Sprivule Ausma

13 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Ziemeļu tautu pasakas. Dzērves spalva

13 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Ziemeļu tautu pasakas. Dzērves spalva

;

LASĪTĀJAM

Jauno lasītāj! Tu atver Galējo Ziemeļu tautiņu pasaku grāmatu. Visas šīs mazās tautiņas dzīvo taigā un tundrā, vareno Sibīrijas upju krastos un bargo ziemeļu jūru piekrastē. Šiem senajiem Sibīrijas un padomju Tālo Austrumu iedzīvotājiem ir sava vēsture. Viņu sadzīvē un nacionālajā kultūrā ir daudz kopēja, taču, tuvāk iepazīstoties, var pamanīt ne vienu vien atšķirību.

Nanajieši un nivhi — mūžsenie Amūras zvejnieki — dzīvo koka vai māla kleķa būdiņās — fanzās. Pirms revolūcijas to vienīgais pārvietošanās līdzeklis bija suņu pajūgi un laiviņas — omoročkas. Ar suņu pajūgiem brauc nanajieši, nivhi, eskimosi un čukči vēl šobaltdien. Turpretī Taimīras un Arhangeļskas ņenci, nganasāni un enci tundra pārvietojas ar briežu pajūgiem.

Agrāk, pirms revolūcijas, visas Galējo Ziemeļu tautiņas dzīvoja izolēti, bija atrautas no civilizācijas. Viņām nebija pat savas rakstības, bērni nemācījās skolās. Viņu vajadzībām necēla slimnīcas. Meža un jūras zvēru mednieki un zvejnieki lielāko daļu savu ienākumu bija spiesti atdot cara valsts kasei un tirgoņiem, kas viņus apkrāpa un apdzirdīja. Taču tie laiki ir pagājuši un par tiem varam lasīt tikai vēstures grāmatās.

Šodien mūsu Ziemeļos nav nomāktu un beztiesīgu tautiņu.

Radio un televīzijas pārraidēs uzstājas aktieris Kola Beldi. Viņš ir mazās nanajiešu tautiņas dēls. Beldi dzied dziesmu «Bet brieži labāki». Kolas Beldi novadnieks Innokentijs Oņenko ir beidzis Ļeņingradas konservatoriju; cits viņa tautietis — Grigorijs Hodžers ir pazīstams rakstnieks, kas sarakstījis grāmatas «Emoronezers», «Kaijas pulcējas virs jūras» un vēl citas.

Sulungu Nikolajevičs Aņenko ir ievērojams zinātnieks un strādā Zinātņu akadēmijā, bet Kola Beldi uzvārda brālis Andrejs

Beldi ir talantīgs gleznotājs, viņš beidzis Mākslas akadēmiju Ļeņingradā. Šādus brīnišķīgus cilvēkus izaudzinājusi nanajiešu tauta padomju varas laikā! Un ne tikai nanajiešu tauta vien.

P.odkamennajā un Ņižņaja Tunguskā esmu sastapis daudz ārstu, medicīnas māsu, zootehniķu. Viņi visi bija evenki. Par agrāko un pašreizējo evenku tautas dzīvi zinātnieks Vasilijs Nikolajevičs Uvačans uzrakstījis grāmatas. Evenkrfmednieki un briežkopji ir ievēlējuši V. Uvačanu par deputātu PSRS Augstākajā Padomē. Ņencs inženieris Pjotrs Laptaņders vada ģeoloģiskos izlūkošanas darbus Arhangeļskas tundrā, bet mansu zinātnieks Genadijs Bardins veic zinātniskus pētījumus Antarktidā. Čukči lepojas ar savu rakstnieku Juriju Ritheu.

Tā jaunu dzīvi sāka PSRS tautu vienotajā saimē tās līdztiesīgie locekļi — Galējo Ziemeļu iedzīvotāji.

* * *

Ziemeļu tautas jau no seniem laikiem kā prazdamas centās skaistāku padarīt savu smago un sūro dzīvi. Viņu māksla ir bagāta, brīnumaina un daudzveidīga.

Savus kažokādu apģērbus un apavus viņi izrotāja skaistiem rakstiem no kažokādu atgriezumiem, izrotāja spilgtām vadmalas strēmelītēm, dzīslu pavedieniem un spožām pērlītēm. Harpūnas, šķēpus un nažu spalus izgreznoja sarežģītiem grebumiem.

Vaļas brīžos Ziemeļu ļaudis labprāt papriecājās. Dejās un dančos visbiežāk atdarināja mednieku un zvejnieku darbu.

Čukči un eskimosi rīkoja sporta sacensības. Mansi un hanti veiksmīgas lāča medības noslēdza ar veselu rituālu — ar izrādi, kur notika pārģērbšanās un dejas. Evenki un eveņi pavasarī, kad mednieki ieguva gleznos sumbra ragus — pantus, pulcējas taigā pie upītes un gāja rotaļās, izpildot nacionālo deju «Odera».

Visām Ziemeļu tautiņām ir savi talantīgi dziedoņi un teicēji. Agrāk, pirms revolūcijas, čumu, jurtu, fanzu un jarangu iemītnieki neprata lasīt, viņiem nebija pat savas literatūras. Tāpēc viņu dzīvē tik plaši izplatījās folklora, jo sevišķi pasakas. Ziemeļu tautiņu vecajā, tradicionālajā folklorā atspoguļojas cilvēku domas un cerības par laimīgu dzīvi. Katrai tautai, kas dzīvo taigā un tundrā, ir savas nacionālās dziesmas, pasakas un teiksmas. Zieme|u tautām jo plaši izplatītas pasakas. Pazīstamas ir dzīvnieku pasakas. Galvenie varoņi ir lapsa, lācis un vilks, čukčiem, korjakiem, eskimosiem un itelmeņicm — krauklis. Daudz ir pasaku un teiksmu par seniem milžiem. Milži cīnās gan uz zemes, gan «Augšējā pasaulē». Dažreiz pasaku varoņi nokļūst pat uz Saules un Mēness. Dažām Ziemeļu tautām brīnumu pasakas par milžiem sasaucas ar krievu pasaku motīviem, taču lielākā daļa ir ļoti savdabīgas.

Daļa Ziemeļu tautu pasaku ir gauži īsas. Taču ir arī ļoti garas pasakas, tās stāsta vairākus vakarus no vietas.

Pasakās atspoguļojas Ziemeļu tautiņu senie uzskati — ticība šamaņiem, labiem un ļauniem gariem, ticība, ka pastāv trīs pasaules — «Augšējā», «Vidējā», «Apakšējā». Medniecība un zvejniecība kā patstāvīga nodarbošanās, dabas tuvums noteicis senās folkloras radītāju mākslinieciskās domāšanas īpatnības. Tā apskaužami viegli un atri pasaku un teiksmu varoņi paši pārvēršas, par ko vien vēlas, visbiežāk par putniem vai zvēriem; tas pats notiek ar atsevišķām lietām un priekšmetiem. Šajā krājumā ir daudz tādu pasaku, piemēram, «Dzērves spalva», «Teiksma par stiprinieku Viščotiru», «Līgavas no koka» vai «Krauklis Kuikinjaku».

Šodien Ziemeļos nav vairs šamaņu, neviens netic gariem un pārdabiskiem spēkiem. Taču senās pasakas, kas radušās gadu tūkstošu gaitā, ir dārgas cilvēcei kā nacionālās mākslas pieminekļi.

Pasakas, kas sakopotas krājumā «Dzērves spalva», balstās uz senām tradīcijām. Tās radījuši un noslīpējuši teicēji daudzu paaudžu laikā. Taču pazīstamas arī jaunākas pasakas. Tiesa, to vēl ir pamaz. Šajās pasakās tiek slavināta šodienas dzīve taigas ciematos un pilsētās. Tajas stāstīts par Ziemeļu ļaužu varonīgo darbu, par pirmajiem padomju varas organizatoriem taigā un tundra un par vislielāko cilvēku — Vladimiru Iļjiču Ļeņinu.

Mihails Voskoboiņikovs

VAI TĀ BIJA VAI NEBIJA

Sāmu pasaka

Kads sāms pie ugunskura mēdza stāstīt vai nu patiesu notikumu, vai izdomātu stāstu, pasaku vai teiksmu. Stāstot nekad neaizmirsa piemetināt, ka tas atgadījies ar viņu pašu. Nu paklausieties, ja jums pagadījies brīvs brītiņš.

Rau, kā tas sācies: vienreiz Ziemeļu zemē aizkavējās pavasaris. Sen būtu bijis laiks šim atnākt, bet dienu pēc dienas aurē vējš, no debesīm gāžas blāķiem zemē sniegs. Sāmam tādas domas vien pa galvu jaucas, sak, debesīs kaut kas nav tā, kā vajag, būtu jāuzrāpjas un jāapskatās, kas tur īsti notiek. Bet kā lai uzkāpj? Zeme ir zemu, bet debesis — augstu.

Taču sāmam galva īstā vietā — izdomāja. Paņēma cirvi un , ēveli rokā un gāja uz mežu. Nogāza lielu priedi un sāka to ēvelēt. Tik ilgi noņēmās, kamēr visu priedi saēvelēja vienās skaidās. Ēveļskaidu kalns pacēlās augstu pāri meža galiem. Virsū sāms uzklāja slapju mašas paklāju, uzkāpa uz tā un aizdedzināja ēveļ

skaidas. Skaidas sāka degt, masa — žūt. No tās pacēlās biezs tvaiku mākonis. Tvaiki sagrāba sāmu, sašūpoja, sašūpoja un uznesa augstu gaisā.

Viņš tika nests te stāvus, te kūleņu kūleņiem un tā līdz pašiem mākoņiem. Tur sāms pieķērās padebesim pie malas un uzrāpās uz tā.

Staigā nu sāms pa debesīm, skatās uz vienu pusi, uz otru pusi. Viņam drīz kļuva garlaicīgi, jo te tukšs un kluss, nekur ne dzīvas dvēseles nemana, zem kājām tikai mākoņi kā mīkstas kupenas, kur acis met — visur balts un balts.

Vērīgāk ieskatījās — tālumā kāds mākonis paceļas augstāk par citiem, tīri kā apaļa sniega māja.

«Saki, ko gribi, kāds tomēr debesīs dzīvo!» sāms nopriecājās un sāka skriet uz mākoņa māju.

Iegāja mājā, bet tur sēž Pērkons. Rokas un kājas tam sasaistītas.

—

Labi, ka tu atnāci šurp, cilvēk, — Pērkons saka. — Atsien mani ātrāk!

Sāms atbildēja:

—            Atsiešu tevi, bet tu sāksi dārdināt! Man bail.

Lai tevi atsien tas, kas sasēja!

—            Ak, tu muļķa cilvēk, — Pērkons ne pa jokam sadusmojās. — Mani taču Sals sasēja. Kāpēc lai viņš mani atsietu? Kamēr es neesmu sācis ducināt, viņš zemes virsū ir saimnieks. Tundrā tad pavasari neredzēt.

«Tad tādas tās lietas!» sams pie sevis nodomāja.

«Ja nu tā, būs jāatsien.»

Sāms atmudžināja ar lielām pūlēm mezglus uz rokām, un Pērkons savici-

nāja piedurknes. Visapkārt nodārdēja, sāmu atsvieda krietnu gabalu sānis. Labi, ka mākonis tāds mīksts: sāms nokrita gan, bet nesasitās.

Pērkons sāmu ņemas mudināt:

Ātrāk atsien kājas!

Ko nu darīt? Ja darbs ir sākts, tad arī jāpabeidz. Sāms no bailēm aizmiedza acis un ņēmās atraisīt Pērkonam kājas.

Ai, kas tad notika! Pērkons kājām padipina — dārdoņa tāda, ka ausis krīt ciet. Ar rokām mēta zibeņus lejā uz zemi — tā nu žilbina, ka acu gaismu var zaudēt.

Sāms no bailēm nezina, kur sprukt. Galvā viņam tikai viena doma: kā ātrāk tikt lejā no debesīm! Ja nu saņemtu dūšu un nolēktu, bet debesis ir tik augstu! Taisni tobrīd viņam kā bulta garām šāvās zibens. Sāms, glābiņu meklēdams, attapa laikā pieķerties tam. Nepaguva Sāms ne acu pamirkšķināt, kad zibens drāzās uz zemi. Un sāms tam līdzi.

Viņš iekrita taisni purvā. Iegrima līdz pat pleciem, tikai galva palika laukā virs muklāja. Sāms mēģināja izrāpties, bet kur nu! Iestiga vēl dziļāk.

Visapkārt jūtams pavasaris, lācenes zied baltiem ziediem, putni jautri vītero …

Uz purvu atlidoja gulbju pāris. Gulbju māte skatās un brīnās — kaut kas rēgojas laukā no muklāja. Celms ne celms, cinis ne cinis, bet ligzdas vīšanai kā radīts. Gulbju māte novija sev ligzdu sāmam tieši uz galvas. Iedēja tajā trīs olas un pati notupās perēt.

Sāms visu laiku ciešas. Ja jau purvā iestidzis, tad varbūt tā arī labāk. Ja saule cepina — ligzda dod viņam labu pavēni. Ja sāk lietus līt — viņš nesamirkst.

Kādu dienu gulbju māte uz īsu brītiņu pameta ligzdu. Uz karstām pēdām klāt bija nelūgts ciemiņš. Vilks jau sen bija saodis ligzdu, bet tagad, lēkdams no ciņa uz cini, piezagās tai klāt. Aprija gulbja olas, bet vai no tāda nieka vilks būtu paēdis. Sāka meklēt vēl, ņēmās ar ķepām ārdīt ligzdu. Plēš ar cietajiem nagiem sāmam galvu, bet tas baidās iepīkstēties, tikai acis mirkšķina un viebjas. Beidzot vilks pagriezās, lai ietu prom. Bet sāms pamanījās un ar zobiem ieķērās vilkam astē. Cieši sacirta zobus, kaut nomirs, bet vaļā jau nu nelaidīs.

Tagad savukārt pārbijās vilks. Rāvās tā uz priekšu, ka sārns no purva laukā gan. Vēl trīs lēcieni, un sānis stāv jau sausā vietā.

Te sārns atvēra muti. Vilks joza, ko kājas nes, uz mežu, bet sams teciņiem uz mājam.

Ne vienu reizi vien sāms pie ugunskura stāstīja, kā viņam bija atgadījies. Cits ticēja, cits neticēja. Vieni teica — pasakas, otri teica — blēņas. Bet sams apgalvo vienu un to pašu: «Jā, tā tas bija, tā tas notika! Lai nu saka viens cilvēks — vai kaut ko tādu varētu izdomāt?»

.

ZILĀ KRELLĪTE

Eskimosu pasaka

Vecais mednieks kādu dienu sadomāja apprecināt dēlu. Apprecināt nav liela māka, bet kā dabūt labu sievu, lai tā būtu • rūpīga, gādīga un izdarīga saimniece. Domāja, domāja un izdomāja.

Mednieks pārdeva ādiņu saišķi un nopirka zilas krellītes. Tādas lielas, skaistas. Sabēra tās maisiņā, vēlēja dēlam iejūgt suņus un aizbrauca.

Iebrauca svešā apmetnē, pameta iejūgu un sāka klaigāt:

—     Ei, meitenes, kas grib dabūt zilu krelli?

Saskrēja meitenes, viņām acis iemirdzējās. Vecais mednieks uz delnas tur zilu krellīti, visām to rāda un runā savu:

—      Par velti neatdošu, bet daudz arī neprasīšu. Jūs visas apšujat savus tēvus un brāļus, atnesiet man, kādas kurai strēmeles pāri palikušas. Kura vairāk atnesīs, tā šo krellīti sauks par savu.

Meitenēm nenopriecāties. Par tādu krellīti nebūtu žēl atdot veselu ādiņu, bet šis te atbraucējs prasa tikai nederīgas strēmelītes. Meitenes metās katra uz savu jarangu[1]. Vāca kopā kažokādu strēmelītes un steidzās. Vecais mednieks nepaguva ne apkārt apskatīties, kad meitenes jau atkal bija klāt. Viena atnesusi atgriezumus, savīstījusi brunču apakšmalā, otra — klēpī, trešā atvedusi ar nartām vai veselu kalnu.

—    Nu, visas esat atkal šeit? — vaicāja vecais vīrs.

—    Visas, visas, — meitenes atbildēja.

Vecais mednieks sāka apskatīt atnesto.

—    Tev strēmeļu gan ir daudz, bet tās pārāk sīkas. Tev tādas lielas strēmeles, toties maz. Pavei, ņemšu no šīs un viņai atdošu krellīti.

Vecais vīrs atdeva krellīti meitenei, kurai bija vesela kaudze prāvu strēmeļu. Laimīgā sažņaudza krellīti saujā, draudzenes uz viņu skaudīgi nolūkojās, bet vecais vīrs aizbrauca.

Pabraucis kādu gabalu no apmetnes, viņš meta savu dārgo pirkumu kupenā un dzina suņus tālāk.

Ātri traucas suņu pajūgs, bet vēl ātrāk pa tundru lido vēsts — brauc kreļļu tirgonis, kas iemaina no meitenēm kažokādu atgriezumus pret krellītēm.

Suņi aiztecēja līdz otrai apmetnei, un tur kreļļu tirgonis tiek jau gaidīts. Apmetnes vidū meitenes izlikušas savu preci tādā daudzumā, it kā piecas ciltis būtu sabraukušas uz izpārdošanu. Tikai prece visām viena un tā pati — kažokādu strēmelītes.

Vecais mednieks šeit ilgi neuzkavējās. Uzmeta acis, nopūtās un teica:

—   Ai, meitenītes, ai, saimniecītes, redzu jau, redzu, ka labi piegriežat, lieliski šujat! Kad eita pie vīra, noskatiet veiklus medniekus, lai tie jums sagādātu krietni daudz ādiņu.

Iemainīja pret krellīti atgriezumus, aiz apmetnes tos izgāza kupenā un laida tālāk.

Drīz varēja samanīt lielu apmetni, vecais mednieks pagrieza aizjūgu uz turieni. Apmetnes malā mazas meitenītes mīdās

sniegā, skatās uz visām pusēm. Kad pamanīja braucēju, metās skriet uz jarangām, kliegdamas:

—   Brauc, brauc! Kreļļu tirgonis brauc!

No katras jarangas izskrien meitenes ar kažokādu strēmelītēm. Kur nu meitenes vien! Pat večas, cerēdamas uz izpārdošanu, atklunkuroja. Šīm galvā viena doma — kazi, atbraucējs jaunu meiteni samainīs ar veču, tīkodams iegūt vi^u mūžu krātās strēmeles.

Vecais mednieks, acu nepacēlis, apskatīja visas atgriezumu kaudzes, beidzot nonāca pie meitenes,, kam priekšā vislielākā kaudze. Skatās, skatās un redz, ka meitene veselu lapsas ādiņu strēmeļu strēmelēs sagriezusi.

Vecais mednieks krietnu brīdi domā un domā: vai tiešām atdot krellīti šai meitenei? Bet meitene jau smaida, šķelmīgi skatās uz citām, priecājas, ka pārspējusi visas viltībā.

Taču tobrīd vecais mednieks pamanīja kādu citu meiteni, kas stāvēja nomaļus no pārējām. Laikam neuzdrīkstas pienākt tu¬vāk. Vecais pats piegāja pie tās. Ātri viņai pārlaida acis. Kuhļanka  viņai izrakstīta ar brieža ādas strēmelītēm, raksts sarež¬ģīts un acij patīkams. Kaut arī kuhļanka nav vairs nekāda jaunā, tā ir tīra un kārtīga. Torbasi  izrotāti ar dažādas krāsas izšuvu¬miem — tūlīt var redzēt, ka meitene ir prasmīga — ar zelta rokām. Arī pati tāda jauka un piemīlīga.

—    Kāpēc tu stāvi te maliņā? — vecais mednieks viņai pajautāja. — Vai tad tu negribi dabūt krellīti?

—   Kā nu negribētu, bet nav pret ko iemainīt, — meitene klusām atteica. — Man te tikai pāris strēmelītes, un tās pašas draudzenīte iedeva.

—   Vai tad pašai savu strēmelīšu nav?

—   Es lielas strēmeles neatstāju, lai ko arī nepiegriežu, man pāri paliek tikai pašauras strēmelītes. Paskat, tādas te, — un meitene atvēra sauju.

Saujā bija tik šauras strēmelītes kā siksniņas, kas nekam nav derīgas.

Vecais mednieks vaicāja:

—     Kāpēc tu tik taupīgi piegriez?

—     Tēvs jāpažēlo, — meitene atteica. — Viņš nav vairs nekāds jaunais, viņam ir grūti iet medībās.

Vecais mednieks pagriezās pret meitenēm un teica:

—     Varat iet atpakaļ uz savām jarangām, es vairāk nepirkšu! Krellīti atdošu šai meitenei. Viņai gan ir maz atgriezumu, toties tie ir dārgi.

Viņš meitenei atdeva vislielāko, viskošāko krellīti un pateica:

—     Pagaidi, nekur to nepiešuj. Varbūt pie šīs krellītes nāks vēl citas klāt. Gaidi drīz jo drīz ciemiņus.

Vecais mednieks brauca prom. Pagrieza suņu aizjūgu uz savas apmetnes pusi.

Pārbrauca. Dēls iznāca pretī atjūgt suņus. Tēvs viņam teica:

—     Paēdini šoreiz suņus tā krietni. Viņi ir tālu ceļu noskrējuši, bet ilgi atpūsties nesanāks. Tagad brauksim abi divi tev sievu bildināt. Esmu nolūkojis tev krietnu līgavu. Daudz meiteņu tiku redzējis. Tās ir skaistas kā zvaigznes pie debesīm, bet viena to vidū ir kā pati saule, kas nekad nenoriet. Tā spīdēs tev visu mūžu un arī man vecumdienās neliegs savu gaismu.

.

SNIEDZES MĀTES DZIESMIŅA

Eskimosu pasaka

Pavasaris bija atnācis. No siltajām zemēm atlidoja un uz Beringa jūras šauruma klintīm apmetās dzīvot divas sniedzes. Pašā jūras malā uz augstas klints ierīkoja sev ligzdu.

Sniedzes māte izdēja olu un sāka to perēt. Pat mirkli baidījās no ligzdas atiet, lai tikai auksta vēja pūsma olu neapvējotu. Ar savām siltajām spalvām sargādama olu no lietus, viņa tupēja, ne lāga ēdusi, ne lāga dzērusi.

Beigu beigās no olas sniedzēm izšķīlās mazulis. Turklāt tāds jauks un ņiprs. Nevienam visā jūras piekrastē nebija skaistāka bērna. Tikai labi nebija tas, ka sniedzēm dēliņš bija padevies liels brēkulis.

Tiesa kas tiesa — vecākiem nebija ne laika padzert, ne laika paēst, ne laika miegu izgulēt. Ja sniedzes tēvs aizlido barību meklēt, māte auklē dēliņu. Ja sniedzes māte kaut kur aizlido, tad sniedzes tēvs mazuli aprūpē.

Tā vienreiz sniedzes māte tupēja uz ligzdas malas un dziedāja savam dēlam dziesmiņu:

Kam, kam mazās kājiņas?

Kam, kam mazie spārniņi?

Kam, kam mīļā galviņa?

Kam, kam mīļās actiņas?

Taisni tobrīd garām laidās krauklis, dzirdēja sniedzes māti dziedam, notupās netālu no viņas ligzdas un sāka klausīties. Klausījās, klausījās sniedzes mātes dziesmā, kamēr dziesmiņa to pagalam apbūra. Dziesmiņa krauklim tā iepatikās, ka to ne izteikt. Viņš sāka sniedzi lūgties:

—   Atdāvini man savu dziesmiņu! Atdod man to!

—   Vai tev prāts! — sniedzes māte atsaka. — Nevaru atdot. Dziesmiņa mums tikai viena vienīga. Nav mums citas dziesmiņas.

—   Es tevi gauži lūdzu, — krauklis ņēmās pierunāt. — Bez šīs dziesmiņas es nevaru vairs ne dienas dzīvot.

—   Bet mans dēliņš bez dziesmiņas nevar iemigt. Nemaz te nelūdzies, tik un tā neatdošu!

Krauklis kļuva pikts.

—   Ja ar labu neatdosi, paņemšu ar varu!

Uzklupa krauklis sniedzes mātei, izrāva viņai dziesmiņu un prom bija.

Te nu sniedzes dēliņš sāka tā brēkt un raudāt, ka visa piekraste skanēja. Ko lai iesāk?

Arī sniedzes māte sāka raudāt.

Sniedzes tēvs atgriezās mājās ar barību. Jau pa lielu gabalu dzird, ka dēliņš aizraudamies brēc, bet sieva slīgst asaru plūdos.

—   Kas ta te noticis? — viņš jautā. — Kāda nelaime atgadījusies, vai?

—   Briesmīga nelaime, — sniedzes māte atbild. — Uzklupa krauklis un aiznesa mūsu dziesmiņu. Tagad dēliņš lēti neaizmigs, galīgi pārbrēksies! Kā nu mēs dzīvosim?

Sniedzes tēvs varen apskaitās, acīm uzzibsnīja, kaju piecirta.

—    Do šu, siev, man mednieka cimdus, manu kaujas loku, manas ašās bultas! Nelikšos mierā, kamēr atradīšu pāri darītāju, rautin izraušu viņam mūsu dziesmiņu!

Sniedzes tēvs lidoja, lidoja, daudz un dažādu putnu satika savā ceļa, taču tie nebija kraukļi… Te irbe skraidelē starp akmeņiem, te tārtiņš iesvilpjas. Beidzot uz klintīm pamanīja veselu baru kraukļu. Netālu notupās, uzlika bultu uz loka, nostiepa stiegru, nogaidīja. Kurš sāks dziedāt viņa dziesmiņu — tam tad bulta.^ -

Taču kraukļi noņemas paši ar sevi. Veči sildās saulītē, krauklenes tenko. Jaunie iet rotaļās. Kraukļu jaunekļi čukst saldus vārdus savām mīļajam ausī. Neviens i nedomā dziedāt — ne sniedzes dziesmu, ne savas dziesmas. Pa reizei tikai ieķērcās, bet tā jau nav dziesma!

Sniedzes tēvs lidoja tālāk. Lidoja, meta lokus — gan te, gan tur, skatās — krauklis tup kokā, viens pats tup uz zara. Knābi pacēlis gaisā, acis pievēris, šūpojas no vienas kājas uz otru un

aizrautīgi dzied:

Kam šīs mazās kājiņas,

Kam šie mazie spārniņi?

Kam šī mīļā galviņa,

Kam šīs mīļās actiņas?

Nodzied dziesmiņu un sāk atkal no gala:

Kam šīs mazās kājiņas,

Kam šie mazie spārniņi? …

—    Rau, kur ļaundaris! Rau, kur pasaulē jaukākās dziesmiņas zaglis! — iesaucās sniedzes tēvs.

Notupās viņš uz tā paša koka zara, novilka stiegru un raidīja bultu krauklim. Bulta atsitās pret kraukļa

cietajam spārnu spalvam un nokrita zeme. Krauklis to pat nepamanīja, pat acu netika atvēris. Viņš dzied tik aizrautīgi tālāk.

Tad sniedzes tēvs izrāva no maksts visas bultas, cik bija, stingri nostiepa stiegru un izšāva uz dziesmiņas zagli. Vienā reizē veselas četras bultas.

Bet krauklis dzied, kā dziedājis:

Ai, kam šīs mazās kājiņas?

Ai, kam šie mazie spārniņi?

Ai, kaut kas man iedūra sānos!

Ai, kam šī mīļā galviņa?

Ai, kaut kas mani dursta!

Ak, kam šīs mīļās actiņas?

Ai-ai! Ai-ai! Vairāk nevaru! Kar-kar-r!

Un dziesmiņa izslīdēja no knābja.

Bet sniedzes tēvs to tik bija gaidījis — paķēra dziesmiņu un prom uz savu ligzdu.

Lido pie savējiem un dzird, ka dēliņš brēc un sieva raud.

—    Nebrēciet, neraudiet! — sniedzes tēvs abiem uzsauc. — Es mūsu dziesmiņu ļaunajam krauklim atņēmu. Te nu tā ir!

Sniedzes mātei nenopriecāties, sāka dziedāt dziesmiņu. Dēliņš ātri apklusa un saldi iemiga.

Kopš tā laika sniedzes, kolīdz pamana, ka garām laižas krauklis, apklust.

Baidās pat knābi pavērt.

Tāpēc dziesmiņa arī saglabājusies. Vēl šobaltdien sniedzes mātes to dzied saviem mazajiem brēkuļiem.

KĀ DIVPADSMIT BRĀĻI UZ SORTAVALU BRAUCA

Vepsu pasaka

Kāda ciemata malā stāvēja divpadsmit pavisam vienādas mājas. Sešas mājas blakus ceļa vienā pusē, otras sešas — ceļa pretējā pusē. Un visās šajās mājās dzīvoja divpadsmit brāļi. Katram brālim bija sava ģimene — sieva un bērni, taču pasaka nestāstīs par viņu ģimenēm, tās vairs nepieminēsim.

Tātad dzīvoja divpadsmit brāļi. Kādreiz ziemā viņi sarosījās braukt uz Sortavalu iepirkties. Vienam bija aptrūcis sāls, otra sievai vajadzēja katūnu, trešajam — ziepes, ceturtajam — zābakus, un tā katram vajadzēja vai nu šā, vai tā. Visi divpadsmit iejūdza zirgus, iesēdās kamanās un laida prom.

Jābrauc bija krietni tālu, ceļā brāļus pārsteidza nakts. Viņi iegriezās pārlaist nakti turpat ceļmalas iebraucamā sētā. Sāka izjūgt zirgus. Viens brālis saka:

—    Neaizmirstiet tikai kamanas pagriezt ar ilksīm uz to debess pusi, kurp mums jābrauc.

—    Tev galva strādā, — teica otrs brālis.

—    Rīt mums nevajadzēs velti tērēt laiku, zīlējot, uz kuru pusi jābrauc, — teica trešais brālis.

—    Paskubini tikai zirgus, kamēr līdz Sortavalai aiztiekam, — piebilda ceturtais brālis.

Viņu sarunu noklausījās iebraucamās sētas saimnieks, nobrīnījās, pasmējās. Taču brāļiem nebilda ne vārda.

Brāļi novietoja zirgus stallī un visas divpadsmit kamanas pagrieza ar ilksīm uz to debess pusi, kur atradās Sortavala. Pēc tam iegāja iekšā un nolikās gulēt.

Kolīdz brāļi bija aizmiguši cietā miegā, saimnieks ņēma un pagrieza visām kamanām ilksis uz otru pusi. Pats pie sevis noteica:

—    Ne jau ļauna prāta tā daru. Gribu redzēt, vai patiesi visi divpadsmit tikai pēc ilksīm ceļu vēros.

Brāļi saldā miegā nogulēja visu nakti. Otrā rītā šie agri jau kājās un sāk iejūgt zirgus. Jūdz, paši sevi paliela.

—    Ja mēs nebūtu vakar pagriezuši ilksis, šorīt nekā nezinātu, uz kuru pusi jābrauc, — saka viens.

—    Ja brauc pa svešu ceļu, tad galvenais ir nenomaldīties, — saka otrs.

Bet divpadsmitais brālis piemetina:

—    Viena galva laba, bet divpadsmit galvas kopā vēl labāk — zini, ka nekur nepazudīsi.

Brāļi sāka braukt. Iebraucamās sētas saimnieks noskatījās viņiem nopakaļ, paraustīja plecus, bet nebilda ne vārda.

Brāļi skubina zirgus, steigtin steidzas uz Sortavalu. Pēkšņi priekšējais saka:

—    Skatieties, brālīši, kāda te pazīstama vieta. Mats matā tāda pati, kādai mēs vakar-pabraucām garām. Blakus prāvam laukakmenim pašā grāvmalā aug bērzs.

—    Šī nu tiešām ir redzēta vieta, — saka otrs.

—    Vai ta pasaulē mazums vienādu vietu, — trešais atsaka.

—    Kas nu te ko brīnīties, — piebilda ceturt-a+s. — Mūsu pusē, cik koku, tik visi bērzi, cik akmeņu, tik visi laukakmeņi. Arī grāvji vai uz katra soļa manāmi.

Bet divpadsmitais brālis iebilda:

—    Būtu mazāk apkart skatījušies!

Brauc stundu — ne vārda nepārmij, brauc otru stundu — tāpat, brauc trešo stundu — visi divpadsmit kā ūdeni mutē ieņēmuši. Tik daudz kā zirgus paskubina.

Pēkšņi piektais brālis iesāka:

.— Tā vien rādās, ka vakar butu šim cifirmatam garām braukuši!

Pārējie brāļi pagrieza galvas un sāka apcerēt.

—    Šāds ciemats gan nav redzēts^ '— sestais brālis iebilda.

—   Nav gan, — apstiprina septītais brālis.

—   Tāds ciemats bija pa kreisai rokai, — teiks sestais brālis.

—    Jā, pa kreisai gan, — piebalso septītais, — bet šis ciemats, kā pats redzi, atrodas pa labai rokai.

—    Pa labai, pa labai, — saka arī sestais brālis.

—            Kas te daudz ko strīdēties! — teica divpadsmitais brālis.

—   Jābrauc tik uz priekšu. Citādi būs atkal ceļā jāmeklē naktsmājas.

Brauc atkal, klusē atkal. Priekšā atkal redzams ciemats.

Astotais brālis teica:

—   Ja es nebūtu skaidri zinājis, ka braucam uz Sortavalu, tad, man domāt, šis te ir mūsējais.

—   Pat nokalne tāda pati kā pie mums, — teica devītais brālis.

—   Un, rau, šajā ceļa malā stāv sešas, bet tajā ce]a malā atkal sešas mājas, mats matā kā mūsējās, — desmitais brālis teica.

—    Es jau allaž saku, ka pasaulē ir daudz vienādu vietu, — trešais brālis atgādina.

—   Tā tu teici gan, — piekrita vienpadsmitais brālis. — Bet tādu vietu kā mūsējā, tādu ciematu kā mūsējais, tādas mājas kā mūsējās nekur citur pasaulē pat ar uguni nesameklēsi.

Divpadsmitais uzkliedza pārējiem brāļiem:

—    Gana mēles kulstīt! Vai nu mūsu ciemats, vai ne mūsu, jābrauc tik uz priekšu.

Kolīdz viņš tā pateica, pie kamanām pieskrēja rūsgans suns un sāka luncināt asti.

Tad divpadsmitais brālis teica:

—    Kas šis par ciematu, neņemos teikt, bet suns ir mans.

—    Ja nu suns ir tavs, tad jau ciematam ari jabūt musejatn, — teica pirmais brālis.

Un visi divpadsmit iegrieza zirgus savās sētās.

Tā brāļi uz Sortavalu ari netika aizbraukuši.

—    Labāk jau tupēt majā nekā bez jēgas braukāt apkārt, — teica divpadsmitais brālis.

Un pārējie vienpadsmit brāļi bija ar viņu vienis prātis.

Ar to vēl divpadsmit brāļu piedzīvojumi nebija gala.

Kādu dienu viņi devās uz pļavu sienu pļaut. Augu dienu tā strādāja, ka izkaptis zibēt zibēja. Nopļauta zale gūlās vaļos, bet pļavai vēl otras malas neredzēja. Tovasar zāle bija labi augusi. Brāļi nolēma pa nakti uz māju neiet, bet pārgulēt turpat pļavā zem klajas debess.

—    Bet kā tad mēs, brāļi, sagulsimies? — viens vaicāja.

—    Nu tā, sacīt, pēc kārtas ari sagulsimies, ar vecāko sākot un jaunāko beidzot, — otrs ieteica.

Brāļi nolikās gulēt cits citam blakus. Pēkšņi pirmais brālis ierunājās:

—    Tā nu tā lieta neiet. Visi guļ vidiņā, bet es pašā malā. Man naktī būs auksti, bet es taču esmu par visiem vecākais.

—    Arī es guļu pašā mala, — atsaucās divpadsmitais brālis.

-   Arī man būs auksti, bet es taču esmu pats jaunākais.

—   Jā, tā nav nekāda darīšana, — sestais brālis piekrita.

—    Nav gan, — septītais brālis piebalsoja, — gulstieties jūs abi starp mums. Tad arī tiksiet vidiņā.

Kolīdz pirmais un divpadsmitais brālis nogūlās starp sesto un septīto brāli, otrais un vienpadsmitais brālis sāka klaigāt:

—    Tagad mēs esam malējie! Mums naktī būs auksti.

Sāka atkal mainīties vietām. Nekā nevar sagulties. Tik ilgi mainījās, kamēr atkal pirmais un divpadsmitais nokļuva malā.

—    Kā tas tā varēja sanākt? — brāļi brīnījās. — Acīm redzot, vajadzēs sākt atkal no gala!

Tieši tobrīd divpadsmit brāļiem garām brauca kaimiņš. Tas bija ceļā uz mājām no siena pļaujas, jo bija nolēmis nakti pārgulēt ciematā. Kaimiņš skatās, ka ar brāļiem nav kaut kas kārtībā. Apturēja zirgu, izkāpa no ratiem un piegāja tuvāk.

Brāļi ieraudzīja kaimiņu un kļuva priecīgi.

—   Labi gan, — viņi saka, — varbūt prātīgs cilvēks neliegs padomu, kā mums rīkoties.

—   Kas ta jums te notiek? — kaimiņš apvaicājās.

—   Redzi, kas par lietu, — brāļi atbild, — kā arī neliekamies gulēt, allaž divi atrodamies malā.

—   Ja nu tāda vien tā nelaime, nav liela bēda, — kaimiņš mierīgi teica.

Viņš paņēma kārti, ap kuru met siena kaudzi, iesprauda to zemē un teica brāļiem:

—   Gulstieties visi ar kājām pret kaudzes kārti, ar galvām uz ārpusi.

Tā pateica un aizbrauca.

Brāļi tā arī izdarīja. Brīnās, ka nu visiem labi. Tagad pirmajam ir divpadsmitais un otrais brālis pie sāniem, divpadsmitajam — pirmais un vienpadsmitais… Nule neviens neguļ malā, visi tikuši vidiņā.

Otrā dienā agri no rīta kaimiņš brauc atpakaļ uz pļavu. Jau pa lielu gabalu dzird, ka ar brāļiem atkal nav kaut kas kārtībā — klaigāšana, strīdēšanās, bezmaz vai līdz kautiņam.

—   Manējā kāja! — kliedz septītais brālis.

—   Kur nu tavējā? — dusmojas divpadsmitais. — Tā ir manējā!

—   Vai tad tu neredzi, ka īkšķa nags ir greizs, tātad manējā, — septītais brālis saka.

—    Ja nags ir greizs, tad tā ir mana kāja, — iekliedzās pirmais brālis. — Es pirms trim gadiem nagu ar cirvi pārcirtu. Atdod man manu kāju, nekā cita negribu dzirdēt!

—    Kas ta jums te notiek? — kaimiņš apvaicājās.'

—           Ar kājām netiekam ne pie kāda gala, — brāļi paskaidro.

—  Galvas gan katram uz savu pusi, bet kājas visiem čupā. Laiks iet sienu pļaut, bet mēs nekādi nevaram tikt augšā.

—   Arī šoreiz raudzīšu jums kā nekā palīdzēt, — kaimiņš teica. — Paguliet vēl brītiņu, es tūlīt…

Sagrieza kārkla rīkstes un, ne vārda nebilzdams, sāka zvetēt brāļiem kāju pēdas.

Tajā pašā mirklī brāļi bija kājās. Nu vairs nebija laika strīdēties, kuram kūrējā kāja. Kad žagars dzeļ pēdā, tad vairs ilgi neprātosi.

Brāļi sāka lēkāt pa zāli, rīta rasa viņiem atvēsināja sūrstošās pēdas. Visi divpadsmit aši ķērās pie darba.

Kopš tās reizes brāļi nekad vairs nepalika pļavā pārgulēt pa nakti. Sak, pašiem jau ar kājām nekādā galā netikt, bet kaimiņš, ej nu sazini — gadīsies vai negadīsies tuvumā, varbūt brauc pa citu ceļu.

.

DZIESMINIEKS KUNACŽI

Dolganu pasaka

Meža malā, kur beidzas tundra, kā stāsta, stāvējusi mājiņa, celta no guļbaļķiem. Tajā dzīvojusi sieviete ar trim dēliem. Divi vecākie dēli bija spēcīgi kā lāči, bet jaunākais — viņu sauca par Kunačži — no rīta līdz vakaram gulēja tik uz krāsns. Ne domas šim staigāt, kājas viņu neturēja. Kāpēc tā bija, ne pats zināja, ne māte zināja. Ja ari zināja, neteica ne pušplēsta vārda.

Māte vienadiņ ar Kunačži sēdēja mājās, ja nu pēc žagariem uz mežu aizstaigāja. Bet abi vecākie brāļi augām dienām klīda pa mežu, pie upītes laiku pavadīja. Nomedī meža zvēru, sazvejo zivis, paši pieliek pilnus vēderus, pāri palikumu atnes uz mājām. Kā no rīta aiziet, tā tikai vakarā pārnāk.

Tā tas bija arī todien, kad sakās mūsu pasaka. Pirmo reizi Kunačži atvēra acis, kad tikko svīda gaismiņa un brāļi gatavojās doties medībās. Viņš nogaidīja, kad aiz brāļiem noklaudzēja tnā

jiņas durvis, un atkal iemiga saldā miegā. Otru reizi pamodās — ārā trako vētra. Mājiņas durvis līdz galam vaļā, viss siltums izpūsts, ari krāsns atdzisusi. Kunačži sauca mati, viņa nekur neatsaucās. Viņš grasījās pats nokāpt no krāsns, lai aizvērtu durvis, bet nekā tikt uz kājām, novēlas zemē uz grīdas. Sānus sasita, roku sasita, tomēr sāka rāpties uz sliekšņa pusi.

Aizrapoja, atbalstījies ar rokām pret slieksni, pameta acis pa labi. Pamanīja vējgāzes, tur it kā izkāmējis rūcējs lācis būtu ārdījies, pamanīja līkus celmus, kas atgādināja izbadējušos vilkus ar iekritušiem vēderiem.

Paskatījās pa kreisi — pamanīja savu māti. Viņa stāv, turas pie mājiņas pakša un skatās uz augšu. Pēkšņi nozibsnīja zibens, nogranda pērkons. Kunačži aizmiedza acis, bet, kad acis atvēra, mātes tajā vietā, kur tā bija stāvējusi, vairs nav.

—   Māmiņ! A'lāmiņ! — sauca Kunačži.

Vai nu viņam likās, vai tikai vējš nošalca, vai arī patiesi māte atsaucās:

—   Nāc pie manis, dēliņ!

—    Uz kurieni man jāiet, mamiņ? — Kunačži iesaucās.

Taču nekā vairāk nedzirdēja. Tad Kunačži saka raudāt. Kā nu varēja, tā pievēra durvis, ielīda kaktā un gaidīja brāļus.

Pievakarē atgriezās brāļi. Istaba auksta, nekurināta, kaktā kā kropls kucēns tup sarāvies Kunačži.

—   Kunačži, kāpēc tu guli uz grīdas? — brāļi vaicāja.

—    Nokritu no krāsns.

—    Kāpēc istabā tik auksts?

—   Vējš durvis atrāva, siltumu izpūta.

—    Kur ta māte?

—   Nemāku teikt.

Kunačži izstāstīja visu, ko bija pieredzējis.

Vecākie brāļi izmetās laukā, apskrēja mājiņai apkārt. Ne ziņas, ne miņas no mātes. Atgriezās istaba vieni paši. Iekurināja krāsni, paēdināja Kunačži, paēda paši un nolikās gulēt. Brāļi guļ cieta miegā, bet Kunačži visu nakti jo rūgti raud.

Otrā rītā Kunačži saka:

—   Jāiet būtu pie mātes.

—    Uz kurieni tad lai iet? — brāļi jautā.

—   To viņa nepateica, — Kunačži atbild.

—   Kā lai atrod ceļu, ja nav nekādu pēdu! Kur lai zina viņu meklēt!

—   Varbūt es samanīšu pēdas, — saka Kunačži. — Iesēdiniet mani abrā un vediet.

Veqākie brāļi tā arī izdarīja. Iesēdināja Kunačži abrā — silē, kur māte miltus sijāja. Tai piesēja stipru siksnu un sāka vilkt jaunāko brāli gan pa mežu, gan pa tundru.

Brāļi velk un skatās sev uz kājām. Kunačži sēž abrā un met acis uz visām debess pusēm. Pirmo reizi mūžā viņš redz plašo pasauli. Rietumos plešas zeme ar košām puķēm, ar līkam nazim līdzīgu grīsli. Austrumos stiepjas zeme ar bieziem mežiem dažādās nokrāsās. Dienvidos redzami kalni, ziemeļos — balto sniegs.

Daudz dienu tā gāja, daudz nakšu pārlaida zem klajas debess, bet trīsreiz trešajā dienā brāļi nonāca pie sen aizmirsta ezera, kam visapkārt auga bieza, augsta zāle.

Kunačži saka:

—    Seit apstāsimies. Jāsaplūc zāle.

—    Kāpēc te? — brāļi vaicā.

—   Gan jau redzēsiet. Nu, ķerieties klāt, es pagaidām pagulēšu.

Kunačži krāc saldā miegā. Brāļi pa brīsniņam pastrādā, vairāk noslinko. Kunačži atmodās — augstā zāle stāv, kā stāvējusi, tikai šur tur pa retam samanāmi klaji, izplūkti laukumiņi. Jaunākais brālis saka:

—   Mazliet esat padarījuši. Es jau tikai uz brīdi aizsnaudos.

—            Kur nu! Krietnu laiku nokrācies, — vecākie brāļi iebilst,

—  bet mēs strādājām, muguras neatliekuši. Zāle ir pārāk cieta, tā nokusām, ka nevaram pār lūpu pārspļaut.

—   Ja esat nokusuši, atgulieties!

Brāļi nolikās gulēt un drīz aizmiga. Kad atvēra acis, uz izkaltušā ezera ne zāles stiebriņa nemanīja. Zāle visa noplūkta, kārtīgi savākta, paceļas kā augsts, zaļš kalns.

—    Nu, vai atpūtāties? — jautā Kunačži. — Tagad būtu cits darbs. Es visu zāli noplūcu, nemaz tik cieta nebija. Taču man rokas sāka sāpēt, mugura smeldz. Es likšos pagulēt, bet jūs novijiet no zāles virvi.

Kunačži pamostas otru reizi. Blakus viņam dziļā miegā krāc brāļi. Šiem blakus zemē nomesta maza, tieva aukliņa. Bet zāles kaudze, skaties, kā gribi, nav un nav gandrīz aiztikta. Kunačži nopūtās un nadzīgi ķērās pie darba.

Vai nu ilgi, vai neilgi brāļi gulēja, vai nu ilgi, vai neilgi melnās miesās rāvās Kunačži, viņš brāļus pamodināja, kad no lielās kaudzes ne zāles stiebriņa nebija pāri palicis. Resna, no zāles vīta virve kā čūska bija trīs reizes apvijusies apkārt ezeram.

Brāļi brīnīt brīnījās. Viņiem kļuva kauns. Viņi apvaicājās:

—    Saki — kas vēl būtu jādara?

—    Vai redzat to koku? Izrotiet to ar visām saknēm un atstiepiet šurpu.

Brāļi aizgāja. Bet jo drīz atgriezās.

—    Koks ir pārāk resns, — viņi teica, — dziļas saknes un kupli zari. Nav mums pa spēkam to izrakt.

—    Nu, pievelciet manu abru tuvāk pie koka.

Brāļi to izdarīja. Kunačži kā atspiedās ar rokām pret koku, tā tas noliecās līdz pašai zemei. Sagrābis aiz apakšējiem zariem, izgāza to kā nieku ar visām saknēm. Pēc tam paņēma virvi, piesēja to pie zemē nogāztā koka galotnes, bet koku sviešus uzsvieda debesīs. Koks lido augstāk un augstāk, ar saknēm uz augšu, ar galotni uz leju, zāles virvi vilkdams sev līdzi. Uzlidoja koks pašās debesīs, ieauga tur ar visām saknēm. No koka galotnes nokarājās virve līdz pat zemei.

Vecākie brāļi brīnās: no kura laika Kunačži ar viņa vājajām kājām, kuru dēļ viņš vai visu mūžu nogulējis uz krāsns, tik daudz spēka? Bet Kunačži teica:

—    Uz Zemes mūsu mātes pēdu nav. Tātad viņa mīt debesīs. Kāpsim pa šo virvi augšā.

Atkal brāļiem lieli brīnumi: no kura laika Kunačži ar viņa vājajām kājām, kuru dēļ viņš vai dienas gaismu nav redzējis, tik daudz prāta?

Sāka kāpt visi trīs. Kāpj, kāpj. Vecākiem brāļiem te itin lieti noder kājas, bet Kunačži rāpjas tikai ar roku palīdzību.

Uzkāpa visi trīs brāļi debesīs. Kunačži skatās — cik tālu acis rāda, uz visām pusēm aizstīdz sudraboti ceļi, tie spīd un laistās spožajā saulē. Bet vecākajiem brāļiem bail pat acis uz augšu pacelt, bail apkārt paskatīties, visu laiku uz leju, uz Zemi vien raugās. Kunačži teica:

—   Jāiet būs māti meklēt!

—    Nekur mēs neiesim, ne soli no vietas nespersim. Te kaut virve uz Zemi stiepjas, nav tik bail.

—    Ko ta lai dara, — Kunačži teica, — būs vien jāiet man pašam. Pa šiem spožajiem, sudrabotajiem ceļiem varbūt manas kājas mani nesis.

Aizrāpojis pie sudrabotā ceļa, nostājās uz tā. Nostājās, stāv, kājas — tavu brīnumu! — viņu tur. Tad paspēpa soli, otru soli. .. Un sāka iet, it kā visu savu mūžu būtu staigājis. Vienu reizi atgriezās, brāļiem uzsauca:

—    Gaidiet mani šeit trīs gadus. Ja/būšu dzīvs, atgriezīšos. Ja kaut dienu nokavēšu, tad ziniet, ka neesmu vairs starp dzīvajiem. Tad varat kāpt pa virvi zemē. Pieminiet mani ar labu vārdu.

—    Labi, gaidīsim tevi trīs gadus, — brāļi atbildēja. Taču viens otram teica: — Acīm redzot, nav mūsu Kunačži parasts cilvēks, bet mums par to agrak nebija ne jausmas.

Brāļi sakūra ugunskuru, apsēdās pie tā un noņēmās gaidīt apaļus trīs gadus.

Kunačži iet pa sudraboto ceļu. Cik dienu, cik nakšu ilgi iet, tas tikai viņam vienam zināms. Beidzot Kunačži nonāk pie ceļu krustojuma. Skatās — stāv maza mājiņa. Sienas tai no tīra sudraba, arī jumts — no sudraba. Mājiņa stāv uz vietas un griežas: te viena puse paspīd saulē, te otra. Bet pie mājiņas sēd brīnum daiļa meitene. Seja viņai gaiša kā mākonītis pie vasaras debesīm, bet vaigi tik maigi kā agrā rīta blāzma.

—    Uz kurieni iedams? — meitene vaicā Kunačži.

—    Eju meklēt savu māti, — viņš atbild.

—   Veltīgi tu viņu šeit meklē, — meitene saka. — Ko te lai darītu sieviete no Zemes? Vai nu paliec pie manis še mājiņā, vai ej atpakaļ.

—    Pie tevis nepalikšu un atpakaļ arī neiešu, — Kunačži teica. — Māte mani sauca. Uz Zemes es viņas pēdas neatradu, viņai jābūt šeit.

—   Varbūt ir, bet varbūt arī nav, — meitene teica. — Tev aiz muguras tāls ceļš, taču priekšā vēl tālāks. Ienāc mājiņā atpūties, paēd.

Kunačži viņai paklausīja, iegāja mājiņā. Eda visu, ko meitene viņam cēla priekšā, brītiņu atpūtās un atkal posās ceļā.

Meitene viņam atvadoties teica:

—   Velti tu te meklē savu māti. Ja man netici, vari pajautāt manai vecākajai māsai. Bet pie viņas jāiet pa to ceļu, kas ved pa labai rokai.

Kunačži uzņēma ceļu, kas veda pa labai rokai. Gāja, gāja un nonāca pie mājiņas. Ja Kunačži nebūtu ceļu mērojis pats savam kājām, tad domātu, ka stāvējis uz vietas, tik līdzīgas abām māsām bija mājiņas. Un meitene, kas sēdēja pie šis mājiņas, ari bija tikpat skaista. Vienīgi vaigi šai meitenei nebija tik maigi kā agrā rīta blāzma, bet dega košā sārtumā ka padebesis saulrietā. Acis viņai mirdzēja kā pirmās zvaigznes pie nakts debesīm.

Kunačži viņai izstāstīja, kur iedams un ko meklē.

Meitene viņu ieveda mājiņā, padeva ēst, padeva dzert, pēc tam teica:

—   Tiesa, tu savu māti veltīgi nemeklē. Viņa dzīvo šeit, viņu bargais Pērkons no Zemes atnesa, tur te ieslodzītu. Ja tu gribi viņu atbrīvot, tev jānogalē Pērkons.

Meitenenoņēma no sienas asu zobenu un pasniedza Kunačži.

—    Ej tik taisni vien, taisni vien, ne pa labi, ne pa kreisi nenogriezies. Pamanīsi kāvus, arī nenogriezies. Ja pamanīsi jātnieku straujā baltā zirgā, tad apstājies. Tas būs pats Pērkons, tev pāri darītājs. Viņš nolēks no zirga un steigsies pie tevis, bet tu nenobīsties un cērt no visa spēka viņam ar zobenu.

—    Ko te nobīties! — Kunačži teica un gāja pa ceļu projām.

Iet, iet, skatās: priekšā liesmo kavi. Trizuļo te sarkanā, te

zaļā, te zilā, te dzeltenā gaismā. Ja labi ieskatās, ko tikai tajā nevar samanīt: gan biezus mežus, gan nepārejamus kalnus, gan ziedošas, puķu pārbagātas pļavas, gan plašus ezerus. Kunačži nevar acu atraut, taču neapstājas, iet tik taisni uz priekšu.

Pēkšņi parādījās jātnieks uz balta zirga. Zirgam no mutes verd uguns liesmas, no nāsīm dzirksteles dzirksteļo. Kunačži palika kā zemē iemiets. Arī jātnieks apturēja zirgu, nolēca no segliem, nāca klāt. Kunačži atcerējās, ko meitene viņam bija teikusi, izrāva zobenu un cirta, cik jaudas, jātniekam.

Kaut kas nozibsnīja, kā pērkons nogranda. Kunačži bezspēkā izlaida zobenu no rokām, kā stāvējis, tā nokrita pie zemes, acu priekšā viss satumsa.

Vai sagulēja ilgi vai neilgi — nezināja. Kad beidzot atmodās — nekā nav, visapkārt, cik vien tālu acis rāda, redzams balts sniega lauks.

—    Te man laikam ari pienākusi pēdējā stundiņa! — Kunačži teica.

—    To tu esi pelnījis! — noskanēja balss pāri baltajam sniega laukam. — Ne prasi, ne saki, ko būtu vēlējies, bet tūlīt zobenu laukā. Mākoņu meitām esi paklausījis, bet šās tevi piemānījušas.

Balss apklusa. Iestājās tik dziļš klusums, ka varēja sadzirdēt, kā krīt un krīt sniega pārslas. Kunačži piecēlās, sāka brist pa dziļo sniegu. Kājas stieg kupenās, meties kaut rāpus, rāpo, kā divdesmit gadus jau rāpojis. Pakrīt, asā sērsna sagriež rokas līdz asinīm. Kunačži drīz pavisam zaudēja spēkus.

—    Patiesi šeit aiziešu boja! — viņš sev saka.

—   Aiziesi bojā! — tā pati balss teica.

Kunačži izslējās visā augumā, padraudēja neredzamajam ar dūri.

—   Tik lēti vis nepadošos! Man jāatrod māte. Viņa mani sauca, viņai varbūt slikti klājas.

—            Nevajadzēja klausīt mākoņu meitām! — balss atkal teica.

—  Pats esi vainīgs.

—    Bet māte, tā tak nav vainīga! — iesaucās Kunačži.

—   Tiesa, tā nu tas ir, — balss atbildēja. — Tad ej ar. Gribu redzēt, vai esi cieši apņēmies.

Kunačži iet. Sniega kļuvis mazāk, vietām pat samanāma zeme. Vieglāk ir soļot. Kunačži priecājas — nav šaubu, tagad viņš aizies līdz galam!

Pēkšņi viņa priekšā pamirdzēja ezers. Liels ezers, ne uz vienu pusi, ne uz otru pusi mala nav samanāma, bet priekšā tikko jaušams tumst krasts. Ezers nav aizsalis, tas viļņot viļņo, vējš no viļņu galotnēm svaida baltas putas.

Kunačži apstājās, nezina, ko darīt, ko būt. Tad stingri pats sev noteica:

—    Ceļš pie mātes ved nevis atpakaļ, bet tikai uz priekšu. Bet, ja iešu ūdenī, es taču noslīkšu!

Ieklausās — varbūt balss neliegs labu padomu. Nē, balss šoreiz klusē. Acīm redzot, jāizšķiras pašam.

—    Lai notiek kas notikdams, iešu vien!

Te arī balss teica:

—    Ej droši, nenoslīksi.

Kunačži spēra kāju ūdenī, kā par brīnumu, tā palika sausa. Spēra otru kāju — ciets pamats. Zem viņa kājām ūdens pārvērtās ledū, vienu soli uz priekšu — aizsalst, bet vienu soli atpakaļ — viļņojas, kā viļņojies. Tā Kunačži laimīgi pārgāja pāri ezeram. Iznāca otrā malā — viņam priekšā aizlokās gluds, līdzens ceļš kā sudrabota lente.

Kunačži gāja ātri. Pa gludo ceļu kājas it kā pašas viņu nes. Pavei, tur tālumā kāvi. Gar acīm ik pa mirklim nozib zilgana, zaļgana un sarkanīga krāsa. Te kāvi paceļas kā bieza meža siena, te snaikstās uz augšu kā kalni, te noplok kā nevaldāmas upes …

Kunačži nonāca līdz vielai, kur liesmoja kāvi, līdz vietai, kur pirmiņ bija saticis jātnieku baltā zirgā. Apstājas, nezina, vai gaidīt še vai iet tālāk. Pastāvēja, pamiņājās — neviena nav, gāja tik tālāk uz priekšu.

Cik garu ceļa gabalu nogāja, Kunačži neskaitīja un nemēroja. Beigu beigās nonāca pie lielas mājas ar astoņdesmit logiem. Viņš pārkāpa pāri augstam slieksnim, kas bij^.darināts no desmit zelta baļķiem. Spēra kāju uz zelta grīdas, jāstaigā pa to jo piesardzīgi, tik uz pirkstgaliem vien. Sī bija skaista māja ar greznu karnīzi rotātu krāsni, ar dziedoņusolu, ar mūrīti, kas prot stāstīt visbrīnišķīgākās pasakas.

Te pie viņa ieskrēja sieviete un sāka klaigat:

—    Kunačži atnācis! Mans dēliņš atnācis pats uz savām kājām!

Kunačži skatās, netic savām acīm — tā kā būtu viņa māte, tā kā nebūtu. Māte kļuvusi skaista, kāda, acīm redzot, bijusi agrā jaunībā. Kunačži viņu tādu neatcerējās. Bet mātes mīļo balsi tūlīt pazina.

Māte nosēdināja dēlu uz dziedošā sola, pati apsēdās blakus. Sāka runāt par to, ko zināja Kunačži, bet ko nezināja māte. Kunačži izstāstīja, ko viņš pa šo laiku piedzīvojis, ko pieredzējis, ko dzirdējis, ko darījis. Māte visu uzklausīja, pēc tam pašūpoja galvu:

—   Ak, dēliņ, slikti tu būtu izdarījis! Tu gribēji nogalināt savu tēvu!

—   Tēvu? — Kunačži nesaprata.

Māte teica:

—    Izstāstīšu tev visu no viena gala līdz otram, klausies!

Un māte sāka stāstīt, ko viņa zināja, bet ko Kunačži nezināja.

Tas bija noticis pirms daudz, daudz gadiem. Mate klejoja

kopā ar tēvu un diviem maziem dēlēniem. Viņi brauca pa mežu briežu pajūgā. Pēkšņi viņiem uzbruka lācis. Tēvu nogalinājis, lācis metās virsū mātei. Turpat arī viņai būtu gals klāt, bet pēkšņi skaidrās debesis ņēmās drebināt Pērkons, svaidīt zibens šautras un nobeidza lāci. Bet mātes priekšā parādījās jātnieks baltā zirgā.'Jātnieks sāka rūpēties par māti un abiem bērniem, neļāva viņiem aiziet bojā badā un aukstumā. Tā viņi nodzīvoja gadu, un mātei piedzima puisēns Kunačži. Pērkons sāka posties ceļā, teicās nevarot ilgāk kavēties uz Zemes, viņam esot jāatgriežas savās mājās — debesīs. Visu cauru gadu nekur neesot bijis neviena paša negaisa, tas slikti visam, kas aug un zaļo. Nosolījās Pērkons atnākt, kad vien varēs. Un atnāca arī. Pa visiem šiem gadiem atnāca trīs reizes, aizvien aicināja māti sev līdzi. Bet kur nu iesi, ja dēls piedzimis ar vārgām kājām, kā lai viņu pamet! Pēdējo reizi būdams uz Zemes, Pērkons mātei teica, viņu pierunāja: «Mūsu dels ir pieaudzis. Ja viņš tevi mīl, gan tad uzmeklēs. Nokļūs līdz debesīm, tur es viņam palīdzēšu, viņa kājas varēs staigāt, nepazīdamas nogurumu.» Māte paklausīja tēvam, viņš viņu paņēma līdzi. Māte tikai paguva iesaukties: «Nāc pie manis, dēliņ!»

—   To es dzirdēju, māmiņ, — Kunačži teica. — Un es arī atnācu pie tevis.

—    Tu esi labs dēls, — māte uzteica. — Bet, ko teiks tēvs, jāpavaicā viņam.

—    Kur tad viņš ir, māmiņ?

—    Nemāku teikt, kur šobrīd tēvs atrodas. Viņam daudz darba un rūpju.

Kunačži sāka dzīvot kopā ar māti lielajā mājā ar astoņdesmit logiem. Sacirta malku, pienesa ūdeni, visur viņai palīdzēja, ne no viena darba nebaidījās.

Vienreiz rītausmā Kunačži izdzirdēja Pērkona grāvienus. Nodrebēja mājai sienas, iešķindējās zelta sijas. Tad viss atkal noklusa. Kunačži nodomāja:

«Tas man laikam pa sapņiem būs licies!»

Un atkal aizmiga dziļā miegā. Kad jau saule bija uzlēkusi, ienaca māte un teica:

—    Celies, dēliņ, tavs tēvs baltā zirgā ir atgriezies mājās. Aicina tevi.

Kunačži devās pie sava tēva Pērkona. Pērkons viņam pretī.

—   Tu, kā māte stāsta, esot labs dēls. Tagad izvēlies pats: ja gribi, vari dzīvot kopā ar mums, ja gribi, vari atgriezties atpakaļ uz Zemes.

Kunačži atbild:

—    Redzu, ka mātei te labi klājas. Aizstāvis viņai nav vajadzīgs. Bet Zemes cilvēkam uz Zemes vienmēr labāk. Abi brāļi mani gaida pie debess malas. Es viņiem nosolījos pēc trim gadiem būt atpakaļ.

—   Tu runā patiesus vārdus, — Pērkons teica. — Vari atgriezties pie saviem brāļiem. Tikai aiziedams izvēlies no tā, kas man pieder, savu daļu.

Pērkonam plašajā pagalmā stāvēja trīs klētis. Pērkons pieveda Kunačži pie pirmās klēts, atvēra viņa priekšā durvis.

Kunačži paskatījās pa kreisi — viņam acīs ielija mēness gaisma. Paskatījās pa labi — viņu apžilbināja saules spožums. Tās bija sudraba un zelta kaudzes, kas^tradās Pērkona klētīs.

—   Ņem, cik vari aiznest, — Pērkons atvēlēja.

Kunačži pašūpoja galvu.

—   Man nav vajadzīgs ne zelts, ne sudrabs.

—   Tātad tu negribi bagātību? — Pērkons teica un veda viņu pie otras klēts.

Šajā klētī kaktā samestas septiņkrāsu varavīksnes, zibeņi laistās baltās un oranžās ugunīs, vēji raujas ārā no ādas maisiem.

Kunačži arī šeit pašūpoja galvu:

—    Nē, tēvs, arī no šejienes nekā neņemšu. Tev jau arī pašam tas vajadzīgs.

