Ņēmu zarus, tievus koku stumbrus un lūkus, no kuriem pagatavoju virves un iztaisīju no tām kaut ko līdzīgu kastei, kurā iespiedos iekšā. Kad čūska atkal naktī atnāca, viņa nevarēja mani aprīt, lai kā pūlējās. Tā atkal tuvojās, skaļi šņākdama, atkal pūlējās mani norit. Tomēr izvērstie koki to traucēja. Taču, kaut es biju pasargāts, lai ņemtu galu čūskas vēderā, nāvei es aiz bailēm biju daudz tuvāk.

Kad pienāca jauna diena un čūska bija aizlīduši projām, es drebēdams pametu kasti. Man tikko vēl pietika spēka savākt kopā brokastis no augļiem. Ap pusdienas laiku es nonācu kādā paugurā, no kura ieraudzīju kuģi jūras viļņos. Es kliedzu pilnā kaklā un vicināju nolauztu zaru. Kuģinieki pamanīja mani, un kuģis izmeta enkuru pie salas. Mani uzņēma uz klāja, apvaicājās, kas es esmu, un es iestiprinājies pastāstīju izbrīna pilnajiem klausītājiem savas dēkas. Kapteinis lika man novilkt vecās, smirdošās skrandas un iedeva tīras drēbes. Tā es pēc visām nāves bailēm un izmisuma atkal atgriezos dzīvē. Tas bija kā skaists sapnis.

Labvēlīga vēja dzīti, mēs šķērsojām jūras, kamēr sasniedzām Kalasetu — salu, kurā aug sandalkoks. Tirgoņi, kuri atradās uz klāja, devās uz sauszemi, lai kārtotu savus veikalus. Mani kapteinis pasauca sānis un sacīja:

—    Tu esi nabags, o, kungs, un esi mums izstāstījis visu, ko piedzīvojis. Tāpēc es gribētu dot tev kaut ko labu. Uz šā kuģa atrodas preces, kuras piederēja kādam Bagdādes tirgotājam. Pirms dažiem gadiem viņš brauca kopā ar mums, bet mēs viņu pazaudējām. Tagad mēs gribētu preces pārdot un ieņēmumu nodot Bagdādē viņa piederīgiem, ja viņam tādi ir. Uzņemies tu šo pārdošanu pret atbilstošu atalgojumu, kas ļaus tev ceļojumā mierīgi dzīvot.

Es pateicos Allaham, ka viņš visu tik labi izkārtojis, un, kad ķīpas bija izkrautas, griezos pie kapteiņa un lūdzu viņu pastāstīt kaut ko par preču īpašnieku. Viņš pastāstīja, ka tas palicis uz kādas vientuļas salas, jo viņi aizmirsuši to atkal uzņemt uz klāja. Kad viņš beidzot nosauca manu vārdu, manam priekam nebija robežu, un es saucu:

—   O, mans kapteini un jūs tirgoņi, zināt, ka es esmu tas Sindbads. Šīs preces ir mans īpašums.

—    Kā tu vari to pierādīt? — prasīja kapteinis, kurš negribēja man ticēt ne vārda no visa stāstītā. Arī vairums tirgoņu, kas bija ap mums salasījušies, uzskatīja mani par melkuli.

Pēkšņi kāds no viņu vidus panācās uz priekšu un teica:

—    Tu runāji patiesību. Tu esi Sindbads.

šis cilvēks bija tas, kurš reiz bija nometis no kalna lejā nodīrātu aitu, ar ko mani ērglis iznesa ārā no čūsku ielejas. Vīrs pastāstīja citiem, kas toreiz noticis, un, tā kā es varēju kapteinim pastāstīt tuvākas ziņas par precēm, tad viņa šaubas bija galīgi izdeldētas. Viņš apsveica mani no jauna, apskāva mani un uzteica manu likteni.

Preces es pārdevu un ieguvu ārkārtīgi lielu peļņu.

No Kalasetas salas mēs burājām uz Indiju, kur es iegādājos krustnagliņas, ingveru un citas garšvielas. Pēc tam mēs braucām uz Ķīnu, tirgojāmies tur un iepazināmies ar šo zemi. Arī šai ceļojumā es sastapos ar daudzām dīvainībām.

Pēc gara brauciena es beidzot atkal sasniedzu Basru un no turienes Bagdādi un pārvedu daudz vairāk naudas, nekā spēju sa skaitīt. apdāvināju atkal draugus un kaimiņus, apģērbu atraitnes un bāriņus, nopirku jaunus vergus un vadīju līksmas dienas ar mūziku un skaistām meitenēm. Par ceļojuma ciešanām un briesmām es drīz vien vairs nedomāju.

Sindbads pasniedza Nastu nesējam atkal simt dināru un teica: — Nāc rit atkal un dzirdēsi, kā man klājies ceturtajā ceļojumā.

Nastu nesējs devās mājup, pārsteigts par to, ko bija dzirdējis no vārdabrāļa. Nākamajā vakarā viņš atkal ieradās tā namā, un, kad visi bija kopā un labi paēduši un padzēruši, namatēvs sāka stāstu par ceturto ceļojumu.

Ceturtais ceļojums

Daži tirgoņi, kuri mani apmeklēja, kādu dienu atkal pamodināja manī patiku redzēt svešas zemes un uzsākt jaunu tirdzniecību. Tā es devos ar viņiem uz Basru, kur sapirku dārgas preces un uzkāpu lielā kuģī. Mēs jau bijām ceļā vairākas nedēļas un bijām taisījuši labus veikalus, kad uznāca vētra, kas piespieda kapteini nolaist buras un izmest palīgenkuru. Tomēr vētra sarāva enkura tauvas, apgāza mastu un nogremdēja kuģi ar visu vērtīgo kravu.

Man un dažiem citiem braucējiem bija laime pieķerties pie dēļa un tā izglābties no nāves. Vētra izmeta mūs lielas salas krastā, kur nokausēti palikām guļam. No rīta piecēlāmies, lai iepazītos ar salas iekšieni, un drīz uzdūrāmies cilvēku būdām. Daži vīri nāca mums pretī un bez kāda sveiciena aizveda pie sava virsaiša. Tas lika atnest nepazīstamus ēdienus, un mani biedri, vai prātu zaudējuši aiz bada, metās tiem klāt. Es turpretim tos neaiztiku, jo mani māca nepārvarams pretīgums. Tā bija mana laime, jo mani ceļabiedri ēzdami zaudēja prātu, ēda neapturami tālāk un dzēra arī skurbinošo palmu vīnu, ko tiem pasniedza. Kad viņi vairs nebija noteicēji par sevi, viņus aizveda.

Mēs, kā es dabūju zināt, bijām krituši rokās ļaudīm, kuru ķēniņš ēda cilvēkus. Viņa kalpotāji ķēra visus svešiniekus, kuri tika piedzīti piekrastē, un baroja tos viņam. Šis liktenis ķēra visus manus ceļabiedrus. Viņi atstāja mierā vienīgi manī, jo es neko neēdu, tāpēc kļuvu kārns un neizskatīgs.

Kādu dienu man izdevās nepamanītam aizlavīties no būdām un doties zemes iekšienē. Es pārtiku no augļiem un saknēm. Pēc dažām stundām sastapu kādu sirmgalvi. Viņš likās draudzīgi noskaņots un ļāva man ar zīmēm saprast, uz kuru pusi ejams. Sekoju viņa padomam un pastāvīgās bailēs, ka mani var atkal notvert, klīdu veselu nedēļu apkārt, pie tam ik dienas gulēju kādā slēptuvē un nakti turpināju ceļu.

Astotās dienas rītausmā sastapu piekrastē ļaudis, kuri vāca piparu pākstis. Viņi tūliņ pieskrēja man klāt un jautāja, kas es esot, un no kurienes nākot. Pastāstīju viņiem par kuģa bojā eju un to, kā esmu te nokļuvis, un viņi pamieloja mani un deva man jaunas drēbes. Nākamajā dienā es braucu viņiem līdzi. Mēs burājām uz salu, no kuras viņi bija ieradušies. Te viņi mani aizveda pie sava ķēniņa, kurš mani laipni apsveica un alka dzirdēt par manām dēkām. Kad es visu biju izstāstījis, viņš aicināja mani pie galda un lūdza palikt viņa zemē. Es slavēju Allahu, ka viņš mani atkal paglābis, un pieņēmu ielūgumu.

Zeme, kurā nu dzīvoju, bija biezi apdzīvota, tā plaši tirgojās, un man tanī bija ļoti patīkami uzturēties. Drīz vien es jutos tik mājīgi, ka sadraudzējos ar daudziem galvaspilsētas iemītniekiem.

Kaut kas man tomēr uzkrita: te jāja zirgus bez iemauktiem, segliem un kāpšļiem, un, kad es ķēniņam kādu dienu vaicāju, kāpēc viņi atsakās no tādām ērtībām, viņš atbildēja, ka es runājot par priekšmetiem, par kuriem viņš nekad neesot neko dzirdējis. Pēc mana zīmējuma kāds galdnieks uztaisīja seglus, kurus es apliku ar vilnu un pārvilku ar ādu. Tāpat es parādīju kādam kalējam, kā pagatavot kāpšļus un iemauktus. Tad aizgāju atkal pie ķēniņa, izmeklēju labāko zirgu viņa stallī, uzliku tam seglus un iemauktus un aicināju ķēniņu kāpt zirgā. Ķēniņš bija tik līksms par šo jauno atklājumu, ka pasniedza man visdārgākās dāvanas. Tā kā es arī valsts dižvīrus apgādāju ar segliem un iemauktiem, tad īsā laikā kļuvu par bagātu vīru. Arī galvaspilsētas iedzīvotāji mani mīlēja, jo biju taču galdniekiem iemācījis taisīt seglus un kalējiem parādījis, kā gatavo kāpšļus un iemauktus.

—    Sindbad, — ķēniņš kādu dienu man sacīja, — tu man esi pa prātam, un es zinu, ka arī mana tauta tevi mīl. Man ir lūgums pie tevis.

—    Ko tu prasi no manis, ķēniņ? — es jautāju.

—    Ņem sev par sievu kādu manas galvaspilsētas dižciltīgākās ģimenes meitu, — viņš atbildēja, — lai tu būtu viens no mūsējiem. Ja tu tam piekriti, tad es pagādāšu tev tādus ienākumus, kuri ļaus tev dzīvot pārpilnībā.

Es neiedrošinājos noraidīt viņa lūgumu. Tāpēc tikai teicu:

—   Tava vēlme, kungs, ir man pavēle.

Ķēniņš tūliņ lika atsaukt kadi un apprecināja mani ar skaistu, bagātu sievieti, iedāvāja man namu, kalpus un vergus un piešķīra teicamu algu. Es padevos visam. Mīlēju sievu no sirds, viņa mani arī mīlēja, un mēs dzīvojām priekos un laimē.

Kādu dienu dzirdēju blakus namā mana kaimiņa izmisīgās gaudas. Kad apvaicājos pēc viņa bēdu iemesla, tad dabūju zināt, ka viņam nomirusi sieva. Mēģināju viņu mierināt un teicu:

—   Lai Allahs tevi uztur un apžēlojas par mirušo!

—    Ak, -— viņš vaimanāja, — kāds labums no tavām laipnajām vēlmēm? Es dzīvošu tikai vienu stundu.

—    Kā tad tā? — es prasīju.

—   Tad zini, — viņš atbildēja, — ka šai zemē ir paraša vīru likt zārkā kopā ar mirušo sievu un otrādi — dzīvu sievu apbedīt kopā ar mirušo vīru, lai laulātie arī nāvē paliek vienoti.

Kamēr mēs vēl tā runājām, nāca pilsētas iemītnieki no viņa atvadīties. Tad viņu un zārku pavadīja uz tālīno salas galu, kur atradās tvertne. Pacēla smago akmeni no ieejas, nolaida vispirms zārku un tai pašā virvē vīru, kuram iedeva līdzi krūzi ūdens un septiņus maizes klaipiņus. Virvi atkal uzvilka augšā un tvertnei priekšā aizvēla akmeni.

Es steidzos pie ķēniņa un teicu:

—    Kungs, kā tu vari pieļaut, ka aprok dzīvus cilvēkus?

—     Tāds mums paradums, — viņš atbildēja, — ka sieva vīram un vīrs sievai seko kapā. Pie tā turējušies mūsu tēvi un tēvu tēvi, un visi ķēniņi.

—     Tas ir slikts paradums, — es sacīju. — Vai to piemēro arī svešiniekiem?

—    Protams, tie nav nekāds izņēmums, — viņš atbildēja.

Kopš šās dienas mani mocīja domas, ka sieva var nomirt

pirmā un es tikšu aprakts dzīvs kopā ar viņu. Jutos pēkšņi kā cietumā, un uzturēšanās pilsētā kļuva man par mokām. Kad es jau sāku mierināt sevi, ka nomiršu pirms sievas vai atgriezīšos dzimtenē, sieva saslima, gulēja kādu laiku gultā un beidzot nomira. Nu es biju cilpā.

Daudzi mani apmeklēja, lai mierinātu mani un sievas tuviniekus, un pat ķēniņš ieradās, lai izteiktu līdzjūtību. Mirušo ieguldīja zārkā, uzlika uz katafalka un aizveda uz turieni, kur bija apglabāta kaimiņa sieva. Atvēla akmeni no tvertnes un nolaida līķi lejā. Tad mani mierināja un reizē atvadījās no manis.

—    Jūs nedrīkstat aprakt svešinieku dzīvu! — es iekliedzos. — Es nezināju jūsu paradumus, citādi nebūtu precējis nevienu jūsu sievieti!

Taču viņiem nebija līdzcietības pret mani. Mani pieveica, nolaida lejā tvertnē un pieprasīja, lai es atraisot virvi. Kad es vilcinājos, to nometa lejā un aiztaisīja caurumu atkal ar akmeni.

Apakšā valdīja šausmīga smaka, ko izdvesa visi miroņi. Mani pārņēma melns izmisums. Es strīdējos ar Allahu un sava paša mantkāri, kura bija dzinusi mani projām no Bagdādes, lai savāktu vēl lielākas bagātības. Es kvēli ilgojos pēc nāves, bet reizē domāju par to, kā taupīgi rīkoties ar krūzi ūdens un septiņiem klaipiņiem maizes, ko man bija iedevuši līdzi. Varbūt ir vēl kāds glābiņš, tā es domāju. Apstaigāju un pārmeklēju vietu, kurā atrados, un nācu pie slēdziena, ka tā ir. milzu ala, kurā guļ daudzu cilvēku kauli.

Pēkšņi pa tvertnes ieeju iespīdēja gaisma, un es ieraudzīju, ka lejā nolaiž mirušu vīru un vēl dzīvu sievu, kurai, kā parasts, bija iedevuši līdzi krūzi ūdens un septiņus klaipiņus maizes. Es noslēpos un, līdzko tvertne bija aizdarīta, nositu sievu ar kaulu un pievācu viņas ūdeni un maizi, tāpat arī visas rotas un dārgakmeņus, kas viņai bija klāt, jo šai zemē bija paraša mirušos un viņu lauleņus apbedīt kopā ar skaistākajām un dārgākajām rotām. Tā es atkal varēju kādu laiciņu vilkt dzīvību. Ilgāku laiku es pārtiku no tā, ka nositu dzīvi apraktos un pievācu viņu trūcīgo pārtiku.

Kādu dienu izdzirdēju čaboņu un pamanīju garām aizskrienam peli. Sekoju tai, kamēr atklāju gaismu, kas spīdēja tālumā kā zvaigzne. Gāju tai virzienā un uzdūros uz spraugu alas sienā, pa kuru varēju saskatīt jūras krastu. Ar pūlēm izspiedos caur spraugu un nonācu piekrastē, kas bija ar stāvu kalnu šķirta no pilsētas tā, ka no turienes mani neviens nevarēja sasniegt.

Pateicies Allaham par glābšanu, es devos atpakaļ alā, kur vispirms pievācu savu pārtiku un pēc tam visus dimantus, pērles, rubīnus, zelta rokassprādzes un dārgos audumus, kuros bija apģērbti miroņi. Iznesu visu krastmalā un sasēju dārgumus ķīpās. Pēc dažām dienām pamanīju kuģi un sāku māt tam ar

drēbes gabalu. Mani ievēroja uz kuģa un sūtīja laivu, lai mani pievāc. Uz klāja man jautāja pēc mana vārda un kā esmu nokļuvis šai neapdzīvotajā apkaimē. Noklusēju savus īstos piedzīvojumus un pastāstīju, ka esmu ar dažām rotām un dārgām drēbēm paglābies uz salas, kuģim ejot bojā, jo nezināju, vai uz kuģa nav šīs pilsētas iemītnieki.

Kapteinim piedāvāju da|u no dārglietām, bet viņš atteica, ka nevarot neko pieņemt, jo zvērējis Aliaham katru strandējušo par velti uzņemt un apgādāt. Vispār viņš priecājoties, ka esmu atbrīvojies no visām briesmām. Un viņš gādāja par mani labi jo labi, kamēr sasniedzām Basru, no kuras pēc dažām dienām devos uz Bagdādi. Es izdalīju mantas radiem un draugiem, apdāvināju atraitnes un bāriņus un dzīvoju atkal kādu laiku priekos un laimē.

— Tādi bija mana ceturtā ceļojuma piedzīvojumi, — Sindbads pabeidza savu stāstu. Nastu nesējam viņš teica: — Nāc rīt atkal, ja gribi dzirdēt, ko pieredzēju piektajā ceļojumā, kas bija vēl dīvaināks nekā iepriekšējie.

Tad viņš lika tam atkal izmaksāt simt dināru, un nākamajā vakarā, kad Nastu nesējs bija ieradies un galds novākts, Sindbads Jūras braucējs stāstīja tālāk par savām dēkām.

Piektais ceļojums

Jaukajā dzīvē es atkal aizmirsu pēdējā ceļojuma ciešanas, un man atkal uznāca patika iepazīties ar svešiem cilvēkiem un zemēm. Tātad es sapirku dārgas preces un liku tās nogādāt

Basrā, kur bija noenkurots liels kuģis. Nopirku šo kuģi, pieņēmu kapteini un matrožus un devos ar vergu, dažiem kalpotājiem un citiem tirgoņiem uz klāju. Ar Allaha gādību mēs braucām no pilsētas uz pilsētu un no zemes uz zemi, kamēr liktenis atdzina mūs pie pamestas salas, kur mēs atradām Roha putna olu. No tālienes tā atgādināja milzīgu baltu jumolu. Mazulis jau grasījās līst ārā un izbāza raženo knābi no čaulas.

Tirgoņi, kuri brauca man līdzi, bruka olai ar akmeņiem virsū, pārsita to pušu un izvilka Roha mazuli ārā, jo gribēja to nosist un apēst. Es biju krastmalā iemidzis kuģa tuvumā un nebiju varējis novērot, ko viņi dara. Kad pamodos un ieraudzīju, ko viņi iesākuši, uzsaucu, lai liek olu mierā, jo citādi Rohs var sadragāt mūsu kuģi. Taču, lai kā es kliedzu, viņi neklausījās manī, bet cepa putnēnu uz ugunskura.

Pēkšņi debesis satumsa, lai gan saule stāvēja zenītā, un, kad mēs pavērāmies augšup, tad ieraudzījām, ka gaismu neaizsedz mākoņi, bet Roha spārni, kurš augsti gaisā met lokus pār saplēsto olu.

Kapteinis sauca mums no klāja, lai steidzamies, cik ātri varam, uz kuģi, citādi Rohs mūs nogalinās. Mēs steigšus klausījām viņa padomam, un viņš pacēla enkuru. Tikmēr Roham bija piepiebiedrojusies mātīte. Abi sacēla šausmīgu brēku un taisījās vajāt mūsu kuģi. Kapteinis gan lika tūliņ uzvilkt buras, bet milzu putni drīz vien bija Virs mums. Ar šausmām mēs ieraudzījām, ka ikvienam bija nagos milzīgi liels klints gabals. Rohs palaida savu gabalu va]ā, un mūsu stūrmanim tik tikko izdevās kuģi pēkšņi pagriezt tā, ka akmens iekrita ūdenī un saviļņoja jūru. Par mata tiesu mēs paglābāmies no apsviešanas — tik augsti sitās viļņi. Tikko bijām brīvi no šīs nelaimes, kad mātīte palaida vaļā savu klints gabalu. Tas ķēra mūsu kuģi vidū, un kuģis pārlūza. Komanda un visi braucēji noslīka. Arī mani ierāva dzīlē, bet es tomēr pratu pieķerties pie dēja un klīdu trīs dienas un trīs naktis pa klaju jūru, kamēr kāda straume piedzina mani pie vientuļas salas krasta.

Es biju nokausēts līdz nāvei un pusbadā un atkal nikni pārmetu sev, ka biju pametis ērto dzīvi Bagdādē. Taču drīz vien mani uzveica miegs, un, kad es stiprināts pamodos, tad devos pārstaigāt salu. Atradu kokus, kuri nes augļus, avotus, arī putnus lielā skaitā. Es atkal devos pie miera, bet nevarēju ilgi acis aizvērt. Raizējos, ka neesmu atradis neviena cilvēka pēdas. Tomēr nākamajā rītā, kad atkal klīdu pa salu, es pamanīju viru, kurš sēdēja pie ūdensrata. Viņš bija kails, tikai apsējies palmu šķiedru priekšautu. Varbūt viņš ir tāpat strandējis kā es, man ienāca prātā, un es tuvojos viņam ar sveicienu, uz kuru viņš. atbildēja ar aicinošu mājienu. Uz manu jautājumu, kas viņš ir un no kurienes ieradies, viņš atbildes vietā parādīja ar zīmēm, lai ņemu viņu uz muguras un aiznesu pie avota, kura strauts dzina ūdensratu.

Tā kā es ticēju, ka viņam vajag manas palīdzības, tad paklausīju viņa lūgumam un aiznesu viņu pie avota. Taču, kad gribēju nolaist viņu zemē, man neizdevās dabūt viņu nost no pleciem. Viņš bija cieši aplicis ap manu kaklu kājas, kuru āda bija raupja kā bizonim. Nu es sapratu, ka esmu iek|uvis no jauna nelaimē. Izmisumā pakritu gar zemi kā beigts. Kad es atkal atžilbu, jutu joprojām ap kaklu vīra kājas, kuru raupjā āda bija to nežēlīgi noberzusi. Gribēju ar rāvienu atbrīvoties un bēgt, bet viņš nebija nokratāms. Viņš spēra man ar papēžiem sānos tā, ka domāju, man ribas lūzīs, un pavēlēja nest viņu tālāk zem kokiem. Tā es viņu stiepu krustām šķērsām pa salu, un, līdzko apstājos, viņš sita man. Dienu un nakti viņš sēdēja man uz pleciem, ēda koku augļus un noķēzīja mani. Pat kad likāmies gulēt, kāju knaibles neatlaidās, un, kad es viņam neklausīju uz vārda, viņš mieloja mani ar sitieniem, kas bija sāpīgāki par pātagas cirtieniem. ''

Drīz vien es biju tiktāl nonācis, ka ilgojos pēc nāves. Vienā laidā pārmetu sev vieglprātību, kura bija mani novedusi šai stāvoklī, un zvērēju nekad netuvoties cilvēkam, kurš lūdz man palīdzību.

Kādu dienu atradu ceļā dažus izkaltušus ķirbjus. Iztīrīju tos, iespiedu tur vīnogu sulu, aiztaisīju caurumu ciet un noliku ķirbjus saulē, lai sula sāktu rūgt un kļūtu par vīnu. Drīz vien tā patiešām pārvērtās vīnā, un es katru dienu iedzēru dažus malkus. Dzēriens deva man spēku un lika šad tad aizmirst nelaimi. Kad vienreiz es biju iedzēris pāri pār mēru, kļuvu tik mundrs, ka sāku dziedāt un lēkāt, un plaukšķināju rokas. Vīrs uz maniem pleciem bija par to ļoti pārsteigts un lika man saprast, ka viņš ari gribētu nogaršot dzērienu, kas mani padarījis tik jautru. Pasniedzu vipam vienu ķirbi, un viņš iztukšoja to līdz pēdējai lāsei. Drīz vien arī viņš kļuva jautrs un sāka lēkāt uz maniem pleciem. Viņa locekļi trīcēja, un kāju spiediens uz mana kakla kļuva vaļīgāks. Beidzot viņš zaudēja saprātu, un es varēju no viņa atbrīvoties. Uzmeklēju akmeni un, iekams viņš atkal atžilba, sadauzīju viņam galvaskausu. Lai Allahs liek viņam mūžīgi sautēties visdziļākajā elles pagarē!

Nu es devos atkal uz to vietu salā, kur mani izmeta krastā, un gaidīju uz kādu garāmbraucošu kuģi. Pēc dažām dienām viens patiešām tuvojās un pēc manām zīmēm izmeta enkuru. Komanda salasījās ap mani, un es izstāstīju, kas ar mani noticis. Kad biju beidzis stāstu, kapteinis sacīja:

—    Tev bijusi liela laime. Vīrs, ko tu nositi, bija jūras šeihs, un no viņa neviens nav dzīvs ticis vaļā. Līdz šim viņš visus savus gūstekņus nojājis līdz nāvei un aprijis tos, kad tie zem viņa sabrukuši.

Man vēlēja laimes, ka esmu izglābies, uzņēma uz klāja, paēdināja un iedeva drēbes. Kuģis pacēla enkuru, burāja atkal jūrā un pēc dažām dienām piestāja pie krasta, kurā atradās liela pilsēta. Te es lūdzu, lai mani izsēdina krastā. Ejot cauri pilsētai, kuru ieslēdza lieli mūri un dzelzs vārti, es ar šausmām dabūju zināt, ka iedzīvotāji ik nakti bēg laivās uz jūras aiz bailēm no pērtiķiem, kuri apsēž pilsētu, tumsai iestājoties. Atcerējos bīstamās dēkas, kuras reiz piedzīvoju ar pērtiķiem, un.nožēloju, ka biju atstājis kuģi. Taču mana nožēla man nepalīdzēja.

Uz ielas mani uzrunāja kāds vīrs un teica:

—    Liekas — tu būtu šeit svešinieks.

—     Tā ir, — es atbildēju, — es ierados ar kuģi, kurš tikām ir aizburājis. Nu esmu pilnīgi atstāts savā ziņā, jo nepazīstu ne pilsētu, ne tās iedzīvotājus.

—    Nebaidies, — svešais teica. — Nāc šonakt man līdzi manā laivā. Jo, kad tu paliksi starp šiem mūriem, tev draud nāve.

Sekoju viņam, un viņš aizairēja kādu jūdzi tālu jūrā. No rīta abi atgriezāmies pilsētā. Ielas naktī, kad pērtiķi ieradās, bija kā izmirušas, turpretim dienu visi stājās pie sava darba. Mans namatēvs apvaicājās, vai es protot kādu amatu. Es atbildēju:

—   Biju bagāts tirgotājs un tirgojos, bet pazaudēju visu, kuģim bojā ejot.

Es izstāstīju viņam savu dzīves gājumu, ko viņš lielā izbrīna noklausījās. Tad viņš teica:

—    Ņem šo maku un seko man. — Viņš pieveda mani pie kāda ļaužu bariņa un sacīja tiem: — Sis vīrs ir šeit svešinieks. Kuģa bojā eja izmetusi viņu mūsu pilsētā, un viņš neprot nekādu amatu. Ņemiet viņu savā pulkā un iemāciet savu nodarbošanos. Varbūt viņš spēj ar to nopelnīt tik daudz naudas, cik vajag atpakaļ braucienam.

Vīri apsveica mani, un mans namatēvs ieteica man visur rīkoties pēc viņu parauga un pameta mani, apgādājis mani ar šo to pārtikai. Tā es piebiedrojos ļaudīm, kuri devās uz kādu staltu kokosa palmu birzi. Koki bija tik gludi, ka neviens cilvēks nevarēja tanīs uzrāpties. Tur bija apmetušies daudzi pērtiķi,

kuriem, mūs ieraugot, uznāca bailes, un tie veikli kāpa pa koku vainagiem uz augšu. Vīri ņēma akmeņus un svieda pērtiķiem, kuri aizsargādamies rāva kokosriekstus un svieda mums. Tā bija vienīgā iespēja, kā tikt pie šiem kārotajiem augļiem.

Brīdi noskatījos, iekams piedalījos pārējo darbā, un līdz vakaram biju savācis krietnu skaitu kokosriekstu, kurus novietoju pie sava namatēva. Viņš uzmundrināja mani un sacīja:

— Ej katru dienu šiem vīriem līdzi. Varbūt tā tu tiksi pie zināmas labklājības.

Es pateicos viņam par padomu un vācu joprojām šādā veidā kokosriekstus. Ieņemto naudu glabāju ādas jostā, kuru pastāvīgi nēsāju ap viduci. Kādu dienu pie pilsētas piestājās kuģis. Kad minēju savam namatēvam, ka gribētu pilsētu atstāt, viņš aizgāja pie kapteiņa un noīrēja man vietu uz kuģa. Pēc tam viņš apgādāja mani ar pārtiku un sirsnīgi atvadījās no manis. Es savukārt devos uz kuģi ar daudziem kokosriekstiem, un mēs braukājām no salas uz salu un tirgojāmies.

Arī šai ce|ojumā es redzēju daudz ko brīnumainu, piemēram, piparu koku, kura lielo lapu apēnotās un no lietus pasargātās saknes karājās pušķos. Mēs nonācām arī salās, kurās aug alojes koks, kura saknes iesniedzas jūrā. Kādā salā, kuras iemītnieki pārtiek no pēr|u zvejas, es iedevu dažiem nirējiem kokosriekstus, un viņi uznesa man ar Allaha palīdzību visskaistākās pērles no jūras dzīlēm.

Drīz vien mēs sasniedzām Basru, no kuras es jau pēc dažām dienām devos uz Bagdādi. Te es sastapos ar radiem un draugiem, kuri mani bija jau uzskatījuši par mirušu, un dzīvoju no jauna krāšņi un līksmi.

— Tās bija mana piektā ceļojuma dēkas, — tā Sindbads pabeidza savu stāstu un lika izmaksāt Nastu nesējam atkal simt dināru un ielūdza viņu uz nākamo rītu, kad viņš stāstīšot par sesto ceļojumu. Nastu nesējs ieradās noteiktajā laikā, un pēc mielasta Sindbads Jūras braucējs sāka stāstu.

Sestais ceļojums

Kad ilgāku laiku biju pavadījis vislielākajā laimē un stipri pavairojis savu mantu, Bagdādē ieradās tirgotāji, kuri stāstīja par saviem jūras braucieniem un iegūto lielo peļņu. Mani atkal sagrāba ilgas pēc svešām zemēm, es sapirkos dārgas preces, devos uz. Basru un atradu kuģi, uz kura bija jau salasījušies daudzi tirgoņi. Piebiedrojos tiem, un mēs braucām no salas uz salu un no pilsētas uz pilsētu un dzīvojām vienos priekos, kamēr kādu dienu kapteinis sāka trakot kā ārprātīgs. Viņš kliedza uz matrožiem, sita sev pa seju ar dūrēm kā sieva, kura sēro pēc vīra, norāva turbānu no galvas un brēca:

—   Vai man, mans nams kļūs par postažu! Mani bērni būs bāreņi!

Mēs prasījām, kāpēc viņš tā izturas, un viņš atbildēja:

—   Mēs nevaram aizbēgt no tā kalna apvārsnī. Neviens kuģis, kas nonācis tā tuvumā, nav izglābies. Lūdziet Allahul Varbūt starp jums ir kāds nevainīgs cilvēks, kura lūgšanas tiks uzklausītas.

Mēs klausījām viņa padomam, kamēr viņš uzkāpa masta grozā. Kad viņš redzēja, ka nekas nepalīdz kursu mainīt, viņš nokāpa lejā un bez samaņas pakrita uz dēļiem.

Vēji dzina kuģi uz magnēta kalna pusi. Kuģis apgriezās riņķī, vairākkārt atsitās pret klintīm un nogrima. Vairums ceļotāju noslīka. Tikai dažiem izdevās, tāpat kā man, pieķerties pie akmeņiem un uztikt augšā.

Kad bijām uzkāpuši kalna galā, tad ieraudzījām ar retiem kokiem apaugušu līdzenumu, kur mētājās cilvēku kauli un gal.vaskausi, arī preces un kuģu daļas, kas te bija uzsviestas, atsi-

toties pret kalnu. Turklāt mēs atradām daudz pērļu un dārgakmeņu. . . …… …

Mēs klejojām pa salu un kļuvām aizvien vārgāki, jo te nebija nekā ēdama, pat augu bija pārāk maz. Līdzko viens no mums nomira, mēs apmazgājām to un apglabājām. Mūsu skaits kļuva aizvien mazāks, kamēr palika tikai trīs vīrieši, no kuriem divi drīz izlaida garu. Vēlējos, kaut būtu nomiris pirms tiem, jo nu nebija vairs neviena, kas mani apmazgātu un guldītu zemē, kad man pienāks nāve. Izmisis es raku dzi|u bedri, kurā gribēju apmesties, kad jutīšu tuvojamies nāves stundu, un, kamēr raku, rūgti pārmetu sev, ka atkal esmu vieglprātīgi licis dzīvību uz spēles, kad bez kādas vajadzības uzņēmos šo ce|ojumu. Tomēr es neļāvu drosmei pazust un domāju par izglābšanos.