—    Tātad arī varenību tu nevēlies, — tēvs teica. — Tad es pats tev iedošu dāvanu. Tā atrodas trešajā klētī.

Kunačži lielum lieli brīnumi: trešā klēts tukša kā izslaucīta, tikai pašā vidū nomesta neliela nūjiņa ar trim zariņiem. Pērkons pacēla nūjiņu, iedeva to Kunačži un teica:

—    Kad tev kļūs garlaicīgi, kad skumjas uzguls tavai dvēselei, izņem vienalga kuru zariņu, paskaties caurumiņā. Šī nūjiņa tev palīdzēs nebaltā dienā.

Kunačži sirsnīgi atvadījās no tēva, atvadījās no mātes un devās atpakaļceļā.

Viņš gāja ātri, steidzās pie brāļiem. Viņa kājas nepazina noguruma. Lūk, te jau kāvi liesmo, kā rotaļā nožibina gar acīm te zilganā, te zaļganā, te sarkanīgā gaisma. Kunačži tikai īsu mirkli pameta uz tiem skatienu, naski steidzās tālāk. Viņam zem kājām klājas gluds, taisns ceļš kā sudrabota lente, kas pati bēgtin bēg no kāju apakšas.

Kunačži nonāca pie mājiņas. Tā griežas un virpuļo, te saulē paspīd viens sāns, te otrs. Mājiņas priekšā sēž vecākā māsa, viltīgā mākoņu meita. Kunačži viņai vaicāja:

—    Gribu tev jautāt: vai tu zināji, ka Pērkons ir mans tēvs, bet mana māte viņa sieva?

—    Zināju gan, — meitene atbild.

—    Kāpēc tad tu man iedevi zobenu un noslēpi patiesību? Es taču varēju tēvu nogalināt, māte paliktu atraitne!

—    Tagad pateikšu tev patiesību. Pērkonam neklājās ņemt Zemes sievieti sev par sievu. Viņas vieta nav debesīs. Lūk, tāpēc es tev iedevu zobenu, tāpēc tevi samācīju pacelt to pret Pērkonu.

—   Mana māte nevienai radībai nevēl ļaunu un arī tev nevēlēja.

—   Var būt, ka tā ir, — mākoņu meita teica. — Kas izdarīts, izdarīts, izlietu ūdeni vairs nesasmelsi. Pērkons man to nepiedos. Ņem mani līdzi uz Zemi.

—   Ja vēlies, iesim, — Kunačži atbildēja.

Tālāk gāja abi divi. Gāja vai nu ilgu laiku, vai neilgu un nonāca līdz sudraba mājiņai, kura griežas un kurā dzīvo jaunākā mākoņu meita.

—    Uz kurieni ta iedama? — jaunākā māsa apvaicājās vecākai māsai.

—    Esmu ceļā uz Zemi, gribu tur padzīvot.

—    Ņem ari mani līdzi.

Tagad nu gāja trijatā. Kunačži soļo ātri. Abas mākoņu meitas slīd pa sudraboto ceļu, it kā lidot lido.

Beidzot nonāca pie brāļiem.

Brāļi jau pošas ceļā, ugunskuru nodzēsuši.

—   Vai tad trīs gadi butu pagājuši? — Kunačži viņiem vaicāja.

—   Atlikušas vairs trīs dienas. Mēs jau domājām, ka ar tevi kas atgadījies, ka neesi vairs dzīvajo vidū. Ko te veltīgi laiku tērēt! — vecākie brāļi atbildēja.

Bet paši no skaistajām mākoņu meitām nevar ne acu novērst.

Sāka nu visi rāpties pa virvi lejā uz Zemi. Pirmās rāpjas mākoņu meitas, pēc tam — vecākie brāļi. Kunačži pacietīgi gaida, kamēr visi ar kājām uz Zemes.

Norāpās Zemē mākoņu meitas, norāpās vecākie brāļi. Kunačži augšā tikko pieķērās virvei. Brāļi abi saskatijas un tad pameta kārus skatienus uz skaistulēm. Vecākais brālis iečukstēja vidējam brālim:

—    Lai Kunačži paliek vien debesīs! Lai tur padzīvo, vai tad viņam’slikti? Bet mēs apņemsim šīs skaistās meičas sev par sievām.

Vidējais brālis tik tikko paguva pamāt ar galvu, kad vecākais brālis jau bija pielaidis virvei uguni. No zālēm vītā virve trijos gados bija ļoti izkaltusi, pa to ātri sāka, lēkāt liesmiņa, it kā dzeltens putniņš, spārnus izplētis, lidotu ufz augšu.

Kunačži rāpjas pa virvi uz leju, uguntiņa skrien viņam pa virvi pretī uz augšu. Kunačži palika starp debesīm un Zemi.

Pameta acis uz leju. Zeme gan vēl tālu, tomēr varēja redzēt, ka brāļi ar mākoņu meitām bēg projām, ko kājas nes. Kunačži karājas starp debesīm un Zemi un nezina, ko nu darīt. Vējš viņu svaida, lietus lāses kapā. Pēkšņi Kunačži atcerējās sava tēva Pērkona dāvanu. Paņēma nūjiņu, pielika pie virves. Nūjiņa — to brīnumu! — kļuva garāka un garāka un aizstiepās līdz pašai Zemei. Pa to Kunačži arī nokāpa zemē.

Bet nūjiņa, kāda bijusi, tāda palika. Kunačži nosēdās zālē, nūjiņu uzlika uz ceļiem. Sāka atcerēties, kas bijis sen, kas atgadījies nesen. Viņam bija divdesmit gadu, kad viņu joprojām vēl uzturēja

brāļi un arī par māti rūpējās. Bet nule piekrāpa, bija sadomājuši viņam ļaunu nodarīt. Visu citu aizmirsa, ieraudzījuši skaistās mākoņu meitas. I par māti nepavaicāja, vai Kunačži viņu atradis vai ne, kā viņai klājas — slikti vai labi? Mākoņu meitas ir kā paši mākoņi gauži mainīgas. Uz viņām Kunačži ļaunu prātu netur, viņas jau ir labi iepazinis. Bet brāļi? … Uz brāļiem Kunačži paļāvās kā pats uz sevi.

Viņam kļuva skumji, skumjas iegula dvēselē. Pēkšņi nūjiņa uz viņa ceļiem it ka pati no sevis apsviedās apkārt. Kunačži atcerējās, ko bija teicis tēvs. Paņēma nūjiņu rokās, izņēma augšējo zariņu, paskatījās caurumiņā. Tajā pašā mirklī aizmirsa savas skumjās domas. Skatās, skatās, nevar atrauties. Kunačži ieraudzīja plašu tundru, ar briežādām izklātos ņencu čumus, nartas, briežus. Čumu ir daudz, briežus nevar ne saskaitīt. Izgreznotos apģērbos tērpušies ļaudis mielojas ar gaļu, sit tamburīnus, priecājas … Arī Kunačži kļuva ap sirdi viegli un jautri.

Viņš atlika augšējo zariņu atpakaļ savā vietā, izņēma vidējo zariņu. Redzēja gan augstus kalnus, gan biezus mežus. Redzēja, ka dzīvo hantē tauta, kā dzīvo un medī evenki. Kā viņi iegūst kažokādas, kā pārdzen briežu ganāmpulkus no vienām ganībām uz otrām. Strādā, spēkus nežēlodami, toties prot arī palīksmoties. Pie čumiem ļaudis iet jautrās rotaļās, laužas, smejas… Kunačži skatās, un viņam ta vien liekas, ka pats kopā ar evenkiem piedalītos skriešanas sacīkstēs, ķertu ar arkānu briežus, ar loku šautu mērķī.

Pēc tam Kunačži izņēma trešo zariņu. Ieraudzīja mūžseno taigu. Pa taigu tek upe Jeņiseja, plata un dziļa upe. Slīd laivas un kuģi. Ar kuģiem brauc krievu ļaudis. Viņi izkrauj preces upes krastos taigā. Kas te ir skaistu drānu, daudz miltu, vīna! Bet ļaudis, kas dzīvo mežos, nes viņiem kažokādas. Iekrauj kuģos mamutu ilkņus, briežu, polārlapsu, sermuļu, udru un vāveru ādas… Krievu ļaudis dzer vīnu, pacienā ar vīnu, dzied dziesmas . . . Bet kuģi traucas gan pret straumi uz augšu, gan pa straumi uz leju. No to dūmeņiem veļas dūmu grīstes un klājas pāri visai taigai.

Kunačži noskatījās, nolūkojās pēc sirds patikas. Apcerēja visu redzēto. Tad sāka dziedāt dziesmu. Visu, ko bija redzējis, apdziedāja dziesmā.

—      Es taču, — viņš sev teica, — esmu kļuvis dziesminieks! Ja pats pabūšu vietās, kuras tiku redzējis, apdziedāšu tās vēl jaukāk.

Kunačži piecēlās, pasita nūjiņu padusē un sāka iet. Kur tik viņš nebija, kādas tik zemes savām kājām krustām šķērsām neizstaigāja, ar kādiem tik ļaudīm nesatikās. Kādas tik dziesmas netika dziedājis! …/

Kādreiz savā garajā, dziesmotajā ceļā viņš sastapa brāļus. Tie abi jož, nekā ne redz, ne dzird, kas apkārt notiek, visu laiku acis pa gaisu vien. Paklūp, noveļas, bet acis debesim kā pielipušas, jo tur aizpeld prom divi viegli mākonīši. Tiem tad nu dzenas pakaļ abi brāļi.

—      Paklau, — Kunačži vaicāja, — vai mākoņu meitas arī jūs piemānīja?

—      Piemānīja mūs! — brāļi atbild. — Pameta mūs, bet vaļā nelaiž, vilināt vilina sev līdzi.

Un atkal abi pūzdami elsdami jož tālāk.

Kunačži kļuva brāļu žēl, bet ko te līdzēsi! Viņš gāja savu ceļu tālāk.

Simts gadu Kunačži dzīvo, visu garo mūžu dziesmas dzied, ļaužu sirdis priecina.

V

.

GARAIS MIEGS

Ķetu pasaka

Tas notika sensenos laikos. Kādu dienu, tikko bija uzkritis pirmais sniegs, divi keti devās uz mežu medībās. Šāva vāveres, izsekoja sabu|us, lika slazdus sermuļiem. Aizgāja krietni tālu taigā, i nepamanīja, ka sācis tumst.

—     Vajadzēs nakti tepat taigā pārgulēt, — viens mednieks teica.

—     Liela lieta, — otrs atbildēja, — pie ugunskura itin labi pārnakšņosim.

Sāka vākt zarus, aizklīda katrs uz savu pusi.

—     Ei, — viens iesaucās, — še ir lāča miga!

—     Un lācis pats? — otrs sauca.

—     Viņa te nav. Būs aizgājis uz citu vietu.

—     Labi, es tūlīt eju!

Pie ieejas lāča alā mednieki sakūra ugunskuru, izdzēra katliņu tējas, ko bija paņēmuši no mājām līdzi, krietni ieturējās.

Pirmais paskatījās uz debesīm un teica:

—   Naktī laikam gaidāma sniega vētra!

Otrs atbildēja:

—   Tiesa kas tiesa! Mēnesim mākonis priekšā, un ceļas vējš.

Abi ielīda migā. Tā ir mīksta, ar sausu zali^zklāta, it kā lācis

par viņiem būtu rūpējies. Lai būtu vēl siltāk, viņi ar vienu puskažoku aizbāza ieeju alā, ar otru — abi apsedzās. Tagad lai nu auro vējš, lai trako sniega vētra!

—    Labs gan, labs, — viņi saka, — ir šis te lācis, lai viņam arī jaunajā miteklī būtu silti!

Abi sasila, aizmiga cietā miegā. Guļ.

Reizē aizmiga, reizē pamodās. Ieklausās āra trokšņos.

—    Sniega vētra pārstājusi, vairs negaudo. Būs uz rīta pusi pierimusi.

—   Sniega gan laikam daudz piesnidzis. Skaties, cik spilgta gaisma iespiežas alā.

Izlīda abi ārā. Pameta acis uz visām pusēm.

—    Tā kaut kā savādi, — viens saka. — Saule laikam sajaukusi ziemu ar vasaru. Vai redzi, cik augstu pie debesīm uzkāpusi.

—    Ari sniegu paguvusi jau no agra rīta izkausēt, — otrs atbild. — Nekad savā mūžā to neesmu redzējis. Ejam ātrāk uz mājām.

Sāka abi iet. Tuvojas apmetnei. Suņi šos rej aizraudamies.

—            Tad ta joki, nu saki viens cilvēks, — pirmais teica,

—  suņi mūs nepazīst.

Suņiem rejot, no pāris čumiem izskrēja bērni.

—   Vai tie ir mūsu bērni? — brīnījās otrais mednieks. — Tā kā būtu mūsējie, tikai pa vienu nakti pārāk lieli izauguši.

Bet bērni, uz viņiem paskatījušies, iebēga atpakaļ čumos. Tad nu izskrēja mednieku sievas. Sasit rokas, turpat smejas, turpat raud. Saskrēja (audis arī no citiem čumiem. Ņēmās medniekus iztaujāt, kur šie tik ilgi sabijuši, kā nav nosaluši, kā nav nomiruši badā.

Mednieki abi saskatījās un tūlīt pat visu saprata: viņi bija lāča alā nogulējuši nevis vienu nakti, bet gan visu garo ziemu, no rudens līdz pašam pavasarim!

Kā gan tas bija varējis notikt? Rau, tā — ciemiņam jācienl saimnieka paražas. Abi mednieki bija iegājuši lāča ala un, tāpat kā lācis to dara, nogulējuši visu garo ziemu.

Vai nu tas ir tiesa, vai nav tiesa, taču kopš tā laika neviens kets lāča alā pa nakti gulēt neiet. Kas gan ar labu pratu zaudēs ziemas medības, kas tās gribēs nogulēt?

.

MEDNIEKS SERGEVANS

Sāmu pasaka

Medībās gāja Sergevans — Sergeja dēls, Andreja mazdēls, Matveja mazmazdēls, Evana mazmazmazdēls, Peura mazmazmazmazdēls. Iet pa vecām tēva, vecteva, vecvectēva, vecvecvectēva iemītām takām. Iet vienu, otru, trešo dienu. Visu ēdamo, ko bija no mājām paņēmis līdzi, apēda, bet neviena zvēra ne acīs neredzēja.

Sergevans ne pa jokam sadusmojās:

«I no vectēva, i no tēva tiku dzirdējis, ka šajās vietās daudz savvaļas briežu, kaut tikai bultu pietiktu! Bet šobrīd te palikušas tikai iemītas takas …»

Te Sergevans pamanīja vēl kādu taku. Laikam jau sen neviens savu kāju te nebija spēris, jo tā visa apaugusi ar zāli. Sergevans nogriezās tieši uz šīs takas.

Gāja, gāja, līdz nonāca pie apsūnojušas būdiņas. Pie būdiņas uz akmens sēž veca sieva. Tā bija gauži veca. Ieraudzījusi mednieku, viņa teica:

—    Pavei vien, kā taka tevi, Sergevan, atveda pie manis!

Sergevans pabrīnījās.

—   Laba diena, vecomāt, — viņš teica, — nekad tevi vēl neesmu redzējis, nezinu, kas tu tāda būtu.

—   Tu jau nezini, — vecā sieva atbild, — bet es gan zinu. Esmu tava vecvecvecvectēva pirmā līgava.

Sergevans labi ieskatās un redz, ka vecā sieva gauži novājējusi, tikai āda pāri kauliem pārvilkta. Varbūt krietnu laiku nav ko ēst, dzīvo stāvus badā. Parakņājās savā ādas maisā — kisā, pašā dibenā uzgāja sakaltušu maizes garoziņu, iedeva to vecenītei.

Vecā sieva paņēma garoziņu, sāka to vāļāt pa muti un sūkāt. Garoziņa bija cieta sakaltusi, bet zobu nav.

Sergevans vaicāja:

—   Tu laikam jaunībā pēc vaiga esi bijusi skaista?

—   Vai nu skaista, vai neskaista, bet jauna gan toreiz biju.

—    Kāpēc tad tu neapprecējies ar manu vecvecvecvectētiņu?

—    Gribi dzirdēt, kāpēc neapprecējos, tad klausies: es saku — auksti, viņš pretī — karsti, es viņam — snieg, viņš man — līst, es saku — pa labi, viņš man pretī — pa kreisi. Ak, Peur, Peur, jauki mēs ar tevi būtu mūžu nodzīvojuši, ja tu kaut reizīti būtu man piekāpies!

Vecenīte to pastāstīja, un asaras sāka aumaļām ritēt viņai pa vaigiem. Viņa raudāja tik gauži un žēli, ka Sergevana sirds neizturēja, un ari viņš sāka raudāt.

Tad vecā sieva iesmējās un teica:

—    Ko nu vairs apraudāt to, kas noticis pirms apaļa gadsimta? Pieraugi — padzirdēs vārnas, izbrēks pa visu tundru, visi, kam ir mute, sāks par tevi smieties.

T^parunāja, pasmējās un paraudāja, paraudāja, pasmējās un nolikās uz auss.

Otrā rītā piecēlies, Sergevans teica:

—    Jāiet medībās, bet tundrā nav vairs zvēru. Tundrā brieža spalvas ar nesamanīsi.

Vecā sieva atbildēja:

—

Zvēru vēl gana. Arī brieži manīti tundrā.

—    Kur tad šie ir! — Sergevans sadusmojās.

—  Es trīs dienas staigāju, metu j^cis uz visām debess pusēm — neviena nemanīju un nenošāvu.

'— Ne tā gāji, ne tur skatījies, kur vajag, — vecā sieva ietiepīgi palika pie sava. — Re, tavs vecvecvecvectēvs, mans pirmais līgavainis, briežus ar dziesmu pievilināja, bet, kad zagās zvēram klāt, gaja no pavēja puses, lai vējš pūstu mugurā. Re, tavam vecvecvecvectevam …

Sergevans nenoklausījās līdz galam, paķēra loku un bultas un izmetās no būdiņas.

Pusi dienas Sergevans klīda gan pa takām, gan bez takām. Visu laiku dziedāja vienā dziedāšanā, sak, tā briežus ātrāk pievilinās. Beidzot no lielas dziedāšanas piekusa, apklusa. Te arī ieraudzīja briedi. Aizgāja Sergevans no pavēja puses, kolīdz sāka lavīties klāt, briedis pavicināja ar asti un prom bija.

Sergevans jo dusmīgs atgriezās pie vecenītes.

—    Tu man aplam esi izstāstījusi! — viņš uzkliedza.

Bet vecenīte tik pasmējās.

—    Tu, mazmazmazmazdēls, esi gluži tāds kā tavs vecvecvecvectēvs Peurs, mans pirmais līgavainis. Es vienu pasaku stāstu, bet viņš jau pie beigām otrai. Tu, Sergevan, no rīta nenoklausījies visu, kā nākas, līdz galam, tad nu paklausies tagadiņ vakarā. Bet es sākšu no tā vārda, pie kura tu no būdiņas izskrēji: re, tavam vecvecvecvectēvam … tāpēc arī nebija medījumu. Ar dziesmu jau zvēru nepievilināsi — drīzāk gan aizbaidīsi. Ja vējš pūš no muguras, tas nes cilvēka smaku zvēram virsū. Pie zvēra

jāzogas klusām, bet vējš lai tev puš tieši sejā, lai nes tavu smaku tālāk prom no zvēra.

Sergevans aiz prieka nezina, kur deties.

—     Es, — viņš saka, — tūlīt uz aci jožu medībās. Darīšu, kā tu man vēlēji.

—    Ak, Sergevan, Sergevan, tu esi īstens sava vecvecvecvectēva mazmazmazmazdēls! Kurp tu nakts laikā domā skriet? Vakarā jāliekas gulēt, uz medībām jāiet no rīta, tikko svīst gaisma.

Sergevans paklausīja arī šoreiz. Likās vakarā gulēt, bet otrā rītā jau mazā gaismiņā snāja medības.

Klusām iet, nevis iet, bet zogas. Pamanīja tālumā briedi, pamanīja polārlapsu. Gāja no aizvēja puses, tā, lai vējš pustu sejā. Pielavījās itin tuvu, nesteigdamies uzvilka loku, izšāva bultu.

Pie vakara pārnāca ar bagātīgu medījumu. Abi kopā ar vecenīti paēdās brieža kaulu smadzenes. Sergevans saka:

—    Paklau, mana vecvecvecvectēva pirmā līgava, man nav ne māmuļas, ne vecmāmuļas, nāc dzīvot pie manis, būsi man mātes un vecāsmātes vietā.

Vecenīte tikai pašūpoja galvu.

—     Nē, Sergevan, apaļu gadsimtu esmu še uz vietas nodzīvojusi, koki manā acu priekšā ir izauguši, akmeņi pārklājušies ar sūnu. Pats zini — katrs putns tiecas uz savu ligzdu, katrs zvērs skrien uz savu alu. Ne nu man no šejienes aiziet.

—    Tad, — Sergevans saka, — var arī citādi. Ja tu nenāc pie manis, es nākšu pie tevis. Ņem mani sev par mazmazmazmazdēlu.

Tā viņi abi sāka dzīvot kopā — vecmāmuļas viedais prāts, Sergevana jaunības spēks. Itin bieži abi dziesmas kopā padziedāja.

.

DZĒRVES SPALVA

Jakutu pasaka

Piemin un daudzina drosmīgo mednieku Judžianu, piemin un daudzina viņa jaunāko brāli Hodžuguru, kā abi dzīvojuši, kas viņiem atgadījies.

Dzīvoja reiz divi brā|i. Viņiem nebija ne mātes, ne tēva. Vecākais brālis bija jaunākajam gan tēva, gan mātes vietā. Dzīvoja viņi tā: tikko pirmie saules stari virs zemes parādās, vecākais brālis Judžians jau biezā mežā medī, jaunākais vēl saldi guļ. Saule paceļas augstāk, jaunākais brālis Hodžugurs pieceļas, noslauka pagalmu, zirgiem un govīm pamet priekšā barību. Pievakarē iekur pavardā uguni, tad arī Judžians pārrodas no medībām.

Judžians pārnesa mājās daudz medījumu. Jau pirms gaismas svīduma kažokzvērus no alām izdzina. Gaismai austot, dzinās

pakaļ trīsgadīgam alnim. Ap saules rietu nebaidījās uzsākt cīņu ar lāci. Bet vilkus, kolīdz ieraudzīja, nošāva uz vietas. Brāļu jurtā visa papilnam — mīkstu mīksto ādiņu, tauku, gaļas.

Kādu dienu, tāpat kā parasti, Judžians devās medībās, bet mazais Hodžugurs, kā parasti, palika mājās. Iznācis no jurtas, lai uzkoptu un noslaucītu pagalmu, viņš izdzirdēja sev virs galvas jautras klaigas. Viņš pameta acis uz augšu, redz, ka debesis riņķo septiņas baltas dzērves. Saules pusē no viņu baltajiem spārniem viz sārts atspīdums, bet ēnas pusē atspīdums ir maigi zils kā pašas debesis. Hodžugurs pamāja dzērvēm ar roku, un tās nolaidās zemāk.

—   Kas vēl bez tevis ir mājā? — dzērves, turpat gaisā lidinādamās, vaicāja.

—   Viens pats esmu mājā! — Hodžugurs atbildēja. — Vecākais brālis aizgāja medībās.

Dzērves cita citai jautāja:

—   Varbūt parotaļāsimies, māsiņas, ar zēnu? Viņam būs jautrāk, arī mēs negarlaikosimies.

Nolaidās visas plašajā pagalmā. Uz savām garajām kājām dzērves apgāja apkārt pagalmam, tad nometa baltspalvainās ādiņas zemē un —brīnies, nebrīnies — kļuva skaistas meitenes. Visas kopā ar Hodžuguru sāka iet jautrās rotaļās. Te spēlēja paslēpes, te ar Hodžuguru gāja skrieties, te dancoja un dejoja. Pabija brītiņu jurtā, kur visu sagrieza otrādi. Augu dienu rotaļājās un smējās, ap saules rietu kļuva nemierīgas un nevaļīgas. Paķēra katra savu ādiņu ar baltajām spalvām, uzmeta sev virsū un atkal pārvērtās par dzērvēm. Savicināja spārnus — un prom bija.

Pa to starpu arī vecākais brālis Judžians atgriezās mājās no medībām.

Viņš skatās un netic savām acīm — pagalms neslaucīts, kūtī neēdinātas mauj govis, steliņģos nedzirdīti zviedz zirgi. Ne ūdens atnests, ne malka saskaldīta, ne jurtā uguns iekurināta.

—   Kāpēc tu savus darbus neesi padarījis? — Judžians vaicāja Hodžuguram.

—            Piedod, piedod, vecāko brāli! — Hodžugurs lūdzās.

—   Augu dienu nogulēju, saules rietu par saules lēktu noturēju.

Vecākais brālis sāka smieties, nedusmojās. Abi kopā visus.

darbus ātri jo atri apdarīja. Govis pabaroja, zirgus padzirdīja, sev ēdienu pagatavoja. Paēda, nolikās gulēt.

Otrā rītā, kolīdz brālis no sētas lauka, Hodžugurs pielēca kājās. Mīkstajās ādas ilgi nevalstījās, pūkainajās — ilgi negulšņāja, aši izmetās no jurtas un paskatījās gaisā. Augstāk par pagalma vārtiem, zemāk par padebešiem jau riņķo dzērves.

—   Aizgāja, aizgāja mans brālis! — viņāfh pretī kliedz zēns Hodžugurs. — Ātrāk laidieties lejā!

Dzērvītes nolaidās, nometa baltās ādiņas un kļuva atkal meitenes. Sāka iet tās pašas rotaļas, ko iej^r iekšējā dienā. Hodžugurs atkal nemanīja, ka diena sliecās pret vakaru. Atvadoties dzērvītes teica:

—   Brālim par mums nestāsti, nemini ne vārda. Ja kaut vārdu bildīsi, vairāk šurp nelidosim!

Dzērvītes aizlidoja, pagaisa zilās debesīs kā sniega pārslas. Hodžugurs ķērās pie darba. Bet kur nu vairs visu pagūsi! Brālis jau nāca uz mājām, veda alni, turēdams aiz nāsīm.

Judžians pameta acis visapkārt — nekas nav nokopts, ne uzposts. Sadusmojās.

—    Šodien atkal teiksi — aizgulējos!

—    Ko gan citu! — Hodžugurs tā atbildēja.

Ne aiz ļauna prāta, bet, lai pārmācītu, Judžians paplucināja Hodžuguru. Pats pie sevis nosprieda — še nav viss tā, kā vajadzētu, acīm redzot, kaut kas slēpjas. Agrāk brālis tā neslinkoja, ko vajadzēja darīt, padarīja labprāt.

Trešās dienas rītā Judžians, kā parasti, piecēlās agri. Paķēra loku, bultas un izgaja no jurtas. Nokrita pie zemes, bet uzlēca no zemes blusas izskatā. Blusa paslēpās žoga šķirbā. Paslēpās un klusu gaidīja.

Bet Hodžugurs neguļ, nevalstas cisās. Izskrējis no jurtas, apstājās sētsvidū pie slitas, atgāza galvu atpakaļ. Arī blusa izbāza galvu no šķirbas, paskatījās uz augšu. Tur riņķot riņķo dzērvītes, viņu klaigās saklausāma cilvēku valoda:

—    Ei, zēn, ei, Hodžugur, vai tavs brālis jau prom?

—   Aizgāja, aizgāja! — sauca pretī Hodžugurs un priecīgs māja ar abām rokam. — Ašāk, ašāk laidieties lejā!

Dzērvītes nolaižas lejā.

—    Kāpēc uz jusu sētas vārtiem krit ēna? Kāpēc jūsu māju, jusu uguni tumša migla sedz?

—    Jums tikai tā liekas, — Hodžugurs atbildēja. — Saule vēl nav tik augstu pacēlusies, jums gan tā redzama, bet līdz šejienei vēl nav tikusi.

—    Patiesi brā|a nav mājās? — dzērvītes atkal tincina.

—   Nav, nav! Viņš jau būs aizgājis līdz mežam, ticis zvēram uz pēdām un tagad dzenas tam pakaļ.

Septiņas dzērves, septiņas slaidkājes, nolaidās plašajā pagalmā. Baltspalvainās ādiņas nometa uz slitas un pašas pārvērtās par skaistām meitenēm.

Judžians acu no viņām nevar atraut. Visas meitenes jaukas, bet viena — tā, kura ādiņu pakārusi uz slitas gala, jaukāka par litām. Meitenes draiskuļojas, skraida, viņa izraudzītā skrien ātrāk par citām. Visas iet rotaļās un dejo, viņa cila kājas vieglāk par citām, it kā tās nemaz zemi neskartu. Arī Hodžugurs turas aizvien viņas tuvumā, cenšas aizvien ar viņu padraiskoties.

Diena sāka sliekties uz vakara pusi, meitenes saka Hodžuguram:

—    Drīz pārnāks mājas tavs brālis, mums laiks lidot projām!

Bet Judžians blusas izskatā, slēpdamies šķirbā, domā un

prāto:

«Tomēr taisnību vien būs teicis pusaugu brālis. Es pats arī nepamanīju, ka diena pagāja un vakars pienāca. Tā kā brīnišķīgu sapni butu redzējis!»

Meitenes iet pie slitas, rokas stiepj pēc savām ādiņām. Bet Judžians blusas izskatā ātrāk par viņām jau turp aizlēcis. Pie slitas pārvērtās atkal par cilvēku, sagrāba ādiņu, kas nolikta uz paša gala.

Sešas baltas dzērves, sešas slaidkājes uzlido debesīs. Viena meitene, gauži izmisusi, kavējas vel uz zemes, lūdz mednieku, lai atdod viņas ādiņu. Judžians nedomā viņai to atdot un saka:

—    Es uz tevi vien augu dienu skatījos, acu nenovērsis. Tagad tu paveries uz mani. Ja es tev nepavisam nepatīku, ņem tad savu ādiņu un lido, kur vēlies. Ja patīku, paliec pie manis par sievu.

Meitene asaru pilnām acīm paskatījās uz mednieku. Asaras viņai ātri nožuva, un viņa medniekam uzsmaidīja.

—    Palikšu pie tevis, — meitene klusu teica.

Judžians vaicāja:

—     Bet ko darīt ar tavu ādiņu? Uzkārt jurtā uz kārtiņas vai iemest ugunī?

Meitene nobālēja, seja kļuva balta kā tikko uzsnidzis sniegs.

—     Ugunī gan nemet! Tad man būs slikti. Arī jurtā nepakar — pavasara dienās tā vilktin vilks mani \?l debesīm, visu aizmirsīšu, ne tevi, ne sevi nežēlošu. Aizlidošu! Noglabā to tā, lai neviena roka tai nepieskartos, neviena acs to neieraudzītu.

Judžians baltspalvaino ādiņu rūpīgi paslēpa dzelžiem apkaltā lādē. Lādi aizslēdza ar trim atslēgām. Atslēgas pakāra pie durvīm uz mietiņa.

Judžians un skaistā meitene sāka dzīvot kā vīrs un sieva, dzīvoja labi un saticīgi. No rīta pamostas ar laipniem vārdiem

uz lupām. Sieva vīru poš uz medībām, raud, it kā atvadītos uz mūžu. Vakarā Judžians skrien uz mā jām, it kā veselu gadu nebūtu sievu redzējis.

Jurta vienmēr tīri uzposta, uguns vienmēr kuras, nekad neizdziest, lopi laikus pabaroti, pagalms noslaucīts.

Slikti tikai tas, ka zēns Hodžugurs pavisam izlaidies. Agrāk visus mājas darbus viņš padarīja, tagad visu dara viņa jaunā brāļasieva. Hodžugurs visu dienu skraida, izdomā sev laika kavēkli. Tā pagāja rudens, tā pagāja arī ziema.

Kādu dienu jaunā sieva gāja pēc ūdens. Pienāca pie upes un tūdaļ aizmirsa, kāpēc šurp nākusi. Zilgās

debesis atspoguļojās skaidrajā ūdenī, dziedātājputni upmala vija sev ligzdas. Viss plauka un ziedēja. Jaunā sieva nostāvēja krietnu laiku, beidzot atguvās, iesmela ūdeni un nesa uz mājām.

Bet, viņai prom esot, lūk, kas notika. Zēns Hodžugurs jau krietni sen bija savā prātā izlēmis kļūt par mednieku, brālim par palīgu. Bet Judžians aizvien ņēmās atrunāt, sak, vēl esi mazs, neproti ar loku šaut. Hodžugurs atceras, ka brālim kaut kur vajag būt noglabātam vecam lokam ar bultām, bet, kurā vietā īsti, to nezina. Ja nu atrastu un paslepus iemācītos šaut. Tad gan Judžians acis vien aiz brīnumiem ieplestu!

Hodžugurs rūpīgi pārmeklēja visu jurtu, ieskatījās visos kaktos — loka kā nav, tā nav.

«Vai nebūs tikai paslēpis lādē?» viņš iedomājās.

Noņēma no mietiņa trīs atslēgas, atslēdza trīs slēdzenes, pacēla smago lādes vāku. Ne loka tur, ne bultu, tikai dzērves baltspalvainā ādiņa. Hodžugurs to izņēma, sāka aplūkot — kas par skaistām spalvām!

Taisni tobrīd jurtā ienāca brāļasieva. Apstājās — ar acīm kā piekalta pie ādiņas.

—    Dod man to! — viņa teica.

Balss viņai kļuva pavisam svešāda, tāda kā dzērvei, kas tālu padebešos iekliedzas.

Hodžugurs paslēpa ādiņu sev aiz muguras.

—    Nedošu, — viņš saka. — Judžians ne velti to lādē aiz trim atslēgām ieslēdzis. Es to nejauši uzgāju, tūlīt likšu atpakaļ.

—    Iedod man kaut rokās paturēt, — brāļasieva lūdzās. — Es tev atdāvināšu savus zelta piekariņus.

—   Vai es kāda meitene? Ko es ar zelta piekariņiem darīšu?

—    Es tev atdāvināšu ar sudrabu izrotātu jostu.

—   Vai nu man, zēnam, vajadzīga sieviešu josta.

—    Es tev atdošu nazi. Nazi ar izrakstītu spalu un izrotātu maksti.

Hodžuguram iemirdzējās acis.

—    Nazis jau gan medniekam piederas! — zēns teica. — Dod ar! — Paķēris nazi, pasvieda brāļasievai ādiņu.

Viņa uzmeta to sev uz pleciem un tajā pašā mirklī pārvērtās par baltu dzērvīti. Izgāja pagalmā, ar garajām kājām uzmanīgi sperdama soļus. Baidās spārnus pavicināt — ka neatrauj viņu no zemes, neuznes augšā debesīs. Judžians skums pēc viņas, ari viņai vienai aiz bēdām nebūs dzīves.

Viņa jau grasījās nomest ādiņu, bet augstu gaisā izdzirdēja dzērvju klajgas. Sešas dzērves laidās lokiem vien virs jurtas, aicināja viņu līdzi. Viņa pacēlās, nelaimīgi iekliegdamās, izpleta savus platos spārnus.

Uz viņas kliedzienu izskrēja Hodžugurs un pārtfe'ku nobijās. Metās pie viņas, gribēja saķert aiz spārna, bet kur nu. Dzērvīte aizlidoja, atstājot viņam rokās tikai vienu vienīgu spalvu.

Tagad virs jurtas meta atvadu lokus septiņas dzērves. Tā riņķojot, tās sāka pacelties uz augšu. Aizvien augstāk un augstāk . .. Tad ari nozuda aiz mākoņiem.

Hodžugurs noskatījās viņām pakaļ, atmetis ar roku, sevi mierinādams, teica:

—   Tik ļoti lūdzās ādiņu tikai rokās paturēt! Sievišķiem nu gan nekad vairs neticēšu!

Viņš apsēdās zemē turpat sētsvidū, nolika spalvu blakus un, laiku kavēdams, sāka darboties ar nazi.

Vecākais brālis agrāk kā citreiz atgriezās no medībām un viņu tā arī pārsteidza.

—   Kur tu nazi ņēmi? — viņš taujāja.

—   Tava sieva atdāvināja.

—   Bet kur šī spalva te radās?

Hodžugurs klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis. Brālis viņu purina aiz pleciem, nojautis, ka noticis kas nelāgs.

Hodžugurs ilgāk neizturēja un sāka raudāt.

—   Es ādiņu uzgāju gluži nejauši. Tava sieva neatlaidīgi lūdzas; iedod tikai brītiņu rokās paturēt! Iedevu — bet ko šī? Apliek ādiņu sev ap pleciem, pārvēršas par dzērvi un prom — līdzi citām dzērvēm. Tās te riņķoja virs jurtas un viņu sauca.

Nekad Judžians nebija pacēlis roku pret jaunāko brāli. Tikai tagad Hodžugurs pirmo reizi izjuta, cik dusmās smaga var būt vecākā brāļa roka. Sita viņu ar smagu pletni, sauca par suni. Beigu beigas nevaldāmās dusmas apslāpēja, atguvās. Atgrūdis Ilodžuguru, metās uz stalli, izveda no steliņģa zirgu, uzlēca tam mugurā. Bērais — zeltaini rūsganais zirgs ar gaišu asti un krēpēm drasē vien zem jātnieka. Judžians izjāja no pagalma,

uz brāli ne acu nepameta, vienīgi balto dzērves spalvu no zemes pacēla.

Judžians auļo ātrāk par viesuli uz sava bēra zirga, vienā rokā viņam pavada, otrā — dzērves spalva. Spalva pati griežas un rāda, kurp jājāj.

Judžians jāja ilgi jo ilgi. Viņš peldēja pāri upēm, jāja apkārt ezeriem, lauzās cauri biezam mežam, auļoja pari līdzenumam. Naktis pārlaida zem klajas debess, no vēja slēpās aiz zirga platas muguras. Cik nakšu tā pavadīja — ne saskaitīt.

Beidzot piejāja pie augsta kalna. Dzērvēs spalva ceļas uz augšu, ar smailo galu rādīdama uz kalna galu. Judžians palaida zirgu zaļā pļavā ganīties, pats sāka kāpt kalnā. Kalns pārlieku stāvs. Pirmajā dienā Judžians labi ja pieveica tikai ceturto daļu. Otrajā dienā uzkāpa līdz kalna vidum. Bet no turienes viņš pamanīja pašā kalna galā baltu jurtu, un tas viņam deva jaunus spēkus. Taču klintis kļuva vēl stāvākas, plaisas — platākas, akmeņi — asāki. Ilgi viņš kāpa un rāpās, taču līdz kalna galam aizkļuva un iegāja baltajā jurtā.

Jurta glīti uzposta, pavardā jautri plandās liesmas. Pašā vidū stāv zelta šūpulis, putns čičahs to šūpo. Pamanījis ienākam cilvēku, putns sarāvās un iesaucās: — Cip-čičip! — Tad ierunājās cilvēka balsī:

—   Vai tik tu neesi Judžians? Vai tu nemeklē savu sievu?

—    Es esmu Judžians. Meklēju savu sievu, — viņš atbildēja, bet pats nevar no šūpuļa ne acu novērst.

—   Ja esi atnācis, — putns saka, — paskaties uz savu delu.

Judžians noliecās pār šūpuli. Tajā guļ skaists bērns. Pamanījis Judžianu, bērns stiepa viņam pretī savas apaļās rociņas.

—    Ci-čip! — teica putns. — Vai tu redzi, kā pazīst tēvu un tiecas pēc viņa. Ko tu neteiksi — dzimtas asinis! Pakavē savam dēlam laiku, Judžian, esmu piekusis viņu šūpot.

Judžians pārvērtās par baltu sermuli, sāka skraidīt šūpuli uz augšu un leju, lēkāja, kūleņoja. Puisēns saka gardi smieties.

Te kļuva dzirdami viegli soļi un durvju čikstēšana. Putns teica:

—   Varbūt gribēs, varbūt negribēs sieva tevi redzēt! Aši paslēpies!

Judžians sermuļa izskatā palīda zem ādām. Bet bērns, pazaudējis laika kavēkli, šūpulī sāka skaļi raudāt. Jurtā ietecēja baltā dzērvīte, veikli nometa no pleciem ādiņu, steidzās pie bērna un paņēma to uz rokām. Sajutis mātes siltumu, bērns aprima.

Tad sermulis izlīda no ādas, zem kuras bija slēpies, un atkal pārvērtās par Judžianu. Aši paķēra baltspalvaino dzērves ādiņu un iemeta to ugunī. Sieva, šūpodama bērnu, iekliedzās un atskatījās. Vīram pārmeta, pusčukstus teikdama:

—   Ai, kāpēc tu tā izdarīji?!

Un tajā pašā mirklī pati nokrita zemē kā nopļauta.

Judžians viņu paņēma uz rokām, spieda pie krūtīm, sildīja ar elpu — gribēja atdabūt pie dzīvības. Taču viss veltīgi, viņa skaisto sievu jau bija pārmācis nāves miegs. Judžians viņu noguldīja uz ādām, skumjās nokāra galvu.

—   Mana melnā diena! Mans bēdu laiks! Viņa visu iepriekš paredzēja un pateica: «Ja ādiņu uguni iemetīsi, nelaime piemeklēs!» Bet es ļāvu vaļu savai karstajai sirdij, ātrajai rokai. Te nu nelaime klāt! Pats esmu vainīgs, pats ari tālāk rīkošos. Savus spēkus nežēlošu, lai ar viltību un pacietību vel visu par labu vērstu.

Judžians izmetās laukā no jurtas. Pamanīja vieglu mākonīti, kas bija aiz kalna aizķēries, ieskrējās un vienā lēcienā uzlēca uz tā. Mākonis sašūpojās un līgodamies aizpeldēja. Pa to laiku saule norietēja, debesis satumsa. Mākonis peldēja pa lielo zvaigžņu ceļu. Piepeldēja pie zvaigznāja un apstājās. Judžians no mākoņa pārkāpa uz Augšējās zemes. Pameta acis visapkārt. Šeit zeme kas zeme — tāda pati kā tur lejā, redzama māja un uguns.

Astoņkājaina vara tronī sēdēja meitene. Izlaidusi savus astoņas asis garos, sārti zīdainos matus, aptinusi ap sudraba mietu, ar zelta suku ņēmās sukāt. Judžians viņai teica:

—   Zvaigznāja meita, Irgala kunga meita! Tramīgā šamane[4] irgikudagane! es atnācu tevi bildināt. Vai nāksi pie manis par sievu?

Zvaigznāja meita paskatījās uz viņu. Gauži stalts un iznesīgs ir jauneklis, kurš atnācis pie viņas precībās. Klusi viņam atbildēja:

—    lešu pie tevis.

—    Tad vāc kopā savas rotas, posies ceļam. Gaidīsim tevi visaugstākā kalna galā.

Zvaigznāja meita Tramīgā šamane saka rosīties, savāca savas rotas un tērpus, sauca vienuviet pūram atvēlētos lopus. Bet Judžians gāja tālāk.

Nonāca pie Mēness kunga jurtas. Astoņkājaina vara tronī sēdēja meitene. Izlaidusi savus astoņas asis garos, sudrabaini zīdainos matus, aptinusi ap sudraba mietu, ar zelta suku ņemas sukāt. Judžians viņai teica:

—   Mēness kunga meita, Mēness gaismas šamane! Es atnācu tevi bildināt. Vai nāksi pie manis par sievu?

Mēness kunga meita noskatīja viņu. Jauneklim, kurš atnācis viņu bildināt, sejā vīdēja drosme, acīs — diža gudrība. Un Mēness kunga meita atbildēja:

—

lešu pie tevis. Dod tikai brīsniņu laika, lai savācu savu pūru.

—    Laika man nav, — Judžian&teica. — Izdari, kā pati redzi. Tad brauc uz visaugstāko kalnu. Tur tevi gaidīšu.

Mēness kunga meita — Mēness gaismas šamane sāka rosīties, vāca kopā drēbes un rotas lietas, sauca vienuviet pūram atvēlētos lopus. Bet Judžians gāja savu ceļu tālāk.

Pa to laiku, kamēr viņš gāja, nakts pagaisa, rīts atausa. Tālumā iemirdzējās Saules matēs jurta. Judžians gāja taisni uz turieni.

Pie gaišās jurtas astoņkājaina vara tronī sēdēja meitene. Izlaidusi savus astoņas asis garos, saulaini zīdainos matus, aptinusi ap sudraba mietu, ar zelta suku ņemas sukāt. Judžians viņai teica:

—    Saules meita! Saules gaismas šamane! Esmu atnācis tevi bildināt. Ņemšu tevi par sievu, ja tu būtu ar mieru nākt pie manis.

Saules gaismas šamane, acu nepamirkšķinādama, pameta skatienu uz savu māti Sauli, bet tad pēkšņi samiedza acis. Viņu apžilbināja mīlestība, viņai iepatikās jauneklis, kurš bija atnācis viņu bildināt. Viņa atbildēja Judžianam:

—    Esmu ar mieru iziet pie tevis par sievu. Kālab gan ne?

Judžians arī viņai lika, kad bus saposusies ceļam, jāt uz visaugstākā kalna galu.

Saules gaismas šamane palika sakārtot pūru, bet Judžians steidzās atkal uz priekšu.

Aizskrējis līdz Augšējas zemes malai, viņš uzlēca uz tā paša mākonīša un devās ar to atpakaļceļā. Piepeldēja pie kalna un uzkāpa pašā kalna galā.

Jurtā putns čičahs šūpoja Judžiana bērnu, bet uz ādām gulēja mirusī sieva. Judžians to ietērpa savās drēbēs, viņas garos matus sabāza zem cepures. Tad iznesa no jurtas, nolika ieejai priekšā. Pats paslēpās aiz jurtas.

Tikko bija paguvis to izdarīt, no trijām debess pusēm uz trijiem staltiem

zirgiem piejāja viņa trīs debesu līgavas. Katra veda līdzi jo bagātīgu pūru. Greznas drānas, dārgas adas. Katrai līdzi lieli ganāmpulki — astoņdesmit zirgu, deviņdesmit govju. Visas kalna nogāzes pilnas ar ganāmpulkiem.

Līgavas nokāpa no zirgiem. Nule cita citu ieraudzīja.

—            Draudzenītes mīļās, — viņas sarunājās savā starpā,

—   mēs visas trīs tā ka butu viena vīra sievas. Nebūs mums uz Zemes garlaicīga dzīvošana. Bet kur tad mūsu vīrs, kāpēc nenāk pretī, kapcc mūs nesagaida, kā pieklājas? Iesim tik jurtā, varbūt viņš tur kavējas.

Visas trīs viegliem soļiem, kā daždien paradušas pa debesīm staigāt, devās uz jurtu. Pēkšņi visas apstājās. Viena saka:

—   Ai, māsiņas, te laikam mironis guļ!

Otra saka:

—

Vai tikai tas nav mūsu virs?

frešā paskatījās.

—       Viņš, viņš! Šajās pašās drēbēs viņš ari nāca pie manis precībās.

Saules meita — Saules gaismas šamane jautā:

—        Ičgala kunga meita Tramīgā šamane, vai tu māki mirušu atdzīvināt?

—       Ja teikšu, ka māku, nebūs taisnība, ja teikšu, ka nemāku, arī nebūs taisnība, — atbildēja Tramīgā šamane.

—   Varu gan mirušo atdzīvināt, bet viņš vienmēr tikai gulēs un būs cilvēks, kas nekā neatminēs.

—       Jāteic, ka tas nav daudz, bet nav arī maz, — sacīja Saules mātes meita. Tad vaicaja Mēness kunga meitai: — Cik liela tava prasme, Mēness gaismas šamane?

—      Māku gan mirušu cilvēku atdzīvināt, bet viņš allaž būs kā cietā miegā aizmidzis, — viņa atbildēja.

—      Bet es, — teica Saules gaismas šamane, Saules mātes meita, — varu mirušo atmodināt no nāves miega, atdot viņam atmiņu.

—      Ko tad nu vēl gaidīt, mijās draudzenītes! — teica visas trīs reizē. — Ķersimies tik pie darba! Atgriezīsim pie dzīvības mūsu vīru!

Pirrnā pāri nedzīvajam ķermenim pārlēca Tramīgā šamane, Zvaigznāja meita. Mironim nedaudz pacēlās krūtis, tikko nojaušama kļuva elpa.

Otrā pārlēca Mēness gaismas šamane. Te miroņa bālajā sejā iesitās viegls sārtums, manāmi ietrīsējās skropstas.

Tagad priekšā iznāca Saules mātes meita — Saules gaismas šamane. Pārlēca pāri, un tajā pašā mirkli aiz viņas arī mironis piecēlās no zemes. Cepure tam nokrita no galvas, pāri pleciem izira garie mati.

—   Ai, mīļās draudzenītes, paverieties, ko mēs esam atdzīvinājušas. Tas nav mūsu vīrs, bet gan svešs sievišķis.

Bet Judžians, kurš bija noslēpies aiz jurtas, visu dzirdēja, visu redzēja, kas te notika. Tagad izskrēja no paslēptuves un savu mīļoto sievu cieši apkampa. Viņa paslēpa seju pie vīra platajām krūtīm, aiz liela prieka piesarkdama.

Samanes, to redzēdamas, savā starpā saskatījās. Pēkšņi jurtā ieraudājās bērns. To izdzirdējusi, jaunā sieva atrāvās no vīra un iemetās jurtā. Arī Judžians ieskrēja viņai pakaļ.

—    Ko lai mēs še sadarām, māsiņas? — bilda Saules mātes meita. — Mūsu līgavainim jau ir sieva un bērns. Nekļūsim taču mēs, debesu šamanes, par viņa jaunākajām sievām?! Labāk atgriezīsimies atpakaļ debesīs.

Zvaigznāja Irgala kunga meita — Tramīgā šamane uzlēca savā straujajā zirgā, zirgs palēcās un aiztraucās taisnā ceļā uz debesīm. Arī abas pārējās, ilgi nedomādamas, aizauļoja viņai pakaļ. Pusceļā Irgala kunga meita — Tramīgā šamane pēkšņi iesaucās:

—   Ai, māsiņas, ko mēs esam izdarījušas! Aizmirsām uz Zemes visu savu pūru.

Saules mātes meita — Saules gaismas šamane lepni iesmējās.

—   Vai nu manam tēvam tik vien bagātības kā šie nožēlojamie lopi, kurus pametu tur lejā, — viņa teica. — Tēvs man atvēlēs, cik vien es gribēšu.

—   Arī mans tēvs ne ar pušplēstu vārdu nepārmetīs! — noteica Mēness kunga meita — Mēness gaismas šamane.

Aizsvilās savukārt Tramīgā šamane — Zvaigznāja Irgala kunga meita.

—    Lai paliek arī mana pūra daļa. Mans tēvs gan nav tik bagāts kā jūsējie, bet arī viņš man nekā nežēlos.

Visas trīs debesu šamanes vairs neatgriezās uz Zemes. Visa viņu bagātība, viss viņu pūrs palika Judžianam. Viņš posās ceļā

uz dzimto vietu. Viņš spalgi iesvilpās, no zaļas ielejas atauļoja bērais zirgs.

Viņi devās ceļā, Judžians jaja uz sava berā zirga, sieva sēdēja viņam priekšā, bet šūpulis nostiprināts uz kreisa ceļa — taja dusēja dēls. Uz šūpuļa kārts tupēja uzticamais auklis putns čičahs un dziedāja puisēnam dziesmiņu pēc dziesmiņas.

Viņiem pa priekšu rikšoja ganāmpulks — trīs reizes pa astoņdesmit zirgu. Aizmugurē nāca otrs ganāmpulks — trīs reizes pa deviņdesmit govju.

Tā nu viņi jāja, tā viņi atjāja. Viņiem pretim izsteidzās skaists, labi noaudzis jauneklis platiem pleciem.

—    Vai tas esi tu, Hodžugur, manu jaunāko brāli? — Judžians vaicāja.

—    Vai tiešām esmu tā izaudzis, ka nevari vairs pazīt? — Hodžugurs smējās. — Redzu, tu esi atradis savu sievu, manu dārgo brāļasievu, un atvedis to atpakaļ. No sirds izlūdzos piedošanu, ka nodarīju tai ļaunu!

Viņi visi sāka dzīvot kopā un dzīvoja labi un saticīgi. Runā, ka tā esot noticis, ka tā esot bijis.

.

KĀ IMIHITI VIZINĀJĀS AR RAGAVIŅĀM

Hantu pasaka

Mazais Imihiti neatcerējās ne tēvu, ne māti, abi sen jau nomiruši. Imihiti dzīvoja kopā ar vecmāmiņu. Viņi dzīvoja uz lielas upes krasta, tik tālu, ja uz turieni aizietu, tad šī vieta liktos pati Zemes mala.

Zēns stiepās garumā, garumā stiepās arī viņa ceļi — aizvien tālāk un tālāk no mājām. Klaiņodams pa mežu — uzmanīgi klausās, iedams pa tundru — tur acis vaļā. Vienreiz atskrēja pie vecmāmiņas un teica:

—    Vecmāmiņ, kas tas ir, ko es redzēju; pats pelēks, aste melna, aši skraida no koka uz koku, aši lec no zara uz zaru.

Vecmāmiņa atbildēja:

—    Tā ir vāvere. Tavs tēvs bieži nomedīja vāveres.

—    Arī es nomedīšu, — Imihiti teica.

—   Vēl tu, mazdēliņ, esi maziņš, — atbildēja vecmāmiņa, -— Tu dzīsies viņai pakaļ, viņa uzbēgs kokā, paslēpsies biezos zaros. Kā tu viņu atradīsi?

Citā reizē Imihiti vaicāja atkal vecmāmiņai:

—   Atkal es kaut ko redzēju. Pats viss balts, vienīgi astes galiņš melns. Vai tu nezini, kā viņu sauc?

—   Kā nu nezināšu! — vecmāmiņā atsmēja. — Tas ir sermulis. Tavs tēvs bieži nesa mājās sermuļu ādiņas.

—   Tad nu es skriešu un sermuli panākšu.

—   Ai, mazdēliņ, vai tad sermuli var panākt! Viņš no tevis zem koka saknēm paslēpsies. Kā tu atradīsi?

Vēl reizi atskrēja Imihiti un pa gabalu sauca:

—   Vecmāmiņ, vecmāmiņ, es redzēju ne tādu kā vāveri, ne tādu kā sermuli. Šis zvērs ir tik tumšs ka slapja koka miza. Austiņas apaļas, astīte puķaina.

Vecmāmiņa atbildēja:

—   Tu esi redzējis zvēriņu, kam visdārgākais kažoks. Tas ir sabulis. Tavs tēvs mēdza teikt — turēt rokās sabuļa ādiņu medniekam ir liela veiksme.

—   Vecmāmiņ, es skriešu sabulim pa pēdām, pakaļ savai veiksmei!

—   Mazdēliņ, mazdēliņ, sabulis ir zvērs, kas tālu skrien. Gadās, ka tam pa pēdām mednieks trīs dienas un trīs naktis iet. Ar ko tu viņu nošausi?

—   Ar ko ta mans tēvs šāva?

—   Ar skanošu loku un dziedošu bultu, — vecmāmiņa atbildēja.

—   Vai tu pratīsi man uztaisīt loku un bultas?

—   Raudzīšu, varbūt sanāk.

Vecmāmiņa ilgi noņēmās, jo viņa jau nebija mednieks, bet savā laikā bijusi mednieka māte. Tomēr loku un bultas viņa uztaisīja: bultām pielika neasus uzgaļus, lai kažokzvēriem nesavainotu ādu.

Imihiti sāka medīt. Sākumā gan pa trijām dienām vienu zvēriņu atnesa, vēlāk — jau dienā trīs zvēriņus. Pārnes mājā medījumu, vecmāmiņa viņu paēdina un padzirda. Nosēžas abi beigtos zvēriņus apstrādāt, vecmāmiņa visu pamāca un ierāda:

—   Tavs tēvs, re, kā dīrāja, tā, re, uzstiepa ādiņu kaltēšanai.

Imihiti ļoti cenšas, visu grib darīt tā, kā darījis tēvs.

Tagad vecmāmiņa un mazdēls sāka dzīvot labāk, ēda pavaldzīgāk, ģērbās siltāk. Imihiti auga, stiepās garumā.

Kādu dienu viņš vecmāmiņai teica:

—    Es te tuvās vietas esmu krustam šķērsām izstaigājis. Uztaisi jnan, vecmāmiņ, cibu, ieliec tajā ēdienu trijām dienām. Gribu doties tālāk un svešās vietās pamedīt, turienes zvēriem pēdas dzīt.

—            Labi, kā tu lūdz, tā arī izdarīšu, — vecmāmiņa atbildēja.

—  Arī tavs tēvs mājas tuvumā vien nemedīja, gāja tālu prom no mājam.

Vecmāmiņa nosēdās pie pavarda, no lokanas bērza tāss izlocīja labu labo cibu. Ielika tajā vairāk ēdamā, saposa mazdēlu tālajām medībām.

Imihiti izgāja, nometa sev priekšā mednieka slēpes. Uz kuru pusi tām priekšgals nokrita, uz to pusi viņš arī devās.

Slēpo un visu laiku vēro zvēru pēdas. Pamanījis peles taciņu, novirza slēpes pa to. Peles taciņu šķērsoja sabuļa pēdas, viņš devās pa tām. Tad slēpoja pa polārlapsas pēdām. Neviena zvēra gan nenomedīja, bet no mājām bija aizbraucis krietni tālu — trīs dienu gājuma attālumā. Cibā ēdamais tā noplacis, ka tik tikko samanāms. Imihiti apēda to pašu un nodomāja:

«Mednieka laime ir kā vējš: te tas pūš uz vienu pusi, te jau atkal — uz otru. Tomēr talu esmu ticis. Tiesa, arī mans tēvs no šejienes butu griezies atpakaļ uz mājām.»

Imihiti grieza slēpes uz mājas pusi, pēkšņi dzird — mežā atskan svilpšana, klaigas, pērkonīgi smiekli. Imihiti tā kā nobijās, tā kā nopriecājās — cilvēks tuvu, bet, kas cilvēks ir, viņš nezina … Viņš savā īsajā mūžā tikai vecmāmiņu vien ir redzējis.

Imihiti, slēpodams starp kokiem un krūmiem, devās uz priekšu.

Viņš iznāca augstā upes krastā. Redz, ka no kalna ar ragaviņām vizinās zēns. Augumā tas neko daudz mazāks par koku, uzacis tam kā garas sūnas, mati — kā biezi krūmi. Gauži jocīgs — laižas uz leju un skaļi kliedz. Nolaižas uz upes ledus — smejas locīdamies un sit plaukstas.

Imihiti tādā brīnumā ar abām acīm skatās, ar abām ausīm klausās. Svešais puika, viņu pamanījis, teica:

—    Nāc šu, cilvēku bērns, vizināsimies abi divi kopā.

—    Bet kas tu tāds esi? — Imihiti vaicāja.

—            Es esmu Meža puika, no meža garu dzimtas, — tas atbild.

—   Sēdies man priekšā uz ragaviņām, es tevi pavizināšu.

—    Labāk sēdēšu tev aiz muguras, — Imihiti teica. — Tu tik varen skaļi kliedz, ka man nenoturēties uz ragaviņām.

—   Vai tad es skaļi kliedzu? — Meža puika brīnījās. — Nu labi, es kliegšu pavisam klusām.

Apsēdās. Imihiti priekšā, Meža puika aizmugurē. Tikko ragaviņas uzņēma ātrumu, Meža puika aizmirsās un no prieka laiž bļaujamo vaļā. Imihiti sāka dukt ausīs, acu priekšā viss satumsa un sagriezās. Viņš novēlās no ragaviņām un nekā vairs neatcerējās. Vai nu ilgi, vai neilgi tā bija sagulējis sniegā, atguvies redz — Meža puika atkal velk ragaviņas kalnā.

Imihiti dusmojas i uz sevi, i uz svešo Meža puiku. Viņš nenogaidīja, kamēr tas uzkāps kalnā, bet, piesējis slēpes pie kājām, devās atpakaļceļā. Gluži tukšām rokām atgriezās pie vecmāmiņās.

Laiks gāja savu nepielūdzamo gaitu. Aizgāja ziema, pagāja pavasaris, beidzās vasara, lietaino rudeni nomainīja atkal jauna ziema. Imihiti dodas no mājām ne pārak tālu un ne pārak tuvu, cītīgi medi un pārnes vecmāmiņai medījumus.

Kā uzkrita sniegs un varēja braukt ar mednieku slēpēm, tā Imihiti atkal saposās tālam ceļam. Pagrieza slēpes uz tā meža, uz tā kalna pusi, kur kopā ar Meža puiku bija vizinājies ar ragaviņām. Viņam mieru nedeva aizvainojums, ka

5“

viņējā reizē nebija pratis noturēties uz ragaviņām, par katru cenu gribējās gūt uzvaru.

Tikai arī šoreiz Imihiti nekas labs nesanāca. Kaut arī viņš apsēdās Meža puikam aizmugurē, tik un tā no ragaviņām nokrita, kad tas sāka kliegt un smieties.

Atkal, apvainojies uz puiku, nemierā ar sevi Imihiti griezās atpakaj uz mājas pusi.

Pagāja atkal gads. Imihiti pieauga, nāca jau jaunekļa gados. Plati pleci, spēcīgas rokas, augumā galvas tiesu garāks par vecmāmiņu.

«Tagad jau nu gan,» viņš prātoja, «nS ragaviņām nenokritīšu, vienalga, vai nu nosēdīšos priekšā, vai aizmugurē. Lai Meža puika auro, cik viņam spēka!»

Uz kalna atkal sast-apās Imihiti un Meža puika. Tas irgājās par Imihiti.

—   Vai atkal esi atnācis vizināties, vai atkal kritīsi zemē no manām ragaviņām?

Imihiti atbildēja:

—   Vizināties vizināšos, bet zemē gan šoreiz nekritīšu.

Apsēdās abi, sāka braukt. Te Meža puika tā iekliedzās, kā

agrāk nebija varējis. Viņš taču arī pa šiem gadiem bija paaudzies un pieņemies spēkā. No tuvējiem kokiem nobira skujas, tālākiem kokiem sakustējās zari. Vai nu Imihiti spēja noturēties — nokrita atkal bez atrnaņas zemē.

Atžilbis un piecēlies teica:

—   Vairāk ar tevi nevizināšos. Pats sev ragaviņas uztaisīšu.

Imihiti paņēma savu cirvīti, nocirta tievu bērziņu, pāršķēla

to uz pusēm un sāka aptēst. Bet Meža puika stāv blakus, skatās, ka viņš strādā. Kā Imihiti pavicina cirvi un asmens iemirdzas saulē, tā Meža puikam nāk smiekli. Viņš tā nu smejas, ka cirvis Imihiti rokās dreb, slīd pa koku, pat skrambiņu neatstāj. Bet Meža puika smejas vēl skaļāk. Tad teica:

—   Tev ir neass cirvis, vajag uzasināt.

Imihiti atbildēja:

—    Uz kā lai uzasinu? Es tecīlu līdzi nepaķēru.

—   Kā uz kā? Uz manas mēles uzasini.

Un Meža puika izbāza mēli. Tā bija krietni gara, raupja, labāka par katru tecīlu.

Imihiti sāka vilkt cirvi turp un atpakaļ pa Meža puikas mēli. Viņam sāka kutēt, un viņš iesmējās. Cirvis iedrebējās Imihiti rokas, mazliet paslīdēja, sagriezās šķērsām un nocirta Meža puikam pašu mēles galiņu.

Meža puika sāka vicināt rokas, dauzīt kājas. Pakliegt nevar, smiekli arī nenāk. Pameta savas ragaviņas, aizskrēja.

«Eh,» Imihiti domāja, «viņš taču pats vainīgs. Tomēr žēl viņa!»

Pacēla no zemes nocirsto mēles galiņu, ielika cibā un sāka iet Meža puikam pa pēdām pakaļ. Gāja krietnu laiku, un pēdas viņu atveda pie plašas apmetnes. Mājokļi te celti no resniem baļķiem. Kur nav pieticis lapegļu, tur liktas egles, kur nav pieticis egļu, tur liktas lapegles.

Meža puika bija iegājis pa durvīm, kas nebija ne labākas, ne sliktākas par citām. Acīm raugot, te bija viņa mājas. Imihiti veikli uzrāpās uz mājas jumta, pielika ausi pie dūmeņa. Tā arī bija. Meža puika atradās te. Varēja dzirdēt, kā viņš gauži vaid un raud, mājinieki gan ņemas viņu iztaujāt, bet ne pie kāda gala netiek. Tad kāds ierunājās — varbūt tā bija māte, varbūt vecmāmiņa:,

—    Redzi, vidējam brālim kaut kas atgadījies. Skrien pie vectētiņa, iztaujā, kas par likstu un kā palīdzēt. Vectētiņš jau visu redz un visu zina, ja viņš nevarēs palīdzēt, tad cits neviens ar nepalīdzēs.

No mājas izskrēja pavisam sīciņš puisēns. Ar labo kāju danco, kreiso roku vicina, dzied un smejas neko klusāk par Meža puiku, bet daudz skaļāk gan, nekā smējās Imihiti, kad vecmāmiņa viņam stastīja kaut ko jocīgu. Padancoja, palēkāja un nozuda kaimiņu mājas durvīs.

Imihiti kā vāvere nolēca no šīs majas jumta un aši uzrāpās uz kaimiņu mājas jumta. Atkal klausās. Mājā kāds zēnam vaicāja:

—   Kāpēc, mazdēliņ, esi atnācis? Laikam tevi darīšanās atsūtīja?

Mazdēliņš nekā neatbildeja, varēja dzirdēt, kā piecērt kājas, kā sit plaukstas. Padancoja, palēkāja, no mājas izlēca, aizskrēja uz savu māju.

Bet Imihiti visu laiku klausās. Ta pati balss teica:

—    Kapec gari mums, meža vectētiņiem, tādi mazbērni aug — i draiskulīgi, i stulbi? Butu laiks pieņemties prātā! Vajadzēs vien iet pašam.

To izdzirdējis, Imihiti tikko paguva no šā jumta nokāpt un uz otra jumta uzrāpties. No mājas iznāca vecs vīrs. Uzacis tam ka baltas sūnas, mati kā izbalējušu lapu klājiens. Iznaca no savas mājas un iegāja mājā, kur dzīvoja Meža puika. Imihiti dzirdēja, ka vecais vīrs teica:

—    Kā tu, mazdēliņ, labi izspēlējies? ^ -

Bet Meža puika ne vārda neatbildēja, tikai vaid vienā vaidēšanā. Viņa mate raud, vectēvam taujā:

—   Kas gan dēliņam noticis? Mans nabaga bērns nevienam neko ļaunu nedara. Viņam kāds būs pāri nodarījis! Neliedz nu savu palīdzīgu roku, vectētiņ, viņš taču ir tavs mazdēls!

—            Es viņam neko palīdzēt nevaru, — vectētiņš atbildēja.

—   Tas var palīdzēt, kuram mūsu puika sariebis, cilvēku zēns, vārdā Imihiti.

—    Kur lai viņu meklē, to Imihiti? — māte raudādama prasīja.

Vectetiņš atbildēja:

—    Nav jau tālu jāmeklē! Imihiti sēž tepat uz jumta. Pa dūmeni klausās, ko mēs te runājam.

—    Skriešu viņu pasaukt! — māte teica.

—    Nē, neder, — vectētiņš teica. — Tu sauksi — Imihiti nenāks, es saukšu — nenāks, pašu mazdēlu nav vērts pat sūtīt — viņš nevarēs dabūt vārdu pāri lūpām. Jāsuta viņa vecākā māsa. Kas gan tādai skaistai meičai spēs atteikt?

Te no majas kā lidot izlidoja meitene. Imihiti uz viņu pameta acis, gandrīz no jumta novēlās. Uzaču loki meitenei daiļi izliekti, tie atgādina putnu lidojuma, bizes, palokot galvu, iešķindas kā sudraba vai zelta zvārgulīši.

Meiča paskatījās uz augšu, pamanīja uz jumta Imihiti, pavīpsnāja. Ne vārda nebildusi, iegāja atpakaļ.

Imihiti bija pazaudējis sirdi, to sev līdzi paņēma skaistā Meža meiča. Savai sirdij līdzi arī pats Imihiti nolēca no jumta un iemetās mājā. Tur no cibas paķēra Meža puikas mēles galiņu

un pielika īstenā vieta. Mēle vienā mirklī saauga, ka ne rēta nepalika.

Meža puika sāka lēkāt, smieties, jau atvēra muti, lai skaļāk iekliegtos, bet, paskatījies uz Imihiti, klusām teica:

—   Redzu jau, redzu, ka šis te draugs dārgumu atnesa, ar dārgumu arī aizies.

Visi paskatījās uz Imihiti, bet viņš no meičas ne acu atraut. Tad visi savukārt paskatījās uz meiteni, arī viņa no Imihiti ne acu nenolaiž.

Tad vecais vīrs teica:

—    Ehē, sen vajadzēja manam mazdēliņam mēli saīsināt, varbūt sen būtu prātīgāks kļuvis. Taisnība vien būs manam mazdēliņam — te viss iet savu gaitu, ne mūsu spēkos te ceļā stāties. Saki tu pats, Imihiti, — vai mēs ar mazdēlu pareizi spriežam?

Bet Imihiti neteica vectētiņam ne vārda, piegāja pie meičas, sāka ar viņu sarunāties:

—   Vai tu esi ar mieru nākt pie manis par sievu?

—   Esmu ar mieru, — meiča atbildēja.

Vai nu te daudz ko stāstīt — jau otrā dienā tika savīkštas kāzas. Pēc kāzu goda Imihiti kopā ar jauno sievu posās atpakaļceļā uz mājām pie savas vecmāmiņas.

Nebija abi vēl necik tālu tikuši, kad no mājas izlēca Meža puika, rādija viņiem pakaļ savu veselo mēli, sāka smieties un skaļi klaigāt. No tā sāka mežā līgoties koki, arī Imihiti salīgojās, taču noturējās kājās. Tagad viņš bija kļuvis īsts vīrs, precēts mednieks! Vai tad tāds padosies Meža puikas draiskulībām?

Imihiti vecmāmiņa ar prieku sagaidīja mazdēlu un vedeklu. Viņa teica mazdēliņam:

—   Ar tavu tēvu notika tieši tāpat. Vienreiz viņš devās medībās, ne zvēru atvilka, ne ādiņas atnesa, toties pie rokas atveda sievu, to, kura kļuva par tavu māti.

Nu, nāciet ātrāk iekšā!

ZEMES OSA

Dolganu pasaka

Stāsta, ka sen senos laikos noticis tā. Uz Dolganu zemi nezin no kādas pasaules malas atkūlās četrdesmit stiprinieki, četrdesmit laupītaji. Nevienu viņi netaupīja, nevienam ceļu negrieza. Paši iedomājas, ka ir galvas tiesu pārāki par citiem, un mēdza teikt:

—    Jakuti ir vienas bizes garumu mazāki par mums, dolgani — vienas bultas garumu mazāki par mums, visi pārējie cilvēki mūsu priekšā ir kā zāles stiebriņš ciedra priekšā!

Vecākais stiprinieks lielījās:

—    Ja no augšas sāks pūst, es ar sabuļādas cepuri caurumu debesīs aizbāzīšu!

Jaunākais atsaucās:

—    Ja caurvējš sāks vilkt no apakšas, piesperšu ar kaju, caurumu zemē ar plato zoli nosegšu!

Kad stiprinieki jāja uz saviem jājamiem briežiem, jau pa lielu gabalu bija dzirdama nagu klaboņa: «Dang, dang.» Kad aizjaja garām, palika nagu nospiedumi tamburīna lielumā. Aizķēra koku — koks ilgi čikstēja un vaidēja, bet tad ari drīz nonīka. Redz, tādi stiprinieki dzīvoja, tādi laupītāji bija.

Ne no kā nebaidījās, ko gribēja, to ari darīja.

Reiz jaunākais stiprinieks ievaicājas:

—    Paklau, brālīši, ja dabūtu rokā Zemes osu, vai mēs varētu Zemi apgriezt otrādi?

Vecākais stiprinieks atbildēja:

—    Apgrieztu kā nieku! Tikai kur šī Zemes osa meklējama? Zemes malā, vai?

Visi četrdesmit stiprinieki, visi četrdesmit laupītāji devās meklēt Zemes osu. Gāja viņi vai nu ilgu laiku, vai neilgu laiku, paši nezināja. Gāja varbūt gadu, gāja varbūt trīs gadus: ja līst lietus, tad ir vasara, ja snieg sniegs — ziema.

Kur tik negāja, kam arī nevaicāja, neviens nezināja, neviens pat dzirdējis nebija, kur meklējama Zemes osa.

Beidzot viņi sastapa vecu vīru. Tiesa, vīrs bija gauži vecs. Acis tādas blāvas, barda zaļa kā sūnas.

Stiprinieki tincināja veco vīru:

—    Ei, vectēv, vai tu nezini, kur meklējama Zemes osa?

—    Ko jūs, dēli, darīsiet ar Zemes osu?

Stiprinieki atbildēja:

—   Gribam to satvert, Zemi otrādi apgriezt. Savu spēku izmēģināt.

Vecais vīrs teica:

—   Vait’ jums tik daudz spēka? Es zinu gan, kur meklējama Zemes osa, bet diez vai jums vērts to pat rādīt.

Te viņš izņēma no kabatas trīs svaru bumbas un teica:

—    Rau, ar šīm svaru bumbām parādiet savu spēku. Ja kaut vienu pacelsiet, pateikšu, kur meklējama Zemes osa.

Četrdesmit stiprinieki, četrdesmit laupītāji smejas, vēderus lūrēdami:

—    Eh, muļķa veci, jebkurš no mums šīs te trīs svaru bum-

bas ar vienu pašu pirkstu gaisā uzsviedīs, ar otru pirkstu noķers.

Jaunākais stiprinieks ķērās klat vislielākajai bumbai, ķērās klāt vidējai bumbai — ne vienu, ne otru pat no vietas nevar izkustināt. Bet ar pašu mazako bumbu bezmaz vai pārstiepās, kā nekā mazliet no zemes pacēla.

Vecākais stiprinieks ķērās klat mazākai svaru bumbai un pacēla ar mokām līdz jostas vietai, vidējo — tikai sev līdz ceļiem, bet lielāko spēja tik tikko pakustināt.

—     Redzu, ka tiešām neesat lielījušies ar savu spēku, — vecais vīrs teica. — Varu jums atklat: pirmā svaru bumba ir

ceturtdaļa no Zemes puses smaguma, otra svaru bumba tieši puse no Zemes smaguma, bet trešā bumba ir tikpat smaga kā visa Zeme. Tātad, ja ķersieties visi klāt, Zemi kā nieku apgriezīsiet. Bet tagad nostājieties visi rindā, ar sejām pret mani, un stingri turiet cits citu aiz rokas. Es jums pavēstīšu, kur meklējama Zemes osa.

Četrdesmit stiprinieki, četrdesmit laupītāji nostājās rindā, sadevās rokās. Un tad vecais vīrs kā skaldīt noskaldīja:

— Kļūstiet jūs paši par Zemes osu!

Tā viņš pateica, ta viņš nobūra četrdesmit stipriniekus, četrdesmit laupītājus.

Un tie visi kļuva par klintīm. Pārvērtās par augstam klintīm, par kalnu grēdām, kas stiepjas no Pjasino ezera uz austrurniem līdz pašai Ļenas upei.

Vel šobaltdien tie tur stāv, ne no vietas neizkustējušies. Ja kalnos ieklīst cilvēks un iekliedzas, tad akmens milži atsaucas kā ilga un tāla atbalss.

Vecais vīrs bija pats burvis. Viņš zināja, ko dara. Kas gan notiktu ar cilvēkiem, ja četrdesmit stiprinieki, četrdesmit laupītāji tik tiešām būtu apgriezuši Zemi otrādi?

.

GRIBU KLEJOT NEGRIBU KLEJOT

Čukču pasaka

Kādu reizi lāči apspriedās un nolēma atstāt ogu vietas un aizceļot uz sēņu vietām. Runāts — darīts! Un lāči devās ceļā. Lielie lāči iet pa priekšu, aiz tiem nāk jaunie un visupēdīgi — mazie lācēni.

Gāja krietni ilgi. Gadās pa ceļam strauts — brien pāri, gadās upe — daudz neprātodami, liekas peldus, gadās sopka — rāpjas tik augšā.

Aizmugurē kā pats pēdējais lumpačo vismazākais lācēns.

Viņš ir tā nokusis, ka tikko spej ķepas cilāt. Paklusām iesmilkstas — māte nedzird. Iesmilkstas skaļāk, vienalga, māte neapstājas. Ar acīm meklē māti, iet uz priekšu, grib lāceni panākt, bet nekā — nav tik daudz spēka, un arī ķepas sāk smelgt.

Te, kā par nelaimi, pašā lakas malā viņš pamanīja gatavas lācenes. Ka nu tādam gardumam lai paiet garām! Eda, ēda garšīgās ogas, kamēr vēders pilns. Pacēla galvu, apskatījās apkārt — neviena vairs neredz. Ne tuvumā, ne tālumā pat miņas nav no lāčiem. Laikam visi nozuduši aiz augstās sopkas.

Lācēnam vienam pašam tundrā uzmācās bailes. Viņš notupās uz pakaļējām ķepām un sāka brēkt, cik jaudas. Kāds netālu atsaucās, turklāt tik briesmīgi: «Kva-kva! Kva-kva!»

Lācēns lielā pārbilī metās prom, ko kajas nes. Ta nu skrēja, tā nu skrēja, līdz pret akmeni sasita ķepu, biezos krūmos noskrambāja sānus. Tad pa nogāzi ievēlās upītē, krietni samērcēja kažoku, ar lielam pūlēm izrāpās mala.

Pa to starpu bija satumsis. Lācēns nolikās starp ciņiem un ātri aizmiga. Otrā rītā pamodās, skatās, kāds tup viņam blakus. Garas ausis, īsa, īsa ļipiņa, purna galiņš kustas. Lācēnam, to redzot, nāk gardi smiekli.

—    Kas tu tāds esi? — viņš vaicāja.

—    Es esmu zaķis. Bet kā tu še gadījies?

—    Lielie lāči aizgāja uz sēņu mežiem. Mani, lācēnu, pameta savā vaļā.

Zaķim lācēna žēl, viņš aizveda to pie sevis uz jarangu. Abi sāka tur dzīvot kopā un tā sadraudzējās, ka viens bez otra nekust ne soļa. Zaķis apgrauž zariņus, lācēns pa to laiku ēd ogas. Zaķis ar savu ķepiņu izdauza lācēnam no kažoka putekļus, lācēns ar nagiem izsukā zaķim vilnu. Jauka sadzīvošana, labāk nemaz nevar vēlēties.

Kādu dienu zaķis aizjoza pie upes nodzerties ūdeni. Redz — netālu no krasta stāv lācene, ar ķepu seklumā ķer zivis.

Zaķis nobijies gribēja jau laist ļekas vaļā, bet tad sevi nomierināja:

«Ko nu šī man padarīs? Aizmukt jau es vienmēr pagūšu.»

Zaķis uzsauca lācenei:

—   Ti, tu pinkainā, visi lāči no mūsu puses jau aizklejojuši. Ko tu še kavējies?

—   Meklēju savu mazo dēlēnu. Par vēlu atģidos, ka viņa nav, bijām sēņu vietā jau atnākuši. Visi lācēni atnāca, tikai mana dēliņa ka nav, ta nav. Laikam būs sopkās nomaldījies.

—   Tad, kā rādās, tavs dēliņš ir mans draudziņš. Iesim, parādīšu. Ja tavs, tad tavs, ja ne, lai dzīvo kopa ar mani.

Tikko zaķis ar lāceni tuvojās jarangai, lācēns pamanīja māti. Priecīgs bez gala joza mātei pretī. Lācene ne mazāk priecīga, dēliņu no kājām līdz galvai nolaizīja.

—   Labi, dēliņ, ka tevi atradu. Tagad nāc pie mums!

Lācēns arī paklausīgi gāja mātei līdzi. Bija nogājuši ne lielu

gabalu, ne ari mazu gabalu, kad lācēns atskatījās. Redz, ka zaķis pie savas jarangas tup uz pakaļķepām un rūgti raud. Arī lācēns saka žēli ņurkstēt:

—    Iesim atpakaļ! Negribu klejot apkārt.

Lāču māte ņemas viņu pierunāt:

—   Iesim, dēliņ, iesim! Tur ir labu labās sēņu vietas. Pats savām acīm redzēsi.

Lāču māte atveda dēlu uz sēņu mežu. Bet viņš tik raud, itin nekas nav pa prātam. Māte grib viņu uzcienāt — viņš neko neņem pretī. Māte butu ar viņu parotaļājusies — viņš raud kā izkults.

—   Man še nepatīk! Mežā ir tik tumšs, tundrā bija gaišs. Šeit rūgtas sēnes, tur saldas ogas. Gribu klejot! Griezīsimies atpakaļ uz tundru.

Lāču māte nezina, ko iesākt, nomocījās bez sava gala.

—   Labi, — viņa teica, — nakti te pārgulēsim, rit pie dienas iesim atpakaļ uz tundru.

Nolikās abi gulēt. Lācēns grozās no vieniem sāniem uz otriem, pa miegam iešņukstas.

No rīta mazā gaismiņā dzird, ka kāds — tu-tuk, tu-tuk — leka pie jarangas. Lācēns — viens divi āra, un — tavu prieku! — tur lēkā viņa draugs — zaķītis, garausītis.

Abi sāka rotaļaties, slēpās aiz kokiem, gāja skrieties.

Pamodās arī lāču māte. Viņa saka posties ceļā.

—     Uz kurieni tu, māmiņ? — lācēns viņai vaicāja.

—     Kā uz kurieni! Uz tundru. Tu taču gribēji klejot. Tev šeit nepatīkot.

—     Nē, man patīk, — lācēns teica, — šeit ir labu labās sēņu vietas. Es negribu klejot!

Tā arī meža palika dzīvot lāču māte, mazais lācēns un viņa draugs zaķītis.

.

HASINGETA VECMĀMIŅA

Hantu pasaka

Velns palaikam bija kārs uz medņu gaļu. Viņš Medņu kalnā bija izlicis daudz lamatu. Uz šo vietu medņi no visa meža pavasarī salaidās riestot. Pat zāle kalna galā vairs neauga, tik daudz medņu te sanāca. Tāpēc ari velna lamatas apkārt riestiem nekad nebija tukšas.

Turpat netālu no Medņu kalna dzīvoja Hasingets ar savu vecmāmiņu. Hasingetam arī garšoja medņu gaļa. Tikai izlikt cilpas viņam bija liels slinkums. Tad viņš pasāka stiept putnus no velna lamatām. Sākumā viņš ņēma pa vienam mednim, tad pa diviem, bet tad sāka ņemt pēc kārtas no visām lamatām.

Atnāk velns — visas lamatas tukšas. Uzstāda atkal lamatas. Otrā dienā atkal tukšas. Taču velns nebija no muļķa mājām,, saprata, ka te kaut kas nav tā, kā vajag. Vakarā noslēpās aiz krūmiem, cauru nakti notupēja, bet otrā rītā agri noķēra Hasingetu.

—    Kāpēc tu izņem manus medņus? — velns dusmās kliedza.

—    Es ņemu savus medņus, — Hasingets atbildēja.

—    Kā tad savus? Lamatas taču ir manas!

—    Lamatas varbūt ari ir tavas, bet medņi ir manējie. VissMedņu kalns pieder man. Prasi, kam vien gribi, visi to apliecinās.

—    Kam gan lai pajautāju, — velns brīnījās, — te varu noiet dienu, i tad dzīvas dvēseles bez tevis un manis nesastapšu.

—   Tad griezies kaut pie dieva un pajautā viņam, — Hasingets saka, — viņš taču visu zina.

Velns pabrīnījās vēl vairāk.

—    Kā tad dievam var pajautāt?

—   Rau, tā. Atnāc rīt no rīta tā labi agri pie vecās egles, kas aug uz paša upes krasta, tur arī dievam pajautāsim.

Velns aizgāja. Hasingets diedza, ko kājas nes, pie vecmāmiņas.

—   Zini, vecmāmiņ, — viņš teica, — rīt no rīta es tevi iesēdināšu lūku grozā un iekāršu eglē. Tu sēdi labi klusi, nekusties, negrozies. Ja es tev jautāšu, tad atbildi, ja cits kāds jautās, nesaki ne vārda.

Hasingets tā arī izdarīja. Kamēr saule vēl nebija uzlēkusi,, iesēdināja vecmāmiņu egle, bet pats apsēdās upes malā. Uzlēca saule, velns klāt gan.

—   Tu, — Hasingets velnam saka, — jautā dievam pirmais. Dzirdēsim, ko viņš tev teiks.

Velns atlieca galvu atpakaļ un kliedza pilnā rīklē:

—    Ei, dievs, saki — kurš ir Medņu kalna īstenais saimnieks?

Vecmāmiņa cieš klusu, nebilst pretī ne vārda.

—   Dievs cieš klusu, — velns teica. — Tagad jautā tu, Hasinget!

Arī Hasingets atlieca galvu un kliedza, cik spēka:

—    Ei, dievs, saki — vai Medņu kalns ir mana vieta?

—   Tava, tava! — sauca pretī vecmāmiņa.

Vecmāmiņa tik skali iesaucās, ka pat palēcās. Zars, uz kura stāvēja grozs, nolūza, un grozs ar visu vecmāmiņu iekrita upē, ka ūdens vien noplunkšķēja.

—     Kas tur notika? — velns jautāja.

—    Tur čiekurs iekrita ūdenī, — Hasingets atbildēja, bet pats domā: «Vajadzētu gan vecmāmiņu no upes izvilkt, bet tad velns sapratīs, ka esmu viņu piemānījis. Nu labi, vienu darbu padarīšu, ķeršos pie otra.»7

—    Tik tiešām, — velns saka, — Medņu kalns ir tavs. Nav man šeit ko iesākt, jāiet prom uz citu vietu. Vari manas lamatas paturēt sev.

Velns aizgāja, ne atpakaļ neatskatījies. Hasingets kļuva tik priecīgs, ka pat vecmāmiņu piemirsa. Noņēmās uzstādīt velna lamatas.

Pa to starpu upe sagrāba lūku grozu ar visu vecmāmiņu un nesa pa straumi uz leju. Lūku grozs šūpojas no vienas malas

uz otru upes viļņos. Te jau garām paslīd viens līkums, te art otrs likums paliek aiz muguras.

Pie groza piepeldēja vesels mailīšu bars paskatīties, kas tur tā uz ūdens šūpojas.

Mailītes pamanīja vecmāmiņu grozā un teica:

—   Vecmāmiņ, vecmamiņ, mēs esam vesels bars, mēs tev palīdzēsim — piestumsim tavu grozu pie paša krasta.

—   Ne, mailītes, nevajag. Ja jau mazdēliņš man pa krastu pakaļ neskrien, tad es viņam neesmu vairs vajadzīga. Lai nu upe nes mani, kur grib.

Mailītes pavicināja ar astītēm un aizpeldēja dziļumā. Bet grozs peldēja tik tālāk.

Pēkšņi no ūdens izbāza galvas sudrabainas zivtiņas. Pamanīja vecmāmiņu un nu skatās, acu nenolaidušas.

—   Vecmamiņ, vecmāmiņ, skaties, piemirks tavs lūku grozs, un tu noiesi dibenā. Mēs piestumsim tevi ar visu grozu pie krasta.

—            Nē, labās zivtiņas, tā nedarāt, — vecmāmiņa atbildēja.

—  Ja jau mazdēliņš mani nemeklē, tad viņš mani nemīl. Lai nu upe dara ar mani pēc sava prāta.

Zivtiņas noplunkšķināja ar asti un, kā nākušas, tā aizgāja.

Peldēja lūku grozs, grozā šūpojās vecmāmiņa. Upe ir gan vietām platāka, gan šaurāka, tek gan taisni, gan met likumus. Beigu beigās grozs aizķērās aiz siekstas. Ne vairs uz priekšu, ne atpakaļ, ne pa labi, ne pa kreisi.

Te pie lūku groza piepeldēja lielas stores. Šās apvaicājās:

—   Vecmāmiņ, vecmāmiņ, ko tu te upes vidū esi sadomājusi tā šūpoties? Paļauj tik mums vaļu, piestumsim tavu lūku grozu pie krasta.

Vecmāmiņa atbildēja:

—    Nu, stumiet ar. Kā rādās, upe negrib mani tālāk nest.

Stores iezvēla lūku grozam ar astēm, un grozs aizlīgoja

siekstai apkārt. Pagrūda ar purniem — grozs ar vecmāmiņu peldēja tieši uz krastu. Vecmāmiņa nepaguva ne elpu atvilkt, kad grozs jau uzsēdās uz sēkļa. Stores viņai laipni pazibināja savas spuras un aizpeldēja tālāk pie citām zivīm.

Vecmāmiņa izkāpa malā, aplaida acis visapkārt. Vieta, redzams, nebija peļama, mežs blakus, upe klāt. Dzīvot varēs ….

Un vecmāmiņa sāka dzīvot. Uzcēla ar saviem spēkiem kriju 'būdu, lasīja sēnes un ogas, zvejoja zivis.

Visa viņai bija gana, tikai vienai bez mazdēla gauži skumīgi.

«Kur gan mans mazdēls kavējas?» viņa prātoja. «Kā gan bez manis viņš dzīvo? Vai nu pārāk labi iet, vai pavisam slikti.»,

Vienu dienu vecmāmiņa pamanīja, ka k|.ds nāk šurp pa krastu. Ieskatījās vērīgāk, tas taču bija Hasingets. Pienāca un nosēdās pie ugunskura. Vecmāmiņa apvaicājās:

—    Vai tev, mazdēliņ, vienam apnika dzīvot? Vai tu vairs neķer medņus Medņu kalnā?

Hasingets atbildēja:

—    Es cerēju piemānīt velnu. Domāju, ka esmu gudrāks par viņu, bet viņš izrādījās daudz viltīgāks par mani. Medņu kalnu gan atstāja man, bet pašus medņus aizmānīja sev līdzi. Tā redzi, vecmāmiņ, esmu stāvus badā.

—     Eh, mazdēliņ, tu piemānīji — tevi piemānīja. Ar velnu sasējies, vecmāmiņu pameti savam liktenim upes vara. Ja jau dzīvo badā, ko ar tevi iesākt, ko būt?

Vecmāmiņa pažēloja mazdēlu, paēdināja.

Hasingets paēda un teica:

—    Piedod man, vecmāmiņ! Neesmu tev bijis labs mazdēls. Laikam pats velns mani bija apsēdis.

Viņi, kā senāk, sāka dzīvot kopā.

Hasingets, kā senāk, gāja medīt un zvejot. Vecmāmiņa, kā senāk, vārīja ēdienu un šuva viņam drēbes.

.

TEIKSMA PAR STIPRINIEKU VIŠCOTIRU

Mansu pasaka

Onkujahas upes augštecē, upes, kura ietek ar ūdeņiem un zivīm bagātajā Obā, reiz dzīvoja septiņi brāļi un viena māsa. Brāļi bija stipri kā kalnu klintis, kā upju klinšu varenie bluķi. Bet masa bija tik maiga kā pavasara ziediņš. Otru tik daiļu meiteni ne mēness bija redzējis, ne saule glāstījusi. Māsa savas garās bizes allaž izrotaja ar piekariņiem — vara putniņiem. Viņa pagriež galvu, piekariņi sāk šķindēt, it kā putniņi dziedātu.

Kādu dienu jaunākais brālis sadomāja paspēlēties. Paņēma loku, izšāva bultu, vienu piekariņu — vara putniņu nošāva. Māsa nebūtu to pamanījusi, ja brāļi nesāktu par viņu smieties. Tad viņa sadusmojās, izrāva jaunākajam brālim no rokām loku un stiegru tā nostiepa, ka loks pārlūza uz pusēm. Vecākais brālis metās jaunāko aizstāvēt, arī izšāva bultu un uzreiz septiņus putnus nošāva.

Tad nu masa teica:

—   Tā kā jūs nošāvāt manus vara putniņus, jums nebūs, veiksmes putnu medībās. Es ar jums kopā vairāk negribu dzīvot. Esat fiodarījuši man pari, es aizeju dzīvot prom no jums — mežā.

Nu arī brāļi ņēma ļaunā.

—    Ej vien projām! — viņi nelaipni teica.

Māsa aizgāja. Brāļi viņai pakaļ neskrēja, nesāka viņu meklēt. Brāļi savā prātā domāja — paiesies'pa mežu, pastaigāsies, • gan jau atnāks atpakaļ. Bet māsa neatgriezās. Kas ar viņu tālāk notika, pastāstīs pasaka.

# # #

Upeņu nocietinājumā, kas bija celts ar ūdeņiem un zivīm bagātās Obas krastā, dzīvoja jauns stiprinieks, vārdā Viščotirs. Kādu rītu viņš iznāca no mājas, pacēla galvu, pameta acis uz skaidrajām debesīm. Tur lido bars cekulpīļu un kopā ar tām melnais krauklis Asais Knābis. Viščotirs nometa zemē gabalu gaļas. Cekulpīles aizlidoja projām, bet melnais krauklis nolaidās zemē un gaļu pierijas. Tad aplidoja virs Viščotira galvas loku lokus un teica:

—    Viščotir, slaveno stipriniek, cik ilgi tā viens pats esi sadomājis dzīvot? Klausies, ko es tev pateikšu. Onkujahas upes augštecē dzīvo septiņi brāļi. Kopā ar viņiem dzīvoja māsa. Otru tik daiļu meiteni ne saule ir glāstījusi, ne mēness redzējis. Brāļi viņai nodarīja pāri, pasmējās par viņu, piekariņus — vara putniņus viņai no bizēm nošāva. Viņa no brāļiem aizgāja mežā, bet tur viņu sagrāba pats lielais meža gars, trīs asis garais Menkvoika, pie sevis uz nocietinājumu aizstiepa. Tev derētu viņu lielajam meža garam atņemt, pašam viņu apprecēt!

Krauklis Asais Knābis to pateica un aizlidoja tālāk.

Viščotiram šī doma no prata vairs neizgāja. Māja neiegriezies, viņš taisnā ceļā devās pie vecāka brāļa.

Atnāca pie vecākā brāļa, smagās durvis, kas bija taisītas no lapegles baļķiem, plaši atvēra, pārkāpa pāri slieksnim. Brāļi ne

bija sen redzējušies, sasveicinājās, apsēdās, sāka aprunāties. Viščotirs klāj vaļā savu sakāmo:

—    Pasaulē dzīvo daiļava, septiņu brāļu māsa. Otru tik daiļu meiteni ne saule ir glāstījusi, ne mēness redzējis. Brāļi viņai pāri nodarīja, viņa no tiem aizgāja mežā, bet tur viņu sagrāba pats lielais meža gars Menkvoika, pie sevis uz nocietinājumu aiznesa. Luk, šo daiļavu es gribu ņemt par sievu. Ko tu, vecāko brāli, par to teiksi?

Vecākais brālis nebilst ne vārda. Sēž, kā ūdeni mutē ieņēmis, galvu nodūris. Pa to laiku, kamēr šis klusēja, katls ar zivīm savas trīs reizes būtu uzvārījies. Beidzot pacēla galvu, pameta acis uz jaunāko brāli un teica:

—    Vai tu maz zini, kas ir lielais meža gars Menkvoika? Viņš ir gatavais briesmonis. Garumā vienas trīs asis, apkārtmērā — otras trīs asis. Kauli viņam cietāki par dzelzi, muskuļi — cietāki par akmeni. Viņam nocietinājuma tik daudz meža garu — menkvu, cik skudru rosās skudru pūznī karstā vasaras dienā. Putns viņa nocietinājumu nespēj pārlidot no viena gala līdz otram, nepakritis aiz noguruma. Cilvēka acij nocietinājuma otru malu neredzēt, skats kaut kur vidu apraujas. Uz to pusi, brāl, kāju nesper, citādi ar savu galvu uz pleciem mājās nepārnāksi.

—   Mīļo brāli, — Viščotirs lūdzas, — bet kā lai atstāj meiteni bez viena apsarga pie ļaunā Menkvoika?

Vecākais brālis atbildēja:

Viņai bija apsargi — veseli septiņi brāļi, vareni kā kalnu klintis, kā upju klints bluķi. Pati uz savu galvu no brāļiem aizgāja, pati arī vainīga!

Viščotirs sadusmojas, pielēca kājās. Grīdas baļķi zem viņa kājām ieliecās kā zivju asakas. Metās ārā, uz sliekšņa pavērās atpakaļ.

—    Tev kā cilvēkam nav krūtīs sirds, bet auksta galoda! Nažus uz tās varētu uztrīt — tam tu lieti noderētu. Nejūtīgs akmens tu esi!

Izskrēja no mājas, aiz sevis durvis aizcirzdams. Ja tās nebijušas meistara roku darinātas, lapegļu baļķi skangalu skangalos pajuktu.

Viščotirs, atgriezies savā nocietinājumā, nezināja, kur dēties. Uzlika vārīties brieža galvu. Briedis bija nodurts rudenī, kad kokiem nokritušas lapas un zvēri kļuvuši brangi. Taču Viščotirs, kad galva bija izvārījusies, nevarēja ne kumosa norit.

—    Ja brālis atteicās palīdzēt, iešu viens pats, kas būs„ būs, — viņš pie sevis noteica.

Aizgāja uz upes malu un nolaida ūdenī septiņas asis garo laivu. .Tikko paguva tajā iesēsties, upmalā atskrēja Viščotira māsa un ieķērās laivas pakaļgalā spraisli. j.

—    Mīļo brālīt, — viņa lūdzās, — nebrauc! Uz kurieni tu viens pats brauksi? Svešā pusē tevi nositīs, svešā malā tevi nobeigs! Paliec labāk mājās!

Viščotirs māsai nekā neatbildēja. Stingrāk iegūla savos dzelzs airos, un laiva izrāvās uz upes vidu, tikai spraislis palika māsai rokās.

Jaunais stiprinieks airē spēcīgi, tik nu spēcīgi, ka sacēlās vētra un sāka rūkt pērkons. Tuvējos ciematos vējš gāza cilvēkus no kājām, tālākos ciematos cilvēki meta skatienus uz augšu, brīnījās, kā gan pērkons rūc, ja debesis gluži skaidras.

Viščotirs tā ņēmās airēt trīs dienas un trīs naktis no vietas. Ceturtajā dienā tālumā parādījās meža gara nocietinājums. Stiprinieks piestāja malā, izkāpa no laivas un nodomāja:

«Ja iešu tāpat, mani atri vien pamanīs meža gari!»

Stiprinieks pārvērtas par ragainu briedi, gabaliņu paskrēja un atkal prātoja:

«Meža gariem ir asa redze. Ja ta ilgi skriešu, mani pazīs!»

Stiprinieks pārvērtās par vanagu. Divus lokus debess zilgmē aplidojis, viņš laidās uz priekšu.

Jau pavisam tuvu no koka celtais Menkvoika nocietinājums.

Viščotirs vanaga izskatā lauzīja galvu:

«Arī par vanagu nebūtu īsti labi! Ja tā ilgi lidināšos, meža gari — menkvi itin ātri mani atminēs!»

Stiprinieks pārvērtās par īsastainu ķirzaku, kas var izlodāt starp zālītēm, starp lapiņam.

«Šāda izskatā jau nu laikam mani nepamanīs!»

Viščotirs ķirzakas izskatā aizskrēja līdz apžogojumam. Meža gariem ir augsts jo augsts apžogojums. Palisāde[5] pret debesīm atdūrusies, tās augšdaļa iesniedzas tumšajos mākoņos, bet baļķu apakšējie gali turpat vai pazemē ieduras. Ne ar uguni nesameklēsi apžogojumā spraudziņu, pa kuru ielīst. Viščotirs ķirzakas izskatā ielīda baļķu plaisā. Klusībā pie sevis runājās:

—   Vai man ilgi šeit bus tā jātup? Ko es te sagaidīšu?

Tad viņš nolēma lūgt Augšējo garu:

—    Augšējo gar, uzsūti karstumu septiņas dienas un septiņas naktis no vietas!

Augšējais gars sadzirdēja Viščotira lūgumu, uzsūtīja tādu karstumu, ka lapas pie kokiem novīta, zāle nodzeltēja, zeme saplaisāja.

Menkvu veči un menkvu vecenes savā koka nocietinājumā raka bedres un ielīda tajās. Gados jaunākie menkvi plunčājās pa upi.

Viščotirs augas dienas un naktis tup plaisā un pacietīgi gaida. Kā bija iecerējis, tā arī notika. Trešaja dienā no nocietinājuma lejā pie upes nonāca desmit sievietes. Deviņas no tām

rnenkvu sievietes, viņu vidū pati vecākā bija Menkvoika māsaJ Kalsena, gara, ari vārds viņai tāds pagarš — Sausa-Kā-Vējā-ļ Līgojoša-Smilga-Sieviete.

Bet desmitā… Meža gari tādu skaistumu savā vidū nebija redzējuši! Acis meičai kā divas ienākušās upenes, vaigi sārtiJ bizes līdz ceļiem, bižu galos šūpojas putniņi un dzied dziesmas. Tā nu bija daiļava, par kuru tika stāstīji^. melnais krauklis] Asais Knābis!

Visas desmit metās upē peldēties. Izplunčājās pēc sirds patikas, iznācano ūdens un sāka ģērbties. Pēkšņi daiļava iesaucās:

—    Ei! Kaut kāds zvēriņš ielīdis manā kreklā!

Tur bija ielīdis Viščotirs ķirzakas izskatā.

Daiļavas kreklu paķēra Sausa-Kā-Vēja-Ligojoša-SmilgaSieviete un ņēmās to purināt. Bet Viščotirs pa to starpu jau bija pārvērties par adatu, ieduries piedurknē un turas jo stingri..

Sievietes apģērbās un gāja atpakaļ uz nocietinājumu. Bija jau itin tuvu vārtiem.

Viščotirs adatas izskatā domā:

«Ko nu vairāk gaidīt? Kas reiz jādara, tas jādara!»

Viščotirs adatas izskatā izslīdēja no piedurknes, nokrita

zeme un acumirklī pārvērtās par lāci. Sagrāba pinkainajās ķepās daiļavu un metās prom, ko nagi nes.

Vai nu ilgi, vai neilgi tā bija skrējis, līdz sasniedza savu laivu. Te lācis atguva savu agrāko izskatu un kļuva Viščotirs stiprinieks. Viņu tādu ieraudzījusi, daiļava gauži nopriecājas un uzsmaidīja.

Viščotirs apvaicājās:

—     Uz kurieni man laivu vadīt? Ja vēlies, griezīsim.

atpakaj pie taviem brāļiem, ja vēlies, brauc kopā ar mani, kļūsi mana sieva?

Daiļava atbildēja:

—   Kur tu brauc, tur es braucu. Tu mani izglābi no ļaunā Menkvoika, es gribu būt tev laba sieva.

Viņi abi atbrauca uz Viščotira nocietinājumu. Visu otru dienu Viščotirs noņēmās, lai vēl stingrāk nocietinātu savu mitekli. Uzstādīja septiņās rindās palisādes, no iekšpuses pie tām pierīkoja paaugstinājumus, lai parocīgāk varētu raidīt bultas. Ne jau kadam citam, bet pašam Menkvoikam viņš bija atņēmis līgavu! Tas šādu apvainojumu tik viegli nepiedos.

Ne nu īsu, ne ilgu laiku Viščotirs dzīvoja ar jauno sievu — un dzīvoja laimīgi. Nepagāja ne gads, kad viņiem piedzima skaists dels, nākamais stiprinieks.

Viščotirs dēlam no tāsīm izpina šūpuli, sieva uzkāra šūpuli pie paša lodziņa. Kādu dienu viņa šūpoja dēlu un dziedāja dziesmiņu:

Aijā, manu mazulīti,

Bērza tāšu šūpulī, kas ar stīpu sastīpots.

Aija, manu mazulīti,

Bērza tašu šūpulī, kas ar sakni sastīpots.

Šūpoju savu mazulīti

Ar kāju un visiem pieciem pirkstiem.

Tavas kājiņas kā jauni kociņi,

Tavas rociņas kā jauna koka zariņi…

Bērns sāka raudāt, māte viņu apčubināja un dziedāja tik tālāk:

Izcelšu tevi no tāšu šūpu|a,

No šūpuļa ar saknes stīpu.

Pacelšu tevi augstu gaisā

Ar roku un visiem pieciem pirkstiem,

Staigāšu pa dēļu grīdu.

Pa grīdu no desmit tēstiem dēļiem …

Kad māte dēlu apčubināja un ielika šūpulī sausas, siltas sūnas, sīks sūnu kumšķitis no šupuļa izkrita āra aiz lodziņa. Taisni tobrīd garām lidoja zīlīte, paķēra aši sūnu kumšķīti knābī tin aiznesa uz savu ligzdu.

Lielajam meža garam Menkvoikam cauru gadu nekur nebija miera. Augām dienām un naktīm viņš skuma pēc savas līgavas, skaistās, mazās sievietes. Visiem taujāja, vai kāds nav redzejis, vai kāds nav dzirdējis, kur viņa būtu palikusi. Tincināja arī savu māsu:*

—    Tu tajā dienā kopā ar viņu gāji peldēties, izstāsti, visu no sākuma līdz galam, ko zini.

Sausā-Kā-Vējā-Līgojoša-Smilga-Sieyiete atbildēja:

—    Todien, kad mēs, nākdamas n6 upes, jau bijām tuvu vārtiem, pēkšņi, it kā no zemes būtu izlīdis, mūsu vidū pagadī-l jās lacis. Tas sagrāba mazo sievieti un, kā nācis, tā pazuda. Vairāk nekā tev nemāku teikt.

Menkvoika iekaucās nelabā balsī un metās kā plēsts prom.

Trīs dienas ārdījās pa mežu, raudams kokus ar visām saknēm, bet trešās dienas pievakarē uz nocietinājumu sāka birt lāča vilnas kumšķi, lāča nagi, lāča zobi.

Menkvoika atgriezās briesmīgāks par vētru, tumšāks par negaisa mākoni. Savai māsai pateica:

—   Tā nu kāvu lāčus, pluinīju šos meža večus, vilna un nagi pa gaisu juka … Bet savu gūstekni, mazo sievieti, pie viņiem tā ar neatradu. Saki visu, ko par viņu zini!

Sausā-Kā-Vējā-Līgojoša-Smilga-Sieviete sāka aiz bailēm drebēt pie visām miesām.

—    Manu mīļo brāli, nudien, vairāk nekā nezinu teikt. Nekā vairāk netiku redzējusi, nekā vairāk netiku dzirdējusi.

Tad lielais meža gars Menkvoika ņēmās iztaujāt visus zvērus, kas skrēja garām, visus putnus, kas laidās pāri viņa nocietinājumam, visas zivis, kas peldēja garām pa upi. Neviens nekā nebija redzējis, neviens nekā nebija dzirdējis.

Trīs asis garais meža gars tā nu noskuma, tā sadrūma, ka, nolicis nocietinājuma vidū solu, apsēdās uz ta un sāka jo rūgti raudāt. Sēd un tā nu aizvilcies raud, ka asaras tek pār vaigiem straumēm vien.

Tā viņš sēdēja un raudāja veselu gadu no vietas.

Kādu dienu pāri nocietinājumam lidoja melnais krauklis Asais Knābis. Menkovika pacēla galvu un ņēmās iztaujāt:

—  Tu pārlido tālas zemes un redzi, kas notiek pasaulē. Vai nanu gūstekni, mazo, skaisto sievieti, kaut kur neesi manījis?

Krauklis atbildēja:

—    Zinu gan, kur viņa ir, tiku viņu redzējis. Tikai tev, lai <ā tu lūgtos, neteikšu ne vārda. Tu gan pārnes no medībām bajatu medījumu, bet mani dzen prom jau pa lielu gabalu, gaļas ķriksīti nepasvied, pilienu asiņu neatvēli.

Krauklis, kā atlidojis, tā aizlidoja. Bet Menkvoika niknās dusmās sāka raudāt vēl skaļāk.

Te pāri viņa galvai pārlaidās zīlīte.

—    Cip-čip, kaut ko es zinu! Kaut ko es zinu!

—    Ko tu zini? — AAenkvoika viņai uzbrēca.

—    Zinu, zinu, ka ligzdā maniem mazuļiem būs silti. Mazajai; sievietei, stiprinieka Viščotira sievai, piedzimis dēls. Māte dēliņam ar sūnām šūpuli izklāja. Kad viņa bērnu apčubināja, kumšķītis sausu sūnu izkrita pa logu. Es kumšķīti — cap! — ciet un prom uz savu ligzdu. Cip-čip!

Trīs asis garais meža gars tajā pašā mirklī pārstāja raudāt. Pielēca kājās un skaļi iesaucās:

—    Posieties, mani menkvi! Ejam karagājienā pret stiprinieku Viščotiru, kurš aiznesis manu gūstekni, mazo, skaisto' sievieti!

Meža gari menkvi — viens, divi! — bija gatavi kaujai* un devās ceļā. Viņu bija tādi bari, ka pirmie jau tuvojās Viščotira nocietinājumam, bet pēdējie tikai vēl slāja laukā pa Menkvoika nocietinājuma vārtiem.

Visiem priekšgalā gāja trīs asis garais Menkvoika. Viņam; blakus soļoja brālis, vārdā Pirhkamka-Sortkamka. Menkvoika, pienaca pie stāvbaļķu apžogojuma un iesaucās:

—   Ei, Viščotir, atdod manu gūstekni, mazo, skaisto sievieti. Ja nē, parādi savu spēku, parādi savu veiklību. Tad redzēsim,, kurš kuru pieveiks.

Viščotirs paķēra kaula loku, izņēma no maka bultu. Bulta bija četrus sprīžus gara, bet dzelzs uzgalis tai trīs sprīžus garš. Viščotirs uzlika bultu uz loka vidus un sāka nostiept stiegru.. Nostiepa to visā bultas garumā, visā uzgaļa garumā. Tad izšāva bultu.

«Dzinn . ..» — tā skanēdama, bulta ietriecās lielajam mežaļ garam plecā, nogāza viņu no kājām un aizlidoja tālāk. Pēc tamļ iedūrās zemē visa dzelzs uzgaļa garuma.

Bet Menkvoika pielēca kājās un metās uz nocietinājumu. An milzīgu nazi saka kapāt palisādes baļķus un pilnā rīklē bļāva!

-r Kam gan derīgas tavas bultas, vai nu tev ar mani spēkoties!*

Viščotirs raidīja otru bultu. Bulta ietriecās lielajam meža! garam krūtīs, pa trim asīm viņu atsvieda atpakaļ, bet tad aizli-l doja pāri karotāju galvām un iedūrāsy dziļi zeme.

Tā viņi cīnījās trīs dienas un trīs naktis no vietas — ne ēduši, ne dzēruši, ne miegu gulējuši. Viščotiram stiegra bija norāvusi ādu no pirkstiem. Pēkšņi viņš dzirdēja, ka Menkvoika viņam kliedza:

—    Ei, Viščotir, tā kā vajadzētu uzēst, par ļaunu nenāktu arī atpūsties!

Pārstaja abi cīnīties. Viščotirs iegāja iekšā. Sieva viņam izņēma loku no rokām un nolika kaktā. Sviedrus viņam no pieres ar piedurkni noslaucīja. Tad deva ēst un dzert. Viščotirs vispirms teica māsai:

—    Aizteci pie mūsu vecākā brāļa un pasaki viņam, ka stiegra man pirkstiem ādu norāvusi, arī spēki sāk man apsīkt. Lai viņš atnak man palīgā. Steidzies pa pazemes eju, kas stiepjas no mana nocietinājuma līdz brāļa nocietinājumam.

Māsa aizskrēja. Atnāca pie vecākā brāļa un teica viņam:

—   Vecāko brāli, nāc palīgā jaunākajam brālim. Trīs dienas un naktis no vietas viņš cīnās ar meža garu, stiegra viņam pirkstiem ādu norāvusi, speķi sāk apsīkt.

Vecākais brālis tikai pavīpsnāja.

—    Vai tad es esmu cilvēks? Es jau esot akmens. Tie Viščotira paša vārdi. Ja viņa ieroči kļuvuši neasi, lai atnak, pret mani uzasina. Es pie viņa savu kāju nesperšu.

Māsa sāka raudāt kā nokulta. Pa pazemes eju steidzās atpakaļ. Viščotirs viņu noklausījās, ne vārda nebildis. Tad atkal ķērās pie loka un bultas.

Izšāva pirmo bultu. Desmit meža gariem, kas stāvēja cits pie cita, bulta šautin izšāvās cauri. Otra bulta nogāza pie zemes savus divdesmit meža garus.

Bet pa to laiku Menkvoika, brālim piepalīdzot, ar smagiem nažiem trīs palisādes baļķu skaidu skaidās sakapājuši, ķērās pie ceturtā.

Tā viņi vēl cīnījās otras trīs dienas, otras trīs naktis no vietas — ne ēduši, ne dzēruši, ne miegu gulējuši. Viščotiru spēki bija gluži pametuši, pirksti sūrstēja kā vātis.

—    Ei, metam mieru! — viņš uzsauca Menkvoikam. — Brīdi atvilksim elpu un mazliet uzkodīsim!

Menkvoika neko neiebilda. Arī viņam kā vilks kauca tukšais vēders un spēki bija vai galā.

Viščotirs negāja uz māju. Pa pazemes eju taisnā ceļā devās pie vecākā brāļa. Plaši atvēra smagās lapegļu baļķu durvis, pārkāpa pāri augstajam slieksnim un sasveicinājās ar vecāko brāli. Brālis nebilda ne varda. Viņš ielika katlā treknu brieža galvu un katlu pakāra virs uguns. Kad gaļa bija izvārījusies, abi paēda un padzēra. Vecākais brālis visu laiku klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Pie sienas stāvēja liela lāde. Vecākais brālis pacēla tai vaku un izvilka maisu, kas bija šūts no lūša ādas. No maisa izvilka bruņukreklu. Bruņukrekls bija izkalts no vara gredzeniem un dzelzs stieplēm. Tas spīdēja un laistījās tīrā sudrabā un zeltā. Vecākais brālis to uzvilka. Apjoza jostu, kas visa bija izrotāta ar dzeņu knābjiem. Paņēma rokās zobenu un tikai tagad pateica pirmo vārdu:

—    Gājuši!

Abi nonāca pie Viščotira nocietinājuma. Pie baļķu apžogojuma kā klints rēgojās milzīgs laukakmens. Vecākais brālis iespēra akmenim ar kāju. Akmens dārdēdams saplīsa gabalu gabalos, drumslu drumslās. Pār Menkvoika karaspēku nobira akmeņu krusa. Tā apsita turpat vai pusi viņa karavīru.

Bet vecākais brālis izrāva no maksts zobenu un ņēmās kapāt ienaidnieka karavīrus. Viščotirs no viņa neatpalika ne soli. Vecākais brālis cirta pa kreisi, jaunākais — pa labi. Vecākais cirta pa labi, jaunākais — pa kreisi.

Visiem tiem meža gariem, kuri bija paglābušies no akmeņu krusas, abi brāļi kā kapāt nokapāja galvas.

Savu padarījuši, brāļi nolaida zobenus, pameta acis visapkārt. Visi meža gari gulēja zemē uzveikti, tikai pats Menkvoika

nekur nebija pamanāms — ne dzīvs, ne miris. Arī viņa brālis Pirhkamka-Sortkamka nebija ne tuvu, ne tālu saredzams.

—     Nobijās no mums un aizbēga! — teica vecākais brālis.

—     Tā to nevar atstāt, jādzenas pakaļ. Kuram tu sekosi?

—     Ar kuru cīnījos, tam arī sekošu! — Viščotirs atbildēja. — Iešu Menkvoikam pa pēdām.

—     Lai notiek, kā teici, — vecākais brālis Wj a ar mieru. •— Atceries tikai vienu: ja tev nepietiks spēka, ja sāksi pagurt, klusē, nelaid vārdu pāri lūpām. Domā tikai par mani.

Brāļi sāka sekot pretiniekiem pa pēdām.tVecākais brālis nogriezās pa kreisi, jaunākais — pa labi.

Ilgu vai neilgu laiku kā vējš skrēja Viščotirs, līdz beidzot .atrada trīs asis garo meža garu. Tas sēdēja uz nokrituša koka

stumbra un rūgti raudaja. Ieraudzījis Viščotiru, viņš pieleca kājās.

—   Nu, — viņš teica, — kā tad cīnīsimies? Izraudzīsimies loku un bultas vai metīsimies tuvcīņā?

—   Lokus jau mēs izmēģinājām, arī bultas pārbaudījām, — Viščotirs atbildēja. — Tuvcīņā vēl neesam kāvušies, viens otra roku spēku nezinām. Lauzīsimies!

Abi saķērās, it kā viens otru apkamptu. Zeme zem viņiem dunēja, koki kā sausas niedres visapkārt līgojās. Te virsroku guva meža gars, te uzvara svērās Viščotira pusē. Taču trīs asis garajam Menkvoikam spēka vēl atliku likām. Viščotirs jau sāka liekties pie zemes, brīkš viņam kauli, rokām un kājām zūd spēki.

Meža gars nogāza Viščotiru zemē, izrāva nazi, grasījās stipriniekam ķerties pie rīkles.

«Mīļo brāli,» Viščotirs domāja, «ja tu būtu bijis šeit, nāve man šoreiz paietu secen!»

Tikko tā nodomāja, kad virs viņu galvām samanīja spārnu vēdas, un kāda balss iekliedzās: «Ku-gu! Ku-gu!»

Menkvoika pacēla acis uz augšu un rokas palaida vaļīgāk. Taisni tobrīd Viščotirs izslīdēja meža garam no apakšas, apgāza viņu pašu, piespieda pie zemes un ietrieca viņa ļaunuma pilnajā sirdī nazi.

Tagad Viščotirs pacēla galvu uz augšu. Redz — uz zara tup ūpis un skatās uz viņu. Nolēca ūpis no zara, pārvērtās par vecāko brāli un teica:

—  Menkvoika pieveikts guļ šeit. Pirhkamka-Sortkamka kauli trūd viņējā meža malā. Vairāk ienaidnieku mums nav. Vari atgriezties mājās pie savas sievas, pie sava dēla.

Abi stiprinieki pārnāca un sarīkoja jautras dzīres. Arī septiņus brāļus, kas dzīvo Onkujahas upes augštecē, uzaicināja. Viščotira sieva, septiņu brāļu māsa, viņus laipni uzņēma, aizvainojumu nepieminēja. Arī brāļi to likās aizmirsuši, salīga ar savu vienīgo māsu mieru uz visiem laikiem.

Ilgus gadus Viščotirs ar sievu dzīvoja priekā un laimē. Viņu dēls arī izauga par stiprinieku, bija cilvēks, kurš mīlēja stāstīt pasakas un dziedāt dziesmas.

Te nu teiksma par stiprinieku Viščotiru arī beidzas.

DEGUNS NO BĒRZA TĀSS

Mansu pasaka

Kādā vakarā vecītis teica savai vecenītei:

—     Sakaltē man sausiņus. Sen neesmu bijis medīt, rīt no rīta agri iešu uz mežu.

Vecenīte atrūca:

—     Ja sen neesi medījis, tad nav arī ko iet. Gribi lai menkvi — meža gari tevi tur aprij?

Vecītis sparīgi atbildēja:

—     Menkvi ta nu menkvi, bet es iešu.

Un pats nolikās cisās.

Otrā rītā, kā acis vajā, tā apvaicājās:

—    Vai sausiņus sakaltēji?

—     Kāpēc lai es kaltētu, — vecenīte atbildēja. — Tu uz mežu neiesi.

—    Iešu gan, — saka vecītis.

—    Neiesi vis, — tiepjas vecenīte.

Tā vārds pa vārdam, un abi strīdējās līdz vēlai pēcpusdienai.

Saule jau sāka slīdēt uz rietu, kad vecītis izgāja no mājas. Līdz viņa būdiņai mežā, kur viņš savos spēka gados medīdams dažreiz nodzīvoja nedējām ilgi, bija krietns gabals, ko iet. Saule norietēja, sāka krēslot un drīz kļuva pavisam tumšs, bet līdz būdiņai vecītis vēl nebija ticis. Soļoja un domāja:

«Vecene būs tiešām taisnību teikusi — meža gari mani aprīs! Labāk būtu sēdējis aizkrāsnē.»

Vecīti pārmāca tādas bailes, ka kājas sāka ļodzīties. Taču viņš skrēja. Cerēja, ka būdiņā būs drošāk. Te jau tā arī samanāma.

Pēkšņi skatās, starp kokiem pamirdz uguntiņa. Piegāja tuvāk, redz, ka meža būdas lodziņā spīd gaisma.

«Āre,» vecītis domā, «būs kāds mednieks agrāk par mani šurpu atklīdis. Tas labi, tak jau divatā drošāk pārnakšņot.»

Tomēr uzreiz iekšā negāja, vispirms ieskatījās pa lodziņu.

Ak, tavu nedienu! Pavarda priekšā tup divi milzīga auguma meža gari ar kailām, spalvainām rokām, ar kailām, spalvainām kājām. Viens ņemas plēst ādu nost sarkanam zvēram, otrs dīrā melnu zvēru.

Vecītis aši atrāvās no lodziņa un nejauši uzkāpa uz bērza zara. — Krak! — zars neizturēja un salūza.

—    Oi! — viens no meža gariem rupjā balsī iesaucās.

—    Ai! — otrs piebalsoja.

Bet vecītis atkal pieplaka pie lodziņa. Skatās un klausās ar abām ausīm.

—    No kā mēs abi tā baidāmies? — pirmais jautā, bet pats trīc un dreb pie visām miesām.

Otrs atbild:

—    Nezinu, no kā baidāmies. Nav gadījies dzirdēt, ka uz zemes būtu kāds stiprāks par mums. Vai tad še, uz zemes, ir kāds lielāks par mums? — Un pats arī trīc un dreb pie visām miesām.

—    Bet kas tur galu galā bija? — pirmais vaicāja.

—    Man rādās… — atbild otrais. — Man rādās, tur brakšķēja bērza zars.

—     Eh, labāk nerunā, man no bailēm sirds vai stājas! Nu pasaki vēl reizi, kas tur bijal

—     Bērza zars nobrakšķēja!

—     Eh, klusē! No kā gan šis brakšķētu?!

Vecītis, pie lodziņa stāvēdams, domā:

«Kiiram no kura vairāk bail — tas redzams. Bet, kurš no kura tūlīt nobīsies, — to redzēsim!»j.

Noplēsa gabalu bērza tāss, saritināja rullītī un pielika pie deguna. Viņam iznāca garš, garš deguns. Tad vecītis iebāza galvu ar visu garo degunu pa lodziņu iek^ā un iekliedzās:

—     Rau, tāss deguns ieradies ciemos! U-hū-hū!

Meža gari kā dzelti pielēca kājās un metās laukā. Tā nu steidzās, ka trakā skrējienā izgāza būdiņai durvis un joza, ko kājas nes, prom uz mežu. Naksnīgajā mežā bija dzirdama tikai kāju dipoņa.

Vecītis iecēla durvis atpakaļ. Iegāja būdiņā un nolikās uz auss.

Vai nu viņš medīja, vai nemedīja, bet sarkanā zvēra un melnā zvēra ādu mājās pārnesa. Atdeva tās vecenītei un teica:

—     Bet tu vēl teiksi: neej mežā!

.

KURAI JAAIRĒ?

Evenku pasaka

Vienreiz trīs sievietes norunāja braukt ar tīklu zvejot zivis.

Visas trīs taisnā ceļā devās pie kaimiņu vecīša.

—    Mums ir tīkls, — viņas saka, — bet tev ir laiva. Brauksim visi zvejot zivis.

Vecītis atbildēja:

—    Nekas nav pretī pamieloties ar svaigām zivīm, bet esmu jau vecs, nav vairs spēka kaulos — nevaru paairēt.

—    Tev jau nemaz nevajadzēs airēt, — sievietes teica. — Mēs visas trīs pa kārtai sēdīsimies pie airiem. Tavā ziņā lai paliek tikai stūres airis.

—    Tādā gadījumā es neko neiebilstu, — vecītis bija ar mieru.

Sasēdās visi laivā, sāka irties augšup pa upi. Jaunakā sieviete airēja.

Tā viņi aizbrauca līdz pirmajam strautam, kas šeit ietecēja upē. Jaunākā sieviete atdeva airus gados vidējai sievietei.

Viņi brauca tālāk.

Rau, pavīdēja otrā strauta ieteka. Tagad bija reize sēsties pie airiem gados vecākajai sievietei.

Brauca tālāk.

Drīz bija klāt vieta, kur trešais strauts ietecēja upē. Vecākā sieviete tālāk neairēja, viņa ievilka airus laivā.

Airus neviena neņēma. Laiva apstājās, sāka turpat uz vietas vi|ņos šūpoties.'

—   Kā tad tā? — vecītis apvaicājās. — Zvejas vieta ir tikai aiz ceturtā strauta. Jāairē tālāk! Kurai nu reize airēt?

—   Nemāku teikt, kuras reize nu būtu, — teica vecākā sieviete, — es savējo nule beidzu.

—   Arī es savējo beidzu, — teica gados vidējā sieviete.

—   Bet es savējo pirmā sāku un pirmā arī beidzu, — teica jaunākā sieviete.

Visas trīs sāka savā starpā strīdēties. Vecītis cieš klusu un klausās.

Bet upe laivu pašūpoja, pašūpoja, pagrieza atpaka| un sāka nest pa straumi uz leju.

Sievietes tā nu strīdas, ka ne redz, ne dzird, kas apkārt notiek.

—    Es pirmā ņēmu airus rokā, — jaunākā kliedza, — bet jūs nesagaidīsiet, lai es sēstos pie airiem arī pēdējā! Lai tagad airē tā, kura mani nomainīja.

—    Ja es vidū biju, tad vidū arī palikšu! — deva pretī gados vidējā sieviete.

—   Vai tad man divas reizes pēc kārtas būs jācilā airi?! — parādā nepalika arī vecākā sieviete.

Bet laiva tika nesta un nesta uz leju. Bija jau samanāmi viņu čumi.

Te sievietes atguvās. Visas trīs kā dzeltas bruka virsū vecītim:

—    Ko tu blenz? Kāpēc tad esam atpakaļ atbraukušas?

Vecītis tik smejas:

—   Jūs tak nekādā galā netikāt, kurai reize airēt. Pavei, upe tad jūsu vietā arī rāvās, savu reizi netaujāja. Taču upei neviens

nepavēlēs dzīt laivu pret straumi. Tā kā prazdama atnesa laivu uz leju. Tagad tik kāpiet ārā, kamēr neesam aizbraukuši garām apmetnei.

Tā no zivīm ne asaka netika manīta.

Vecītis sen par tām domas no galvas izmetis, bet sievietes vēl šobrīd strīdas, kurai toreiz bijis jāsēžas pie airiem.

.

DZĪVĪBAS ŪDENS

Tofalaru pasaka

Tas bija sensenos laikos, kad vēl ciedru priedei, eglei un priedei skujas rudenī nodzeltēja un, pirms iestājās ziema, nokrita.

Tā nu notika, ka tajos laikos kāds tofalars devās medībās. Aizgāja krietni tālu. Tik tālu neviens mednieks savu kāju nebija spēris. Viņš nonāca pie purva. Purvs bija tik liels, ka neviens zvērs tam pāri nepārskrietu, neviens putns pāri nepārlidotu.

Tofalars nogrima dziļās domās:

«Ja mūsu zvēri nevar pāri pārskriet, ja mūsu putni nevar pārlidot, kādi gan tad tur aiz purva dzīvo zvēri un putni?»

Viņam tik ļoti iegribējās tos pašam savām acīm redzēt, ka nekur vairs nav miera. Lai notiktu kas notikdams, bet purvam pāri jātiek. Labi ieskrējās — un purvam pāri gan.

Skatās — tur tāda pati zeme, tāda pati zāle, tādi paši koki.

—     Nebija nemaz vērts lēkt! — tofalars pie sevis nosirdījās.

Un pēkšņi aiz brīnumiem palika mute vaļā.

Klajumiņā stāv apsegloti zaķi. Stāv mierīgi, gaida kādu. Te no pazemes, no alām iznāca cilvēki. Cilvēki būtu kā jau cilvēki, tikai tādi pavisam maziņi. Ja zaķis piekļauj ausis pie muguras, cilvēciņi ir redzami, ja ausis saslien gaisā, tad cilvēciņus vairs nevar redzēt.

Tofalars tiem apvaicājās:

—     Kas jūs tādi būtu?

—    Mēs esam mūžīgie cilvēki, — tie atbildēja. — Mazgājamies ar dzīvības ūdeni un nekad nemirstam. Bet kas tu esi?

—     Es esmu mednieks.

Cilvēciņi nopriecājās.

—     Tas nu gan ir labi! — visi kā viens reizē iesaucās.

Bet viens no cilvēciņiem, kā rādās pats vecākais, ar gluži baltiem matiem, iznāca visiem priekšā un teica:

—    Nezin no kurienes mūsu zemē uzradies liels un briesmīgs zvērs. Nesen uzbruka vienam mūsu cilvēkam, pārkoda viņam rīkli. Mēs, kā jau mūžīgie, paši nemirstam, bet šis plēsoņa atņēma dzīvību mūsu cilvēkam. Vai tu nevarētu palīdzēt mums šajā nelaimē? Tu taču pats teici, ka esot mednieks!