Klejojot es atklāju kādu strautu, kurš pazuda pazemē, šim strautam, tā es sev sacīju, kaut kur atkal jāparādās dienas gaismā. Un es nolēmu sasist plostu un uzticēties straumei. Ja es arī ietu bojā, mēģinādams glābties, tas tomēr būtu labāk nekā bezdarbīgi gaidīt nāvi.

No bojā gājušo kuģu drupām un virvēm, kuras kaudzēm gulēja visapkārt, es uztaisīju braucamo rīku, kas atgādināja zvejnieku laivu un bija gandrīz vai strauta platumā. Kad tā bija gatava, savācu pērles un dārgakmeņus, cik laiva spēja panest, un pielādēju to ar dzelteno dzintaru un reti sastopamo alojes koksni, jo šie koki te auga savā vaļā. Tad sāku savu braucienu nezināmajā. Straume ierāva mani tumšā alā, un es slīdēju vairākas dienas pa ūdeni uz priekšu, neredzēdams pat ne vārgāko gaismas stariņu. Dažbrīd velve bija tik zema, ķa es sāpīgi atsitu galvu pret akmeņiem, un dažkārt ūdens tece kļuva tik šaura, ka vajadzēja ievilkt airus. Bailes no nāves pastāvīgi pieauga un lika man aizmirst badu un slāpes; nomods mainījās ar miegu tā, ka es to nemaz pilnīgi neapzinājos. Beidzot aiz noguruma iekritu nemaņā. Kad atkal atvēru acis, tad ieraudzīju, ka esmu kādas upes krastā. Mana^ laiva bija piesieta, un uz lauka pa labi no manis mudžēt mudžēja sarkanādaini un melnādaini cilvēki, kuri. mani uzrunāja, bet es neko nesapratu.

Kāds vīrs, kurš manīja, ka es viņu valodu nesaprotu, uzrunāja mani arābiski un sacīja:

— Salem aleikum!

Es atbildēju:

-     Lai ir arī ar tevi Allaha miers un svētībai Kur es esmu?

-     Lauku, ko tu šeit redzi, — viņš teica, — mēs apkopjam. Kad šorīt ieradāmies to apūdeņot no upes, pamanījām laivu, kurā tu gulēji. Piesējām to pie krasta un gaidījām, kad tu pamodīsies. Pastāsti nu mums, kas tu esi un no kurienes nāc!

Es gan lūdzu, vai viņi nevarētu vispirms dot man ko ēst un dzert. Tad es viņu ziņkāri apmierināšu.

Kad es biju atspirdzinājies, izstāstīju viņiem visu, kas bija noticis. Līdzko biju beidzis, viņi aprunājās savā starpā un nolēma:

—     Mums jādod mūsu ķēniņam ziņa par šo svešinieku, un tas jāaizved pie viņa.

—     Esmu gatavs jums sekot, — es teicu.

Viņi vilka mani pa straumi laivā, kurā atradās pērles, dārgakmeņi, dzintars un vērtīgā alojes koksne, kamēr sasniedzām valdnieka mitekli.

Ķēniņš laipni uzņēma mani, lika apsēsties blakus un apvaicājās par maniem apstākļiem. Pastāstīju, kā aizmidzis biju nokļuvis viņa zemē, un kāds apakšnieks tulkoja manu runu. Viņš aiz brīnumiem tikko varēja aptvert visu, ko bija noklausījies. Viņš parādīja man lielu godu, un es pasniedzu viņam vairākus dārgakmeņus un pērles. Viņš ierādīja man arī istabu pilī. Man vajadzēja viņam bieži stāstīt par Bagdādi un tās kalifu Harunu Arrašīdu, kuru viņš ļoti cienīja, un šā valdnieka vārda atspulgs krita ari uz mani.

Kādu dienu ieradās tirgoņi, kuri bija ceļā uz Basru. Tā kā es gribēju viņiem piebiedroties, tad gāju pie ķēniņa un lūdzu at|auju doties ceļā. Viņš apbēra mani ar dāvanām, ieteica mani kuģa komandai, un drīz vien mēs burājām no salas uz salu, no pilsētas uz pilsētu, kamēr sasniedzām Basru. Te es paliku tikai dažas dienas un posos ceļam uz Bagdādi. Atkal mana ģimene un draugi bija uzskatījuši mani par mirušu. Jo lielāks tāpēc bija prieks par manu ierašanos. Es atkal dalīju dāvanas un devu arī nabagiem no savas pārpilnības. Kalifs, kurš bija dzirdējis par manu atgriešanos, lika saukt mani pie sevis, jo gribēja dzirdēt manu stāstu. Pastāstīju viņam, kas ar mani bija noticis, un viņš klausījās pārsteiguma pilns. Beidzot viņš pavēlēja saviem sekretāriem stāstu pierakstīt vārdu pa vārdam un uzglabāt mantu kambarī visu pamācībai.

Nu es atkal dzīvoju Bagdādē, nodevies visām dzīves baudām, un atmiņas par grūtībām, kuras pārcietu, izbālēja aizvien vairāk.

— Tā beidzas stāsts par manu sesto ceļojumu, — Sindbads Jūras braucējs sacīja Nastu nesējam. — Ja gribi dzirdēt, kas man gadījies septītajā ceļojumā, tad ierodies rīt atkal.

Vēlreiz viņš lika izmaksāt Nastu nesējam simt dināru, un tas ieradās atkal nākamajā dienā, lai pēc bagātīga mielasta noklausītos, kas Sindbadam Jūras braucējam stāstāms par pēdējo ceļojumu.

Septītais ceļojums

Drīz vien man uznāca prieks vēlreiz doties ceļojumā. Tātad es sapirku vērtīgas preces un devos uz Basru, kur ostā atradu kuģi, ar ko gribēja braukt daudzi bagāti tirgoņi. Piebiedrojos viņiem. Kad bijām burājuši vairākas jūdzes, sacēlās stipra vētra, kura spieda mūs apklāt visas preču ķīpas ar segām, lai pasargātu tās no ūdens. Mūsu kapteinis bija drosmīgs vīrs. Viņš novēlēja savu dvēseli Allaham un uzkāpa masta grozā. Taču, kad viņš atkal stāvēja uz klāja dēļiem, tad izmisis izsaucās:

—     Lūdziet Allahu, lai glābj jūs, un atvadieties cits no cita!

Kad jautājām, kas noticis, viņš atbildēja:

—    Mēs esam nogājuši no kursa, un vējš drīz vien aizdzīs mūs uz otru pasaules galu. . ; S

Pēc tam viņš atvēra kādu lādi, izņēma no tās maku, kurā glabāja zemi, iebēra dažas drumslas tasē un sajauca ar jūras ūdeni. viņš paostīja šo biezputru, pagaršoja to un beidzot atnesa grāmatu, kurā ilgi lasīja.

— Zināt, kas rakstīts šai grāmatā, — viņš tad teica. — Kas nonāk šai jūrā, tas neglābjami iet bojā. Tā ir ķēniņu jūra, jo tanī jāatrodas pravieša Zālamana — Dāvida dēla zārkam, un neviens kuģis nedrīkst nesodīts braukt tai pāri.

Mūsu izbrīns par kapteiņa vārdiem pazuda drausmīgā krakšķī, kas lika kuģim notrīcēt līdz pamatiem. Mēs atvadījāmies cits no cita un skaitījām nāves lūgsnas. Tad piepeldēja trīs milzīgas zivis un meta ap mums lokus; lielākā, kura slējās kā kalns, atplēta rīkli — tik platu kā pilsētas vārti, lai aprītu kuģi ar visu, kas tanī atrādās. Tai pašā mirklī vētra pacēla mūsu kuģi uz augšu un meta to pret vienas zivs galvu tā, ka tas sabirza. Mēs visi būtu noslīkuši, ja dažiem nebūtu izdevies pieķerties pie koka gabala, ko vējš un vi|ņi dzina uz kādu salu. Līdz nāvei nokausēti — mēs palikām krastā guļam kā bada, slāpju, aukstuma un noguruma nomākti bezspēcīgi cālēni.

Es smagi pārmetu sev, ka no visām briesmām, kādās līdz šim biju nokļuvis, neko neesmu mācījies un vēlreiz licis uz spēles savu patīkamo dzīvi Bagdādē. Ar salauztu sirdi staigāju pa krastu šurpu turpu.

Mani ceļabiedri nomira nākamajā dienā cits pēc cita. Es nožēlojamā kārtā pārtiku no zemes augļiem un dzēsu slāpes avotos. Bieži vien es ilgojos pēc nāves. Taču kādu dienu manī atkal pamodās dzīves spēks un ienāca prātā, ka reiz jau esmu izglābies ar paštaisītu laivu. Tāpēc vācu kopā kuģu drupas, saplēsu drēbes un viju virves, ar kurām sēju kopā atsevišķus koka gabalus. Pēc tam ielaidu braucamo rīku ūdenī un paļāvos uz jūru.

Trīs dienas un trīs naktis es airēju ar izmisīgu spēku. Ceturtajā dienā pamanīju augstu kalnu, kura pakājē ietecēja kāda jūras strāva. Mēģināju turēt savu laivu tālāk no šīs strāvas plūsmas un domāju, cik pārdroši bijis pamest salu, kurā tomēr varēju pārtikt no augļiem.

Taču tagad katra nožēla bija veltīga. Upe rāva mani ar varenu spēku un ieskaloja zem kalna. Te tās gultne tapa tik šaura, ka mani bieži meta pret klinšainajām sienām. Pēc ilga brauciena es-atkal ieraudzīju dienas gaismu. Grandot, ar neuzveicamu varu straume izplūda platā ielejā tā, ka es baidījos apgāzties. Ar rokām un kājām turējos cieši pie laivas un aizmirsu badu, slāpes un miegu.

Trakā skrējienā nokļuvu pie biezi apdzīvotas pilsētas. Tā kā es nevarēju ar saviem spēkiem piedabūt laivu pie krasta, man svieda no sauszemes virves. Taču arī tās es nevarēju saturēt, tā ka beidzot man uzmeta lielu tīklu.

Pa pusei beigts aiz noguruma un bez drēbēm es izkāpu no laivas. Kāds vecs vīrs pienāca pie manis,'aplika man ap pleciem dārgu mēteli, aizveda mani uz savām mājām un lika kalpotājiem sagatavot man vannu. Tad viņš cēla man priekšā ēdienus, un es ēdu, kamēr biju paēdis. Trīs dienas es tikai gulēju un ēdu. Ceturtajā dienā ienāca vecais vīrs un.teica:

—    Esi sveicināts Allaha vārdā, kurš ar tevi ir svētījis manu namu.

—     Lai Allahs tev atmaksā, ko tu man esi darījis, — es atbildēju. .

—    Klausies, mans dēls, — namatēvs turpināja, — kamēr tu atpūties, mani kalpotāji ir glabājuši tavas laivas kravu. Mēs gribam iet uz tirgu un pārdot preces.

Es zināju, ka man nekā laivā nebija, un atbildēju:

—    Kā tu gribi, kungs.

Tirgū, kur mani apsveica visi tirgoņi un izteica prieku par manu brīnišķo izglābšanos, man kļuva skaidrs, ka sirmgalvis ar manām precēm ir domājis dēļus un plankas, no kā biju uztaisījis savu laivu. Šos kokus kāpināja cenā, un laipnie tirgoņi pārsolīja cits citu, kamēr sasniedza desmit tūkstošus dināru lielu summu.

—    Tā ir tavu preču tagadējā vērtība, — sirmgalvis sacīja, — Ja gribi tās atstāt šeit, tad vari sagaidīt vēl lielāku cenu.

—    Es vados pilnīgi no tevis, —| es viņam atbildēju.

—    Tad atstāj kokus man, — viņš teica, — un es tev vēl piemaksāšu simt dināru.

Līgums tika noslēgts un koki nogādāti mana namatēva novietnē. Sirmgalvis pasniedza man lādīti ar desmittūkstoš un simt dināriem un pamācīja, laī turu to aizslēgtu, jo, kamēr atrodos zem viņa jumta, man nauda nav vajadzīga.

Kad biju jau labu laiku nodzīvojis pie sirmgalvja, viņš man sacīja:

—     Es gribētu nākt ar kādu priekšlikumu.

—    Saki, — es atteicu.

—     Esmu vecs un bagāts, — viņš turpināja, — man nav neviena dēla, tikai viena meita ar glītu augumu un skaistu seju. Appreci viņu un paliec pie manis kā mans dēls, tad tev piederēs visa mana manta.

Viņa labestība mani apkaunoja, un es klusēju.

Pamanījis manu vilcināšanos, sirmgalvis sacīja:

—    Es negribu tev neko uzspiest. Tu vari precēt manu meitu vai neprecēt. Vai paliksi pie manis vai .atgriezīsies savā dzimtenē, tas ir tavā ziņā.

—    Es pakļaujos pilnīgi tavām vēlmēm, — es atbildēju. —Tu esi izturējies pret mani kā tēvs.

Tad viņš lika atsaukt kadi un lieciniekus, salaulāja mani ar savu meitu un sarīkoja lielus svētkus. Meita bija brīnum skaista un piemīlīga. Viņas rotu un tērpu vērtību neviens nespēja aprēķināt.

Kādu laiku es dzīvoju ar viņu vienā mierā. Viņas tēvs bija nodevis manā ziņā visus savus īpašumus; es jutos kā mājās un drīz vien piekopu plašu tirgošanos. Tikai viens bija man dīvains un neizskaidrojams: katrā jaunā mēnesī pieaugušiem vīriešiem gadījās spārni. Viņi pārvērtās par putniem un aizlidoja. Pilsētā palika tikai sievietes un bērni. Kad tas reiz atkal notika un cilvēki pārvērtās, es pieķēros kādam klāt un teicu:

—    Paņem mani līdzi!

—    Tas nav iespējams, — vīrs atteica un nometa mani zemē.

Manas pierunās spējas tomēr panāca, ka viņš pacēlās gaisā

kopā ar mani. Tā mēs lidojām kopā ar citiem pilsētniekiem, lidojām tik augstī, ka es baiļu pilns iesaucos:

—   Allah, palīdzi man!

Tafeu, līdzko šie vārdi bija tikuši pār manām lūpām, te lidotāji" saskrēja no visām pusēm kopā. Vīrs, kurš mani nesa, dusmās nosvieda mani no muguras, un es nokritu kāda augsta kalna galotnē. Man atkal šķita, ka esmu iekļuvis jaunā nelaime, kad nupat kā no vienas biju atbrīvojies.

Klejojot pa kalnu, sastapu divus jaunekļus, kuru sejas bija maigas kā mēness. Abiem bija zelta zižļi rokās.

—    Sakiet man Allaha dēļ, kas jūs esat, — es viņus lūdzu.

—              Mēs esam vientuļnieki un dzīvojam uz šā kalna, — viņi atbildēja, un viens pasniedza man savu zelta zizli. Tad viņi gāja tālāk savu ceļu.

Pēkšņi es ieraudzīju savā priekšā milzu čūsku, no kuras rīkles rēgojās ārā kāda vīra galva.

—    Kas mani izglābs no šā nezvēra rīkles, — vīrs sauca, — to Allabs pasargās no jebkuras nelaimes! t

Es iesitu čūskai ar zelta zizli, un tā izspļāva vīru ārā. Iesitu vēlreiz, un nezvērs aizbēga.

—    Tu izglābi man dzīvību, — vīrs sacīja, — tāpēc es gribu arī tev palīdzēt.

Es labprāt pieņēmu viņu par savu ceļabiedru un klejoju kopā ar viņu pa kalnu. Necik ilgi, te nāca pretī bars ļaužu, starp kuriem es pazinu to vīru, kas bija nesis mani uz muguras un nosviedis.

— Vai tas bija brālīgi — tā rīkoties ar mani? — es viņam uzsaucu.

—    Tu gandrīz iegrūdi mūs postā, — viņš atbildēja, — kad pieminēji Allaha vārdu.

Lūdzu viņam piedošanu un pierunāju viņu aiznest mani atpakaļ uz mājām. Pirms tam man vajadzēja apliecināt, ka neizrunāšu vairs Allaha vārdu. Atvadījos no vīra, kuru biju atbrīvojis no čūskas, un iedāvāju viņam zelta zizli. Drīz vien biju atkal pilsētā pie savas sievas.

Tā kā viņa neko nezināja par manu dēku, tad izstāstīju, kas bija ar mani noticis. Viņa apsveica mani ar izglābšanos un ieteica nekad vairs neielaisties ar šiem vīriem; tie lielākoties esot gari, kuri negodājot Allahu. Tad viņa turpināja:

—    Mans tēvs ir nomiris, kamēr tu biji projām. Nu mums nav vairs neviena tuvinieka šai pilsētā. Pārdosim mūsu mantu un pārcelsimies uz tavu dzimteni.

Es pievienojos viņas ieteikumam, un, kad kādu dienu dzirdēju par svešinieku baru, kuri nodomājuši atstāt pilsētu ar kuģi, mēs piebiedrojāmies tiem ar visu mūsu kustamo mantību. Mēs braucām no salas uz salu, no jūras uz jūru, kamēr beidzot piestājām Basrā. No turienes mēs devāmies pa ātrāko ceļu uz Bagdādi, miera pilsētu.

— Lai slavēts Allahs, — Sindbads Jūras braucējs noslēdza savu dēku atstāstu, — kas manj atkal savedis kopā ar maniem draugiem, kuriem es tagad pieskaitu ari tevi, Sindbad.

PASAKA PAR ALI BABU UN ČETRDESMIT LAUPĪTĀJIEM

Kādā Persijas pilsētā robežas tuvumā dzīvoja divi brāļi — Kasims un Ali Baba. Tēvs bija atstājis viņiem nelielu mantību, ko abi godīgi sadalīja. Tā, kā varēja domāt, abi bija vienādā stāvoklī. Taču gadījās citādi.

Kasims apprecēja sievu, kura drīz pēc kāzām mantoja labi apgādātu veikalu, bez tam vēl bagātīgi piepildītu preču rioliktavu un daudzus zemes īpašumus, tā ka viņš vienā rāvienā kļuva par .vienu no pilsētas turīgākajiem vīriem. Ali Baba apprecēja tikpat trūcīgu sievu, kāds bija pats, dzīvoja skopi, un viņa vienīgā nodarbošanās bija — tuvīnā mežā cirst malku, ko viņš uzkrāva saviem trim ēzeļiem — vienīgajam īpašumam — un veda uz pilsētu pārdot.

Kādu dienu viņš atkal bija sacirtis malku un apkrāvis ēzeļus. Tad viņš ieraudzīja austrumos lielu putekļu mākoni, kas aši tuvojās. Viņš drīz vien noprata, ka putekļus saceļ pulks jātnieku. Kaut arī šai apkārtnē ar laupītājiem darīšanu nebija un neviens par tiem nerunāja, Ali Baba tomēr baidījās, ka tie varētu būt laupītāji, un nolēma glābt dzīvību, kaut arī uz ēzeļu rēķina. Viņš uzkāpa kokā ar zemu nokārtiem zariem, no kurienes varēja neredzēts novērot visu, kas notiek apakšā. Koks auga augstas, vientuļas klints pakājē; klints bija tik stāva, ka tanī neviens nevarēja uzkāpt.

Kad jātnieki — stalti un labi apbruņoti vīri — sasniedza klinti, viņi nokāpa no zirgiem. Ali Baba saskaitīja tos no savas paslēptuves: bija četrdesmit vīru, viņu sejas un apģērbs neradīja nekādas šaubas par viņu nodarbošanos. Vīri patiešām* bija laupītāji. Tomēr viņi darīja savus ļaunos darbus nevis šai zemes apvidū, bet tālu projām. Te viņiem bija tikai sapulcēšanās vieta.

Tikmēr laupītāji noņēma zirgiem iemauktus, pameta tiem miežus priekšā, kurus bija maisos veduši līdzi, un noraisīja seglu somas. Viņi nesa tās tik smagi uz muguras, ka Ali Babam tās likās esam pilnas ar zeltu un sudrabu.

Staltākais laupītājs, kuru Ali Baba noturēja par viņu vadoni, tuvojās klintij ar somu uz muguras, izlauzās cauri krūmājiem un teica: — Sezam, atveries! — Viņš runāja tik skaļi, ka Ali Baba saprata visus vārdus. Līdzko viņš bija to izteicis, klintī atdarījās durvis, pa kurām visi vīri iegāja iekšā. Pēdējais klintī nozuda vadonis, un durvis aizvērās aiz viņa.

Laupītāji ilgi palika alā, kamēr Ali Baba sēdēja kokā, jo nedrīkstēja kāpt lejā. Varbūt, tā viņš domāja, laupītāji nāk ārā taisni tad, kad viņš kāpj zemē no koka. Vienu mirkli viņš rotaļājās ar domu — nozagt vienu zirgu un jāt uz pilsētu. Taču šāds pasākums likās riskants, un viņš nolēma nogaidīt kokā.

Beidzot durvis klintī atdarījās otrreiz, un četrdesmit laupītāji iznāca cits aiz cita ārā un vadonis pirmais. Viņš nostājās pie durvīm un Jāva visiem paiet garām. Tad Ali Baba dzirdēja viņu sakām: — Sezam, aizveries! — Un klints atkal aizdarījās. Viņš devās pie zirgiem, piesēja seglu somas un kāpa tiem mugurā. Tad vadonis deva zīmi doties cejā, pats jāja priekšgalā, un bilda devās pa to pašu ceļu projām, pa kuru bija ieradusies.

Ali Baba tomēr palika kādu bridi savā paslēptuvē. Varbūt laupītāji ir ko aizmirsuši, tā viņš domāja, viņi atgriezīsies un ieraudzīs mani. Viņš pavadīja tos ar skatieniem, kamēr vairs neko nevarēja redzēt, un tikai ļad kāpa no koka zemē. Tā kā viņam vārdi, ar kuriem laupītājs atdarīja un aizdarīja klinti, bija palikuši prātā, viņam uznāca vēlēšanās pamēģināt, vai tie tāpat iedarbosies, kad viņš tos izrunās. Viņš izlauzās cauri krūmājiem, nostājās pie klints un teica:

— Sezam, atveries!

Durvis mirklī atdarījās.

Ali Baba bija gaidījis, ka atradīs tumšu alu. Viņam gan bija liels brīnums, kad ieraudzīja augstu, cilvēku roku veidotu velvi,

kurai gaismu sniedza sprauga jumolā. Te bija pārtika, dažādas preces milzu ķīpās, dārgi audumi, brokāts un paklāju grēdas. Taču visvairāk viņa acis pievilka zelta un sudraba nauda, kas bija sabērta kaudzēs vai pildīja ādas maisus un somas. Ieraudzījis šos dārgumus, viņš nodomāja, ka ala jau gadu simteņiem kalpojusi laupītājiem par patvērumu un laupījuma novietni.

A

Bez ilgas apdomas viņš iegāja iekšā, un, līdzko viņš bija alā, tā durvis pašas aizvērās. Taču tas viņam nesagādāja nekādas raizes, jo viņš zināja noslēpumu, kā tās atkal atdarīt. Pie sudraba naudas viņš nemaz neķērās, bet turējās pie zelta naudas, kas bija sabērta ādas maisos. Vairākas reizes viņš uzkrāva sev tik daudz zelta, cik varēja panest, izgāja ārā un uzlika to uz saviem ēzeļiem, kurus atdzina pie klints. Uz naudas maisiem viņš uzkrāva malku, tā ka neviens nevarēja manīt vērtīgo kravu. Kad viss bija kārtībā, viņš nostājās durvju priekšā, noteica: — Sezam, aizveries! — un durvis tūliņ aizdarījās. Viens gan viņam uzkrita: ikreiz, kad viņš bija iegājis alā, durvis aizdarījās pašas no sevis; ja viņš stāvēja ārā, tās palika vaļā, un, lai tās aizdarītu, vajadzēja pateikt sakāmo.

Ali Baba devās ce|ā uz pilsētu. Nonācis mājās, viņš iedzina ēze]us mazajā pagalmā, kuru rūpīgi aizdarīja, nokrāva malku» ievilka maisus iekšā un izbēra tos sievai priekšā uz galda. Tā iedomājās, ka viņš zeltu nozadzis.

-   Vai tad tevi visi labie gari atstājuši? — viņa iesaucās.

-      Apmierinies, mīļā sieva, — Ali Baba atbildēja. — Es neesmu zaglis. So naudu es atņēmu zagļiem.

Viņš sabēra naudu lielā kaudzē, tā ka sieva apžilba no tās mirdzuma. Pēc tam viņš pastāstīja, kas noticis, un piekodināja neteikt ne vārda nevienam par viņa piedzīvojumiem.

Sieva drīz attapās no bailēm un izbrīna. Viņa priecājās par laimi, kas viņiem atgadījusies, un gribēja stāties pie naudas gabalu skaitīšanas.

—   Lai paliek, — Ali Baba viņai sacīja. — Ar skaitīšanu tu nekad netiksi galā. Es izrakšu bedri un noglabāšu tur zeltu. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

—   Bet mums taču apmēram jāzina, cik zelta mums pieder, — sieva atbildēja. — Kamēr tu raksi bedri, es aizņemšos no kaimiņiem sieku, lai mūsu bagātību izmērītu.

—    Dari, kā gribi, — Ali Baba atteica. — Tikai nedomā kādam par to stāstīt.

Sieva steidzās pie svaiņa Kasima, kura nebija mājās, tad viņa lūdza svainei aizdot viņai sieku.

—    Labprāt, — tā atbildēja. — Pagaidi brītiņu. Es būšu tūliņ atpaka].

Svaine zināja, ka Ali Baba ir trūcīgs, un bija ziņkāra, ko viņa sieva grib mērīt ar sieku. Lai apmierinātu ziņkāri, viņa pielīmēja piku mīklas sieka dibena ārpusē. Tad viņa atgriezās pie Ali Babas sievas, iedeva tai sieku un atvainojās, ka bijusi tik ilgi projām, jo viņai vajadzējis kādu brīdi šo to pārkravāt.

Mājās Ali Babas sieva uzlika sieku uz zelta kaudzes un sāka naudu mērīt. Viņa daudzas reizes pildīja sieku, iekams kaudze zelta bija aiznesta. Tad viņa aizskrēja svainei atdot sieku, jo gribēja tās acīs izrādīties par kārtīgu un noteiktu sievu. Steigā viņa nepamanīja, ka trauka apakšā palicis pielipušais zelta gabals.

—    Mīļā svaine, — viņa teica, — tu redzi, ka neesmu tavu sieku pārāk ilgi turējusi. Te nu tas ir atpakaļ. Liels paldies par laipnību.

Ali Babas sieva bija tikko muguru uzgriezusi, kad svaine jau apsvieda sieku otrādi. Kas aprakstīs viņas izbrīnu, kad viņa ieraudzīja mīklā ielipušu zelta gabalul Skaudība saindēja viņas sirdi, un viņa sacīja sev:

—     Kā tie plikatas tikuši pie tik daudz zelta, ka tas jāmērī ar siekiem?

Nepacietīgi viņa gaidīja ierodamies Kasimu, kas visu dienu tirgojās veikalā ar precēm. Laiks līdz vakariņām viņai likās mūžība, tā viņa dega aiz nepieciešamības izstāstīt vīram nedzirdēto jauno vēsti. Kad vīrs beidzot pārnāca, viņa metās tam klāt.

—    Tu domā, ka esi bagāts, — Viņa teica. — Taču tu maldies. Tavs brālis Ali Baba ir tūkstoškārt bagātāks par tevi. Viņam ir tik daudz zelta gabalu, ka viņš tos nevar saskaitīt, bet mērī ar sieku.

Un viņa parādīja vīram zelta gabalu, kas bija pielipis pie sieka dibena. Nauda bija tik veca, ka firsta vārds, kurš bija licis to kalt, viņiem abiem bija pilnīgi svešs. Kasims nebūt neprieca-

jās par brāļa laimi. Viņā uzliesmoja nenovīdība, kas laupīja viņam mieru. Viņš nevarēja aizmigt visu nakti un jau pirms saules lēkta devās pie Ali Babas. Kopš Kasims bija k|uvis bagāts, viņš. Ali Babu vairs neuzskatīja par brāli un nekad ari par brāli nesauca. Tā viņš arī tagad to uzrunāja:

—     Ali Baba, tu esi īsts viltnieks. Tu tēlo nabagu, trūkumcietēju, ubagu, tomēr mēro naudu ar sieku.

—     Es nezinu, par ko tu runā, mīļais brāli, — Ali Baba atbildēja. — Izsakies skaidrāk.

—     Neizliecies! — izsaucās Kasims un parādīja viņam zelta gabalu, ko sieva bija iedevusi. — Cik tev ir šādas naudas? Sis bija pielipis pie sieka, ko tava sieva vakar bija aizņēmusies no manējās.

Nu Ali Baba saprata, ka viņa noslēpums nekāds noslēpums vairs nav. Paša sievas iedomība bija to atklājusi. Tā kā neko vairs nevarēja atsaukt atpakaļ, viņš atzinās brālim, kā ticis piebagātības. Viņš tūliņ piedāvāja Kasimam, ka dalīsies bagātībā ar viņu, ja tas apsolīsies noslēpumu paturēt sev.

Kasims augstprātīgi atbildēja:

—    Tas, ka manta jāsadala, ir pats par sevi saprotams. Bez tam es gribu zināt, kur bagātība atrodas un kā es varu tikt klintī iekšā. Ja tu man to nepateiksi, es tevi nodošu tiesai.

Ali Baba bija labsirdīgs vīrs un vairāk aiz labsirdības nekā aiz bailēm no draudiem pastāstīja brālim visu, nosauca arī vārdus, ko vajadzēja izrunāt, lai tiktu iekšā klintī un ārā no tās. Nu Kasims bija apmierināts un šķīrās no Ali Babas ar stingru apņemšanos tikt klintī pirmais un piesavināties visus dārgumus viens pats.

Otrā rītā viņš devās ceļā ar desmit mūļiem, kuriem bija uzkrautas lielas kastes, kur varēja salikt zeltu. Bez tam Kasims bija apņēmies atgriezties uz alu ar vēl vairāk mūļiem un vairāk kastēm, ja nevarēs visu aizgādāt projām ar vienu reizi.

Viņš jāja pa Ali Babas aprakstīto ceļu, pazina klinti pēc brāļa apraksta, izteica vārdus: — Sezam, atveries! — un iekļuva alā, kuras durvis tūdaļ aizdarījās aiz viņa. Kad viņš pārlaida skatienu velvei, tad apmulsa par dārgumu milzumu, kuri te bija sakrauti. Tik lielu bagātību viņš nebija iedomājies pat pēc brāļa stāsta. Viņš nevarēja vien atskatīties uz zeltu un, būdams skops

un mantkārs, labprāt būtu palicis alā visu dienu, lai baudītu šā mirdzuma skurbumu. Taču tad viņš atcerējās mērķi, kas viņu bija atvedis uz šejieni, uzkrāva sev tik daudz maisu, cik varēja panest, un gribēja alu atkal atstāt. Tomēr viņa prātu tā valdzināja iztēle, ka nu viņš ir pats bagātākais cilvēks visā pasaulē, ka viņš neatcerējās vārdu, kas vienīgais varēja atdarīt durvis. «Sezam, atveries!» vietā viņš sauca: — Miezi, atveries! — un bija pārsteigts, ka durvis ij nepakustējās virās.

Viņš nosauca visas labības sugas, vienīgi sezamu ne. Durvis palika aizdarītas. Ar to viņš nebija rēķinājies. Viņš pūlējās atrast īsto vārdu, baiļu un šausmu pārņemts, tomēr, jo spraigāk domāja, jo vairāk samulsa, un pēc brīža sezama vārds viņam bija tikpat nepieejams kļuvis, it kā viņš to nekad nebūtu dzirdējis.

Izmisis viņš nometa maisus zemē un, galvu lauzīdams, staigāja šurpu turpu pa alu, kuras bagātības bija zaudējušas viņa acīs jebkuru valdzinājumu.

Ap pusdienu laupītāji atgriezās atpakaļ uz klinti un bija varen pārsteigti un satraukti, atraduši te desmit mūļus. Viņi aiztrieca dzīvniekus tā, ka tie izklīda uz visām debess pusēm, un paši sāka meklēt to īpašnieku. Kamēr laupītāji dzina tam pēdas ap klinti, viņu vadonis ar spožu zobenu nostājās pie durvīm, pateica sakāmo, un durvis atdarījās.

Kasims bija dzirdējis zirgu pakavus klabam un saprata, ka laupītāji atgriezušies un ka viņa dzīvība briesmās. Viņš cieši piespiedās pie klints sienas blakus ieejai, lai varētu mesties ārā, līdzko atvērs durvis. Tikko viņš izdzirdēja vārdu «sezams», kas viņam bija piemirsies, un durvis atdarījās, viņš metās ārā un nosvieda vadoni pie zemes. Taču pārējiem laupītājiem viņš neizbēga. Arī tie bija izvilkuši zobenus un atņēma viņam dzīvību uz vietas. Tad viņi iegāja alā, lai redzētu, kādus zaudējumus šis virs viņiem sagādājis. Viņi atrada maisus, kurus Kasims bija gribējis uzkraut mūļiem, un atlika tos vietā. Ka trūkst to maisu, kurus Ali Baba dienu iepriekš bija pievācis, to viņi nepamanīja.