—    Raudzīšu kaut ko darīt, — Tofalars atbildēja, bet pie sevis klusībā domāja: «Vai manos spēkos būs tikt galā ar tik briesmīgu zvēru?»

Viņš tomēr devās medībās.'

Meklēja gan te, gan tur, nekur nekādu pēdu, izņemot zaķu pēdas, nevarēja samanīt. Pēkšņi zaķu pēdām pa vidu sāk jaukties sabuļa pēdas. Tofalaram sāka krūtīs dauzīties viņa mednieka sirds.

«Vai tādu medījumu,» viņš domā, «var palaist garām? Vispirms nomedīšu sabuli, pēc tam meklēšu arī to briesmīgo zvēru.»

Tofalars sāka dzīt pēdas sabulim un to nošāva. Nomaucis ādiņu, gāja tālāk. Visu mūžīgo cilvēku zemi krustām šķērsām izstaigāja, bet nekādu pēdu vairs nemanīja.

Atgriezās pie cilvēciņiem un teica:

—   Neatradu jūsu briesmīgo zvēru. Tikai sabuli nošāvu, — un parādīja viņiem sabuļa ādiņu.

—   Tas ir viņš! Tas pats ir! — cilvēciņi vienā balsī iegavilējās. — U-uh, cik liela āda, cik resnas ķepas, cik asi nagi!

Pats vecākais cilvēciņš ar baltajiem matiem teica Tofalaram;

—   Tu esi labu darbu izdarījis! Mēs tev un taviem ļaudīm to ar labu atdarīsim. Vari gaidīt mūs ciemos, mēs jums atvedīsim dzīvības ūdeni. Vienreiz sejai pārlaidīsiet, arī mūžību iemantosiet.

Tofalars tā pa krietnam atspērās un kā lidot pārlidoja purvam pāri. Viņš gāja atpakaļ uz ieleju pie savējiem. Pārnācis viņš izstāstīja, ko bija piedzīvojis.

Visa ieleja sāka gaidīt ciemiņus — mūžīgos cilvēciņus.

Taču tie neatbrauca ne nākošā dienā, ne aiznākošā, ne arī pēc tam. Pagāja daudz dienu, bet ciemiņi nerādījās. Tofalari pārstāja tos gaidīt, aizmirsa to solījumu.

Pienāca ziema. Viss sasala ragā. Aizsala laikam arī lielais purvs.

Kādu dienu sievas savīkšās iet uz mežu žagarus lasīt. Pēkšņi viņas redz — auļo zaķi, vesels bars zaķu. Sievas ieskatījās vērīgāk — saki nu viens cilvēks, kur tas redzēts, zaķi apsegloti! Katram zaķim mugurā sēž mazs cilvēciņš, tur rokās krūciņu. Sievietēm tas likās tik jocīgi, ka viņām jāsmejas gribot negribot.

—     Pavei, pavei! — cita citai pakliedza.

—     Uz zaķiem jāj!

—     Bet kādi viņi paši!

—    Tādi nu vēl nav redzēti!

—    Ai, nobeigšos aiz smiekliem!

Mūžīgie cilvēciņi tādu apsmieklu ņēma gauži pie sirds. Tas ar baltajiem matiem, kas jāja pašā priekšā, sievām kaut ko uzsauca. Visi cilvēciņi kā pēc komandas reizē izlēja ūdeni no krūciņām zemē un pagrieza zaķus atpakaļ. Zaķi aizauļoja atpakaļ, ka ļipas vien nozibēja.

Tā tofalari arī nedabūja ne pilītes dzīvības ūdens. Tas trāpījās priedei, ciedru priedei un eglei. Tāpēc arī tās augu gadu stāv mūžzaļas. Tām skujas nekad nenobirst.

.

KĀ VILKA UZ JŪRU BRAUCA

Ņencu pasaka

Vilkās čums stāv pašā kalnu grēdas vidū. Briežu viņam ir daudz, čums labs. Cumā saimnieko viņa vecākā māsa. Viņa Vilkam ir mātes vietā, rūpējusies par viņu no mazām dienām. Ja dod kādu padomu, viss labi vedas. Tikai Vilka ne katru reizi grib viņu klausīt.

Kādreiz vakarā Vilka sēdēja pie ugunskura. Viņam bija tik garlaicīgi, ka ne izteikt, un viņš sacīja māsai:

—    Apnicis man te uz vietas dēdēt. Upes tek no kalnu grēdas uz jūru. Braukšu arī es uz jūru medīt turienes zvērus.

—     Kāpēc tev jābrauc uz jūru? — māsa iebilda. — Kāpēc tev jāmedī jūras zvēri? Briežu ganāmpulks mums ir prāvs, gaļas, tauku papilnam.

—     Tauku papilnam, — Vilka teica, — ne jau tauki man ir vajadzīgi, man iejūgs nepieciešams. Valzirga ādas iejūgs, kas vēl saglabājies no vectēva, jau pārāk nolietojies. Pēdējais laiks tikt pie jauna.

Māsa cenšas viņu atrunāt:

—    Vai tad nu par katru cenu vajadzīgs valzirga iejūgs? Nokauj trīs briežus, sagriez siksnas. Saliec tās trijām kārtām un sašuj, iejūgs būs stiprāks par stipru. I no valzirga ādas iejūga neatpaliks. Uzliksim to briežiem, aizbrauksim uz kaimiņu apmetni, noskatīsim un pārvedīsim tev skaistu sievu.

Vilka ar māsu tovakar vairāk nerunāja. Abi devās pie miera.

Pirms gaismas svīduma Vilka jau kājās. Māsu nemodināja, apģērbās tāpat, uguni neiededzis. Izgāja no čuma un visus briežus sadzina ciešā barā. Piecas reizes svieda arkānu, noķēra piecus spēcīgākos briežu buļļus. Iejūdza tos nartās, pašā priekšā nolika jaunu, baltu bulli. Tad iegāja atpakaļ čumā. Vai tur paēda vai nepaēda, to nevar zināt, bet nartās novietoja daudz vārītas gaļas.

Māsa pamodās un teica:

—    Eh, Vilka, Vilka, neko labu tu neesi izdomājis. Tev jūras zvēru medības svešas, aiziesi vēl uz jūras bojā. Pats gan esi garš kā vasaras diena, bet padoms īsāks par ziemas dienu. Labāk nu nebrauc!

Vilka, saņēmis aplam lielu dūšu, atbildēja:

—    Ne, es braukšu!

Un viņš aizbrauca.

No pajūga pa labai rokai tek upīte un aši steidz uz jūru. Vilka — drošs paliek drošs — dzen briežu pajūgu gar upītes malu.

Pie akmeņu nogruvuma upīte kļūst rāmāka. Vilka apturēja pajūgu. Izvilka no azotes alvas tabakas dozi un ber uz delnas tabaku. Te briedis, kas bija iejūgts kā pēdējais, nošķaudījās.

Vilkam pa galvu jaucas domas:

«Kāpēc gan briedis nošķaudījās? Vai patiesi uz jūras būs jāaiziet bojā, vai atpakaļ vairs neatgriezīšos?»

Taču brauca vien tālāk. Ilgi brauca gar upītes malu. Upīte tek un tek taisni kā stīga uz priekšu, tikai pie lielās klints taisīja strauju pagriezienu. Vilka apturēja briežus, atkal iešņauca tabaku. Baltais briedis, kas bija iejūgts pašā priekšā, pagriezās un nošķaudījās.

Vilka nevar atkauties no domām:

«Dzi, nu otrs briedis nošķaudījās. Labi jau laikam neies!»

Taču atpakaļ vis negrieza pajūgu, bet brauca tik tālāk uz priekšu. Brauca ilgu laiku, saule jau pacēlās virs Lielajiem Urāliem.

Upīte attecēja gandrīz līdz pašai jūrai un plaši izplūda. Te Vilka gtkal apstājās. Tikko izņēma tabakas dozi, no tās izbira tabaka un izkaisījās pa vējam. Visi pieci brieži atlieca ragus līdz pat mugurai un skaļi nošķaudījās./

Vilka iegrima drūmās domās:

«Tagad pat visi pieci nošķaudījās. Maz cerību, gals tā kā tā!»

Dažādi izprātojies, Vilka sāka dzīt briežus uz jūru.

Pie pašas jūras brieži apstājās un, acu nenolaiduši, skatījās uz priekšu. Kurp skatījās brieži, turp arī savus skatienus vērsa Vilka. Gar pašu upes krastu pa ledu slāja balts lācis.

—    Ko meklēju, to arī atradu, — Vilka teica. — Te nu sāksies medības!

Tieši no šīs vietas savus briežu buļļus Vilka novadīja uz piekrastes ledus. Lācis brīsniņu pastāv, pagaida, it kā vilināt vilina Vilku. Pajūgs jau teju, teju klāt. Tad lācis apsviedās un ļepatoja prom no malas tālāk jūrā.

«Es jau nu šo panākšu,» domā Vilka, «brieži man strauji!»

Lācis skrien, cik jaudas, sasalušā sniega pikas no ķepu apakšas lido pāri galvai. Brieži skrien viņam pakaļ tik ātri, ka nagi pat ledu neskar.

Te ledus pašķīries, samanāma soli plata tumša plaisa. Uzmanies, Vilka, uz jūras atnācis pavasaris, ledu lauž! Bet Vilka redz tikai lāci, plaisu i nepamana.

Lācis pārlēca tai pāri, arī brieži ar visām nartām tai tika pāri.

Skrien visi tālāk. Atkal priekšā plaisa — divus soļus plata. Arī tai visi tika pāri. Pie trešās plaisas ledi bija krietni pašķīrušies — trīs soļu platumā. Lācis pietupās, ar ķepām atspērās un pārlēca. Brieži savā skrējienā kā putni lidot pārlidoja.

Te Vilka uz lāci izšāva. Lācis ierēcās, pacēlas uz pakaļkājām un ar ķepu iezvēla pajūga pēdējam briedim. Briedis nokrita uz ledus beigts, arī lācim pienāca pēdējā stundiņa.

Vilka lāci nodīrāja. Gaļu pameta, mīksto ādu uzlika uz nartām un paņēma līdzi. Tad pajūgu apgrieza un brauca atpakaļ. Brauca lēnām, dziedāja dziesmu par Vilku — veiklo mednieku.

Atbraucis līdz vietai, kur bija rēgojusies plaisa, skatās — tikai ūdens vien, viļņo jūra ar baltām putu krēpēm. Piekrastes ledus nav pat samanāms — Vilka ar ledus gabalu ir ienests jūrā.

—

Kā arī nule nekliegtu, kā arī nule neraudātu,—

Vilka pats sev teica,

—  krastu man kā savu ausu neredzēt!

Dziedi vai raudi, bija vien puisim jādzīvo uz ledus gabala. Trīs garus gadus viļņi nēsāja ledus gabalu pa jūru. Trijos garos gados Vilka apēda trīs savus briežus, dzīvs vēl bija tikai baltais bullis.

Iesākās jau ceturtais gads, sava reize bija klāt pēdējam briedim. Vilka domā un domā:

«Tik un tā man jāaiziet bojā, lai tad dzīvs paliek briedis.»

Viņš pieveda briedi pie ledus gabala malas, iegrūda to ūdenī un teica:

—    Peldi uz priekšu, varbūt līdz malai aizkulsies.

Briedis nelielu gabaliņu papeldēja un atskatījās. No acīm viņam tecēja asaras. Savus simts soļus aizpeldējis, viņš griezās atpakaļ. Uzlēca uz ledus, piegāja pie saimnieka, ar mēli pārlaida tam pār seju.

Vilka noprata:

«Viņš man saka: «Ja jau mirt, tad mirt labāk kopā.» Bet pēc mana prāta būtu labāk, ja viens paliktu dzīvs.»

Un viņš atkal iegrūda briedi ūdenī. Tagad briedis aizpeldēja savus pāris simts soļus, tad atkal atgriezās atpakaļ.

Divas reizes briedis Vilkam pārlaida ar mēli pār seju, divas reizes atgāza ragus līdz mugurai. Vilka atkal noprata:

«Viņš saka: «Sēdies, saimniek, man mugurā, peldēsim abi.» Divatā jau nu mums līdz malai neaizpeldēt!»

Viņš noglaudīja balto briedi un atkal iegrūda to ūdenī. Pats palika už ledus gabala.

Briedis nopeldēja trīs simti soļu, pēdējo reizi paskatījās atpakaļ uz saimnieku. Vilka viņam pamāja ar ifoku, briedis pašūpoja ragus un aizpeldēja.

Vilka ilgi stāv un skatās — baltais briedis jau nozudis no acīm, pāri viļņu mugurām pat ragu žuburLvairs nav samanāmi.

Vai nu ilgu, vai neilgu laiku Vilka nodzīvoja uz ledus gabala — kas to lai pasaka? Aiz bada galīgi izdēdējis. Apģērbs

viņam noplīsa, pimi [6]

— nodila. Kad parādījās saule, viņš nedaudz sasildījās, kad knieba sals, pats nesamanīja, vai vēl dzīvs vai beigts. Pavisam zaudējis spēkus, gulšņāja, acis aizvēris.

Ledus gabalu vēji aplauzīja, viļņi atskaldīja, tas kļuva pavisam mazs. Raugi, tepat izkusīs.

Kādreiz, rītam austot, kaut kas nograbēja pret ledus gabalu. Vilka atvēra acis — blakus viļņos šūpojās koks. Tas bija liels koks, stiprs vējš to bija izgāzis ar visām saknēm.

Vilka pārrāpās no ledus gabala uz koku un ielīda starp tā saknēm. Tajā

pašā mirklī saprāts viņu atstāja. Viņš tikai nojauš, ka saule lec, ka vilnis sitas un ūdens skalojas pret koku.

Koks ar Vilku tika dzīts un dzīts uz priekšu. Koks piepeldēja pie piekrastes ledus un atsitās pret to. Noskanēja visapkārt, Vilka likās dzirdam:

—   Vai tu, Vilka, vēl esi dzīvs vai miris? Zeme, tava sen ilgotā zeme, celies kājās!

Vilka uzsvempās, skatās — tālumā kaut kas melnē. Vai tā zeme vai mākonis — i to nesamana.

Vilka ar lielām mokām pārrāpās no koka uz piekrastes ledus, atvilka elpu un sāka iet uz to vietu, kas priekšā melnēja. Ja ir spēks, tad iet, ja vairs nespēj — rāpo, ja spēki galīgi atstājuši — paguļ uz vietas. Beidzot viņš nokļuva līdz krastam.

«Saki nu viens,» viņš pie sevis domā, «manas kājas atkal min zemi. Kaut ūdenī nebūs jāsatrūd!»

Paskatījās — viņam priekšā auga liels koks, zem tā varēja pamanīt dziļu bedri. Vilka ierāpās bedrē un ātri aizmiga.

Viņš pamodās no klaudzieniem. Koks virs viņa galvas dreb, kāds cērt tam saknes.

«Koks gāzdamies vēl mani nospiedīs,» Vilka nodomāja.

Taču izrāpties no bedres viņam nebija spēka, un viņš iesaucās:

—    Kas tur notiek? Es jums gan rādīšu!

Koku cirta divas māsas milzes, Briežu saimnieka meitas.

Vecākā izdzirdēja, ka Vilka kliedz, un teica māsai:

—   Tā kā pele iepīkstējās. Paskaties zem saknēm, māsiņ!

Jaunākā māsa paskatījās bedrē, ieraudzīja Vilku un nobijās.

—    Iesim ātrāk prom no šejienes, — viņa teica vecākajai māsai, — tur kāds tup ne zvēra, ne cilvēka izskatā.

—   Vai atminies, ko tēvs mums piekodināja; «Lai ko jūras krastā pamanītu, apskatiet labi.» Apskatīsim vēl reizi.

Un abas māsas ieskatījās bedrē. Jaunākā māsa teica;

—   Šķiet, tas būtu cilvēks. Tikai nezinu, vai dzīvs vai beigts. Ko mēs ar viņu?

Vecākā māsa atbildēja:

—   Tēvs piekodināja: «Ko jūras krastā atradīsiet, to tur neatstājiet.» Varbūt kādreiz noderēs.

Viņa iebāza roku bedrē un izvilka Vilku. Pataustīja — silts. Tātad vēl dzīvs. Viņa to iebāza savā cimdā un teica māsai:

—   Viņš ātrāk jāaizved uz čumu.

Koku nenocirtušas, māsas iesēdās tukšās nartās un bez pagales malkas brauca uz savu čumu.

Pārbraukušas ņēmās Vilku pie uguns sildīt. Vilka atkusa, sāka lēnām rokas un kājas kustināt.

Te zem sliecēm iečirkstējās sniegs — pārbrauci Briežu saimnieks. Abas māsas izskrēja no čuma, lai sagaidītu tēvu.

—    Nu meitas, — Briežu saimnieks vaicāja, — vai malku atvedāt?'

—    Malku neatvedām, bet atvedām gan mazu cilvēciņu, — māsas atbildēja.

Māsas pa to laiku izjūdza tēva briežus. Braucamie brieži bija Briežu saimniekam kā divi lieli kalni.

Saimnieks iegāja čumā un apskatījās, kas guļ pavarda priekšā, tad teica:

—

Tas taču Vilka. Viņš kalnu grēdas vidū ganīja savus briežus. Vai tev, Vilka, slikti klājies?

—     Slikti gan, — Vilka atbildēja, — pat sapņos vairs necerēju, ka vēl kādreiz pa zemes virsu staigāšu.

—     Bezmaz nebūtu arī staigājis, — Briežu saimnieks teica. — Ja iet uz jūru, tad tā labi jāpazīst. Tava laime, ka pie manis laikus atskrēja tavs baltais briedis. Viņš man izstāstīja, kā jūs kopā uz ledus gabala braucāt, kā tu viņu no nāves izglābi, sevi nežēloji. Par to es ielaidu ūdenī koku, lai tas tevi atnestu uz malu. Padzīvo pie manis, kamēr uzkrāsi spēkus.

Tā nu Vilka sāka dzīvot pie Briežu saimnieka, uzkrāt spēkus. Māsas milzes viņu sātīgi baroja, silti sasedza. Sākumā Vilka augas dienas sēdēja pie pavarda, tad sāka uz ceļiem rāpot, tad visbeidzot cēlās kājās.

Piecēlās kājās un lūdza Briežu saimniekam:

—    Iedod man pāris briežu. Braukšu uz savu čumu, kas atrodas kalnu grēdas vidū.

—    Pagaidi, Vilka! — Briežu saimnieks atbildēja. — Tundrā šobrīd atkala, ņenciem daudz briežu aizgājis bojā. Man jābrauc uz tundru, jāatkausē zeme, katrā ganāmpulkā jāpavairo briedēni. Bet tu pagaidām varētu paganīt manas vecās briežu mātes un briežu buļļus.

Māsas iejūdza tēva nartās divus briežus, lielus kā kalnus. Briežu saimnieks uzsēdās uz nartām un iesvilpās. No visiem pauguriem un uzkalniem kā laivu priekšgali no viļņu galotnēm pavīdēja briežu purni. Briežu saimnieks sāka dzīt savu pajūgu, mazie briedēni tecēja līdzi.

Vilka skatās — briedēnu baram gals nav saredzams, skrien un skrien augu dienu. Tikai pret vakaru pēdējais — pats mazākais briedēns aizlēkšoja garām.

Visi vecie brieži palika uz vietas. Vilka sāka briežus ganīt. Viņš ganīja tā: iejūdza trīs briežu buļļus nartās, pabrauca nelielu gabaliņu, sniegu ar lāpstiņu atraka. Ja vieta iegadījusies bagāta ar briežu ķērpjiem, uz turieni atdzina visu ganāmpulku. Vilkam brieži vienmēr ir paēduši.

Pagāja vai nu ilgs, vai neilgs laiks, un atgriezās Briežu saimnieks. Veselas trīs dienas apbraukāja savu ganāmpulku. Pēc tam Vilkam teica:

—   Labi esi ganījis manus briežus. Tagad vari braukt uz mājām.

Tūlīt abas māsas sāka Vilku post ceļam. Ielika nartās saldētu brieža gaļu, siltas segas, uzšuva viņam jaunu tērpu. Iejūdza četras vecas briežu mātes.

Uz atvadām Briežu saimnieks Vilkam piekodināja:

—    Briežu mātes pašas tevi aizvedīs līdz čumam. Tikai tu, kamēr neesi nokļuvis galā, sānis nenogriezies, svešos čumos iekšā neej, ar svešiem cilvēkiem nerunā. Citādi nelaime būs klāt kā saukta.

Briežu saimnieks iesvilpās. Vecās briežu mātes sāka skriet un vilka nartas sev līdzi.

Vilka brauca, steigtin steidzās uz savu čumu. Paskatās uz briežu mātēm — tās tikko cilā kājas, paskatās uz mežu — koki ātri pazib gar acīm un paliek aizmugurē.

Vilka brauca ilgi, ne vienu un ne divas dienas, bet krietni daudz dienu. Kad mežs beidzās, sākās tundra^.Cik vien tālu varēja redzēt, pletās sniega lauki. Beidzot tālumā varēja samanīt apmetni. Uz baltā sniega melnēja daudz čumu.

«Ņemšu,» Vilka domā, «iebraukšu apmetnē, ar cilvēkiem aprunāšos. Uzzināšu daudz ko jaunu.»

Ko Briežu saimnieks bija piekodinājis, Vilka i neatcerējās. Sāka griezt savu pajūgu uz apmetni. Briežu mātes nikni purina ragus, neparko negrib iet uz svešu apmetni.

—   Ja tā, tad tā, — Vilka teica, — pagaidiet mani šepat.

Viņš nokāpa no nartām un teciņiem vien laida uz apmetni.

Viņam pretim izskrēja apmetnes iedzīvotāji. Vilka skatās un brīnās: tā kā būtu cilvēki, tā kā nebūtu cilvēki, tomēr cilvēki. Šiem tikai viena acs, viena roka, viena kāja. Vilku ielenca vienači, vienroči, vienkāji un veda uz vislielāko čumu. Nosēdināja Vilku pie uguns uz ādām un cēla priekšā cienastu.

Vilka ēda gan, bet vairāk skatās uz saimniekiem, nevar vien nobrīnīties. Arī saimnieku acis kā piekaltas viņam. Šie arī brīnās.

Beidzot pats vecākais apmetnes iedzīvotājs teica:

—    Kāpēc gan cilvēkam divas acis, divas rokas, divas kājas? No šī te mūsu ciemiņa sanāktu veseli divi cilvēki. Ķersimies klāt un pārcirtīsim viņu uz pusēm.

Vilkam kumoss iesprūda rīklē. Tikai tagad Vilkam atausa atmiņā, ka Briežu saimnieks nebija vēlējis viņam spert kāju svešos čumos. Notiks nelaime — bija brīdinājis Briežu saimnieks, re, nelaime arī klāt kā saukta.

Taču Vilku vēl nepamet cerības:

«Uz jūras neaizgāju bojā, varbūt arī šoreiz kā nekā izķepurošos.»

Pats vienrocim saka:

—    Nebūtu slikti, ja no manis viena iznāktu divi cilvēki. Diviem jau jautrāk dzīvot. Abas puses būs tuvākas nekā miesīgi brrļi. Tagad paēdīšu, tad iziesim ārā no čuma, tur varat mani arī cirst.

Vilka paēda, tad visi izgāja no čuma. Saimnieki izraudzījās vietu, kur vairāk sniega sakritis, tur nosēdināja Vilku, paši trina un asināja cirvjus. Uzasināja, iztrina, skatās — kur Vilka? Bet Vilka nav!

—    Kur tu, Vilka, esi? — viņi cits caur citu sauca.

Vilka atbildēja:

—    Šepat vien esmu.

Vienači atkal skatās, bet Vilku neredz. Vilka bija apgājis šiem apkārt no tās puses, kur viņiem nebija acis.

To aptvēra apmetnes vecākais iemītnieks, strauji pagriezās un ieraudzīja Vilku. Pielēca viņam klāt, grasījās jau sagrābt, bet Vilka pasitās tajā pusē, kur šim nav rokas. Kamēr vecākais griezās, Vilka jož no apmetnes laukā pavisam. Vienkāji, lēkdami uz savas vienas kājas, dzenas viņam pakaļ. Vilkam ir divas kājas — viņš var paskriet daudz ātrāk. Ticis līdz savām nartām, uzlēca uz tām. Briežu mātes nebija skubināmas, skrēja, ko kājas nes. Aiz viņām sagriezās tikai balta sniega vērpete.

Vilka atkal brauc pa tundru. Lai nebūtu garlaicīgi, padzied dziesmas.

Vilka brauca ilgi, ne vienu dienu un ne divas dienas, bet krietni daudz dienu. Visas dziesmas izdziedāja, bet tundrai ne gala, ne malas. Pēkšņi kaut kur sānis parādījās apmetne, uz baltā sniega melnē daudz čumu.

Vilkam tā nu sagribējās parunāties ar cilvēkiem. Briežu saimnieka teiktais viņam atkal bija no galvas izkritis. Sāka griezt savu pajūgu uz apmetnes pusi, bet briežu mātes purina ragus, neparko neiet. Vilka nokāpa no nartām un teciņiem vien laida uz apmetni.

Jau pa lielu gabalu redz —dtvēkrrakņājas pa sniegu. Izrok kaut ko no sniega un bāž mutē. Pamanījuši Vilku, saklupa viņam apkārt un aizveda uz vislielāko čumu. Čums apjumts nevis ar ādām, bet sūnām. Arī čumā nav redzamas ādas, guļvietās veselas sūnu kaudzes. Vilka pabrīnījās, taču nebilda ne pušplēsta vārda.

Vilku apsēdināja, sāka pacienāt. Skaista meitene ar gariem matiem atnesa četras lielas bļodas. Vienā bļodā tikko saplūktas svaigas sūnas, otrajā — kaltētas sūnas, trešajā — labi izmērcētas sūnas, ceturtajā — vārītas sūnas.

Ko nu Vilkam darīt? Ne nu ēst, ne nu neēst. Viņš paņēma un pamēģināja, sāka neganti klepot un atstūma bļodu.

Apmetnes vecākais uzklupa:

—    Kāpēc tu neēd?

Vilka saņēma dūšu un atbildēja:/.

—   Vai tad es esmu briedis, ka ēdīšu sūnas.

Te vecākais pielēca kājās un sāka klaigāt:

—    Šis te laikam ir no briežu ļaudījn! Viņu brieži izmīda mūsu barību. Sitīsim viņu nost!

Visi metās Vilkam virsū, sasēja viņam rokas un kājas un izvilka viņu no čuma ārā uz sniega.

Vilka sasiets guļ sniegā. Tagad viņš atceras Briežu saimnieku un viņa vārdus.

«Nebūtu iegriezis te, svešā apmetnē, tādā nelaimē neiekultos, tagad raudzīšu apvest šos visus ap stūri!»

Tā Vilka visu apcerēja un teica apmetnes vecākajam:

—    Es jusu pasniegto cienastu neēdu, jo neesmu jau nekāds briedis. Jūs arī neesat brieži, paši to neēdāt. Nekādi nevaru ticēt, ka ir cilvēki, kas ēstu sūnas. Tagad paši apēdiet visu, ko man cēlāt galdā, un parādiet tukšas b|odas, tad varat mani nogalēt.

Apmetnes iedzīvotāji visi aizmetās uz čumu, lai ēstu sūnas. Vilka to vien bija gaidījis. Viņš sāka valstīties pa sniegu, ar zobiem centās pārgrauzt saites. Vilkam ir gan stipri zobi, bet saites vēl stiprākas.

Pēkšņi no čuma aizmugures iznāca meitene. Viņai rokā bija nazis.

«Nu,» domāja Vilka, «tagad mana pēdējā-stundiņa klāt.»

Taču meitene nebija atnākusi ar ļaunumu sirdī; viņa pārgrieza saites uz Vilkās rokām un kājām.

Vilka pielēca kājās un paskatījās. Viņa bija skaista, ar gariem matiem, tā pati, kura Vilku bija cienājusi. Meitene viņam teica:

—   Bēdz ašāk no šejienes projām, citādi savus kauliņus nesameklēsi.

Vilka atbildēja:

—    Kur lai es no tik skaistas un labas meitenes bēgtu?

—    Ja jau negribi viens bēgt, bēgsim abi kopā. Ari es nedrīkstu še palikt, mani" nositīs par to, ka es tev pārgriezu saites.

Vilka paņēma meiteni pie rokas, abi skrēja projām.

Te no čuma izlēca sūnēdāji cilvēki ar tukšām bļodām rokās. Sāka klaigāt un dzīties pakaļ. Vilka un meitene tikko paguva ieklupt nartās.

Briežu mātes nebija skubināmas, pašas traucās uz priekšu, aiznesdamas nartas kā vieglu spalviņu pa sniega virsu.

Vilka vēl brauca ilgi, ne vienu un ne divas dienas, bet krietni daudz dienu. Tagad viņš nekur apkārt neskatījās. Acu nenolaida no skaistās meitenes ar garajiem matiem.

Rau, tālumā jau pavīdēja Urālu kalnu grēda. Tur atrodas Vilkās čums, ganās viņa brieži.

Briežu mātes traucās vēl ātrāk, līdz apstājās pie paša čuma. Vilka nokāpa no nartām, pie viņa pieskrēja vecais, baltais briedis. Viņš ar mēli nolaizīja Vilkam seju.

No čuma iznāca arī Vilkās māsa. Apvaicājās brālim:

—     Kas tur atbrauca kopā ar tevi?

Vilka atbildēja:

—     Es atvedu sev sievu. Tagad dzīvosim trijatā.

—    Tas labi, ka sievu atvedi, jau sen to vajadzēja, — teica māsa. ’

Tad iesmējās un vaicāja:

—   Vai valzirga aizjūgu no jūras atvedi? Vecais nu ir galīgi nodriskājies.

Vilka atbildēja:

—    Nē, neatvedu! Nokaušu trīs briežu'Š, sagriezīsim siksnas, saliksim un sašūsim tās trijām kārtām, neko neatpaliks no valzirgu ādas aizjūga.

.

ZELTAINĀS ČŪSKAS DĀVANAS

Evenku pasaka

Barkouls bija spēcīgs un veikls jauneklis, tikai, redz, kāda bēda — tēvs viņam neatstāja neviena paša brieža. Tēvs pieticīgi nodzīvoja savu mūžu un, šķirdamies no dzīves, arī dēlu atstāja gluži nabagu. Barkouls par to daudz nesūrojās. Žiglas kājas, veiklas rokas un laba mednieka acs jau nejaus badā nomirt.

Kādu dienu viņš mežā sastapa meiteni ar sārtiem vaigiem un garām matu pīnēm. Barkouls taisni todien izlika medņiem cilpas, bet meitene lasīja zilenes. Meitene pacienāja Barkoulu ar lielām zilenēm, bet viņš tai uzdāvināja treknu medni.

Vai nu drīz, vai ne tik drīz Barkouls saņēma dūšu un aizgāja pie meitenes tēva lūgt meitas roku. Tas ir dzirdēt negribēja.

—     Mēs te esam briežu ļaudis. To nu liec aiz auss, ka savas meitas neizdodam par sievām bezbriežu ļaudīm. Kad tev būs kauču savi desmit brieži, tad vari nākt pie manis.

Meitene sāka raudāt kā izkulta, bet neko darīt — tēvs jāklausa.

Barkouls viņai teica:

—    Gaidi mani trīs ziemas, trīs vasaras. Pa šo laiku es tikšu pie briežiem.

Barkouls aizgāja pie bagātā Djaliksa par ganu. Ar Djaliksu Barkouls salīga tā: trīs gadus ganīs ganāmpulku, un par to saimnieks viņam dos desmit briežus.

Djaliksarn bija prāvs ganāmpulks. Barkouls neatiet ne soli no briežiem. Augas dienas un cauras naktis gana tur, kur daudz briežu ķērpju. Dažu dienu pats kaut ko uzēd, dažu vakaru ar tukšu vēderu liekas gulēt.

Tā pagāja trīs gari gadi. Barkouls teica saimniekam:

—    Esmu savu laiku nokalpojis. Tavs ganāmpulks pavairojies savas divas reizes.

Djalikss atbildēja:

—    Divreiz ta nu divreiz. Bet cik briežu pa šiem trijiem gadiem ir aizgājis bojā? Ja tu tos neskaitīji, es gan nebiju slinks saskaitīt.

—     Kā nu ne, — Barkouls teica, — es tiku skaitījis. Pirmajā gadā divi brieži nobeidzās un briežu māti vilks saplosīja. Otrajā gadā seši veci brieži nobeidzās. Bet šogad tikai viens mazs telēns noklīda no ganāmpulka.

—    Tātad kopā desmit briežu, — Djalikss teica. — Tieši tikpat daudz, cik tev pienākas par darbu. Ja visus būtu nosargājis, es tev desmit atdotu. Mans vārds ir vīra vārds. Bet tagad tev vajadzēs vēl trīs gadus ganāmpulku uzraudzīt.

Vai nu strīdies, vai nestrīdies — nekas te nelīdzēs. Barkouls jau nedzīvoja pirmo gadu pasaulē un zināja: ja savā labā, tad Djaliksa vārds ir mīkstāks par dūnām, ja otra labā — cietāks par sasalušas tundras zemi.

Ne vārda neteicis, Barkouls devās pie ganāmpulka. Viņam sāpēja sirds. Viņš nezināja, vai meitene ar sārtajiem vaigiem un garajām pīnēm viņu vēl gaidīs vai negaidīs. Barkouls sāka rūgti raudāt. Kur nokrita viņa asaras, tajās vietās izauga mazas, sūras apsītes.

Pēkšņi apsītes sāka drebēt un drebēja tik stipri, ka tām nobira lapas. Garām aizvijās kaut kas smags. Barkouls pacēla galvu — itin nekā nebija, viņam garām aizstiepās tikai ličloču sliede.

—    Pametīšu visu ganāmpulku un iešu prom no Djaliksa! — Barkouls pie sevis noteica.

Tikko šos vārdus bija laidis pāri lūpām, uz jājambriežiem atjaja divi Djaliksa dēli. Briežus palaida ganīties, paši nosēdās katrā pusē Barkoulam. Barkouls saprata, ka viņš nekur nevarēs aiziet, būs tāpat kā līdz šim jāgana brieži, bet Djaliksa dēli uzraudzīs viņu pašu.

Līdz vēlai tumsai visi trīs nosēdēja kā mēmie. Tad sāka taisīties uz naktsguļu. Djaliksa dēli satinās briežādu segās, Barkouls nolikās turpat uz kailas zemes savā izvalkātajā parkā[7].

Visi trīs pamodās otrā rītā agri, jo viņus apžilbināja neparasts spīdums. Visi skatās un brīnās — apkārt vietai, kur viņi gulēja, apvijusies milzīga čūska. Guļ, savijusies gredzenā, galvu uzlikusi uz astes galiņa. Čūskas zeltainās zvīņas spīd un zaigo kā ogles pavardā. Visi trīs stāv gluži bāli, nobijušies. Kā tagad lai izkļūst ārā? Čūska šos aprīs.

Bet čūska pacēla galvu, mazliet atlieca asti, ne mazāk un ne vairāk, bet tieši tik daudz, lai varētu iziet viens cilvēks.

—    Raugi iziet tu pirmais! — abi Djaliksa dēli stumj Barkoulu.

Barkouls ies ar. Bet čūska uzliek atkal galvu uz astes gala un tā nelaiž viņu cauri.

Visi trīs sēd atkal. Čūska paceļ galvu, atliec asti un atkal atbrīvo ceļu vienam cilvēkam. Šoreiz gāja Djaliksa vecākais dēls. Čūska viņu izlaida cauri.

—    Liekas, ka čūska grib apēst tevi vienu pašu! — Barkoulam teica saimnieka jaunākais dēls un metās uz priekšu.

Čūska arī viņu izlaida cauri. Tad atkal izveidoja gredzenu, tā nogriezdama brīvu ceļu Barkoulam.

«Tiešām tikai mani vienu pašu,» Barkouls gauži bēdīgs nodomāja, «nelaimīgā stundā esmu dzimis.»

Bagātā Djaliksa dēli deva kājām ziņu, pat atpakaļ neatskatījās. Barkouls sēž, gaida, kas nu ar viņu notiks.

Bet čūska tik skatās uz Barkoulu, sit sev ar asti pa muguru. Beidzot Barkouls sāka apjēgt:

«Viņa aicina, lai es sēžos viņai mugurā. Kas būs, būs, sēdīšos ar. Tik un tā pēdējā stundiņa klāt.»

Uzsēdās. Čūska sāka rāpot. Barkouls sēž uz čūskas un jāj, tikai pats nezina, uz kurieni.

Garām zib koki, krūmi, akmeņi — tik strauji rāpo čūska. Ja priekšā upe, viņa kā bulta šaujas tai pāri, ja priekšā gadās kalns, uzlido tajā kā putns, no kalna lejā traucas kā strauts.

Čūska aizrapoja līdz mežam. Te Barkoūlam bija ko brīnīties:

«Šeit, kā rādās, trakojusi milzīga vētra! Tik daudz koku nolauzts, ka skaidas vien jūk, tik daudzi izrauti ar visām saknēm, ka ne saskaitīt!»

Viens koks ir garāks, zaraināks, un liekas, ka vētra to mazāk skārusi kā pārējos. Pie ša koka čūska tā izlocījās, ka uzsēdināja Barkoulu pašos augšējos zaros, bet pati aizrāpoja sānis.

Tikko viņa bija to paguvusi izdarīt, kaut kas zem koka saknēm iešņācās. Iešņācās, iesvilpās, nodārdēja kā pērkons. No pazemes alas izšāvās melna čūska, melna kā visdziļākā nakts bez zvaigznēm. Visapkārt kļuva tumšs.

Iešņācās arī zeltainā čūska. Abas sacēlās stāvus un uzsāka cīņu uz dzīvību un nāvi.

Barkouls sēž kokā, trīc aiz bailēm, taču pagūst ievērot: kad melnā čūska gūst virsroku — saule satumst, kad virsroku gūst zeltainā čūska — atkal iestājas gaiša diena.

Abas čūskas cīnās. No viņu varenajiem triecieniem un zvēlieniem koki lūst kā skangali, pa gaisu lido zeme lielām pikām, akmeņi tiek saberzti smiltīs.

Taču visapkārt kļūst tumšāks un tumšāks. Melnā čūska gūst virsroku, zeltainai čūskai pamazām zūd spēki.

«Ko gan es te tupu?» Barkouls prāto. «Labāk palīdzēšu savai čūskai!»

Barkouls pat nejuta, kur palika bailes. Nolēca no koka, izrāva nazi, pamanījās tuvāk un ietrieca to līdz pašam spalam melnajai čūskai. Čūska uzšāvās augstāk gaisā par kokiem, pēdējo reizi briesmīgi iešņācās un bija beigta.

Iemirdzējās gaiša un priecīga diena. Pamirušais mežs atdzīvojās. Bet zeltainā čūska pacēla nogurušo galvu, pamāja Bar-

koulam, it ka gribēdama uzteikt: «Veikls puisis! Labi, ka man palīdzēji!»

Barkouls kļuva priecīgs. Tagad viņam atausa gaisma, ka labu, nevis ļaunu viņam vēlēja zeltainā čūska. Arī viņš tai vēlēja labu. Bailes pagaisa. Viņš piegāja pie čūskas. Viņa pagrieza pretī muguru.

Atkal gar acīm pazibēja koki, akmeņi un krūmi. Čūska aiznesa Barkoulu uz pazīstamu vietu — uz apmetni, kur dzīvoja meitene ar sārtajiem vaigiem un garajām matu pīnēm. Čūska nolaida Barkoulu zemē un pati aizrāpoja. Atvadoties uzsita ar asti un nometa zemē trīs zelta zvīņas.

Zvīņas zālē mirdzēja kā ogles pavardā. Barkouls pacēla vienu zvīņu, tā uzliesmoja ar spožu liesmu un sadega. Un tajā

pašā mirklī Barkoulam mugurā vairs nebija Vecā nodilusī parka, bet ar krellītēm izšūts jauns svētku tērps, ar sarkanu un zilu] vadmalu izgreznotas untas1 , jauni, silti dūraiņi.

Barkouls priecīgs paņēma otru zvīņu. Tā iemirdzējās un ap-ļ dzisa kā krītoša zvaigzne pie rudens debesīm. Barkoulal priekšā — tavu brīnumu! — radās čums. Liels, plašs čums, no-j segts ar mīkstām briežu ādām.

—     Cums ir, tērps ir! — Barkouls pie sevis Klusi teica. — Tencinu tevi, čūska, labas tavas dāvanas! Tikai kā lai es dzīvoju bez briežiem?

Nepaguva to pateikt, tā nodomāt, kad palēcās pēdējā zvīņa, iemirdzējās saulē, sāka lidināties kā tauriņš starp zāles stiebriņiem. Kur zvīņa pieskaras, tur kā no zemes izaug briedis un nostājas viņa priekšā. Barkouls saskaitīja briežus — to bija veselas trīs reizes pa desmit!

Apmetnē bija sadzirdama briežu sprauslošana, nagu klaudzināšana. Ļaudis iznāca ārā no čumiem, lai paskatītos, kas pie viņiem atklejojis. Bet meitene ar sārtajiem vaigiem un garajām matu pīnēm skrēja tieši pie Barkoula.

Barkouls meiteni apņēma par sievu. Viņi nodzīvoja ilgu un laimīgu mūžu, varbūt dzīvo vēl tagad.

1 U n t a s — gari kažokadas zabaki.

.

KURA MĀJOKLIS LABĀKS?

čukču pasaka

Kādu reizi susliks atnāca pie strauta nodzerties. Skatās, otrā krastā tieši viņam pretī apstājies brūnais lācis un aizgūtnēm dzer ūdeni.

—     Laba diena, lāci, — susliks teica. — Kā tev klājas?

—     Laba diena, suslik, — lācis atbildēja. — Dzīvoju ne labi un arī ne gluži slikti.

—     Kā tad nu tā?

—     Redzi, midzenis man tāds pašaurs. Gulēt gan tajā silti, bet, kā gribu pagrozīties, tā sānus gar sienām noberžu.

—     Man atkal cita nelaime, — susliks teica. — Mana ala bija pavisam laba, bet nolija stipra lietus gāze, izskaloja zemi, mājoklis kļuva par lielu.

—     Eh, nu, — lācis teica, — atradis gan par ko sūdzēties. Ja man būtu bijis plašāks midzenis, es gan neteiktu ne četri.

—    Tad jau mainīsimies! — susliks ieteica. — Es tev atdošu savu lielo alu, bet tu man savu šauro midzeni.

—    Mainīsimies! — lācis priecīgs pretī. — Kur tu dzīvo?

—     Pavei, tur, uz tā paugura, — susliks atbildēja un norādīja uz cini Savējā krastā. — Bet kur tu dzīvo?

—      Arī tepat uz paugura, — lācis teica un ar galvu pamāja uz sopku pretējā krastā.

Lācis brida pāri strautam uz šo krastu, arī susliks, pa akmentiņiem laipodams, pārtipināja uz viņu.krastu. Tā abi gāja viens otram pretī — katrs uz savu jauno mājokli.

Susliks ienāca lāča midzenī. Vispirms nomērīja to gan platumā, gan garumā — aiztecēja uz vienu galu, aiztecēja uz otru galu, atlieca galvu, lai noskatītu migas augstumu. Tad uztupās uz pakaļkājām un sāka gauži raudāt:

—     Ko es darīšu te, tāda milzīgā alā? Atskries lapsa — mani apēdīs, ielidos krauklis — mani noknābs! Nav te kur paslēpties, pat no vēja nav kur paglābties.

Susliks raudāja un raudāja. Te pēkšņi dzird — kāds čāpo šurpu. Tas bija lācis.

Susliks veikli noslaucīja asaras un noprasīja:

—     Kāpēc tu nāci atpakaļ?

—    Redzi, — lācis atbildēja, — nekādi nevaru iespraukties tavā aliņā. Izmēģinājos gan ar ķepām, gan ar asti pa priekšu, gan ar vienu sānu, gan ar otru sānu — kā nevar ielīst, tā nevar.

—    Jālien bija ar purnu pa priekšu, — susliks teica.

—    Arī purnu bāzu, tikpat nekā.

—    Vai tas var būt! — susliks bezmaz ņēma ļaunā. — Man taču pašam alā rūmes atliku likām un vēl paliek krietni daudz vietas pāri. Ļauj, es pamērīšu savu purnu ar tavējo.

Susliks nogūlās lācim uz purna. Tad viņš teica:

—    Saki nu viens, vai patiesi es tāds knislis vien esmu? Nekad agrāk to nebiju pamanījis.

Lācis teica:

—  Saki nu viens, vai patiesi es tads milzenis esmu? Nekad agrāk to nebiju pamanījis. Ko nu tagad lai dara?

—    Mainīsimies atpakaļ, — susliks piedāvāja.

—    Mainīsimies, — lācis kļuva itin priecīgs.

Lācis palika savā midzeni uz sopkas. Bet susliks aizteceja uz savu aliņu zem ciņa.

Abi bija varen apmierināti. Nekad vairāk par saviem mājokļiem viens otram nesūdzējās.

.

UGUNS MĀTE

Seļkupu pasaka

VStāsta, ka tas noticis sensenos laikos. Stāsta, ka tas noticis tajā apmetnē, kur dzīvoja septiņas seļkupu dzimtas savos septiņos čurnos.

Kādu dienu visi apmetnes vīrieši posās un aizgāja uz medībām. Apmetnē palika tikai sievietes un bērni.

Trīs dienas jau nodzīvotas, viss bija labi. Trešās dienas pievakarē, rau, kas notika. Vienā no septiņiem čumiem sieviete vārīja vakariņas. Piesvieda pavardā vairāk malkas un pakāra virs uguns katlu ar brieža gaļu. Pati ar mazuli apsēdās tuvāk pie pavarda. Bērns viņai uz ceļiem dudina un smejas, sieviete viņam smaida pretī.

Pēkšņi pagale iesprēgājās, no pavarda izlidoja dzirksteles, viena uzkrita bērnam uz rokas. Bērns sāka raudāt. Sieviete ņēmās rāt uguni:

—     Ko tu dari?! Es tev neželoju malku, tevi apteku, bet tu apdedzini manu bērnu!

Bērns nobijās no mātes klaigāšanas, sāka raudāt vēl skaļāk. Sieviete nēsāja bērnu pa čumu, šūpoja uz rokām, bet bērns nevar nomierināties. Kā nu gadījās, kā negadījās — viņa iesita mazulim pliķi. Bērns sāka brēkt aizgūtnēm. Sievietei vajadzēja vainot sevi, bet viņa visu laiku dusmojas tikai uz uguni.

—    Redzi, ko tu izdarīji! — viņa klaigā. — Nelikšu vairāk malkas klāt, sacirtīšu tevi, ar ūdeni apliešu!

Viņa iemeta bērnu šūpuli un paķēra cirvi. Sāka cirst uguni ar cirvi. Tad pasmēla kausā ūdeni, uzšļāca pavardam. Uguns nočukstēja un nodzisa.

Sieviete teica:

—    Tagad tu zināsi, ka manam dēlam nav pāri jādara! Ne plāksnītes, ne dzirkstelītes nav no tevis pāri palicis!

Uguns bija apdzisusi. Cumā kļuva tumšs un auksts. Bērns sāka žēli raudat. Viņš bija pārsalis zili melns.

Pēc brīža sieviete atguvās. Noliecās pār pavardu, rausa kopā pelnus. Pati bija sodījusies, ka ne dzirkstelītes neatstās. Un nebija arī atstājusi.

Bet bērns visu laiku raud kā izkults. Sievietei iekrita prātā: «Aizskriešu uz kaimiņu čumu, paņemšu uguni, iekurināšu pavardu.»

Aizskrēja. Tikko spēra kāju kaimiņu čurnā, tā šiem liesma pavardā sāka raustīties un noplaka. Pēdējā vārgā liesmiņa beidza liesmot un apdzisa pavisam.

Sieviete metās citā čumā, pie citiem kaimiņiem. Tikko atvēra durvis, arī tiem pavardā nodzisa uguns pati no sevis. Viņa pat čumā neiegāja, steigā tūlīt aizvēra durvis. Sieviete apskrēja visu apmetni, un visur uguns nodzisa. Uguns dega vienīgi pašā pēdējā čumā.

Tur dzīvoja vecenīte, vadīdama sava mūža pēdējās dienas. Vecenīte daudz zināja, daudz savā garajā mūžā bija pieredzējusi. Sieviete pastavēja čuma priekšā, baidījās iet iekša. Bet ko iai dara? Viņas mazais dēliņš var pavisam nosalt. Saņēma dūšu un iegāja.

Uguns nosēcās, sāka dūmot, un liesma nodzisa. Sieviete sāka raudāt. Bet vecenīte rušināja pelnus, meklēja, vai nav kur manāma sīka oglīte vai uguns dzirkstele. Nekur ne oglītes, ne dzirkstītes. Pavards auksts un tukšs.

—     Kaut ko tādu redzu pirmo reizi savā garajā mūžā, — vecā sieva teica. — Es uguni savā pavardā sargāju kā acu raugu, nežēloju pielikt lieku pagali malkas. Ejot gulētfoglītes saraušu vienuviet, ar pelniem rūpīgi aprušinu. Kāpēc nule uguns nodzisa? Vai tikai tu, auksta vardīte, kaut ko aplam ^neizdarīji? Vai tikai neesi pāri darījusi ugunij savā pavardā?

Sieviete nolieca galvu un klusēja.

—    Tā laikam bus, — teica vecenīte. — Ko tagad lai iesāk? Nu, iesim uz tavu čumu, paskatīsimies.

Iznāca abas no čuma. Gāja cauri visai apmetnei. Visos čumos klusums un tumsa. Tā vien liekas, ka cilvēki būtu apmetni pametuši vai arī tā būtu izmirusi.

Guma bērns atstāts viens pats, galīgi pārbrēcies, i paraudāt vairs nespēj. Vecenīte paņēma sēra koku, gribēja uzšķilt uguni. Krietnu brīdi nopulējas — uguns kā neuzdegas, tā neuzdegas.

Vecenīte, pūtinādama nogurušas rokas, teica sievietei:

—    Uguns pavardā ir svēta, tā palīdz mums visiem dzīvot. Dod gaismu, silda un baro. Ja uguns nodziest pavardā, tas ir tikpat ļauni, ka kad saule pie debesīm būtu pārstājusi spīdēt. Nosalsim, badā nomirsim, ļauna nāve mūs visus pievāks.

Vecenīte notupās uz ceļiem un tad pamanīja Uguns Māti. Tā sēdēja, ierāvusies pavarda kaktiņā. Apģērbs viņai pelnu pelēks, bet pati spīd kā oglīte zem pelniem.

Uguns Māte sašūpojas uz priekšu un atpakaļ un teica vecenītei:

—     Kāpēc tu velti pūlies? Uguns jums nebūs. Rau, šī sieviete man pāri nodarīja. Man seju ar cirvi kapāja, man acis ar ūdeni pielēja, ļaunus vārdus man kliedza.

Vecenīte sāka lūgties:

—    Nedusmojies, Uguns Mat! Esi žēlīga par mums! Šī muļķīga sieviete ir vainīga, bet visi citi jau nav vainīgi.

Uguns Māte pašūpo galvu, mati viņai plandās kā zilganpelēki dūmi.

Vecenīte atkal lūdzās:

—    Pasaki, kas mums jadara, lai pavardos atkal kurētos uguns. Visu izpildīsim, ko tu pavēlēsi.

Uguns Māte atbildēja:

—     Nav man tādu vardu, nav ne manos, ne jūsu spēkos, lai uguns sāktuliesmot, kā agrak. Tagad ta var aizdegties tikai no cilvēka sirds.

Jaunā sieviete sēž, spiež bērnu pie krūtīm un raud, ka asaras vien par vaigiem līst.

Vecenīte viņai saka:

—

Vai dzirdi, ko tu esi izdarījusi? Visām septiņām cilvēku dzimtām tavas nesapratibas dēļ jāaiziet bojā.

Mednieki, kas ir drošsirdīgi ka saniknoti lāči, stipri ka aļņi, aizies bojā. Strādīgās sievietes nonīks bada nāvē pie aukstajiem pavardiem. Arī bērni, vecīši un vecenītes apmirs, jo bez uguns nav iedomājama dzīvība zemes virsu.

Sieviete pārstāja raudāt.

Viņa piecēlās, atdeva bērnu vecenītei un teica:

—             Glabā un sargā manu bērnu!

Sieviete metās uz pavarda akmeņiem. Uguns Māte ar rokām pieskārās viņas krūtīm. Tūlīt uzšāvās liesma. Pavardā priecīgi sāka dūkt un sprēgāt uguns.

Bija tikai redzams, ka Uguns Māte ar liesmainām rokam sakampa sievieti un aiznesa kopa ar dzirkstelēm.

Bet vecenīte, auklēdama bērnu, teica:

— No šā brīža dzims teiksma par uguni, kas iedegās no dzīvas sievietes sirds. Seļkupi to stāstīs no paaudzes paaudzei, jo tas noticis viņu apmetnē. Uguni pavardā viņi sargas kā savu acuraugu!

/-

.

GUDRĀ PŪCE

Mansu pasaka

Kādreiz Augšējais gars Topaloika ar sievu sēdēja savā mājā pie loga. Sieva teica:

—     Kas tu galu galā esi, Topaloika?

—     Kas esmu? Augšējais gars.

—    Ja jau tu esi Augšējais gars, kāpēc tad dzīvo tādā majā?

—             Kas tad musu mājai vainas? — Topaloika izbrīnījās.

—   Man tā itin pa pratam.

—    Cilvēkiem ir tieši tādas pašas mājas. Tas Augšējam garam ir apkaunojums. Uzcel jaunu, lielu, augstu māju, lai visi to apbrīnotu, lai visi to uzlielītu.

—    No kā lai tādu māju uzce|u? — vaicāja Augšējais gars Topaloika.

—    Tīri laba rnaja butu no kauliem, — teica sieva.

—     Kur lai ņem tik daudz kaulu?

—     Tas nemaz nav grūti, — sieva atbildēja. — Saaicini kopā visus zvērus, putnus, zivis un nogalini. No viņu kauliem uzcelsi inums jaunu māju.

—    Ta gan varētu, — Topaloika bija ar mieru. — Tā izdarīsim.*

Saaicinat visas zivis kopā viņš aizsūtīja līdaku, zvērus — veiklo sermuli. Sasaukt putnus pavēlēja garkajainai tilbītei.

Nepagāja necik ilgs laiks, atpeldēja ziyis, atskrēja zvēri, atlidoja putni. Topaloika iznaca pretī, visus saskaitīja un teica:

Zvēri ir sanākuši visi, zivis — visas. Bet putni nav atnakuši visi — nav pūces. Vai tu, tilbīt, pūci redzēji?

—     Ne, neredzēju, — atbildēja tilbīte.

—     Nu, skrien, sameklē viņu, — Topaloika pavēlēja. — Ja jau nogalēt, tad labak visus pie viena.

Garkājainā tilbīte aizskrēja meklēt pūci. Meklēja,meklēja, beidzot atrada. Pūce tupēja augstā ciedru priedē.

—     Ko tu, pūce, vel tupi? Vai tad nedzirdēji, kad tevi sauca!

—     Kas mani sauca?

—     Topaloika, Augšējais gars. Viņš sauc kopā visas zivis, putnus un zvērus.

—     Kāpēc tā?

—     Grib visus nogalēt, lai no musu kauliem uzceltu sev jaunu māju. Vecā māja Topaloikas sievai nepakam nepatīkot.

—    Tā, tā! — pūce saka. — Ej vien, es jau arī došos ceļā.

Tilbīte steidzās atpakaļ.

—    Vai puči atradi? — Topaloika tirdīja.

—    Atradu, — tilbīte atbildēja.

—     Kur ta šī ir?

—    Tup ciedru priedē. Solījās, ka būšot klāt.

Gaida, gaida pūci, bet tā nerādās. Topaloika atkal sūta tilbīti- .

—     Steidzies ātrāk! Kāpēc pūce tik ilgi nenāk?

Tilbīte ar garajām kājām aizskrēja, ka nozibēja vien.

Pūce tup, ka tupējusi, ciedru priedē.

—     Kāpēc tu nenāc? — tilbīte sauc jau pa gabalu. — Visi tevi vien gaida.

—    Ja jau tādas tās lietas, tad nav ko steigties, — pūce atbild, — vēl brīsniņu padomāšu. Man jau nākas domāt, ne tikai par sevi, bet arī par jums, ja jus paši ar savām galvām nedomājat. Ej vien, es tūlīt lidošu tev pakaļ.

Tilbīte atskrēja atpakaļ, aiz noguruma tikko kājas turas. Atvilkusi elpu, teica:

—     Pūce tūlīt būšot klāt.

Atkal visi gaida pūci. Bet viņas nav un nav. Topaloika noskaitās uz tilbīti.

—     Skrien pēc pūces un pielūko, ka bez viņas manās acīs nerādies!

Tilbīte skrēja trešo reizi. Bet pūce vēl nebija no zara ne soli paspērusi. Tup, ka tupējusi. Tilbīte viņai saka:

—    Kājas man vairs netur, nespēju pec tevis vien izskraidīt. Un Topaloika ta dusmojas.

Pūce savicināja spārnus, aplidoja loku virs tilbltes.

—    Vai redzi, es jau lidoju. Tu steidzies atpakaļ pēdējo reizi, kājas nežēlodama, steidzies ātrāk nekā es un pasaki, lai Topaloikas sieva atver savai mājai logu.

Tilbīte atskrēja.

—     Pūce būs tūlīt klāt. Bet jus atveriet mājai logu — tā viņa pieteica.

Logu atvēra. Beidzot ieradās ari pūce. Notupās uz loga tā, ka aste bija mājā, bet galva ārā.

—     Kur tu visu laiku kavējies? — Topaloika vaicāja.

Pūce klusēja.

—     Kāpēc tu klusē? — Augšējais gars sāka dusmoties.

—    Es visu laiku domāju, — pūce atbildēja.

—     Ko tad tu domā? — Topaloika vaicāja.

—     Es, rau, domāju, vai uz zemes vairāk ir nokaltušu vai zaļu koku.

—   Tu gan muļķīgi domā, — teica Topaloika. — Zaļu koku ir vairāk uz zemes.

—     Hā! — pūce saka. — Tā tikai liekas.; Es uzskatu, ja kokam serde sakaltusi, tas tik un tā drīz nokaltis, kaut ari vēl zaļo.

—    To tu pareizi saki, to tu gudri esi izdomājusi, — Topaloika teica. — Ja koks sācis kalst, tad tas nokaltīs, nekas nelīdzēs!

—    Un vēl es domāju, — pūce teica. — Ja ņemtu visus putnus, zivis, zvērus kopā, kjidu starp tiem ir vairāk: dzīvu vai beigtu?

—     Protama lieta, ka dzīvo, — Topaloika atbildēja, — vai tur vēl ko jautāt?

—     Nebūt ne, — pūce saka. — Tu mūs visus še esi sapulcinājis, lai nogalētu un uzbūvētu sev jaunu māju. Mēs visi esarn tikpat kā beigti. Pēc brīža neviens no mums vairs nebūs dzīvs.

—    Tā arī būs, — Topaloika iekliedzās. — Kā man tas agrāk neienāca prātā!

Pūce atkal klusē. Visi pārējie tapat. Beigu beigās Topaloika neizturēja un teica:

—    Vai tiešām tu neesi vēl visu izdomājusi?

—     Neesmu vis, — pūce atbildēja. — Kā tev liekas: vai pasaule vairāk ir vīriešu vai sieviešu?

—    Te nav galva jalauza, — Topaloika iesmējās. — Katrā ziņā vīriešu ir vairāk. Vai tu gribi to apstrīdēt?

Pūce papurināja galvu:

—    Ka nu to ņem! Spried pats: ja vīrietis dzīvo ar cita gudrību, vai to var saukt par vīrieti?

—    Tas nu, kā sacīt, nav vīrietis, — Augšējais gars teica.

—             To taču tu saki pats par sevi, Topaloika, — pūce teica.

—   Tātad tu neesi vīrietis!

—    Ka tad tā — es neesot vīrietis?! — Augšējais gars iekliedzās.

—      Redzi, tā! Kad tu zvērus, putnus un zivis radīji, nevienam padomu neprasīji. Tad tu biji vīrietis. Tagad paklausīji savai dumjajai sievai. Viņas iegribu dēļ esi ar mieru mūs visus zemes virsū iznīdēt. Man gan tu netiksi klāt, es ar gudru ziņu tā notupos uz loga — aste iekšā, bet galva — laukā. Pacelšos spārnos — un prom būšu. Visiem, ko tikai ceļā sastapšu, pavēstīšu: Topaloika nav vīrietis, dzīvo nevis ar savu galvu, bet ar savas dumjās sievas galvu!

Topaloikam kļuva kauns.

—     Pagaidi, neaizlido vēl! — viņš teica pūcei. — Bet jūs, zivis, putni un zvēri, ejiet, no kurienes esat nākuši. Es jums ne pirksta nepieduršu. Man arī vecajā mājā ir labi diezgan. Bet sieva lai dara, kā grib.

Visi kļuva bezgala priecīgi. Zivis aizpeldēja, putni aizlidoja, zvēri aizskrēja kur kurais.

Bet pūce tup, kā tupējusi, uz loga, dzeltenās acis vien spīd.

—     Ko tu tagad teiksi, pūce? — Topaloika jautā. — Vai vēl par mani visiem stāstīsi, ka es neesmu vīrietis?

—     Tagad laikam tā vis nestāstīšu, — pūce atteica.

Augšējais gars Topaloika, to dzirdot, kļuva bezgala priecīgs.

.

SKAISTĀ DŽIADANKANFUDŽI

Nanajiešu pasaka

Platas Amūras krasta kupla meža malā atradās neliela fanza[8]. Tajā dzīvoja nanajietis ar sievu un pusaugu delu.

Kadu dienu nanajietis gaja uz mežu pēc malkas. Viņš klīda pa mežu krietnu laiku, bet atgriezās fanzā ar tukšām rokam. Atvēra durvis, bet ne vārda nevar dabūt pāri lupām. Viņa šaurās acis aiz lielam bailēm bija kļuvušas gluži apaļas.

—     Kas tev kaiš? — sieva apvaicājās.

—     Taisies ātrāk! Jābēg! — beidzot teica vīrs. — Šurpu nāk briesmīgs vecis. Laikam briesmīgais cilvēkēdājs buseu!

Sievai, to izdzirdot, arī sāka drebēt rokas un kajas. Ķer, kas pagadās tuvāk, un sien pauna. Bet vīrs krauj nastu nastas vienīgajam zirgam mugurā. Savākuši savu iedzīvi, uzsēdās visi trīs stiprajam zirgam mugurā. Jaja uz augšu pa Amūras straumi.

Steidzas un skubināt skubina zirgu. Jau fanza acīm nozudusi aiz upes slaida līkuma. Te zēns pēkšņi iebilda:

—     Grieziet zirgu atpakaļ! Es esmu aizmirsis fanza savus stirnu kaula babkus1 .

Māte cenšas dēlu pierunāt:

—    Gan jau jaunajā vieta dabūsim tev citus babkus!

Tēvs dusmojas:

—     Tu vairs neesi nekāds maziņais! Laiks mest babkus pie malas!

Zēns sāka raudāt:

—     Bez saviem babkiem tālāk nejāšu ne soli!

Ko tagad darīt? Tevs un mate nokāpa no zirga. Abi uzvēla paunas sev mugura. Zēnam pieteica:

—     Mēs iesim lēnām uz priekšu. Tu ar zirgu auļosi ātrāk, lieki neaizkavējies, līdz tumsai mus panāksi.

Zēns pagrieza zirgu, auļoja atpakaļ. Drīz piejaja pie fanzas. Iekšā tūlīt negāja. Vispirms ar pirkstu pārdūra papīru, kas bija aizvilkts logam priekšā, pa caurumiņu ieskatījās fanza.

Redz, ka uz kana[9] guļ kāds vecis. tieši viņam virs galvas karājas babki.

«Tas laikam bus briesmīgais cilvēkēdājs buseu,» zens nodomāja. «Ko es tagad lai daru? Nevar taču babkus ta pamest.»

Zēns bija pārlieku attapīgs. Viņš nolauza garu rīksti, klusam pavēra durvis un nocēla babkus. Bet vecis visu laiku krāc dziļā miegā. Zēns paķēra savus babkus, aši uzlēca zirgā un uzdeva tam ar pātagu. Bet zirgs nekust ne no vietas. Zēns zvēla ar pātagu vēl reizi — tapat zirgs nevar paspert ne soli. Zens pameta acis atpakaļ — vecis izbāzis pa logu savu garo roku un tur zirgu aiz astes ciet, nelaiž uz priekšu. Tātad nav vis gulējis, blēdis tāds, tikai izlicies!