Viņi apsēdās, lai pārrunātu šo gadījumu, un viņiem likās pilnīgi dabiski, ka Kasims nebija ticis ārā no alas. Tikai kā viņš tanī ieticis, tas palika viņiem neskaidrs. Daži domāja, ka viņš būšot iekāpis pa gaismas spraugu velvē. Tomēr tā bija pārāk

augstu un klints neuzkāpjama, tāpēc viņi šo minējumu atkal atmeta. Viņiem prātā nenāca, ka noslēpumu, kā durvis atdarāmas, varētu kāds zināt. Pēc ilgākas apspriešanās viņi vienojas, ka Kasima līķis sacērtams četrās daļās, kuras uzkaramas durvju labajā un kreisajā pusē, lai iebiedētu jebkuru turpmāko Iebrucēju. Kad viņi visu norunāto bija izdarījuši, viņi atkal uzlēca zirgos un siroja tālāk pa zemi, lai uzostu karavānas un tās izputinātu.

Kad iestājās nakts un Kasims joprojām nebija atgriezies, viņa sieva sāka stipri raizēties. Viņa nobēdājusies aizgāja pie Ali Babas un teica:

— Tu taču skaidri zini, mīļais svaini, ka tavs brālis devies uz mežu un kādā nolūkā devies. Viņš vēl nav pārnācis, un es baidos, ka viņam uzbrukusi kāda nelaime.

Ali Baba pēc sarunas ar brāli bija domājis, ka tas . isnā ceļā dosies uz alu, tāpēc bija pats palicis mājās, lai brālim nedotu iemesla aizdomām. Viņš mierināja sievieti, neko viņai nepārmezdams, un sacīja, ka brālis droši vien esot nolēmis atgriezties pilsētā tikai vēlu naktī. Sieva ticēja viņa vārdiem jo vairāk tāpēc, ka zināja, cik svarīgi viņas vīram bijis turēt šo pasākumu slepenībā. Viņa gāja atpakaj uz mājām un gaidīja līdz pusnaktij. Kad Kasims pat pēc pusnakts vēl nebija atpakaļ, viņas bēdas divkāršojās un nospieda viņu vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa neiedrošinājās atvilkt elpu, ska|i raudot un vaimanājot, jo kaimiņi nedrīkstēja neko zināt par visu notikušo. Tagad viņa nožēloja ziņkāri, kas bija viņu spiedusi iejaukties svaiņa darīšanās. Viņa klusu raudāja visu garu nakti un, rītam svīstot, steidzās atkal pie Ali Babas, lai izsūdzētu ciešanas.

Tas negaidīja, kamēr svaine lūdz, lai meklē Kasimu. Viņš tūliņ taisījās ce|ā uz mežu ar saviem trim ēzeļiem. Viņam uzmācās raizes, kad viņš visā ce|ā neredzēja nekādas brāļa un mūļu pēdas, un nojauta ko ]auņu, kad pie ieejas alā atklāja asiņu pe]ķi. Viņš piegāja pie durvīm, pateica vajadzīgos vārdus, un tās atdarījās. Pirmais, kas viņam dūrās acīs, bija brā]a sacirstais līķis.

Viņš nolēma bez ilgas prātošanas parādīt Kasimam pēdējo pakalpojumu, kaut arī tas, dzīvs būdams, bija rādījis maz brāļa mīlestības. Viņš ietina līķi segās, kas alā atradās, uzlika vienam ēzelim mugurā un apsedza ar malku, lai neviens nemanītu, ko viņš ved uz pilsētu. Abus pārējos ēzeļus viņš apkrāva ar zelta maisiem un, kad bija arī tos apklājis ar malku un aizdarījis durvis ar burvju vārdiem, posās atceļā. Mežmalā viņš nogaidīja, kamēr iestājas tumsa. Abus ēzeļus ar zeltu viņš aizveda uz mājām, kur uzdeva sievai maisus izkraut, īsos vārdos pastāstījis par Kasima likteni. Trešo ēzeli viņš veda uz svaines māju.

Kad viņš pieklauvēja, vārtus atdarīja Morgiāne, gudra, izveicīga un atjautīga verdzene. Ali Baba ieveda ēzeli pagalmā, noņēma malku un saiņus ar sacirsto līķi no ēzeļa muguras un Idca verdzenei:

— Es prasu, lai tu klusētu bez ierunām, Morgiāne, un tu drīz vien redzēsi, cik svarīgi tas ir tavai kundzei un man. Sājos saiņos ir tava kunga līķis. Mums tagad jāapdomā, kā mēs varam -iņu tā apglabāt, it kā viņš būtu miris dabiskā nāvē. Aizved m.-.ni tagad pie savas kundzes un ievēro visu, ko es ar viņu

norunāšu.

Kasima sieva nāca Ali Babam nepacietīgi pretī un jautāja: Kādu ziņu tu man nes no mana vīra? Tava seja neko labu nevēstī.

—    Svaine, — Ali Baba atbildēja, — pirms tu man neapsoli, ka klausīsies manu stāstu līdz beigām un nepārtrauksi mani, es neko neteikšu. Un par pārējo tev jāzvēr, ka viss, ko stāstīšu, paliks mūsu noslēpums. Tas ir ]oti svarīgi tavai labklājībai.

—    Ak, — svaine iesaucās, — tavi vārdi jau liek man noprast, ka mans vīrs nav vairs dzīvs. Es redzu, ka man jāsaņemas.

Pēc tam Ali Baba pastāstīja, ko mežā atradis un kā atgādājis brāļa līķi uz pilsētu. Un viņš piemetināja:

—    Tev ir pilnīgs iemesls sēroties, mīļā svaine. Taču tā nelaime, kas pār tevi sabrukusi, nav vairs atsaucama. Ja tas tevi mierina, tad es piedāvājos apvienot savu mantu ar tavējo un ņemt tevi par savu otro sievu. Es tev tūliņ galvoju, ka manai sievai nekas nebūs pretī. Ticu, ka jūs labi sapratīsieties. Ja tev mans priekšlikums ir pa prātam, tad mums vispirms jāpadomā, kā apglabāt manu brāli tā, it kā viņš būtu mājās miris. Un, šai ziņā, es ticu, mēs varam pilnīgi paļauties uz Morgiānl.

Ko labāku Kasima atraitne varēja darīt, ja ne pieņemt Ali Babas piedāvājumu? Viņa noslaucīja asaras, kas bija bagātīgi plūdušas Ali Babas stāsta laikā, atmeta arī vaimanas, kādas sievām izlaužas, vīriem mirstot, un Ali Baba noprata, ka viņa priekšlikums 'ir sievieti mierinājis. Viņš atgriezās savās mājas, piekodinājis Morgiāņei labi spēlēt savu lomu.

Un Morgiāne nepievīla pārējo cerības. Viņa atstāja kundzes māju kopā ar Ali Babu un steidzās uz aptieku. Tur viņa pieprasīja amuletus, kuriem zināmās slimībās vajadzēja radīt dziedinošu iespaidu. Aptiekārs jautāja, kas esot saslimis, un viņa izsaucās:

jmā% Kasims, mans labais kungs! Neviens nezina, kas viņam kait. Viņš neēd neko un negrib arī runāt.

Šos vārdus teikusi, viņa paņēma amuletus.

Nākošajā rītā Morgiāne atkal devās pie aptiekāra un ar asarām acīs prasīja sulu, ko slimiem deva tikai tad, kad tie jau atra-

dās nāves briesmās. Ja šī sula nepadarīja viņus veselus, tad visas cerības bija vējš. . _

— Ak, — viņa teica ar dzijām skumjam balsi, kad aptiekārs pasniedza viņai zāles, — es baidos, ka šī sula tikpat maz palīdzēs, cik vakar palīdzēja amuleti. Viņš ir tik labs kungs, un nu man vajag viņu zaudēti

Tā kā ļaudis jau visu dienu bija redzējuši Kasima sievu ar bēdīgu seju staigājam, tad neviens nebrīnījās, ka vakarā atraitne pacēla balsi skaļās vaimanās, lai pavēstītu vīra zaudējumu.

Nākamajā rītā Morgiāne uzmeklēja Babu Mustafu, vecu kurpnieku, kurš bija pazīstams kā jautru triku pilns vīrs. Viņa iespieda tam zelta gabalu rokā un teica:

—   Ņem savus darba rīkus un seko man, bet tev jāļauj, lai tev aizsien acis.

Kurpnieks vērīgi aplūkoja zelta gabalu, jo diena vēl nebija iestājusies un viņš ar pirmo acu uzmetienu nevarēja pateikt, vai tas patiešām ir zelts, ko viņš saņēmis. Tad viņš pagrozīja galvu un atbildēja:

—    Nē, tu noteikti prasīsi kaut ko no manis, kas ir pret manu godu vai manu sirdsapziņu.

—    Lai Allahs stāv man klāti — iesaucās Morgiāne un iespieda Babam Mustafam otru zelta gabalu rokā. — Es neprasīšu no tevis neko tādu, ko tu nevarētu darīt godam un ar tīru sirdsapziņu. Nebaidies un seko man.

Un Baba Mustafā gāja viņai līdzi un ļāvās pusceļā aizsiet acis un aizvadīt sevi uz mirušā Kasima māju. Istabā, kur atradās sacirstais līķis, Morgiāne atraisīja viņam acis un teica:

—    Es tevi atvedu uz šejieni, lai tu sašūtu kopā šo līķi. Nezaudē laiku. Kad esi gatavs, saņemsi vel trešo zelta gabalu.

Baba Mustafa stājas pie darba, un, kad bija to pabeidzis, Morgiāne iespieda viņam rokā apsolīto trešo zelta gabalu, aizsēja viņam acis un aizveda uz turieni, kur bija viņam acis aizsējusi, vedot šurp. Kurpnieks devās uz savu darbnīcu, un piesardzīgā Morgiāne nogaidīja brītiņu un nolūkojās viņam paka], vai kurpniekam neuznāks patika apgriezties un izsekot viņu.

Kundzes mājās Morgiāne uzvārīja ūdeni, un Ali Baba nomazgāja brāļa līķi un pēc priekšā rakstītiem noteikumiem ietina to līķautā.

Drīz tika atgādāts zārks, un zārcinieks pēc Morgidnes ieteikuma palika pie durvīm, lai neko nemanītu no krāpšanas. Līdzko zārka vāks bija aiznaglots, Morgiāne devās uz mošeju pateikt, ka bērēm viss sagatavots, un, tikko viņa pārnāca mājās, tā ieradās arī imams[4] ar mošejas kalpotājiem. Četri kaimiņi iznesa zārku uz pleciem un nesa imamam nopakaļ, kurš, murminādams lūgsnas, devās uz kapsētu. Aiz zārka gāja Morgiāne un ska|i vaimanāja, kā piederas verdzenei, kura zaudējusi kungu, un sita krūtis ar dūrēm un mežonīgi plēsa matus. Viņai sekoja Ali Baba ar dažiem kaimiņiem, kuri nomainīja zārka nesējus. Tā mazais gājiens sasniedza kapsētu.

Kasima sieva tikmēr sēdēja mājās un pēc parašas pievienoja savas ska]ās vaimanas kaimiņienēm tā, ka viss pilsētas kvartāls skanēja no gaudām. Tā Kasima bojā eja palika noslēpums, kuru zināja tikai Ali Baba, viņa sieva, viņa svaine un verdzene Morgiāne. Šīs četras personas tomēr piesargājās, un nevienam visā pilsētā neradās ne mazākās aizdomas. Trīs četras dienas pēc bērēm Ali Baba pārvāca savu mazo mantību uz svaines mājām; laupītāju alas zeltu viņš atgādāja naktī. Tad viņš darīja visiem zināmu, ka apprecējis mirušā brā|a sievu, un, tā kā Persijā šādas laulības nebija nekas neparasts, tad neviens par to nebrīnījās. Kasima veikalu atdeva Ali Babas dēlam, kurš jau vairākus gadus bija mācījies pie kāda cienījama tirgotāja.

Kad četrdesmit laupītāji pēc kāda laika atgriezās alā, viņi bija varen pārsteigti, kad neatrada līķi, un nu viņi atklāja, ka viņu zelta krājumi ir stipri paputināti.

— Mēs esam nodoti un pazuduši, — vadonis sacīja, — ja vien mēs nebūsim ārkārtīgi uzmanīgi un nespersim vajadzīgos soļus. Ja mēs neko nedarīsim, tad pazaudēsim visas bagātības, ko mēs un mūsu priekšgājēji sakrājuši ilgos gados. Šķiet, ka zaglis, kuru mēs pieķērām pie mūsu dārgumiem, ir zinājis noslēpumu, kā klints atverama. Taču burvju vārdi ir zināmi vēl kādam, jo līķis ir nozudis un mūsu zelta krājumi kopš pēdējās ierašanās šeit ir mazināti. Mums atliek tikai viens — dabūt šo otro tāpat kā pirmo nost no ceļa. Vai varbūt kāds no jums ir citās domās?

Neviens nerunāja pretī, jo visa banda noprata, ka kaut kas jādara. Laupītāji apņēmās ātrāk nemest mieru, iekams bru-smas nebūs novērstas.

—     Es neko citu no jums negaidīju, — vadonis turpināja, — un ieteicu vienam no mums pārģērbties par ceļotāju, doties uz pilsētu un uzzināt, vai tur runā par tā vīra nedabisko un uzkrītošo nāvi, kuram mēs atņēmām dzīvību, kā tas piederējās. Viņam jāatklāj, kas tas ir bijis un kādā namā dzīvojis. Lai mēs būtu droši, ka viņš nesniegs mums nekādas aplamas vēstis, kuras varētu mūs visus ievilkt nelaimē, es ieteicu sodīt viņu ar nāvi, ja viņš neizpilda uzdevumu.

Nemaz negaidot citu domas, kāds laupītājs pieteicās un sacīja:

—     Es pakļaujos noteikumiem. Man tas būs gods — galvot ar savu dzīvību par šā uzdevuma izpildi. Ja man arī nebūs panākumu, jūs vismaz atcerēsieties mani kā vīru, kam nav trūcis ne labas gribas, ne drosmes.

Laupītāju, kurš tik drosmīgi runāja, gan vadonis, gan viņa biedri apveltīja ar bagātīgām uzslavām. Viņš pārģērbās tik izveicīgi, ka neviens nevarētu pateikt, kas viņš īsti ir. Naktī viņš. pameta pārējos un, ritam svīstot, jau sasniedza pilsētas tirgus laukumu, kur bija atvērts tikai viens veikals, kas piederēja Babam Mustafam.

Kurpnieks bija jau nosēdies pie veikala durvīm ar īlenu rokā un gribēja ķerties pie darba. Laupītājs pienāca pie viņa, novēlēja labrītu un sacīja, pamanījis kurpnieka lielo vecumu:

—     Tu sāc agri strādāt, labais cilvēk. Tu taču savos gados nevari lāgā saredzēt šai palsajā rīta svīdumā. Un, kaut ari būtu gaišāks, es tomēr šaubos, ka tu ar savām vārgajām acīm varētu salāpīt kurpi:

—     Tu manī nepazīsti, — Baba Mustafa atbildēja, —: es gan esmu vecs, bet acis man ir labas. Kā pierādījumu varu minēt, ka nesen sašuvu kādu līķī, un tas notika istabā, kur nebija daudz gaišāks kā šeit. m

Laupītājs bija varen priecīgs, ka tūliņ atradis īsto vīru.

—     Līķif — viņš izsaucās tēlotā Izbrīnā un piebilda, lai kurpnieku piedabūtu pie runāšanas: — Kāpēc tad līķis jāsašuj? Tu laikam domā līķautu, kurā viņu ietina?

— nē nēr — atteica Baba Mustafa, — es zinu, ko esmu teicis. nomanu, tad tu gribi piedabūt mani pie runāšanas, bet es tev nekā vairak neteikšu.

Laupītājs bija pārliecināts, ka nonācis īstajā vietā. Viņš izvilka no kabatas zelta gabalu, iespieda Babam Mustafam rokā un sacīja:

—     Mans nolūks nav izvilināt tev noslēpumu, kaut ari varu galvot, ka tas pie manis būtu labi noglabāts. Es lūdzu tikai vienu: apraksti vai parādi to namu, kur tu līķi sašuvi.

—     To es nevarētu, kaut arī gribētu, — Baba Mustafa atbildēja. — Tici man to. Man aizsēja acis un saiti noņēma tikai tad, kad biju jau namā. Arī atceļā mani veda ar aizsietām acīm līdz zināmai vietai, kur saiti noraisīja. Pats redzi, ka tavu lūgumu izpildīt nevaru.

—     Vai tu vismaz neatceries ceļu, pa kuru tevi veda? — laupītājs tincināja. — Aizved mani uz turieni, kur tev aizsēja acis. Tur es tev arī uzlikšu saiti uz acīm, un iesim abi krustām šķērsām pa ielām. Varbūt tad tu atcerēsies ceļu. Tu nedarīsi to par velti; katrs darbs ir atalgojuma vērts, še, ņem šo otro zelta gabalu.

Babu Mustafu pārāk stipri kārdināja abi zelta gabali. Viņš ilgi aplūkoja tos, kā tie gulēja uz viņa plakanās delnas, un ilgļ prātoja, ko darīt. Beidzot viņš izvilka no kabatas ādas maku ]āva naudai tur ieslīdēt un sacīja:

—    Es gan nevaru galvot, ka atradīšu ceļu. Taču, ja tu pastāvi uz to, tad es pamēģināšu. Iesim!

Laupītājam par lielu prieku, Baba Mustafa piecēlās, atstāja veikalu vaļā, jo tanī nebija nekā zogama, un aizveda laupītāju uz turieni, kur Morgiāne bija aizsējusi viņam acis. Te Baba Mustafa teica:

—    Šī ir tā vieta, kur man aplika saiti ap acīm. Es tāpat kā toreiz skatos šai virzienā.

Laupītājs jau turēja kabatas lakatu rokā un aizsēja kurpniekam acis. Tad viņš soļoja tam blakus un drīzāk ļāvās pats vesties nekā veda otru. Beidzot Baba Mustafa apstājās.

—    Cik atceros, — viņš sacīja, — es toreiz tālāk negāju.

Viņi patiešām atradās pie Kasima nama, kurā nu dzīvoja

Ali Baba. Laupītājs aši uzvilka ar krītu zīmi uz durvīm, pirms noņēma Babam Mustafam acu apsēju. Tad viņš gribēja zināt, kam nams pieder. Tomēr kurpnieks atbildēja, ka nedzīvo šai kvartālā un nevienu te nepazīst.

Laupītājs pateicās Babam Mustafam un Jāva tam atgriezties veikalā. Pats viņš devās uz mežu pie biedriem, cerēdams, ka tur viņu labi uzņems.

īsi pēc tam, kad laupītājs un Baba Mustafa izšķīrās, Morgiāne gāja iepirkties un, atpakaļ nākot, ieraudzīja ar krītu uzvilktu zīmi uz durvīm. Viņa vēroja to labu brīdi.

—    Ko tas varētu nozīmēt? — viņa sev jautāja. — Vai tā uzvilkta tikai joku pēc, jeb vai kādam prātā kas ļauns pret manu kungu? Lai nu kā, bet piesardzība nenāks par ļaunu.

Viņa paņēma krītu un uzvilka tādas pašas zīmes uz četriem vai pieciem kaimiņu namiem. Nevienam viņa par to neko neteica.

Laupītājs tikmēr turpināja ce|u un ap pusdienas laiku sasniedza bandu. Lepnuma pilns viņš ziņoja par panākumiem un slavēja laimi, kas viņu tūliņ novedusi pie īstā vīra. Visi biedri bija varen priecīgi, un vadonis uzteica viņu un sacīja:

—       Mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Apbruņosimies un dosimies pa vienam uz pilsētu. Lai mēs nedurtos acīs, mums jānāk no dažādām pusēm. Satiksimies tirgus laukumā. Mēs ar biedru, kas mums atnesis šo labo vēsti, izpētīsim namu un dosim vajadzīgās pavēles.

Laupītāji drīz vien bija saposušies ceļam. Viņi neuzkrītoši salasījās tirgus laukumā. Vadonis un ziņas sniedzējs devās ceļā pēdējie. Pilsētā laupītājs aizveda tūliņ uz turieni, kur atradās Ali Babas nams. Drīz vien viņi sasniedza pirmās durvis,, kurām Morgiāne bija uzvilkusi zīmi ar krītu, un laupītājs parādīja tās vadonim un teica, ka šis esot īstais nams. Taču, kad viņi, lai nedurtos acīs, gāja tālāk, vadonis pamanīja nākošajam namam to pašu zīmi attiecīgajā vietā. Laupītājs aiz apmulsuma nezināja, ko atbildēt, un pilnīgi apjuka, atklājis šo zīmi arī uz dažām citām durvīm. Viņš zvērēja, ka atzīmējis tikai vienas vienīgas durvis, un teica:

— Es nevaru aptvert, kas apzīmējis ar krītu visas šīs durvis. Jāatzīstas, ka es nevaru atrast pats savu zīmi.

Kad nu vadonis redzēja, ka plāns ir vējā, viņš lika paziņot savējiem uz tirgus laukuma, ka šoreiz pūles veltīgas un atliek vienīgi doties atceļā. Viņi atkal salasījās mežā, kur nosprieda,, ka ziņotājs ir pelnījis nāvi. Laupītājs pats saprata savu kļūmi un nedrebēdams nolieca galvu tā priekšā, kurš izpildīja spriedumu. Bet, tā kā bandas labā bija ļoti svarīgi noskaidrot, kurš zina burvju teikuma noslēpumu, tad tūliņ pieteicās cits laupītājs un nosolījās visu izdarīt labāk par savu priekšgājēju. Viņštāpat pārģērbās, aizgāja uz tirgus laukumu pie Babas Mustafas un lika sevi aizvest uz Ali Babas namu. Viņš uzvilka neuzkrītošā vietā zīmi ar sarkanu zīmuli un ticēja, ka to neviens nepamanīs. Tomēr arī šī zīme nepagāja garām Morgiānes skadrajām acīm„ kad viņa, tāpat kā iepriekšējā dienā atgriezās pēc iepirkšanās, un viņa tūliņ uzvilka arī kaimiņu namiem šo pašu sarkano zīmi.

Kad laupītājs bija atgriezies mežā un ziņojis un galvojis, ka šoreiz namu atradīs bez kļūmēm, viņi devās uz pilsētu tādā pašā kartībā kā dienu iepriekš. Taču atkal vadonim un laupītājam, kas bija uzgājis Ali Babas namu, nebija iespējams atšķirt to no citiem. Vadonis noskaities pavēlēja saviem ļaudīm doties atpakaļ un mežā vainīgajam nocirta galvu tāpat kā viņa priekšgājējam.

Tā kā nu bandas vadonis redzēja, ka pazaudējis divus no saviem labākajiem ]audīm, un tā kā viņš baidījās, ka šādi v.^r tikt nonāvēti daudzi viņa bandas locekli, kuri gan ir braši kaujās, bet nepieredzējuši slīpētu plānu kalšanā, tad nolēma ņemt visu savās rokās. Viņš ieradās pilsētā, kur Baba Mustafa izdarīja viņam to pašu pakalpojumu, ko abiem laupītājiem. Tomēr viņš neiezīmēja Ali Babas namu, tikai nostaigāja vairākas reizes tam garām un cieši iegaumēja katru tā īpatnību.

Atgriezies mežā, viņš šādi uzrunāja savējos:

—    Biedri, nu mūs nekas vairs nevar kavēt, lai mēs atriebtu to ļaundarību, kas pret mums pastrādāta. Es zinu pilnīgi skaidri tā nelieša namu, kuru ķers atriebība, un esmu jau ceļā pārdomājis, kā mēs visu nokārtosim, lai nepazīti varētu stāties pie darba.

Viņš paskaidroja savējiem, kā domājis visu nokārtot, un tie viņam pilnīgi piekrita. Pec tam viņš pavēlēja vīriem posties ceļā un apkaimē nopirkt deviņpadsmit mūļus un trīsdesmit astoņas ādas šļūtenes ej(ai, bet ar eļļu piepildīt tikai vienu. Trijās dienās viss tika izdarīts. Šļuteņu caurumus paplašināja, un katrā tukšajā šļūtenē ielīda pilnīgi apbruņots vīrs. Kad ādā tika izgrieztas spraugas, pa kurām vīri varētu elpot, vadonis šļūtenes aizdarīja, lai visi ticētu, ka tanīs ir eļja. Lai viltību papildinātu, viņš apzieda ādu ar eļļu, kuru paņēma no pilnās šļūtenes. Tad viņš uzsēja trīsdesmit septiņas šļūtenes, kurās bija laupītāji, un ar eļļu pildīto šļūteni uz mūļiem un dzina dzīvniekus uz pilsētu, kuru sasniedza stundu pirms saules rieta.

Ali Baba sēdēja nama priekšā, lai pēc vakariņām ieelpotu svaigu gaisu. Laupītāju vadonis lika apturēt mūļus un griezās pie viņa.

—    Kungs, — viņš sacīja, — es vedu ejju šinīs šļūtenēs no liela tāluma, lai rīt to tirgū pārdotu. Taču ir jau vēls, un man nav. kur apmesties. Vai tu nevarētu dot man nakti pajumti tavā namā, ja neliekos tev pārāk uzmācīgs? Es tev tūkstoškārt pateiktos par 5o labdarību.

Lai gan Ali Baba toreiz mežā bija laupītāju vadoni redzējis un ari dzirdējis viņa balsi, viņš tomēr nepazina to šinī pārģērbtaja eļļas tirgoni. Tāpēc viņš teica:

—    N āc iekša un esi sveicināts!

VI v" : 2rūpējās, lai dzīvniekus varētu ievest pagalmā, un pavēlēja vienam vergam, lai tos novieto stallī un iedod tiem sienu un miežus. Pēc tam viņš devās uz virtuvi un lūdza Morgiāni sagatavot viesim labu ēdienu un iekārtot viņam istabu. Svešinieku» kurš gribēja pārgulēt pagalmā zem klajas debess, viņš ieveda telpā, kur mēdza pieņemt apmeklētājus, un paskaidroja, ka nevar pie]aut, lai viesis pavada nakti pagalmā. Laupītāju vadonis turējās pretī, it kā negribēdams Ali Babam būt par traucēkli, bet īstenībā tāpēc, ka gribēja būt tuvāk savējiem. Beidzot viņam vajadzēja pakjauties namatēva uzstājībai, un Ali Baba kavēja viņam laiku un īsināja to ar visādiem stāstiem, kuri, pēc viņa domām, varēja sagādāt viesim patiku. Pēc kāda brīža viņš sacīja:

—    Es tevi atstāju. Ja tev ko vajag, tad tikai pasaki. Šai namā viss ir tavā rīcībā.

Laupītāju vadonis pavadīja Ali Babu līdz durvīm un izgāja tad pagalmā, it kā gribēdams aplūkoties, vai mūli labi aprūpēti.

Ali Baba lika Morgiānei vēlreiz pie sirds labi gādāt par svešinieku un sacīja:

—    Rīt es eju uz pirti. Iedod Abdallā dvieļus — tā sauca vergu — un pielūko, lai saņemu spēcīgu buljonu, kad pārnāku.

Tad viņš devās pie miera.

Tikmēr laupītāju vadonis iemeta acis stallī, pirms atkal iznāca pagalmā, kur rindā gulēja šļūtenes. Viņš pieliecās katrai klāt un čukstēja vīriem:

—   Kad es no savas istabas sākšu mest oļus zemē, tad pārgriez ar nazi ādu un lien ārā. Es arī drīz būšu pie jums.

Morgiāne tikmēr pildīja sava kunga pavēles. Viņa sakārtoja dvieļus un iedeva Abdallā un uzlika katlu ar buljonu uz uguns. Kamēr viņa smēla putas, pēkšņi nodzisa uguns un gadījuma dēļ visā mājā nebija sameklējama ne eļļa, ne svece. Bet Morgiānei vajadzēja darbā uguns»

—    Paņem drusku elfas no vienas šļūtenes pagalmā, — Abdallā ieteica. Meitene pateicās vergam par padomu, paņēma eļļas krūzi un izgāja pagalmā, kamēr Abdallā likās gulēt, lai būtu mundrs, kad rīt vajadzēs pavadīt kungu uz pirti.

No pirmās šļūtenes, kurai Morgiāne tuvojās, kāda balss jauI tāja:

—   Vai ir jau laiks?

Verdzene pārsteigta apstājās. Jebkura cita sieviete būtu sacēlusi šādā stāvoklī troksni un tā atsaukusi lielu nelaimi. Morgiāne tā nedarīja. Viņa tūliņ aptvēra, kādās briesmās atrodas viņas kungs ar savu ģimeni un ka tagad vajag bez kādas domāšanas ķerties pie pretlīdzekļiem. Viņa uzveica bailes, saņēmās un atbildēja pārvērstā balsī, kas atgādināja eļļas tirgotāja balsi:

—   Vēl ne, bet drīzi

Tad viņa piegāja pie nākošās šļūtenes, no kuras dzirdēja to pašu jautājumu. Viņa deva to pašu atbildi un tā turpināja, kamēr nonāca pie pēdējās šļūtenes, kurā bija eļļa. Nu viņa zināja, ka Ali Baba nav devis naktsmājas zem sava jumta eļļas tirgotājam, bet bandas vadonim, kurš ievedis šai namā kontrabandas ceļā trīsdesmit septiņus vīrus. Lielā steigā viņa piepildīja krūzi ar eļļu, ielēja lampā un, kad uguns atkal dega, paņēma prāvu katlu un piepildīja to arī ar eļļu no šļūtenes. Viņa uzlika katlu uz pavarda un uzpūta spēcīgas liesmas. Jo ātrāk eļļa uzvārītos, jo ātrāk viņa varētu īstenot plānu, ko bija izdomājusi, lai glābtu Ali Babu un viņa ģimeni. Kad e]]a vārījās, viņa nocēla katlu no pavarda, iznesa pagalmā un ielēja tik daudz eļļas katrā šļūtenē, J lai vīrs, kas tanī atradās, nosmaktu. Pēc tam viņa atgriezās virtuvē, aizslēdza durvis un izvārīja Ali Babam buljonu. Beidzot viņa nodzēsa uguni, nopūta lampu un nostājās pie loga. Viņa gribēja novērot, kas pagalmā notiks.

Nebija pagājis ne stundas ceturksnis, kad pamodās bandas vadonis. Viņš piegāja pie savas istabas loga un, kad redzēja, ka nekur namā nedeg uguns, deva norunāto signālu. Viņš dzirdēja. kā vairāki mazie oļi nokrīt uz ādas šļūtenēm, bet veltīgi gaidija. ka pagalmā kāds sāks kustēties. Nemiera pārņemts, viņš meta otro un trešo reizi oļus lejā. Neviens no viņa bandas nerādīja dzīvības zīmes.

Vislielākajā uztraukumā viņš klusu nokāpa pagalmā. Kad H pieliecās pie pirmās šļūtenes, viņam degunā iesitās karstas «||as smaka un deguma dvinga. Nu viņš saprata, ka viņa pteni — nogalināt Ali Babu un tā ģimeni un dabūt atpakaļ zehu I ir vējā. Viņš gāja no šļūtenes pie šļūtenes un atrada

visus vīrus beigtus. Izmisumā viņš izskrēja caur pakaļējiem vārtiem un aizbēga pa kaimiņu dārziem.

Morgiāne palika vēl brīdi savā novērotājas postenī. Kad viņa nekādu troksni vairs nedzirdēja, tad bija stingri pārliecināta, ka bandas vadonis aizlaidies lapās. Apmierināta, ka paglābusi mājas iemītniekus no nāves, viņa gāja gulēt un drīz vien iemiga. . Ali Baba uzcēlās, pirms uzausa rīts, un gāja ar Abdallā uz pirti. Viņš neko nezināja par nakts nejaukajiem notikumiem. Jo vairāk izbrīnījies viņš bija, kad, atgriezies no pirts, atrada šļūtenes joprojām pagalmā. Viņš nevarēja tikt skaidrībā, kāpēc tirgotājs nav devies rīta agrumā uz tirgu. Viņš prasīja to Morgiānei, kura atvēra durvis, un tā atbildēja:

—    Mans labais kungs, lai Allahs ilgi uztur pie dzīvības tevi un tavējos. Ja tu ieskatīsies šļūtenēs, tad atradīsi visam izskaidrojumu.

Ali Baba ieskatījās pirmajā šļūtenē un atrāvās kā odzes sakosts, ieraudzījis tur vīru.

—    Nebaidies, — Morgiāne sacīja, — ļaundaris ir piepildījis savu ļaundarību mēru. Viņš ir beigts.-

—    Allaha vārdā, Morgiāne, — Ali Baba sauca, — runā un izskaidro visu, ko tas nozīmē.