Zēns gribēja nolēkt no zirga un dot kājām vaļu. Bet vecis izbāza pa logu otru roku, sagrāba zēnu aiz pleciem un ievilka fanzā. Tas bija viss, ko zēns atcerējās. Cik ilgi bija sagulējis bez atmaņas, nezināja.

«Mani tūlīt apēdīs!» zēns nodomāja.

Bet vecis neskatījās uz viņu ļaunām acīm, tikai savā nodabā murmināja:'

—     Labs puisēns man patrāpījies! Zēl, ka vēl tik mazs. Nu, nekas, nekas, gan jau paaugsies!

Zēns, to dzirdot, kļuva itin priecīgs:

«Uz karstām pēdām mani neēdīs. Varbūt pagūšu vēl aizbēgt!»

Te vecis arī teica:

—    Man uz brīdi jāaiziet. Tikai tu pielūko, bez manis nekur apkārt neblandies, nomaldīsies!

Vecis aizgāja.

Zēns pagaidīja, kamēr noklusa viņa soļi, un tad metās pie durvīm. Pavēra durvis, bet atlēca atpakaļ, jo viltīgs lapsas purns, zobus atņirdzis, viņam glūnēja pretī, kuplā aste nikni kulstījās un slaucīja putekļus. Lapsa viņu ārā nelaida. Vecis laikam bija to nolicis viņam par sargu. Bet pagalmā zēna uzticamais zirgs ar kāju karpa zemi, aicina saimnieku. Bet ka lai tiek līdz zirgam? Zēns tā arī nosēdēja, līdz vecis atkal pārnāca.

Vecis pagatavoja ēdienu, paēdināja zēnu, paēda pats. Zēns pie sevis nodomāja:

«Skaties tikai! Šis briesmīgais cilvēkēdājs buseu ēd dārzeņus, rij ogas. Varbūt viņam nemaz negaršo cilvēka gaļa!»

Zēns mazliet nomierinājās. Daudz neprātodams, dzīvoja tik tālāk. Staigā pakaļ savam zirgam. Varbūt tā pagāja viens gads,

varbūt — trīs gadi, varbūt — vairāki gadi. Zens jau bija krietni paaudzies, k|uvis brašs puisis.

Kādu dienu vecis viņam teica:

• — Puis, ei, puis, es tevi turu nevis tapec, lai velti šķiestu barību. Tev jāpaveic manā labā viens krietns darbs. Ja to izdarīsi, es tevi atlaidīšu un piedevām vel bagatīgi atalgošu.

Puisis atbildēja:

—     Darbu es padarīšu. Un nekā man no tevis nevajag. Atdod tikai man manus babkus.

—     Ja darbu padarīsi, atdošu, — vecis nosolījās. — Tagad klausies. Pirms gadiem trim man sapnī parādījās brīnum jauka meitene, vārdā Džiadankanfudži. Viņa dzīvo uz salas tur, kur Amūra ietek jūrā. Es gribu šo meiteni dabūt sev par sievu, un tev jabūt manam preciniekam. Rīt pat dodies ceļā.

Cauru nakti vecis ņēmās cept plāceņus. No rīta tos salika maisā, maisu iedeva puisim līdzi.

—     Pavei, te būs ceļa maize, bet par pavadoni tev ies līdzi lapsa. Tikai skaties — nesadoma bēgt. Mani burhani-adžehi

ir uzticami kalpi. Otra zemes malā tevi ieraudzīs, dabūs rokā, sadedzinās, pelni vien no tevis pāri paliks!

Puisis uzkāpa zirga. Zirgs sapurināja krēpes, pieglauda ausis, uz priekšu drazas ātrāk par vēju — ilgi bija dīkā nostāvējies. Lapsa tam cieši blakus.

Jāja augu dienu, tikai vakarā apstajās, lai rīkotos uz naktsguļu. Puisis izņēma no maisa plāceni, parj»auza to uz pusēm. Vienu pusi apēda pats, otru — atdeva lapsai.

Plāceņu maisa bija daudz jo daudz, bet dienu ceļa vēl daudzak. Re, pēdējais plācenis, arī tajā .puisis dalījās ar lapsu. Lapsa uz viņu paskatījās pateicības pilnām acīm, it kā būtu cilvēks, it kā nebūtu.

Tālāk jāja abi neēduši. Gulēt vakaros liekas tukšiem vēderiem, rītos ceļas augšā izsalkuši. Vienīgi zirgs apstāšanās vietās kāri plūca zāli.

Tā viņi jaja trīs dienas. Puisis zaudējis galīgi spēkus. Pīpē pīpi pēc pīpa, bet vēders kauc ka izbadējies vilks. Lapsai kuplās spalvas savēlušās lielās pinkas. Ceturtajā dienā puisis sev aiz ' muguras izdzirdēja balsi:

—    Raugi, lai tev nūja butu pie rokas. Drīz sāksies sabuļu lietus. Bus tev bagātīgs guvums.

Puisis pabrīnās, skatās uz vienu pusi, skatās uz otru pusi. Neviena paša cilvēka nav, bet kas te varēja runāt? Puisis stav un brīnās, bet redz tikai lapsu skrienam.

—    Vai tikai tu pati nerunā cilvēku balsī? — viņš tai novaicā.

—     Kas gan te cits? Protama lieta, ka es! — lapsa atbildēja.

Lapsa pārmeta kūleni, un tajā pašā mirklī — brīnies vai nebrīnies — pārvērtās par sievieti. Tā bija jauna, skaista sieviete, tikai ļoti novājējusi.

—     Tu esi labs cilvēks! — lapsa sievietes izskatā teica. — Es tevi uzmanīju, ne soli prom nelaidu, bet tu ar mani dalījies pēdējā kumosā.

—     Kas tu tāda esi? — puisis tincināja.

—     Es biju bērza tāss lapsa — burhana amulets. Viena reizē aukliņa pārtrūka, burhana amulets nokrita zemē un es pārvērtos par dzīvu lapsu. Vai kā gribētos aizbēgt brīvībā, bet nekādi nevaru. Vecais burvis pats mani no bērza tāss iztaisījis, viņam pār mani ir liela vara. Man viņam uzticīgi jākalpo un, kur vien var, jāpalīdz. Arī tev būšu labs ceļabiedrs. Tu tikai mani visās lietās paklausi.

«Ej nu sazini, cik šās runāšanai var ticēt, cik neticēt,» puisis klusībā prāto, «bet tā kā vēlētu man labu.»

Puisis nolēca no zirga, ar nazi nogrieza resnu nūju, kā lapsa sievietes izskatā bija likusi. Tūlīt ari sāka līt sabuļu lielus. Dzīvi sabuļi krita kā krusa no debesīm. Nokrīt pūkains zvēriņš uz visām četrām kājām, aši nesas uz mežu. Taču puisis pamanījās pieveikt krietni daudz sabuļu un krāva tik tos kaudzē.

Viņi nostāvēja veselu dienu uz vietas. Puisis novilka sabuļiem ādu, bet lapsa sievietes izskatā noņēmās pie ugunskura, kamēr sažāvēja gaļu.

Ar pilnu maisu gaļas un dārgo ādiņu saišķiem pie jostas viņi jāja tālāk. Puisis lapsu sievietes izskatā nosēdināja sev priekšā. Šobrīd viņam ceļš likās isāks un prāts jautrāks, bija ar ko pārmīt vārdu. Arī ēdamā papilnam.

Tikai ceļam ne gala, ne malas. Apēsta tika visu sabuļu gaļa. Atkal bads kā nelūgts viesis klat.

Trīs garas dienas abi jāja izsalkuši, tad lapsa sievietes izskatā teica:

—     Velti tu nometi nuju! Būs vien jānogriež cita. Drīz pār mums līs vāveru lietus.

Un tā arī notika. Dzīvas vāveres krita no debesīm zemē uz visām četrām kājām. Līdzko šīs pieskaras zemei, aši pa koku stumbriem skrien augšā. Taču puisis paguva krietni daudz pieveikt.

Atkal viņi nostāvēja veselu dienu uz vietas. Nodīraja ādiņas un izžāvēja gaļu. Pielika paši pilnus vēderus un sagatavoja prāvu krājumu, ko līdzi ņemt.

Beidzot viņi izjāja no meža uz Amūras krasta. Amūra kļūst aizvien plataka, drīz laikam būs grīva. Puisis sāka domāt par skaisto Džiadankanfudži, grib viņu ātrāk redzēt. Jāj un paskubina zirgu. Lapsa sievietes izskatā pavīpsnāja, atminējusi puiša domas.

—     Drīz, itin drīz jau redzēsi! — viņa teica.

Vēl tikai vienu nakti pārnakšņoja, vienu dienu jāja, un tad viņu priekšā viļņus vēla jūra. Tāluma samanāma sala, rietošās saules staros atspīd balta fanza ^r nolaidenu zelta jumtu. Puisis apvaicājās:

—     Kā tad mēs tiksim ļ^āri jūrai?

—    Velti savu galvu nelauzi, — ceļabiedre viņu mierina. — Liecies tik uz auss un guli, es par to visu padomāšu.

Puisis vai nu gulēja, vai negulēja, bet nakts pagāja, un pienāca otras dienas rīts. Viņš atver acis un redz, ka lapsa sievietes izskatā jau Amūrā nomazgājusies, nāk pie viņa un saka:

—     Tagad es skaisto Džiadankanfudži atvedīšu te šurpu. Tu klausi mani: bildini viņu nevis vecim, bet sev par sievu. Citādi viņa mums nenāks līdzi.

Ta pateica un pati pārvērtās par vanagu ar zelta spalvām un sudraba zvaniņiem pie spārniem. Vanags aizlidoja pāri jūrai taisnā ceļā uz salu, visu laiku šķindinot zvaniņus.

Džiadankanfudži taisni tobrīd mazgāja galvu, ar suku sukāja savus garos matus. Viņa atvēra logu, lai izlietu ūdeni, un pamanīja vanagu. Džiadankanfudži iekārojās dabūt rokā putnu ar zvaniņiem. Viņa izskrēja no fanzas un sāka skriet vanagam pakaļ. Vanags brīžiem gan nolaižas zemāk, it kā dotos rokās, gan atkal uzšaujas augstu gaisā. Un visu laiku šķindina un šķindina zvaniņus.

Te sākās bēgums, jūra tālu atkāpās, atsedzot akmeņus no pašas salas līdz Amūras krastam.

Vanags lido tieši virs akmeņiem, meitene skrien viņam paļ kaļ, lecot no akmens uz akmeni, bet nu tik viegli un veikli, it kā

viņai spārni būtu pieauguši. Atskrējusi līdz krastam, ieraudzīja Jjaunekli. Bet putns ar zvaniņiem pie spārniem pasitās sānis un īoslēpās ciedru priedes galotnē.

—     Kas tu tāds esi? — skaistā meitene vaicāja puisim. — Kāpēc tu esi nācis šurp?

Puisis nevar ne acu no meitenes atraut. Tās skaistums viņu žilbina kā saule pusdienlaikā. Būtu jāaizmiedz acis, bet žēl zaulēt īso mirkli. Ar lielam pūlēm dabūja pāri lūpām vārdus:

—    Atjāju pie tevis precībās!

—     Kam tad padoma mani precināt? — meitene šķelmīgi ievaicājas, bet pašai nosarkst vaigi. Meitenes seja kļuva sārta ka mākonītis agrā rītausmā.

—    Vecais burvis mani atsūtīja pie tevis. Viņš redzejis tevi sapnī. Bet es būtu bijis priecīgāks tevi neredzējis ne sapnī, ne īstenībā. Tagad esmu zaudējis sirds mieru uz visiem laikiem.

Tādus vārdus dzirdot, meitene sadrūma un satumsa kā lielīs mākonītis, kad pie vakara debesīm izdziest blāzma. Strauji apcirtās un aizskrēja atpakaļ.

Te atlidoja pie jaunekļa vanags un notupās viņam uz pleca.

—     Ko tu, bezprāti, esi izdarījis! Mani tu nepaklausīji, laimi pats no sevis grūšus atgrūdi.

Puisis gauži bēdīgs zemu nolieca galvu. Vanagam kļuva viņa žēl.

—     Nu, neskumsti, neskumsti, — tas teica, — raudzīsim, ko le var par labu griezt. Man acis ir īsta vietā — pamanīju, ka tu esi viņai iepaticies. Skrien aši uz salu, kamēr bēgums nav beiIzies. Tur varbūt redzēsi, ko var vēl darīt.

Tas nu puisim divreiz nebija jāsaka. Kājas it kā pašas viņu īestin nesa no akmens uz akmeni. Viņš pieskrēja pie fanzas, bet durvis ciet. Sāka klauvēt, bet meitene neatsaucas. Viņš apsēdās uz lieveņa un sāka rūgti raudāt.

Tad meitene pavēra lodziņu un, apsmejot puisi, teica:

—     No vecā burvja tev lielas bailes, ka tu, vīrietis būdams, gaužas asaras raudi, neizdarījis to, ko viņš tev uzdevis.

Puisis kā dzelts pielēca kājās. Meitenes vārdi tā aizvainoja puisi, ka asaras nožuva tajā pašā mirklī.

—    Veco burvi es pat domās biju piemirsis. Lai nu viņš buras, cik grib, ar saviem burhaniem-adžehiem! Es no viņa nebai-

dos. Atnācu pateikt, ka bez tevis nevaru dzīvot vairs ne mirkli! Nāc pie manis par sievu.

Meitene iesmejās skanīgāk par sudraba zvaniņiem pie vanaga spārniem. Bet atbildēja tā:

—    Varbūt arī ietu pie tevis par sievu, bet nezinu, ko tu spēj. Vai tu ēsi stiprs vai neesi stiprs, vai esi veikls vai neesi veikls? Iesim skrieties. Kurš pirmais apskries salai apkārt, tam paliks pēdējais vārds.f

Nostājas abi blakus. Meitene sasita plaukstas un metas uz priekšu. Skaistajai Džiadankanfudži kājas yieglas, tās tik tikko pieskaras pie zemes, lido ka putns. Taču limita ir vēl ātrāka, tā katru putnu lidojumā panāk. Puisis traucas ātrāk par bultu. Vienā mirklī panāca meiteni un talu aizsteidzās tai priekšā. Apskrēja apkārt salai un iegāja fanzā. Atvilka elpu, aizpīpēja pīpi.

Viņš izpīpēja vienu pīpi, bet meitenes vēl nejūt. Viņš izdauzīja no pīpes pelnus un sarausa, kaudzītē uz galda. Aizpīpēja otru pīpi un klausās, vai neskrien, vai neripo akmentiņi zem viņas vieglajām kājām. Izpīpēja otru pīpi, izbēra pelnus un sarausa otru kaudzīti. Pīpe trešo pīpi. Meitene aizvien vēl nenāk.

Sāka ar labi sasmalcinātu tabaku piebāzt ceturto pīpi, tikai tad atskrēja Džiadankanfudži. Vaigi viņai sasartuši, acis mirdz, bizes atrisušas tumšās matu šķipsnās. Viņa paskatījās uz trim pelnu kaudzītēm un teica:

—    Redzu, ka tu ātri skrien!

—    Vai tagad nāksi pie manis par sievu? — jauneklis vaicāja.

—     Iešu, — meitene klusām atbildēja.

Viņi sagaidīja bēgumu, parbrida uz Amūras krastu pie grīvas. Tur viņus jau gaidīja lapsa. Pieskrejusi pie puiša, lapsa jautāja cilvēka balsī:

—    Vai viņa nāks mums līdzi?

—    Nāks līdzi, — puisis atbildēja.

Meitene skatās uz lapsu, dzird viņas cilvēka balsi un brīnās. Puisis viņai izstāstīja, kā viss noticis.

Tagad viņš sev priekšā uz zirga uzsēdināja Džiadankanfudži, bet lapsa tecēja blakus.

Trīs reizes atce|a nolija sabu|u lietus, trīs reizes — vāveru lietus. Šoreiz badoties viņiem nevajadzēja. Ar sabuļu un vāveru ādiņu saišķiem viņi apkara zirgu.

Jāja un jāja. Jau redzamas pazīstamas vietas, nav vairs tālu vecā burvja fanza.

Skaista meitene noskumusi teica:

—     Man bail jāt pie vecā burvja! Ja nu viņš sadoma mani tev atņemt? Es to nepārdzīvošu, no bēdām nomiršu. Labāk pagriezīsim zirgu un jāsim meklēt tavus vecākus.

Bet puisis atteica:

—    Nevaru no viņa tā aizjat. Mani babki, kas taisīti no stirnas kaula, palika pie viņa.

Tad ierunājās lapsa:

. — Esmu par to visu jau padomājusi. Dzi, kā mēs darīsim…

Viņa pārmeta kūleni, tajā paša mirkli kļuva par sievieti un teica Džiadankanfudži:

—     Atdāvini man, skaistule, savu matadatu.

Džiadankanfudži iedeva viņai matadatu. Lapsa sievietes iz.

skata iesprauda matadatu sev matos. Viņas seja iemirdzējās maigā gaisma, un viņa kļuva līdzīga Džiadankanfudži kā miesīga masa. Puisis pameta acis te uz vienu, te uz otru — gauži līdzīgas, taču viņa dārgā sieva ir paraka par lapsu sievietes izskatā.

Puisis krūmājā ātri uzslēja savai Džiadankanfudži būdu. Pats jāja tālāk.

Sieva viņam teica:

—    Nāc ātrāk atpakaļ, man vienai bez tevis būs garlaicīgi! Vai tu ari atgriezīsies? — viņa jautaja lapsai sievietes izskata.

—    Nē, es neatgriezīšos. Laikam jau palikšu pie vecā burvja. Kā lai viņš vecs un muļķa prātā viens pats izdzīvo?

Piejaja abi pie veča fanzas un ieskatījās pa lodziņu. Vecais gulēja. Divi burhani-adžehi viņam uz krūtīm nolikti par sargiem. Rokās viņš cieši sažņaudzis babkus.

—    Ja nu pēkšņi vecais uzzina, kas tu īstenībā esi? — puisis čukst. — Kas tad notiks?

—    Jāatņem viņam burhani-adžehi. Tad viņa burvībai vairs nebūs spēka. Ej pārgriez aukliņu ar burhaniem!

Jo klusi viņi iegāja fanzā. Puisis izvilka nazi un grasījās jau pārgriezt aukliņu, taču tā nebija aukla, bet gan dzelzs stieple. Nekā ar nazi to pārgriezt. Puisis gan šā, ganītā ar visu spēku, bet neka — nazis vien salūza.

Pacēla galvu, paskatījās uz lapsu sievietes izskatā. Ko nu darīt?

Lapsa sievietes izskatā pagrieza galvu sānis un sāka murmināt buramos vārdus.

—                                                                                                Zem šī sliekšņa, zem šis fanzas, zem zelta grīdas, zem dzelzs sijas stav čuguna pods, tajā mitinās gurgančelči — lielum liels sesks, zobi tam asi kā knaibles, nagi kā kāši. Iznāc laukā gurgančelči un pārgrauz, vei, šo dzelzs stiepli, aiznes burhanus-adžehus, kopā ar tiem aiznes atmiņu par viņa sapņiem, kopā ar tiem aiznes viņa burvestības varu.

Pagrīdē iedunējās čuguna pods, no tā izlēca liels gurgančelči — lielum liels seks. Kā nieku tas pārkoda dzelzs stiepli un aiznesa to kopā ar visiem burhaniem-adžehicm.

Tikai tagad vecais burvis pamodās. Ieraudzīja puisi, sarauca uzacis, pievērsa skatienu lapsai, kas šobrīd bija pārvērtusies par skaisto Džiadankanfudži un atplauka smaidā.

—    Vai tu tā esi, mana dārgā Džiadankanfudži, kuru es sapnī redzēju, pēc kuras trīs garus gadus skumu?

—     Kas gan cits lai es būtu! — atbildēja lapsa skaistās meitenes izskatā. — Es pati, es pati. Celies augšā, man nepatīk, ka tik ilgi vārtās. Pateicies šim jauneklim, ka viņš tev pārvedis mani par sievu. Atdod viņam viņa babkus, atlaid viņu ar godu uz mājam pie vecākiem.

Vecais burvis piecēlās un atdeva babkus.

Puisis nekavējās ne mirkli, atvadījās no vecā burvja un no lapsas skaistās meitenes izskatā un steigtin steidzās pie savas Džiadankanfudži.

—    Tagad tevi vedīšu pie tēva un mātes. Tikai īsti nezinu, kur viņus meklēt.

Viņš atlaida pavadu un ļāva zirgam pilnu vaļu.

Nepagāja ne trīs dienas, kad zirgs viņus atveda pie dzimtās fanzas. Fanzā kads dzīvoja, no dūmeņa vijās duinu strūkliņa. Izrādījās, ka vecāki uz jaunu vietu nebija aizgājuši, atgriezušies atpakaļ meklēt dēlu. Tā te palikuši, cerēdami, ja dēls būs dzīvs, tad arī šurpu atnāks.

Tēvs un māte vai neticēja savām acīm, ieraudzījuši delu sveiku un veselu. Viņš ne vien pats pārnācis, bet pārvedis arī skaistu sievu.

—    Vai ta babki pie tevis? — māte apvaicājās.

—     Pie manis, pie manis gan!

Tēvs pašūpoja galvu.

—    Vai tad tu, būdams vīra kārtā, vēl rotaļāsies ar babkiem?

—    Ja nerotaļāšos es, rotaļāsies dēls, — šis pretī.

Tā arī notika. Drīz piedzima dēls. Paaugās un rotaļājās ar' babkiem.

Sabuļu un vāveru ādiņas pārdeva. Labi un saticīgi visi dzīvoja.

Te nu arī pasaka savu ceļu nostaigājusi. Nav tai tālāk kurp

iet!

.

VECAIS UN JAUNAIS

Evenku pasaka

Pie ugunskura sēdēja divi mednieki — večuks un jauneklis. Abi sarunājās. Par ko tik zvērkavji nerunā! Par medībām, par medniekiem.

Viņi apsprieda visu pēc kārtas: ka zvēru pēdas pamanāmas uz kaila akmens, kā lapsu izdzīt no alas, kā piezagties mežonīgam briedim.

Visu apsprieda, par visu bija vienis pratis.

Tikai reti gadas, ja divi runa un nesastrīdas.

Arī šie divi runāja, runaja un sāka strīdēties: kam medībās vairāk laimējas — jauniem vai veciem.

—      Kur nu vecie var tikt līdzi mums, jaunajiem! Jaunam ir daudz speķa. Roka nedreb stāties pretī lācim!

Večuks smejas.

—    Jaunība mēs visi esam lieli muļķi. Vai tad lācis ir cilvē-

kam draugs, lai ar viņu rotaļatos? Labs mednieks gan zina, kur lācis mēdz staigāt, un tur bultas allaž gatavībā.

—    Jaunam medniekam ir veiklākas kajas. Apdzīs kaut polārlapsu!

—    Bet vecais pa polārlapsas pēdām palaidīs suni, pats paiesies pretī no otras puses.

Brītiņu klusēja, padomāja un vēl piebilda:

—    Bet jaunais bez ēšanas necik ilgi neiztiks! Diennakti pa mežu paklejo, jau tukšais vēders prasās uz čumu.

Jaunais atbild:

—    Toties vecajam jāatdod visi treknie un mīkstie gaļas gabali. Bet jaunais ar saviem stiprajiem zobiem samals cīpslas, ka nav ko redzēt, kaulus nograuzīs un atkal būs spēcīgs kā briedis.

Tā abi strīdējās un strīdējās, nekādā galā netika, kamēr pie viņiem pienāca trešais mednieks.

Tas paklausijas, par ko šie abi strīdas, un teica:

—     Es, palūk, no augstās sopkas nokāpu. No tās tālu var redzēt. Pamanīju, ka uz ziemeļiem snauž alnis uz sniega. Lai viens no jums piezogas pie aļņa bultas lidojuma attalumā un atstaj tur cimdu. Bet otrs lai šo cimdu atnes atpakaļ. Tad ari redzēsim, kurš ir labākais mednieks.

Arī strīdnieki bija ar mieru.

Pirmais gaja večuks.

Ka vien mācēdams un varēdams — te slēpās aiz kokiem, te līda rāpus, te palika guļot kā akmens, ne elpoja, ne pirkstiņu pakustināja. Lūk, jau alnis pa gabaliņu redzams. Mierīgi guļ, acis pievēris, un gremo. Tieši no šīs vietas būtu uz viņu jātēmē un jāšauj. Mednieks te nometa cimdu. Pats līda atpakaļ. Alnis guļ, kā gulējis, mierīgi gremo, nekā nav jutis.

Tagad reize jaunajam..

Jaunais, kur iespējams, pārskrien, kur izdevīgi — pārlec, turklāt tik viegli, ka sniegs zem kājām neiegurkstas, kritalas neiebrīkšķas. Viņš paķēra cimdu, metās atpakaļ. Alnis ne ausu nepakustinaja.

—    Redzams, gadiem te nav nozīmes, — trešais mednieks teica. — Tu, vecais, esi veikls mednieks. Arī tu, jaunais, neesi zeme metams. Manuprāt, nebija vērts šo strīdu sākt.

PELĪTE

Ņencu pasaka

Atnāca pavasaris. Saule sasildīja zemi un salauza upē ledu. Ledus gabali krakšķēdami kraujas cits citam virsū un peld pa upi uz leju.

Pelīte, to izdzirdējusi, izlēca uz uzkalniņa un iesaucās:

—    Ledutiņ, ledutiņ, peldi tālāk prom no krasta! Aiz zemes raga ir mana midzina, raugi, lai to neizposti!

Pelītei atbildēja pats lielakais no ledus gabaliem:

—     Kad ledus sācis kustēties, tas nav vairs apturams.

Pelīte sadusmojās, spalvas viņai sabozās. Viņa teica:

—     Neesi nu tik lielīgs, ledus gabal! Uzsēdīsies vēl uz sēkļa, tur saulīte tevi tā sasildīs, ka izkusīsi un no tevis tik peļķe pāri paliks.

Ledus gabals apklusa. Toties ierunājās saule:

—     Eh, pelīte! Tu gan esi uzpūtīga. Ne tā tava darīšana, ka es ledus gabalu izkausēšu! Kāpēc piespiedi apklust vecākam biedram?

Pelīte pacēla galvu un kliedza:

—    Arī tu, saule, tik daudz te nelepojies! Pavei, uznāks mākonis un tevi aizsegs. Kāds tad labums no tevis būs?

Saule apklusa. Ierunājās mākonis:

—     Kāpēc tu esi tik kašķīga, pelīt? Ne tā tava darīšana, ka es dažkārt aizsedzu sauli. Kāpēc tu piespiedi apklust vecākam biedram?

Pelīte atkliedza arī mākonim:

—     Tev, mākoni, arī nav ko lepoties. Uzpūtīs vējš, dzenās tevi, kur vien gribēs, lupatlēveros saraustīs.

Mākonis apklusa. Ierunājās vējš:

—    Tev ir nekaunīga mēle, pelīt! Ja es izdzenāju mākoņus pa debesīm, tad kāda tev tur daļa? Kāpēc liki apklust vecākam biedram?

Pelīte nedomāja rimties:

—    Tevī, vējš, es negribu pat klausīties. Tev nav ar ko lielīties, tu talu nevari aizbrāzties. Atdursies pret Urālu kalniem, un galā būs tavs spēks.

Vējš noklusa. Iedārdējās akmeņi Urālu kalnos:

—    Tu, pelīt, esi mazāka par smilšu graudiņu, bet strīdies ar visiem. Kāda tev daļa, ja mēs stājāmies ceļā vējam?

Te pelīte pagriezās pret Urālu kalniem:

—    Lai nu es esmu maziņa, bet jūs, kalni, vareni, kāda tur nu jēga! Katrs, kas nav slinks, mīda jūs kājām. Rau, tinis uzrāpies uz jūsu akmeņiem, bet jūs nekā nevarat to nodzīt.

Urālu kalni apklusa. Sāka runāt tinis:

—     Nebāz savu purniņu tur, kur nav tava daļa, pelīt! Nekaitini mani, citādi aprīšu tevi ar visiem nadziņiem, pat astes galiņš pāri nepaliks.

—    Draudi vien, draudi, tini! Bet ko tu teiksi, kad iekļūsi koka slazdā?

Tinis apklusa.

Pelīte gaidīja, ko teiks koka slazds. Bet slazds klusēja. Tas bija būvēts no koka un runāt neprata.

Pelīte bija pārliecināta, ka strīdoties viņa ņēmusi pār visiem virsroku. Purniņu augstu uzslējusi, astīti pavicinājusi, viņa lepni tecēja uz savu midziņu.

Pelīte vai acis izskata, bet inidziņas ka nav, tā nav. Kamēr viņa karsti strīdējās, ledus gabals bija appeldejis apkārt zemes ragam, ietriecies krasta un aizrāvis viņas midzinu sev līdzi. Pelīte pameta acis uz ledus gabalu un teica:

— Kā rādās, ne pār vienu neesmu ņēmusi virsroku. Stridoties tikai veltīgi izšķiedu laiku.

Ta pateica un naski noņēmās, iekartodama/ j.aunu midzinu.

Te nu arī pasakai gals.

4'

.

BALTĀ JARANGA

čukču pasaka

Kādu dienu savā jarangā sēdēja vecītis un vecenīte. Viņiem bija garlaicīgi, jo āra nevarēja iziet, tur trakoja sniega vētra — purga. Tā gāza cilvēku vai no kājām nost. Nebija jau arī kurp iet. Vasarā bija kaimiņi, bet tie ar visiem bērniem jau rudeni bija aizklejojuši. Bet vecītim un vecenītei bērnu nebija.

Vecenīte iekura pavardā uguni, uzvārīja teju. Abi padzēra teju, un viņiem kļuva vel skumjāk.

—      Ei, vecenīt! — vecītis teica. — Vai atceries, ka es savās jaunības dienās pratu dancot un skaļi sist tamburīnu?

—      Uzlaid arī šobrīd danci, — vecenīte teica. — Tak bus jautrāk.

—     Varētu, ta varētu, bet kājas nelokās, un ari rokām grūti noturēt tamburīnu.

—    Padod šu, es raudzīšu turēt tamburīnu, bet tu sit tamburīnu.

Tā arī izdarīja. Vecenīte ar abām rokām tur tamburīnu, vecītis pa to sit ar vālīti. Viņa vecās kājas gan cilājas dancī, gan vietumjs piecērt.

Pēkšņi ārā sacēlās varena brēka. Un vecītis ar vecenīti ne-j paspēja ne apskatīties, kad jarangā iebruka s^ši melni velni — seši kelē.

Vecenītei lielās bailēs no rokām izkrita tamburīns. Bet viens no velniem iesmējās un teica:^ '

—     Kāpēc tu tamburīnu nometi zemē? Mēs tā dēļ no tundras viņas malas šurp atauļojām. Mes braucām sešos pajūgos. Tundrā garlaicīgi, viss kā pamiris. Cilvēki nepavisam nemāk vairs papriecāties. Te izdzirdējām jūsu tamburīnu, priecīgi traucāmies šurp. Uzjautriniet mūs!

Velni pasniedza tamburīnu vecenītei, viņa to satvēra abās rokās un turēja, cik stingri mācēdama. Vecītis sāka atkal ar vālīti sist pa tamburīnu.

Vecītim kājas sāka cilāties dancī, arī velni nebija slinki piecirst kāju. Dancī griezās veseli septiņi pāri. Beigu beigās velni pagura. Arī vecītis nolaida roku ar vāli — bija gana.

Velni apvaicājās:

—     Ko lai jums iedodam, ka mūs tā ielīksmojāt? Varbūt gribat, ka uzdāvinām jums ātras kājas, skraidīsiet kā daždien jaunībā?

—    Nē, to mēs negribam, — vecītis un vecenīte vienā mutē atteica.

—    Varbūt gribat krietnu baru briežu, jaunas ādas priekš jarangas?

—    Nē, to mēs negribam. Mums jau ir divi brieži, pietiek.

—     Ko tad jūs gribat?

—    Gribam dēlu!

—    Labi, — velni iesaucās. — Mēs tieši šobrīd izvadājam pa tundru bērnus. Kam viņu tā pamaz, tiem ar dāsnu roku dodam.

—    Varbūt gribat, — teica pirmais velns, — jaunu zēnu, veiklu loka šāvēju? Viņš būs jums krietns palīgs.

—    Nē, — vecenīte atsaka, — viņš mani nemīlēs. Gribu tādu maziņu.

—     Labi, — teica otrs velns. — Ņemiet no manis, tas vēl neprot ar loku šaut, iemanījies tikai putniem izlikt cilpas.

—    Arī tāds mums par lielu, — vecītis atsaka. — Mēs gribam tādu maziņu.

—     Nu, tad ņemiet no manis, — ieteica trešais velns, — šis tikko sāk runāt.

Vecītis un vecenīte pakratīja galvas.

—    Arī tas mums nav īsti pa prātam. Vai nav vēl mazāka?

—    Ir, ir, — iesaucas ceturtais velns. — Mazs, labs puisēns, tik tikko pats sāk staigat.

Vecītis un vecenīte atkal neņem.

—    Bet man, — iekrita sarunā piektais velns, — vēl kājās neceļas, tik tikko sāk sēdēt.

Vecītis ņemas prātot:

—    Ja nu to paņemtu, kā tu, vecenīt, domā?

Bet vecenīte dusmīga pretī:

—     Stāvi klusu, vecais! Dzirdat jūs, nesaprašas velni, es gribu pavisam maziņu bērniņu, tādu, kas vēl ne sēd, ne staigā, ne runā. Tādu, kam nav vēl neviena zoba mutē, bet acis — kā tikko pasaule nākušam briedēnam. Pati gribu viņu izaudzināt, lai viņš mani mīlētu, mani sauktu par māmiņu, vecīti — par tēti.

—    Tad jau jāņem no manis, — ieteica sestais velns.

Visi izgāja ārā no jarangas. Piecās nartās sež bērni, kā velni jau bija teikuši, no loka šāvēja līdz tādam mazulim, kurš tikko sāk sēdēt. Bet uz pēdējām nartām neredz neviena. Uz tās uzsieti kažokādas maisi — tur dzirdamas bērnu raudas.

Vecenīte steidzās pie pēdējām nartam un izvilka no siltā kažokadas maisa gluži mazu bērniņu. Tas nu bija tieši tāds, kādu viņa vēlējās.

Velni teica:

—     Šo puisēnu sauc par Sekenu.

—    Jauks vārds, — vecenīte atbildēja, piekļāva puisēnu pie krūtīm un iesteidzās jarangā.

Velni brauca savu ceļu tālāk.

Vecenīte tagad auklēja mazo Sekenu, ucināja viņu, dziedāja viņam dziesmas. Taču ilgi viņu nēsāt uz rokam vecenītei nevajadzēja. Visi bērni aug ātri un nemanāmi. Bet šis zēns auga acīm redzami, pa nakti pieņēmās resnumā, pa dienu stiepās garuma.

Tikko Sekenam palika divi gadi, viņš jaranga vairs negulēja. Gāja un parnakšņoja tundra pie briežiem. Vecenītei jarangā bez dēliņa garlaicīgi. Viņa aiziet pie Sekena, nosēžas blakus, stāsta, kas ir bijis un kas nav bijis.

Brieži pa miegam nopūšas, šūpo ragus. Augstu pie debesīm peld mēness, spīd zvaigznes, Sekens pace] galvai un vaicā:

—    Māmiņ, kas tur atrodas?

—     Tā ir Augšējā tundra, dēliņ, — vecenīte atbild. — Stasta, ka tur dzīvojot Tanairgins ar savu meitu. Liels bagātnieks šis Tanairgins, briežu viņam tik daudz, cik zvaigžņu pie debesīm, cik ūdens pilienu jura, cik sniegpārsliņu kupenā. No rīta pieceļas, apēd pusi valzivs … Jaranga viņam liela, liela .. .

—    Vai tā ir skaista? — ievaicājas Sekens.

—    Jaranga, vai?

—    Nē, meita.

—    Meita viņam ir skaista. Ar melniem matiem, viegla un veikla kā jauna briežu māte.

—    Zini, māmiņ, — Sekens teica, — vēl mazliet paaugšos, tad precēšu Tanairgina meitu un nevienu citu.

Vecenīte smejas:

—   Guli, nu guli, dēliņ! Augumā esi padevies kā divdesmitgadīgs, bet prāts vēl ka divgadīgam. Ka nu var aizkļūt līdz Augšējai tundrai! Vai tad Tanairgins tev atdos savu meitu?

Bet Sekens bija tāds — ko reiz ieņēma galva, no ta lēti nešķīrās, to neaizmirsa.

Pagāja vēl gads, Sekens teica:

—    Mamiņ, uzšuj man trīs pārus torbazu, pieliec tos pilnus ar gaļu, lai pa ceļam nenomirtu badā. Es aunu kājas un eju uz Augšējo tundru.

Vecenīte saka raudat, taču visu izdarīja, kā dēls vēlējās, godam saposa viņu ceļam.

Sekens gāja uz to pusi, kur debess ar zemi saiet kopā. Daudz dienu gāja. Noplēsa divus pārus torbazu, apēda gandrīz visu gaļu, bet ceļam gals vel nerādījās.

Kādreiz Sekens apstājās, pameta acis uz pēdēja torbazu pāra pazolēm — teju, teju būs cauras.

—    Labi nebūs! — viņš sev saka. — Vai nu patiesi netikšu līdz galam, vai nu patiesi nedabūšu sev par sievu Tanairgina skaisto meitu?

Pēkšņi viņš tāluma pamana pajūgus.

«Kas tie varētu but par ļaudīm?» Sekens prāto. «No kurienes tie gadījušies, ja cilvēku te ne acīs neredz?»

Pajūgi tuvojās. Jau varēja saskaitīt, ka pa tundru traucas sešas nartas. Piebrauca tuvāk, Sekens skatās, ka tie nav cilvēki, bet seši melni velni — seši kelē.

Garām pabrauca pirmās nartas, otrās… Velni uz Sekenu neskatās, it kā nemaz neievēro. Pēdējais velns apturēja briežus un teica:

—     Ei, Seken, mazdēliņ! Esi gan tu paaudzies. Kurp iedams, vai tālā ceļā dodies?

—             Esmu ceļā uz Augšējo tundru, — Sekens atbildēja.

—   Gribu bildināt Tanairgina meitu.

—     Redzu, ka esi puisis ar galvu. Preci vien. Tikai kā tu tiksi galā, torbazi noplīsuši.

—    Zinu gan, bet ko lai daru?

—    Ļauj, es tev palīdzēšu. Samainīsimies ar torbaziem. Vai maiņa būs izdevusies, vēlāk pats redzēsi.

Sekens nenopriecaties. Savus torbazus atdeva velnam, bet viņējos uzvilka sev kājas.

Velns aizbrauca, lai panāktu pirmos piecus pajūgus. Sekens gāja savu ceļu tālāk. Tad ta brīnums! Paspēra savus trīs soļus, jau tundras mala klāt, debesis gluži tuvu nolaidušās pie zemes, vai ar roku aizsniedzamas. Sekens stiepās, stiepās, taču aizsniegt nevarēja. Viņš palēcās, un torbazi viņu no apakšas kā grušus pagrūda. Sekens pieķērās mākonim aiz malas, uzrāpās uz tā — un Augšējā tundra klāt.

Torbazi Sekenu arī Augšējā tundrā nes ātri uz priekšu. Viņš tikko pagūst cilāt kājas. Redz — stāv liela jaranga. No jarangas viņam pretī iznāk pats Tanairgins.

—     Kas tu tāds būtu? — viņš jautā.

—    Es esmu Sekens.

—     No Apakšējās tundras?

—     No Apakšējās gan, — Sekens atbild.

—    Tik tāli ciemiņi vēl pie mums nav redzēti! — Tanairgins teica. — Kāpēc tik tālu ceļu mēroji?

—    Nācu precībās pie tavas meitas.

Tanairgins ne vārda Sekenam neatbildēja, pagriezās un sauca jarangā:

—     Ei, māt, gatavo cienastu! Atnācis puisis no Apakšējās tundras precībās pie mūsu meitas. Pacienāsim vii/ū, apskatīsimies, kāds tas precinieks īsti ir.

Sekens priecīgs, krietnu laiku ar pustukšu vēderu staigājis. Bet, kad pamanīja, ar ko Tanairgina sieva gPib viņu cienāt, tad nobijās. Viņa pasniedza ciemiņam un saimniekam koka bļodā veselu valzivi. Valzivs guļ ka kalns, Sekens un Tanairgins sēž kairs tai savā pusē, bet pāri otru neredz. Desmit jarangās, kādas mēdz celt Apakšējā tundrā, nebutu novietojama šī milzīgā valzivs.

Sāka ēst. Tanairgins griež lielus gabalus, arī Sekens neatpaliek no viņa. Tanairgins bāž gabalu mutē, Sekens gan ceļ to pie mutes, bet tad veikli aizlaž aiz kuhļankas apkakles. Gabali izslīd cauri klēpim, izveļas cauri mākoņiem, nokrīt Apakšējā tundrā. Un nokrīt tie tieši pie ieejas nabadzīgajā Sekena tēva un mātes jarangā.

Sekena vecais tēvs brīnīties brīnās, jo savā garajā mūžā nav pieredzējis, ka no debesīm būtu kritusi garšīgā valzivs gaļa. Toties vecenītes priekam nav gala.

—    Tur, — viņa saka, — mūsu dārgais dēliņš ir pārspējis viltībā pašu Tanairginu un par mums iedomā.

Cik daudz vecītis un vecenīte apēda, cik daudz nebaltām dienām bedre ieraka, neviens i nematīja, neviens i nezināja.

Bet Augšējā tundrā pa koka bļodu'tikai kaili valzivs kauli mētājās.

—    Vai ciemiņš būtu tā kā paēdis? — Tanairgins apvaicājās.

Sekens atbildēja:

—     Saimniekam tas labāk jāredz, bet mājās es apēdu krietni vairāk.

Tad nu Tanairgina sieva cēla viņiem priekšā valzirgu.

Tanairgina mute kust jau gausāk. Sekens citu pakaļ citam valzirga gaļas gabalus itin veikli aiztjiet kuhļankai aiz aplok-

Ies, un tie cauri mākoņiem nokrīt Apakšējā tundrā tieši pie vecāku jarangas.

Atri tika galā ar valzirgu.

—     Nu vai tu būsi paēdis? — Tanairgins atkal vaicāja.

Sekens atbildēja:

—     Ēdis jau ēdis, bet ne paēdis. Labprāt vēl kaut ko būtu licis uz zoba.

Tanairgina sieva gan rauca uzacis, taču galdā cēla treknu roni un pēc tam nerpu.

Tanairgins vairs nevarēja ne kumosu norīt, bet Sekens viens pats ar roni un nerpu tika itin ātri galā. Tanairgina sieva tikai rokas noplātīja, nav nekā vairs ko celt galdā.

—     Nu, paēdām, uzkodām, — Sekens teica, — tagad parādiet man līgavu.

Tanairgins pretī:

—     Ne jau es pie tevis uz Apakšējo tundru aizgāju. Tu pie manis atnaci. Tad nu arī meklē savu līgavu, manu meitu.

—    Ja jau jāmeklē, jāmeklē, — Sekens pie sevis noteica.

— Droši vien būsi to uz tundru aizsūtījis.

u*

Iznācis no jarangas, piecirta kājas, kas bija ieautas velna torbazos. Cilvēka kājas pārvērtās par putnu kājām ar asiem nagiem. Savicināja rokas — tās pārvērtās par spēcīgiem spārniem. Tas vairs nebija Sekens, bet ērglis. Slaidi vēzēdarns spārnus, viņš paceļas gaisā. Augšējā tundra ir plaša jo plaša, bet ērglis no sava1 lidojuma to pārredz kā uz delnas. Tanairgina meitu nekur nemana.

Ērglis lido tālāk, te vienā tundras malā garfās liels ganāmpulks. Briežus tajā skaitīdams nesaskaitīsi — tāpat ka zvaigznes pie debesīm, ka ūdens piles jūrā, kā sniega pārslas kupenā.

«Vai tikai tur nebūs noslēpta mana līgava — Tanairgina meita?» Sekens prātoja.

Sakļāvis spārnus, kā akmens krita zemē. Nākošajā mirklī pārvērtās par susliku un saka skraidīt briežiem pa vidu. Vai acis izskatīsi — arī tad Tanairgina meitu še neatradīsi.

—    Nekur citur kā vienīgi jarangā viņa nevarētu būt! —teica Sekens un pārvērtās par kukainīti, par vabolīti ar gaišiem punktiņiem.

Izplēta spārniņus un pacēlās gaisā. Ka ērglis viņš bija vienā rāvienā aizlidojis līdz tundras malai, bet kukainītim — vabolītei spārniņi mazi, ar tiem nācās ilgi lidot, kamēr nokļuva līdz jarangai. Palidoja garām Tanairginam, aizsīca viņam pie pašas spalvainās auss.

Aplaida vairākus riņķus pa visu jarangu gan pa augšu, gan pa apakšu. Pamanīja kaudzi izkaltētu ādu, ielīda tajā. Tur atrodas liela lāde. Kukainītis — vabolīte nekādi nevar pacelt smago vāku, toties var iespraukties iekšā pa spraudziņu. Sekens vabolītes izskatā ta arī izdarīja.

Lādē sēž meitene, Tanairgina meita. Smejas un priecājas bez gala, ka Sekens viņu beidzot atradis. Kukainītis — vabolīte atkal pārvērtās par jaunekli. Lika ar kāju pa lādes smago vāku un to izspēra. Izmētāja juku jukām ādas, paņēma meiteni pie rokas un izveda jarangas vidu. Te arī Sekens viņu apskatīja un aplūkoja. Viņa paša māte taisnību vien bija teikusi, ka Tanairgina meitai esot skaistas, garas bizes un gaita viegla kā jaunai briežu mātei.

—    Tātad, — Tanairgins teica, — kas atrasts, nav vairs noslēpts, kas apsolīts, to atpakaļ neņemsi!

Pa to starpu Apakšējā tundrā Sekena māte jau bija pagurusi no asarām, ka dēls tik ilgi neatgriežas. Kādā rītā viņa iznāca no jarangas, pameta acis uz vienu pusi, pameta — uz otru pusi, gan — vēl uz priekšu, gan — atpakaļ, bet Sekena kā nav, tā nav. Paskatījās uz augšu un redz, ka pie debesīm peld neliels mākonītis, peld aizvien tuvāk un laižas aizvien zemāk.

—    Pasteidzies, pasteidzies, Seken, dēliņ, nekavējies, — vecenīte iedziedājās, — tevi ar tēju pacienāšu, ar treknu gaļu paēdināšu.

—    Ar ko tu tur sarunājies, māt? — vecītis jautāja no jarangas.

—    Ar ko tad nu sarunāšos, tak jau pati ar sevi.

Viņa iekurināja uguni, uzkāra tējas katlu un atkal izmetās ārā no jarangas.

Mākonītis slīdēja uz leju un pieplaka pie pašas zemes. Notā noleca Sekens un sirsnīgi apkampa mati. Aiz pirmā mākonīša atpeldēja otrs mākonītis, aiz tā — lielum liels padebesis. No otrā mākonīša nokāpa Sekena jaunā sieva, no lielum liela padebeša — vesels ganāmpulks briežu.

Sekena vecais tēvs to visu redzēja, un tam aiz brīnumiem mute palika vaļā. Bet tad bija reize brīnīties vēl vairāk. Sekena skaistā sieva pamāja ar roku, un viņu priekšā no zemes izauga jaranga — balta kā sniegs, plaša kā sopka.

Viņi visi iegāja jarangā. Sieviete ar garajām bizēm no Augšējās tundras atkal pamāja ar roku, un jarangā iemirdzējās dārgi vara trauki, uguns pati uzliesmoja pavardā, un katlā, kur bija ielikts vesels briedis, saka burbuļot un vārīties ūdens.

Tad Sekens tēvam teica:

—    Aizej, tēv, uz kaimiņu apmetni un uzaicini viņus pie mums paciemoties.

Vecītis pakratīja galvu.

—    Tie jau nenāks.

—     Kāpēc gan nenāks? — atvaicaja Sekens.

—    Tur dzīvo divi brāļi, — tēvs teica, — un viņiem vēl ir kalps vecs vecītis. Abi brāļi ir bagātu ļaužu, bet mēs jau esam bijuši gatavi nabagi. Tie jau par mums tikai pasmiesies.

—   Lai nu dara, ka grib, — Sekens atbildēja, — bet aicināt aicini. Tak jau kaimiņi. Ja atnaks — būs labi, ja nenāks — arī labi.

Sekena tēvs aizgāja uz kaimiņu apmetni un uzaicināja abus brāļus — bagātniekus ciemos. Tie pavilka veco vīru uz zoba:

—    Ar*ko tad pacienāsi? Varbūt ar sūnām, ko brieži skrienot ar kājām izspārda?

Taču viņi bija nācēji. Veco čukču atstāja vieny..pašu, lai pieskata apmetni.

Visi trīs nāca, nāca un piekusa.

—     Kur tad ir tava jaranga? — brāļi jautāja.

—     Redzat, turpat jau ir!

—    Vai tu esi pie pilna prāta? Tā taču ir sniegota sopka.

Pienāk tuvāk — patiesi jaranga! Tuvu un tālu visā tundrā

neatrast otras tik plašas, tik skaistas jarangas.

Sekena sieva cēla ciemiņiem priekšā gan treknu brieža gaļu, gan karstu tēju. Tik dārgu trauku, tik mīkstu ādu pat viņiem, bagātniekiem, nav!

Ciemiņi pielika pilnus vēderus un slāja uz mājām. Vakara abi sanāca kopā vienā jarangā un savā starpā apspriedās:

—    Kauns mums abiem. Mēs gan bagatnieki skaitāmies, bet nav tās greznības, kas ir Sekenam. Viņu vajag dabūt pie malas!

—    Kad būsim tikuši ar viņu galā, es pievākšu viņa dārgos traukus, — teica viens brālis.

— Bet es jarangu, — nenocietās otrs brālis.

Abi bagātnieki jau laikus visu Sekena mantu sadalīja savā starpā.

Bet Sekens guļ aiz silta aizkara savā jarangā un tikai smejas.

—     Dzi, dzi, siev, kā mūsu ciemiņi ņemas pa savu jarangu, taisās mani novākt malā.

Otrā rītā abi kaimiņi atnāca un aicināja Sekenu līdz uz medībām. Sekens neatteicās, gāja kopā ar viņiem. Visi trīs aizgaja tālu tundrā, apsēdās strauta malā atpūsties. Sekens pieliecās, lai nodzertos, bet kaimiņi tajā mirklī viņam ietrieca dunci mugurā. Sekens ar seju iegāzās strautā. Abi bagātnieki, viens otram garam steigdamies, jož uz viņa jarangu un kliedz:

—     Kurš pirmais aizskries, tam tiks brieži!

—     Kurš otrais aizskries, tam būs baltā jaranga!

Abi skrien blakus, ne viens, ne otrs nevar priekšā aizsteigties, nevar otru apdzīt. Tā abi līdz jarangai gan aizskrēja, bet iekšā ieiet nepietika speķa. Abi novēlās pie ieejas zemē, tik tikko velk elpu. Tad abi sāka rāpot. Tā rāpus arī ievēlās jarangā.

Skatās un netic savām acīm — sēž Sekens kopā ar sievu, ar māti un tēvu turpat blakus. Visi dzer teju. Abi bagātnieki ne pa jokam nobijās. Ne vārda nebilduši, apsviedās apkārt un joza prom, ko kājas nes.

Ko darījuši — paši savām rokām izdarījuši, ko redzējuši — paši savām acīm redzējuši, kam te ko jautāsi. Ņēmās tirdīt nabaga veco čukču:

—     Tu esi ilgi dzīvojis zemes virsū, tavas acis daudz ko redzējušas. Kā var atdzīvoties tas, kurš ir nogalēts?

Vecais vīrs brītiņu padomāja un teica:

—     Jūs nenogalinājāt vis cilvēku, bet tikai viņa ēnu!

Abi bagātnieki nolikās gulēt, bet miegs no šiem bēg. Abi domā garu garās domas, kā pieveikt Sekenu, kā iegūt viņa mantu.

Iznāca no savas jarangas viens brālis,'iznāca arī otrs. Satikās abi pie salauztām nartām, atkal gāja spriešana vaļā.

—     Nazis viņam nekā nevar nodarīt, — saka viens.

—    Varbūt zeme viņu pieņems savā klēpī, — saka otrs. — Izraksim dziļu bedri, ielūgsim viņu uz svētkiem un nometīsim lejā.

Sekenam savā jarangā arī nenāk miegs. Viņš saka:

—    Vai dzirdi, siev, atkal bagātie kaimiņi uzņēmuši aplamas runas.

—     Pārcelsimies ar visu iedzīvi uz Augšējo tundru, — sieva viņu lūdza. — Savu jarangu uzcelsim blakus tēva jarangai.

—     Nē, — Sekens teica. — Šeit esmu piedzimis, šeit arī gribu dzīvot. Negribu pārceļot uz svešu vietu. Lai bagātie kaimiņi nedomā, ka man no viņiem butu bail.

Otrā rītā kaimiņi klāt un aicina Sekenu:

—     Tu mūs cienāji, nule mēs vēlētos tevi pacienāt. Atnāc pie mums paciemoties, gribam tevi pamielot.

Sekens aizgāja, viņam līdzi gāja arī sieva.

Visi apsēdās. Ēda gaļu, piedzēra tēju. Tad viens no bagātajiem kaimiņiem pasniedza Sekenam tamburīnu un ievaicājās:

—     Vai padancot negribi?

—    Var jau ari padancot, — Sekens bija ar mieru.

Viņš paņēma tamburīnu, iesita pa to vienu reizi, iesita otru reizi un pats laidas dancī. Meta loku lokus, tikai uz ādas, kas bija noklātā pašā jarangas vidu, ne soli nespēra.

Abi bagatie kaimiņi sita plaukstas un tik uzsauca:

—    Veikli danco, augstu lec!

Sekens iekarsa, visu sev apkārt aizmirsa. Krietni palēcās, uzsviedās gaisā kā putns un nokrita tieši uz ādas jarangas vidū. Zem ādas bija dziļa bedre. Sekens tajā riteņu riteņiem iekrita, pat iekliegties nepaguva. Viņa jaunā sieva uz karstām pēdām metās viņam pakaļ.

—

Tā, tā, — abi brāļi nenopriecāties, — beigu beigās dabūjam Sekenu pie malas.

—     Es ņemu viņa jarangu, — viens brālis teica.

—   Tev paliks viņa brieži.

—     Man jau briežu gana, — otrs brālis atbildēja.

—     Bet tadas jarangas, tādu trauku, tādu ādu nekur ar uguni nesameklēsi. Tu ņem briežus, man atstāj jarangu.

—     Jaranga 'mana, brieži tavi! — pirmais brālis i nedomāja piekāpties.

—     Brieži tavi, jaranga mana! — otrs brālis kliedza pretī.

Strīdējās, strīdējās un tad sāka kauties.

Saimnieku klaigas un kaušanos padzirdējis, jarangā ienāca vecais kalps. Abi brāļi meta mieru un lūdza kalpu, lai tas Sekena bagātību sadala starp viņiem.

Kalps brāļiem vaicāja:

—     Kur ta pats saimnieks, kura mantu jūs nevarat sadalīt?

Abi bagatie sāka smieties.

—    Aizdancoja uz pašu Apakšējo tundru palielīties, kā šim brangi vedas ar dančiem.

Vecais kalps, pametis acis visapkārt, pamanīja dziļo bedri un visu saprata. Viņš teica abiem brāļiem:

—    Tas nav nekāds labais darbs. No tāda darba arī paši neko labu sev negaidāt. Es par visu to nekā negribu zināt.

Vecais kalps aizgāja. Aizgaja no abiem brāļiem uz visiem laikiem.

Pa to starpu Sekens ar savu jauno sievu kā lidodami lidoja uz leju vien, kamēr nokrita paša Apakšējā tundrā. Nokrituši piecēlās kājās. Skatās — netālu atrodas sešas jarangas. No tām viņiem pretī iznāk seši melni velni — seši kelē. Tie bija tie paši velni, kurus Sekens kādreiz satika tundrā.

Sestais, pats pēdējais velns, teica:

—     Labdien, mazdēliņ Seken! Kā tu līdz šejienei esi atkūlies?

—            Aiz savas gribas to nedarīju, — Sekens atbildēja.

—   Ļauni cilvēki mūs iemeta bedrē.

—     Nu, tā nav liela nelaime, — velns smējās. — No kurienes esat nākuši, turp arī aiziesit.

Viņš tiem iedeva ātrus briežus ar visiem aizjūgiem un nartām, iesēdināja pašus nartās, bet aizmugurē piesēja traku briedi.

Briežu pajūgs kā šautin uzšāvās gaisā, uznesdams Sekenu ar viņa sievu bagāto kaimiņu jarangā.

Šie abi joprojām vēl strīdas, jo nekādi nevar sadalīt mantu. Taču viņi nepaguva līdz galam izstrīdēties, ne arī papriecāties par Sekena nāvi. Trakais briedis ņēma un saārdīja jarangu, vienu brāli zem kājām samīdīja, otru — nodūra ar ragiem.

Sekens ar sievu brauca uz mājām, kur viņus gaidīja māte un tēvs.

Ja pamani tundrā baltu jarangu, tik baltu, ka to grūti atšķirt no sniegotās sopkas, tad zini, ka tā ir slavenā Sekena jaranga, tā paša Sekena, kurš par sievu apņēma Tanairgina meitu no Augšējās tundras.

IZMANĪGĀKAIS MEDNIEKS PIEKRASTĒ

Oroču pasaka

Dzīvoja kads oročs. Viņam bija sieva un dēls. Dēls bija liels, sen būlu laiks tēvam visos darbos palīdzēt. Taču māte viņu palutināja, kur vien varēdama viņam izdabāja. Tā nu dēls auga — ko gribēja, to ari darīja.

Kauču krietni pavēlu, tēvs sāka dēlu ņemt līdzi medībās un /nācīt par mednieku. Acis dēlam skadras, kājas veiklas, rokas spēcīgas. Lai zvēru nomedītu, vajadzīga mednieka viltība. Ne tik daudz viltība kā pacietība. Notiek, ka veselu dienu jānotup slēpnī nieka zaķa dēļ. Bet dēlam tas nav pa prātam, viņš grib ar visu tikt ātri galā.

Kādu dienu tēvs ar dēlu sakārtoja omoročkas — tāšu laivas un brauca medīt nerpas. Pa upes grīvu izbrauca jūra, paskatījās uz vienu pusi, paskatījās uz otru pusi — nerpu nekur nemana.

Dēls teica:

—     Nenieka jau nu te nesagaidīs. Braucam mājās!

Tēvs pretī:

—     Kur ta jāsteidzas? Pagaidīsim, sak, gan jau parādīsies.

Nevajadzēja nemaz ilgi gaidīt. Iznira vienā reizē trīs nerpas,

platām acīm skatījās uz visam pusēm, bet medniekus nepamanīja. Tēvs pagrieza otnoročku uz nerpu pusi. Uzsauca dēlam:

—    Airē tūlīt aiz manis!

Bet dēls viņam atbildēja:

—     Šīs tādas pasīkas. Rau, tur pie zemesraga tik ir nerpa! Dzīšos tai pakaļ.

Tā jau nav nerpa, bet zobenvalis, — tēvs teica.

—     Bet man rādās, ka nerpa! — dēls atbildēja un pagrieza omoročku uz zemesraga pusi.

Jura nav tā vieta, kur strīdēties. Nerpas jau negaidīs. Tēvs savu omoročku airēja uz to pusi, kur redzēja nerpas. Divas no tām pasitās sāņis un prom bija, tikai vienu viņš noķēra. Labs tas, kas rokā!

«Diez kā dēlam veicas ar medībām?» tēvs nodomāja un pagrieza laivu uz zemesraga pusi. Apbrauca tam apkārt.

Acīm pavērās jūra — tik plaša ka tuksnesis. Cik talu vien skats sniedza, tikai viļņi un viļņi, bet dēlu nekur nemanīja.

Tēvs brauca krietnu laiku gar jūras malu, gribēdams ieraudzīt dēlu. Bet viņa nav un nav. Noslīkt ta ka nevarētu, jūra bija mierīga. Tad jau omoročku, kaut apgāztu, redzētu peldam.

Tēvs pārnāca mājās. Arī mājās dēla nebija. Sieva sāka raudāt un pārmeta vīram:

—     Pats savu bērnu nenosargāji! Kā tev sirdsapziņa ļāva zēnu vienu pašu atstāt jūrā! Tas nu esot tēvs!

—     Stāvi klusa! — vīrs uzsauca sievai. — Viņš varbūt tālu aizbraucis, gan pārradīsies.

Lāču dēls nepārradās.

Tēvs katru dienu gāja uz jūras malu un vai acis izskatīja, lūkodamies pēc dēla. Pat medības pameta novārtā, rokas aiz bēdām neceļas pie darba. Kādreiz apsēdās jūras malā un sāka rūgti jo rūgti raudāt.

Pēkšņi izdzirdēja šādus vārdus:

—     Manā jūrā, manos plašajos ūdeņos rūgtuma un sāļuma

jau tapat ir gana! Kapec tu raudi?

Tēvs nevar saprast, vai tā būtu cilvēka balss vai viļņu čalošana. Piesedzis acis ar plaukstu, paskatījās pret sauli jūrā. Redz — netālu no malas uz klijīts, kas kā zobs izslējrbs virs ūdens, sēž vecs vīrs, ģērbies ketlaša ādas halātā. Bārda viņam ir gara jo gara un zaļa kā aļģes. Tā skalojas viļņos. Tēvs nobijās ne pa jokam, pabrīnījās un atbildēja:

—     Kā lai neraudu? Man deis pazuda. Jauns un skaists. Visā piekrastē nebija izmanīgāka jūras zvēru mednieka.

Vecais vīrs uz klints palaida lielo smieklu.

—     Tu saki, ka nebija izmanīgāka mednieka?

Un atkal smejas, ka visa pamale dreb.

Tēvam sāpēja, ka viņa pazudušo delu svešais apsmej. Gribēja jau laist pāri lūpām nelabus vārdus, bet pēkšņi noprata, ka viņa priekšā nav vis parasts vecs vīrs. Vai nu parasts vecis zivs ādas halātā sēdētu jūra uz klints? Kuram parastam vecim tad nu būtu zaļa barda? Saki nu viens cilvēks, tas bus Temu, pats Jūras valdnieks. Mednieks nobijās ne pa jokam un norija visus nelabos vārdus.

Temu viņam teica:

—     Sen neesmu tā izsmējies kā šodien. Par to, ka mani uzjautrināji, atdošu tev dēlu. Uzcel tik krastā jurtu no valzivs kau

liem un gaidi. Līdzko parādīsies jauns mēness, tavs dēls būs klāt kā likts.

Ta viņš pateica un nozuda jūras dziļumā. Noplunkšķēja vien kā liela zivs, kad aizpeld.

Mednieks aši skrēja pie sievas. Abi kopā sāka celt jurtu. Bija ļoti jāsteidzas, jo bezmeness naktis gāja uz beigām un kuru katru brīdi pie debesīm varēja parādīties jauns mēness.

Beigu beigās jurta bija gatava. Abi ta nu piekusuši, ka iegāja jurtā un iekrita cietā miegā.

Tieši tonakt šaurs mēness sirpis kā tāss laiviņa — omoročka uzpeldēja pie debess velves. Un tad pie krasta piestāja … Neaizsteigsimies notikumiem priekšā, jo mednieks taču krāc saldā miegā un nekā nezina.

Mednieks pamodās, kad tik tikko svīda maza gaismiņa, kad vēl pie debesīm gaisma cīnās ar tumsu. Izlēca no jurtas, izskrēja uz jūras krasta. Skatās — viļņi izmetuši malā no jūras zālēm pītu šūpuli. Lajā raud mazs bērniņš. Izdzirdējusi bērna raudas, no jurtas izskrēja arī sieva.

Vīrs viņai teica:

—    Temu tak ir kļūdījies! Šis taču nav mūsu dēls, mūsējais jau bija mednieka gados.

Bet sieva paķēra bērnu un cieši piespieda sev pie krūtīm.

—    Vai tev acu nemaz nav, vai? Vai pēc sejas nepazīsti? Vai kurls esi palicis? Vai tad tā nav viņa balss? Mūsu pašu dēliņš gan, tieši tāds pats, kāds bija pirms divdesmit gadiem.

Sieva ienesa bērnu jurtā. Vīrs drīz vien dzird, ka viņa sāk dziedāt bērnam dziesmiņu.

Vīrs palika turpat jūras malā lielā nesaprašanā, vai viņam priecāties vai skumt.

Pa to laiku bija izklīdusi rīta migla, parādījās saule. Vīrs pamanīja, ka uz tās pašas klints, kur toreiz, atkal sēž Temu. Sēž un smīkņā savā zaļajā bārdā.