—    Es tev visu izstāstīšu, — Morgiāne atbildēja. — Tikai apvaldi savus izbrīna saucienus, lai kaimiņi nedabū zināt, kas noticis. Ieskaties vispirms arī citās šļūtenēs.

Ali Baba pa kārtai ielūkojās visās šļūtenēs, arī pēdējā, kur bija atlicis tikai mazumiņš eļļas. Ilgi viņš nespēja izteikt ne vārda. Viņš vienā laidā raudzījās gan uz šļūtenēm, gan uz Morgiāni. Beidzot viņš attapās no izbrīna un jautāja:

—    Un kas noticis ar tirgotāju?

Viņam bija tikpat maz no tirgotāja kā man, — Morgiāne atteica. — Ej savā istabā. Tur es tev visu izstāstīšu vienā mierā. Un tu pie tam izdzersi buljonu. Tas ir vajadzīgs tavai labsajūtai pēc pirts.

161

Kamēr Ali Baba strēba buljonu, Morgiāne izstāstīja, kas bija noticis naktī un arī to, kā viņa pirms dažām dienām pamanījusi zīmes uz durvīm un ko tad darījusi. Kad viņa stāstu pabeidza,

11 — 2068

Ali Baba saprata, cik lielu pakalpojumu viņa izdarījusi tam un tā ģimenei, un pateicībā sacīja:

— Es nemiršu, pirms «nebūšu tevi atalgojis pēc nopelniem. Vispirms es tev dāvāju brīvību. Lai Allahs mūs arī turpmāk pasargā no ļaunprātīgām vajāšanām, un lai viņš atbrīvo mūsu zemi no laupītāju odžu dzimuma! Bet tagad mums jāstājas pie darba un Jaundari visā klusībā jāaprok. To mēs izdarīsim abi ar Abdallā.

Dārza viņā galā zem augstiem kokiem Ali Baba un vergs izraka lielu bedri un salika tur citu citam blakus mirušos laupītājus, kurus bija izņēmuši no š|ūtenēm un no kuriem pievākuši ieročus. Tad viņi aizbēra bedri ar zemi un nolīdzināja virsu. Šļūtenes un ieročus viņi noglabāja, un mūjus, kurus Ali Baba nevarēja lietot, Abdallā aizdzina tuvākajā laikā uz tirgu un pārdeva.

Laupītāju vadonis tikmēr satriekts un samulsis bija atgriezies mežā. Nespēdams izgudrot jaunu plānu, kā atņemt Ali Babam dzīvību, viņš sēdēja alā un gaudās:

— Ak, kur jūs esat, mani biedri nakts sardzē un sirošanā pa zemi? Ja jūs būtu krituši kā vīri ar zobenu rokā, es tā negaustos par jums. Kā lai es tieku pie otra tik drosmīga laužu bara? Un, ja es to pat dabūtu, kāds man no tā labums, jo šis Ali Baba taču ir dzīvs r.n viņam zināms šis alas noslēpums. Vispirms viņš man jānonāvē! Kas man neizdevās ar jūsu palīdzību, tas jāved galā vienam pašam.

Kad viņš bija nonācis pie šādas apņemšanās, viņa sirds kļuva mierīgāka, un viņš iemiga. Otrā rītā viņš apvilka greznas drēbes, devās uz pilsētu un noīrēja kādā viesnīcā istabu. Tā kā viņš bija pārliecināts, ka notikumi pie Ali Babas būs sacēluši pilsētā uztraukumu, tad apvaicājās saimniekam, kas jauns te noticis. Taču tas stāstīja viņam par visu iespējamo, tikai ne par to, ko viņš gribēja dzirdēt. Nu laupītājs secināja, ka Ali Baba nav ne vārda bildis par bagātību, pie kuras ticis ar burvja vārdiem, un ka viņš zina — šīs bagātības dēļ tīko pēc rfņa dzīvības. Tas laupītāju vēl vairāk uzkūdīja .tikt galā ar savu1 ienaidnieku. Viņš nopirka zirgu, jāja vairākas reizes uz alu un atgriezās ar smagu zīda audumu un gaisīgu lalcatu ķīpām. Savācis vienuviet pietiekami daudz preču, viņš noīrēja veikalu, nosaucās par Hogiu Huseinu un, tā saukdamies, apciemoja kaimiņus, kā tas bija parasts.

Sai pašā ielā atradās arī veikals, kurā tirgojās Ali Babas dēls, izglītots un saprātīgs jauneklis. Kādu dienu Hogia Huseins ieraudzīja Ali Babu, kurš apmeklēja savu dēlu. Tāpēc laupītājs meklēja ar dēlu sakarus, sūtīja viņam dāvanas un bieži lūdza pie sava galda.

Ali Babas dēls gribēja atbildēt uz Hogias Huselna laipnībām un runāja ar tēvu, vai nevarētu tirgotāju ielūgt, jo pats dēls dzīvoja tik saspiesti, ka nespēja pienācīgi gādāt par viesa ērtībām. Ali Baba labprāt piekrita viņa lūgumam.

—     Rīt ir piektdiena, — viņš sacīja, — diena, kurā cienījami tirgotāji tur veikalus aizslēgtus. Pēc pastaigas ar Hogiu Huseinu iegrozi tā, ka atceļā nākat gar manu namu. Tad spied viņu nākt iekšā. Es uzskatu to par labāku nekā formālu ielūgumu. Morgiāne pagādās vakariņas.

Ali Babas dēls atveda Hogiu Huseinu pie tēva nama, kā norunāts.

—     Te dzīvo mans tēvs, — viņš sacīja. — Esmu viņam tik daudz jau stāstījis par tevi un sirsnību, ar kādu tu pret mani Izturies, ka viņš uzskatīs par godu ar tevi iepazīties.

Lai gan Hogia Huseins lekseji gavilēja, ka tik ātri dabūjis atļauju ieiet Ali Babas namā, viņš tomēr visādi atrunājās atvainojas un izlikās, ka grib ielūgumu noraidīt. Taču tai pašā mirklī Abdallā attaisīja durvis un jauneklis ievilka viesi namā.

Ali Baba uzņēma svešinieku ar laipnu seju un pateicās, ka tas piegriež vērību viņa dēlam.

— Viņš ir vēl jauns un nepiedzīvojis, — viņš sacīja, — tāpēc man jo vairak jacienī tas, ka tu palīdzi viņu audzināt.

Hogia Huseins atbildēja, ka Ali Babas dēlam, kaut tam gudrība vēl neesot pieejama, tomēr piemītot veselīgs saprāts, kas atsverot dažu labu pieredzi.

Viņi tērzēja kādu brītiņu par šo un to. Tad Hogia Huseins beidzot piecēlās un gribēja atvadīties, bet Aīi Baba viņu aizturēja.

— Es tevi lūdzu, — viņš sacīja, — parādi man godu un ēd pie manīs vakariņas. Tās gan nebūt nebūs tik labas, kādas tu

esi pelnījis, taču ceru, ka baudīsi tis ar laipnu sirdi, tāpat kā es tev tās ar laipnu sirdi piedāvāju.

—     Kungs, — Hogia Huseins atbildēja, — neņem, lūdzams, to par (aunu, ja es no tava ielūguma atsakos, un tici man, ka tas nenotiek aiz nicināšanas vai nepieklājības. Ja tev iemesls būtu zināms, tu noteikti atzītu manu izturēšanos par labu.

—   Un kas tev ir par iemeslu? — Ali Baba prasīja.

—    Ja tu jautā, tad tev jāsaņem arī atbilde, — Hogia Huseins sacīja. — Proti, es neēdu ne ga|u, ne citus ēdienus, kas gatavoti ar sāli. I M-^H^^ļ

Pārģērbies laupītājs teica to tāpēc, ka pēc šās zemes ierašām nebija iespējams tam nodarīt ļaunu, ar ko kopā ēsta sāls. Tomēr Ali Babam neradās aizdomas, un viņš neatklāja sava viesa viltību.

—    Ja tevi nekas cits neattur ēst kopā ar mani, — viņš iesaucās, — tad palīdzību atrast ir viegli. Manā namā vispār ēd nesālītu maizi. Un, ja runā par ga|u un mērcēm, tad es parūpēšos, lai tai ēdienā, ko ce| tev priekšā, nebūtu ne graudiņa sāls. Tātad paliec un ēd kopā ar mums. Es tūliņ eju uz virtuvi, lai dotu vajadzīgos norādījumus.

Un viņš lūdza Morgiāni nesālīt ga|u, ko viņa šovakar pasniegs, un ātri pagatavot vēl dažus ēdienus bez sāls. Meitene bija jau vakariņas izvārījusi. Viņa tāpēc paskarbi jautāja, kas tad esot tas savādnieks, kas negribot ēst ne graudiņa sāls.

—    Tas ir goda vīrs, — Ali Baba atbildēja. — Dari, kā es tev teicu.

Morgiāne negribīgi sekoja norādījumiem un kļuva loti ziņkāra, kas tas par viesi, kas negrib ēst sāli. Kad jaunie ēdieni bija sagatavoti un Abdallā galdu uzklājis, viņa palīdzēja tam ienest ēdamo. Viņa tūliņ pazina svešiniekā neīsto eļļas tirgotāju un, labāk ieskatījusies, pamanīja arī dunci, ko tas nēsāja zem apģērba.

—     Nu es vairs nebrīnos, — viņa sev sacīja, — ka šis nolādētais negrib ēst ar manu kungu sāli. Viņš grib Ali Babu nonāvēt. To es nepieļaušu.

Un viņa izdomāja plānu, kas apliecināja viņas viltību un drosmi. Viņa tūliņ kopā ar Abdallā atstāja istabu, it kā arī gribētu paēst vakariņas un netraucēt ar savu klātbūtni sava kunga un viesa sarunas. nu laupītāju vadonis atzina, ka pienākusi izdevība atņemt savam ienaidniekam dzīvību.

«Es piedzirdīšu tēvu un dēlu,» viņš sprieda, «un iegrūdīšu tēvam nazi sirdī, kamēr vārītāja un vergs sēž virtuvē pie galda vai varbūt jau aizmiguši. Kā jābēg caur dārziem, to es jau zinu.»

Morgiāne tomēr nedeva neīstajam Hogiam Huseinam laiku pārvērst viņa baigo nodomu par darbu. Viņa neēda vakariņas, bet uzvilka mirdzošu dejas tērpu, izmeklējās pieskaņotu galvas rotu un aplika apzeltītu sudraba jostu, pie kuras piestiprināja dunci no tā paša metāla. Seju viņa paslēpa aiz maskas. Tā pārģērbusies, viņa sacīja Abdallā:

—    Ņem tamburīnu, un parādīsim šā nama viesim kādu no tām dejām, ar kurām mēs dažkārt vakaros kavējām laiku.

Abdallā paķēra ar zvārguļiem izrotāto tamburīnu un gāja pirmais zālē, teļādu sizdams. Morgiāne sekoja un dziļi un jauki palocījās, it kā lūgtu atļauju parādīt savu mākslu.

—     Nāciet vien tuvāk, — Ali Baba sacīja. — Lai Hogia Huseins izspriež, vai tu proti savu mākslu.

Tas nemaz nebija gaidījis, ka vakariņām sekos deju priekšnesumi, un sāka bažīties, ka laimīgais brīdis var paiet garām. Taču viņš aši nomierināja sevi ar domām, ka drīz gadīsies jauna izdevība, ja vien viņš paliks draudzīgās attieksmēs ar Ali Babu un tā dēlu. Tāpēc viņš liekuļoja priecīgu piekrišanu un teica, ka tas, kas namatēvam sagādājot līksmi, viņam esot labpatikas avots. Abdallā sita atkal tamburīnu un piedevām dziedāja dziesmu. Morgiāne dejoja tik graciozi kā īsta dejotāja un būtu modinājusi vislielāko izbrīnu katrā citā sabiedrībā. Taču Hogia Huseins viņai neveltīja nekādu uzmanību.

Kad viņa bija nodejojusi vairākas dejas, viņa izvilka dunci, vicināja to virs galvas un sāka jaunu deju, kas pārspēja pārējās pievilcībā un izveicībā. Bija prieks noskatīties viņas vieglajās kustībās, pārdrošajos lēcienos, pārsteidzošajos pagriezienos, ar kuriem viņa satvēra nazi kā uzbrūkot un tad vērsa pret savām krūtīm. Beidzot šķita, ka viņa paliek bez elpas. Viņa izrāva Abdallā tamburīnu un ar dunci labajā un tamburīnu ar vaļējo galu iNEAiigšu kreisajā rokā tuvojās Ali Babam kā viena no tām dejotājām, kuras padara savu mākslu par amatu un paļaujas uz skatītāju devīgumu. Ali Baba uzmeta zelta gabalu uz tamburīna, un viņa dēls rīkojās tāpat. Arī Hogia Huseins bija izvilcis maku, kad redzēja viņu tuvojamies, un gribēja pasniegt velti. Morgiāne drosmīgi metās viņam klāt un iedūra viņam dunci sirdī. AU Baba un viņa dēls Šausmās sāka skaji kliegt.

—      Nelaimīgā, — sauca Ali Baba, — ko tu izdarīji! Vai tu gribi mani un manu ģimeni iegrūst postā?

—     Gluži otrādi, — Morgiāne atbildēja, — ko es darīju, tas notika, lai tevi glābtu. — Viņa attaisīja beigtā Hogias Huseina apģērbu, parādīja Ali Babam dunci, kas bija pie jostas, un turpināja: — Tas liecina, ka viņš bija tavs ienaidnieks. Ieskaties viņam cieši sejā un tu pazīsi atkal neīsto e||as tirgotāju un laupītāju vadoni. Vai tu nebiji pārsteigts, ka Viņš negribēja ēst sāli kopā ar tevi? Viņš man likās aizdomīgs, vēl pirms biju viņu ieraudzījusi. Duncis ir pierādījums, ka manas aizdomas bija pamatotas.

Nu Ali Baba sacīja lielā pateicībā, ka Morgiāne viņam otrreiz izglābusi dzīvību:

—     Es tev tiku dāvājis brīvību, Morgiāne, un apsolījis, ka tas

nepaliks manas pateicības vienīgais pierādījums. Nu ir pienācis laiks īstenot manu solījumu. Kļūsti mana vedeklai Un, pagriezies pret dēlu, viņš to uzrunāja: — Tu esi labs dēls, un es ceru — tev neliksies netaisni, ka es dodu tevMorgiāni par sievu, iepriekš tev neko nejautājis. Tev jāpateicas viņai tāpat, kā es to daru. Jo tagad mums ir skaidrs, ka Hogia Huseins meklēja tavu draudzību, lai mani vieglāk varētu nogalināt, un viņš būtu arī tev atriebies, ja viņa nekrietnais nodoms būtu izdevies.

Dēlam nebija ne mazāko iebildumu pret laulībām, — jā, viņš paskaidroja, ka piekrītot ne vien aiz paklausības tēvam, bet arī aiz savām paša tieksmēm.

Tad viņi stājās pie darba, lai laupītāju vadoni apglabātu blakus tā mirušajiem biedriem, un tas notika tik slepeni, ka vēsts par to kļuva zināma tikai pec daudziem gadiem, kad neviena no tiem, kas bija tur roku pielicis, nebija starp dzīvajiem.

Dažas dienas pēc laupītāju vadoņa nāves Ali Baba par godu dēla kāzām rīkoja svētkus, kurus pušķoja dejas, izrādes un visādi uzjautrinājumi. Pie tam viņš ar patiku noklausījās, kā ielūgtie kaimiņi cildināja Morgiānes skaistumu un labās īpašības un slavēja viņa paša labsirdību.

Aiz bailēm no laupītājiem Ali Baba nebija .vairs iegriezies alā, kopš atrada tur sava brāļa Kasima līķi. Arī tagad, kad viņš zināja par trīsdesmit astoņu laupītāju nāvi, pieskaitot vadoni, viņš tomēr neiedrīkstējās alu apmeklēt. Viņš baidījās, ka viņam var uzglūnēt tie divi laupītāji, kuru liktenis bija viņam nezināms. Kad nu tomēr gada laikā nekāds uzbrukums viņa dzīvībai nenotika, ziņkāre uzvarēja piesardzību un viņš aizjāja uz mežu. Atvieglots viņš nāca pie slēdziena, ka alas priekšā nav cilvēku pēdas redzamas. Viņš nokāpa no zirga, piesēja to un teica:

— Sezam, atveriesl

Klints atvērās, un viņš iegāja alā. No tās stāvokļa viņš nosprieda, ka tanī neviens nav ienācis kopš laupītāju vadonis kā tirgotājs bija apmeties pilsētā. Visa banda, acīm redzot, bija iznīdēta, un viņš, Ali Baba, bija vienīgais, kam zināms noslēpums, kā alu atdarīt. Viņš piepildīja lielu maisu ar tik daudz zelta, cik cerēja uzlikt zirgam. Tad viņš atgriezās pilsētā.

Kopš tā laika Ali Baba un viņa dēls, kam viņš kādu dienu atklāja alas noslēpumu, un viņa pēcnācēji, kuri to mantoja un baudīja laimi mērenībā un gudrībā, dzīvoja pilsētā, visu cienīti, un ieņēma augstākos goda amatus.

PASAKA PAR ALAEDĪNU UN BRĪNUMLAMPU

Kādā bagātā un lepnā Ķīnas pilsētā kādreiz dzīvoja skroderis, vārdā Mustafa. Viņš bija ļoti trūcīgs, un viņa roku darbs neienesa tik daudz, lai varētu uzturēt sievu un dēlu. Dēlu sauca Alaedīnu, un viņš bija kļuvis par dienaszagli, jo neviens nebija rūpējies par viņa audzināšanu. Viņš auga stūrgalvīgs un ļaunprātīgs un neklausīja tēvam un mātei. Līdzko viņš bija paaudzies, tā blandījās apkārt pa ielām un laukumiem un nosita laiku ar vienaudžiem.

Kad bija pienācis laiks mācīties kādu amatu, tēvs paņēma viņu līdzi uz darbnīcu, lai ierādītu, kā rīkoties ar adatu. Taču ne pēlieni, ne labi vārdi nevarēja piespiest Alaedīnu sakopot domas pie darba. Līdzko tēvs uzgrieza muguru, Alaedīns laidās lapās un nerādījās visu dienu acīs. Tēvs dažkārt pat sita dēlu, bet labot nevarēja. Beidzot Mustafa atmeta visas pūles un noskatījās, kā Alaedīns pilnīgi nododas vaļīgai dzīvei. Taču tēvu tas tik ļoti sāpināja, ka viņš kļuva slims un pēc dažiem mēnešiem nomira.

Kad nu māte redzēja, ka dēls ij nedomā turpināt tēva darbu, viņa slēdza darbnīcu un pārdeva visus darba rīkus, lai ar iegūto naudu uzlabotu savu uzturu, ko viņa pelnīja vērpdama. Alaedīns turpretim palika slinks un nekaunīgs. Viņš pat draudēja mātei, kad tā viņam kaut mazliet pārmeta slinkumu. Viņš vēl vairāk blandījās pa ielām nekā agrāk un nosita laiku spēlēs. Tā tas turpinājās, kamēr viņam apritēja piecpadsmit gadu. Nevienu mirkli viņš nebija domājis, kas no viņa varētu iznākt.

Tad kādu dienu, kad Alaedīns klaiņoja apkārt ar saviem vienaudžiem, viņam ceļā gadījās kāds svešinieks. Tas bija izslavēts burvis no Āfrikas un mājoja jau divas dienas šai pilsētā.

Alaedins iekrita viņam acīs, un viņš nodomāja, ka varētu izmantot šādu puisi tai nolūkā, ko viņš turēja prātā. Tāpēc viņš neuzkrītoši apvaicājās pie kaimiņiem, iztaujāja par Alaedīna ģimeni, viņa dzīvi, viņa tieksmēm un, kad jau zināja pietiekami, piegāja pie zēna, pasauca to sānis un jautāja:

—      Vai tu neesi skrodera Mustafas dēls?

—         Jā, kungs, — Alaedins atbildēja, — bet mans tēvs jau sen miris.

Nu Āfrikas bunis apskāva viņu, skūpstīja un raudāja, un nopūtās.

— Ak. — viņš izsaucās, — tavs tēvs bija mans mījais brālis, pie kura es kopš gadiem jau taisījos braukt. Un nu, kad beidzot esmu te ieradies, tu man pasaki, ka viņš jau miris. Vai tur nav Jāizsamist! Tomēr es neesmu maldījies: kad tevi pirmo reizi ieraudzīju, es atklāju tavi sejā tēva vaibstus.

Tsd viņš apvaicājās AJaedīnam, kur dzīvojot zēna māte, un iedeva viņam riekšavu sīknaudas.

| — Ej uz mājām, mans dēls, — burvis teica, — un pasaki savai mīļajai mātei, ka rīt viņu apmeklēšu, lai aplūkotu to vietu, kur mans dārgais brālis tik ilgi dzīvojis.

Alaedins priecīgi skrēja ar naudu pie mātes.

—    Vai man ir tēvocis? — viņš prasīja, līdzko atvēra durvis. — Lūdzu, pasaki man to. .

ļ, i— Tev nav neviena tēvoča, — māte atbildēja, — ne no manas, ne no tava mirušā tēva puses.

—     Un tomēr es. nupat satiku tādu vīru, — Alaedins turpināja, — kas apgalvo, ka ir mana tēva miesīgs brālis. Kad es viņam sacīju, kā tēvs miris, viņš raudāja un apkampa mani. Šo naudu viņš man.^dāvināja un uzdeva tevi pasveicināt. Rīt viņš ieradīsies un aplūkos māju, kurā tēvs dzīvojis.

HB Tavam tēvam bija gan brālis, — māte sacīja, — bet tas jau sen kopš miris, un es neesmu dzirdējusi, ka viņš runātu par kādu citu brāli.

Nākamajā dienā burvis atkal sastapa Alaedīnu, apskāva viņu kā dienu iepriekš un iespieda saujā divus zelta gabalus.

— Iedod tos mātei, — viņš teica, — un pasaki viņai, ka ieradīšos vakarā, un lai viņa par šo naudu iztaisa vakariņas. Un nu > paskaidro man, kā es tikšu līdz jūsu mājai.

Alaedīns parādīja viņam ce|u.

Kad Alaedīns bija iedevis mātei abus zelta gabalus un pateicis, ko burvis lika, viņa sapirka visu vajadzīgo vakariņām, un, tā kā viņai nebija pietiekami šķīvju un galda piederumu^ viņa aizņēmās tos no kaimiņienes un pavadīja atlikušo dienas daju, taisīdama ēdienus. Kad viss bija gatavs, viņa sacīja dēlam:

—    Varbūt tavs tēvocis neatradīs mūs. Ej viņam pretī.

Taču, līdzko Alaedīns gribēja pamest māju, kāds pieklauvēja pie durvīm, un burvis ienāca iekšā, apkrāvies ar vīna pudelēm un visvisādiem augļiem. Viņš pasniedza zēnam atnestās dāvanas, apsveica māti un lūdza parādīt viņam to vietu, kur viņa brālis allaž sēdējis. Māte parādīja viņam sēdekli, burvis metās uz vaiga, skūpstīja zemi un sauca asaru pilnām acīm:

—   Ak, cik nelaimīgs es esmu, ka nevaru tevi vairs sastapt, mans nabaga brāli!

Tad viņš atkal piecēlās un, lai kā Alaedīna māte lūdza, lai viņš apsēžas sēdeklī, lūgumu stingri noraidīja.

—    Ļauj man ieņemt vietu iepretim, — viņš sacīja, — lai es vismaz varu iztēloties, ka viņš joprojām sēž savas ģimenes vidū.

Kad viņi bija nosēdušies pie vakariņām, burvis griezās pie Alaedīna mātes.

—    Nebrīnies, mana mīļā māsa, — viņš sacīja, — ka neesi mani redzējusī visus tos gadus, kurus pavadīji kopā ar manu brāli. Pirms četrdesmit gadiem es pametu šo zemi, savu un sava brāļa dzimteni. Mani ceļojumi aizveda mani uz Indiju, Persiju, Arābiju, Sīriju.un Ēģipti. Esmu redzējis visskaistākās šo zemju pilsētas, pirms uz ilgu laiku apmetos Āfrikā.

Taču cilvēkam ir raksturīgi, ka viņam uznāk ilgas pēc zemes. kurā dzimis, un arī man gāja tāpat. Mani sagrāba lielas alkas redzēt atkal tēvzemi un mīļoto brāli, un, tā kā es vēl Jutu sevī spēku un drosmi uzņemties grūto ceļojumu, tad posos oļi.

Gribu klusēt par dienām un nedēļām, kuras pavadīju ce]ā, H un grūtībām, ko vajadzēja pārspēt, pirms šeit no

kļuvu. Tikai to gan es gribu tev apgalvot, ka nekas mani tik

dziļi nesāpināja kā vēsts par mana brāļa nāvi, kad beidzot biju mērķi sasniedzis. Tas, ka tavs dēls ir tēvam tik līdzīgs, ļāva man viņu atrast viņa vecuma zeņķu barā. Viņš tev droši vien stāstījis,, cik dziļi mani satricināja vēsts, ka mans brālis nav vairs starpdzīvajiem. Bet, ko Allahs dara, tas ir labi darīts, un es drīkstu sevi mierināt, ka mana brāļadēls dzīvo un izskatās viņam tik līdzīgs.

Tā kā burvis manīja, ka sieva sakarā ar viņa runu atceras vīru un iegrimusi dziļās skumjās, viņš arī brīdi klusēja un tad griezās pie zēna.

—     Nu, mans dēls, kā tevi sauc? — viņš tam jautāja.

—     Mani sauc Alaedīnu, — tas atbildēja.

—     Labi, Alaedīn, — burvis turpināja. — Vai tu jau esi izmācījies kādu amatu?

Alaedīns apjucis nodūra acis, un māte atbildēja viņa vietā:

—     Alaedīns ir dīkdienis. Tēvs veltīgi pūlējās pievērst viņu godīgam darbam. Kopš tēvs miris, zēns tikai blandās pa ielām un spēlē ar bērniem, nemaz nedomādams, ka viņš nav vairs nekāds bērns. Ja tu, mīļais brāli, neproti viņu tā sakaunināt, ka viņš kļūst par čaklu cilvēku, tad visas cerības vējā. Pie tam viņš zina, ka tēvs nav atstājis nekādu mantību un man jāmokās augu dienu ar vērpšanu. Kādu dienu es viņam aizcirtīšu durvis deguna priekšā. Lai tad viņš meklē, kur dabūt patvērumu uns ēdienu.

Kad burvis bija noklausījies mātes asaraino vēstījumu, tad sacīja Alaedīnam:

-zs. Tas, ko es dzirdu, man nepatīk, brāļadēl. Tev jādomā par to, kā vari pats nopelnīt sev uzturu. Vai tad visā pasaulē nav tāda, amata, kas tevi pievelk vairāk par citiem? Varbūt tev nepatīk vienīgi tēva amats un tev prieks ķerties pie citas nodarbošanās? Pasaki man, ko tu domā. Es gribu tev tikai tolabāko.

Kad Alaedīns neatbildēja, viņš turpināja:

—     Ja tev neviens roku darbs nesagādā prieku, tad es tev atvēršu veikalu, kur tu varēsi pārdot dārgus audumus un smalku linaudeklu un par ieņemto naudu iegādāties jaunas preces. Kotu domā par to?

Sis piedāvājums Alaedīnam ārkārtīgi patika, jo viņš zināja, ka šādus veikalus vienmēr labi apmekle un ka tirgotāji ir grezni ģērbušies un cienījami vīri. Tā nu viņš burvim paskaidroja, ka viņš gan domājot vairāk par tirgošanos neka par amatu un buSot viņam par šo labdarību allaž pateicīgs.

—     Ja tas ir tā, — burvis sacīja, — tad rīt iesim uz pilsētu un liksim tevi lepni apģērbt, kā tas tirgonim piederas. Un parīt iekārtosim tev veikalu.

Pēc šādiem lieliskiem solījumiem Alaedīna māte vairs nešaubījās, ka burvis ir viņas mirušā vīra brālis. Viņa pateicās tam par laipnību un, kad bija vēlreiz dēlam aizrādījusi, lai viņš ir tēvoča labvēlības cienīgs, lika ēdienu galdā. Viņi vēl ilgi runāja par nelaiķi skroderi Mustafu un Alaedīna izredzēm, kamēr pienāca vēla nakts un burvis atvadījās.

Nākamajā rītā viņš atkal ieradās atraitnes mājā, kā bija solījies. Viņš pavadīja Alaedīnu pie kāda tirgotāja, kurš pārdeva apģērbus jebkura vecuma un kārtas ļaudīm. Kad Alaedīns bija no galvas līdz kājām ietērpies jaunās drēbēs pilnīgi pēc savas gaumes, viņš pateicās savam iedomātajam tēvocim, un tas apsolījās viņu arī turpmāk neatstāt.

Viņš veda Alaedīnu uz iemīļotākajiem pilsētas kvartāliem, kur bija bagātu tirgoņu veikali, un teica:

__ Tā kā tu pats drīz būsi tāds tirgotājs, tad labi vien ir, ka

tu mazliet pagrozies viņu vidū.

Viņš arī parādīja tam greznākās un lielākās mošejas, bagātnieku namus un visas telpas sultāna pilī, kurā katrs drīkstēja ieiet. Beidzot, kad viņi bija izstaigājuši pilsētas skaistākās vietas, viņi nonāca kvartālā, kurā burvis dzīvoja. Te viņi sastapās ar dažiem tirgoņiem, ar kuriem dienas gaitā bija iepazinušies.

Mielasts beidzās tikai vēlu vakarā, un burvis atļāvās personai aizvest Alaedīnu pie viņa mātes. Kad tā ieraudzīja savu delu skaistās drēbēs, tad tikko varēja atjēgties no sajūsmas un .svētīja burvi no visas sirds.

—     Augstsirdīgais svaini, — viņa sacīja, — es nezinu, kā tev iiittfes par tavam labdarībam. Vienu es zinu gan: šis slaists Јo4ēU butu pats nepateicīgakais radījums pasaule, ja izradītos

tavas devības necienīgs. Novēlu tev ilgi dzīvot, la\ tu būtu liecinieks, kā viņš liek lietā tavu labumu un pastāvīgi seko tavam padomam.

— Esmu pārliecināts, — burvis atbildēja, — ka Alaedins ir labs zēns, no kura var iztaisīt kaut ko derīgu. Diemžēl rīt, piektdien, veikali ir ciet, tāpēc mēs nevaram vēl nopirkt iekārtu tavam dēlam. Tas mums jāatliek uz aiznākamo dienu. Par to es rīt izvadāšu viņu pa dārziem ārpus pilsētas vārtiem, kur smalki \audis norunā sastapšanos. Ir laiks, ka viņš iejūtas pieaugušo pasaulē» jo līdz šim vienmēr bijis kopā ar bērniem.

Burvis atvadījās, un Alaedins jutās labi jaunajās drēbēs un, jau priecājās par nākamo dienu, jo nekad nebija atstājis pilsētu un nepazina tās apkārtni. No rīta viņš agri uzcēlās, apģērbās un nepacietīgi gaidīja burvi. Kad tas mazliet nokavējās, Alaedins atvadījās no mātes un steidzās tam pretī. Burvis laipni sasveicinājās ar viņu un teica:

— Šodien es tev parādīšu kaut ko skaistu, manu zēn.

Viņš izveda Alaedinu ārā pa vārtiem un veda garām gar krāšņām pilīm ziedošos dārzos, kuros ikviens drīkstēja ieiet. Vienmēr, kad viņi ieraudzīja jaunu pili, burvis vaicāja zēnam, vai tā viņam patīkot. Alaedīns sajūsmā bieži vien sauca jau pirms jautājuma:

—    Paskat tik! Sī pils taču ir vēl skaistāka par iepriekšējām!

Tā zēns nemanīja, ka viņi aizvien vairāk attālinās no pilsētas, un tas burvim, kurš sekoja noteiktam plānam, bija tikai pa prātam. Beidzot viņi iegāja lielā dārzā, un burvis teicās esam noguris. Viņš apsēdās uz baseina malas, kurā no bronzas lauvas rīkles plūda iekšā kristāldzidrs ūdens.

—   Mīļais brāļadēl, — viņš sacīja, — tu esi tikpat noguris !kā es. Atpūtīsimies mazliet, lai varam turpināt pastaigu stiprināti.

No somas, ko nēsāja pie jostas, viņš izņēma cepumus un augļus, Izlika visu uz baseina malas, sadalīja cepumus ar Alaedinu un mudināja to ņemt augļus, cik vien vēlas. Šā mazā mielasta laikā viņš mācīja zēnu turēties pie gudriem un saprātīgiem •cilvēkiem un meklēt ar tiem sarunas.

—    Tu jau drīz būsi vīrs tāpat kā tie, — viņš piebilda.

Pēc mielasta viņi devās tālāk pa dārziem, kurus nu šķjra tikai šauri grāvji, un drīz vien sasniedza līdzenumu, kas pamazām pārgāja kalnos. Nekad savā mūžā Alaedīns nebija gājis tik 1ālu ceļu. Viņš jutās piekusis un teica:

—    Uz kurieni mēs tā ejam, mīļais tēvoci? Dārzi ir mums aiz «nuguras, un es redzu tikai kalnus. Nezinu, vai man pietiks spēka -atgriezties pilsētā, ja vēl Ilgi tā klejosim.

—    Nezaudē dūšu, — burvis atbildēja. — Es gribu tev paTādīt tikai vienu parku, kas pārspēj itin visus, ko tu šodien redzēji. Līdz tam ir tikai pāris soļu, un, kad tu to ieraudzīsi, tad sapratīsi, ka būtu bijis žēl to neapmeklēt.

Alaedīns ļāvās pierunāties un gāja tālāk. Burvis kavēja viņam laiku ar dažādiem stāstiem, lai ceļš liktos īsāks un nogurums būtu mazāk manāms. Beidzot viņi nonāca pie diviem pilnīgi vienādiem kalniem, starp kuriem atradās šaura •efeja.

Burvis bija gribējis atvest zēnu uz šejieni, lai ar viņa palīdzību īstenotu plānu, kura dēļ bija no tālās Āfrikas ieradies Ķīnā.

—     Mēs esam īstajā vietā, — viņš teica Alaedīnam. — Es tev parādīšu tādas mantas, kādas nav vēl redzējis neviens mirstīgais, un tu būsi man par to pateicīgs. Sanes kopā tik daudz sausu žagaru, cik vari sameklēt. Es iekuršu uguni.

Drīz vien bija savākta kopā pamatīga žagaru kaudze. Burvis tikmēr bija uzšķīlis uguni un pielaida to pie sausajiem iekuriem. Kad žagari uzliesmoja, viņš iemeta liesmās kvēpināmo, ko jau turēja gatavu, un skaitīja dūmu mutulī visādus buramvārdus, ko Alaedīns nesaprata.

Zeme viegli notrīcēja, atvērās plaisa, un varēja redzēt akmeni, kas bija apmēram pusotras pēdas kvadrātā un pēdu biezs. Tā vidū atradās bronzas gredzens, aiz kura to varēja pacelt. Alaedīns nobijās no redzētā un gribēja laisties lapās. Taču burvis saķēra viņu, sabāra un iecirta tik spēcīgu pļauku, ka zēnam priekšzobi sakustējās un viņš pakrita gar zemi.

—     Ko es esmu darījis, tēvoci, — Alaedīns jautāja ar asarām acīs, — ka tu mani sit?

—     Man ir savs iemesls, — burvis atbildēja. — Es taču galu galā esmu tavs tēvocis un ieņemu tēva vietu pie tevis. — Viņš turpināja mazliet maigāk: — Taču nebīsties. Viss, ko prasu no tevis, ir paklausība. Citādi tu nevarēsi izmantot tās lielās priekšrocības, kuras esmu tev paredzējis. — Un, kad viņš manīja, ka Alaedīna bailes sāk pagaist no skaistajiem vārdiem, tad vēl piebilda: — Tu redzēji, ko es izdarīju ar kvēpināmo un burvībām. Tagad uzklausi: zem šī akmens guļ noglabāta manta. Tā ir domāta tev un padarīs tevi uzreiz bagātāku par lielākajiem pasaules valdniekiem. Un ievēro arī, ka nevienam bez tevis nav atļauts pieskarties akmenim, ne aizvelt to projām un iekļūt velvē, ko tas sedz. Pat es nedrīkstu akmeni aiztikt, tāpat nedrīkstu ne kāju spert velvē, kad tā attaisīta. Tāpēc tev viss jāizdara taisni tā, kā es tev pavēlēšu.

Kad Alaedīns izdzirdēja par mantu, kas viņu var padarīt bagātu un laimīgu, tad aizmirsa notikušo. Viņš piecēlās un teica:

—     Es gribu tev paklausīt, mīļais tēvoci.

—   Tas mani loti iepriecē, — atteica burvis un apskava viņu . — Nāc ķeries pie šā gredzena un cel akmeni uz augšu.

—   Bet es taču esmu par vāju, — Alaedīns pretojās. — Tev vajag man palīdzēt.

—   Kad es pieliktu roku, mēs abi neko nepanāktu, — burvis atbildēja. — Tev tas jāizdara vienam. Piesauc savu tēvu un vectēvu, kad ķeries pie gredzena. Tu redzēsi, cik akmens būs viegli paceļams.

Alaedīns darīja, kā burvis bija licis, viegli pacēla akmeni un nolika sānis. Tad viņš ielūkojās alā un redzēja pakāpienus, kuri veda lejup.

—    Uzklausi, mans dēls, — burvis teica, •— un ievēro, ko es sacīšu. Pa šīm kāpnēm tu nonāksi pie vaļējām durvīm. Tās ved lielā velvē, kura sadalīta trīs zālēs. Katrā zālē pa labi un pa kreisi stāv četras lielas bronzas vāzes, pilnas ar zeltu un sudrabu. Tikai piesargies, ka nepieskaries tām. Pacel drēbes uz augšu un piekļauj cieši pie miesas, pirms ieej velvē. Ej neapstādamies caur pirmo zāli otrā un no turienes trešajā. Galvenokārt uzmanies, ka nepieej sienām par tuvu un neaizskar tās ar drēbēm. Tad tu pakritīsi beigts.

Trešās zāles galā tu redzēsi durvis, kuras ved skaistā, ar augļu kokiem pilnā dārzā. Ej dārzam cauri, kamēr uzdursies uz kāpnēm, pa kurām uzkāpsi terasē. Tur tu atradīsi nišu un nišā degošu lampu. Paņem lampu, nodzēs, izrauj dakti un izlej šķidrumu ārā. Tad noslēp lampu drēbēs un atnes man. Ja tev iepatīkas dārza augļi, ņem no tiem, cik gribi. Tas tev nav aizliegts.

To sacīdams, burvis novilka gredzenu no pirksta un uzvilka Alaedīnam labajā rokā. Šis gredzens, tā viņš paskaidroja, varot novērst visu nelaimi, ja Alaedīns stingri turēšoties pie priekšrakstiem.

— Ej vien droši uz priekšu, — burvis pabeidza savu runu, — un, ja tu visu izdarīsi, ko esmu teicis, tad mēs abi kļūsim par bagātākajiem cilvēkiem pasaulē.

Alaedīns nokāpa lejā un nonāca trijās zālēs, kuras burvis bija aprakstījis. Viņš uzmanīgi izgāja tām cauri, jo viņam bija Mks, ka mirs, ja neizdarīs visu tā, kā burvis pavēlējis. Viņš izgāja caur dārzu, uzkāpa terasē, atrada nišā lampu, izvilka dakti, izlēja šķidrumu uz grīdas un noslēpa lampu drēbēs. Dārzā viņš mazliet uzkavējās, jo pirms tam bija tikko iedrīkstējies uzmest tam acis. Kokiem bija dīvainī augļi dažādās krāsās. Tur bija balti un caurspīdīgi kā kristāls, bija tādi, kuri lepojās gaišā vai tumšā sarkanumā, tad zaļi, zili, mēļi un dzeltenīgi. Baltie augļi bija pērles, kristāldzidrie — dimanti, gaiši un tumši sarkanie — rubīni, zaļie — smaragdi, zilie — tirkīzi, mēļie — ametisti, dzeltenīgie — safīri. Un visi bija tik lieli un tik izteiktās krāsās, kādus nekur pasaulē nevar atrast. Alaedīns, kurš nepazina šo augļu vērtību, jutās vīlies, tos redzēdams. Vīģes, vīnogas vai citi augļi būtu viņam bijuši mīļāki. Viņš vēl nebija tanī vecumā, kad cilvēki saprot dārgakmeņus, un iedomājās, ka augļi ir tikai krāsaini stikli bez sevišķas vērtības. Taču viņu ietekmēja krāsas un dzidrais spožums; viņš noplūca dažus no katras šķirnes un piepildīja kabatas un abas somas, kuras burvis bija iedāvājis reizē ar drēbēm. Apkrāvies ar dārgumiem, viņš devās atceļā. Viņš izgāja cauri zālēm tikpat piesardzīgi, kā šurp nākot, un kāpa atkal augšā, kur bija nācis lejā.

Burvis, nepacietības pilns, gaidīja viņu ārā. Līdzko Alaedīns viņu ieraudzīja, tā sauca:

—    Tēvoc, sniedz man, lūdzams, roku un palīdzi tikt augšā!

—    Dod man lampu, — burvis atbildēja, — lai tā tevi netraucē.

—    Lampa mani netraucē, — Alaedīns atteica, — tu dabūsi to, līdzko būšu pie tevis.

Taču burvis pastāvēja uz to, lai Alaedīns vispirms pasniedz lampu, un tas, tā kā bija apkrāvies ar dīvainajiem augļiem un lampu nevarēja izvilkt, apsolīja viņam to dot, līdzko būs atstājis alu. Burvim uznāca negantas dusmas uz zēnu. Viņš aši iemeta riekšavu kvēpināmā žagaros, kurus rūpīgi bija uzturējis degošus, nomurmināja pāris buramvārdu dūmos, un akmens, kurš bija aizsedzis alu, sakustējās un nogūlās atkal sākotnējā vietā tā, ka Alaedīns palika ieslēgts.

Burvis īstenībā nebija nekāds skrodera Mustafas brālis, ne ari Alaedīna tēvocis. Viņš bija no Āfrikas, kur labāk nekā citur pasaulē prot rīkoties ar buramvārdiem, kopš jaunības nodarbo jies ar maģiju un lasījis daudz burvju grāmatu, kamēr beidzot I atklājis, ka pasaulē ir lampa, kura padara savu īpašnieku varenāku par visiem ķēniņiem. Kad viņš bija noskaidrojis, ka lampa atrodas kādā zināmā vietā Ķīnā, tad uzņēmās garo, grulību pilno ce|u. Viņš nonāca pilsētā, kura bija tuvu viņa dārgumam, pie kā viņš pats nedrīkstēja ķerties, jo viņam nebija atļauts ieiet pazemes velvē. Tur vajadzēja nokāpt citam un uznest viņam lampu. Tāpēc viņš bija griezies pie Alaedīna, kuru uzskatīja par muļķa zēnu, ar ko viegli varēs tikt galā.

Viņš jau iepriekš bija stingri nolēmis zēnu ieslēgt zem akmens uz visiem laikiem, līdzko saņems lampu savās rokās. Sādi viņš domāja atbrīvoties no traucējoša līdzzinātāja. Pļaukai, ko viņš bija iecirtis Alaedīnam, vajadzēja pieradināt zēnu pie paklausības un panākt, lai zēns tūliņ atdod lampu, līdzko to pieprasa. Tā kā viss notika citādi, tad burvis baidījās, ka sveši varētu noklausīties, kā viņš ķīvējas ar Alaedīnu, un atklāt viņa noslēpumu. Tāpēc viņam bija tāda liela steiga — atbrīvoties no zēna uz visiem laikiem.

Burvja plāni bija sabrukuši, un viņam neatlika nekas cits kā atgriezties pēc iespējas drīzāk Āfrikā, un to viņš tai pašā dienā arī izdarīja. Taču viņš meta loku, lai nevajadzētu vairs rādīties pilsētā, jo baidījās, ka viens otrs, kas redzējis viņu kopā ar zēnu, pazīs viņu atkal un brīnīsies, kāpēc viņš ir viens.

Alaedīns jutās pazudis un bija ārkārtīgi satriekts. Pēc visām laipnībām un dāvanām, ar kurām šķietamais tēvocis bija viņu apveltījis, viņš nevarēja iedomāties, ka tas atstās viņu tāda ļauna likteņa varā. Tūkstoškārt viņš sauca tēvoci vārdā un ar asarām solījās tūliņ atdot lampu. Taču saukšana bija veltīga.

Mazliet nomierinājies, viņš nokāpa lejā, lai nokļūtu aārzā un no turienes brīvībā. Tomēr velves mūri, kuri bija buramvārdu ietekmē atdarījušies, bija atkal noslēgušies. Veltīgi viņš taustījās pēc durvīm, veltīgi no jauna sauca un raudāja.

Beidzot, zaudējis jebkuru cerību kādreiz atkal nonākt dienas gaismā, viņš atsēdās uz kāpnēm, kuras veda lejup uz velvi. Tā viņš pavadīja divas dienas. Trešajā dienā, redzēdams nāvi tuvojamies, viņi salika rokas, pacēla tās un sauca:

— Nav nekāda spēka un nekādas varas, vienīgi tavējā, o, AUahl

Pie tam viņš netīšām bija paberzis gredzanu, ko burvis bija uzmaucis viņam pirkstā. Viņš nezināja gredzena spēku un bija pārbijies līdz nāvei, kad viņa priekšā parādījās milzīgs baismīga izskata dēmons, kura galva atdūrās velvē. t —Ko tu gribi? — dēmons pērkonīgā balsī prasīja. — Esmu

gatavs tev paklausīt, jo esmu tā vergs, kam pieder gredzens. Es un pārējie dēmoni gaida tavas pavēles.

Kad Alaedīns to dzirdēja, tad atbildēja bez vilcināšanās: — Lai kas tu esi, palīdzi man tikt ārā no šīs alas, ja to vari. Tikko viņš bija to pateicis, tā atradās jau ārā no alas tai vietā, kur bija stāvējis pirms trim dienām. Vispirms viņš, tik ilgu laiku pavadījis tumsā, nevarēja panest dienas gaismu. Pakāpeniski pieradis pie gaišuma, viņš apskatījās visapkārt un bija pārsteigts, ka nekur neredz ieeju zemē. Tikai pēc melnā plankuma, kas bija palicis pēc žagaru sārta, viņš atkal pazina šo vietu. Viņš ieraudzīja pilsētu starp dārziem un pazina arī ceļu, pa kuru burvis bija viņu atvedis uz šejieni.

Par spīti vārgumam, viņš nokļuva pilsētā atpakaļ, ievilkās mātes mājiņā un pakrita bez samaņas, izsalkuma nogurdināts,, aiz prieka par atkalredzēšanos. Māte, kura bija jau uzskatījusi viņu par pazudušu un apraudājuši viņa nāvi, darīja visu iespējamo, lai viņu atdzīvinātu. Beidzot viņš atvēra acis un sacīja:

—   Dod man kaut ko ēst, mīļā māt. Jau trīs dienas, kopš man nav ne kumosa mutē bijis.

Sieva atnesa visu, kas mājās bija, nolika to viņam priekšā un teica:

—    Ēd lēnām, mīļais dēls, nesteidzies, lai cik izsalcis esi. Nesteidzies ari ar stāstīšanu. Pēc tām bēdām, kuras kopš pagājušās piektdienas uzbruka man, un pēc tām pūlēm, ar kādām visur esmu pēc tevis taujājusi, nu, kad tu esi atgriezies, es esmu pilnīgi nomierināta.

Alaedīns sekoja mātes padomam un ēda lēnām un dzēra piesardzīgi. Paēdis viņš sacīja:

—    Ak, māt, es varētu tev pārmest, ka tu mani tūliņ uzticēji svešam vīram, kurš gribēja iegrūst mani postā. Taču mēs abi ticējām, ka mūsu priekšā ir mīļš, tuvs radinieks. Un kā mēs būtu varējuši neuzticēties cilvēkam, kurš mani apbēra ar laipnību un dāvanām? Taču tev jāzina, ka viņš ir nodevīgs nelietis.

Un Alaedīns izstāstīja, kas ar viņu bija noticis kopš piektdienas. Viņš ari parādīja mātei caurspīdīgos, krasainos augļus,, kurus bija saplūcis brīnumainaja dārzā. Taču arī viņa neko nesaprata no dārgakmeņu vērtības, kuri pildīja istabu ar saulei

līdzīgu spožumu. Viņa bija uzaugusi lielā trūkumā, un viņas vīrs nekad nebija varējis dāvināt viņai tādus dārgumus.

Kad Alaedīns bija beidzis, mātei izlauzās tūkstošiem lāstu pret svešinieku, viņa sauca to par nodevēju, nelieti, briesmoni, slepkavu un cilvēku ienaidnieku.

—   Viņš ir burvis, — viņa beidzot teica, — un burvji ir īsta sērga, jo viņi turas kopā ar dēmoniem.

Viņa runāja vēl daudz ko citu, lai skaļi izteiktu riebumu pret sava dēla samaitātāju, iekāms pamanīja, ka Alaedīnam, kurš trīs naktis nebija gulējis, vajag atpūtas. Viņa apguldīja dēlu un pēc īsa brīža devās arī pati pie miera.

Alaedīns gulēja cieši un pamodās stipri vēlu. Pirmais, ko viņš teica mātei, bija, ka viņš esot izsalcis un viņa nespētu sagādāt dēlam lielāku prieku, kā pasniedzot viņam labas brokastis.

—   Ak, mans mīļais dēls, — viņa atbildēja, — man nav mājās ne kumosiņa maizes. Vakar vakarā tu apēdi manus mazos krājumus līdz pēdējai drupatai. Bet pacieties tikai vienu mirkli. Man ir drusku savērptas kokvilnas, es to pārdošu un nopirkšu maizi un pusdienas.

—    Lai nu kokvilna paliek lādē, mīļā māt, — Alaedīns atteica, — un padod man lampu, ko vakar atnesu līdzi. Varbūt es dabūšu par to tik daudz naudas, ka mums abiem pietiks brokastīm un pusdienām, iespējams, pat vakariņām.

Māte atnesa lampu un teica:

—    Tā gan ir pārāk netīra. Es to nospodrināšu, lai tu saņem vairāk naudas.

Un viņa sāka berzt lampu spodru ar ūdeni un smalkām smiltīm. Taču, līdzko viņa to iesāka, te viņas priekšā nostājās riebīgs milzīga auguma dēmons. Tas sauca pērkonīgā balsī:

—    Ko tu gribi? Esmu gatavs tev paklausīt, jo esmu lampas īpašnieka vergs. Es un pārējie dēmoni gaidām tavas pavēles.

Māte bija pie pirmajiem dēmona vārdiem aiz bailēm paģībusi, bet Alaedīns, kurš jau alā bija redzējis līdzīgu parādību, aši satvēra lampu un bez liekām pārdomām sacīja:

—    Es esmu izsalcis. Atnes man kaut ko ēst!

Gars pazuda un atgriezās pēc mirkļa ar lielu sudraba paplāti, uz kuras atradās divpadsmit apsegti sudraba trauki ar visgardākajiem ēdieniem, seši klaipiņi no vissmalkākajiem miltiem un

divas lieliska vīna pudeles. Viņš nolika visu zemē un nozuda. Māte vēl ilgi gulēja nemaņā. Alaedlns noņēmās ap viņu, smidzinādams viņai ūdeni sejā. Viņa atžilba, kad ēdienu smarža kutināja viņas degunu.

__ Celies augšā un ēd, — Alaedlns sacīja. — Nekas ļauns

nav noticis. Sis mielasts neremdinās mūsu izsalkumu vien, bet iepriecinās ari sirdi. Sāksim, kamēr ēdieni nav atdzisuši.

Māte pārsteigta lūkojās uz paplāti ar divpadsmit sudraba traukiem, sešiem maizes klaipiem un abām vina pudelēm un ar patiku ieelpoja ēdienu smaržu. Tad viņa prasīja dēlam:

—        Kur cēlusies šāda pārpilnība? Kam mums jāpateicas par jo bagātīgo dāvanu? Vai sultāns varbūt dzirdējis par mušu nabadzību un iežēlojies par mums?

—        Sēdīsimies labāk pie galda, — Alaedīns sacīja. — Mums a biem stiprinājums nāks par labu. Uz taviem jautājumiem es atbildēšu, kad būsim paēduši brokastis.

Viņi apsēdās, un viņa ēstgriba nekad nebija lielāka bijusi, jo viņi agrāk nekad nebija sēdējuši pie tik bagātīgi apkrauta galda. Atkal un atkal māte vēroja vislielākajā sajūsmā dārgos traukus, lai gan viņai bija tikpat maz nojausmas par to vērtību kā viņas dēlam.

Abi, kuri bija domājuši ieēst tikai vienkāršas brokastis, sēdēja vēl pusdienas laikā pie galda. Gardie ēdieni nelāva pagurt ēstgribai, tāpēc viņi neuzskatīja par nepieklājību tūliņ ieturēt ari otro mielastu. Kad abi bija paēduši, atlika pāri vēl tik daudz, ka pietika vakariņām un divām pamatīgām ēdiena reizēm nākamajā dienā. Māte novāca galdu un noglabāja atlikušo galu skapi. Tad viņa apsēdās dēlam blakus un sacīja:

—     Nu es gaidu, ka tu man visu paskaidrosi.

Un Alaedlns izstāstīja plaši, kas bija noticis starp viņu un dēmonu, kamēr māte bija gulējusi nemaņā.

Stāsts māti loti pārsteidza, un viņa teica:

—       Savu mūžu neesmu dzirdējusi, ka no mūsu paziņām kāds būtu ticies ar dēmonu. Kas atvedis uz mūsu māju šo pretīgo būtni, un kāpēc tā griezās pie manis, nevis pie tevis, jo tu jau reiz alā biji ar to sastapies?

—        Dēmons, kas parādījās tev, nav tas pats, kas parādījās man, — Alaedlns atbildēja. — Abi ir milži, tomēr nelīdzinās pēc sejas un drēbēm. Viņi ari pakļaujas dažādiem kungiem. Tas alā teica, ka esot tā vergs, kam piederot gredzens; tas, ko nupat redzējām, bija lampas īpašnieka vergs, un lampu tu turēji rokā.

— Tad lampa ir vainīga, ka gars runāja ar mani, nevis ar tevi? — māte iesaucās. — Gādā to projām no manām acīm, nes, uz kurieni gribi. Es nekad neķer šos tai klāt. Ar gariem es negribu ielaisties.

—     Es sargāšos lampu pārdot, mīļā māt, kā biju jau nodo-

mājis, — Alaedīns sacīja. — Tai ari turpmāk jāgādā par mūsu uzturu. Tagad mēs ari zinām, kāpēc burvis, kurš uzdevās par manu tēvoci, bija uzņēmies tik tālu un apgrūtinošu ceļu. Lampa viņam bija vērtīgāka par visu zeltu un sudrabu pazemes velvē. Viņš zināja tās spēku pārāk labi, lai vēlētos vēl kādus dārgumus. Mēs esam šo spēku atklājuši un izmantosim to piedienīgi, tikai slepenībā un tā, lai mūsu kaimiņi neko nepamana un nekļūst tādi kā skaudīgi. Es gribu lampu noglabāt kādā vietā, no kurienes to vienmēr varu paņemt, kad tā būs mums vajadzīga. Gredzenu paturēšu pirkstā. Tas manī jau reiz izglābis no bēdīga stāvok]a, un kas zina, vai pār mums atkal nenāk kāda nelaime, kurā tas mums vajadzīgs.

Mātei nebija ko iebilst pret šādu runu.

— Dari, kā tev patīk, — viņa tikai noteica. |— Es labprāt neielaižos ar burvībām.

Nākamajā dienā pēc vakariņām no gara atnestajām mantām nekas nebija palicis pārī, un Alaedīns, kurš negribēja gaidīt, kamēr izsalkums atkal viņu māks, paņēma vienu no sudraba traukiem, ko pārdot. Viņš sastapa kādu tirgoni, parādīja tam bļodu un prasīja, vai tas nevēlētos to iegūt. Slīpētais tirgonis, kas domāja tikai par savu peļņu, pārbaudīja bļodu, redzēja, ka tā ir no smaga sudraba, un prasīja Alaedīnam, cik viņš par to gribot. Zēnam nebija ne jausmas par sudraba vērtību, un viņš ļāva tirgonim pašam noteikt cenu. Tā kā tirgonis nezināja, vai Alaedīns var noteikt īsto bļodas vērtību vai nevar, tad nonāca lielā apjukumā. Beidzot viņš izvilka zelta gabalu no kabatas, ko Alaedīns ar prieku pieņēma, lai gan tā bija tikai septiņdesmit otrā daļa no vērtības, kuru viņš būtu saņēmis no godīga tirgotāja. Kad tirgonis pamanīja zēna neziņu, tad nožēloja darījumu, par spīti lielajai peļņai, un viņam uznāca kāre prasīt naudu atpakaļ. Taču Alaedīns bija jau aizskrējis projām. Viņš nopirka labi daudz maizes, samaksāja ar zelta gabalu un nodeva maizi un atlikušo naudu mātei.

Tā viņi dzīvoja labu laiku, pārdodot bļodas citu pēc citas, un tirgonis katrreiz maksāja vienu zelta gabalu par sudraba bļodu, jo nedrīkstēja mazāk dot kā pirmo reizi un nevēlējās arī palaist garām tādu labu veikalu. Kad nauda par pēdējo bļodu bija izdota, Alaedīns gribēja aiznest tirgonim paplāti. Taču tā

svēra desmitkārt vairāk par katru bļodu, viņš nevarēja to aiz"nest un lūdza tirgoni, lai tas atnāk uz mājām. Tas pārbaudīja paplātes svaru turpat uz vietas un samaksāja desmit zelta gabalus.

Alaedīnu īk dienas varēja redzēt ielās un laukumos kā iepriekš. Tikai nu viņš vairs nespēlēja ar vienaudžiem, bet meklēja sarunu ar pieaugušiem. Bieži viņš stāvēja pie dižciltīgo tirgoņu veikaliem un noklausījās, kā tie sarunājas. Tā viņš pamazām apguva drošu valodu un uzstāšanos.

Kad no desmit zelta gabaliem nekas nebija palicis pāri, viņš atkal meklēja glābiņu pie lampas. Viņš izvilka to no slēptuves, paberzēja, un tūliņ ieradās tas pats dēmons un sacīja tos pašus vārdus kā pirmo reizi.

| — Esmu izsalcis, atnes man ko ēst! — Alaedīns pavēlēja. Dēmons nozuda un parādījās atkal ar sudraba paplāti, uz kuras atradās divpadsmit apsegti trauki ar lieliskiem ēdieniem.

Māte, kura bija pametusi mājas, lai nesatiktos vēlreiz ar garu, bija atkal pārsteigta par lepnajām mantām, kad atgriezās.

Drīz vien Alaedīns posās ceļā, lai pārdotu vienu no jaunajām b]odām. Viņam bija jāiet garām zeltkalim, kas bija pazīstams ka goda vīrs. Meistars ielūdza viņu darbnīcā un teica:

—    Es jau esmu redzējis tevi ejam garām ar sudraba trauku, lai uzmeklētu tirgotāju, un katrreiz tu atgriezies ar tukšām rokām. No tā es secinu, ka tu viņam traukus pārdod. Tikai zini, ka tirgotājs ir liels skopulis, ar kuru neviens labprāt neielaižas. Parādi, ko gribi viņam šodien piedāvāt, un es, tev par prieku, noteikšu īsto vērtību un samaksāšu to, ja varēšu tavu preci izlietot. Pretējā gadījumā iedošu tev godīga tirgotāja adresi.

Alaedīns pasniedza zeltkalim bļodu, un tas ar pirmo acu uzmetienu redzēja, ka bļoda ir no vissmalkākā sudraba taisīta. Viņš gribēja zināt, vai Alaedīns jau daudz tādu bļodu pārdevis tirgonim, un, kad zēns pastāstīja, ka jau duci pārdevis un saņēmis par katru vienu zelta gabalu, zeltkalis izsaucās:

—    Ak, tu blēdis! Bet, kas noticis, noticis. Kad es tev pateikšu īsto bļodas vērtību, tad tu redzēsi, kā tevi piekrāpuši.

Un viņš uzlika bļodu uz svariem, aprēķināja un tad sacīja, ka sudraba vērtība vien sasniedz septiņdesmit divus zelta gabalus, nemaz nerunājot par māksliniecisko darbu, kas pielietots, bļodu gatavojot. Alaedīns pateicās par ziņām un tūliņ pārdeva bļodu zeltkalim.

Lai gan, pateicoties lampai, Alaedīnam un viņa mātei nu bija vienmēr nauda mājās, viņi dzīvoja vienkārši kā iepriekš, lai nemodinātu kaimiņu skaudību. Jauneklis šo to atlika, lai varētu iegādāties kaut ko mājsaimniecībai. Māte tāpat kā agrāk izdeva par drēbēm tikai to, ko bija ieņēmusi par vērpšanu.

Tā viņi dzīvoja vairākus gadus laimīgi un pieticīgi, pie tam viņi šad un tad ķērās pie lampas. Alaedīns joprojām izmantoja laiku grozīties dižciltīgu pilsētas tirgotāju sabiedrībā, un tieši sastapšanās ar dārgakmeņu tirgotājiem izkliedēja viņa maldus, ka burvju dārzā plūktie caurspīdīgie augļi esot tikai raibi stikli. Salīdzinājums ar to, ko juvelierī piedāvāja un kādu maksu par to prasīja, mācīja viņu, ka mājās viņam ir dārgumi neaprakstāmā vērtībā, bet brīdināja arī teikt kaut vienu vārdiņu par tiem

skaļi. Droši vien šī klusēšana palīdzēja Alaedīnam tikt pie laimes, par ko turpmāk tiks stāstīts.

Kādu dienu, kad viņš atkal staigāja pa pilsētu, viņš dzirdēja sultāna heroldu1 skaļā balsī saucam, lai katrs iet atpakaļ savā mājā, jo sultāna meita — princese Bedrulbudura grib doties uz pirti. Tas pamodināja Alaedīnā vēlēšanos vienreiz dabūt redzēt princesi bez plīvura. Viņš noslēpās aiz pirts durvīm, un, kad Bedrulbudura ar savu kalpoņu un elnuhu pavadonību tuvojās, viņš vēroja tos caur plaisu durvīs. Trīs vai četrus soļus no pirts princese noņēma plīvuru no sejas. Līdz šim Alaedīns nebija redzējis nevienu sievieti bez plīvura, vienīgi māti. Nu, kad viņš lūkojās princesē, viņš atmeta uzskatu, ka visas sievietes izskatās pēc viņa mātes. Viņu bija apžilbinājis princeses skaistums, un viņš palika stāvam kā apstulbis. Mājās viņš nespēja apmulsumu noslēpt. Viņš ēda daudz mazāk nekā parasti un, kad māte vaicāja, kas viņu nomācot, tad nedeva nekādu atbildi, tikai klusu sēdēja un domāja par princesi.

Nākošajā rītā viņš sacīja:

—    Es nebiju slims vakar vakarā un šodien arī neesmu. Ko es jūtu, tas ir daudz stiprāks par slimību. Tu mani sapratīsi, ja es pastāstīšu, ko esmu pārdzīvojis. Princese Bedrulbudura vakar devās uz pirti. Es negāju atpakaļ uz mājām, kā sultāna herolds pieprasīja, bet nostājos aiz pirts durvīm un noskatījos, kā princese atsedz seju. Kopš tā brīža mani pārņēmusi karsta mīlestība uz viņu, un es esmu nolēmis lūgt sultānam viņas roku.

Māte bija uzmanīgi noklausījusies dēla runu. Taču, kad viņa dzirdēja, ka dēls grib precēt princesi, viņai izlauzās skaļi smiekli.

—   Ak, kas tev ienācis galvā? — viņa sauca. — Vai tu neesi pie pilna prāta, ka sāc šādas runas?

—   Es esmu noteikti pie pilna prāta, — Alaedīns atbildēja, — to es tev varu apgalvot. Es zināju, ka tu par mani smiesies. Taču tas mani neaizkavēs lūgt sultānam princeses roku.

—   Un kam šis tavs lūgums jānodod sultānam? — māte prasīja.

LVēstnesis.

— Nevienam citam kā tev, — Alaedīns atteica.

—     Man! — māte iesaucās. — Man jāiet pie sultāna? Es gan piesargāšos ielaisties tādā dēkā. Kas tu tāds esi, ka iedrošinies riskēt un pacelt acis uz sultāna meitu? Vai esi piemirsis, ka tavs tēvs bija Šās pilsētas trūcīgākais skroderis un ka arī no manas puses tu esi cēlies no trūcīgiem |audīm? Vai tad tu nezini, ka sultāni nedod savas meitas roku pat sultānu dēliem, kuriem nav cerību, ka tie kādreiz paši valdīs?

—     Tavas runas nevar mani novērst no mana lēmuma, mīļā māte, — Alaedīns atbildēja. — Ja negribi noskatīties, kā es aiz ilgām nomirstu, tad parādi man laipnību un ej pie sultāna.

Māte bija lielā apjukumā, ka dēls tik stūrgalvīgi turas pie sava plāna.