—     Ko es solīju, to esmu izpildījis, — teica Jūras valdnieks. — Atdevu tev dēlu. Pie tam sveiku un veselu.

—     Kāpēc viņš ir tik maziņš? — vīrs ievaicājās. — Manējais jau bija liels.

—     Liels gan, bet dumjš, — Temu atbildēja. — Nerpu nepazina, dzinās pakaļ zobenvalim. Tam zobenvalim, kura rīklē esmu

ierīkojis savu mītni. Es viņam jau pa lielu gabalu kliedzu, lai vācas prom, bet šis ausu nekustina, vicina tik savu žebērkļu. Tad es šo ar sagrābu. Kad otru reizi dēlu audzināsi, audzini ar stingrāku roku un māci jau laikus.

Te liels vilnis uzvēlās virsu klintij. Uzvēlas un atkal atplūda. Bet Juras valdnieka uz klints vairs nebija.

Vīrs snāja uz savu jurtu. Sieva mazuli šūpoja uz rokām un teica viņam:

—     Labi gan, ka dēliņš atgriezās tāds maziņš. Tagad es viņu nekur projām nelaidīšu. Acu no viņa nenovērsīšu, lai viņam nekas ļauns neatgadītos.

—    Nekā nebija! — vīrs atbildēja. — Tagad es viņu ņemšu savā ziņā. Kolīdz viņš sāks staigāt, lai nāk man līdzi medībās. Mācīšu jau no agrām dienām. Mācīšu gan pacietību, gan darbu darīt.

.

DIVI BRĀĻI

Encu pasaka

Tajā vietā, kur upe sazarojas, stāvēja čums. Cumā dzīvoja sieviete ar diviem maziem puisēniem. Kadu dienu sieviete aizgāja, lai sagādātu uzturu, bet čumā vairs neatgriezās. Kas viņai atgadījās, nav zināms. Varbūt lācis viņu saplosīja, varbūt upē noslīka. Tikai viņas mazie puisēni palika čumā divi vien.

Sakumā viņi raudāja viena raudāšana un sauca māti. Tad pamazām pierada. Paši lasīja sēnes un ogas, ķēra upē zivis. Tā nu viņi dzīvoja, palēnām auga lielāki.

Cik vasaru, cik ziemu bija pagājis, grūti pateikt, jo skaitīt viņi neprata.

Reiz viens brālis teica otram:

—     Kāpēc mēs dzīvojam divi vien? Atceros, māte stāstīja, ka kaut kur esot cilvēki. Iesim meklēt cilvēkus!

Otrs brālis jautaja:

—    Kā tad inēs meklēsim?

—    Tā! Tu ej pa kreisās upes krastu uz augšu pret straumi, un tavs vārds būs Kreisā Upe — Daba Setano. Es iešu pa labās upes krastu uz augšu pret straumi un sevi nosaukšu par Labo Upi — Qaha Mahano. Atradīsim cilvēkus, paskatīsimies, kā tie dzīvo, un griezīsimies atpakaļ. Satiksimies atkal mūsu čumā.

Ta abi norunāja un devās ceļā.

Daba Mahano gāja augu dienu. Pievakarē uzslēja zaru budu un nolikās uz auss. Guļ un domā:

«Daha Setano ari ir sev uztaisījis būdir^Pie tam labu būdu. Ja sāks 1it lietus, mans brālis līdz ādai neizmirks!»

Otrā rītā piecēlās, gāja tālāk. Tā viņš gāja daudz dienu.

Upe viņu atveda pie ezera, tur, no kurienes tā sākās. Ezers bija liels, tā krasti zemi, purvaini, aizstiepjas gan pa labi, gan pa kreisi.

Daha Mahano apstājās un domā:

«Kā gan mans brālis Daha Setano tiks pāri šādam ezeram? Viņš taču ari stāv tāda zemā krastā kā es un nezina, ko darīt, ko iesākt.»

Te Daha Mahano pamanīja zarainu baļķi, kam resgalis bija piegriezies pie krasta, bet tievgalis šūpojās ūdenī. Viņš uzsēdās uz baļķa un atgrūdās no krasta. Ar rokām viņš airējās un tā brauca uz priekšu.

—     Bet vai Daha Setano ir tāds baļķis? Katrā ziņā — ir! Ja jau es braucu ar tādu, tad arī viņš brauc!

Daha Mahano pārcēlās pari ezeram. Tikko grasījās piestāt pie viņas malas, kad pēkšņi parādījās kāds zvērs un ielēca ūdenī. Daha Mahano tā pārbijās, ka bezmaz novēlās no baļķa. Tad atguvās: tas taču ūdrs, visparastākais ūdrs!

Daha Mahano sāka smieties.

Dumjš ir mans brālis Daha Setano! Ko ūdrs viņam var padarīt!

Daha Mahano skatās, ka no ezera malas aizvijas taciņa. Tieši tāda pati taciņa, kādu viņš ar brāli bija ieminis no sava čuma līdz upei.

«Vai tikai šeit nedzīvo cilvēki?» viņš sāk apceret.

Pagājis nelielu gabaliņu, viņš patiesi sastapa cilvēku. Tā bija meitene. Viņa lasīja lācenes. Meitene ieraudzīja Dabu Mahano un pacienāja viņu ar ogām.

—    Manam brālim Daham Setano arī garšo lācenes, — teica Daba Mahano un iebēra mutē veselu sauju lāceņu.

Meitene pabrīnījās:

—     Kur tad ir tavs brālis? — viņa vaicāja. — Man arī priekš viņa nav žēl lāceņu.

—    Viņš aizgāja pa otras upes malu meklēt cilvēkus.

—    Vai tu cilvēkus meklē? — vaicāja meitene. — Nāc man līdzi uz mūsu apmetni, uz tau cilts apmetni.

Daha Mahano iegrima domās:

«Vai mans brālis Daha Setano arī iet meitenei līdzi? Laikam jau iet. Tāpēc jau mēs čumu pametām, lai atrastu cilvēkus. Iešu arī es!»

Drīz ari apmetne klāt. Te daudz čumu. Starp tiem staiga cilvēki — vīrieši, sievietes, skraida bērni.

—    Ai, ai, ai! Cik gan daudz cilvēku pasaulē! — brīnījās Daha Mahano. — Un ne jau tik vien, bet divreiz tik daudz. Citādi nemaz nevar būt, jo arī mans brālis Daha Setano ir aizgājis uz tādu pašu apmetni. Arī tur ir daudz cilvēku!

Meitene aizveda Dahu Mahano uz savu čumu pie tēva un mātes. Viņš sāka pie tiem dzīvot. Cilvēki jau nevar dzīvot bez darba. Meitenes tēvs viņam teica:

—    Ganīsi briežus!

—             Kā tas ir ganīt briežus? — Daha Mahano vaicāja.

—    Brieži jau paši iet, kur grib. Vari pajautāt manam brālim Daha Setano. Mēs abi ne vienu reizi vien esam mežā briežus redzējuši.

Atklājās, ka briežus var ganīt. Var ar tiem braukt! Daham Mahano iepatikās mājas brieži. Viņš tos ganīja ar labu prātu. Pie tam labi ganīja.

Pie cilvēkiem Daha Mahano daudz ko iemācījās. Pat skaitīt iemācījās. Saskaitīja, ka nodzīvojis tau cilts apmetne veselus septiņus gadus.

«Pavei vien, cik daudz!» viņš prātoja. «Interesanti būtu zināt, cik gadu mans brālis Daha Setano ir apmetnē nodzīvojis?

Vairāk vai mazāk? Gandrīz tikpat! Mēs taču abi savu čumu atstajam un devāmies ceļa viena un tai paša diena.»

Septiņi gadi ir ilgs laiks — Daba Mahano pa šiem gadiem bija izaudzis, kļuvis stalts jauneklis. Arī tau cilts meitenīte, kura viņu kādreiz pacienāja ar lācenēm, bija izaugusi, kļuvusi skaista jaunava. Daba Mahano apņēma meiteni sev par sievu.

Meitas tēvs viņiem iedeva braucamos brieži^.un uzdāvināja jājamos briežus. Daha Mahano nevar vien nopriecāties:

«Mūsu briežu ganāmpulks un brāļa Daha Setano brieži ganīsies kopā. Eh, kopā sanāks tīri brangs ganāmpulks!»

Tā nopriecājās un teica sievai:

—     Posies ašāk ceļā, laiks braukt! Mans brālis Daha Setano jau atgriežas uz mūsu čumu ar savu sievu, ar saviem briežiem. Laižam ātrāk prom, lai mēs nenokavējam.

Sāka braukt. Tas notika ziemā. Ceļā brieži skrien ātri, sniegs vien pa gaisu juk. Pavisam cita lieta, ja atpakaļceļš nav jātnēro kājām. Arī ezers bija aizsalis. Pa ledu Daha Mahano briežu ganāmpulku pārdzina bez bēdām.

Tur jau tālu priekšā samanāms čums, kas atrodas tajā vietā, kur sazarojas upes.

Daha Mahano dzen briežus, steigtin steidzas uz dzimto čumu. Redz, ka pa otrās upes malu arī brauc argišs[12]. Priekšējās nartās sež vīrietis un mudina briežus. Otrās nartās sēž sieviete, tā laikam ir sieva.

—    Pavei, — saka Daha Mahano savai sievai, — tur brauc mans brālis Daha Setano! Mēs esam īstā reizē!

Abi argiši sastapās. Daha Mahano nolēca no nartām, arī otrs nolēca no savām nartām. Acu nenolaiduši, skatās viens uz otru. Daha Mahano redz savā priekšā nevis brāli Dabu Setano, bet gluži svešu cilvēku. Viņš ne pa jokam sadusmojās.

—     Ko tu šeit dari? — viņš ņēmās svešo tirdīt. — Kāpēc esi šurp atbraucis?

—     Braucu uz savu čumu, — tas atbild. — Gribu sastapties <ir savu miesīgo brāli.

—            Ja gribi saukties par manu brāli, — Daha Mahano saka,

—    klāj visu vaļā, kā dzīvoji, kā tev pa šiem gadiem veicās. Tad

es redzēšu, vai šis te ir tavs čums vai nav, vai tu esi mans brālis vai neesi.

Otrs nebija skubināms un sāka stāstit:

—     Gāju uz augšu pa kreisās upes malu, kā jau to mans vārds norāda. Cik dienu tā tiku gājis, nemāku teikt, tad vēl nepratu skaitīt.. .

«Mans brālis,» māj ar galvu Daha Mahano. «Ari es tā gāju!»

—    … Tad iznācu uz stāva ezera krasta. Tur nobijos no dzērves, kas pacēlās gaisā no meldriem .. .

«Nav mans brālis,» sarūgtināts domā Daha Mahano. «Ezeram bija zems krasts, un viņam bija jānobīstas nevis no dzērves, bet gan no ūdra!»

—… Pāri ezeram es pārpeldēju uz sakārņa . . .

«Tā tas bija!» Daha Mahano atkal nopriecājas.

—… Pārpeldējis sastapu meitenīti. Viņa lasīja zilenes un ari mani pacienāja.

—             Tu esi paspējis aizmirst! — Daha Mahano iesaucās.

—     Tās nebija vis zilenes, bet gan lācenes.

—    Vai tad tevi ar lācenēm pacienāja? — vaicāja savukārt atbraucējs. — Tātad tu neesi Daha Mahano, neesi mans brālis.

—    Es nu gan esmu Daha Mahano, tavs brālis! Bet tu neesi mans brālis, neesi Daha Setano! Nu, stāsti tālāk!

—     Ši meitenīte teicās esam no somatu ciltš apmetnes.

—    Bet manējā bija no tau cilts. Atkal nesanāk!

—    Viņa mani aizveda pie saviem vecākiem. Es tur nodzīvoju veselus septiņus gadus. Kopā ar meitenes'tevu gāju medībās…

—    Kāpēc tu neganīji briežus? — dusmīgi teica Daha Mahano.

Taču otrs neklausījās, stāsta tik tālāk:

—     Iemanījos un ar laiku kļuvu veikls mednieks. Cik sabuļu, cik polārlapsu, cik rudo lapsu nomedīju — ne saskaitīt. Tad apprecēju meiteni, kas tagad bija izaugusi par jaunavu, ādiņas iemainīju pret briežiem un braucu šurp.

—    Tas tev viss? — noprasīja Daha Mahano. — Tu neesi mans brālis. Man briežus iedeva sievastēvs.

Otrs arī nebija uz mutes kritis, viņš teica:

—    Varbūt ari tu neesi mans brālis! Tikai es še dzīvošu, šis te ir mans čums.

—     Kāpēc tad tavs? Kāpēc tu tā domā? Kā tu to pierādīsi?

—     Kad es no šejienes gāju projām, es pie kreisās sienas paslēpu baltus akmentiņus.

—    Tā bija gan! — atcerējās arī Daha Mahano. — Bet es paslēpu melnus akmentiņus pie labās sienas. Ejam paskatāmies, vai ta ir?

Abi iegāja čumā, paskatījās. Un tiešām, pie kreisās sienas bija baltie akmentiņi, bet pie labās sienas — melnie akmentiņi.

—    Saki, ko gribi, mēs taču esam brāļi! — teica Daha Mahano.

Abi apkampās, tad pasauca arī sievas. Visi četri sāka dzīvot kopā.

Daha Mahano ganīja briežus. Daha Setano gāja medībās. Ilgu mūžu saticīgi nodzīvoja, bērnus uzaudzināja un mazbērnus pieredzēja.

TEIKSMA PAR VECO ŠAMANI, VIŅA TRIM DĒLIEM UN PAR IZRAKSTĪTO SEJU VALDNIEKU ČINČIRU

Ngaņasanu pasaka

Reiz dzīvoja vecs nganasans. Viņam bija sieva,'trīs dēli un meita jau līgavas gados. Divi vecākie dcli bija mednieki. Viens no viņiem skrēja tik ātri, ka panāca kuru katru savvaļas briedi. Viņu sauca par Meragē. Otrs bija tik veikls šāvējs, ka putnam trāpīja lidojumā. Viņa vārds bija Dutadē. Bet trešais dēls bija vēl zēns, viņš rīkojās tikai ar rotaļu loku.

Kādu dienu nganasans teica abiem vecākajiem dēliem;

—     Brauciet ar vieglo čumu uz akmens kalniem, tur ap šo laiku ganās veseli bari savvaļas briežu. Ari māsu paņemiet līdzi, viņa vārīs jums ēst.

—    Arī es gribu braukt līdzi, — lūdzās zēns.

—    Manis pēc vari braukt. Bet mēs abi ar māti paliksim pie ganāmpulka, pieskatīsim briežus.

Kalnos aizbrauca visi trīs brāļi un māsa. Aši uzcēla tur vieglo čuinu. Dzīvoja. Medībās vienmēr bija bagātīgs guvums, jo briežu te papilnam. Merage un Dutadē ceļas pirms gaismas, bet atgriežas tikai lielā tumsā. Māsa žāvē un noliek nebaltām dienām briežu gaļu, jaunākais brālis viņai palīdz — salasa un pienes žagarus, izkar uz ārdiem gaļas gabalus.

Bet tad vienreiz, rau, kas notika. Abi vecāki^ brāļi bija aizgājuši talu akmens kalnos. Māsa sēdēja pie pavarda un šuva. Jaunākais brālis izdrāza bultas, ar kurām medīt kažokādu zvēriņus. Šīm bultām uzgaļi netika uzasināti,'tai tie nesabojātu pūkaino ādiņu. Pēkšņi aiz čuma iegurkstējās sniegs, bija sadzirdami cilvēka soļi. Māsa uztraucās. «Kāpēc gan atgriežas tikai viens brālis? Vai nebūs kas ļauns atgadījies?»

Tikko tā nodomāja, kad čumā ienāca svešs vīrs. Tam seja izrakstīta, uz vaigiem — raksti, uz pieres — raksti, it kā ar diegiem butu izšūti. Pametis visapkārt glūnīgus skatienus, vai tikai čumā nav kāds vīrietis, sagrāba meiteni klēpī un grasījās jau bēgt prom. Te jaunākais brālis paķēra savu rotaļu loku un nomērķēja neaso bultu uz svešo. Bulta atsitās svešajam pret plecu. Viņš palaida meiteni vaļā un sāka ļauni smieties. Tad izvilka garu dunci un spēra soli uz zēna pusi. Meitene, to redzēdama, iekārās viņam rokā un sāka nelabi kliegt:

—     Manu brāli nenogalini! Viņš tev neka ļauna nav darījis.

Bet svešais jau atvēzēja nazi pret zēnu.

Meitene sāka lūgties:

—     Braukšu tev līdzi, uz kurieni gribi! Strādāšu un būšu tev paklausīga! Tikai nenogalini manu brāli!

Vīrs ar izrakstīto seju nolaida nazi un teica:

—    Nu labi! Ņemšu līdzi arī viņu. Vēl paaugsies, būs man labu labais palīgs. Šeit nevar atstāt, viņš mani redzēja un visu izpļāpās.

Viņi izgāja no čuma un iesēdās divās nartās. Vīrs ar izrakstīto seju brauca pēdējais, un visu laiku šaušanai uzvilkts loks viņam gulēja uz ceļiem. Bet meitene ar brāli brauca priekšējās nartās. Tā svešais pavēlēja, jo baidījās, ka šie neņem kājas pār pieciem. Kad uz vienu vai otru pusi bija jānogriežas, viņš pakliedza no savām nartām.

Viņi brauca ilgi. Naktīs tikai īsu brīdi atkrita nosnausties, jo vīram ar izrakstīto seju bija gauži bail, ka nedzenas paka|. Cik dienu viņi tā brauca, meitene nezināja un arī zēns nevarēja saskaitīt.

Vienu vakaru kādā apmešanās vietā meitene nejauši apgāza uz ugunskura katliņu. Ēdiens viss izlija pelnos, un uguns apdzisa. Vīrs ar izrakstīto seju pārskaitas zili melns un meitenei iesita. Zēns metās māsu aizstāvēt. Viņš atvēzēja savu vājo bērna dūriti pret svešo. Bet tas par zēna pārdrošību sadusmojās vēl vairāk, sagrāba zēnu un sāka dauzīt.

Kraupaino kucēn! — viņš kliedza. — Vai tu maz zini, pret ko esi roku pacēlis? Pret izrakstīto seju valdnieku Cinčiru! Man tāds palīgs kā tu bijis nebijis. Pametīšu tevi, knēveli, šeit, sniegos, vari nobeigties badā un aukstumā!

Tad pagriezās pret meiteni un uzbrēca:

—     Bet tu veiklāk kusties! Uz karstām pēdām braucam tālāk!

Kamēr izrakstīto seju valdnieks Cinčirs jūdza briežus, māsa

paguva brālim pačukstēt:

—

Nāc tik pa mūsu argiša pēdām. Katrā vieta, kur apmetīsimies uz naktsguļu, atstāšu tev kaut ko ēdamu. Ņem acis pirkstos un labi apskati kupenas, kur būs iesprausts zariņš, tur vari meklēt.

izrakstīto seju valdnieks Cinčirs meiteni aizveda. Zēns palika klajā sniega laukā gluži viens. Noraudājās, tad sāka sekot argišam pa pēdām.

Tā viņš gaja no vienas naktsguļas vietas līdz otrai.

Viņš atpalika no ātrajiem briežu pajūgiem aizvien vairāk un vairāk. Tundrā atnāca pavasaris. Zēns slāja pa kūstošo sniegu, tik tikko spēja kājas pavilkt, taču argiša ceļu no

acīm neizlaida. Bet tad kādā dienā šis ceļš pavisam negaidot izbeidzās pie upes. Acīm raugot, izrakstīto seju valdnieks Cinčirs šeit bija braucis pāri krietni sen, kad upi vēl klāja ledus. Tagad upe jau atmodusies, pa to brākšķēdami peld ledus gabali, cits pret citu grūzdamies un sliedamies gaisā. Zēnam ne domāt upi pāriet, ne pārpeldēt. Viņš klīst gar upes malu, kur acis rada. Kasar viņu galu galā notika, varbūt uzzināsim, varbūt arī neuzzināsim.

Tagad atgriezīsimies atpakaļ, pastāstīsim, kas notika pirms tam. Todien, kad izrakstīto seju valdnieks^inčirs aizveda meiteni un zēnu, abi vecākie brāļi — Meragē un Dutadē no medībām atgriezās vēlā vakarā. Iegāja čumā, bet tas tukšs, auksts, it kā neviens tur nebūtu dzīvojis. Izskrēja no čuma ārā, pamanīja nomīdīto sniegu un sveša argiša sliedes. Viņi metās pakaļ, vērodami sliedes, bet tās drīz starp akmeņiem izzuda. Tad brāļi aši nojauca vieglo čumu, visu sakrāva nartās un brauca atpakaļ uz tundru pie tēva un mātes.

Uzzinājusi par notikušo nelaimi, vecā māte sāka rūgti raudāt. Tēvs to gauži ņēma pie sirds un abus dēlus nosauca par bābām un zaķapastalām. Tādus vārdus viņi esot izpelnījušies, jo māsu un mazāko brālīti nepratuši nosargāt. Tad tēvs paķēra savu šamaņa tamburīnu — viņš taču bija šamanis, zintnieks, ņēmās sist tamburīnu, bet pats sāka griezties apkart, kājas pret zemi piedauzīdams. Tā viņš krietni ilgu laiku griezās un griezās, līdz beidzot nokrita zemē. Ar aizvērtām acīm ierunājās:

—     Redzu, redzu: tālu, tālu mani nabaga bērni, viņu dvaša reizē ar svešinieka dvašu paceļas pret debesīm. Viņu ceļš vešus ved uz to pusi, kur saule stāv dienvidū. Labi vēl, ka abi ir dzīvi, gan panāksim, gan dabūsim rokā!

Tēvs piecēlās, pavēlēja dēliem tundrā noķert labi spēcīgus briežus un iejūgt nartās. Viens, divi — saposās un devās ceļā. Visu laiku turēja ceļu uz to pusi, uz to pusi vien, kur saule stāv dienvidū. Sevi nežēloja, par miegu nedomāja, ēdienu nepieminēja. Apstājās vienīgi tad, kad brieži vairs negāja uz priekšu.

Pārbrauca pāri kalnu grēdai, aiz tās sākās biezs mežs. Izbrauca cauri mežam, priekšā rēgojās atkal kalni. Uzbrauca, nobrauca, iebrauca bērzu koku mežā. Šeit uz noras apturēja

argišu. Tēvs atkal sāka burties. Tad nokrita zemē, sāka kliegt un raudāt:

—    Meitas dvaša sajaukusies ar svešinieka dvašu. Sava jaunākā dēla dvašu nevaru samanīt. Bēdas nāk pār mums!

—    Tagad atriebsimies visai viņa dzimtai! — teica Meragē un Dutadē.

Viņi dzina pajūgus atkal tālāk. Ar kārkliem aizaugušā līdzenumā pamanīja baltu savvaļas briedi. Ragi viņam ta vien līgojās kā kārkli vējā, pats balts kā sniega kupena.

—     Ja šo briedi nošausim, — teica tēvs, — tad viss būs labi.

Ātrais skrējējs Meragē nolēca no nartām. Kaut arī kārklājā

bija saputināts dziļš sniegs, tapat bez slēpēm dzinās briedim pakaļ. Panāca. Nošāva. Tēvs pavēlēja nodīrāt baltajam briedim ādu, bet gaļu pameta turpat.

Atkal brauc tik un brauc. Sniegs pamazām kūst, nāk pavasaris. Viņiem ceļu aizšķērsoja upe. Tikko upmalā apturēja argišu, brieži bez speķa nokrita zemē. Brāļi un vecais tēvs nokāpa no nartām un skatās, kur ir atbraukuši. Upe ir ūdeņiem bagata un krietni plata. Virs ūdens lidinās kaijas un meklē upē zivis. Augstāk par citām paceļas viena kaija un varenāk par visam vēzē spārnus. Tēvs paskatījās uz to un teica:

—     Ja šo kaiju nošausim, tad viss vēl būs labi.

Dutadē nogaidīja mirkli, kad kaija laidās virs krasta, notēmēja un nošāva.

Atkal tēvs pavēlēja kaijai nodīrāt ādiņu ar visām spalvām, bet gaļu pamest. Putna ādiņu viņš nolika zem baltā brieža ādas uz savām nartām.

Saka celt briežus kājās, lai tiktu pāri upei, bet brieži neparko neceļas. Ja cilvēks zina, uz kurieni un kāpēc jāiet, tad viņš daudz var izturēt. Bet briedim jāskrien, kur cilvēks liek, tāpēc viņam speķi ātrāk izsīkst. Brieži bija pārlieku nomocīti, tik garu ceļu skrienot bez atpūtas.

Tēvs teica:

—     Mēs nedrīkstam ne brīsniņuNocērtiet septiņus kokus, sasiesim plostu.

Uztaisīja plostu, uz tā pārnesa no nartām nepieciešamāko ceļam, ko paši vēlāk varēs panest. Tevs nometa uz plosta sev priekšā kaijas ādiņu, bet baltā brieža ādu nolika sev uz ceļiem. Abus dēlus viņš nosēdināja aizmugurē un piekodināja viņiem:

—     Aizveriet acis, vaļā netaisiet, kamēr es nebušu licis!

Dutadē un Meragē sēž, acis aizmieguši. Plosts sašūpojās, apkārt ie^uldzējās ūdens. Brāļi dzird, ka nosprauslojas briedis, dzird ta smago elpu. Brīnās: kur gan te briedis radies? Labprāt paskatītos, bet nedrīkst.,

Tēvs pa to starpu plosta priekšā bija iegrūdis ūdenī baltā brieža ādu. Būdams šamanis, bija pratis to pārvērst par briedi un licis tam pārvilkt plostu.^

Tuvojoties otram krastam, plosts sāka slīdēt lēnāk un lēnāk . . . Beidzot tas atsitas pret krastu.

—    Esam laimīgi tikuši pāri! — tēvs teica. — Tagad varat atvērt acis.

Brāļi skatās, ka viņi ar visu plostu atrodas otra krastā un tēvs atkal loka kopā balto briežādu. Salocīja, pielika ausi pie zemes, kaut ko klausās. Tad teica:

—

Šobrīd viņš manu meitu ieved savā apmetnē. Viņu dvaša kopā ar daudzu cilvēku dvašu paceļas gaisā.

Tā ir liela apmetne, tur visi cilvēki ir ar izrakstītām sejām. Līdz šai apmetnei vēl trīs dienas ko iet. No Šejienes tālāk dosimies piesardzīgi, sargāsimies no svešām acīm.

Viņi gāja slapstīdamies, te pa gravu, te aiz kokiem slēpdamies. Beidzot pamanīja desmit dūmu strūkliņas, kas pacēlās no svešiem čumiem.

Visi trīs ielīda bedrē zem izgāzta koka saknēm. Tēvs teica:

—             Jāsatiek meita, jānogaida brīdis, kad viņa būs viena. Bet viņa taču, muļķīte, no izbija var kliegt. Uzlaidīs mums šejieniešus uz kakla virsū.

Meragē atbildēja:

—     Es viņu tā notveršu, ka i neiepīkstēsies.

Viņi piezagās tuvāk apmetnei, paslēpās mežmalā un gaidīja. Nakts bija pagājusi. Agra rīta stundā no čuina izsteidzās viņu māsa un naca taisnā ceļā uz mežu, pagāja netālu garām brālim. Māsa mežā sāka lasīt žagarus. Te Meragē kā bulta metās pie viņas. Apkampa māsu un aizspieda viņai muti. Māsa viņa rokās sāka spārdīties, viņš tai klusām pateica:

—    Nebaidies, es esmu tavs brālis Meragē.

Māsa viņu apkampa un apraudājās. Te pienāca arī tēvs ar otru brāli Dutadē. Tēvs vaicāja meitai:

—     Kur ir mans jaunākais dēls? Vai tavs nolaupītājs viņu nogalēja?

—     Nē, nenogalēja. Es gauži lūdzos. Kur viņš nule atrodas, nemāku teikt. Laikam vairs nebūs starp dzīvajiem.

Meita izstāstīja visu, kā bija noticis. Tēvs bēdās dziļi nolieca galvu.

Tad atkal sāka iztaujāt:

—     Vai nolaupītājs tevi paņēma par sievu?

—     Nē, — atbildēja meita, — esmu viņa kalpone. Ēst dod slikti, irpaz iznāk gulēt.

—     Kas viņš tāds ir?

—    Viņu sauc par Cinčiru. Viņš ir valdnieki izrakstīto seju ļaudīm. Tie visi viņam paklausa bez ierunām.

—     Kādi viņam ir ieroči?

—     Milzīgs duncis. Spals vien savas ptlsotras ass garš. Vēl ir loks ar bultām. No loka viņš nekad nešķiras. Sēž čumā — loks tiek turēts pa rokai, liekas uz auss — novieto loku sev blakus.

Tēvs teica meitai:

—     Tagad klausies labi uzmanīgi. Vakarā, kad Cinčirs liekas gulēt, tu viņam saki: «Tev apģērbs tads pats kā pārējiem apmetnes cilvēkiem. Mēs, nganasanu meitenes, jau no agras bērnības tiekam mācītas parkas — no ādas šūtās virsdrēbes un bakarus — ādas apavus izšūt skaistu skaistiem rakstiem. Dod savējos, es tos ari izrakstīšu, lai tavi ļaudis, acis uzmetot, redzētu, ka tu neesi vis parasts cilvēks ar izrakstītu seju, bet gan viņu valdnieks Cinčirs.» Viņš tev iedos savu apģērbu, tu sašuj ar cīpslu diegiem parkai piedurknes un bakariem stulmus kopā. Kad Cinčirs sāks krākt cietā miegā, paņem divās daļās pārdalītu bultu, ar smailēm lokā ieskrāpē rievu.

Meita pamāja ar galvu.

—     Visu, ka tu, tēvs, liki, tā izdarīšu.

Tēvs teica:

—     Es vēl neesmu visu pateicis. Taviem vecākajiem brāļiem jācīnās ar Cinčiru aci pret aci. Labi būtu, ja cilvēkus ar izrakstītajām sejām varētu no apmetnes aizmānīt projām. Rau, ka varētu izdarīt. Agrā rītausmā garām apmetnei paskries balts briedis. Kad tu to ieraudzīsi, Cinčiru nemodini. Sacel kājās ļaudis ar izrakstītajām sejām un saki viņiem, ka Cinčirs pavēlēja dzīties pakaļ briedim. Tagad es nu visu tev esmu pateicis.

Meitene ar žagaru nastu atgriezās apmetnē pie Cinčira. Cinčirs viņai iesita un uzkliedza:

—     Kur tu tik ilgi blandījies apkārt?

Meitene viņam atbildēja:

—     Vieta te visai apdzīvota, tuvumā nenieka neatrast. Jusu sievietes pat sīkākos žagarus uzlasījušas, vīrieši visus sausos kokus izcirtuši.

—     Tik daudz neklabi pretī, ātrāk vāri ēdienu, — Cinčirs dusmīgi uzbrēca.

Pielicis pilnu vēderu, viņš aizgāja. Meitene apsēdās mīt ādas un centās činčiram visu darīt pa prātam. Vakarā, kā tēvs bija licis, viņa ieteicās par parkas un bakaru izrakstīšanu. Cinčirs. gan pavīpsnāja, bet novilka parku un bakarus un iedeva meitenei, bet pats aizgaja gulēt.

Meitene paņēma parku, salika priekšpusi ar mugurpusi kopā un pa vidu nošuva garu šuvi. Arī bakaru stulmus ar cīpslu diegiem sašuva vidū kopā. Tad klusām pielavījās pie loka, ar divās daļās pārdalītu bultu ieskrapeja tajā pamatīgu rievu.

Cinčirs krāc cieta miegā, bet meitenei miegs ne prātā, viņa ar vaļējām acīm gaida austam rītu.

Kad jau svīda gaisma, meitene iznāca no čuma un redzēja, ka ap apmetni skraida balts briedis. Meitene metās pie čumiem, kur mita izrakstīto seju ļaudis, un modinaja viņus, saukdama:

—    Ašāk celieties augšā! Pie mūsu apmetnes atnācis balts briedis. Cinčirs pavēlēja to noķert!

Mednieki drīz bija kājās, paķēra lokus ar bultām, deviņas asis garas arkāna auklas uztina uz rokām. Bet baltais briedis aizjoza gar upes malu uz augšu. Viņam pakaļ diedza ļaudis izrakstītam sejām.

No lielās skriešanas un daudzo kāju dipoņas savā čumā atmodās Cinčirs.

—     Kas tur notiek? — viņš vaicāja meitenei.

—     Tavi ļaudis aizskrēja pakaļ baltam briedim, — viņa atbildēja. — Varbūt arī tu skriesi?

—     Vajadzēja mani ātrāk modināt! — Cinčirs pukojās. — Vai nu es, valdnieks, tagad skriešu astē savam pēdējam medniekam!

Pagriezās uz otriem sāniem un krāca tālāk.

Tikko noklusa pakaļdzīšanās troksnis, kad apmetnē ielavījās Meragē un Dutadē. Veiklais šāvējs Dutadē ielauzās valdnieka čumā un izšāva uz guļošo Cinčiru. Taču pēc spožās saules gaismas čumā likās tumšs, un bulta trāpīja nevis Cinčiram, bet ietriecās segā. Cinčirs izlīda no segas apakšas, paķēra loku, parku un bakarus, ar nazi pāršķēla čuma kažokādas pārsegu — ņuku un vienā lēcienā bija laukā no čuma.

Dutadē metās viņam pakaļ. Skrienot Dutadē trīs reizes raidīja Cinčiram paka] bultu. Taču katru reizi Cinčirs vai nu pieliecās, vai atlēca sānis un tā izvairījās no bultas. Cinčirs gribēja uzvilkt parku mugura, izmēģinājās.gan šā, gaņ tā, bet nekas nesanāca. Tad parku pameta un mēģināja uzaut bakarus, bet kājas nedabū iekšā. Pameta arī tos. Ņēmās uzvilkt loku un notēmēja uz Dutadē, taču ar pārdalītās bultas galiem ieskrāpētais loks kā skangals pārlūza uz pusēm.

Tad Cinčirs tāpat bez bakariem un bez parkas deva kājām ziņu un joza gar upmalu uz leju pa straumei. Pret akmeņiem apdauzīja kajas gluži asiņainas, bet joza tik tālāk. Dutadē grūti viņu panākt. Tad nu veiklais Meragē kā bulta no loka metās pakaļ Cinčiram. Panāca. Abi sāka cīnīties ar nažiem, taču spēcīgāks izrādījās Meragē. Viņš Cinčiru pieveica. Taisni tobrīd piesteidzās arī Dutadē. Divatā viņi iegrūda piebeigto Cinčiru upē.

Pametuši acis atpakaļ, viņi ieraudzīja tēvu. Viņš stāvēja turpat blakus. Krūtis viņam pēc grūtā skrejiena smagi cilājās. Tēvs teica dēliem:

—     Izrakstīto seju ļaudis bezmaz mani panāca! Jaunības dienās, kad es par briedi pārvērtos, skriet bija daudz vieglāk. Iespējams, ka šim te baltajam briedim, kura ādā ielīdu, arī bija nemazums gadu uz muguras tapat kā man. Izrakstīto seju ļaudis, pazaudējuši manas pēdas, kuru katru bridi var atgriezties. Iesim atpakaļ uz apmetni.

Visi trīs atgriezās apmetnē un paslēpās Cinčira čumā. īstā brīdi paslēpās. Izrakstīto seju ļaudis jau cits pakaļ citam atgriezās apmetnē. Viņiem pretī izgāja meitene. Šie viņai jautāja:

—     Kur ta Cinčirs?

—     Guļ tik cietā miegā, ka nekādi nevaru uzmodināt.

—     Bet tu nemodini ar. Labi izgulēsies, varbūt tik dikti nedusmosies, ka mēs balto briedi nepanācām, tam pēdas nozaudējām.

Ļaudis izklīda pa saviem čumiem. Tad tēvs teica meitai:

—    Paņem kaijas ādiņu. Nostājies apmetnes vidū, pavicini

lo saulē. Salielos kaijas. Tās klaigās, rakstaino seju ļaudis mūs nesadzirdēs.

Meitene izgāja ārā, pavicināja ādiņu vienu reizi, otru reizi. Kur bijušas, kur nebijušas — salaidās kaijas, sāka savā starpā plūkties, ka spalvas vien juka, un sacēla lielu brēku. Pa to starpu tēvs ar abiem dēliem uzbruka izrakstīto seju ļaudīm. Sīvi cīnījās ar Cinčira karavīriem un tos pieveica.

Sievietes un bērnus lika mierā.

Vai nu šī kauja vilkās ilgi, vai neilgi, bet apmetnē dzīvs palika tikai viens vienīgs zēns. Ne jau vel vīrietis, ne arī mednieks, bet bērns arī vairs ne.

Dutadē atvēzējās pret zēnu ar nazi roka, Del tevs īsta oriai saķēra dēlu aiz rokas.

—     Nenogalini! Visos desmit čumos esam vīriešus noguldījuši. Nebūs labi darīts, ja neatstāsim šo zēnu, kas aizsargātu sievietes un mazus bērnus, kas uzraudzītu briežus un norādītu ceļu, klejojot no vienas vietas uz otru. Nu, puisi, saki, cik briežu tev vajag argišam! Pārējos mēs aizdzīsim sev līdzi.

Zēna māte paklanījās vecajam vīram.

—    Par to tu pieredzēsi savus mazbērnus. Tavi dēli nodzīvos līdz sirmiem matiem. Meita izies pie laba vīra.

Tagad tēvs kopā ar dēliem un meitu devās atpakaļceļā. Atgriezās ar četrām nartām, līdzi veda Cinčira mantu. Bet vecajam tēvam sirdī prieka nav un nav. Domas visu laiku pie mātes. Kā viņai pateiks, ka jaunakais dēls pazudis?

Trīs reizes jau bija apstājušies, lai zem klajas debess pārlaistu nakti. Atbrauca pie lielās upes. Pārcēlās tai pāri ar visiem

briežiem un brauca tālāk. Pabrauca pavisam nelielu gabaliņu, kad pēkšņi acīgais Dutadē iesaucās:

—Tur aiz kokiem kāds slapstās no mums. Ka tik no izrakstīto seju ļaudīm, no Čincira apmetnes kāds nedzenas mums paka|.,Varbūt grib mums uzglūnēt.

Apturēja argišu. Meragē nolēca no nartas un teica:

—     Skriešu paskatīties. Ja būs cilvēks ar izbakstīto seju, tam labi neklāsies!

Zogas Meragē dziļāk mežā, arī slēpja§ aiz kokiem, tur loku gatavībā. Bet svešais veikli pārskrien n8 koka pie koka, pamanāma tikai viņa ēna. Ēna nezin kāpēc ir īsa un neliela. Meragē pabrīnījās un nešāva. Neslēpdamies iznāca klajā vietā. Te iesvilpās bulta. Meragē izstiepa roku un satvēra bultu lidojumā. Uzmeta acis un redzēja, ka bulta izšauta no rotaļu loka. Meragē pazina bultu. Sāka saukt.

—     Nešauj, nešauj! Nāc ātrāk šurpu! Es esmu tavs brālis

Meragē!

No resnas lapegles aizsega izlīda zēns. Neuzticīgi paskatījās, tad metās pie brāļa. Pats novājējis, apģērbs vienās driskās … Kā gan viens tik ilgu laiku varējis mežā izdzīvot! Meragē uzlika viņam roku uz pleca un teica:

—     Ja badā neesi nomiris, no plēsīgiem zvēriem prati izsargāties, dienās būsi drosmīgs vīrs, labs mednieks!

—     Es jau tagad esmu drosmīgs, — jaunakais brālis atbildēja. — Spēku vējā nešķiežu, taisu sev lielu loku, lai māsu un sevi Cinčiram atriebtu!

Meragē apkampa jaunāko brāli.

—     Mēs par jums jau atriebāmies! — viņš teica. — Ejam pie argiša. Tur mūs gaida tēvs, brālis Dutadē, un ari māsa ir pie mums.

Prieks bija liels, jautru smieklu bez gala, tikai asaras te neiederējās. Laimes asaras lēja vecā māte, kad visi sveiki un veseli pārradās mājās.

Nu arī sen senajai pasakai gals!

.

ATTAPĪGAIS NARDALIKO UN VIŅA SUNS JANDAKO

Ņencu pasaka

Pie lielas upes ietekas atradās čums. Tas bija apjumts pa daļai ar sadriskātu briežādu, pa daļai — ar bērza tāsi. Čumā dzīvoja vecenīte ar savu mazdēlu. Kad mazdēls paaugās, vecenīte teica:

— Tagad tu, Nardaliko, jau esi pieaudzis, laiks būtu tev mani apgādāt.

Nardaliko sāka medīt polārlapsas un zvejot zivis. Sava iztikšana abiem ar vecmāmiņu bija. Bet apjumt čumu un tikt pie jauna apģērba nekā nesanāca.

Vienreiz netālu no viņu čuma apmetās divi brāļi, varen bagāti briežkopji. Par abiem brāļiem kopā bija savi desmittūkstoš briežu.

Nardaliko ilgi lauzīja galvu un tad devās pie bagātajiem kaimiņiem salīgt par ganu.

Brāļi, bagātie briežkopji, viņu pieņēma par kalpu uz veselu gadu. Pēc gada apsolīja no katriem tūkstoš briežiem atdot vienu briedi. Nardaliko par to gauži priecājās.

«Pēc gada,» viņš domā, «pats būšu briežkopis. Palūgšu sev astoņas briežu mātes un divus buļļus. Pēc gadiem pieciem —kas tas jau būs par ganāmpulku! Būs mums ar vecomāti gan jauns čums, gan arī gaļas papilnam!»

Nardaliko sāka ganīt briežus. Dienā uzmeklē ar briežu ķērpi bagātas vietas, dzen briežus uz turieni. Naktī neguļ, sargā ganāmpulku no vilkiem. Brieži ātri vien apveļas — kļūst brangi, bet Nardaliko novājē. Briežiem spalva spīd un laistās, bet Nardaliko vecajai malicai — no briežādas šūtajam apģērbam ar kapuci — pēdējā spalviņa nodilusi.

Arī gads iet uz beigām. Nardaliko atdzina briežus pie bagāto briežkopju čumiem un teica:

—     Visi vecie brieži gods godam ir nosargāti. Arī pieaugums ganāmpulkā nav mazais. Nobeidzās tikai desmit mazi briedēni.

—     Ai, žēl gan, — teica vecākais briežkopis. — Briedēni bija labu labie. Mēs ar brāli taisījāmies tos atdot tev. Bet tu neprati saglabāt. Pats esi vainīgs, kod nu pirkstos.

—     Ko tu, brāl, — metās vidū jaunākais briežkopis, — nevar tak cilvēku laist projām ar galīgi tukšām rokām. Savus briežus viņš nenosargāja, samaksāsim viņam naudā.

Bagātie briežkopji savam kalpam par gada ilgo kalpošanu atmeta desmit kapeikas — pa kapeikai uz tūkstoš briežiem.

Nardaliko paņēma kapeikas un devās projām no bagāto apmetnes.

Nogājis nelielu gabaliņu, redz, ka mednieks velk valgā noplukušu šuneli.

—     Uz kurieni ta nu suni vilkdams? — Nardaliko apvaicājas.

—     Velku slīcināt, — mednieks atbildēja. — Slinks kā malkas pagale, uz mežu nekust, tup tik pie čuma un prasa ēst. Ko es ar tādu lai iesāku?

—    Varbūt noderēs, — Nardaliko teica. — Neslīcini vis, labāk pārdod man.

Nardaliko atdeva savas nopelnītās desmit kapeikas medniekam un paņēma suni.

Viņš pārnāk savā čumā, bet tas bezmaz krīt uz galvas virsū, /ecenīte vaicā mazdēlam:

—     Kur tad tavi nopelnītie brieži, Nardaliko?

—     Gan brieži būs, pagaidām atvedu suni.

Vecenīte sāka dikti raudāt, bet Nardaliko tikai pasmejas un uzdzied dziesmu.

Viņš devās medībās, nomedīja divas polārlapsas. Uzsēja abas polārlapsas šunelim uz muguras, uz pakaļkājas uzmeta viņam siksnas cilpu, siksnu atvilka līdz čumam. Tad ieveda šuneli kārklājā un pasvieda viņam priekšā kaulu, bet pats metās veikli prom uz bagāto briežkopju apmetni.

—             Atnāciet pie manis ciemos, labie ļaudis, — viņš lūdza.

—    Jūs mani bagātīgi atalgojāt, gribu jums godu parādīt.

«Nudien padumjš ir šis kalps,» briežkopji domā. «Mēs viņu piekrāpām, bet viņš vēl pateicas. Ja jau nu tā vēlas, lai pacienā ar. Kāpēc gan mums atteikties no cienasta.»

Bagātie briežkopji izvēlējās pašus labākos briežus, aizjūdza divus pajūgus un laida taisnā ceļā uz Nardaliko čumu.

Čumā vecmāmiņa vāra tējai ūdeni, griež jo plānās šķēlēs saldētu zivi.

Bagātie briežkopji nosēdās pie uguns. Kamēr tējai ūdens vārās, parunājas ar Nardaliko.

—     Vai daudz polārlapsu nomedī? — šie taujā.

—     Es jau pats nemedīju, — teica Nardaliko. — Manā vietā medī suns. Labs suns, par Jandako sauc. Es viņu nopirku par kapeikām, ko jūs man samaksājāt par briežu ganīšanu.

—     Kā suns viens pats var medīt? — smejas briežkopji, bet pašiem aiz mantrausības acis sāk dzalkstīt.

Nardaliko teica:

—     Brītiņu pagaidiet, Jandako ir aizgājis medībās. Redzēsim, ko šodien atnesīs.

Sāka dzert tēju. Katrs pa divām krūzēm izdzēra. Te Nardaliko nemanāmi parāva aiz siksnas. Jandako ierūcas, viņam sāp, kad pavelk siksnu.

—     Vecmāmiņ, — Nardaliko teica vecenītei, — vai dzirdi, mednieks Jandako pārnācis un polārlapsas atvilcis. Izej nu un saņem medījumu!

Vecenīte izgāja. Ieveda Jandako čumā. Sunim uz muguras divas polārlapsas.

Nardaliko ņēma suni priekšā.

—     Kāpēc tu slinko! Kāpēc šodien tikai divas polārlapsas atnesi? Vakar tev bija veselas septiņas.

Bagātie briežkopji sametās ar acīm.

«Tas nu gan ir suns,» viņi domā, «mums ar tādu vajadzētu!»

Jaunākais no briežkopjiem ievaicājās:

—     Ja tev suns vienā reizē septiņas polārlapsas atnes, kāpēc tad tik sliktā čumā dzīvo?

—     Gaidu, kad Jandako nomedīs tik daudz, lai jauno čumu visu varētu pārsegt ar polārlapsu ādiņām.

To dzirdot, bagāto briežkopju šaubām vairs nebija vietas.

Vecākais briežkopis teica:

—     Pārdod mums šo suni, mēs tev par viņu dosim krietni daudz naudas.

—     Negribu naudu, — Nardaliko atbildēja. — Maksājiet man ar briežiem.

—     Labi, — briežkopji teica, — braucam uz mūsu apmetni, pats varēsi sev izvēlēties briežus.

—     Braukt nekur nebraukšu, — Nardaliko atbildēja, — atdodiet man par Jandako tos briežus, kas stāv aizjūgā mana čuma priekšā. Ja tā neesat ar mieru, suni jums neredzēt.

Ko nu bagātajiem briežkopjiem bija darīt? Viņiem nartās iejūgti vislabākie brieži, žēl tos atdot. Arī uz apmetni būs tālu kājām jāiet. Bet vai tad var tādu brīnišķīgu suni izlaist no rokām?

Viņi izjūdza briežus, vienas nartas pameta, otrām priekšā iejūdzās paši. Nartās iesēdināja mednieku Jandako. Jandako sēž nartās kā kungs, asti vien luncina. Briežkopji tikko velkas uz priekšu, stieg dziļajā sniegā, sviedri plūst aumaļām.

Trīs dienas, trīs naktis līdz savai apmetnei slāja, turpat kupenās pārlaida naktis. Ceļā bezmaz vai galu dabūja.

Pusdzīvi nonāca savā čumā. Visupirms Jandako sātīgi pabaroja. Tikai tad paši paēda un nolikās gulēt.

Otrā dienā piecēlās, pameta acis pagalmā, lai pārliecinātos, vai mednieks aizgājis uz medībām. Jandako tup iepretī čumam

un gaida, kad dos ēst. Atkal suni pabaroja ar treknu brieža gaļu. Tas pielika pilnu vēderu un nolikās sust.

—    Acīm redzot, rit no rīta ies medībās, — briežkopji cerēja. Bet rīts nebija gudrāks par vakaru. Jandako medībās neiet,

no čuma-nekust tālāk ne soli. Viņam pa prātam treknā brieža gaļa.

—    Ej, Jandako, polārlapsas ķert! — briežkopji .uzsauca.

Bet Jandako tup sniega, rej uz brāļiem, turas pretī — kāpēc viņu no sātīgas barības dzen prom uz tundru?

Pagāja savas desmit dienas, līdz briežkopji saprata, ka Nardaliko viņus pamatīgi piekrāpis.

Pa to starpu Nardaliko bija tālu aizklejojis. Jaunā vietā uzcēla čumu un sāka dzīvot pārticībā.

Bagātie briežkopji bija lieli skopuļi, toties Nardaliko ar pliku roku nebija ņemams. Ko viņam par darbu nesamaksāja ar labu, to viņš izmānīja ar viltu.

Tas nu arī viss par attapīgo Nardaliko un viņa suni Jandako.

.

LĪGAVAS NO KOKA

Itelmeņu pasaka

Kādreiz dzīvoja mednieks Kutha no kraukļu dzimtas. Viņam bija sieva Mita, divi dēli un meita. Kutha medīja zvērus, zvejoja zivis, dzīvoja pārticībā.

Kādu dienu Kutha devās uz jūras malu roņu medībās. Roņi mitinājās krietni tālu aiz strauta, kas ietecēja jūrā. Tikai pašā pievakarē Kutha tur nokļuva un zem klajas debess pārlaida nakti.

Uz rīta pusi sacēlās stiprs vējš. Jūra uzplūda un aizsprostoja strautā ūdeni, ūdens kāpa pāri malām un applūdināja plašu apkārtni. Nelielais strauts kļuva par upi, kam nekādi tikt pāri. Varētu pārcelties ar laivu, bet Kutham nav laivas. Tas nebija labi! Vajadzēs gaidīt un nogaidīt, kamēr strauts atkal ieies savos krastos.

Ari roņu nebija. Acīm raugot, aizklīduši prom jūrā. Kutha sēž, garlaikojas, nevar izdomāt, ko lai sadara. Te viļņi izmeta krastā lielu koku un pievēla Kutham tieši pie kājām. Kutha izņēma nazi, sāka ar to aiz gara laika savā nodabā griezt koku.

Parubināja vienā vietā, parubināja otrā vietā, skatās un brīnās — tās ir acis. Apdrāza krietni īsāku zariņu, skatās un brīnās — tas ir deguns, izgreba nelielu spraudziņu, skatās un brīnās — tā ir mute ar lūpām un zobiem.

—     Ko tu neteiksi, būs viena meitene no koka! — Kutha pie sevis noteica. — Vēl tik jāapstrādā, kā nākas..

Viņš noņēmās ar aso nazi, jo uzmanīgi drāzdams. Drāž pa plānai skaidiņai, pirms laiž nazi dziļāk kokā, ilgi lauza galvu, kā būtu labāk. Un tā noņēmās augu dienu. Pret vakaru koka meitene bija gatava. To tik var izdarīt veiklais Kutha! Tādu skaistu meiteni no koka gabala izgriezis!

Kutha turpat pārgulēja nakti. Otrā rītā skatās, ka strauts kļuvis vēl platāks, atplūdis vēl tālāk. Labi, ka sieva Mita nebija no skopajām — Kutham maisā ēdamo salikusi papilnam.

Kutha paēda. Pagājās pa krastu, bet — roņu nav un nav, it kā nemaz to nebūtu bijis. Toties viļņi izskalojuši malā vēl vienu baļķi.

—     Eh, ņemšu un izgriezīšu otru koka meiteni, lai pirmajai nebūtu garš laiks.

Un Kutha atkal ņēma nazi rokā. Strādāja augu dienu, galvu nepacēlis, kā savu dzīvību glābdams. Kas viņam to pavēlēja, kas viņam to lika darīt? Pats sev pavēlēja, pats sev lika!

Pret vakaru koka meitene bija izgriezta, ne nu labāka, ne nu sliktāka par pirmo. Abas bija labas. Viena otrai stipri līdzīgas, gandrīz kā dvīņu māsas. Kutha katru savā vārdā nosauca. To, kuru izgrieza pirmo, nosauca par Sinanevtu, bet otru — par Amzarakčani.

Arī nākamajā dienā Kutham ne domas atgriezties mājās, jo strauts vēl aizvien bija pārplūdis. Aiz gara laika nezina, ko sadarīt. Viņš paskatījās uz abām koka meitenēm, grūti nopūtās un teica:

—     Pavei, man priekšā gan divas meitenes, bet nav ar ko pārmīt vārda!

—     Nu pārmij ar mums! — pēkšņi sāka runāt koka meitenes.

Kutham brīnumi bez gala, bet reizē arī nenopriecāties. Tātad viņam izdevies meitenes no koka izgriezt labi, ja tās kļuvušas dzīvas. Viņš ar koka meitenēm parunājās, izņēma no maisa, kas vēl bija atlicis no ēdamā, sadalīja to trijās daļās. Vienu daļu paņēma sev, divas daļas nolika koka meitenēm priekšā.

—    Ēdiet! — viņš teica.

—     Jāēd? Mēs nezinām, kā to dara, — meitenes atbildēja.

Kutha viņām pamācīja, kā jāēd, pamācīja staigāt, pamācīja

dancot. Diena šoreiz pagāja, gluži nemanot. Satumsa. Kutha teica meitenēm:

—     Jāliekas gulēt!

Un arī pats devās pie miera.

Otrā rītā pamodās, redz, ka vējš pieklusis, jūra norimusi, strauts atgājis savos krastos. Nu var iet uz mājām. Kutha, daudz nedomādams, devās ceļā. Atvadoties teica meitenēm:

—     Jūs palieciet tepat! Es drīz pie jums atnākšu.

—     Ilgi nekavējies! — koka meitenes aicināja.

Tiešām nebija ilgi jāgaida. Aizelsies atskrēja Kutha, atnesdams meitenēm dažnedažādu ēdamo. Paēdināja un parotaļājās ar viņām.

Tā Kutham iesākās lielā staigāšana. Dienu vai pāris dienu iet medībās, trešajā dienā aizelsies jož pie koka meitenēm.

Kuthas sieva Mita ne pa jokam sāka dusmoties.

—     Kur tu tik ilgi esi prom? Kur tu pavadi augas dienas? Tu gan ņem līdzi daudz ēdamā, bet nenieka vairs nenomedī, nenieka vairs nepārnes mājās.

Kutha nesaka nekā pretī, pēc laiciņa atkal prom. Bet Mita dusmojas vēl vairāk, uzbrūk vīram stipriem vārdiem. Kutham tas nav pa prātam, arī viņš dod sievai pretī. Staigā nikns uz visu pasauli — gan uz sievu, gan uz koka meitenēm.

—    Es jūs te baroju, bet sieva mani rāj vienā rāšanā. Kur man todien bija galva, kad es jūs kokā izgriezu? …

Koka meitenes tādu runāšanu ņēma pie sirds. Meitene, kura bija dienu vecāka, teica jaunākajai māsai:

—     I nepieskaries viņa atnestajam ēdienam.

—     I nepieskaršos, — nosolās jaunākā māsa.

Kutha nobijās.

—    Ēdiet, nu, meitenes, ēdiet!

—    Ne prātā nenāk, — viņas kā vienā mutē atbild. — Mēs tavam ēdienam ne virsu neskatīsimies un ar tevi nerotaļāsimies.

Kutha jau bija nācis pie meitenēm drūms kā lietus mākonis, bet atgriezās vēl drūmāks — kā melnais negaisa mākonis.

Bet koka meitenes, kolīdz Kutha bija aizgājis, sāka lasīt zilenes. Lasīja ogas un lika citu pie citas. Salasīja tik daudz ogu, ka izlika no tām lielu kelejunge sugas valzivi. r

Guļ zemē valzivs, izlikta no zilenēm. Valzivs kas valzivs, tikai peldspuras tā nekustina, asti nedauza. Māsas tai teica:

—    Mēs pašas tikām no koka izgrieztas/jun kļuvām dzīvas būtnes. Kļūsti dzīva arī tu, valzivs no zilenem!

Patiesi, valzivs pēkšņi sāka kustināt peldspuras un dauzīt asti. Māsas uzsēdās valzivij uz muguras un aizpeldēja jurā.

Valzivs peld pa jūru netālu no malas, appeld apkārt zemesragam, kur dzīvo Kutha. Mita pamanīja un uzsauca vīram:

—     Skaties, vīriņ! Jūrā aizpeld kelejunge valzivs! Kāds sēž tai mugurā.

«Vai tikai tās nebūs manas koka meitenes?» viņš nodomāja un skrēja uz strauta malu.

Tur no meitenēm ne miņas. Tātad tās ir bijušas viņas. Kutha saīga. Tās bija viņa rotaļlietas, pats tās izgriezis, bet tās aizgājušas, nebildušas ne vārda, nelūgušas atļauju. Kur lai viņas tagad atrod?

Bet valzivs pa to laiku peldēja tik tālāk. Viņa aizpeldēja atklātā jūrā.

—     No šejienes zeme vairs nav redzama, — vecākā māsa teica jaunākajai. — Uzkāp uz valzivs galvas! Tā paceļas augstu virs ūdens, varbūt no turienes varēsi saskatīt piekrastes klintis.

Amzarakčanei tas otrreiz nebija jāsaka. Viņa uzkāpa uz valzivs galvas kā uz kāda kalna. Pameta acis visapkārt — sauszeme ne tuvumā, ne tālumā nebija samanāma.

Valzivs peldēja vēl krietnu gabalu. Vecākā māsa Sinanevta aizstaigāja uz valzivs asti. Arī no turienes zeme nebija samanāma.

—     Vai mēs būtu kļuvušas par ūdens meitām, par jūras sievietēm? — māsas vaicāja viena otrai.

Tad sacēlās vētra, negants vējš sāka pūst no atklātās jūras uz krastu. Valzivs tika nesta uz zemes pusi. Tika nesta ātri. Mei

tenes nepaguva nobīties no vētras, kad nāca liels vilnis un izmeta valzivi uz sauszemes. Valzivs saira pa odziņai vien, zilenes aizvēlās kur nu kurā pa akmeņaino krastu. Māsas pēc tam vēl ilgi lasīja ogas pa akmeņu spraugām un bāza mutē.

Viņas palika te dzīvot. Šī bija tuksnesīga vieta. Tālu visapkārt ne zvēru, ne cilvēku nemanīja. Meitenēm gauži garš laiks, nezina, ko runāt, nav daudz savā īsajā mūžā redzējušas. Klusēt visu laiku ir vēl grūtāk.

—     Vai atceries, Kutha tika stāstījis, ka cilvēki redzot sapņus, — vecākā māsa teica.

—     Kā nu to neatcerēšos! — atbildēja jaunākā māsa. — Ja paliek zem galvas saldo zāli kazrozi, rādās nejauki sapņi, bet, ja paliek čiekuru, — patīkami sapņi.

—      Izdarīsim arī mēs tā, — ieteica vecākā māsa. — Redzēsim sapņus, tos viena otrai stāstīsim.

Sinanevta palika sev zem galvas kazrozes, Amzarakčane — čiekuru. Otrā rītā pamodās, viena klaigā:

—     Es izstāstīšu!

Otra klaigā:

—     Es izstāstīšu! Es redzēju jauku sapni.

Un sāka stāstīt. Viņa bija redzējusi, ka abas ar māsu pārvērtušās par mākonīšiem. Peld augstu pie debesīm un raugās uz zemi. Redz, ka mednieki dzen pēdas zvērieiļi,zvejnieki velk lomus, sievietes lasa žagarus un bērni rotaļājas.

—   Patiešām, tu, Amzarakčane, esi redzējusi labu sapni. Tavu jauku sapni! — priecājās Sinanevta un sāka stāstīt savējo.

Viņa sapnī bija redzējusi, ka atkal kļuvusi par koku. Koks aug mežā. Visu saprot, bet no vietas nevar izkustēt. Kājas kļuvušas par saknēm un ieaugušas jo dziļi zemē. Rokas pārvērtušās par zariem, tie šūpojas vējā, bet tālu nesniedzas, nenieka nevar paņemt.

—     Dzirdēji, kādu nejauku sapni es redzēju! — viņa teica.

—    Nule es palikšu zem galvas čiekuru, bet tu — kazrozes.

Nogulēja nakti, otrā rītā atkal viena otrai ņemas stāstīt

sapņus.

Lūk, ko redzēja Amzarakčane. Ligzdā tup divi krauklēni. Mazliet jau paaugušies, spārni tiem kļuvuši spēcīgi. Par vari grib tikt ārā no ligzdas, bet vecais krauklis i nedomā laist. Sit ar spārniem, skrāpē ar nagiem. Un vēl par šiem smejas: «Kar-r, kar-r, atver knābi, cik vien plati var!»

—     Man tavs sapnis nemaz neiet pie sirds, — Sinanevta teica.

—    Zēl krauklēnu. Toties es redzēju patīkamu sapni. Gribi dzirdēt — paklausies. Man apkārt it kā būtu cilvēki. Iekurinu uguni, no uguns es nebaidos. Katlā vāru ēdienu. Ūdens vārās, burbuļus mezdams. No katla izplatās varen garšīga smarža, nu vēl garšīgāka par to ēdienu, kuru mums nesa Kutha.

—     Tiešām patīkams sapnis! — Amzarakčane teica. — Vai zini, Sinanevta, sapņosim abas labus sapņus. Gan tu, gan es paliksim pagalvī čiekuru.

—     Darīsim tā, — māsa bija ar mieru.

Taču vairs viņām nesanāca apjūsmot sapņus. Taisni tajā pašā dienā notika daudz kas tāds, ko pat sapņodams nenosapņosi.

No vienas meža malas klajumā izskrēja briedis, no otras meža malas — lācis. Bruka viens otram virsū. Briedis cenšas ar cieto nagu lācim iezvelt, ar aso ragu to uzšķērst. Lācis, saslējies pakaļkājās, rēc, ka viss mežs skan, grasās briedim pārlauzt sprandu.

Sinanevta un Amzarakčane noslēpās aiz krūmiem, cieši piespiedās pie koka. Skatoties šermuļi pār muguru skrien, bet acu nevar atraut.

Briedim ar lāci ciņa bija sīva, bet īsa. Lācis un briedis nokrita zemē kā nopļauti. Abi beigti. Briedis ar aso ragu bija caurdūris lāci, bet lācis novēlējis briedi ar smagajām ķetnām.

Meitenes piegāja pie beigtajiem zvēriem. Amzarakčane teica:

—     Man žēl brieža!

—     Man arī lāča žēl, — teica Sinanevta. — Tikai zini, māsa, tas varbūt ir uz labu. Ziema jau klāt, mēs abas nosalsim. Nodīrāsim šiem ādas, apstrādāsim un ierīkosim sev siltu mājokli.

Amzarakčane nodīrāja briedim ādu un ņēmās to apstrādāt. Sinanevta, lācim ādu ar zaru pārplēsusi, arī krietni noņēmās. Pēkšņi abas reizē pacēla galvas, ieklausījās. Kāds nāk, nācējam sniegs šņirkst zem kājām.

—     Tas ir Kutha! — Sinanevta iesaucās. — Paslēpsimies ādās, lai viņš mūs nepazīst.

Abas meitenes uzvilka sev virsū ādas. Sinanevta uzvilka lāča ādu, Amzarakčane — brieža ādu. Kutha iznāca ldajumiņā, pamanīja lāci, dikti nobijās un deva kājām vaļu.

Māsas palika klajumā atkal vienas. Sinanevta pameta acis uz Amzarakčani — tur stāvēja nevis viņas jaunākā māsa, bet briedis slaidām kājām un žuburainiem ragiem. Amzarakčane paskatījās uz Sinanevtu un redz — tā nav vis vecākā māsa, bet liela un nikna lāču māte. Viņai kļuva bail. Lāču māte viņai uzsauca:

—     Bēdz ātrāk projām! Citādi klupšu tev virsū un saplosīšu, ka spalvas vien pajuks. Es patiesi esmu kļuvusi lāču māte.

Amzarakčane brieža izskatā atmeta ragus uz muguras un, daudz neprātodama, traucās projām. Viņas nagi uz akmeņiem

dzirksteles vien šķiļ. Apskrējusi plašu loku, atgriežas atpakaļ. Kā nekā žēl no māsas šķirties.