—     Es tev neliegtu to, — viņa sacīja, — kas ir prātīgs un atbilst tavai kārtai. Ja man vajadzētu lūgt tev kādas kaimiņu meitas roku, es to darītu no visas sirds. Taču arī tad vajadzētu, lai tev ir kāda manta vai tu esi mācījies kādu amatu. Kad nabaga ļaudis kā mēs grib precēties, tad viņiem vispirms jāpadomā, vai viņi varēs ģimeni uzturēt. Un nu man jāiet pie sultāna un jālūdz tev viņa meitas roka? Kā tas lai notiek? Kā lai es tieku viņam klāt? Jau pirmais, kuru lūgšu mani pielaist, uzskatīs mani par stulbeni un aizdzīs ar kaunu un negodu. Bet, ja nu man izdotos panākt audienci[5], kur lai es ņemu dūšu lūgt viņam to, ko tu prasi? Droši vien viņa majestātiskais izskats un galma spožums man mirklī aiztaisīs muti ciet. Tu zini, ka es jau tad trīcēju, kad vajadzēja lūgt tavam tēvam kādu sīkumu. Un vēl kas: ja kāds iet pie sultāna izlūgties žēlastību, tad tas nedrīkst iet bez veltes, lai augstais kungs viņu vispār uzklausa. Kādu velti tu vari viņam piedāvāt? Taču, ja tev vispār kaut kas būtu, kas spētu modināt viņa interesi, vai tas salīdzinājumā ar tavu lūgumu nebūtu katrā gadījumā par niecīgu? Atjēdzies, mans dēls, un netīko pēc kaut kā tāda, ko nekad nevari sasniegt.

Alaedīns noklausījās mātes iebildumus vienā mierā. Tad viņš sacīja:

—        Es zinu, mīļā māt, ka mana vēlēšanās ir pārdroša. Bet es mīlu princesi vairāk par visu šai pasaulē un esmu stingri apņēmies viņu apprecēt. Tev taisnība: kas iet pie sultāna, tam jānes velte līdzi. Tomēr tu maldies, ja domā, ka mums nekas nepieder, kas būtu pietiekami vērtīgs, lai to pasniegtu sultānam. Padomā taču par krāsainajiem augļiem, kurus mēs sākumā noturējām par stiklu. Tie ir augstvērtīgi dārgakmeņi, kuri sultānu sajūsminās. Esmu bieži uzturējies juvelieru veikalos, un tie dārgakmeņi, kurus esmu tur redzējis, netiek mūsējiem līdzi ne pēc lieluma, ne pēc skaistuma. Un tomēr par tiem maksā milzu naudu. Tici man, sultānam patiks mūsu akmeņi. Atnes man lielo porcelāna vāzi.

Māte atnesa vāzi, un Alaedīns ielika tariī dārgakmeņus. Tie laistījās dienas gaismā tik dažādās krāsās, ka abi, spožuma apžilbināti, aizvēra acis un brīnījās. Līdz šim viņi bija aplūkojuši dīvainos akmeņus tikai lampas gaismā. Kad viņi bija kādu brīdi mielojuši acis ap to skaistumu, Alaedīns teica:

—     Nu tu vairs nevari atrunāties, ka tev nav sultānam piemērotas veltes. Esmu pārliecināts, ka akmeņi izgādās tev ieeju pie viņa.

—     Velte jau nu mums ir, — māte atbildēja, — bet es neticu, ka man pietiks spēka celt priekšā tavu lūgumu. Tāpēc mana iešana var būt ne vien veltīga, bet mēs pazaudēsim arī akmeņus, kurus tu uzskati par tik vērtīgiem, un galu galā iemantosim tikai izsmieklu un kaunu. Pat ja man būtu drosme darīt sultānam zināmu tavu lūgumu, viņš vai nu sāks smieties par mani, vai nonāks tādās dusmās, ka mēs kritīsim tām par upuri.

Viņa minēja vēl daudz iemeslu, lai novērstu dēlu no viņa domām. Alaedīns tomēr palika pie savas vēlmes, un beidzot māte aiz mīlestības uz dēlu apsolījās viņam palīdzēt. Pēdējās stundas todien pagāja sarunās par Alaedīna plānu, un dēls darīja visu, lai stiprinātu mātes apņemšanos. Tomēr Alaedīns nespēja galīgi uzveikt viņas šaubas.

—    Ko lai es atbildu, — viņa jautāja, — kad sultāns prasīs pēc tavas kārtas un mantības?

—    Diezin vai viņš to darīs, — Alaedīns atbildēja, — un, ja viņš patiešām nāktu ar šādu jautājumu, gan jau man kas iekritīs prātā. Es paļaujos, ka lampa, kura mūs jau vairākus gadus uztur, ari šai gadījumā nepametīs mūs kaunā.

Brinumdares lampas pieminēšana nomierināja māti, un, kad Alaedīns vēlreiz bija viņai iekalis, ka par lampu nedrīkst nevienam minēt, abi devās pie miera. Tomēr Alaedīns nevarēja šonakt tikt pie miega. Jau pirms dienas ausmas viņš piecēlās, apģērbās un modināja māti. Viņš spieda māti doties uz vārtiem pie sultāna pils, lai viņa var tikt iekšā tūliņ kopā ar vezīriem uz valsts augstākās padomes sēdi. Māte paņēma ar dārgakmeņiem piepildīto vāzī, ietina to divkāršā linaudeklā, kura četrus galus sasēja kopā, un devās ceļā.

Kad viņa nonāca pie pils vārtiem, lielvezīrs un citi šās zemes dižmaņi jau bija nupat kā iegājuši. Sēde notika lielā, greznā zālē. Sultāns sēdēja uz troņa savu padomnieku vidū un gaidīja, ka viņam pasniegs lūgumus vai sūdzības, ar kurām neviens visā zemē nav galā ticis. Māte nostājās tā, ka sultānam vajadzēja viņu redzēt.

Lūdzēji nāca klāt rindā tā, kā tie bija iesnieguši lūgumus, un cēla priekšā savas vajadzības, kuras tika apspriestas un izlemtas līdz tai stundai, kad sēdi parasti slēdza. Sultāns piecēlās un vezīri tāpat, un visi atstāja zāli. Māte domāja, ka valdnieks šodien nav vairs runājams, un gāja reizē ar citiem uz mājām.

Alaedīns ieraudzīja viņu ar visu velti nākam atpakaļ un aiz bailēm, ka viņa varbūt nav neko panākusi, nedrīkstēja jautāt, kā viss noritējis. Tomēr māte drīz izbeidza viņa mokas, sacīdama:

—        Mans mīļais dēls, es redzēju sultānu un ticu, ka viņš ieraudzīja arī mani. es stāvēju viņam tieši iepretī. Taču viņš bija Joti aizņemts, uzklausīdams visas sūdzības un lūgumus, kas tika celti viņam priekšā. Beidzot viņam apnika visa tā lēmumu pieņemšana, un viņš atstāja zāli. Rīt es iešu atkal. Varbūt tad viņam nebūs tik daudz ko darīt.

Alaedīnam bija gribot negribot jāsamierinās ar šo iznākumu. Nākošajā dienā māte devās no jauna ar velti uz pīli, bet atrada durvis aizslēgtas un dabūja zināt, ka sēdes notiek katrā otrā dienā. Alaedīns atkal bija spiests paciesties, un vēl sešas reizes māte devās šai ceļa bez panākumiem un, kas zina, būtu simtkārt veltīgi mēģinājusi tikt pie sarunas ar sultānu, ja tas pats nebūtu viņu ievērojis.

Astotajā reizē, kad sēde bija beigusies, sultāns sacīja lielvezīram:

—     Kopš kāda laika esmu ievērojis sievieti, kura pastāvīgi ierodas, kad noturam sēdes. Viņa nes kaut ko rokā, kas ietīts linu drēbē. No sēdes sākuma līdz beigām viņa stāv man taisni iepretī. Vai tu zini, kas viņai prasāms?

Lielvezīrs varēja to pateikt tikpat labi kā sultāns, bet, tā kā viņš negribēja palikt atbildi parādā, tad teica:

—     Sievietes bieži vien sūdzas par sīkumiem, kungs. Varbūt viņa grib gausties par to, ka viņai pārdevuši sliktus miltus.

Taču sultāns nesamierinājās ar šādu atbildi un pavēlēja:

—     Pasauc viņu, kad viņa atkal būs nākamajā sēdē, lai es viņu uzklausu.

Lielvezīrs noskūpstīja sava kunga roku un uzlika to sev uz galvas par zīmi, ka tā nocērtama, ja viņš pavēli neizpildīs.

Nākošajā sēdē sultāns ieraudzīja Alaedīna māti, vēl pirms lielvezīrs bija sācis vest pie viņa lūdzējus.

—     Tur iepretim stāv jau atkal tā sieviete, — viņš teica, un vezīrs deva zīmi, lai svešinieci palaiž priekšā. Alaedīna māte izturējās tā, kā bija redzējusi darām citus: viņa metās zeme pie troņa, aizskāra ar pieri paklāju, kas sedza troņa pakāpienus, un palika gaidām šai stāvoklī, kamēr sultāns pavēlēja uzcelties.

—     Esmu tevi jau vairākas reizes redzējis nākam uz sēdēm, — viņš sacīja, — un allaž tu paliec no sākuma līdz beigām. Kas tevi ved pie manis?

Māte metās vēlreiz pie zemes un piecelusies atbildēja:

—    Visu ķēniņu ķēniņ, pirms sāku celt tev priekša savu lūgumu, man būtu jālūdz piedot manu pārdrošību. Mana vēlēšanās ir tik neparasta, ka es trīcu pie visām miesām un neuzdrošinos vērt muti vajā.

Sultāns pavēlēja visiem klātesošiem atstāt zāli un palika viens ar lielvezīru un sievieti. Tad viņš skubināja Alaedīna māti runāt.

—    Es iedrošinos, cildenais sultān, — Viņa turpināja, — lūgt tevi, lai tu man jau iepriekš dāvini savu žēlastību un piedošanu, ja uzskatīsi, ka mani vārdi ir nepiedienīgi.

—   Lai ko tu teiktu, — sultāns atbildēja, — tev nenotiks ne tā mazākā pārestība. Runā!

Kad nu viņa bija svēti pārliecināta, ka sultāns piedos, viņa nāca klajā ar dēla lūgumu, pastāstīja, kā viņš redzējis princesi un iededzies mīlestībā uz to, un nenoklusēja arī, ka viņa — māte uzstājīgi lūgusi dēlu atteikties no šā pasākuma.

—    Taču viņš neņem pie sirds manas pamācības, — viņa turpināja, — bet pastāv pie sava, ka precēs tavu meitu, — jā, viņš man pat draud, ka sev kaut ko nodarīšot, ja es liegšoties lūgt tev princeses roku. Taču man bija grūti stāties tava troņa priekšā, un es lūdzu tevi vēlreiz saudzēt manu un mana dēla dzīvību un nedusmoties uz mums šās pārdrošās prasības dēļ.

Sultāns uzklausīja sievieti, neizrādot nekādu nepatiku, taču pirms atbildes apvaicājās, ko viņa turot paslēptu zem linaudekla. Alaedīna māte atsedza porcelāna vāzi, pasniedza to sultānam un metās viņa priekšā atkal pie zemes. Sultāns labu brīdi sēdēja nekustīgs aiz brīnumiem par dārgakmeņiem, kurus nekad nebija redzējis kopā tādā daudzumā un krāšņumā. Atjēdzies viņš izsaucās kā neprātīgs aiz prieka:

—   Cik skaisti! Cik lieliski!

Viņš ņēma vienu akmeni pēc otra, apbrīnoja to un uzteica tā ipitmbas. Tad viņš griezās pie lielvezīra, sniegdams tam vāzi, un teica:

—   Piekriti, ka visā pasaulē nav nekā skaistāka un pilnīgāka!

Ari lielvezirs bija redzami ietekmēts.

—   Vai iie akmeņi nav princeses — manas meitas cienīgi? —

sultāns turpināja. — Un vai man nav jādod viņa tam par sievu, kas šādā kārtā pēc viņas prec?

Lielvezlrs, kura dēlam sultāns kopš kāda laika bija solījies izprecināt princesi, kļuva nemierīgs. Vai tad nebija iespējams, ka šādas bagātīgas dāvanas apžilbinātais sultāns ņem vārdu atpakaļ? Tāpēc viņš piegāja kungam klāt un iečukstēja ausī:

— Man jāatzīst, ka šī ir princesei piemērota dāvana. Tomēr es tev ieteicu: pagaidi trīs mēnešus. Ceru, ka mans dēls, uz kuru

tu iepriekš biji acis metis, varēs pēc šā laika sprīža piedāvāt tev daudz vērtīgāku dāvanu nekā šis Alaedīns, kuru tu taču nemaz nepazīsti.

Un sultāns uzklausīja viņu, lai gan bija pārliecināts, ka lielvezīra dēlam nebūs iespējams tik īsā laikā atgādāt uz šejieni kaut ko tikpat vērtīgu.

—      Ej uz mājām, labā sieva, — viņš teica Alaedīna mātei — un pasaki savam dēlam, ka esmu ar mieru dot viņam princesi par sievu, bet es nevaru meitu izprecināt, pirms viņas pūrs nav kārtībā. Tas vilksies trīs mēnešus. Atnāc pēc šā laika vēlreiz pie manis.

Māte steidzās mājup vislielākajā priekā par labvēlīgo atbildi. Uz bažīgo Alaedīna jautājumu, vai viņa nesot labas vēstis, viņa atbildēja:

—    Mī|ais dēls, tev ir pilnīgs iemesls būt priecīgam, — un pastāstīja viņam, ko pilī piedzīvojusi. — No sultāna izturēšanās es varu spriest, — viņa beidza stāstu, — cik varenu iespaidu atstāja uz viņu tava dāvana. Pie tam es nemaz nebiju gaidījusi tik žēlīgu atbildi, jo īsi pirms tam lielvezīrs kaut ko iečukstēja savam kungam ausī, un es baidījos, ka viņa vārdi varētu novērst sultānu no labvēlīga lēmuma.

Alaedīns uzskatīja sevi par laimīgāko starp visiem mirstīgajiem, pateicās mātei un nolēma, paļaudamies uz sultāna vārdu, bruņoties ar pacietību, lai gan trīs mēneši viņam likās esam vesela mūžība. No šā brīža viņš skaitīja ne vien dienas un nedēļas, bet arī stundas un minūtes.

Otrā mēneša beigās māte devās uz pilsētu eļļu pirkt. Viņa ieraudzīja visus namus un veikalus raibā rotā, katrs mēģināja pārspēt savu kaimiņu greznumā un centībā. Pa ielām jāja svētku 4fēbēs tērpti galma ierēdņi ar kalpotāju bariem. Viņa ziņkāri prasīja tirgotājam, pie kura bija atradusi vēlamo preci, kas šādai izšķērdībai par iemeslu.

—    Tu laikam vienīgā visā pilsētā nezini, — tirgotājs atbildēja, — ka princese Bedrulbudura šovakar precas ar lielvezīra dēlu. Nupat viņa nāk no pirts, un augstie kungi, kurus tu šeit redzi, ir salasījušies, lai viņu svinīgi vestu uz pili.

Mate pārbijusies steidzās uz mājām. Kā bez elpas aiz skrējiena viņa sauca Alaedinam pretī:

—     Ak, viss ir pagalam! Tu pajāvies uz sultāna solījumu, bet viņš tevi apkrāpis. Vēl šovakar princesi Bedrulbuduru salaulās ar lielvezīra dēlu.

Un viņa pastāstīja, ko redzējusi un dzirdējusi.

Alaedīns stāvēja kā zibens ķerts. Taču drīz vien viņa pārsteigums deva vietu pārdomām. Viņš atcerējās lampu, izvairījās no jebkura skarba vārda pret sultānu un lielvezīru vai pret tā dēlu un tikai noteica:

—     Domāju, ka līgavainis šonakt nebūs tik laimīgs, kā viņš cer. Es ieiešu uz mirkli savā istabā, kamēr tu vārīsi vakariņas.

Līdzko viņš bija viens, tā paņēma lampu un paberza to. Mirklī parādījās dēmons un prasīja pēc Alaedīna vēlmēm.

—     Līdz šim tu man nesi ēst, kad es to prasīju, — Alaedīns sacīja. — Šodien uzdodu tev ko svarīgāku. Es lūdzu sultānam princfcses Bedrulbuduras roku, un viņš apsolīja man to dot pēc trim mēnešiem. Tomēr viņš nav turējis savu vārdu un grib princesi šovakar salaulāt ar sava lielvezīra dēlu. Tāpēc es tev pavēlu: atnes jauno pāri, līdzko viņi liekas gulēt, ar visu gultu uz šejieni.

—     Klausos, mans pavēlniek, — dēmons atbildēja. —Vai tev vēl kaut kas pavēlams?

—     Šobrīd ne, — Alaedīns atteica, un gars nozuda.

Alaedīns paēda vakariņas kopā ar māti, it kā nekas nebūtu

noticis, un runāja ar viņu par princeses kāzām kā par kādu notikumu, kas runātāju neskar. Kad māte bija jau gultā, viņšiegāja atkal savā istabā un gaidīja.

Tikmēr sultāna pilī svētki ritēja varenā krāšņumā, tie ievilkās dziļi naktī. Kad viesi bija aizgājuši, līgavainis devās uz istabu, kur atradās jaunlaulāto gulta. Drīz vien sultāniete un liels bars kalpoņu ieveda princesi istabā, un līgava apgūlās blakus vīram. Līdzko pēdējā sieviete atstāja istabu un aizvēra durvis, parādījās dēmons, paķēra gultu ar jauno pāri un aiznesa pa gaisu uz Alaedīna istabu.

Alaedīns necieta, ka lielvezīra dēls paliek vienā un tai pašā gultā ar princesi, un pavēlēja dēmonam:

—    Ņem šo vīru un aiznes un mazmājiņu. Rīt agri, līdzko diena aust, esi te atkal.

Dēmons tūliņ izrāva lielvezīra dēlu no gultas, ienesa vjņu šaurajā būcenī un uzpūta tik saltu elpu vienā naktskreklā ģērbtajam gulētājam, ka tam tirpas pārskrēja pār kauliem un viņš sastinga.

Alaedīns neturēja nekādas lielas runas, palicis vienatnē ar princesi, atzinās tikai viņai savā mīlestībā un paskaidroja, ka licis viņu atnest uz šejieni, lai sodītu sultānu par vārda laušanu. Tad Alaedīns apgūlās līgavaiņa vietā un drīz vien iemiga, apmierināts, ka sāncensim sabojājis tik ilgi gaidīto kāzu nakti. Princesei Bedrulbudurai nekādi nenāca miegs. Vēl nekad viņa nebija pavadījusi tik nejauku un nepatīkamu nakti. Viņas lauienim klājās vēl bēdīgāk, ja padomā par vietu un stāvokli, kādā viņš atradās.

No rīta Alaedīnam dēmons nemaz nebija jāsauc. Viņš ieradās laikā, un Alaedīns pavēlēja viņam atbrīvot lielvezīra dēlu no cietuma, nolikt blakus princesei un aiznest gultu atkal uz sultāna pili. Dēmons darīja, ko viņam lika. Jāpiezīmē, ka jaunais pāris neredzēja dēmonu un nedzirdēja Alaedīna sarunas ar viņu.

Līdzko gars bija nolicis gultu tās sākotnējā vietā, te durvis atvērās un ienāca sultāns, lai apvaicātos, vai jaunais pāris pavadījis patīkamu nakti. Lielvezīra dēls, kurš visu nakti bija pavadījis aukstumā un vēl tagad nebija atsilis, tūliņ piecēlās un izgāja priekšistabā. Sultāns piegāja pie meitas, noskūpstīja to starp acīm, kā ierašas prasīja, un apjautājās, kā tā jūtoties. Viņam par lielu pārsteigumu, meita bija iegrimusi dzi]ā grūtsirdībā. Kad viņš runāja vēl tālāk un nesaņēma nekādu atbildi, tad apjucis gāja projām. Viņš iegriezās sultānietes istabās un pastāstīja, kādā stāvoklī atradis princesi. Sultāniete sacīja, ka šāda izturēšanās jaunlaulātiem neesot nekāds brīnums, un tūliņ pati devās meitu apmeklēt.

Viņai neklājās labāk kā viņas vīram. Arī viņa nesaņēma nekādu atbildi, meitu uzrunājot. Viņa manīja, ka meita ir dzi|i nomākta.

— Kas noticis? — viņa norūpējusies jautāja.

Tad princese Bedrulbudura beidzot pārtrauca klusumu un

— Piedod man. godātā māt, ka es tev neizrādīju vajadzīgo

godbijību. Šonakt ir noticis tik daudz kas ārkārtīgs, ka neesmu vēl attapusies no pārbīļa un brīnumiem.

Un viņa izstāstīja, kā klājies viņai un viņas vīram un ka jauns vīrietis viņai kaut ko teicis, ko viņa apjukumā nav aptvērusi.

—    Līdzko gulta bija atkal savā vietā, — viņa pabeidza,

—   tā mans tēvs sultāns nāca pa durvīm iekšā, un es vēl biju tik apjukusi, ka neko nespēju atbildēt uz viņa jautājumiem.

—     Tu esi labi darījusi, mans mīļais bērns, — sultāniete atbildēja, — ka neesi tēvam neko stāstījusi. Piesargies runāt ar citiem par šo nakti. Tevi noturēs par īstu nelgu.

—     Bet es tev galvoju, mīļā māt, — princese iesaucās, — ka viss tā notika! Pavaicā manam vīram, viņš tev pastāstīs to pašu.

—    Kaut viņš runātu to pašu, ko tu, — sultāniete sacīja,

—   viņš tomēr nevarētu mani pārliecināt. Celies nu augšā un met šīs muļķīgās iedomas no galvas ārā. Tā vēl trūka, lai tu ar savām aplamībām izjauktu svētkus, kuriem tev par godu jāturpinās vēl vairākas dienas. Vai tu nedzirdi timpānus un taures, cimboles un bungas? Esi jautra ar citiem un aizmirsti, ko man stāstīji.

Viņa pavēlēja kalponēm princesi sapost svētkiem, nomierināja vīru, iegalvodama tam, ka Bedrulbudurai esot kaut kas nesvarīgs ienācis prātā, un lika tad iesaukt znotu. Tas jutās ar ieprecēšanos sultāna namā tik pagodināts, ka bija apņēmies nakts piedzīvojumus noslēpt.

—   Mans mījais dēls, — sultāniete jautāja, — vai tev arī tās pašas iedomas prātā kā manai meitai?

—    Par ko tu runā, kundze, — lielvezīra dēls prasīja, — ko nozīmē šis jautājums?

—    Esmu jau apmierināta, — sultāniete atbildēja. — Vairāk es neko negribu zināt. Tu esi izveicīgāks nekā viņa.

Izpriecas pilī ilga visu dienu, un sultāniete nespēra soli nost no meitas un izmēģināja visu, lai modinātu viņā atkal jautrību. Taču nakts notikumi bija princesi tik dziji ietekmējuši, ka viņas domas netika no tiem vajā. Arī lielvezīra dēls jutās noguris. Viņš tomēr pielika visus spēkus, lai to nevienam neizrādītu. Kas viņu redzēja, tam bija jātic, ka viņš ir laimīgs jauns vīrs.

Alaedīnam visu pastāstīja, kas pilī notika. Kad sāka tumst, viņš atkal paberza lampu, dēmons ieradās un prasīja, ko viņš gribot.

—    Atnes gultu ar princesi un lielvezīra dēlu uz šejieni tāpat kā vakar, līdzko abi apgulušies.

Gars apkalpoja Alaedīnu tikpat uzticīgi un noteikti kā iepriekš. Lielvezīra dēlam atkal vajadzēja pavadīt nakti saltajā, neomulīgajā atejā, Alaedīns atkal gulēja kopā ar princesi, un, saulei lecot, gulta atkal tika aiznesta atpakaļ uz pili.

Nākamajā rītā sultāns bija ziņkārīgs, vai meitas oma uzlabojusies, un vēlreiz iegāja jaunā pāra istabā. Lielvezīra dēls kaunējās un dusmojās vēl vairāk par savu nelaimi; viņš atstāja telpu, līdzko sievastēvs ienāca. Sultāns noliecās pār princesi, noskūpstīja viņu un jautāja:

—     Nu, mans mījais bērns, vai tu šodien esi tikpat sliktā omā kā vakarrīt, jeb vai tu gribi man pastāstīt, kā pavadīji nakti?

Bedrulbudura tomēr klusēja, un sultāns manīja, ka viņa vēl vairāk nomākta nekā dienu iepriekš. Nu viņš vairs nešaubījās, ka ar meitu noticis kaut kas ārkārtīgs; noskaities par viņas klusēšanu. sultāns izvilka zobenu un sauca:

• — Ja tu tūliņ neatzīsies, ko slēp no manis, es tevi nonāvēšul

Princese nobijās vairāk par dusmām viņa balsi nekā par Izvilkto zobenu un teica:

—    Mīļais tēv un kungs, piedod man, ja esmu tevi apvainojusi. Taču tu liksi valdīt lēnprātībai un nožēlosi mani, kad pastāstīšu, kas ar mani notika abās aizgājušajās naktīs.

Viņa pastāstīja, kas ar viņu bija noticis, un sultāns, kas meitu mīlēja vairāk par visu, ļoti noskuma.

—    Tas nebija pareizi no tavas puses, — viņš sacīja, — ka tu man jau vakar visu neizstāstīji. Es tevi neizprecināju, lai tu kļūtu nelaimīga. Es gribēju, lai tu būtu laimīga pie tāda vīra sāniem, kurš tev atbilst. Aizdzen smagās domas. Es došu tūliņ pavēles, kas neļaus tev vēl kādreiz pārdzīvot tik nepatīkamas naktis.

Tad viņš devās uz savām telpām un lika iesaukt lielvezīru.

—    Vai tu esi jau runājis ar savu dēlu? — sultāns jautāja, un, kad lielvezīrs to noliedza, sultāns pastāstīja, ko bija dzirdējis no Bedrulbuduras. -— Es nešaubos, ka meita teica patiesību, — viņš pabeidza. — Taču man patiktu, ja tavs dēls apstiprinātu viņas vārdus. Ej un pavaicā viņam, kā tur īsti ir.

Lielvezīrs aizgāja pie sava dēla, runāja ar viņu un aizrādīja, lai neko nenoklusē.

—     Es tev pateikšu, kā viss notika, — dēls atbildēja. — Tas, ko princese stāstīja sultānam, ir patiesība. Taču no tām ciešanām, kuras man bija jāiztur, viņa nenieka nezina. Man aiz muguras ir divas briesmīgas naktis. Man trūkst vārdu, lai es tev varētu attēlot savas mokas. Par bailēm, ko jutu, kad gulta četras reizes šāvās pa gaisu, es nemaz negribu runāt. Bet, kad man divas naktis bija jāpavada šaurā, saltā būcenī tikai naktskreklā ģērbtam, kur es nedrīkstēju ne locekļa pakustināt, pats nezinādams, kāpēc, tas bija šausmīgi. Man nevajag tev apgalvot, ka es princesi mīlu. Tomēr, lai cik pagodinoši ir saradoties ar sultāna ģimeni, es labāk mirtu nekā paturētu šo radniecību par tādu maksu, ka man katru nakti jāiztur tamlīdzīgas mocības. Esmu pārliecināts, ka princese domās tāpat kā es un ari uzskatīs šķiršanos par nepieciešamu. Tāpēc, mīļais tēv, es tevi lūdzu, ļauj paskaidrot, ka mūsu laulība ir nesaderīga.

Lielvezīram bija loti glaimojoši, ka dēls ar šim laulībām uzņemts sultāna ģimenē. Tomēr, kad viņš dzirdēja dēlu tā gaužamies, tad arī viņam likās ieteicamāk laulību šķirt. Viņš aizgāja pie sultāna, izstāstīja tam visu vaļsirdīgi un lūdza, lai ļauj viņa dēlam atstāt pili. Nevajadzēja daudz pūļu, lai sultānu piedabūtu piekrist šim lūgumam. Sultāns deva rīkojumu, lai pārtrauc izpriecas tiklab pilsētā, kā visā valstī, un īsā laikā izbeidzās visas skaļās prieka izpausmes un svētki.

Svētku pēkšņais pārtraukums deva iemeslu dažādām baumām, taču neviens neko vairāk nezināja teikt kā vien to, ka lielvezlrs ar dēlu noskumuši atgriezušies mājās. Tikai Alaedlns zināja iemeslu un priecājās, ka lampa viņam sniegusi tik labus pakalpojumus. Pats dīvainākais bija, ka ne sultāns, ne lielvezīrs, kuri abi bija piemirsuši Alaedīna lūgumu pēc princeses rokas, nenāca uz domām, ka viņam ir kādas darīšanas ar burvībām.

Alaedīns ļāva paiet pilniem trim mēnešiem un tūliņ pirmajā rītā sūtīja māti uz pili, lai sultānam atgādina viņam doto vārdu. Viņa nostājās tai pašā vietā, kur bija stāvējusi pirms trim mēnešiem, un sultāns viņu tūliņ pazina. Viņš pavēlēja lielvezī-

TOC \o "1-3" \h \z ram pielaist sievieti pirmo. Alaedina māte metās ar vaigu p\e . ļ

zemes, kā ieraša prasīja, un piecēlās tikai tad, kad valdnieks vai- \

ko . '

—  Lielais sultān, — viņa atbildēja, — es ierodos pie tava troņa, lai tev atgādinātu sava dēla vārdā, ka tie trīs mēneši jaut pagājuši, pēc kuru aizritēs tu gribēji dot viņam savu meitu par sievu. Lūdzu, atceries savu solījumu.

Sultāns, protams, bija noteicis termiņu tikai tāpēc, ka ticēja: spriežot pēc mātes trūcīgā apģērba, nekādas runas par kāzām: ar šo puisi vairs nebūs, jo tas cēlies no zemām aprindām. Sievietes atgādinājums, sagādāja sultānam lielu apjukumu. Viņš gribēja iegūt laiku un .apspriedās ar lielvezīru, kā varētu tikt va\āi no kāzām.

—   Sai ziņā man ir nekļūdīgs līdzeklis, — tas atbildēja.. — Tev jāprasa par princesi tik augsta cena, ka nepietiek ar vislielāko bagātību, lai to samaksātu.

Sultāns pieņēma šo padomu un, brītiņu padomājis, sacīja» Alaedīna mātei:

—   Valdniekam jāturas pie vārda. Pasaki savam dēlam, kas viņš var precēt manu meitu. Tikai man kā tēvam jāparūpējas, lai viņa nedabū kādu nabagu par vīru. Tāpēc pasaki Alaedīnam, ka. es gaidu četrdesmit lielus kausus no tīra zelta, pilnus ar lieliskiem dārgakmeņiem, tādiem, kādus tu man nesen atnesi, pie tarrfc vēl četrdesmit jaunus melnus vergus un tāpat četrdesmit jaunusbaltus vergus, izcili skaistus un greznās drēbēs. Ej tagad, labā sieviņ, un atnes man drīz atbildi.

Ceļā uz māju Alaedīna māte smējās par dēla aplamo vēlēšanos.

—    Kur viņš ņems četrdesmit zelta kausus, kuri pilni ar raibiem akmeņiem? — viņa sev sacīja. — Viņš taču nevar vēlreiz, nokāpt pazemes velvē, lai noplūktu tos no kokiem. Nu viņš ir tālāk no sava mērķa nekā pirms tam, un es neticu, ka viņam patiks vēsts, ko viņam nodošu. ^HpilHH»

Taču Alaedīns nebūt nebija satriekts, kad viņa tam pateica, sultāna prasību.

—    Es biju rēķinājies ar grūtākiem noteikumiem, — viņš sacīja. — Tas, ko sultāns prasa, ir tikai sīkums salīdzinājumā ar

1o dārgumu, ko saņemšu no viņa. Ļauj man tikt ar to galā un rūpējies par pusdienām.

Kad māte bija aizgājusi iepirkt uzturu, Alaedlns paberza lampu, un tūliņ ieradās dēmons un prasīja ar tiem pašiem vārdiem kā vienmēr pēc viņa vēlmēm. .

— Sultāns grib man tikai tad dot princesi par sievu, — Alaedīns teica, — kad es viņam dāvināšu četrdesmit zelta kausus, pilnus ar tā dārza augļiem, kur bija lampa, kuras vergs tu esi! Pie tam viņš pieprasa četrdesmit melnus un četrdesmit baltus, izcili skaistus un grezni tērptus vergus. Pagādā man to visu tūliņ, lai vēl šodien pat varu viņam to pasniegt, pirms sēde beigusies.

m

Pēc maza brītiņa dēmons atveda četrdesmit melnus un četr-. desmit baltus, grezni tērptus vergus pie Alaedīna mājas. Melnie vergi nesa tīra zelta kausus, kuros zem sudraba auduma slēpās pērles, dimanti, rubīni un smaragdi, daudz lielāki un daudz mirdzošajā par tiem, kurus Alaedīns bija noplūcis brīnumdārzā. Māja un pagalms mudžēt mudžēja no cilvēkiem, un māte pārbijās, kad atgriezās no iepirkšanās. Alaedlns nedeva viņai laika ne izbrīnīties, ne atvilkt elpu. Viņš spieda māti ar vergiem un dārgumiem tūliņ doties ceļā, lai viņa tiktu pie sultāna pirms sēdes beigām un nodotu viņam dāvanas. Vergi pa pāriem atstāja māju — baltais blakus melnajam, kurš nesa uz galvas zelta kausu.