Viņa redz, ka otra māsa lāču mātes izskatā apmetusi sev ap kaklu jūras zāļu virvi, bet otru galu piesējusi pie koka. Virvē piesieta staigā apkārt kokam, pret jaunāko māsu — briedi zobus nikni kņadzina,

—     Kāpēc nāci atpakaļ? — lācene rūca. — Es''tev jau teicu: ej projām!

Briedim, gribi vai negribi, bija vien jāskrien prom. Viņš skrēja tālu tundrā. Skrienot garām zemes'ragam, kur dzīvoja Kutha, viņš aiztraucās ātrāk par putnu. Neviens cits viņu neredzēja, vienīgi Kutha jaunākais dēls Sosilhans viņu pamanīja. Un tas pastāstīja ļaudīm.

Ļaudis — viens divi! — saposās uz medībām. Iejūdza vieglajās nartās braucamos briežus. Arī Sosilhans savam tēvam Kutham lūdza briežus. Bet Kutha no kraukļa dzimtas briežus nedeva, par dēlu tikai pasmējās.

—     Ko tu iesi kopā ar ļaudīm! Tu esi pārāk neveikls! Tev vēl jāpamācās medīt!

Ja nav, nav briežu — Sosilhans noķēra divus pelēnus un aizjūdza tos priekšā silītei. Pats iesēdās silītē, loku ar bultām uzlika uz ceļiem, dzina pelēnus uz priekšu. Tos pamanīja ļaudis un smējās locīdamies.

—     Tālu gan tu ar tiem tiksi!

Sosilhans klusē, pelēni skrien, cik jaudas. Jūras malā brieži nevar izspraukties starp klintīm, jābrauc liels līkums apkārt. Sosilhana pelēni visur izlien cauri, pārvelk silīti pāri katrai plaisai. Sosilhans pirmais izbrauca tundrā, pirmais pamanīja briedi. Uzvilka loku, izšāva bultu ar krama uzgali un nobeidza briedi.

Tikai tagad piebrauca ļaudis ar nartām, ko vilka brieži, un redzēja, ka Sosilhans jau nošāvis briedi un nule grasās to uzšķērst. Viņi neļauj Sosilhanam to darīt, paši velk nažus laukā. Grib šķērst, bet nevar: naži lūst kā skangali. Tad atļāva Sosilhanam ar savu nazi ķerties briedim klāt. Tikko Sosilhans pārgrieza briedim vēderu, no turienes kā no ūdens izlēca skaista meiča.

Ļaudis tūlīt apkārt un vedina meiču:

—     Sēdies, uz kurām nartām prāts nesas!

Viņa pagāja garām visām nartam, apstājās pie Sosilhana silītes un teica:

—     Viņš man palīdzēja atbrīvoties no brieža ādas, ar viņu arī braukšu!

Tiklīdz meiča iesēdās silītē, tā silīte acumirklī pārvērtās par greznām nartām un pelēni — par raibiem briežiem. Tie tūlīt straujā riksī metās prom. Ļaudis kaunīgi velkas nopakaļ.

Sosilhana māsa Siru redz pa logu, ka ārā putina. Izskrēja, lai sanestu ūdeni, lai savāktu papilnam sausu zāli. Ai, sniega vētra nāk virsū, cik dienu nevarēs ne soli ārā spert!

Taču tā nemaz nebija sniega vētra. Tur Sosilhans pārveda sev mājās līgavu. Zem briežu kājām sniegs lidot lidoja uz visām pusēm un aiz nartām sagriezās puteņu vērpetē.

Kutha dēlam savīkša lielas kāzas. Sanāca ļaudis vai biezs. No tundras, no meža saskrēja zvēri, atlidoja putni, pie paša zemes raga piepeldēja zivis. Sosilhana māsa Siru teica:

—     Mans brālis ir labākais vīrs pasaulē, un viņa sieva Amzarakčane skaista kā mēnesnīca, laipna kā saule!

Bet Kutha skatās uz vedeklu un nesaka nekā. Vai nu pazina savu rotaļlietu — kokā izgriezto meiteni, vai ari nepazina, kas nu to pateiks, ja pats sēd, kā ūdeni mutē ieņēmis.

Sosilhans un viņa sieva dzīvoja saticīgi. Taču Sosilhana vecākais brālis Kčillu pamana, ka jaunākā brāļa sieva tāda skumīga, brīžam paklusām noraudas, brīžam smagi nopūšas.

—     Kas tev uz sirds? — viņš apvaicājas, -v Kādas bēdas tevi nospiež?

—     Par māsu bēdājos, man bez viņas garš laiks.

—     Kur tad ir tava māsa?'

—     Viņa pārvērtās par lāču māti. Lai nevienam ļaunu nenodarītu, piesēja sevi pie koka. Tup viena jūras malā.

Kčillu devās pie tēva Kutha lūgt briežus. Kutha no kraukļu dzimtas nedod, atsaka:

—     Ko nu velti briežus dzenāsi! Sēdi mierīgs mājās!

Tad Kčillu darīja tāpat kā jaunākais brālis. Noķēra divus pelēnus, aizjūdza silītei priekšā un vadīja pajūgu taisnā ceļā uz tuksnesīgo jūras malu.

Ciemata ļaudis, to redzēdami, spriež:

—     Ne velti Kčillu ar pelēniem kaut kur laiž. Droši vien pēc dārga medījuma. Braucam arī mēs viņam pa pēdām.

Iejūdza nartās briežus un auļoja pakaļ. Apdzina peļu aizjūgu, ātrāk par Kčillu nokļuva tuksnesīgajā jūras malā. Ieraudzīja lielu lāču māti, kas, virvē piesieta, tupēja pie koka. Sāka tai raidīt bultu pēc bultas. Bultas no tās atlec, akmens uzgaļi salūst. Mednieki izšāva visas bultas, bet iet lāču mātei klāt, mesties tuvcīņā baidījās.

Te piebrauca arī Kčillu. Tikai vienu vienīgu bultu izšāva, un lāču māte sabruka. Mednieki metās tai klāt. Izņēma nažus, lai nodīrātu lācenei ādu. Visi naži salūza, ne domas šo vai to izdarīt. Piegāja Kčillu, pieskārās ar nazi, āda zem asmeņa pati divās daļās pāršķīrās. Tikko uzšķērda vēderu, no turienes kā no ūdens izlēca skaista meitene.

Ļaudis visapkārt sauca:

—     Nāc sēdies pie mums! Uz mūsu ērtajām nartām!

Meitene pagāja garām visām nartām, apstājās pie peļu pajūga un teica:

—     Kurš man palīdzēja atbrīvoties no lāču ādas, pie tā arī sēdīšos!

Iesēdās silītē. Tā tajā pašā mirklī vairs nebija silīte, bet greznas nartas. Un priekšā aizjīīgti nebija vairs pelēni, bet strauji braucamie brieži. Brieži kā trūkās no vietas, tā aiztraucās vēja ātrumā, visus pajūgus atstājot tālu aizmugurē.

Pa ciematu joņo Kčillu brieži, no kāju apakšas uz visām pusēm lidot lido sniegs un aiz nartām sagriežas puteņa vērpetēs. Kutha sieva Mita saka meitai:

—     Ei, Siru, tuvojas sniega vētra! Steidzies sanest papilnam ūdeni un sauso zāli! Cik dienu paies, kad nevarēs ne kāju laukā spert.

Siru gan izgāja laukā, bet ne ūdeni, ne sauso zāli nenesa. Brītiņu pastāvēja, nogaidīja, cauri puteņa vērpetēm bija samanāmi braucamo briežu žuburainie ragi. Pajūgs apstājās pie pašas mājas. Vecākais brālis Kčillu bija pārvedis sev sievu.

Siru paskatījās un teica:

—    Jaunākajam brālim Sosilhanam ir skaista sieva, bet vecākajam brālim Kčillu — divtik skaista. Kaut es tāda būtu!

Te no mājas izskrēja Amzarakčane un metās pie Sinanevtas. Māsas apkampās, no prieka smējās, tad apraudājās, tad atkal smējās. Tā smiedamās un raudādamas abas iegāja iekšā.

Atkal Kutha saaicināja ciemiņus. Sanāca )aužu vai biezs, atskrēja zvēri, atlidoja putni, atpeldēja zivis. Ēda, dzēra, priecājās, Kčillu sievas daiļumu cildināja.

Kad visi izklīda, Kutha vaicāja vedeklām. Vaicāja klusu, lai cits neviens nedzirdētu:

—     Kāpēc jūs no manis aizbēgāt?

Māsas atbildēja:

—    Tu mūs izgriezi no koka, un mēs kļuvām dzīvas. Bet tu ar mums visu laiku spēlējies kā ar rotaļlietām. Gan slēpi mus no cilvēkiem, gan par ēdienu pārmeti.

Kutham kļuva kauns, viņš nolieca galvu. Tad teica:

—    Galu galā viss ir sanācis labi. Tagad abiem maniem dēliem ir skaistu skaistās sievas.

Viņi visi dzīvoja kopa. Dzīvoja pie tam laimīgi.

.

SVEŠĀ URASĀ

Jukagiru pasaka

Kādā pievakarē savā urasā[13] sēdēja trīs brāļi. Vecāko brāli sauca par Lošiju, vidējo — Lopčuo, bet jaunākajam brālim bija vārds Akčinhondo. Viņi nezināja aiz gara laika, ko sadarīt. Vecākais brālis teica:

—     Padziedāsim dziesmas, samēģināsim balsis. Es sākšu pirmais.

Viņš sāka dziedāt:

—     Lošija-a! Ši-ija! Lošija!

Nodziedāja un pats sevi uzlielīja:

—     Man laba balss. Tagad dziedi tu, — viņš teica vidējam brālim.

Vidējais brālis sāka dziedāt:

—     Lopčuo-o! Cuo! Lopčuo!

Nodziedāja un teica:

—    Arī es labi dziedu! Paklausīsimies, kā dziedās mūsu jaunākais.

Jaunākais brālis sāka locīt savu balsi.

—     Akčinhondo-o! Hondo-hondo! Akčin! r) -

Kad viņš beidza, abi vecākie brāļi teica:

—     Nekas, ari viņam padodas dziedāšana. Tagad dziedāsim visi kopā.

Sāka dziedāt. Katrs dzied savu. Nepavisam neskan. Vecākais brālis dusmojas uz jaunāko, jaunākais — uz vidējo. Vidējais brālis dusmojas i uz jaunāko, i uz vecāko brāli.

—     Kālab jūs dziedat katrs savu vārdu? Dziediet taču manējo! Tad arī skanēs.

—     Tavu vārdu dziedot, lāga dziesma nesanāk! Jādzied mans vārds! — metas starpā vecākais brālis.

•— Es jūsu vārdus ne dzirdēt negribu! — jaunākais brālis nepadodas. — Es savējo!

Un viņš sāka vilkt:

—     Akčin-akčin-akčin-hondo! Hondo-hondo-do-do-akčin!

Vidējais un vecākais brālis metās viņam virsū. Sāka viņu

dauzīt. Arī viņš nepalika parādā, dod šiem pretī.

Apgāza katlu, aplēja pavardā uguni. Valstīdamies pa zemi, salauza bultas.

Vecākais brālis teica:

—     Urasā nav nekāda kaušanās. Ejam ārā!

Brāļi izgāja ārā. Metās cits citam virsū. Vecākais brālis nogāza jaunāko zemē. Jaunākais brālis guļ uz muguras ar seju uz augšu. Ieraudzīja tālu augšā zvaigžņotās debesis, sāka kliegt:

—     Mierā, brāļi, mierā! Rau, kur nelaime nāk!

—     Kāda nelaime? Kur nelaime? — jautāja vidējais un vecākais brālis.

Jaunākais brālis pielēca kājās, norādīja ar pirkstu uz debesīm.

—     Skatieties, sveši ļaudis sausos vilku kārklus aizdedzinājuši, lai uguns apgaismotu viņiem ceļu! Nāk pie mums šurp ar karu!

Brāļi nobijās ne pa jokam.

—     Jābēg! Viņu ir daudz, bet mēs tikai trīs!

Aizskrēja visi pie upes, ielēca laivā — strūdziņā un ķērās pie airiem. Ar airēšanu veicās tāpat kā urasā ar dziedāšanu. Viens airē atpakaļ, otrs — uz priekšu, trešais airus tikai nolaiž un paceļ — un netiek ne uz priekšu, ne atpakaļ!

Strūdziņā visu laiku griežas turpat uz vietas. Odens sitas pret malām. Brāļiem liekas, ka laiva slīd ātri uz priekšu.

Vecākais brālis paskatījās uz augšu un teica:

—     Dzenas pakaļ!

Atkal visi airē. Vidējais brālis paskatījās uz augšu un iesaucās:

—     Liekas, sāk atpalikt!

Vēl brītiņu pavicināja airus. Jaunākais brālis atlieca galvu un teica:

—     Atpaliek! Atpaliek!

Bet tur jau ausa gaisma. Pelēkajās debesīs zvaigznes kļuvušas bālas. Nav vairs samanāmas degošas vilku kārklu rīkstes ienaidnieka karavīru rokās.

—             Es noprotu, kāpēc šie atpalika, — vecākais brālis teica.

—   Viņi izlaupa mūsu urasu!

—     Tā gan, ka izlaupa! — teica vidējais brālis.

—     Katls būs prom, ādas būs prom! Ko nu darīt? — vaimanāja jaunākais brālis.

Pēkšņi brāļi redz, ka krastā stāv urasa. Laba, liela urasa.

—     Tur laikam dzīvo pretinieka karavīri, — vecākais brālis teica.

—     Kas gan cits? — atbildēja vidējais brālis. — Protama lieta, ka šie.

—     Ja viņi izlaupa mūsu mājokli, darīsim mēs to pašu ar viņu urasu! — iesaucās jaunākais brālis un laukā bija no strūdziņas.

Viņam pakaļ izlēca abi vecākie brāļi. Kliegdami un brēkdami metās virsū ienaidnieka urasai.

Salauza kārtis, noplēsa ādas, un urasas vairs nebija. Paķēra katlu un aiznesa to uz laivu. Atkal rakņājās tajā vietā, kur stāvēja ur^sa. Jaunākais brālis atrada loku. Pacēla to, labi apskatīja un iesaucās:

—    Tas taču manējais! Es pats to tiku taisījis)- -

—    Tas tak nevar būt! Tu šoreiz runā muļķības, — vecākais brālis atgaiņājās.

Tā pateica un pats pamanīja savu loku..«5'

—    Dzirdi, — viņš piegrūda vidējam brālim. — Liekas, ka Akčinhondo nav vis gluži muļķis. Arī es atradu savu loku.

Pa to starpu arī vidējais brālis Lopčuo tur rokās trešo loku, to vērīgi apskata un šūpo galvu.

—    Tad nu sanāk, ka loki ir mūsu. Varbūt arī urasa bija mūsu?

Pārkravāja ādas, ko bija sametuši kaudzē, un visas pazina.

—     Rau, šo briedi es nošāvu!

—    So — es!

—     Bet šī lāča āda mums vēl saglabājusies no tēva laikiem.

Visi trīs brāļi saskatījās. Cits citam vaicāja:

—    Kā tad tā sanāca? Cauru nakti airējām un atbraucām paši pie savas urasas.

Un brāļi nolēma, ka citādi nebūs — kāds šamanis ir apskaudis viņu dziesmu, uzsūtījis miglu viņu acīm, viņu galvām.

Tā viņi nolēma, pie tā arī palika. Tikai vienu neizprātoja, kā šo šamani sauc. Uzminiet, kā?

.

TĪĢERIS PIE DURVĪM

Negidaliešu pasaka

Pieci vīri pošas ceļā uz taigu, lai uzstādītu lamatas. Sestais, vēl zēns, lūdzas:

—    Ņemiet mani līdzi, es arī gribu medīt.

Pieci vīri kā vienā mutē atsaka:

—    Ta nu gan atradies mednieks! Vēl mātes piens aiz lūpas. Tavs tēvs agri nomira, nekā nepaguva tev iemācīt. Kāds labums taigā no tāda neprašas?

Zēns stingri paliek pie sava:

—     Ņemiet gan! Es mācīšos no jums .. .

Viens no medniekiem, būdams pielaidīgāks, teica:

—    Viņš tā lūdzas, kāpēc gan lai nepaņemam?

Pārējie ar tad vairāk neiebilda, un zēns aizgāja līdzi.

Taigā medniekiem bija sava koka būda. Atnāca uz būdu un tur pārlaida nakti.

Otrā rītā agri pamodās, vecākais no medniekiem teica:

—    Es sliktu sapni redzēju! Tīģeri bija atnākuši pie mūsu būdas un tupēja durvju priekšā.

Otrs mednieks pavēra durvis, paskatījās un atlēca atpakaļ. Tiešām pie būdas sanākuši tīģeri un tup durvju priekšā. Veseli seši tīģeri kulsta astes pret zemi un kustina ūsas. Kā te no būdas lai iziet?fj'

Augu dienu mednieki sēd būdā, nakti neguļ, dreb pie visām miesām. Trešās dienas rītā paskatījās pa durvju šķirbu ārā — pieci tīģeri aizgājuši, bet viens tup, kā tupējis.

—     Sēdēsim tik ilgi, kamēr arī šis aizies, — mednieki nosprieda savā starpā.

Piecas dienas nosēdēja, apēda visu, kas bija paņemts līdzi, un mirst vai nost aiz slāpēm. Bet vai var iziet no būdas, ja tīģeris tup kā piesiets pie durvīm?

Sestajā dienā vecākais no medniekiem teica:

—     Mandomāt, tīģeris ātrāk projām neies, kamēr nebūs vienu cilvēku apēdis!

Visi sēd, kā ūdeni mutē ieņēmuši, «nē» nesaka, jo baidās būt zaķapastalas, «jā» nesaka, jo negrib tīšu prātu tīģerim dzīvi rīklē līst.

Te vecākais no medniekiem atkal teica:

—    Mandomāt, labāk vienam mirt, nekā visiem sešiem aiziet bojā.

Zēns vaicāja:

—     Bet kurš tad ies?

—             Tu pats iesi! — visi pieci cits caur citu sāka klaigāt.

—    Mums ir sievas, bērni, bet tu gandrīz vai bārenis. Tev ir tikai māte, un tā pati jau krietni gados.

Ko zēnam bija darīt? Viņš atvēra durvis un nostājās uz sliekšņa. Arī tīģeris pienāca tuvāk pie sliekšņa. Zēns grib izlīst viņam pa vēdera apakšu, tīģeris pieliec zemāk vareno galvu. Zēns grib pārlēkt pāri tīģerim, tīģeris izslien galvu. Tad zēns grasījās mesties it kā zemē. Tīģeris nolieca galvu, zēns atspērās ar vienu kāju pret tīģera galvu, aši palēcās un ieķērās koka zarā.

Zēns uzrausās uz zara un sāka kāpt pa koku uz augšu. Tīģeris ierēcās, zvēla ar ķepu pa koku tā, ka tas nodrebēja no saknēm līdz pašai galotnei. Tad ieskrējās, taisīja palēcicnu, bet galva, kā gadījās, kā ne, iesprūda tieši koka žāklē. Tīģeris palika karājamies, ar ķepām spārdoties gaisā.

Mednieki, to visu redzēdami, laidās laukā no būdas.

Zēns, tupēdams koka galotnē, viņiem kliedza:

—     Ātrāk, ātrāk šaujiet tīģeri, kamēr viņš nav no žākles dabūjis laukā galvu!

Mednieki i nedzird, metas vēja ātrumā katrs uz savu pusi.

—             Eh, jūs! Mani vienu nelaimē atstājāt! — zēns nopūtās.

—    Labi vēl, ka tīģeris tā cieši iesprūdis.

Zēns nokāpa pa sānu zariem zemē un teica tīģerim:

—     Gribēji gan mani apēst, bet tagad pašam dienas skaitītas!

Tīģerim tā tiek žņaugta rīkle, ka tas nekā nevar atbildēt, tikai skatās uz zēnu. Zēnam kļuva tīģera žēl.

Paņēma būdā cirvi un sāka cirst zaru, kas auga no stumbra uz sāniem. Nevajadzēja nemaz ilgi cirst, kad zars zem tīģera smaguma nobrīkšķēja un nolūza. Tīģeris novēlās zemē.

Zēns teica:

—     Vai nu slikti, vai labi izdarīju, bet ienaidnieku esmu atgriezis dzīvē.

Tīģeris viņam atbildēja:

—     Nevis ienaidnieku, bet draugu tu esi paglābis no drošas nāves. Par to es tev dāvāšu mednieka veiksmi.

Tīģeris atvadījās no zēna — un prom bija.

Zēns brītiņu stāvēja un domāja:

«Kā nekā jāizmēģina tā mednieka veiksme!»

Viņš izlika piecas cilpas sabuļiem. Pats aizgāja būdā nosnausties. Izgulējās un gāja apskatīt cilpas. Tikai vienā cilpā bija iekritis gaišs vasaras sabulis.

—     Tas nu būtu un tā kā nebūtu guvums! — zēns pie sevis noteica. — Cik nu par tādu dos? Tīģeris laikam būs mani apmānījis.

Taču viņš izlika atkal cilpas sabuļiem. Šoreiz viņam trijās cilpās bija iekrituši labi sabuļi. Tad nu arī sāka veikties. Katru dienu krietns guvums. Beigu beigās noķēra trīs tādus sabuļus, ka to ādas i novērtēt nespēja. Spalva tiem tāda tumša, mīksta, ja ādiņu papurināsi, tā spīd un laistās. Šos sabuļus sauc par liklimpu sabuļiem.

—     Ar tādām nav kauns mājās atgriezties! — zēns sev teica.

Viņš devās uz mājām. Kamēr vēl bija gaišs, nogaidīja pie

ciemata, paslēpies krūmos. Naktī aizzagās uz savu māju, vērtīgās ādiņas paslēpa lādē, tikai gaišo vasaras sabuli atstāja redzamā vietā. Verot ciet lādes vāku, iečīkstējās eņģes. Pamodās māte. Viņa apkampa dēlu un sāka raudāt. Mednieki viņai bija stāstījuši, ka dēlu tīģeris saplosījis. Viņa bija tik daudz asaru izlējusi, ka domājās visas izraudājusi,r; bet nule straumēm plūda prieka asaras. Par to, ka nekur nemanīja medījumu, nebēdājās, uz gaišo sabuli pat acu nepameta. Kas viņai sabuļa āda, ja tikai dēls sveiks un vesels!

Otrā rītā pa visu ciematu paklīda valodas, ka zēns pārradies. Pie tam cits citam zināja stāstīt, ka neesot vis atnācis tukšām rokām. Kas to padzirdēja? No kā uzzināja? Pavisam vienkārši: visiem taču labi zināms — ja tīģeris kādu atstāj dzīvu, tad dāvā tam mednieka veiksmi.

Saule vēl nebija necik augstu, kad pie zēna aizelsies atjoza bagātais kaimiņš, kurš no visiem medniekiem uzpirka kažokādas.

—     Cel gaismā savu bagātību! — viņš teica.

Zēns parādīja gaišo sabuli.

Bagātais nicīgi pašūpoja galvu.

—    Vai tad es pie tevis būtu mērojis ceļu tādas nieka ādiņas dēļ?

Zēns viņam atbildēja:

—     Kurš pirmajam solim kāju spēris, tam jāsper arī nākošais solis.

—     Vēl par lāga vīrieti neesi izaudzis, bet jau dzīves gudrību pilna galva! — tirgonis brīnījās.

—    Zem tīģera spēcīgās ķepas viens vienīgs mirklis atsver turpat veselu gadu, — zēns atbildēja.

—     Nu labi, nopirkšu no tevis šo sabuļa ādu, rādi, kas tev tur vēl.

Zēns sāka no lādes kraut laukā sabuļu ādas. Vispirms pārdeva sliktākās, tad labākās. Cik par katru ādiņu saņem naudu,

tik atdod mātei. Beigu beigās izvilka trīs augstvērtīgo sabuļu ādas un izklāja bagātajam priekšā. Tam iedzalkstījās acis, iedrebējās rokas. Viņš izbēra no maisiņa visu naudu un to pat nesaskaitīja. Paķēra sabuļādas un joza ātrāk uz savu rnāju.

Nabadzība uz visiem laikiem atstājās no zēna. Allaž, kad mednieki posās uz taigu, viņi labprāt aicināja zēnu līdzi, jo viņš ne tikai pats bija izmanīgs mednieks, bet arī citiem nesa laimi. Zēns gāja kopā ar viņiem, nevienam neatteica. Tikai ar tiem pieciem, kuri zēnu bija pametuši tīģera nagos, viņš nekad vairs kopā nemedīja.

.

CIVĒKĒDAJI NINVITI

Korjaku pasaka

Trīs sievas gāja uz tundru ogas lasīt. Tas notika rudenī, tajā laikā, kad ogas jau ienākas. Tundrā zileņu un lāceņu bija bez sava gala. Sievas, ogas lasīdamas, gāja tik tālāk un tālāk no apmetnes. Attapās vienīgi tad, kad norietēja saule un metās jau krēsla.

Mednieki arī naktī prot atrast ceļu pēc dažādām pazīmēm. Tā kā sievas bija vairāk rāvušās ar darbiem pa apmetni, kur gan viņas tādas gudrības lai zinātu? Un viņas nomaldījās. Staigā un klīst pa plašo tundru gan uz priekšu, gan atpakaļ.

Noklīda viena, noklīda otra. Un visas trīs nobijās. Sāka sasaukties, atkal sanāca kopā. Tagad nu turas bariņā.

Viena teica:

—     Pakliegsim. Kazi, apmetnē mūs sadzirdēs un atsauksies.

Un sāka kliegt: — U-ū-ū, u-ū-ū!

—     U-ū-ū! — atskanēja kaut kur krietni tālu.

Vai nu tā bija atbalss, vai patiesi viņas kāds bija sadzirdējis.

Tagad visas trīs ņēmās pilnā balsī kliegt:

—     Mēs esam šeit! Nāc šurpu! Nā-āc!

—     E-ejam! — atskanēja jau tuvāk.

Drīz bija sadzirdami soļi. Sievas jau nopriecājās, ka glābēji itin tuvu. Pēkšņi kā no pašas zemes viņu priekšā izauga trīs vīri. Tie nebija no viņu apmetnes, tie bija gluži sveši. Sievas iztrūkās un piespiedās ciešāk cita pie citas, no svešajiem kļuva tā kā baigi. Galvas tiem bija pārāk lielas, kājas strupas, rokas tādas garas.

Jaunākā sieviete čukst:

—     Raudzīsim aizbēgt!

Vidējā sieviete viņai atbild:

—     Tik un tā panāks!

Vecākā abas saķēra aiz rokām.

—     Muļķes tādas, vai tad var atteikties no palīdzības?

Bet svešie teica:

—    Ho-ho! Pašas mūs saucāt, tagad ejam uz mūsu apmetni!

Svešo apmetne — liela jurta kailā tundrā bija itin tuvu.

Jurtā vēl dzīvoja akla vecene, acīm raugot, svešo vīriešu māte.

—     Vai atvedāt gan? — vecene aizsmakušā balsī apvaicājās.

—    Atvedām! — viens atbildēja. — Pašas mums skrietin ieskrēja rokās!

—     Varens guvums! — otrs lielījās.

—     Nu varēsim pielikt pilnu vēderu gaļas! — trešais priecājās.

Tikai tagad sievietes atskārta, ka nokļuvušas pie cilvēkēdājiem ninvitiem.

Vecene jau kurina pavardā uguni, uzliek uz uguns lielu katlu ar ūdeni. Ninviti, izvilkuši nažus, ņemas tos asināt.

Sievas cita uz citu i nepaskatās, bet visas domā vienu un to pašu. «Kaut ļāvuši vēl šo nakti nodzīvot.»

Tikko tā nodomāja, kad vecākais ninvits laiski nožāvājās un teica:

—   Uh! Ej nu sazini, no kā tāds miegs krīt virsū. Kamēr te kausim, kamēr vēl vārīsim, līdz pat rīta gaismai nojauksimies. Labāk šovakar atstāsim viņas mierā, sāksim rīt pie dienas gaismas.

—    Var arī tā, — piekrita vidējais. — Ja zini, ka ēdamais tevi tepat gaida, tad jau juties tikpat kā paēdis. Labi sapņi rādās.

Jaunakais gan tā kā saviebās, bet nelaida ne vārda pār lūpām. Vai nu iesi vecākiem brāļiem acīs lēkt!

Ninviti cieši sasēja visas trīs sievietes un stingri piesaitēja pie stabiem, kas saturēja jurtu. Bet paši nolikās uz auss. Arī neredzīgā vecene palīda zem siltām ādām.'

Pavardā uguns izkurējās un apdzisa, tikai oglītes vēl nebeidza kvēlot. Jurtā bija tumšs un kluss. Bet sievām miegs nebija prātā. Vecākā sieviete sāka staipīt sasietās rokas, gribēdama atbrīvot tās no saitēm. Cietās siksnas maz pamazām kļuva vaļīgākas. Te atbrīvojās viena roka, otru jau bija vieglāk izvilkt no saitēm. Pieliecās, atraisīja pie staba piesaitētās kājas. Tad aši metās pie savas draudzenes un atsēja to. Divatā viņām itin viegli izdevās atbrīvot trešo.

—     Bēgsim ātrāk prom! — čukstēja jaunākā.

—     Paga, paga, — iebilda vecākā. — Ņemiet ninvitu kuhļankas un piesieniet tās pie stabiem.

Piesēja. Abas jaunākās tūlīt izlēca no jurtas, bet vecākā viņām teica: «Es tūlīt!» Viņa bija gudra sieviete un domāja tā:

«Acīm raugot, cilvēkēdāju māte nav vis parasta vecene! Un visas lietas, kas atrodas jurtā, arī nav parastas … Varbūt šis vai tas ceļā var noderēt.»

Viņa paķēra akmens kasīkli, oglīti no pavarda un mazu ledus gabaliņu, kas atradās pie vecenes pagalvja bļodā un nemaz nekusa. Tad arī viņa klusi lavījās ārā no jurtas.

Abas jaunākās nogaidījušās steidzināt steidzināja. Visas trīs sāka skriet. Viņas skrēja, ko kājas nes.

Pēc negara laiciņa jurtā pamodās jaunākais ninvits. Viņš ir nomodā un domā:

«Kāpēc jāgaida rīts? Man ēst gribas tagad.»

Viņš piecēlās, paņēma nazi un gāja pie staba. Grib sataustīt sievietei galvu, bet nekā. Savādi gan! Kuhļanka ir, bet galvas

nav. Piegāja pie otra staba — te tas pats. Arī pie trešā staba nav nevienas, tikai kuhļanka karājas.

Ninvits skaļā balsī iebļāvās:

—     Celieties, brāļi! Mums brokastis vējā!

Ninviti kā dzelti uzlēca augšā. Pa galvu, pa kaklu metās dzīties pakaļ.

Skrien bēglēm pa pēdām, kā suņi degunus pie zemes piebāzuši. Ninvitiem kājas gan īsas, bet skrien viņi ātri. Lec pāri ciņiem, zem kājām samin krūmus.

Visas trīs sievas skrien, cik jaudas. Izdzirdot sev aiz muguras kāju dipoņu, saprata, ka vajātāji itin tuvu.

—    Ai, mani noķers! — sāka gausties jaunākā sieviete.

—     Mēs necik tālu netiksim! — raudāja vidējā sieviete.

Bet vecākā sieviete paķēra akmens kasīkli, pārmeta to sev pār plecu. Viņām aiz muguras pacēlās augsts kalns ar stāvām klintīm un kraujiem nogruvumiem.

Ninviti atskrēja līdz kalnam. Aiz niknuma ierēcās, sāka rāpties augšā. Vecākais ninvits līdz pusei neuzrāpās, kad teica:

—     Šīs sievietes ir pārāk liesas! Vieni kauli un āda! Neiešu jau viņu dēļ sev ceļgalus saskrambāt.

Un slāja atpakaļ.

Divi pārējie ninviti rāpās augstāk, ar lielām mokām kaut kā tika pāri nogruvumiem. Atkal dzenas pakaļ sievietēm. Jau gandrīz šās panāk.

—    Varbūt tev vēl kaut kas noglabāts? — jaunākā sieviete ievaicājās vecākajai.

—    Jā, laikus bija par visu jāpadomā, nevar jau tā skriet kā jūs, — viņa atbildēja un pārmeta sev pār plecu oglīti.

Oglīte nokrita zemē un visapkārt sāka degt. Deg, liesmu mēles veltin veļas kā viļņi jūrā. Uguns tik spoži visu apgaismoja, ka sievas tālumā varēja ieraudzīt savu apmetni. Prieks viņām deva spēku.

Sievas skrien ugunij vienā pusē, ninviti dzenas viņām pakaļ otrā pusē. Ninviti atskrēja līdz ugunij un apstājās.

—     Ne briedis, ne vilks ugunī neskrien. Ne susliks, ne suns aiz brīvas gribas ugunī nelien. Vai tad es, kā smejies, būtu dumjāks par viņiem! — noteica vidējais ninvits un griezās atpakaļ.

Bet jaunākais ninvits aizmiedza acis un kā apmāts metās cauri ugunij. Skrēja, lēkdams te uz vienas kājas, te uz otras kājas pa oglēm. Skriedams nometa degošo kuhļanku. Dauzīja sev ar rokām pa galvu, lai apdzēstu gruzdošos matus.

Beidzot izlēca no uguns. Viss melns kā apdegusi pagale, taču

dzīvs. Vēl niknāks nekā iepriekš metās bēglēm pakaļ. Sievas

netālu aiz muguras izdzirdēja viņa kāju dipoņu. Apmetne jau

tepat acu priekšā, bet aizskriet nepagūs. Toļu, teju ninvits viņas sagrābs.

Tad vecākā sieviete svieda pār plecu pēdējo, kas vēl bija palicis. Kur ledus gabaliņš zemē nokrita,' tur sāka plūst plata upe. Kamēr ninvits stāvēja upes malā un prātoja, kā pārtikt pāri, sievas laimīgi sasniedza savu apmetni.

Pa to laiku bija kļuvis gaišs. Sievas skatās un brīnās, ka pretī nāk viņu apmetnes ļaudis.

—     Kur jūs tā steidzaties? — sievas jautāja.

Ļaudis kā vienā mutē atbildēja:

—     Vai ta nezināt? Garām mūsu apmetnei sākusi tecēt upe. Jāiet zivis pazvejot.

—    Labāk neejiet! Tur aiz upes klaiņo ninvits, — sievas tiem nosauca pakaļ.

—     Ninvits ta ninvits! —• ļaudis sprieda savā starpā. — Ače,

vēders prasa savu tiesu.

Sievas devās uz savām jurtām, pēkšņi atcerējās.

—     Bet grozus, pilnus ar ogam, tak esam pametušas

tundrā! — teica jaunākā sieviete.

—     Nu rītrita agrāk piecelsimies, — teica vecākā sieviete,

— un iesim pameklēsim.

Trešā pamāja ar galvu.

—     Nevar taču grozus tā pazaudēt. Kā nekā ari ogu žēl.

Un visas trīs izklīda pa savām jurtām.

Bet vīri upmalā jau zvejo zivis. Viņus pamanīja ninvits no

otra krasta un vaicāja:

—    Ei, ļaudis! Vai pāri upei nepārnāca trīs sievietes?

—     Pārnāca gan! —viņam atbildēja.

—     Bet kā viņas to iespēja?

—    Itin viegli! Ņēma un vienā vietā izdzēra ūdeni, un kas tad pa sausumu ko nepārnākt?

—    Tiesa kas tiesa, tad viegli gan, — pie sevis nosprieda ninvits.

Šis nogūlās upmalā un sāka nu dzert ūdeni. Dzēra, dzēra, kamēr vēders viņam uzpūtās tik augsts kā kalns. Ne nu vairs dzert, ne pakustēties.

Bet pa upi peld lapas, stiebriņi, zariņi. Ninvits sāka klaigāt:

—    Nepeldiet tuvu! Neaiztieciet mani! Es^pārplisīšu!

Bet lapas i neklausās, peld, kā peldējušas, savā nodabā. Ninvits ņēmās tās pūst projām. Viņš noliecas tālu pār ūdeni, vēders pārsvērās pāri malai, un viņš jiekrita upē, ka noplunkšķēja vien.

Un upe aiznesa ninvitu kopā ar lapām. Nesa, nesa, kamēr šis nokļuva līdz savai apmetnei. Ar pūlēm ninvits izrāpās malā. Nolikās turpat zemē, lai atvilktu elpu.

No jurtas iznāca abi vecākie brāļi. Ieraudzījuši jaunākā ninvita vēderu, kas pacēlās kā liels kalns vai maza sopka, aiz skaudības vai plīzdami, vaicāja:

—   Vai tu patiesi visas trīs bēgles panāci? Vai patiesi visas trīs arī ielocīji?

—    Kā gan citādi — panācu, — jaunākais ninvits melsa. — Tā nu vienreiz paēdu, pilnu vēderu pieliku!

—     Kāpēc tad mums nekā neatnesi, par mums i nepadomāji?

—    Ko nu daudz par jums domāšu! Pats šās panācu, pats arī apriju!

.

DROŠSIRDĪGAIS MEDNIEKS

Korjaku pasaka

Divi draugi, abi mednieki, gāja medīt ūdrus. Pievakarē atnāca pie upes, kur mitinājās ūdri. No meldriem un zariem uzcēla būdu. Tā bija pamatīga būda, kur droši varēja pārlaist nakti. Izvārīja gaļu, paēda un nolikās uz auss.

Viens no medniekiem ātri vien aizmiga un gulēja kā nosists. Otram nenāca miegs. Grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Būdā bija tumšs, ārā bija tumšs. Viņš dzirdēja, ka ārā kāds rešņā balsī rēca. Tas bija vai nu jaunais gars, vai kāds nepazīstams zvērs. Mednieks pārlieku nobijās: ja nu pēkšņi uziet viņus, abiem gals klāt.

Labi ieklausījās — rēc! Un tad dauza! Turklāt itin tuvu.

Mednieks aizbāza ausis, pārvilka brieža ādu pari galvai. Zem ādas bija smacīgi, taču jāpacieš. Prātā tikai viena doma:

«Ja šis rēcejs, dauzītājs atnāks šurpu, es nedzirdēšu, nepagūšu no ādas apakšas izlīst!»

Pēc brītiņa atmeta ādu sānis, atņēma pirkstus no ausīm. Joprojām rēc un dauza! Bail! Atkal palīda zem ādas.

Tā cauru nakti acu neaizvēra, te atbīdīja'a'du, te atkal sedza virsū.

Pamazām sāka svīst gaisma. Būdā vairs nebija tumsa, bet gan puskrēsla. Tagad mednieks kļuvā; drošāks un izlīda ārā no būdas. Pameta acis uz to pusi, no kurienes nāca rēkoņa. Taču tur nebija ne zvēra, ne arī ļaunā gara. Tur krāca upe, dunēdama vēla sev līdzi akmeņus. Acīm raugot, upes augštecē bijusi spēcīga lietus gāze.

Mednieks sadusmojās, uzkliedza upei:

—     Kāpēc tu mani biedēji? Tu mani tā biedēji, ka es cauru nakti ne acu netiku aizvēris.

Upe viņam nekā neatbildēja. Rēkdama vēla savus akmeņus tālāk.

Nule būtu īstā reize pagulēt, bet kā nekā rīts jau klāt. Mednieks sakūra ugunskuru un uzvārīja tēju. Pamodās arī otrs mednieks.

—     Vai gaisma jau? — tas vaicāja.

—     Jā, svīst jau gaisma, — mednieks atbildēja.

—    Tu jau tēju esi uzvārījis, — otrs nopriecājās. — Malacis. Čakls mednieks aun agri kājas!

Ātri padzēra tēju un saposās. Viens devās gar upmalu uz augšu, otrs — uz leju.

Mednieks, kurš naktī nebija gulējis, gāja, tikko kajas vilkdams. Nogājis mazu gabaliņu, apsēdās atpūsties. Acis pašas krita ciet, nemaz nemanīja, ka aizmiga.

Pamodās un skatās: debesis deg sarkanas, kā ugunsgrēka pārņemtas. Noprata, ka jau riet saule. Viņš bija visu dienu nogulējis! Kas nu tagad vairs par medībām! Pēdējais laiks iet atpakaļ uz būdu.

Viņš gāja atpakaļ.

Sāk jau tumst. Mednieks steidzas gar upes malu un visu laiku ausās. Pēkšņi viņa dzirdīgās mednieka ausis saklausa, ka priekšā kaut kas noplunkšķēja. Redzīgās mednieka acis pamanīja, ka no ūdens iznira ūdrs un iznāca krastā.

—     Skaties tik — ūdrs! — mednieks satraukts pie sevis noteica. — Nemaz tālu nebija jāiet. Labi! Labi!

Viņš piezagās itin tuvu, noņēma no pleca bisi, uzvilka gaili un notēmēja. Ba-bāc — atskanēja šāviens. Ūdrs palēcās un nokrita smiltīs. Kā nokrita, tā palika. Augšā neceļas. Tātad beigts!

Mednieks pieskrēja klāt un redz, ka tā ir liela zivs — čaviča, kas izlēkusi krastā, lai te sagaidītu savu pēdējo stundiņu. Zvīņas tai nobrāztas, peldspuras saplosītas. Vai nu tā bija sadauzījusies pret akmeņiem, vai kāda plēsīga zivs tai uzbrukusi.

Mednieks sadusmojās, nospļāvās un teica:

—     Arī šai ir bijis padomā mani nobiedēt!

Brītiņu padusmoja un gāja uz būdu. Tur otrs mednieks jau sakūris ugunskuru un vāra vakariņas.

—     Ko tu šeit tuvumā šāvi? — viņš vaicāja.

Mednieks atbildēja:

—     Ūdru.

—     Un nošāvi?

—     Nošāvu!

—     Oho! Kur tad ir, kāpēc nenesi šurp?

—     Tā galu galā izrādījās zivs, veca čaviča, kam pēdējā stundiņa klāt. Nebija vērts pat pacelt.

Otrs par viņu nosmējās.

Bet mednieks teica:

—     Tu pats arī esi atnācis ar tukšām rokām!

—    Tas tiesa, — otrs atbildēja. — Es ūdram tikai pēdas dzinu, izliku viņa ceļā lamatas. Redzēsim, kas būs rīt.

Paēda abi vakariņas un devās pie miera. Otrs bija augu dienu nostaigājis, kā krita, tā aizmiga. Bet pirmais augu dienu nogulējis, tagad miegs no viņa bēgtin bēg. Arī šo nakti grozās no vieniem sāniem uz otriem un smagi nopūšas.

Viņš dzird — kāds atkal rēc, kāds atkal dauza. Mednieks tikai pavīpsnā.

«Nepiemānīsi vairs mani, upe! Tu tur rēkdama trauc uz priekšu, tur dunēdami veļas tavi akmeņi.»

Tad pēkšņi sadzirdēja kaut ko citu. Kāds staigā pa mežu, nokritušās lapas vien čab. Laikam smagas šim zvēram ķetnas! Varbūt tas ir gars? Varbūt ļauns cilvēks grib viņiem abiem uzbrukt? Tā jau būs, ka tas ir ļauns cilvēks! Var dzirdēt, ka uz akmeņa trin nazi — šurr, šurr…

Mednieks nobijās kā diegs. Galvu paslēpa zem ādas, dreb un trīc pie visām miesām. Brītiņu tā pagulējis, 1 ida laukā no ādas apakšas. Domā: varbūt tas tur būs aizgājis? Nē, kur nu! Trin vienā trīšanā savu nazi. Trin un trin — šurr, šurr … Mednieks atkal paslēpa galvu zem ādas. '

Vienā nemierā pārlaida ari šo nakti. Mednieks nezina, neatminas, kā ritu sagaidīja. Vai nu drīz, vai ne tik drīz, sāka aust gaisma.

Mednieks izlīda no būdas, ne nu gluži izlīda, tikai galvu izbāza. Skatās un netic savām acīm — turpat pie būdas uz pakaļkājām tup zaķēns, tup un kustina ausis, ar asajiem zobiem plēš jaunai apsītei mizu — šurr, šurr, šurr .. .

Mednieks veikli uzlēca kājās un iesaucās:

—     Ak, tu šķībacaino nejaucēn! Kāpēc mani nobiedēji? Kāpēc izlikies par ļaunu cilvēku?

-Zaķis pieglauda ausis pie muguras un medniekam gar acīm nozibināja savu kāju pēdas. Tik vien no viņa bija ko redzēt.

No pirmā mednieka klaigāšanas pamodās otrs mednieks. Piecēlās.

Devās atkal medībās katrs uz savu pusi. Pirmais mednieks iet, vai uz deguna krizdams, acis viņam līp ciet. Taču galvā viena doma:

«Neparko šodien negulēšu! Medīšu.»

Augu dienu nostaigā, ik pa brīdim ar dūri izberzē miega pilnās acis. Ūdri viņam ceļā negadās, citus zvērus arī nemana.

Diena, cik ar gara nebijusi, sliecās uz vakara pusi, saule tuvojās rietam. Visa pamale dega sarkanā gaismā. Beidzot arī medniekam paveicās. Viņš pamanīja lapsu. Tai laba ādiņa, tāda ruda kā ugunspagale.

Mednieks līda lapsai tuvāk. Piezagās itin tuvu un izšāva. Trāpīja! Vilnas kumšķi vien pajuka uz visām pusēm. Medniekam nenopriecāties.

—     La-abi gan! Vai nu lapsas āda zemē metama!

Pieskrēja klāt — bet kas tad tas? Vilka kārklos šūpojas rudens pusē nosārtušās lapas. Dažas lapas, lodes notriektas, vēl virpu|o pa gaisu, nav paguvušas zemē nosēsties. Te tev nu bija lapsa!

Mednieks nolaida bisi.

— Kas te notiek? Kā var medīt, ja visur tikai acu apmānīšana? Tā mani biedē. Vairāk nemedīšu. Iešu atpakaļ uz apmetni.

Un viņš taisnā ceļā devās uz apmetni. Gabaliņu nogājis, sastapa otru mednieku. Tas nesa divus ūdrus, viens bija iekritis slazdā, otru nošāvis. Bailīgais mednieks pamāja otram tikai ar roku, ne vārda nebilda, ar tādu joni steidzās projām.

Vai viņš aizgāja līdz apmetnei, vai neaizgāja — pasaka nezina par to nekā stāstīt. Varbūt ceļa viņu vēl kāds nobiedēja, turklāt tā nobiedēja, ka viņš no bailēm uz laiku laikiem palika turpat uz vietas.

.

DZELZS SUNGU

Udeliejiešu pasaka

Dzīvoja vecītis un vecenīte. Vecenītei vecuma dienās piedzima dēls. Vecīšiem par to nenopriecāties. Dēla piedzimšana abiem bija liela laime.

Vecītis uztaisīja dēlam no tāss šūpuli. Vecenīte sēž pie šupuļa un acu no bērna nenolaiž.

Otrā diena zēnam uz sejas uztupās ods. Vecenīte pielēca kājās un grasījās aizdzīt odu. Bet zēns ar mazo rociņu — plaukš! — un ods beigts. Trešajā dienā viņš noķēra lidojošu mušu. Ceturtajā dienā notika tā, ka pāri grīdai pārskrēja pelīte. Zēns aši izlēca no šūpuļa, diedza pakaļ pelītei un saķēra to aiz astes. Vecenīte piesteidzās pie zēna, grib atkal ielikt šūpulī, bet dēliņš jau pastiepies tik garš, ka šupulis palicis viņam par īsu.

Pagāja savs laiciņš, kāda dienā dels teica mātei:

—     Māmiņ, kur man ir mednieka apģērbs?

Vecītis deva labu padomu vecenītei:

—     Klētī būs mednieka virsjaka, zābaki — oloči, cepure un ari cimdi. Kur tas laiks, kad šis apģērbs vairs netiek cilāts, jaunības dienās es tajā gāju medībās. Tagad, pavei, noderēs dēlam.

Vecenīte visu atnesa. Dēls sāka ģērbties un teica:

—     Virsjaka, cepure un cimdi man pašā laikā, vienīgi oloči tādi nomiti. Uzšuj, māmiņ, man jaunus. Ar šiem te es tālu netikšu.

Māte paņēma aļņa ādu un pargrieza to uz pusēm. No ādas labās puses uzšuva labo zābaku, no kreisās — kreiso. Dēls uzāva. Piecirta apautās kājas pret grīdu un teica:

—     Oloči labi! Varēja būt tikai mazliet lielāki.

Tad pievērsās tēvam.

—     Dod man, tēt, padomu: ko lai es mediju? Kādi zvēri dzīvo taigā?

Tēvs atbildēja:

—    Ja zaķi nošausi, no ādiņas varēsi uzšūt cimdus. Viens cilvēks varēs sātīgi paēst, arī divi remdēs izsalkumu.

—     Tad es zaķus nemedīšu, — teica dēls. — Bet kas vēl dzīvo taigā?

—    Vilki dzīvo, lāči dzīvo. Vilki ir plēsīgi, lāči — pārāk spēcīgi.

—     Nu, ja gadīsies kāds pa šāvienam, — bliezīšu virsū.

—     Vēl ir alnis. Izsekot viņa pēdas ir grūti, dzīties pakaļ vēl grūtāk.

—     Kas vēl dzīvo?

—     Tīģeris, dēliņ! Pats briesmīgākais no visiem zvēriem. Ar vienu ķepas sitienu tīģeris nobeidz alni, visi zvēri jau pa lielu gabalu griež viņam ceļu. Arī tu tāpat darīsi, ja to sastapsi.

—            Tīģeris jau tā kā būtu man pa prātam! — dēls teica.

—    Bet vai patiesi visā pasaulē nav nekā briesmīgāka par tīģeri?

—     Būt jau nu būtu, — vecītis nopūtās. — Drausmīgs briesmonis ir dzelzs Sungu. Cik daudz cilvēku viņš nav nogalējis, bet viņu nevienam nav izdevies pat ieskrambāt.

Dēls kļuva priecīgs.

—     Tu redzēsi, tēt, ka viņa dienas būs drīz skaitītas!

Vecenīte sāka rūgti raudāt. Bet vecītis aiz žēluma bezmaz vai mēli nokoda — kads nelabais bija viņu dīdījis to teikt. Ko tagad lai dara, izteiktu vārdu atpakaļ vairs neatņemsi!

Dēls piesēja pie kājām teva slēpes un aizdrazās ātrāk par vēju, Vecenīte gribēja dēlam nokliegt pakaļ: «Nebrauc!» Taču nepaguva ne muti atplest, kad dēls jau bija no acīm nozudis.

Puisis skrien, sniegs no slēpēm aiz viņsr vērpetē sagriežas, vējš atpaliek veselas dienas skrējienu iepakaļ.

Ta viņš ilgi skrēja, līdz nonāca upes malā. Te viņam pretī nāk daiļa meitene ar pilniem ūdens spaiņiem un savā nodabā dzied.

—     Skaistulīt, iedod man ūdeni nodzerties, citādi aiz slāpēm nomiršu, darbu nepadarījis, — puisis viņai teica. — Septiņas dienas un septiņas naktis neesmu ne pilienu mutē ņēmis!

Meitene iesmēla no spaiņa ūdeni tāss kausiņā un pasniedza to puisim. Kausiņš tāds mazs, ar trim malkiem var izdzert.

«Vai tad no tāda nieka var padzerties?» puisis nodomāja. «Vai tikai meitene par mani neņirgājas!»

Taču pacēla kausiņu pie mutes un sāka dzert. Ar pirmo malku slāpes aprima. Iedzēra otro malku, viss ceļa nogurums pazuda kā ar roku atņemts. No trešā malka spēki divtik pieauga. Paskatījās, bet tāss kausiņā ūdens nav kļuvis ne mazāk, ne vairāk, līdz pat malām šūpojas, bet pāri nelīst. Puisis dzēra, dzēra, i malkus neskaitīja. Atrāvās, paskatījās, dzer atkal. Bet ūdens, cik bijis, tik ir.

Meitene stāv blakus un smejas. Puisim likās, ka viņu piesmej. Viņš paslepus izņēma no maksts bultu un iedūra ar to kausiņa dibenā. Ūdens sāka pilēt zemē.

—     Tavs kausiņš nekam neder, tas ir caurs!

Meitene vairs nesmējās, viņai pāri vaigiem sāka tecēt asaras, tāpat kā no kausiņa tecēja ūdens.

—     Ko tu, bezprāti, esi izdarījis, — viņa žēlojās. — Kāpēc pārdūri burvju kausiņu? Vai tad pats nenojauti, ka ūdens tajā aizdzen nogurumu, atdod spēkus, sadziedē brūces?

Puisis noskuma un teica:

—       Ne aiz ļauna prāta es tā darīju, pajokoties gribēju. Es uztaisīšu tev jaunu kausiņu.

—     Nu, uztaisi! — meitene atbildēja.

Kamēr puisis noņēmās ap kausiņu, meitene viņam teica:

—    Kur tu tā steidzies, uz kurieni tevi ved tavas slēpes, es netincinu. Teikšu tikai vienu: ko esi iecerējis, to ari izpildīsi. Spēka tev gana, neatlaidības tāpat, pat viltībā tevi grūti pārspēt.

—     Tu labi teici. Es atcerēšos tavus labos vārdus un tevi neaizmirsīšu. Ņem jauno kausiņu. Ja būšu pie dzīvības, atpakaļ braucot, pie tevis iegriezīšos.

Tā puisis atvadījās no meitenes un skrēja ar slēpēm savu ceļu tālāk.

Skrēja viņš krietni ilgu laiku. Kad sniegs nokusa, viņš meta slēpes malā un gāja tālāk kājām.

Pagāja pavasaris, iestājās vasara. Tikai tagad puisis nonāca pie dzelzs Sungu midzeņa augstas sopkas pakājē.

Visur zaļoja zāle, ziedēja puķes, tikai sopkas priekšā viss bija balts, it kā tur sniega kupenas būtu sasnigušas. Puisis ieskatījās vērīgāk un atklāja, ka tas nav vis sniegs, bet ka tur balo cilvēku kauli.

Viņš brītiņu pastāvēja, dziļās skumjās noliecis galvu.

—     Eh, draugi, drošsirdības jums bijis gana, ja jau šurpu atnācāt. Tikai spēka un prasmes nav pieticis. Es jūs atriebšu, bet, ja ne, tad mani kauli balos blakus jūsējiem!

To pateica, piebāza pīpi ar smalku tabaku un aizpīpēja. Sāka velties dūmu grīstes.

«Ko te laiku velti šķiest?» puisis domāja. «Jāizaicina Sungu uz kauju!»

Ievilcis pilnu krūti gaisa, puisis iesaucās:

—     Ei, briesmoni! Ei, dzelzs Sungu! Nāc ārā, paskatīsimies, cik mums katram tā spēka!

Briesmonis nerādās, guļ, kā gulējis, savā midzenī. Tikai dzird, ka tas zobus šņirkstina tā, it kā dzirnakmeņi dzelzi maltu.

Puisis iesmējās.

—    Varbūt tev, dzelzs Sungu, bail no manas pīpes, no dūmiem? Zēl pīpi neizpīpēt, bet varu jau arī aizmest. — Un puisis aizsvieda pīpi prom.

Kaut kas nodārdēja — vai nu tas bija pērkona grāviens, vai arī lavīna nobruka no kalniem.

Bet tas nebija ne pērkons, ne lavīna, tur no alas izlīda Sungu. Nagi tam kā gari dūči, zobi kā asi šķēpi rēgojas mutē.

Briesmonis metās uz puisi, pacēlis savu dzelzs ķetnu. Bet puisis bija manīgs — prata izvairīties, dzelzs nagi pie viņa kājām izara piecas dziļas vagas. Bet Sungu atkal pacēla ķetnu un atvēzējās. Puisis palēca uz otru pusi.

«Šī nav nekāda kauja!» viņš domāja. «Šurpu turpu lēkāšu kā varde, kamēr šis mani piebeigs. Kaut kas te jādara!»

Taisni tobrīd no mākoņa izslīdēja saule. Iemirdzējās dzelzs Sungu dzelzs zvīņas, ar kurām viņš nosegts no vienas vietas, pat spraudziņas nekur nemanīja. Puisim acis gaišas, un viņš saskatīja, ka viena vietiņā uz pašām briesmoņa krūtīm rūsgans plankums. Tur rūsa sākusi dzelzi saēst.

Pirms Sungu paguva atkal mesties puisim virsū, viņš uz rūsas plankumu raidīja trāpīgu bultu. Tā gan iedūrās, kur bija notēmējis, bet dziļāk negaja. Tikko Sungu iesmējās, nevis tālumā, bel virs pašas galvas nodārdēja pērkons.

Ka klints, kas atšķelusies no kalna, Sungu bruka virsū puisim. Bet puisis kā lokana ķirzaka izvairījās, palaida no stiegras otru bultu. Tā džinkstēdama atsitās pret pirmo bultu, to dziļāk iedzenot dzelzs ķermenī.

Sungu salīgojās un saķēra krūtis. Bet no loka jau izlidoja trešā bulta un aizšāvās ka zibens. Tagad otrā bulta tika ietriekta dzelzs ķermenī, bet pirmā bulta jau caurdūra pašu dzelzs sirdi.

Tad nu Sungu sabruka, un visapkārt zeme trīs dienu gājiena attālumā nodrebeja. Pat puisis tik tikko noturējās kājās.

—     Te nu arī tavs gals, dzelzs Sungu! — viņš teica. — Kā mednieks tak laikam neesmu zemē metams!

Puisis jau gribēja griezties atpakaļ, bet viņam bija žēl pamest tēva bultas. Viņš piegāja pie Sungu. Virsējo bultu izrāva itin viegli. Otru — jau krietni grūtāk. Bet tā bulta, kas bija ietriekta dziļi sirdī, nemaz nepadevās. Puisis plati ieplēta kājas, stingri atspērās pret zemi un, saņēmis visus speķus, rāva. Rava un izrāva ar dzelzs asinīm slacīto bultu. No spēcīgā rāviena pats nesamanīja noturēties uz kājām, krita un ar bultas uzgali trapīja sev tieši acī.

Saule pie debesīm apdzisa, apkārt viss iegrima dziļā tumsā. Puisis guļ zemē, piecelties nevar. Maz pamazām spēki viņu atstāj .. .

Pēkšņi kaut kas iečabējās, pie viņa pieskrēja pele, pacēlās uz pakaļkājām un skatās. — Pelīt, pelīt, — puisis viņu uzrunāja,

—    palīdzi man! Aizteci…

—     Pat dzirdēt negribu, — atbildēja pele. — Gaidu un nevaru sagaidīt tavu nāvi, lai pati savam acīm to redzētu un no sirds papriecātos.

To pateikusi, pele aši aizskrēja prom un noslēpās zem ciņa. Viņa nobijās no lapsas. Pienāk lapsa, luncina savu kuplo asti un labpatikā laižas. Puisis nepaguva pat muti atplest, kad lapsa pati ierunājās:

—      Ko kavējies, mirsti ašāk! Pielikšu pilnu vēderu, ēst negribēsies vairākas dienas.

Puisis lapsai nekā neteica, ar veselo aci paskatījās uz augšu. Redz, ka tur riņķo melns krauklis. Puisis saka viņu lūgties:

—     Kraukli, ei, kraukli, esi man draugs. Aizlido pie meitenes, kura dzīvo pie upes. Es tevi nekad neaizmirsīšu …

Krauklis, līdz galam nenoklausījies, atbildēja;

—    Tava nāve mani apbalvos! Saknābāšu tevi drisku driskās, sarīkošu dzīres uz taviem kauliem.*

Puisis gu| un apcerē:

—    Vai tiešām, kad nu pieveikts dzelzs Sungu, ari man pašam pēdējā stundiņa klāt?

Te pār viņu novēcinajās plati spārni, blakus viņam nolaidās garkājaina dzerve.

—    Kāpēc tu lūdz palīdzību šiem te? — dzērve teica. — Viņi jau barojās pie dzelzs Sungu, pārtika no viņa asiņainajām izēdām. Tu esi labu darbu izdarījis, nogalinādams briesmoni. Gribētu tev no sirds palīdzēt, tikai nezinu, ka.

Puisis ierunājās ceturto reizi. Vārgā balsī, it kā sausa zāle nočabētu, teica:

—     Aizlido pie meitenes, kura dzīvo pie upes. Pasaki viņai, ka es pieveicu dzelzs Sungu. Esmu pats ar savu bultu ievainots, esmu ar dzelzs asinīm saindējies. Lai atsūta man ūdeni no tāss kausiņa. Ja ātri lidosi, var būt, ka tevi sagaidīšu. Ja ceļā aizkavēsies, diez vai izdzīvošu.

Dzērve uz savām garajām kājām palēcās, atrāvās no zemes un prom bija.

Puisis guļ, saņēmis pēdējos spēkus, atgaiņā no sevis nāvi. Pie kājām viņam paslēpusies pele, pie galvas tup lapsa, pāri riņķo krauklis. Visi gaidīt gaida viņa pēdējo dvašas vilcienu.

Tā pagāja vai nu ilgs, vai neilgs laika sprīdis, laikam jau gan ilgs. Dzērve atlidoja. Atnesa pilnu knābi dzīvības ūdens. Trīs pilienus uzpilināja uz neredzīgās acs — un tavu brīnumu! — puisis uzreiz atguva acu gaišumu. Pārējo ūdeni dzērve viņam ielēja mutē. Atguvis agrako spēku, puisis pielēca kājās itin žirgts.

Pele, aiz bailēm pīkstēdama, iemuka alā. Lapsa aizbēga uz mežu. Krauklis aizlaidās un nozuda aiz kalna. Arī dzērve, savu darbu padarījusi, aizlidoja. Taču puisis uzņēma atpakaļceļu.

Kad puisis nāca šurp cīnīties ar dzelzs Sungu, viņš nāca ātri, taču tagad viņš soļoja divtik ātri. Viņš steigtin steidzas pie meitenes.

Puisis nonāca pie upes. Meitene viņu šeit gaida, ar sirsnīgiem vārdiem apsveic.

—     Kurp tu iesi, tur iešu ari es, — viņa teica.

Puisis paņēma meiteni pie rokas, abi kopa gaja uz puiša dzimto māju.

Viņi iet, iet… Klāt arī vecāku māja. Mājā viss klusu, it kā dzīvas dvēseles te nebūtu. Neviens viņiem nesteidzas pretī, nav neviena, kas priecātos par jauno sievu. Tikai divi koki, kas pa šo laiku durvju priekšā bija izauguši, šūpo savus zarus, it kā pretī tiektos, lapas klusu čabina, it kā teiktu glāsmīgus vārdus.

Puisis sāka raudat un teica savai jaunajai sievai:

—      Tu būsi mājas saimniece, jo es esmu kļuvis bārenis. Bet šiem kokiem roku nepieliec, lai aug, kā auguši.

Jaunie sāka dzīvot kopā un dzīvoja saticīgi.

Kādu dienu vīrs aizgāja medībās. Laikam bija ticis uz pēdām kādam veiklam skrējējam, jo ilgi neatgriezās.

Sieva, mājā visus darbus apdarījusi, sēdēja pie pavarda, un viena doma viņai nedeva miera.

«Kāpēc vīrs piesacīja šos te kokus neaiztikt? Mežā aug daudz slaidāki, augstaki koki!»

Piegājusi pie kuplākā koka, iegrieza ar nazi mizā.

Griezuma vietā izsūcās asinis un sāka pilēt zemē. Jaunā sieva nobijās, metas prom un nejauši nolauza otram kokam zariņu. No nolauztā zariņa sāka tecet asinis.

Jaunā sieva piesteidzās pie pavarda un paķēra sauju siltu pelnu. Ar pelniem viņa apbārstīja abiem kokiem brūces un apsēja tas ar sausu zāli.

Pa to starpu pārnāca no medībām vīrs, paskatījās uz kokiem un pārmetoši teica sievai:

—     Kāpēc tu manam tēvam esi ievainojusi ceļgalu. Kāpēc mātei nolauzi pirkstu?

Sieva atbildēja:

—     Piedod, ka nepaklausīju taviem vārdiem. Nezināju, ka tie ir tavi vecāki. Tagad tos kopšu kā savus tuvākos.

Viņa sāka abus kokus laistīt un darīja to dienu dienā, kā arī uzirdināja zemi ap koku saknēm. Koki sāka varen spēcīgi augt, to zari pletās plašumā.

Vienreiz agrā rīta stundā vīrs un sieva dzird, ka viņus kāds modina.

—     Celieties, bērniņi, augša, ēdiens jau gatavs!

Vīrs atvēra acis, redz, ka pāri viņam pārliekusies māte. Virs pavarda jau karājas katls, un no tā ceļas patīkama smarža. Pavarda priekšā sēž tēvs un piesviež ugunij žagarus.