Tūliņ sapulcējās milzīgs ļaužu bars, lai noskatītos ārkārtīgajā un krāšņajā izrādē. Vergu cēlais augums un viņu ar dārgakmeņiem apbērtās dārgās drēbes radīja sajūsmu nabagos un bagātos. Sardzes kareivji pie sultāna pils, ieraudzījuši pirmo vergu, nodomāja, ka redz ķēniņu savā priekšā, un krita ceļos, lai noskūpstītu viņa tērpa malu. Vergs atvairījās un sacīja dēmona iemācītos vārdus:

— Mēs esam tikai vergi. Mūsu kungs ieradīsies, kad pienāks viņa laiks.

Otrā pils pagalmā kā vienmēr sēdes laikā bija salasījušies sultāna galminieki — un starp tiem dažs labs grezni ģērbies vīrs. Taču pašas dārgākās drēbes nobālēja pret vergu tērpu mirdzumu.

Sultāns, kuram bija pieteikuši gājiena ierašanos, pavēlēja visiem ienākt zālē, un vergi sastājās puslokā ap troni, nolika dārgās nastas, nometās zemē un aizskāra ar pierēm grīdu. Tad viņi noņēma sudraba audumus no kausiem. Arī Alaedīna māte bija nometusies ceļos troņa pakājē, pirms uzrunāja sultānu:

— Kungs, mans dēls zina, ka šī dāvana nebūt neatsver tavas meitas — princeses Bedrulbuduras vērtību. Un tomēr viņš cer, ka tu un tava meita šo dāvanu žēlīgi pieņemsiet, jo tā burtiski atbilst tavai prasībai.

Sultāns viņas vārdus nemaz nedzirdēja. Kā apmāts viņš vērās dārgumos un vergos, kuri izskatījās pēc ķēniņiem. Mātei

neko neatbildējis, viņš pagriezās pret savu lielvezīru un prasīja tam:

—        Ko tu domā par cilvēku, kas man suta šādas dāvanas? Vai viņš nav cienīgs precēt manu meitu, kaut arī mēs viņu veļ nepazīstam?

Lai gan lielvezīru tas |oti kaitināja, ka svešinieku uzskata pārāku par viņa dēlu, viņš tomēr neriskēja turēties pretī sultāna acīm redzamajai labvēlībai. Tāpēc viņš sacīja:

—       Man prātā nenāk atrunāt tevi, lai tu nedod svešiniekam princeses roku.

Visapkārt atskanēja piekrišanas saucieni šiem vārdiem. Par milzīgajiem dārgumiem sultāns ilgi galvu nelauzīja un nevaicāja pēc tā cilvēka kārtas un stāvokļa, kas šos dārgumus viņam sūtījis. Viņš teica Alaedīna mātei:

—       Ej, labā sieva, un saki savam dēlam, ka gaidu viņu ar atplestām rokām. Jo ātrāk viņš ieradīsies, lai saņemtu princesi, jo lielāks būs mans prieks.

Māte steidzās mājup laimīga, ka viss vērsies uz labu. Sultāns atcēla sēdi un pavēlēja einuhiem nogādāt dārgumus meitas istabās, kur viņš tos vēlreiz gribēja apskatīt visā mierā.

Kad māte bija pateikusi Alaedīnam sultāna vēsti, viņš iegāja savā istabā, paberza lampu un pavēlēja dēmonam sagatavot pirti un atnest skaistākās drēbes, kādas jebkad ķēniņš valkājis. Viņu tūliņ aiznesa uz pirti un mazgāja visādos labi smaržojošos ūdeņos. Pēc tam viņš atspirdzināts un vieglu soli iegāja telpā, kur dēmons bija izklājis tērpus, kuri pārspēja visu, ko viņš jebkad bija iedomājies. Kad viņš ar gara palīdzību apģērbās un tas viņu atkal atgādāja uz mātes māju, gars apvaicājās, vai Alaedīnam esot vēl kādas pavēles.

— Pagādā man skaistu un ašu rumaku, kurš pārāks par jebkuru zirgu sultāna stallī, — Alaedīns teica. — Segliem, segai un iemauktiem arī jābūt tikpat vērtīgiem. Tad man vajag četrdesmit vergu, tikpat bagātīgi tērptu ka tie, kuri aiznesa sultanam manas dāvanas. Divdesmit ies abpus mana rumaka, divdesmit man pa priekšu. Mātei pagādā sešas verdzenes, kuras apģērbu ziņā nedrīkst atpalikt no princeses Bedrulbuduras verdzenēm, un lai katra nes uz galvas vienu savas kundzes tērpu, kas vērtīgāks par sultāna sievas tērpiem. Beidzot man vēl vajag

desmit maisus ar tūkstoš zelta gabaliem katrā. Pasteidzies izpildīt manas pavēles.

Dēmons nozuda un izpildīja visu, kas viņam bija likts.

Alaedīns ar gudru ziņu iedeva mātei četrus ar zelta gabaliem pildītus makus, bagātīgi izdalīja naudu vergiem, kuri viņu pavadīja, un pieteica mest to ļaudīs, kad viņi dosies caur pilsētu. Tad viņš aizsūtīja vienu vergu pie sultāna ar jautājumu, kad viņš drīkstot ierasties, lai mestos sultānam pie kājām. Kad vergs bija atgriezies ar atbildi, ka sultāns gaidīt gaidot apmeklējumu, Alaedīns sēdās zirgā un, lai gan nekad nebija jājis, sēdēja tik viegli zirga mugurā, ka pats labākais pazinējs nebūtu atradis, ko iebilst. Ielas, pa kurām viņš ar pavadoņiem jāja, mirklī piepildījās ar visādas kārtas ļaudīm, un gaiss skanēja atkal no piekrišanas, apbrīna un svētības saucieniem, it īpaši tad, kad vergi meta naudu pūlī. Neviens Alaedīnu nepazina, ne tie, ar kuriem viņš pirms dažiem gadiem bija klaiņojis pa ielām, ne tie, ar kuriem viņš vēl nesen bija sarunājies, jo brīnumdarītājai lampai piemita, starp citu, vēl tā īpašība, ka tā vērta savu īpašnieku aizvien pilnīgāku.

Pils priekšā, kur viss jau bija saposts viņa uzņemšanai, Alaedīns gribēja kāpt nost no zirga, kā likums pavēlēja arī lielvezīriem, galvenajiem karavadoņiem un zemes valdnieka vietniekiem. Tomēr pils sardzes komandants nejāva to darīt, un tā viņš jāja caur abiem pagalmiem līdz pieņemamās zāles durvīm, kur virsnieks palīdzēja viņam nokāpt no zirga. Pils sardze sastājās divās rindās, caur kurām komandants aizveda viņu līdz troņa pakājei. Sultāns pārsteigts vēroja sava apmeklētāja apģērba krāšņumu. Neko līdzīgu viņš nebija ne redzējis, ne arī pats valkājis, tāpat viņu ietekmēja Alaedīna cildenais augums un cieņas pilnā izturēšanās. Pirms Alaedīns paspēja nomesties viņa priekšā ceļos, viņš pasteidzās pa troņa pakāpēm pretī, lai Alaedīnu apskautu. Viņš uzveda to tronī un piespieda ieņemt vietu starp sevi un lielvezīru.

—     O, kungs, — Alaedīns iesāka, — ja tev labpatīk apbērt mani ari ar godinājumiem, es tomēr neaizmirstu, ka esmu tavs vergs. Taču man būtu jāmirst aiz sāpēm, ja man tiktu liegts precēt tavu meitu.

14*

—     Mans dēls, — sultāns atbildēja, fg tu nodari man pāri,

211

ja kaut mirkli apšaubi mana solījuma taisnīgumu. Tu man esi tik dārgs, ka tavs izskats pārspēj visus dārgumus, ko tu man dāvāji.

Sultāns pacēla roku, un atskanēja obojas un timpāni. Viņš veda Alaedīnu pie galda, kur tos apkalpoja lielvezīrs un visi galma kungi. Saruna skāra visdažādākās nozares, un, lai cik tās bija tālas, Alaedīns vienmēr prata paspīdēt ar savu saprātu un zināšanām, tā ka sultāna labās domas, kādas viņam bija par Alaedīnu, vēl pastiprinājās.

Pēc mielasta sultāns lika atsaukt galveno kadi. Viņš pavēlēja tam tūliņ sastādīt Alaedīna un princeses Bedrulbuduras laulību līgumu. Taču, kad līgums bija gatavs un sultāns vaicāja, vai Alaedīns gribot, lai kāzas rīko tai pašā dienā, tas atbildēja:

—      Lai kā es ilgojos, o, kungs, baudīt tavu žēlsirdību, es tomēr gribētu izlūgties laiku, lai varu uzcelt princesei viņas cienīgu pili. Dod man zemi savas pils tuvumā, lai esmu tev tuvu un varu tevi diendienā apmeklēt.

Pēc šiem vārdiem sultāns atkal apskāva Alaedīnu, dāvāja viņam zemes gabalu iepretim savai pilij un abi izšķīrās.

Mājās pārjājis, Alaedīns atkal ieslēdzās savā istabā, izsauca dēmonu un teica:

—      Šodien man jādod tev pats grūtākais uzdevums. Uzcel sultāna pilij iepretī tādu pili, kas vērtībā atbilst princesei Bedrulbudurai. Materiāla izvēli atstāju tev. Pils var būt no porfīra, jaspisa, ahāta vai lazūrakmens, manuprāt, arī no skaistākā raibā marmora. Tāpat arī ar iekšējo iekārtu rīkojies pēc patikas. Tikai man ir noteikums, lai pili vainago četrstūraina jumolzāle, kuras sienas sastāv no zelta un sudraba kārtām. Divdesmit četriem logiem, katrā sienā sešiem, jālaiž gaisma iekšā, un to režģiem jābūt bagātīgi izrotātiem ar dimantiem, rubīniem un smaragdiem. Vienu logu gan atstāj bez režģiem un neizrotātu. Pie pils jābūt pagalmam, iekšējam pagalmam un dārzam, un tad vēl man vajag mantu kambara, pilna ar zelta un sudraba naudu, bez tam vēl virtuvju, pieliekamo un telpu ar dārgiem mājsaimniecības rīkiem, tālāk stallu ar viscēlākiem zirgiem, staļļmeistariem un kalpiem. Tu nedrīksti piemirst arī medību piederumus, tāpat virtuves personālu un pienācīgu skaitu verdzeņu, kas apkalpos princesi. Un tagad stājies pie darba.

_ Kad Alaedīns ^to pavēlēja, saule vēl nebija nogājusi. Otrā ta, kad viņš agri piecēlās, jo ilgas pēc princeses nebija Jāvušas viņam atrast miegu, ieradās dēmons un teica:

—      Pils ir gatava, kungs. Nāc un apskaties, vai būsi apmierināts ar to.

Alaedīns jāva, lai viņu aiznes pa gaisu uz pili, un atrada visu daudz krāšņāku, nekā bija iedomājies. Dēmons izvadāja viņu pa visām telpām, parādīja kalpotājus un vergus, arī mantu kambari, kur naudas maisi bija salikti līdz griestiem, ieveda staļļos, kur kalpi apkopa visskaistākos zirgus pasaulē, un pieliekamos, kur bija kaudzēm sakrauti visādi labumi. Kad Alaedīns vēl apskatīja jumolzāli ar divdesmit četriem logiem un atklāja, ka tā tik grezna, kādu viņš pat sapnī nebūtu varējis iztēloties, viņš teica dēmonam:

— Neviens nevar būt tik apmierināts, kāds esmu es, un būtu netaisni, ja es gribētu izteikt kaut vienu pārmetuma vārdu. Bet viena gan trūkst: paklāja, kas no sultāna pils stiepjas līdz ieejai, aiz kuras atrodas princeses telpas, — vislabākā samta paklāja, pa kuru viņa var iet, kad atstās tēva pili.

Vienā mirklī paklājs tika izklāts, un, vēl pirms sultāna pils vārti tika atdarīti, dēmons aiznesa Alaedīnu atpakaļ uz mātes māju.

Vārtsargi, kuri atdarīja pils vārtus un bija paraduši brīvi vērties uz to pusi, kur tagad atradās Alaedīna pils, aiz izbrīna plati iepleta acis. Vēja ātrumā ziņa par šo brīnumu izplatījās pa visu pili. Lielvezīrs atskrēja pie sultāna, pastāstīja viņam jauno vēsti un teica, ka tas nevarot notikt godīgā ceļā, te vajagot būt klāt burvestībām. Taču sultāns atbildēja:

—      Pēc tiem paraugiem, kādus Alaedīns mums sniedzis ar savu bagātību, nemaz nav brīnums, ka viņš tik īsā laikā uzcēlis pīli princesei. Viņš gribējis mūs tikai pamācīt, kā ar daudz naudas var pa vienu nakti izdarīt brīnumus. Atzīsties, ka tevi moka greizsirdība, ja tu runā par burvestībām.

Te sultāns pārtrauca sarunu, jo bija pienācis laiks doties uz sēdi.

Alaedīns atrada māti sava jaunā tērpa spožumā un verdzeņu ielenktu un lika viņai tūliņ doties pie sultāna un tam uzdot vakarā pavadīt princesi uz tās jauno pili. Tūliņ pēc matēs arī viņš

atstāja māju, lai tanī nekad vairs neatgrieztos, bet neaiz mi paņemt līdzi brinumlampu. Viņš jāja caur pilsētu tais pašās dr bēs kā dienu iepriekš — šoreiz pats uz savu pili.

Māti sultāns uzņēma ar vislielāko godu. Līdzko viņa ien. pili, te sāka taurētāji, timpānu un bungu sitēji, obojisti un flautisti spēlēt un sniedza prieka vēsti visai pilsētai. Tirgoņi pušķo veikalus ar paklājiem un puķēm, amatnieki atstāja darbnīcas un ļaudis baros steidzās uz laukumu starp sultāna un Alaedina

»vairāk apbrīnoja pēdējo, galvenokārt par āttā bija uzcelta. Tikmēr Alaedina mati ieveda pie kura viņu laipni uzņēma. Ari sultāns, kurš gribēja palikt kopā ar meitu, cik ilgi vien iespējams, un tāpēc uzturējās stabās, izturējās visai godbijigi pret sievieti, kuru līdz lim bija redzējis tikai aizplīvurotu un trūcīgās drēbēs.

Kad pienāca nakts, princese maigi un ar asarām atvadījās no tēva un Alaedina mātes pavadībā, kura soļoja viņai blakus, gāja kopā ar grezni ģērbtām simt verdzenēm, simt karavīriem, tikpat daudz melniem einuhiem un četrsimt jauniem dižciltīgiem zēniem. kuri nesa lāpas, pa sarkano samta paklāju uz sava nākamā vīra pili. Visi muzikanti, kuri bija spēlējuši nepārtraukti kopš mātes ierašanās, savienojās un devās princesei un tās pavadoņiem pa priekšu, un, jo tuvāk viņi nāca Alaedina pilij, jo stiprāk sajaucās viņu melodijas ar to mūziķu melodijām, kuras varēja dzirdēt no pils terases, un radīja dīvaini juceklīgu koncertu, kas tomēr pavairoja uz laukuma sapulcējušos bara svētdienīgo noskaņojumu.

Alaedīns līksmi steidzās princesei pretī un ieveda viņu zālē, kuru daudzās sveces padarīja gaišu kā dienā un kurā dēmons bija licis uznest garšīgus ēdienus. Šķīvji un bļodas,'vāzes un kausi bija no tīra zelta un jo skaisti izstrādāti mākslinieciskā ziņā. Sīs bagātības un skaistuma apžilbinātā princese sacīja Alaedīnam:

— Līdz šim biju ticējusi, ka nav nekā greznāka par sultāna — mana tēva pili, bet viens skatiens uz šo zāli pārliecina mani, ka esmu maldījusies.

Mielasta laikā spēlēja izmeklēti muzikanti, un, kad galds tika novākts, jauno pāri iepriecēja dejotāju pulciņš ar saviem priekšnesumiem. Ap pusnakti Alaedīns un princese pēc vecas ķīniešu parašas nodejoja deju, ar ko noslēdzās pirmās kāzu dienas svinības.

Nākošajā dienā Alaedīns ap divpadsmito stundu devās uz sultāna pili, lai ielūgtu sievastēvu uz pusdienām. Tas labprat sekoja uzaicinājumam. Abi ar lielvezīru viņi aplūkoja visas jaunās pils telpas un atrada visu pārmērīgi krāšņu, it sevišķi jumolzāli ar divdesmit četriem logiem, kuras sienas sastāvēja no sudraba un zelta kārtām. Taču sultāns ļoti brīnījās, ka viens

logs nav līdzīgi pārējiem izgreznots ar izpušķotu režģi, un vaicāja:

—  Vai šis logs aizmirsts, jeb vai amatniekiem pietrūcis laika to pabeigt?

—  Kungs, — Alaedīns atbildēja, — šis logs ir palicis bez režģa aiz citiem iemesliem: es tā pavēlēju. Lai tev tiek tā slava — pabeigt šo zāli un pili. Pieņem šo nolūku žēlīgi.

Sultāns bija iepriecināts par šo pieklājību un pavēlēja tūliņ sūtīt uz šejieni izveicīgākos juvelierus un zeltkalus, lai tie izrotā arī šo logu ar režģi.

Tikmēr bija pienācis pusdienu laiks. Sultāns, viņa meita, Alaedīns un lielvezīrs piesēdās pie mazāka, atsevišķi stāvoša galda, kamēr valsts dižmaņi sēdēja pie gara galda. Visi ēda ar lielu baudu, un sultāns izteicās, ka nekad neesot tik garšīgi pusdienojis.

Tikmēr juvelieri un zeltka]i apspriedās, kā pagatavot tādu režģi, kas atbilstu pārējiem. Taču, lai kā viņi prātoja, viņi tomēr nāca pie slēdziena, ka visā pilsētā nav iespējams atrast tik daudz lielu un vērtīgu dārgakmeņu, lai režģi pabeigtu. Viņi cēla sultānam priekšā savas bēdas, un tas apsolīja viņiem sava mantu kambara dārgakmeņus. Viņi aizgāja un paņēma no mantu kambara tik daudz akmeņu, cik varēja panest, galvenokārt tos, kurus Alaedīns bija sultānam dāvājis. Taču, lai cik viņi atnesa, ar tiem nebūt nepietika, lai divdesmit ceturtā loga režģi padarītu līdzīgu pārējiem. Pēc četrām nedēļām sultāna un arī lielvezīra krājumi bija izsmelti un režģis bija gatavs tikai līdz pusei. Vēl pēc divām nedēļām Alaedīns atsauca amatniekus, lika viņiem izņemt ārā visu, kas iestiprināts, un nodot dārgakmeņus sultānam un lielvezīram. Palicis viens, viņš paberza lampu un pavēlēja dēmonam arī pēdējo logu apgādāt ar režģi. Viņš atstāja zāli un, kad atgriezās pēc maza brītiņa, tad atrada visu, kā bija vēlējies.

Tikām sultāns bija galīgi pārsteigts, ka juvelieri un zeltkaļi atnes viņam un lielvezīram dārgakmeņus atpakaļ un stāsta, ka Alaedīns licis viņu darbu izjaukt, nenosaukdams nekāda iemesla. Sultāns ar mazu pavadonību un bez pieteikšanas devās uz Alaedīna pili un prasīja, kāds pamats esot viņa rīcībai. Alaedīns savukārt gribēja sultānam parādīt, cik lielā mērā viņa pils stāv pāri citām pilīm, ka nepietiek pat ar visiem valsts dārgumiem, lai pabeigtu mazu daļiņu. Viņš tikai sacīja:

Paskaties visapkārt, kungs, un saki man — vai šai zālē kaut kā trūkst?

un sultāns ar izbrīnu ieraudzīja, ka ari divdesmit ceturtais logs ir apgādāts ar dārgakmeņos mirdzošu režģi. Viņš pārbaudīja režģi un, kad bija pārliecinājies, ka Alaedlns īsā laikā izdarījis to, ko labākie juvelieri un zeltkali nespēja pabeigt sešās saspringta darba nedē|ās, tad noskūpstīja znotu un teica:

— Kas tu gan par vīru, ka vari izdarīt kaut ko tik neticamu? Jo vairāk es ar tevi iepazīstos, jo vairāk tevi apbrīnoju.

Lielveziram, kam sultāns pastāstīja šo gadījumu, tikai pastiprinājās aizdomas, ka te pielietota burvestība. Taču sultāns negribēja par to neko dzirdēt un piedēvēja sava vezīra brīdinošos vārdus viņa skaudībai un greizsirdībai.

No tā laika sultāns ik rītu iegāja kādā istabā, no kuras varēja redzēt Alaedīna pili, un dienas gaitā vairākkārt iegriez zās tanī.

Alaedīns nebūt nedzīvoja ieslēdzies savā pilī. Viņš ne tikai šad un tad uzņēma pilī lielvezīru un dažus zemes dižmaņus, bet bieži izjāja pa pilsētas ielām un lika vergiem, kas viņu pavadīja, kaisīt naudu pilnām riekšavām, un neviens ubags, kas klauvēja pie viņa vārtiem, neaizgāja prom, bagātīgi neapdāvināts. Tā kā viņš bieži medīja pilsētas tuvumā, tad gadījās, ka viņš izdalīja zeltu arī zemniekiem. Drīz vien viņu devīguma un augstsirdības dēļ cienīja vairāk par sultānu un apbēra ar svētības vēlmēm, kur vien viņš parādījās, — jā, pat zvērēja pie viņa vārda.

Tā Alaedīns aizvadīja virteni gadu bagātībā un sirds mierā. Tad kādu dienu viņu atcerējās Āfrikas burvis, kuram viņš varēja pateikties par savu laimi un kurš ticēja, ka zeņķis ir velvē gājis bojā. Burvim uznāca patika dabūt zināt, kādu galu Alaedīns ņēmis. Burvis bija meistars savā mākslā. Viņš nosedza kādas kārbas dibenu ar smalku smilti, savilka smiltī ar grifeli punktus, savienoja tos ar līnijām un izpētīja tās. Kas aprakstīs viņa niknumu, kad viņš atklāja, ka Alaedīns vēl dzīvo un ir sultāna

meitas vīrs! |gs8|§

ļg Tātad šis nožēlojamais skrodera dēls ir atklājis lampas noslēpumu! — viņš sev sacīja. — Un es, nelga, uzskatīju viņu

par mirušu. Tagad viņš bauda augļus, ko atnesa mans naktim ilgais darbs, ar kuru es noskaidroju vietu, kur lampa atradās. Drīzāk es miršu nekā atstāšu viņu šai laimēl

Nākošajā rītā viņš sēdās ašā berberu ērzelī un devās ceļa uz Ķīnu. Viņš jāja no pilsētas uz pilsētu, no zemes uz zemi, uzturējās visur tik ilgi, cik vajadzēja zirgam atelpai, un beidzot sasniedza sultāna galvaspilsētu. Te viņš apmetās kādā viesnīcā un gulēja dienu un nakti, lai atpūstos no ceļa grūtībām.

Kad burvis pamodās, viņam šķita, ka pirmais darbs būtu dabūt zināt, ko ļaudis domā par Alaedīnu. Tāpēc viņš iegriezās tējnīcā, klausījās sarunās un iejautājās kādam vīram, kas tā esot par pili, par ko šeit tik cildinoši izsakoties.

— No kurienes tad tu nāc, ka nezini prinča Alaedīna pili? — vīrs jautāja. — Nav iespējams, ka tu šai pilsētā dzīvotu ilgāku laiku, tad tu būtu par to jau dzirdējis. Tu esi ieradies no tālienes. Pils ir lielākais brīnums visā pasaulē.

— Piedod manu neziņu, — burvis atbildēja. |j| Esmu cēlies viņā Āfrikas galā un tikai vakar ieradies šeit. Tomēr es negribētu

nokavēt pils apskati. Vai tu nebūsi tik labs un neparādīsi man ceļu?

Virs ar prieku izpildīja svešinieka vēlēšanos, un, kad burvis bija celtni no visām pusēm pamatīgi aplūkojis, viņš nemaz nešaubījās, ka Alaedīns to ieguvis ar brīnumlampas palīdzību. Vai prātu zaudējis aiz skaudības un dusmām, viņš atgriezās viesnīcā. Ar savām burvju mākslām viņš noskaidroja, ka lampa glabājas Alaedīna pilī.

—     Man jādabū lampa, — viņš sev teica. — Un tad es to puisi atgrūdīšu atpakaļ tais mēslos, no kuriem viņš izticis ārā!

Nelaimei labpatikās, lai Alaedīns būtu medībās un atgrieztos tikai pēc piecām dienām. To burvis dabūja zināt no viesnīcas saimnieka. Viņš nodomāja, ka acumirklis ir labvēlīgs, un aizgāja pie kāda tirgotāja, kurš pārdeva lampas.

Vai tu vari man pārdot duci vara lampu? — viņš prasīja.

Tirgotājs atbildēja, ka tik daudz lampu viņam noliktavā neesot, taču, ja svešinieks pacietīšoties, tad nākamajā rītā viņš piegādāšot tam pilnu duci. Un patiešām otrā dienā viņš piedāvāja vajadzīgo skaitu, un burvis samaksāja prasīto maksu bez kaulēšanās. Viņš ielika lampas grozā un devās ceļā.

—     Kas grib mainīt vecas lampas pret jaunām? — viņš sauca skaļā balsī, nonācis Alaedīna pils tuvumā.

Sis sauciens atvilināja šurp visus apkārtnes bērnus, kuri viņu izsmēja un uzskatīja par nelgu. Arī pieaugušie garāmgājēji smējās par viņa acīm redzamo muļķību un teica:

—     Viņam galva nav īsti kārtībā, citādi viņš nepiedāvātu jaunas lampas pret vecām.

Taču burvis neļāvās samulsināties. Viņš staigāja gar pili uz priekšu un atpakaļ un skaļi sauca savu piedāvājumu. Pēc brītiņa princesi Bedrulbuduru ieinteresēja troksnis, un, tā kā viņa nevarēja saprast, ko vīrs ar grozu piedāvā, viņa nosūtīja verdzeni uzzināt, kas tur lejā notiek.

Verdzene atnāca atpaka] un smējās tik sirsnīgi, ka arī princesei pielipa viņas jautrība.

—    Par ko tu smejies? — Bedrulbudura jautāja, kad bija atkal tikusi pie elpas.

—    Ak, kundze, — verdzene atbildēja,. — kā lai es nesmejos.

ja tas vīrs tur lejā izturas kā nelga. Viņam pilns grozs ar jaunām, skaistām lampām, bet viņš negrib tās pārdot, tikai mainīt pret vecām.

— Uz dzegas viena stāv, — teica otra verdzene. — īpašnieks nebūs dusmīgs, ja tās vietā atradīs jaunu. Princese varētu joku pēc izmēģināt, vai pārdevējs patiešām tāds .stulbenis, ka dos jaunu lampu pret vecu.

Lampa, par kuru verdzene runāja, bija Alaedīna brīnumlampa, un viņš, pirms devās uz medībām, vienmēr nolika to uz dzegas, lai tā nepazustu.

Ak, kāpēc viņš to nebija ieslēdzis kādā drošā vietāl

Princese neko nezināja par lampas vērtību, jo Alaedīns nebija ar viņu par to runājis. Viņa ielaidās jokos un pavēlēja einuham paņemt lampu no dzegas un apmainīt. Einuhs izdarīja, kā pavēlēts. Viņš iedeva burvim veco lampu, kurš tūliņ pazina, ka tā ir ilgi meklētā, un ļāva einuham izvēlēties no groza jaunu. Līdzko maiņa bija notikusī, bērni atkal sāka skaļi smieties un klaigāt par tirgoņa stulbumu.

Burvis tikmēr taisījās projām, pat ne reizi balsi nepacēlis, jo nu viņam bija tas, ko viņš gribēja. Viņš steigšus gāja pa klusākām ielām, izgāja pa vieniem pilsētas vārtiem, pameta ari

priekšpilsētu un, līdzko bija ticis uz brīvām kājām, gaidīja kādā nomaļā vietā, kamēr pienāca nakts. Pulksten vienos, kad tumsa bija visdziļākā, viņš paberza lampu, dēmons ieradās un prasīja pēc viņa vēlmēm.

—    Es tev pavēlu, — burvis teica, — pili, ko esi uzcēlis, tādu, kāda tā ir, ar visiem iemītniekiem pārnest uz kādu vietu Āfrikā, kuru tev tuvāk apzīmēšu. Reizē tev ari mani vajag nogādāt uz to pašu vietu.

Tūliņ pils un burvis tika pacelti gaisā un aiznesti uz Āfriku.

Nākamajā rītā sultāns pēc paraduma iegāja istabā, no kuras vislabāk varēja saredzēt Alaedīna pili. Taču viņš ieraudzīja tikai laukumu, kas rēgojās tukšs un bēdīgs kā iepriekš. Sākumā viņš bija pārliecināts, ka kritis maldiem par upuri, un izberza acis. Tomēr, kad viņš atkal skatījās lejup, tad redzēja tikpat maz kā iepriekš, lai gan laiks bija skaidrs un debesis gaišas. Viņš ilgi palika stāvam kā pienaglots. Viņam nebija skaidrs, kā tik liela un stalta celtne varējusi pa nakti nozust. Ja pils būtu sabrukusi, tā viņš sev teica, tad būtu redzamas drupas, un, ja zeme būtu to aprijusi, tad vismaz pēdas būtu palikušas. Sis notikums sniedzās pāri viņa saprašanai, un viņš nogaidīja vēl brītiņu un skatījās lejup, lai būtu par notikušo drošs. Tad viņš iesteidzās savā istabā un pavēlēja atsaukt lielvezīru. Tas ieradās, neko nenojauzdams, jo ne pats, ne viņa pavadoņi nebija pamanījuši, ka pils nozudusi.

—    Tā steiga, .ar kādu tu mani liki saukt, — viņš sacīja, — Jauj secināt, ka noticis kaut kas neparasts.

—    Patiešām ir noticis kaut kas neparasts, — sultāns atbildēja. -7-'Pasaki.t— kur atrodas Alaedīna pils?

—    Alaedīna pils? — lielvezīrs pārsteigts atkārtoja. — Nu, es domāju, ka tā stāv savā vietā. Tik lielas ēkas nav viegli izkustināmas.

3 Tad paskaties pa logu ārā,^— sultāns ieteica.

Lielvezīram gāja tāpat kā pirms tam viņa kungam. Pārliecinājies, ka pils patiešām nozudusi, viņš pienāca pie valdnieka un teica:

—    Tu varbūt atceries, o, sultān, ka es iedrošinājos sacīt: šī pils ar tās neticamo bagātību var būt tikai kādas burvestības darbs. Toreiz tu negribēji maniem vārdiem ticēt.

Sultāns noskaitās vēl jo vairāk, kad viņa maldi tika celti dienas gaismā.

—    Kur viņš ir? — sultāns brēca. — Tas krāpnieks, tas blēdis! Es likšu viņam uz vietas nocirst galvu!

—    Pirms dažām dienām viņš atvadījās no tevis, lai dotos medībās, — lielvezīrs atgādināja. — Jāprasa viņam, kur pils palikusi, jo viņš vienīgais var to zināt.

—    Tas nozīmē izturēties pārāk žēlsirdīgi pret šo nelieti, — sultāns atteica. — Sūti trīsdesmit jātniekus, lai tie atved viņu saķēdētu pie manis.

Lielvezīrs nodeva šo pavēli jātnieku vadonim un piekodināja, lai tas nejauj Alaedīnam nekādā gadījumā izmukt.

Jātnieki sastapa Aļaedīnu un viņa pavadoņus piecas vai sešas stundas atstatu no pilsētas. Sultānam esot lielas ilgas pēc viņa, tā vadonis paskaidroja, tāpēc viņi sūtīti, lai Aļaedīnu nekavējoties pavadītu uz mājām.

Alaedīnam neradās ne mazākās aizdomas, un viņš sekoja jātniekiem. Pusstundas jājienā no pilsētas jātnieki pēkšņi aplenca viņu, un vadonis sacīja:

—    Princi Alaedīn, ar lielu nožēlu mums tev jāatklāj, ka sultāns devis pavēli apcietināt tevi kā valsts nodevēju un aizvest pie viņa. Neņem, lūdzams, ļaunā, ka mēs izpildām savu pienākumu.

Alaedīns pārsteigts jautāja, kādā noziegumā viņu apvainojot Taču jātnieki nevarēja sniegt viņam par to nekādas ziņas.

Tā kā viņš redzēja, ka ar saviem pavadoņiem nevar neko iesākt pret apcietināšanu, tad nokāpa no zirga un teica:

—     Izpildiet pavēli. Es nekāda pārkāpuma neapzinos.

Jātnieki apmeta viņam ap kaklu garu, smagu ķēdi un apvija

ar to visu ķermeni, tā ka viņš nevarēja ne roku pakustināt, un veda viņu sev līdzi.

Kad viņi sasniedza priekšpilsētu, tur saskrēja kopā daudz laužu, un visi dabūja zināt, ka runa ir par Alaedīna dzīvību. Tādu netaisnību viņi negribēja ciest, paķēra zobenus un citus ieročus un sekoja jātniekiem. Tie gan grasījās pūli izklīdināt, bet ta6 pieauga tik ātri, ka viņiem likās prātīgāk ļaudis nekaitināt, un viņi domāja tikai par to, kā savu gūstekni nogādāt neaizskartu sultāna pilī. Lai Alaedīns viņiem netiktu atņemts, viņi aizņēma ielu visā platumā, izvērsās ķēdē vai saspiedās ciešāk kopā,, skatoties, kāda bija iela — platāka vai šaurāka. Pils priekšā viņi nostājās frontē pret pūli un atturēja to.

Alaedīnu ieveda iekšējā pils pagalmā. Sultāns gaidīja viņu kopā ar lielvezīru uz balkona. Bez vilcināšanās viņš pavēlēja nocirst Alaedīnam galvu. Bende noņēma gūsteknim ķēdes un lika tam mesties ceļos uz izklātas ādas, kas bija jau notraipīta ar daudzu notiesāto asinīm. Tad viņš izvilka zobenu, trīs reizes to zibenīgi nožvīkstināja gaisā un gaidīja uz galīgo zīmi, lai zobens nosvilptu pār Alaedīna kaklu.

Sai mirklī lielvezīrs pamanīja, ka ļaužu pūlis pārrāvis jātnieku ķēdi, un ieraudzīja, ka daži vīri jau uzkāpuši uz pils mūriem un meklē, kur ielauzties.

—    Apdomā, kungs, labi to soli, ko gribi spert, — lielvezīrs sacīja. — Briesmas ir lielas, viņi var ieņemt tavu pili.

—     Manu pili ieņemt? — sultāns iesaucās. — Kurš to iedrīkstēsies?

—    Pamet skatienu uz mūriem, — lielvezīrs atbildēja, — un tu redzēsi, ka runāju patiesību.

Kad sultānam kļuva skaidrs pūļa satraukums, viņš nobijās un lika bendem bāzt zobenu atkal makstī. Reizē viņš pavēlēja gūstekni palaist brīvu. Heroldiem bija jāpasludina, ka viņš dāvā Alaedīnam dzīvību, un jāmudina pūlis izklīst.

Kad vīri, kuri bija uzrāpušies uz mūriem, redzēja, kas notiek, viņi atmeta agrāko nodomu, nokāpa lejā un pastāstīja ļaudīm, kā viss iegriezies. Tie bija priecīgi, ka izglābuši dzīvību cilvēkam, kuru no tiesas cienīja. Ļaužu dusmas aprima, un tie devās uz mājām.

Alaedīns uzkāpa pie sultāna uz balkona.

§11 Seko manļ?|§|lsultāns teica un ieveda viņu tai istabā, no kuras varēja pili visskaidrāk saredzēt, § Tev vislabak jāzina, kur atradās tava pils. Pasaki man — kas ar to noticis?

Alaedīns stāvēja apstulbis, raudzījās lejup uz tukšo vietu un nespēja dabūt ne vārda pār lūpām.

—    Nu, kur ir pils? — sultāns nepacietīgi atkārtoja. — Un kur ir mana meita?

Tad Alaedīns pārtrauca klusumu un sacīja:

—    Kungs, es redzu, ka pils, kuru liku uzcelt, vairs nestāv savā vietā. Es nevaru tev pateikt, kur tā var tagad atrasties, bet galvoju tev, ka pie šās blēdības neesmu pirksta pielicis.

—   Tava pils man vienaldzīga, — sultāns atbildēja. — Es gribu zināt, kur atrodas mana meita. Gādā viņu atpakaļ, vai es Ilkšu tev bez liekām runām nocirst galvu.

—    Dod man četrdesmit dienu laika, — Alaedīns lūdza, — un es visu noskaidrošu. Ja man nekas neizdosies, es nolikšu savu galvu pie tavām kājām.

—    Sis laiks tiek tev piešķirts, — sultāns teica. — Tikai nedomā, ka varēsi mani piekrāpt. Lai kādā zemes nostūrī tu būsi ielīdis, es to dabūšu zināt.

Ar nokārtu galvu Alaedīns atvadījās no sultāna, izgāja cauri pagalmiem un nedrīkstēja pacelt acis uz augšu. Galminieki, kuriem viņš agrāk bija tik daudz laba darījis, vairījās no viņa, un starp tiem nebija neviena, kas būtu piedāvājis viņam pajumti. Pilnīgi apjucis, viņš atstāja pili, gāja no mājas uz māju un prasīja katram, vai tas nav redzējis viņa pili. Visi ticēja, ka Alaedīns zaudējis prātu. Daži smējās, bet tie, kas viņu tuvāk pazina, nožēloja viņu no visas sirds. Trīs dienas viņš tā klejoja apkārt pa pilsētu, ēda tikai to, ko viņam piedāvāja, un neatrada nekādu izeju.

Ceturtajā dienā viņš nespēja vairs palikt ilgāk kā ubags pilsēta, pameta to un devās ce]ā pār laukiem. Pievakarē viņš nonāca kādas upes krastā. Te viņam uzmācās melns izmisums.

— Kur lai es vēl meklēju savu pili? — viņš sev jautāja. — Kurā pasaules daļā, kurā zemē? Kur mājo mana mī|otā princese. kuru sultāns prasa no manis atpakaļ? Vai nav labāk, ja uzreiz atbrīvojos no visām mokām, kas grauž manu sirdi?

Viņš jau bija gatavs mesties iekšā upē, kad viņam ienāca prātā doma, ka musulmanis nedrīkst mirt, pirms nav noskaitījis lūgsnu. Viņš gribēja nomesties ce]os un pēc savas ticības priekšr ākstiem nomazgat seju un rokas pirms lūgsnas. Vieta, kurā viņi staveja, bija diezgan slīpa un slapja, viņam paslīdēja kāja, HO viņš būtu iekritis upē, ja nebūtu pieķēries pie klints, kas divas pēdas augstu rēgojās ārā no zemes. Par laimi, viņam vēl

bija gredzens pirksta, ko burvis bija iedevis, pirms sūtīja viņu alā. Gredzens paberzās pret klinti, un tūliņ Alaedina priekšā nostājās dēmons, kas kādreiz bija parādījies viņam velvē.

• Ko tu gribi? — dēmons prasīja. — Esmu gatavs tev pakļausit, jo esmu vergs tam, kam pieder gredzens. Es un pārējie dēmoni gaidām tavas pavēles.

Alaedīns, kurš nebija vairs domājis par gredzena spēku, bija priecīgi pārsteigts un sacīja:

—      Izglāb man otrreiz dzīvību un aiznes manu pili atpakaļ uz to vietu, kur tā stāvēja.

—     Tas nav manā varā, — dēmons atbildēja, — to var izdarīt tikai lampas dēmons.

—     Tad aiznes mani uz turieni, kur tagad atrodas mana pils, — Alaedīns pavēlēja, — un noliec mani zemē pie princeses Bedrulbuduras istabas logiem.

Tikko viņš bija šos vārdus izteicis, te dēmons jau aiznesa viņu pa gaisu uz Āfriku, kur pils stāvēja lielā, ar kokiem apaugušā p|avā kādas pilsētas tuvumā. Gars nolika Alaedīnu zem princeses logiem un pameta viņu. Par spīti tumsai, Alaedīns pazina istabu, kurā Bedrulbudura mājoja. Viņš atspiedās pret koku, domāja par laimi un gadījumu, un viņu pārņēma miegs, jo viņš četras dienas nebija ne acu aizvēris. Putnu dziesmas viņu no rīta pamodināja.

Aizgrābts viņš baudīja pils krāšņumu, un prieks pildīja viņu, kad viņš domāja, ka nu drīkst cerēt savu mantu dabūt atpaka]. Kādu brīdi viņš staigāja zem princeses logiem šurpu turpu un gaidīja, kad viņa pamodīsies. Pie tam viņš prātoja par savas nelaimes cēloni un nāca pie slēdziena, ka vienīgi lampas zaudējums varējis viņu iegrūst nelaimē. Viņš pārmeta sev, ka nav to labāk glabājis, bet nevarēja tomēr iedomāties, kas spējis to nolaupīt. Dēmons, kas bija viņu uz šejieni atnesis, nebija pateicis, ka viņš nu atrodas Āfrikā, citādi viņš, bez šaubām, būtu atcerējies burvi, savu zvērināto ienaidnieku.

225

Princese pamodās agrāk, nekā parasts, un domāja tūliņ par burvi, kura izskatu viņai reizi dienā vajadzēja paciest. Viņa tomēs bija izturējusies pret burvi tik noraidoši, ka tas nebija iedrīkstējies apmesties pilī.

15 — 3008

Kāda kalpone nejauši piegāja pie loga un ieraudzīja dārzā Alaedinu. Viņa tūliņ steidzās pie savas kundzes un pateica tai, ko redzējusi. Princese sākumā negribēja šai vēstij ticēt, piegāja pati pie loga un atvēra to.

Troksnis padarīja Alaedinu uzmanīgu. Viņš pacēla galvu, pazina princesi un apsveica viņu ar tādu seju, kurā atspoguļojās viss viņa prieks.

—     Es likšu tev atdarīt slepenās durvis uz manām telpām, — viņa klusu sauca. — Nāc aši augšāl

Nav iespējams aprakstīt abu mīlētāju prieku, kuri bija ticējuši, ka pazaudējuši viens otru uz mūžīgiem laikiem, un nu atkal atrada viens otru. Viņi apskāvās atkal un atkal un lēja laimes asaras. Beidzot Alaedīns teica:

—    Es tev lūdzu, pasaki man — kas noticis ar manu veco lampu, kuru noliku uz dzegas zālē ar divdesmit četriem logiem, pirms devos medībās?

—    Ak, mans vīrs, — princese atbildēja, — es jau tā domāju, ka visa nelaime nākusi pār mums tāpēc, ka es lampu aizdevu projām. Ta ir mana vaina.

—     Ne vārda par to! — Alaedīns izsaucās. — Es vienīgais esmu vainīgs. Man vajadzēja lampu noglabāt kādā drošā vietā. Bet pastāsti man, kā tas viss notika un kā rokās lampa tagad kritusi.

Un princese pastāstīja, kā viņa apmainījusi veco lampu un kā tonakt pils aiznesta uz zemi, kura saucas Āfrika.

—    Āfrika! — Alaedīns izsaucās. — Nu es zinu, ar kādu blēdi mums darīšanas. Tas ir pats riebīgākais cilvēks, kuru saule apspīd. Vēlāk es tev kaut ko vairāk pastāstīšu par viņa nelietībām. Bet tagad pasaki, kur viņš lampu glabā.

—    Viņš nēsā to zem drēbēm, — princese atbildēja.

—    Un kā viņš izturas pret tevi? — Alaedīns jautāja.

—    Viņš mani apmeklē reizi dienā, — princese sacīja. — Vienmēr viņš grib mani piedabūt, lai kļūstu tev neuzticīga un topu viņa sieva. Viņš zvērēja, ka es tevi nekad vairs neredzēšot, jo sultāns, mans tēvs, licis tev nocirst galvu. Lai savu izturēšanos attaisnotu, viņš stāstīja man, ka tu esot nožēlojams nelietis, kam jāpateicoties vienīgi viņam par savu laimi.

—     Es ticu, — Alaedīns viņu pārtrauca, — es zinu, kā varu mūs atbrīvot no šā ienaidnieka. Lai savu ieceri īstenotu, man jāaiziet vienreiz uz pilsētu. Ap pusdienas laiku būšu atpakaļ un izstāstīšu tev savu plānu, arī lomu, kāda tev tur būs jāspēlē. Nebrīnies, ja atgriezīšos pārģērbies, un dod rīkojumu, lai man tūliņ atver, līdzko es klauvēju pie slepenajām durvīm.

Kad Alaedīns bija atstājis princeses istabas un dārzu, viņš. ieraudzīja kādu zemnieku, kas gāja uz tīrumu. Viņš aši piesteidzās pie tā un lūdza apmainīt ar viņu apģērbu. Pārģērbšanās notika kāda krūmāja aizsegā, un Alaedīns devās uz pilsētu. Aptiekā viņš nopirka pulveri un neuzturējās pilsētā ilgāk, cik bija vajadzīgs, lai ieēstu kādu kumosu. Tad viņš steidzās uz pili atpakaļ, kur viņam nevajadzēja ilgi gaidīt pie slepenajām durvīm.

Viņš iedeva princesei pulveri un teica viņai:

—    Uzvelc skaistākās drēbes un, kad burvis ierodas, uzņem viņu jo laipni un rādi jautru seju. Liec viņam sarunā saprast, ka tu visu dari, lai mani aizmirstu, un, lai savus vārdus apstiprinātu, aicini viņu vakariņās un lūdz atnest pudeli vislabākā sās zemes vīna. Viņš droši vien tūliņ celsies kājās, lai apgādātu vīnu. Kad viņš ir aizgājis, ieber šo pulveri kādā kausā un iestāsti verdzenei, kura pārzina vīna lējējas amatu, tev pasniegt to piepildītu pēc tava mājiena. Ierosini, lai burvis apmaina savu kausu ar tavējo. Viņš to uzskatīs par tik lielu labvēlību, ka nevilcināsies ne mirkli un iztukšos kausu līdz galam. Pēc tam viņš mirklī sabruks.

—    Man vajadzēs gan piespiesties, — princese sacīja, — lai izturētos laipni pret šo riebekli. Tomēr es redzu, ka tas ir nepieciešams, un darīšu visu, ko tu man teiksi.

Pēc tam mīlētāji izšķīrās, un, kamēr Alaedīns gāja pastaigāties pils apkārtnē, princese saposās sevišķi rūpīgi, lai uzņemtu burvi, kurš ieradās parastajā laikā.

Izbrīnījies par negaidīto princeses laipnību, viņas apžilbināts, burvis atsēdās uz spilvena.

—    Nebrīnies, ka atrodi mani pavisam citādu nekā agrāk, — princese sacīja. — Taču sēras, grūtsirdība un rūpes ir manai sirdij svešas, un es vienmēr esmu centušies tikt no tām va]ā, cik drīz vien iespējams. Esmu pārdomājusi visu, ko tu teici par Alaedīnu, un esmu pārliecināta, ka tev taisnība. Viņš nevar izbēgt no mana tēva dusmām, un es viņu savu mūžu vairs neatsaukšu, kaut gadiem ilgi pēc viņa raudātu. Lai sevi mierinātu un visu grūtsirdību aizmestu projām, esmu apņēmusies lūgt tevi uz vakariņām. Bet man mājās ir tikai Ķīnas vīns, un es labprāt gribētu nobaudīt šīs zemes vīnu. Nešaubos, ka tu vari man atgādāt uz šejieni kannu labākā Āfrikas vīna.

Burvis bija patīkami pārsteigts, ka tik drīz nonācis pie mērķa, un apgalvoja, ka viņam trūkstot vārdu, lai izteiktu savu pateicību par to, ka princeses prāts tā grozījies. Un, par viņas vēlmi runājot, viņam esot pagrabos muca visgardākā vīna, kas jau stāvot septiņus gadus un vēl neesot attaisīta.

—    Tad liec atnest vienu kannu, — princese teica.

—    Tas nevar notikt, — burvis atteica, — jo neviens cits nezina. kur atrodas io pagrabu atslēga, un neviens cits neprot to atslēgt.

—    Tad ej, — princese izlēma, — tikai domā par to, ka es tevi gaidu.

Burvi» negaja, viņš skrēja, lai saīsinātu laiku un tiktu atpakaļ pie princeses, cik drīz vien iespējams, jo tā viņam dāvājusi savu labvēlību, kā viņš domāja. Tikmēr Bedrulbudura iebēra pulveri kādā kausā, ko nolika pie malas. Kad burvis atkal ieradās, viņa lika uznest ēdienus. Abi apsēdās pie galda, ēda un dzēra burvja atnesto vīnu. Princese uzteica vīna garšu, un burvis atbildēja, viņš priecājoties, ka attaisījis mucu šim gadījumam par godu. Kamēr burvis aizvien vairāk nogrima svētlaimē, princese deva vīna lējējai norunāto zīmi. Pie malas noliktais kauss tika atnests, un burvja kauss reizē pieliets pilns.

—     Es nezinu, vai šai zemē ir paradums, ka mīlētāji apmaina kausus, — princese sacīja. — Manā dzimtenē tā dara. Uzdzersim uz mūsu veselību!

Un viņa pasniedza burvim savu kausu un satvēra viņējo. Nu burvis ticēja, ka pilnīgi iekarojis princeses Bedrulbuduras sirdi.

—     So acumirkli es nekad neaizmirsīšu, — viņš teica.

—     Uz tavu veselību! — atsaucās princese un pieskārās ar lūpām kausa malai, kamēr burvis savējo iztukšoja līdz pēdējai lāsei. Viņš bija galvu tālu atliecis atpakaļ dzerot un bridi palika Šai stāvoklī. Tad princese redzēja, ka viņa acis aptumšojas un viņš atslīgst atpakaļ.

Viņa tūliņ deva zīmi verdzenēm, un tās atvēra slepenās durvis, aiz kurām gaidīja Alaedīns. Kad viņš ienāca zālē, princese gribēja mesties viņam ap kaklu, bet viņš atvairijās un sacīja:

—    Vēl nav pienācis prieku laiks. Ej savās istabās un atstāj mani vienu ar burvi, lai es varu darīt visu iespējamo, ka tevi tikpat ātri nogādā tavā zemē un pie tava tēva, cik ātri tu ieradies šeit.

Līdzko princese ar pavadonēm bija atstājusi zāli, Alaedīns piegāja pie beigtā burvja, attaisīja tā apģērbu un paņēma lampu. Viņš paberza to, dēmons parādījās un prasīja pēc viņa vēlmēm.

—    Aiznes pili un visus, kas tanī atrodas, atpakaļ uz Ķīnu un noliec zemē tai pašā vietā, kur tā stāvēja. To es tev pavēlu lampas vārdā.

Pili aiznesa atpakaļ neticamā ātrumā, un tikai divi mazi satricinājumi bija jūtami — kad celtne pacēlās un kad tā nolaidās lejup. Tad Alaedīns iegāja princeses istabās un iegalvoja viņai, ka rīt viņu abu prieki būšot pilnīgi. Viņi apsēdās paēst vakariņas un dzēra burvja labo vīnu.

Sultāns tikmēr bija nogrimis aizvien dziļākā grūtsirdībā, jo ticēja, ka meita zaudēta uz visiem laikiem. Katru dienu viņš gāja tanī istabā, no kuras viņš agrāk prieka pilns bija skatījis pili, un ļāva asarām vaļu.

Ari torit, kad Alaedīna pils stāvēja atkal vecajā vietā, viņš iegāja istabā, līdzko rītausma maigi krāsoja debesis. Kas aprakstīs viņa gaviles, kad viņš atkal ieraudzīja pili! Sākumā viņš domāja, ka maldās, un tikai pēc ilgākas lūkošanās ticēja savām acjm. Viņš tūliņ lika atvest zirgu un pilnos au|os drāzās turp. Pie vārtiem Alaedīns greznās drēbēs nāca viņam pretī, palīdzēja izkāpt no segliem un vadīja pa kāpnēm augšā.

—     Pirms miju kādu vārdu ar tevi, — sultāns feica, — es gribu redzēt savu meitu un runāt ar viņu.

Alaedīns ieveda sievastēvu pie princeses Bedrulbuduras, kura jau no viņa mutes bija dzirdējusi, ka nav vairs Āfrikā, bet atkal Ķīnā. Tēvs ar meitu ilgi stāvēja apkampušies un raudāja aiz prieka un aizkustinājuma. Tad sultāns lūdza pastāstīt viņam visu, kas šai starplaikā noticis. Princese izstāstīja visu, kas saistījās ar lampas apmaiņu, un to, kā Āfrikas burvis viņu apgrūtinājis, kamēr Alaedīns pavēstīja, ka ar lampas spēku viņi atkal atkļuvuši Ķīnā. Lai pārliecinātos, ka briesmas ir galā, sultāns iegāja jumolzālē ar divdesmit četriem logiem un atrada tur beigto burvi. Tad viņš apskāva Alaedīnu un sacīja:

—     Piedod manu izturēšanos. Tikai mīlestība uz manu meitu spieda mani tā rīkoties.

—     Tu darīji to, kas tev bija jādara, kungs, — Alaedīns atbildēja. — Vienīgi šis nekrietnais burvis bija vainīgs, ka pazaudēju tavu žēlastību. Kad mums kādreiz būs brīvs brīdis, es tev pastāstīšu par kādu citu blēdību, ko viņš agrāk izspēlēja ar mani.

Burvja līķi izmeta atkritumu kaudzē, un sultāns lika izziņot desmit dienas ilgus prieka svētkus sakarā ar Alaedīna un princeses Bedrulbuduras atgriešanos. Tā viss likās ejam uz labo pusi.

Taču Alaedīnam vēlreiz bija jāizcieš nāves briesmas.

Burvim bija jaunākais brālis, kurš maģijā bija tikpat izveicīgs, bet ļaunumā un viltībā viņu vēl pārspēja. Ta kā brāļi dzīvoja katrs savā zemē, tad viņi šad un tad ar savas burvju mākslās palīdzību noskaidroja, kur otrs atrodas un kā tam klājas. Kad jaunākais nebija gadu un vienu dienu saņēmis nekādas ziņas no vecākā brāļa, tad viņš pamēģināja noskaidrot tā atrašanās vietu. Viņš dabūja zināt, ka brālis noindēts un ka tas, kas viņu nonāvējis, ir zemākas kārtas cilvēks, kurš apprecējis Ķīnas sultāna meitu. Jaunākais burvis nešķieda laiku nederīgas vaimanās, bet apsegloja zirgu un devās garā ceļojumā, kas viņu veda pa līdzenumiem un vientuļiem apvidiem, pāri kalniem un upēm. Nonācis sultāna pilsētā, viņš noīrēja dzīvokli, izstaigāja ielas, apmeklēja tējnīcas un citas vietas un klausījās ļaužu sarunās. Sādā kārtā viņš kādu dienu dzirdēja par sievieti, vārdā Fatimu, un ievilka, ari to savos tumšajos plānos. Fatima dzīvoja vientuļā mītnē, kuru pameta tikai divreiz nedēļā. Viņa gavēja kārtni un darīja daudz laba, un par to viņu ļaudis apbrīnoja. Burvim bija svarīgs tas, ka viņa prata dziedināt galvas sāpes, uzliekot roku uz cietēja pieres.

Ap pusnakti viņš posās ceļā uz Fatimas mītni un atrada, ka durvis nav aizbultētas. Fatima gulēja kaktā uz slikta spilvena. Viņš izvilka dunci un, kad sieviete pamodās, uzlika to viņai uz krūtīm.

—     Ja tu brēksi, — viņš teica, — vai taisīsi vismazāko troksni. tad tev nāve klāt. Celies augšā un dari, ko tev likšu!

Fatima uzcēlās drebēdama un trīcēdama.

—     Nebaidies, — burvis sacīja. — Viss, ko no tevis prasu ir tavas drēbes. Ņem to vietā manējās.

Viņi pārmija drēbes. Tad burvis pieprasīja:

—     Nokrāso man seju, lai mana āda ir kā tavējā. Un ņem krāsu, kas neiet nost.

Vēl vienmēr trīcēdama, Fatima krāsoja burvim seju, un tas apsolījās ne matiņa viņai neaiztikt, ja viņa cietīs klusu par šo apmeklējumu. Tad viņa uzlika burvim savu cepuri un parādīja, kā tam jāaizplīvurojas. Burvis aplūkoja sevi spogulī un pārliecinājās, ka izskatās līdzīgs Fatimai kā ola olai.

Par spīti dotajam solījumam, viņš nebūt nedomāja pamest sievieti dzīvu. Viņam nevajadzēja līdzzinātāju. Tāpēc viņš nožņaudza Fatimu, aizvilka līķi līdz tvertnei aiz mītnes un nosvieda lejā. No rīta viņš taisnā ceļā devās uz Alaedīna pili, par kuras atrašanos bija jau dienu iepriekš uzzinājis.

Visi noturēja viņu par Fatimu, un drīz vien viņu ielenca daudz ļaužu. Tie lūdza pieminēt tos lūgšanā, skūpstīja viņam roku, un galvas sāpju nomocītie nolieca galvas, lai viņš uzliktu tiem rokas. Viņš veica visu tik labi, ka nevienam neradās aizdomas. Jo tuvāk viņš nāca pilij, jo lielāks k|uva pavadītāju pūlis. Princese Bedrulbudura, kura bija zālē ar divdesmit četriem logiem, izdzirdēja troksni. Viņa apvaicājās kādai verdzenei, ko tas nozimē, un dabūja zināt, ka tur drūzmējas ap kādu sievieti, kura dziedē galvas sāpes, uzliekot rokas. Princese, kura bija

jau daudz dzirdējusi par Fatimu, kļuva ziņkāra un nosūtīja einuhu leja, lai uzved vientuļnieci augšā.

Kad burvis ienāca zālē un ieraudzīja Bedrulbuduru, viņš tūliņ sāka lūgsnu ar garu virteni laimes un svētības vēlējumu, lai iemantotu vientiesīgās princeses uzticību.

Pateicos tev par labajiem vēlējumiem, — sultāna meita sacīja, — un ceru, ka dievs tos uzklausīs. Bet tagad apsēdies pie manis un pastāsti man par savu dzīvi, lai tavs paraugs mani māca, kā kļūt par labu cilvēku.

—   Neprasi no manis neko, kas var mani atturēt no lūgsnām, — atbildēja liekulīgais burvis.

—   Pilī ir dažas neapdzīvotas istabas, — princese teica. — Izvēlies vienu no tām, tur tu vari skaitīt lūgsnas.

Nu burvis bija sasniedzis, ko gribēja. Viņš atradās Alaedīna pilī un varēja tur uzturēties princeses aizsardzībā.

—   Kaut arī mans lēmums — atteikties no pasaules un tās greznības — ir stingrs, es tomēr neiedrošinos noraidīt tavu augstsirdīgo piedāvājumu, — viņš sacīja.

Viņš sekoja princesei, kura izrādīja viņam neapdzīvotās

istabas, un viņš izvēlējās starp greznajām telpām pašu vienkāršāko. Taču, kad Bedrulbudura gribēja vest viņu atpakaļ uz zāli, lai ieturētu kopējas pusdienas, viņš lūdza, lai viņam iesūtot tikai dažus augļus un sausu maizi. Kopējās pusdienās.viņam būtu bijis jānoņem plīvurs. Viņa lūgumu paklausīja.

Pēc pusdienām viņš atkal iegāja zālē ar divdesmit četriem logiem un teica princesei:

—     Sī zāle ir ļoti skaista. Taču tai trūkst kaut kā, ja veca vientuļniece drīkst izsacīt savu spriedumu, kas to padarītu pilnīgu.

—    Un kas tas būtu? — princese jautāja.

—    Roha ola, kas, karādamās lejup jumola vidū, piešķirtu telpai pēdējo spožumu, — burvis atbildēja.

—     Kas ir šis Rohs? — princese vaicāja. — Un no kurienes var dabūt tādu olu?

—     Rohs ir milzu putns un mājo Kaukāza galotnēs. Domāju, ka šīs pils cēlājs varētu olu apgādāt.

Bedrulbudura pateicās viltus Fatimai un nolēma runāt ar savu vīru, kad tas atgriezīsies no medībām. Jo Alaedīns jau piecas dienas bija projām; to burvis zināja un bija ar to rēķinājies.

Vēl tai pašā dienā Alaedīns pārradās mājās un, kā parasts, vispirms iesteidzās princeses telpās, apskāva un skūpstīja to.

—     Kas tevi nomāc? — viņš jautāja. — Tu neesi tik jautra kā vienmēr. Vai kaut kas sagādājis tev nepatikšanas? Lūdzu, neslēp man, ja tu kaut ko vēlies. Es darīšu visu, lai tavu vēlmi izpildītu.

—     Ak, — princese teica, — es nezināju, ka tu vari lasīt manā sejā tādas sīkas bēdas. Bet, ja tu esi tās manījis, tad klausies: līdz šim es uzskatīju mūsu zāli ar tās divdesmit četriem logiem par lieliskāko un pilnīgāko visā pasaulē. Šodien, kad es tā pamatīgi to aplūkoju, man iekrita prātā, ka te kaut kā trūkst no pilnības — Roha olas, kura karātos lejup no jumola.

Alaedīns pameta sievas istabu un iegāja jumolzālē. Tur viņš paņēma lampu, paberza to, un parādījis dēmons.

—    Sai' zālē trūkst Roha olas, kurai jākarājas lejup no jumola, viņš sacīja garam. — Atnes man to. Es tev pavēlu lampas vārdā.

Alaedīns bija tikko pateicis šos vārdus, te dēmons ierēcās tik baismīgi, ka pils nodrebēja pašos pamatos un Alaedīns stipri sagrījojās.

—     Nožēlojamais! — dēmons brēca. — Vai neesmu tev uzticīgi kalpojis un visu izdarījis, ko tu no manis prasīji? Vai tu vari būt tik nepateicīgs, ka man pavēli, lai atgādāju uz šejieni pats savu meistaru un pakaru jumolā? Šāds noziegums būtu pelnījis, ka tevi ar tavu sievu un pili pārvērš pelnos un putekļos. Par laimi, tu pats neesi nācis uz šīm domām. Zini, ka tevis nonāvētā Āfrikas burvja brālis atrodas pilī un tīko pēc tavas dzīvības. Viņš nonāvējis labo Fatimu, viņas izskatā iemantojis tavas sievas uzticību un iedevis viņai kaitīgo vēlmi pēc Roha olas. Esi uzmanīgs!

Un dēmons nozuda.

Alaedīns tūliņ sastādīja plānu. Viņš iegāja atpakaļ princeses istabā un, neminējis ne vārda par sastapšanos ar dēmonu, apsēdās un teica, ka viņam sāpot galva, jo viņš labi zināja, ka Fatima dziedē galvas sāpes, uzliekot rokas uz pieres. Princese pavēlēja atsaukt Fatimu un pastāstīja Alaedīnam, ka iedevusi tai istabu pilī.

—     Nāc pie manis, labā sieviete, — Alaedīns_sacīja, kad burvis ienaca. — Man uznākušas riebīgas galvas sāpes. Uzliec man roku un palīdzi, kā tu jau daudziem esi palīdzējusi.

Burvis tuvojās, turēdams roku uz dunča, ko bija noslēpis drēbēs. Taču Alaedīns labi novēroja viņa kustības. Viņš sagraba tā roku un ieurba tam krūtīs labi tēmētu dunča dūrienu. Burvis pakrita gar zemi beigts.

—    Ko tu izdarīji! — Bedrulbudura šausmās izsaucās. — Tu nonāvēji šo labo sievieti!

—    Nē, mīļotā princese, — Alaedīns atbildēja, — es nenonāvēju Fatimu, bet nelieti, kas gribēja mani nogalināt. Paskaties uz viņu. — Viņš piegāja pie līķa un atvilka plīvuru. — Viņš ir nonāvējis Fatimu un uzvilcis viņas drēbes, lai atņemtu man dzīvību. Viņš ir brālis tam burvim, kurš tevi nolaupīja.

Un viņš pastāstīja princesei, kā bija dabūjis to visu zināt.

Tā izgaisa pēdējās briesmas Alaedīna un viņa laulātās draudzenes laimei un dzīvībai. Pēc dažiem gadiem nomira sultāns, sasniedzis lielu vecumu, un, tā kā viņam nebija vīriešu kārtas mantinieka, tad princese Bedrulbudura kāpa tronī un dalījās valdīšanā ar Alaedīnu. Viņi valdīja ilgus gadus un atstāja slavenus pēcnācējus.

SATURS

Pasaka par brīnumzirgu

Pasaka par divām skaudīgām māsām

Kalifa Haruna Arrašīda dēkas…

Sindbada Jūras braucēja stāsti ….

Pasaka par Ali Babu un četrdesmit laupītājiem

Pasaka par Alaedīnu un brīnumlampu

SKAISTAKAS 1001 NAKTS PASAKAS

Arābu pasakas ļaunajiem lasītājiem atstāstījis Karls Hetncs Bergers

Redaktore T. Pētersone. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore I. Kluša. Nodota salikšanai 1974. g. 16. augustā. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 14. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70x90/16. 15,38 fiz. iespiedi.; 17,99 uzsk. iespiedi.; 13,34 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 82 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 125/26938/B-274. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 2668-D.

[1] tiesnesis austrumu zemēs.

[2] Ļaunais gars.

[3] musulmaņu mūks.

[4] garīdznieks.

[5] pieņemšana pie augsti stāvošas personas.

Content

Bergers Karls Heincs 12 -Brīnumzeme, Pasaules tautu pasakas. Arābu tautas pasakas. Skaistākās 1001 nakts pasakas

PASAKA PAR BRĪNUMZIRGU

PASAKA PAR DIVĀM SKAUDĪGĀM MĀSĀM

KALIFA HARUNA AR RAŠIDA DĒKAS

SINDBADA JŪRASBRAUCĒJA STĀSTI

PASAKA PAR ALI BABU UN ČETRDESMIT LAUPĪTĀJIEM

PASAKA PAR ALAEDĪNU UN BRĪNUMLAMPU

SATURS