Virs aši uzlēca augšā un apkampa vecākus. Bet jaunā sieva tūlīt izskrēja pagalmā un apskatījās, ka nav abu koku, kas auga durvju priekšā.

Visi apsēdās pie galda ēst, un māte sāka stāstīt.

-       Kad tu, dēliņ, no mums aizgāji, mēs augām dienām tevi gaidījām pārnākot. Durvju priekšā vien visu laiku nostāvējām

un vērāmies tālumā. Tu tik ilgi biji projām, ka mūsu kājas ieauga zemē, bet mēs paši pārvērtāmies par kokiem.

Bet tēvs teica:

Tavai sievai, mūsu vedeklai, lielu lielais paldies. Ja viņa nebūtu par mums tā gādājusi, tad kā koki visu mūžu arī nostāvētu.

Kopš tās dienas viņi visi četri sāka dzīvot kopā. Dzīvoja ilgus un garus gadus un bija laimīgi.

.

AĻŅA BRĒCIENS

Nanajiešu pasaka

Tas bija vai nu tālu, vai netālu, vai nu bija sen, vai arī nesen. Nanajieši mēdz stāstīt pasaku par skaistu meiteni, kura dzīvojusi Amūras malā. Tēva viņai nebija, viņa dzīvoja kopā ar māti.

Meitene auga, kā aug visas meitenes, rotajajās ar citiem bērniem, palīdzēja mātei saimniecībā. Bet tad kadā dienā, kad meitenei pagaja desmit gadi, viņa ieskrēja fanzā un ņēmās tincināt māti:

—     Kur ir mans tēvs?

Māte atbildēja:

—     Kā aizgāja medībās, tā arī nepārnāca.

—     Kas ar viņu medībās notika?

—    Kas to lai zina? — māte teica un novērsās.

—     Bet meitenes man stāsta, ka Jauns cilvēks viņu nogalinājis.

Māte sāka rūgti raudāt un stāstīja:

—     Tā ir taisnība. Viņu nogalinaja Cilpanga no tālā ciemata Amūras lejastecē. Es negribēju tev stāstīt, jo tu taču neesi zēns. Ja man būtu bijis dēls, tas atriebtu tēvu.

—     Es atriebšu tēvu! — meitene teica.

Māte neticīgi pavīpsnāja, bet neko neiebilda.

Kopš tās dienas meitene ar draudzenēm vairs nerotaļājās. Viņa pārņēma zēnu rotaļas. Cītīgi mācījās visus puiku paņēmienus. Tad uzšuva sev vīriešu apģērbu un sāka iet ar tēva loku medībās. Tā arī auga — uzvelk sieviešu apģērbu, tad šuj un vāra ēdienu; uzvelk vīriešu apģērbu — iet kā vīrietis medībās, dzenpēdas taigas zvēriem. Ja sastapsi viņu taigā, tikai pēc auskariem pateiksi, ka tas nav jauneklis, bet vīriešu drēbēs pārģērbusies meitene.

Viņai gan tuvu, gan tālu bija labākā mednieka slava. Zvēri baidījās šķērsot viņas ceļu, putni paslēpās biezos zaros un pārstāja dziedāt, kad viņa taigā medīja. Taču meitenes skadrā acs. pamanīja katru, trāpīgā bulta netaupīja nevienu.

Kādu dienu meitene, atgriezusies no medībām, teica mātei:

—     Pienācis īstais laiks! Gaļas, ko esmu samedījusi, zivju,, ko esmu sazvejojusi, tev pietiks krietnam laikam. Ed, neskopojies, dzīvo itin mierīgi. Es tēvu atriebšu un atgriezīšos.

—     Tas nav meitenei piedienīgas gaitas, ko tu esi pasākusi! — māte nopūtās. — Tas nebūs tev pa spēkam.

—     Gan jau būs! — meitene atbildēja.

Tajā pašā dienā saposās. Māte viņai sacepa ceļam plāceņus,, iedeva kaltētas zivis un žāvētu galu līdzi. Vieglo tāss laiviņu omoročku meitene pati iestūma ūdenī.

Omoročka slīdēja lejup pa Āmuru. Dienā meitene airēja, kad pavisam satumsa, piestāja omoročku malā. Sakūra ugunskuru, izvārīja sev ēdienu, turpat parlaida nakti. Tikko svīda gaisma,, brauca tālāk.

Trešajā dienā meitene pamanīja, ka pa Amūras krastu pret straumi uz augšu nāk cilvēks. Kaut arī Amūra bija plata, līdz;

krastam krietns gabals, meitene saskatīja, ka nācējs ir vingrs tin izskatīgs jauneklis. Laikam arī nācējs bija meiteni pamanījis. Plaukstu pielicis virs acīm, ilgi viņu pētīja, tad pēkšņi pagriezās un sāka iet pakaļ omoročkai, kas slīdēja lejup pa straumi.

Vakarā, kolīdz meitene bija krastā sakūrusi ugunskuru, starp kokiem parādījās jauneklis. Sasveicinājās: r '

—    Atļauj, es tev no zariem uzcelšu budu. Gaidāma auksta nakts.

—     Labi, vari uzcelt, — meitene atbildējā. — Bet es izvārīšu vakariņas priekš diviem.

Paēda, parunājās. Meitene ielīda būdā, jauneklis nolikās gulēt turpat ugunskura vietā.

Otrā rītā meitene brauca savā omoročkā tālāk. Jauneklis gaja uz mežu.

Upe nes un nes omoročku. Augu dienu nes. Te jau saule norietējusi, sāk krēslot. Meitene prāto — vai vēl gabaliņu braukt, vai piestāt malā? Pēkšņi redz, ka uz smilšu sēres kuras ugunskurs, pašā ūdens malā stāv jauneklis un māj viņai ar roku. Meitene vadīja omoročku uz malu. Tur jau uzcelta būda, pie ugunskura sanests vesels žagaru klēpis. Katliņā vārās svaiga gaļa.

Abi paēda, atkal sāka runāties. Jauneklis vaicāja:

—     Saki — uz kurieni tu braukdama? Kā taisns koks, kas taisni šķeļas, izstāsti taisnību: kāpēc tu brauc viena? Nerunā riņķī apkārt, saki taisnību. Vai tev ne tēva, ne mātes, ne brāļa nav, kas tevi tālā ceļā pavadītu?

Meitene brītiņu klusēja, tad atbildēja:

—     Lika koka līkumiem grūti izsekot, un meli ap taisnību labprāt met līkumus. Melot negribu, bet taisnību teikt nevaru. Nav izdarīts tas, kas man bija jādara, bet nav te daudz ko plātīties. Kas nu mani sargātu: nav ne tēva, ne braļa. Mājās mani gaida tikai veca māte.

la parunājās, meitene atkal gulēja būdā, bet jauneklis pārlaida nakti ugunskura vietā.

No rīta, tāpat kā iepriekšējā dienā, abi izšķīrās.

Meitene, braukdama laivā, domāja:

«Ja šodien es piestāšu malā pirmā, izvārīšu garšīgas vakariņas diviem!»

Kad satumsa, viņa izkāpa malā, paskatījās visapkārt — jaunekļa vēl nav. Ātri salasīja žagarus, sakūra ugunskuru, steidzas vārīt vakariņas.

Izvārīja, bet neēda, gaidīja jaunekli. Bet viņa vēl nav un nav.

Ugunskurs izplēnēja, katliņš ar vakariņām atdzisa. Meitenei garlaicīgi. Bet ko lai dara? Izgrāba siltos pelnus, pati tonakt apgulās ugunskura vietā. Taču miegs no viņas bēgtin bēga.

Zvaigznes, pie debesīm mirgodamas, lēnam turpinaja savu ceļu no austrumiem uz rietumiem. Meitene vērās tajās un domāja:

«Vai mazums mežā plēsīgu zvēru. Vai tikai nebūs notikusi kāda nelaime? Varbūt esmu sarunājusi kaut ko aplam, aizskārusi, pašai negribot? Kāpēc gan viņš neatnāca?»

Pēkšņi virs meitenes galvas nošvīkstēja putna spārni. Kāds putns nolaidās koka. Taisni tobrīd no otras puses atlidoja otrs putns un nometās uz tā paša zara.

—   Labdien, mīļais! — pirmais iesāka. — No kurienes ta lidodams?

—             Tieši no Amūras augšteces, — atbildēja otrais putns,

—   lidošu uz lejasteci. Tur varbūt bus mierīgāk.

—     Kas tad tev nav pa prātam?

—     Kā lai būtu pa prātam? Upes augštecē dzīvo meitene. Iet taigā uz medībām, apģērbusies kā vīrietis. Nevienam medniekam

nav tik droša roka, tik skadra acs. Gribu no viņas trāpīgajām bultām pasargāt savus bērnus. Novīšu ligzdu Amūras lejastecē.

Meitene visu to dzirdēja. Viņai gan nāca smiekli, gan gribējās tālāk paklausīties. Baidās pirkstu pakustināt, baidās skaļi nopūsties.

—     Ei, tu! — teica pirmais putns. — Veltīgi tu to gabalu uz lejasteci lido. Šī medniece pati turp ar omoročku brauc, šobrīd, zem mūsu koka nolikusies, guļ.

Otrs putns nobijās un savicināja jau spārnus. Tad iejautājās:

—     Ko ta viņai lejastecē ievajadzējies# Vai patiesi arī tur grib visus putnus apšaut?

—             Viņai gar mums nav daļas, — pirmais putns atbildēja.

—    Viņa grib atriebt savu tēvu. Nolēmusi nogalināt to cilvēku,, kura dēļ viņa par bāreni palikusi.

—     Kā jau nolēmusi, tā arī izdarīs!

—    Nē, — atteica pirmais putns, — ne nu nogalinās, nekā. Viņa sastapa jaunekli un to iemīlēja. Bet jauneklis ir Čilpanga dēls. Lai cik stingra arī nebūtu viņas roka, sirds taču ir un paliek meitenes sirds. To uzzinās un no šī nodoma atteiksies.

Meitene bezmaz iekliedzās, rūgtas asaras sakāpa viņai kaklā. Viņa aizklāja seju ar rokam, un asaras sāka plūst aumaļam. Nemaz vairs nedzirdēja, par ko putni vēl runaja. Viņa aizņemta ar savām domām, ko darīt. Spārnotais taču bija teicis taisnību, ka viņa ir iemīlējusi jaunekli. Tā jau nu nenotiks, kā bija pareģojis putns! Viņa vis neatteiksies no sev dotā vārda, bet novērsīsies no savas mīlestības. Kaut tikai jaunekli viņa vairs nesastaptu!

Ar pūlēm sagaidīja rītausmu. Piecēlās un iestūma omoročku ūdenī. Sāka jau atirties no krasta, kad no meža upmalā izskrēja jauneklis.

—    Neņem ļaunā, ka nokavēju! — viņš sauca. — Ceļā gadījas liels purvs, vajadzēja iet tam apkārt. Griezies atpakaļ un piestāj malā kaut īsu brīdi, saule vēl nav uzlēkusi!

Meitene it kā nedzirdēja, airēja tik uz priekšu, neatbildējusi ne vārda. Ne reizi pat neatskatījās. Taču viņa karsti vēlējās kaut pēdējo reizi uzmest acis jauneklim.

Augu dienu meitene airēja un airēja, vakarā nebrauca pat malā. Pirms saules lēkta pāri ūdenim nogūlās migla. Neredzēja

ne uz priekšu, ne atpakaļ, aira gals baltajā plīvurā tikko samanāms, bet meitene nepiestāja pie krasta, brauca vien tālāk.

Beidzot kļuva gaišāks, jo uzlēca saule. Tā pacēlās augstāk, un miglas plīvurs pārplīsa, migla sakapa debesīs, kur izklīda kā viegli mākonīši.

Meitenes priekšā pavērās liels ciemats. Tas bija ciemats, uz kurieni viņa brauca. Te nu meitene vadīja omoročku uz malu. Piekrastes krūmos nometa savu sieviešu apģērbu un uzvilka vīriešu drebes. Matus pēc vīriešu modes sapina vienā bizē. Izņēma no ausīm auskarus, bet caurumiņus aizlipināja ar zivju ikriem. Apbruņojusies ar loku un bultām, ar garu nazi aiz jostas, devās pie tā, kuru, meklēja.

Čilpanga, kurš bija nogalinājis meitenes tēvu, dzīvoja pašā ciemata mala. Meitene piegāja pie tā fanzas, nostājās ar seju pret durvīm, uzlika bultu uz loka un iesaucās:

—     Nāc ārā, Cilpanga, tu nogalinaji manu tēvu! Pienācis atmaksas brīdis!

Viņai nevajadzēja ilgi gaidīt, durvis atvērās, viņai pretī iznāca Cilpanga. Viņa bija domājusi ieraudzīt spēcīgu vīru ar platiem pleciem, bargu seju, ļaunām acīm, bet viņai pretī iznāca sirmgalvis. Mugurā viņam jau kūkums, seja vienās krunkās, vajais kakls tikko notur galvu, acu skatiens apdzisis.

—     Nu, — teica vecais Cilpanga, — ja sirds tev tā pavēl, nonāvē mani!

Meitene sagrīļojās, stiegra atslāba, un bulta no loka izslīdēja zemē.

—     Nē, — viņa teica, — man roka neceļas pret vecu un vārgu cilvēku. Labāk iešu projām.

—    Neaizej, kamēr neesi mani uzklausījusi, — sirmgalvis viņai teica. — Nevis uz tavu tēvu es šāvu, bet gan uz aļņu tēviņu, kurš brēca, aicinādams pie sevis aļņu māti. Tad man vēl bija stingra roka, trāpīgās bultas. Es trāpīju. Gāju paskatīties un ieraudzīju tavu tēvu guļam asinīs. Viņš bija labs mednieks, tik prasmīgi pievilināja medījumu, ka ne zvērs, ne cilvēks nebūtu varējis apjaust, ka tas ir viltus aicinajums. No tās dienas ir pagājis divdesmit gadu, daudz ko esmu no tā laika aizmirsis, bet tava tēva nāves brīdis stāv allaž man acu priekšā.

Meitene pašūpoja galvu un teica:

—     Dzīvo mierīgi, cik tev vēl lemts dzīvot. Tālu atrodas mūsu ciemati viens no otra. Līdz manām ausīm ir atnākusi aplama vēsts, ari māte laikam nezina, ka ne aiz jauna prāta tu mani padarīji par bāreni.

Meitene apgriezās un gāja atpakaļ uz upes krastu pie savas omoročkas. Bet tur jau stāvēja jauneklis. Acīnļrredzot, ļoti steidzies visu iepriekšējo dienu, visu nakti, jo vēl smagi elpoja.

Ieraudzījis meiteni, metās viņai pretī. Meitenei krūtīs kā nevaldāms putns sāka dauzīties prieks. Va,igi atplauka sārtumā. Šobrīd viņa var uz jaunekļa sveicienu atsaukties ar labu vārdu!

Jauneklis teica:

—     Redzu, ka ne jau patīkams darbiņš tevi uz mūsu ciematu atvedis. Pasaki man — kā tev veicās, vai izdarīji, ko biji nodomājusi?

Meitene atbildēja:

—

Darīt gan neizdarīju, taču sirdsmieru ieguvu. Bija daudz

kas jāpārdomā. Tagad došos atpakaļceļā.

—     Nebrauc projām, — jauneklis lūdza. — Esmu tevi dziļi un patiesi iemīlējis. Vai tu būtu ar mieru kļūt mana sieva?

—     Butu gan, — meitene klusām atbildēja.

—     Tad iesim pie mana tēva, pateiksim to viņam.

—     Nē, pie tava tēva es neiešu. To i nelūdz.

—     Kāpēc? — vaicāja jauneklis.

—     Lai tēvs pats tev izstasta. Bet es tevi līdz pusdienlaikam šeit pagaidīšu. Ja tu, ar tēvu redzējies, vēl gribēsi mani ņemt par sievu, tad nāc šurp.

Jauneklis atgriezās jau pirms pusdienlaika un teica:

— Tēvs mums abiem vēl laimi! Tagad brauksim pie tevis, pie tavas mātes.

Vecā māte priecīga sagaidīja savu skaisto meitu un viņas jauno vīru. Viņi visi sāka dzīvot laimīgi. Jauneklis gāja medībās un bija izveicīgs mednieks. Bet meita noslēpa savu vīriešu apģērbu, tālu aizmeta loku un bultas. Viņai tos vairs nevajadzēja, jo blakus bija drošs sargātājs un krietns vīrs.

Tas viss bija vai nu tālu, vai netālu, vai nu bija sen, vai ari nesen. ..

.

KUIKINJAKU NO KRAUKĻU DZIMTAS

Korjaku pasaka

Jūras malā dzīvoja vecs un gudrs vīrs Kuikinjaku. Viņš bija uz zemes visas kraukļu dzimtas sentēvs. Viņš daudz zināja, daudz prata. Nebija zemes virsū tāda, kas viņa vārdus neuzklausītu, un viņš pats, par ko vien gribēja, par to varēja pārvērsties.

Un vēl viņš bija ieskatīts par gudru tāpēc, ka viņam patika jautri joki. Viņš saprata, ka ar jokiem var iemācīt vairāk nekā ar skarbu vārdu un sitieniem.

Nule paklausieties pasaku par Kuikinjaku no kraukļu dzimtas.

Kādreiz Kuikinjaku nolēma papriecāties. Aizgāja uz jūras malu, savāca daudz vecu un tukšu gliemežvāku. Atrada malā viļņu izsviestu kupralasi. Nogrieza tam pašu kupri. Vēl paņēma krietnu sauju aļģu, ko sauc par juras kāpostiem.

Ar visu šo bagātību aizgāja no krasta tālāk tundrā. Sāka celt jurtu. Uzcēla jurtu. Iesita pa tamburīnu, uzpūta elpu kupralaša kuprim. No tā radās vecs vīrs. Labs vecītis, tikai tāds kuprains.

—    Tevi sauksim par Kupraino tētiņu, — Kuikinjaku viņam teica.

Un atkal sāka sist tamburīnu, saka burties ap jūras kāpostiem. Puta uz tiem tik ilgi, kamēr tie pārvērtās par vecenīti.

—    Tevi sauksim par Kāpostu māmiņu! — viņš teica.

Tukšos gliemežvākus Kuikinjaku pārvērta par briežu baru.

Brieži guļ, gremo, šūpo ragus. Taču ne soli nevar paspert, jo viņiem nav kāju.

Te arī apmetne — viens divi! — bija gatava!

Tagad Kuikinjaku brītiņu griezās uz vienas kājas, iesita pa tamburīnu, uzpūta pats sev. Un viņš pārvērtās par jaunu sievieti. Tai sārti vaigi, resnas kājas, redzams, ka veselīgs meitietis. Viņa sakūra jurtas priekšā ugunskuru un apsēdās mīt ādas.

Pa to starpu Ememkuts — Kuikinjaku dēls bija aizgājis tundrā. Vai nu tur viņam bija kāda darīšana, vai tāpat vien paklaiņoja, nezinām. To varbūt pats Ememkuts arī nezināja.

Pagāja nelielu gabaliņu, nenobrīnīties.

—     Skaties! — viņš sev teica. — Mūsu tundrā ierīkota neliela apmetne. No kurienes gan tā uzradusies? Laikam būs atnākuši no kalnu grēdas viņas puses, lešu, iztaujāšu.

Kuikinjaku, ieraudzījis dēlu, priecīgs iesaucās:

—     Sveicinu tevi, dārgo ciemiņ! Priecājos, ka atnāci.

—     Jā, es atnācu, — Ememkuts atbildēja. Bet pats acu nevar atraut no meitas. Kuikinjaku sauca jurtā:

—     Ei, Kupraino tētiņ! Uzņem ciemiņu! Ei, Kāpostu māmiņ! Pacienā ciemiņu!

—    Nu, ienāc, ciemiņ, jurtā! — aicināja Kuprainais tētiņš.

Ememkuts iegāja jurtā, bet galvu grieza atpakaļ, acis kā

piekaltas pie sārtvaidzes.

Vecenīte viņam tūlīt cēla priekšā cienastu. Ememkuts gan ēda, bet skatās visapkārt. Sienu starpā starp diviem audekliem viņš pamanīja tamburīnu. Pielēca kājās, paņēma tamburīnu, pagrozīja rokās, gribēja pa to iesist, bet meita iesaucās:

—     Ei, ciemiņ, pakar tamburīnu savā vietā!

Ememkuts kļuva priecīgs, ka meita sākusi runāt, devās pie viņas ugunskura.

,— Jums ir skaists tamburīns, — viņš tai teica.

—     Kā lai nebūtu skaists! Trīs briežus par to atdevām.

—    Vai tas bija talu? — Ememkuts jautāja.

Viņam grūti apvaldīt savu ziņkāri, no kurienes sārtvaidze atnākusi.

—    Tālu gan, — meita atbildēja. — Aiz septiņām kalnu grēdām, aiz septiņiem ezeriem. — Bet pati skaļi smejas.

Kuikinjaku nevar smieklus valdīt, ka tā izdevies piemānīt dēlu.

Jo vairāk meita smejas, jo vairāk tā patīk Ememkutam. Arī viņš sāka smieties. Tad atcerējās, ka nav labi ilgi sēdēt ciemos. Taču tikai pirmo reizi atnācis. Atvadījās un devās uz mājām.

Kamēr meita pie ugunskura varēja redzēt, viņš gāja lēnām. Tad deva kājām ziņu. Atskrēja pie mātes, ņēmās stāstīt:

—     Pāri septiņām kalnu grēdām, pāri septiņiem ezeriem pie mums tundrā atklejojuši cilvēki. Vecītis un vecenīte kopā ar meitu. Viņiem līdzi prāvs ganāmpulks. Uzcēluši jau jurtu, meita sēž pie ugunskura, min ādas. Tāda skaista, jautra, smej vienā smiešanā.

Māte viņam atbildēja:

—    Mans vīrs, tavs tēvs, pirms tevis aizgāja uz to pusi. Ja tā butu taisnība, ko tu stāsti, viņš jau sen ar šo ziņu būtu atskrējis. Te kaut kas nav īsti tā, kā vajag!

—     Nē, māmiņ, tā taču ir! Ja netici, pastāstīšu tev sīkāk: vaigi meitenei sārti, kajas resnas. Bet brieži, acīm redzot, no tālā ceļa noguruši. Guļ vienā gulēšanā, nemaz kājās neslienas.

—     Brieži guļ? Es jau saku: kaut kas nav īsti tā, kā vajag!

—     Ej nu, māmiņ, ej! Jurtā viņiem karājās skaists tamburīns. Tikai meita man neļāva pa to iesist.

—    Neļāva iesist pa tamburīnu? Ak, es zinu šos jokus! Skriešu pati, paskatīšos.

—     Skrien, māmiņ, skrien, sarunā meiteni man par sievu! Man viņa ļoti iepatikās.

—    Apklusti, muļķi! — māte viņam uzsauca.

Kuikinjaku sieva Miti, Ememkuta māte, bija sieviete jau gados, bet uz tundru aizskrēja ātrāk par katru jauno.

Viņu ieraudzīja Kuikinjaku un teica:

—     Sveicināta, dārgā viešņa, tu atnāci?

—    Atnācu, atnācu, — Miti skriedama atbildēja.

Kuikinjaku atkal pasauca vecīti:

—     Iznāc, Kupraino tētiņ, saņemt viešņu!

Kuprainais tētiņš iznāca, bet Miti, uz viņu nepaskatījusies, iegāja jurtā. Te viņai Kāpostu māmiņa pienesa cienastu. Miti cienastu nepieņēma, paspēra soli tieši uz tamburīna pusi. Norāva tamburīnu no sienas, un tas ieskanējās.

Tūlīt pat meita pie ugunskura iesaucās:

—    Neaiztiec tamburīnu, viešņa! Pakar to savā vietā, citādi labi nebūs!

—     Es tev gan rādīšu! — Miti teica.

Viņa sāka sist pa tamburīnu. Sita, sita, nokusa. Nolika tamburīnu, aplaida acis visapkārt. Redzama tikai kaila tundra, apmetnes it kā nekad nebūtu bijis. Ne jurtas, ne briežu, ne Kuprainā tētiņa, ne Kāpostu māmiņas. Zemē mētājās tikai kupralaša kupris, sakaltušas aļģes un kaudzīte gliemežvāku. Bet pie ugunskura sēž nevis sārtvaidze meita, bet vecais Kuikinjaku no kraukļu dzimtas.

Te Miti metās vīru rāt:

—    Ak tu, nešpetnais! Labāk būtu gājis medībās nekā kavējis laiku ar tādām blēņām!

—    Tā nav tava daļa. Tava darīšana stāvēt pie pavarda! Medības ir vīru lieta, tu tajās savu degunu nebāz!

—    Klausies, vecais, kāpēc muļķo dēlu! Butu redzējis viņu — pavisam galvu pazaudējis.

Kuikinjaku skaļi iesmējās:

—    Tad noticējis gan mūsu dumiķis!

—    Tu vēl vari smieties! …

Miti gauži noskaitās. Ieķērās vīram pat matos. Kuikinjaku atgaiņājās. Un visu laiku smējās.

Beidzot Miti nokusa. Bet vīrs viņai teica:

—       Kāpēc tu nāc ar mani kauties? Kāds labums no tā? Pavisam cita lieta jautrs joks. Tu taču nenoticēji, saprati! Laiks

•arī dēlam saprast, nav nekāds maziņais. Dažu labu reizi nevajag noticēt pirmajam iespaidam. Vairāk jādomā, dziļāk jāielūkojas. Miti pārstāja dusmoties.

—     Bet ko teiksim dēlam? — viņa jautāja.

—    Teiksim, ka jaunie kaimiņi atkal aizklejojuši uz savām septiņām kalnu grēdām, uz saviem septiņiem ezeriem.

Miti sāka smieties. Un viņi abi gāja uz savu jurtu.

.

BRĪVĀ KALNU MEITA

Nivhu pasaka

Reiz dzīvoja nabadzīgs vecītis ar nabadzīgu vecenīti, dzīvoja divi vien. Vecītim nav vairs spēka iet medībās, tāpēc ar ēdienu viņiem jurtā kā kuru dienu. Apģērbs nodilis, skrandains, pat cepure vecītim tāda, ka driskās vien lec.

Kādu dienu vecītis devās uz upi zivis zvejot. Viņš tās ķēra ar āķi. Jau divas reizes bija mainījis ēsmu, bet ārā vilka tukšu āķi. Grasījās jau iet prom, bet tad iedomājās:

«Jurtā sēž izsalkusi vecenīte. Vēl reizīti pamēģināšu!»

Pamēģināja. It kā kaut kas uzķērās, raustīja. Viņš vilka unizvilka lielu sazanu. Gribēja to ar vāli apdullināt, bet pēkšņi pamanīja, ka tā nav parasta zivs. Zvīņas tai pieguļ nevis no galvas uz astes pusi, bet otrādi — no astes uz galvas pusi.

—     Ehē! — vecītis noteica. — To gan nevar nosist. Zivi ar otrādi vērstām zvīņām redzu pirmo reizi, bet ļaudis stāsta, ka ■esot tādu redzējuši, tikai nevarējuši noķert. Stāsta, ka tā esot brīnumaina zivs. Aiznesīšu to vecenītei, ko viņa teiks, to arī darīšu.

Viņš atnesa sazanu vecenītei. Vecenīte sākumā nobijās.

—    Vai tikai tu neesi pašu ūdens velnu atnesis? — viņa baiļojās.

—    Velns vis nebūs, — vecītis atbildēja. — Vēl no vectēva tiku dzirdējis: labi noķert tādu sazanu, tam var visu izlūgties, ko vien vēlies.

—    Tad izlūgsimies dēlu! — vecenīte teica.

Vecītis uztaisīja zivij grodu aku. Nogāza lielu ciedru priedi, no tās resnajiem zariem izcirta labus grodus. Cienīgi ielaida grodu akā zivi ar otrādi vērstām zvīņām un uz atvadām ieminējās:

—    Mēs no tevis dēlu gribētu izlūgties!

Pats ar vecenīti devās uz jurtu un nolikās gulēt. Vecītis ātri aizmiga, bet vecenītei miegs tālu. Tikko atausa gaisma, viņa teciņiem vien skrēja pie grodu akas. Sazana tur nav, grodu nožogojumā guļ puisēns — skaists pēc vaiga un apģērbts labās drēbēs. Vecenīte nu kļuva priecīga, skrēja modināt vecīti.

—    Celies ātrāk! — viņa sauca. — Mums atradies dēls.

Te arī pats puisēns ienāca jurtā.

—    Tēt, māmiņ! — viņš ierunājās. — Tagad dzīvošu pie jums, būšu jūsu dēls. Savu māmiņu zivi es ielaidu upē, tā viņa vēlēja man darīt.

Sāka visi trīs dzīvot kopā. Dzīvoja labi. Zivju papilnam, gaļas papilnam — visu dēls sagādāja.

Tā laiks gāja. Dēls paaugās, kļuva stalts jauneklis.

Vienreiz viņš vecītim teica:

—     Man tā kā laiks būtu precēties, tēti. Aizej uz lielo apmetni, sarunā man par sievu bagatā kaimiņa meitu.

—    Labi, aiziešu, — vecītis atbildēja.

Divas dienas vecītis gāja līdz kaimiņu apmetnei. Iegāja jurtā, vaicāja bagātajam kaimiņam:

—. Vai savu meitu izdosi par sievu manam dēlam?

—. Pavaicāsim viņai pašai, — atbildēja bagātais kaimiņš.

Viņš nosēdināja vecīti uz ādām sev aiz muguras, sasita plaukstas un uzkliedza:

—     Ei, kalpi, pasauciet manu meitu!

Meita ienāca. Ne nu skaista, ne arī neskaista, bet tad nu lepna gan.

Tēvs viņai teica:

—     Paskaties uz to, kurš sēž man aiz muguras. Vai iziesi pie viņa dēla par sievu?

Meita paskatījās, pavīpsnāja. Ar izgrebtu bērza koka karoti iesita sev pa ceļgalu un izsaucās:

—     Nav manis cienīgs! — Un, kā nākusi, tā izgāja no jurtas.

Bagātais kaimiņš arī pavīpsnāja un teica vecītim:

—    Dzirdēji, ko meita teica? — Atkal sasita plaukstas, atskrēja kalpi. — Izmetiet šo te veci no jurtas, iesperiet ar kāju, lai ātrāk lasās prom. Citreiz zinās, kur savam dēlietim līgavu meklēt!

Par tādu pārestību vecītis sāka raudāt, raudādams pārnāca mājās un visu izstāstīja dēlam. Bet dēls tikai smējās.

—     Paēd, atpūties! Rīt iesi atkal.

Vecītis teica:

—     Kālabad lai es ietu? Atkal tādu pārestību piedzīvot?

Dēls atbildēja:

—     Nebaidies! Šoreiz viss būs citādi.

Otrā rītā dēls paņēma vecu nūju, vieglītēm iesita pa jurtas kārti, un nūja pārvērtās par sudraba vāli. Tad sapurināja vecu ādu, un tā pārvērtās par sabuļu ādas kažoku. Dels to uzmeta tēvam uz pleciem un iedeva rokā sudraba vāli. Vecītis atkal slāja uz kaimiņu apmetni.

Iegāja bagatā kaimiņa jurta. Vai nu šis ciemiņu pazina, vai nepazina, bet pielēca kājās un sāka zemu klanīties. Tik dārgu kažoku bagātais vēl nekad nebija turējis uz saviem pleciem, tik spožai sudraba vālei viņš nekad nebija pieskāries. Dārgo ciemiņu pa labai rokai no sevis apsēdināja pašā pavarda priekšā un pasauca meitu.

Ienāca meita, tēvs viņai saka:

—     Paskaties uz to, kurš sēž pa labai rokai no manis.

Meita paskatījās, pasmaidīja. Bagātais kaimiņš vaicāja viņai:

—    Vai iziesi par sievu pie viņa dēla?

—     Izpildīšu tavu gribu, tēvs! Iešu ar prieku.

Vecītis piecēlās.

—    Nu labi, — viņš teica, — atgriezīšos mājās un pateikšu savam dēlam, ka jus esat ar mieru. Gaidiet ^ņus, drīz atnāksim abi.

Vecītis steidzās priecīgo vēsti aiznest dēlam, no ātrās nakšanas pat aizelsās. Dēls visu uzklausīja un atkal sāka smieties:

—    Lai nu tagad pagaida, kamēr pūcei aste ziedēs. Es atradīšu sev tādu līgavu, kura precēs nevis sabuļu ādas kažoku, bet mani pašu.

Otra dienā dēls sāka posties. Mugurā uzvilka jaunu kreklu, sarkanu halātu, tam virsū — nerpas svārkus, uzlika izrakstītus ceļgalu aizsegus, bet kājas uzvilka mīkstus zābakus ar raibiem stulmiem … Iznāca no jurtas, šķēpu tur gatavu metienam, loku nes uzkarinātu plecā. No koka nolaidās dzeguze, uztupās viņam uz pleca. Tā ar visu dzeguzi uz pleca jauneklis devās ceļā. Kur iet, kāpēc iet, pats nezina — varbūt uz medībām, varbūt līgavu nolūkot.

Izgāja agri, saule vēl lēca, savā zelta ķēdē tikko pacēlās pie debesim. Jauneklis uzrāpās uz saules ķēdes un gāja pa to. Te priekšā pavīdēja kalns. Aizgāja līdz tam un teica dzeguzei:

—     Kalna kailā virsotnē es nekāpšu, palikšu šepat.

Nolēca no saules ķēdes un atradās tieši pušķainā. Paskatījās

visapkārt. Vieni paši koki, mazliet augstāk no akmeņu apakšas izplūst avots, no tā lejup tek strauts. Vieta vientuļa, acīm raugot, cilvēki te nedzīvo, tatad jābūt daudz zvēriem.

—    Labi, pamedīšu! — teica jauneklis.

Vispirms uzcēla sev tāšu jurtu, lai būtu vieta, no kurienes aiziet un uz kurieni atnākt. No akmeņiem sakrāva nelielu pavardu.

Pēc tam gaja izlikt putniem un zvēriem cilpas un lamatas. Izlika krietni daudz. Pievakare atgriezās un sāka pavardam sacirst malku. Te dzeguze, kura netālu tupēja kokā, trīs reizes iekūkojās.

«Kāpēc viņa kūko?» jauneklis prātoja.

Dzeguze apklusa, kļuva dzirdama sievietes balss.

—     Pavei, kāpēc šī kūkoja! — jauneklis pie sevis teica.

Balss naca no kalna uz leju, aizvien tuvāk un tuvāk tā bija dzirdama. Jauneklis redz, ka uz strautu nāk sieviete ar kokgriezumiem izrotātiem nēšiem uz pleca un dzied. Te jau dzirdama viņas apģērba čaukstēšana, viņas piekariņu šķinda. Ai, ai, kas viņai daudz rotaslietu, ai, ai, cik krāšņs viņas apģērbs! Ai, ai, kas tā par skaistu meiteni! Melnas uzacis kā divi sabuļi, skropstas kā pušķīši uz ziemas vāveres ausīm, divas bizes — divas tumši rudās lapsas astes. Jauneklis stāvēja, malku zemē nometis, uz cirvja atbalstījies, un acu nevar atraut, kā viņa nak leja no kalna, ka viņa pieiet pie strauta, ka iesmeļ ūdeni.

Rau, iesmēla ūdeni, spaiņus jau iekabināja nēšos… Tūlīt aizies! …

Jauneklis aizmeta cirvi un steidzās pie meitenes. Saķer viņas roku, pats, nobijies no savas drosmes, aizmiedz acis, tur meitenes roku un neļauj aiziet. Tā viņš ilgi nostāvēja. Kad atvēra acis, viņš redzēja, ka ir pieķēries pie nolauzta egles zara, bet meitene ar nēšiem — daiļava savā krāšņajā rotā jau uzkāpusi augstu kalnā, tikai no taluma dzirdama viņas dziedātā dziesma.

Jauneklis gan atgriezās savā jurtā, bet ne malku skalda, ne uguni iekur, ne ēdienu vāra. Nolikās uz auss jaunajā bērza tāss jurtā, nevis guļ, bet grozās no vieniem sāniem uz otriem un nevar sagaidīt rītu!

Otrā rītā pat lamatas apskatīt negāja, jo baidās soli paspert tālāk no strauta — kazi, daiļava atkal atnāks pec ūdens. Nogaidīja augu dienu, taujā dzeguzei vienā taujāšanā, vai meitene šodien atnāks. Dzeguze viņam nekā nesaka. Bet, kad saule nogrima aiz kalna, dzeguze, negaidot viņa taujāšanu, atkal trīs reizes iekūkojās.

Dzeguze apklusa, atkal bija dzirdama daiļavas skanīgā balss. Tāpat kā vakar viņa nokāpa pie strauta, piesmēla ūdeni, pilnos spaiņus nolika mala. Projām negāja. Izņēma garu pīpi, izņēma ar ķēdītēm apkarinātu tabakas maku, piebāza pīpi pilnu ar tabaku, ar kramu uzšķīla uguni un aizpīpēja.

Jauneklis skatās uz viņu un domā:

«Sirds man pārplīsīs, ja es viņu neapkampšu, ja nepateikšu viņai mīļus vārdus!»

Jauneklis sāka meitenei zagties klāt tik klusi kā polārlapsa irbei. Viņa uz to pusi nepagrieza galvu, domās iegrimusi, pīpēja savu pīpi. Te, piezadzies jau pavisam klāt, apkampa viņu. Meitene rāvās no viņa rokam, ta nu rāvās, ka abi iegāzās strautā. Taču jauneklis meiteni vaļa nepalaida, vēl ciešāk to piespieda pie krūtīm. Gribēja ieskatīties viņai acis, bet pamanīja, ka tur apkamptu nevis meiteni, bet baltu akmeni strauta dibenā.

Kaut kā izrāpās mala. Dzird, ka meitene jaiVkalnā klaudzina spaiņus un atkal dzied savu dziesmu. Jauneklis neskrēja viņai pakaļ. Bija sadusmojies un jutās apbēdināts. Ielīda savā bērza tāss jurtā, slapjās drēbes izkāra pie uguas' žāvēties.

—     Rit mazā gaismiņā iešu projām! Medībām pameklēšu sev citu vietu. Vai tad man, kas piedzimis no zivs, tā jāgaida un jānīkst, jāpacieš meitenes irgāšanās!

Drēbes apžuva, viņš devās mežā pēc lamatām. Tajās nemanīja ne spalviņas. Jauneklis saīga vēl vairāk. Noņēma visas lamatas un ienesa bērza tāss jurta. Noņēmās iet projām, bet sirds viņam nemierīga, joprojām tvīkst pēc daiļavas. Cauru nakti miegs no viņa bēgtin bēg.

Līdz ar gaismas svīdumu dzeguze nokūkoja trīs reizes. Jauneklis viņai uzsauca:

—     Ko tu mani velti satrauc! Kūko vai nekūko, tik un tā ārā kāju nesperšu. Ja arī iziešu, tad aiziešu pavisam!

Pagrieza galvu pret tāss sienu, aizvēra acis un izlikās, ka grib iemigt.

Pēkšņi aiz jurtas iešķindējās spaiņu osas, iedžinkstējās rotas. Klusām ienāca meitene un apsodās pie jaunekļa pagalvja.

Jauneklis, nepagriezis galvu, teica viņai:

—     Kāpēc tu atnāci?

Viņa neatbildēja. Pati vaicāja:

—     Es tikko smēlu pie strauta ūdeni, dzeguze tev ziņu deva. Kāpēc tu neatnāci?

Jauneklis pielēca kājās.

—    Kāpēc tu mani moki? Tu visu laiku centies man acis aizmiglot, par mani irgājies!

—    Tu pats sevi moki, pats par sevi ņirgājies! Esmu brīva Kalnu meita, kad mīlu, tad pati atnāku. Nule esmu atnākusi.

—    Tu man neesi vajadzīga! — jauneklis iesaucās. — Negribu tevi ne redzēt! Tevis dēļ manas lamatas stav tukšas, visi zvēri skrien sānis manām bultām.

Kalnu meita klusām izgāja no jurtas. Tad jauneklis sāka raudāt:

—      Ko es izdarīju?! Kāpēc aizdzinu? Savu laimi pats ar savām rokām atstūmu.

Taču daiļava nebija aizgājusi, aiz plānās bērza tāss sienas smagi nopūtās. Tad sāka runāt:

—    Ja pametīsi, ja aiziesi, domāšu tikai par tevi. Pa takām, kuras mina tavas kājas, ies neskaitāmas reizes manējās. Strautā, kur krita tava ēna un kur vēl tagad tā guļ pār ūdeni, tur, tajā vietā, es katru dienu nākšu un padzeršos. No visiem meža kokiem tālu redzams visaugstākais. Tā arī tu no visiem cilvēkiem esi man vislabākais, vismīļākais. Ņem mani sev līdzi! Gribu kļūt par tavu krama somu, kas vienmēr tev karājas pie jostas. Kaut es pārvērstos par tavas laivas airi, par bultu tavā bultu makā, par rotājumu uz tava apģērba …

Tad nu jauneklis vairs neizturēja, aizmirsa pāridarījumu, izmetās ārā no jurtas un pieskrēja pie meitenes.

—     Kas ir šos vārdus sacerējis? — viņš vaicāja. — Vai tu man tos teici?

Daiļava uz viņu viltīgi paskatījās un atbildēja:

—     Kā saka tava sirds, tā ari ir.

—    Vai tev ilgi jāpošas ceļam? — jauneklis vaicāja.

—    Vai tādu, kā stāvu tavā priekšā, mani ņemsi?

—    Ņemšu!

Viņi abi devās ceļā. Atnāca pie vecīša un vecenītes. Sāka tur dzīvot. Jauneklis apņēma par sievu brīvo Kalnu meitu, un nebija otra par viņu laimīgāka vīra un veiksmīgāka mednieka. Nebija dienas, kad viņš pārnāktu mājās tukšām rokām.

PUNS PIERĒ

Evenku pasaka

Jūras malā divas zemnīcas atrodas viena otrai kaimiņos. Vienā zemnīcā dzīvo vecis un vecene. Viņi nav bagāti, nav arī nabagi. Pat brieži viņiem bija. Arī vecim vēl spēka gana, nebijis tikai paslinks, varētu iet medīt.

Bet otrā zemnīcā dzīvoja nabadzīga atraitne, vārdā Čenge, ar trim bērniem. Bērni mazi, nekādi palīgi vēl nebija, bet trīs mutes katru dienu ēst prasa. Tāpēc jau mātei vajadzēja kā vīriešu, tā sieviešu darbus darīt. Viņa gan zvejoja zivis, gan gāja medībās. No vīra viņai bija palikusi bise. Kaut kā jau Čenge gala tika.

Bija tikai viena nediena — viņai bieži pāri darīja kaimiņu vecis. Ne par velti saka, ka labi kaimiņi — liela laime, |auni — sliktāki par meža zvēru.

Kādu rītu Cenge agri piecēlās un teica bērniem:

—    Naktī jūrā plosījās vētra, iešu paskatīšos, vai viļņi nav izsvieduši malā zivis.

Aizgāja ar maisu. Tā nu bija veiksme! Vētra it kā tāpēc būtu pūlējusies, lai daudz zivju izmestu malā. Pieliecies tikai, nežēlo savu muguru un lasi. Cenge nebija skubināma — piemeta pilnu maisu ar zivīm. Uzvēla maisu plecos un stiepa uz maju. Maisu uzkāra pie jukola[14] kaltēšanas ārdiem, pati iegāja zemnīcā.

—    Nu, bērni, mums būs ēdamā gana. Aizteciet uz strautu pēc ūdens!

Divi puišeļi ar meiteni aizskrēja pēc ūdens. Taciņa uz strautu vijās garām kaimiņu zemnīcai. Vecis paskatījās ārā un nodomāja:

«Čenge bērnus veltīgi pēc ūdens nesūtīs. Gatavojas kaut ko vārīt!»

Piezadzies tuvāk kaimiņu mājoklim, ieraudzīja maisu ar zivīm. Veikli pārlika zivis savā maisā, bet Cenges maisā sasvieda sprunguļus.

Uguns Cenges pavardā priecīgi sprēgā, bērni, jautri klaigādami, nes ūdeni.

—     Labi gan, bērni! — māte teica. — Tagad stiepiet šurp maisu ar zivīm.

Vecākais zēns pasniedzās līdz ārdiem, noņēma maisu. Ienesa zemnīcā. Taisni tobrīd ienāca arī vecis un teica atraitnei:

—     Kāpēc tu mani nepasauci? Vai tad tev sveša nimatu — mūsu sensena paraža? Laikam vīrs tev netika mācījis! Ja mednieks ir pārnesis medījumu, tad tas nepieder vis viņam vienam pašam, bet gan visai dzimtai. To dala nevis mednieks, bet kāds cils, lai visi saņemtu vienādu daju!

—    Nu tad, — Cenge atbildēja, — sadali manas zivis.

Vecis atsēja maisu un sāka uz atraitni kliegt:

—    Esi sadotnajusi mani izsmiet! Sprunguļu jūras malā nekad nav trūcis. Ko es ar sprunguļiem?

Pieskrēja Cenge, pati savām acīm netic. Viņa taču jūras malā bija lasījusi zivis! Tās bija zivis ar lielām zvīņām. Zivis plātīja žaunas un kustināja spuras! Bet tagad maisā, tik tiešām, vieni vienīgi sprunguļi.

Atraitne nobijās, saka raudāt un domāja:

«Tas laikam ir man sods par to, ka esmu aizmirsusi seno paražu! Tā vairs nenotiks.»

To dienu Čenge un viņas bērni palika tukšiem vēderiem.

Otrā rītā atraitne atkal devās uz jūras malu. Starp akmeņiem melnēja tikai a|ģu kaudzes. Cenge tikai gāja un gāja. Tālu aizgāja. Pēkšņi pamanīja, ka guļ nerpa. Sānos tai dzija brūce, laikam kāds mednieks to bija ievainojis, bet ie/ainotā nerpa no tā aizbēgusi. Tagad to ieguva Cenge. Viņa uzmeta nerpai' uz astes siksnas cilpu un vilka uz zemnīcu.

Viņai bija atlicis līdz zemnīcai pavijam neliels gabaliņš. Te pretī izmetās kaimiņš.

—     Ai, cik liela nerpa! Tu esi varena medniece, kaut arī sievišķis. Laikam būsi nokususi, to zvēru no tālienes vilkdama. Ej nu atvelc elpu! Es pa to laiku nerpu uzšķērdīšu un gaļu sadalīšu.

Cenge devās uz zemnīcu, lai iepriecinātu izsalkušos bērnus. Pēc brītiņa ieradās vecis, tur asiņaino roku gaisā paceltu.

—     Redzi, — viņš saka, — notika man nelaime. Es ar nazi roku savainoju, vajadzēs tev pašai nerpu nodīrāt un sadalīt gaļu. Es iešu uz savu zemnīcu.

Cenge sāka uzšķērst nerpu. Tikko pārgrieza ādu, kad nerpai no vēdera sāka birt ārā akmeņi. Izbira vesela kaudze akmeņu, zemē palika vienīgi āda.

Atraitne nobijās vēl vairāk nekā iepriekšējā reizē. Kā gan nerpa, pilna ar akmeņiem, bija varējusi piepeldēt pie krasta? Jūrā tā būtu nogrimusi. Kaut kas te nebija tā, kā vajag.

Cenge ienesa zemnīcā tukšu ādu. Sūtīja vecāko dēlu pie veča.

—     Aizej, dēliņ, pie kaimiņa, pasaki viņam, ka mēs esam neveiksminieki. Pasaki, ka šai nerpai gaļas vietā bija akmeņi.

Zens aizskrēja, arī māšele viņam līdzi. Drīz atgriezās. Zēns stāstīja:

—     Kaimiņš mani zemnīcā nelaida, teica: ej, ej, tava māte negrib ievērot paražu. Bet es pa durvju šķirbu pamanīju, ka viņiem katlā vārās nerpas gaļa.

—     Un uz ārdiem kaltējas zivis! — stāstīja meitene.

Tagad nabaga atraitne saprata, ka vecis viņu ir piemānījis. Viņa devās ar bērniem tundrā, salasīja ogas un sēnes. Kā nekā remdēja izsalkumu.

Tā ne ēduši, ne neēduši dzīvoja. Laba tā diena, kas nodzīvota. Vecis pie viņiem acu nerādīja, ja veceni redzēja, tā laikus pamanījās nozust.

Kādu dienu Čenge, paņēmusi vīra bisi, aizgāja tālu aiz sopkām. Uzgājusi uz savvaļas brieža pēdām, viņa sāka iet pa tām. Nošāva briedi. Uzšķērda, nenopriecāties — briedis trekns, te krietnam laikam būs pavalgs!

Uzšķērdusi nogrieza četrus gabalus gaļas un iebāza maisā. Bet visu pārējo gaļu apkrāva ar kritalām un virsū uzvēla zīmīgu akmeni.

Vēlu vakarā Čenge atgriezās zemnīcā. Izvārīja brieža gaļu, paēdināja bērnus. Bērni sen nebija tik sātīgi paēduši.

Māte viņiem teica:

—    Tagad dosimies pie miera. Rītrītā agri pārcelsimies uz citu vietu. Dzīvosim aiz sopkām. Tur ir laba vieta.

Kad bērni apgūlās, Čenge sāka ēdināt visas lietas, kas bija zemnīcā. Nozieda ar taukiem un katrai pieteica:

—    Nevienam ne pušplēsta vārda par mums nestāstiet! Ko mēs ēdām, to arī jūs ēdāt — nevienam citam par to nav nekādas daļas. Uz kurieni mēs iesim, jūs nezināt. Bet, ja arī zināt, tad stāviet klusu!

Vēl saule nebija uzlēkusi, bet Čenge ar bērniem jau kājās. Vāc kopā visu iedzīvi un steidzas. Te viņai pa kājām gadījās malkas pagale, viņa to steigā pasvieda tālāk.

Beidzot devās ceļā. Apkārt kaimiņu zemnīcai gāja ar lielu līkumu. Čenge pārcēlās dzīvot uz to vietu, kur bija noslēpusi brieža gaļu.

Tur viņa izraka jaunu zemnīcu. Zēni un meitene palīdzēja, cik bija viņu spēkos. Viņi sāka labi dzīvot. Vecākais dēls jau gāja mātei līdzi medībās.

Pa to starpu vecis ar veceni bija visus savus krājumus notiesājuši — gan zivis, gan nerpas gaļu. Iet medībās vecis par slinku, savējo briedi nokaut tā kā žēl. Viņš snāja pie Čenges. Tad ta brīnumi — zemnīca tukša, uguns, šķiet, pavardā sen nav kurināta. Būs pārcēlusies uz citu vietu — vecis noprata. Derētu uzzināt — kur īsti? Ņēmās tincināt:

—     Ei, Čenges zemnīca, kur tava saimniece?

—      Neteikšu, — zemnīca atbild. — Cenge mani sātīgi pabaroja.

Pagriezās pret guļvietas aizkaru, tincināja to:

—     Aizkar, aizkar, uz kurieni bērni aizgāja? Uz kurieni māte viņus aizveda?

Aizkara ādas iečabējās:

—      Vai nu prasi, vai neprasi, nekā mēs neteiksim. Ne jau aiz laba prata tu pie Cenges atnāci. Ej prom!

Vecis piegāja pie pavarda:

—     Pavard, pavardiņ, vai tu nezini, kur tava saimniece? Pavards atbildēja:

—      Zināt jau nu zinu, bet tev gan neteikšu! Cik reižu tevis ■dēļ esmu palicis nekurināts.

Pēkšņi kaut kas noklaudzēja. Pie veča pielēca malkas pagale, čerkstošā balsī ierunājās:

—

Toties es pateikšu! Cenge aiz sopkām nošāva treknu briedi, uz pavarda izvārīja gaļas podu un visus pabaroja. Bet man viņa tikai iespēra ar kāju.

To padzirdējis, vecis kļuva priecīgs un izskrēja laukā no zemnīcas. Pagalei, kas trāpījās ceļā, tā iespēra ar kāju, ka pagale pirmā izlidoja pa durvīm un nokrita zemē apmetnes vidū. Vecis pat neiegaja pie savas vecenes, tūlīt joza prom uz sopkām.

Cenge taisni tobrīd bija aizgājusi medībās. Viņas meita uz sopkas lasīja ogas. No augšas laikus pamanīja veci, noskrēja leja un uzsauca brāļiem:

—      Ātrāk paslēpiet visus krājumus! Arī paši paslēpsimies! Vecis nāk!

—    Labāk viņu pārmācīsim! — ieteica vecākais brālis.

—     Bet kā? — vaicāja jaunākie.

—     Rau, tā! — un izstāstīja viņiem, ko bija izdomājis.

Vecis jau apgājis apkārt sopkai, nāca tieši uz Čenges jauno

zemnīcu. Redz — neviena nav. Liekas, ka tas viņam īsti pa prātam.

Iegāja zemnīcā. Skatās — pavarda priekšā guļ divas lielas zivis. Laikam Cenge tās vārīs.

—     Nu īstā reizē! — vecis teiea. — Esmu jau aizmirsis, kā zivtiņa garšo.

Pieliecās, izstiepa roku pēc zivīm. Bet tās pēkšņi palēcās, •iezvēla ar astēm viņam pa seju, uzšāvās kā putni gaisā un izlidoja pa skursteni. Vecim saļodzījās kājas, viņš nokrita uz grīdas un krietnu brīdi lauzīja galvu:

«Citādi jau nebūs, Cenge ir kļuvusi par šamani! Kādas šausmas!»

Vecis, pasēdējis uz grīdas, drīz atguvās. Skatās — kaktā stāv brieža ada. Turklāt tik veikli nodīrāta, ka ragi palikuši veseli.

«Nu,» viņš domaja, «ar zivtiņu nekas nesanāca, kauču brieža ādu aizstiepšu savai vecenei.»

Piegāja pie ādas. Bet tā sāka kustēties un cēlās uz augšu. Asie brieža ragi sadeva vecim krietni pa ribām. Vecis pārbijās ne pa jokam. Un pēkšņi ieraudzīja kaut ko tādu, ka viņš nosvīda aukstiem sviedriem un mati stāvus sacēlās. No zemnīcas otra kakta pie viņa lien nerpa, lien un rej kā suns …

Pat jaunības gados vecis nebija tā jozis, kā to darīja tagad. Vienā stiepienā izlēcis no zemnīcas, velšus novēlās no viena kalna, uzskrēja otrā kalnā un tad metās skriet pa līdzenumu — pat briedim, šķiet, nebūtu tik veiklas kājas.

Kamēr vecis joza, no zemnīcas jumta nolēca Cenges jaunākais dēls. Cīpslas diegā viņš līdzi vilka trīs zivis. No briežādas apakšas izlīda vecākais dēls. Bet no nerpas ādas izkūņojās ārā mazā meitene.

Bērni smējās un priecājās, ka pārbiedējuši veci.

Te atgriezās arī Cenge un pārnesa divus zaķus, kas bija noķerti lamatās. Bērni mātei izstāstīja, kas bija noticis. Nu smējās visi kopa.

Bet vecis, neatvilkdams elpu, aizskrēja līdz savai zemnīcai. Lūk, zemnīca jau ar roku aizsniedzama. Tūlīt būs klāt. Taču pēkšņi skriedams paklupa uz pagales, uz tās pašas pagales, kuru no Cenges vecās zemnīcas bija ar kāju izspēris. Visā augumā nogāzās zemē, pagale pierē uzsita lielu punu. Krekstēdams piecēlās kājās un aizklunkuroja pie savas vecenes.

Vecene viņam pretī:/

—     Ko atnesi? Es jau pavardā iekūru uguni.

—     Redzi, kādu punu atnesu.

Vecene sāka pukoties:

—    Vācies projām, no kurienes esi nācīš ar visu savu punu! Vai mēs no tava puna paēduši būsim, vai?

—     Būtu tu mani pažēlojusi! Vai nu sievai tā klājas vīru sagaidīt?

Vārds pa vārdam — un vecie tā sanīdās, ka sāka kauties.

Pie uguns nedrīkst ķildoties, katrs bērns to labi zina. Bet vecie bija piemirsuši. Tagad uguns pavardā sadusmojās. Tā uzliesmoja, sāka sprēgāt, šķieda uz visām pusēm dzirksteles, ka apdedzināja veci un veceni.

Beigu beigās abi atjēdzās. Vecis paberzēja punu, pakasīja pakausi, teica vecenei:

—     Neko darīt, jāiet vien pašam medībās. Sameklē bisi, salāpi zivju velkamo tīklu.

Tā tas bija! Tā tas notika.

.

PUIKA MEITENES DREBĒS

Aleutu pasaka

Kad Kanaagutuhs bija vēl jauns, viņš karoja bez sava gala. No sava vecuma jaunekļiem viņš bija izslavēts kā pirmais karotājs. Tikai dziesmas par viņu neviens nedziedāja, pasakas nestāstīja. Citi ar ienaidnieku satiekas godīgā kaujā aci pret aci. Taču Kanaagutuhs iezagās slepeni pretinieka apmetnē, nogalināja samiegojušos vīrus, bet sievas un bērnus aizveda gūstā. Viņš bija pārlieku mantrausīgs, viņš gribēja savākt vairāk sieviešu, lai tas kā gūsteknes strādātu viņa labā.

Viņš šķīrās no sava vecuma jaunekļiem. Aizgāja jūras malā un vientuļā zemes ragā nometās uz dzīvi tālu no cilvēkiem. Gūsteknēm pavēlēja priekš sevis uzcelt lielu un plašu jurtu. Viņa jurta bija redzama tālu pāri visam ciematam. Bet sievietes dzīvoja kā alas šaurās zemnīcas.

Visus puikas Kanaagutuhs lika nogalināt. Baidījās, ka zēni, izauguši lieli un kļuvuši par vīriem, atriebs savas mātes un savas māsas.

Bet viena sieva, kad Kanaagutuhs, nogalinājis viņas vīru, pašu paņēma gūstā, savu dēlu, ar krūti barojamu mazuli, paslēpa zem kuhļankas. Mitināja viņu zemnīcas tumšākā kaktā un piesedza ar ādām.

Bet vai nu bērnu šaurā miteklī ilgi noturēsi? Tikko zēns sāka staigāt, viņam gribējās paskraidīt. Mate viņam uzšuva kuhļanku un izrotāja ar sieviešu rakstu. Atļāva zēnam pie zemnīcas rotaļāties.'

Gaiša bērna sejiņa bija maiga, nevienam ne prātā neienāca, ka sieviete būtu pārkāpusi Kanaagutuha pavēli. Laiks gāja, un zēns auga lielāks.

Kādreiz Kanaagutuhs nolēma pastaigāties pa savu ciematu, paskatīties, cik čakli strādā viņa gūsteknes, vai starp viņām nav slinkotaju. Pēkšņi redz — rotaļājas meitenīte, met mērķī rotaļu šķēpus. Kanaagutuhs pabrīnījās — meitenes parasti tā nerotaļājās, šī bija zēnu rotaļa. Taču viņš neapstājās, gāja tik talak. Drīz to pavisam aizmirsa.

Bet puika pa to laiku auga, stiepās garumā, un pleci pieņēmās platumā. Māte gan viņam ausīs iekarināja sieviešu auskarus un bizes pina kā meitenei.

Cik daudz laika bija pagājis, grūti pateikt. Vienreiz atkal bērns pagadījās Kanaagutuham acīs. Meitene ar akmeni notrieca zemē lidojošu putnu. Varen veikli! Pat pieaugusi sieviete nespēj tik spriegi atvēzēt roku. Putns nokrita zemē, meitene to paķēra un aiznesa uz zemnīcu. Kanaagutuhs redzēto pārdomāja, un viņam šī meitene diez kāpēc nemaz nepatika.

Jau nākošajā dienā Kanaagutuhs gāja atkal uz šo zemnīcu. Viņš redzēja, ka meitene izliek cilpas. Pie tam darīja to tik veikli, ka pat pieredzējis mednieks varētu apskaust.

Kanaagutuhs iegāja zemnīcā un teica meitenes mātei:

—    Es eju pēc malkas. Ņemšu tavu meitu sev palīgos.

Māte gan nobijās, bet raudāt nedrīkstēja. Norija asaras un

atbildēja:

—     Kā teiksi, tā arī notiks!

Bet savam bērnam, kurš bija par meiteni pārģērbts puika,, māte paslepus iebāza azote kaula ķīli.

Kanaagutuhs un meitene gāja uz jūras krastu. Kanaagutuhs ātri sameklēja to, kas viņam bija vajadzīgs. Ieraudzīja lielu koku, kuru viļņi nezin no kurienes bija atnesuši un vētra malā izsviedusi. Kanaagutuhs saka šo koku šķelt no resgaļa. Kad pāršķēla, teica:

—    Ei, meiten, pienāc pie šā gala, saturi ar rokam plaisu,, kamēr es baļķi šķelšu no otra gala.

Meitene darīja, ka viņai lika. Kanaagutuhs tajā pašā mirklī ar spēcīgu sitienu izsita cirvi. Meitene tika iespiesta baļķī. Kanaagutuhs to vien bija gaidījis, viņš priecīgs iesmējās un teica:

—     Kad sacirtīsi malku, tad nāc mājās!

Pats apgriezās un devās uz ciematu, iet un visu ceļu pie sevis irgojas:

«Vai nu puika, vai meitene, lai pamēģina no šā resnā baļķa izķepuroties.»

Bet puika iedzina ķīli baļķa šķēlumā, kas bija viņu stipri saspiedis, saliecās, paņēma akmeni un dzina ķīli dziļāk.

Plaisa kļuva platāka un plataka, varēja jau vieglāk paelpot, varēja jau mazliet, mazliet pagriezties. Viņš sita un sita pa ķīli tik ilgi, kamēr baļķis pāršķēlās divās daļās.

Puika uzvēla abas baļķa puses sev uz pleciem un stiepa uz ciematu. Tur pie lielās saimnieka jurtas tas nometa zemē un uzsauca:

—     Ei, Kanaagutuh! Še tev malka, ko tu atstāji jūras krasta!

Kanaagutuhs aiz niknuma sāka griezt zobus, ka šņirkstēja

vien. Bet puika mierīgi devās pie mātes uz zemnīcu.

Nepagāja ne trīs dienas, kad Kanaagutuhs atkal ieradās piesievietes.

—    Es eju uz augstajām klintīm kairas olas vākt. Tavu meitu ņemšu līdzi. Lai laikus radinās pie darba!

Māte no zemnīcas viņam atbildēja:

—     Labi, labi, tūlīt meitenīti saģērbšu!

Māte lielā steigā saģērba dēlu, sabāza viņam zem kuhļankas gāgas mīkstās dūnu spalvas. Tad izveda viņu ārā.

—              Tev meitene ir varen resna, — Kanaagutuhs teica.

—    Acīm raugot, dodu jums pārāk daudz ēst!

Aizgaja abi uz juras krastu un rāpās augstajās piekrastes klintis. Uzrāpās līdz pašai augšai. Kanaagutuhs teica:

—    Vai redzi, cik daudz olu ar zaļiem un melniem punktiņiem kairas sadējušas uz klints izciļņa! Neesi slinka pieliekties, galva jau nenokritīs, mugura nepārlūzīs!

Puika noliecās, meitenes apģērba piekariņi^/ien nošķindēja. Bet Kanaagutuhs pielavījās no aizmugures un nogrūda viņu lejā.

Puika nogāzās no augstās klints, pat^iekliegties nepaguva. Krita, atsizdamies pret asajiem akmeņiem. Taču gāgas dūnu spalvas ir varen mīkstas — kuhļanka gan saplīsa, bet puika pats i nesasitās.

Kanaagutuhs viņam ne pakaļ nepaskatījās, nokāpa lejā pa klints otru pusi. Itin apmierināts gāja uz ciematu.

«Tagad jau nu gan,» viņš domāja, «esmu ar viņu ticis galā!»

Vakarā viņš sēdēja uz akmens pie savas jurtas un atpūtās. Ap sirdi viņam bija priecīgi un līksmi — nav vairs ne no viena jābaidās. Toties no viņa paša baidās itin visi! Pēkšņi skatās — pie viņa nāk puika meitenes apģērbā, kuhļankas apakšmalā kā priekšautā nes salasītas kairu olas.

—     Ei, Kanaagutuh, — viņš teica, — varbūt tev liksies, ka olu par maz, bet vairāk nevarēju saņemt. Ja gribi vēl, ej rīt pats ■un lasi!

Kanaagutuham uzacis savilkās, seja satumsa. Acu priekšā aug ienaidnieks! Un nekā no viņa nevar tikt vaļa!

Otrā rītā viņš pasauca puiku sev līdzi uz roņu medībām. Māte tik īsā brītiņa pat saplēsto kuhļanku nepaspēja dēlam salāpīt. Iebāza tikai viņam piedurknē asi atskaldītu akmens nazi un zivs asakas adatu ar dzīslas diegu galā.

Roņu guļas vieta atradās tuksnesīgā salā. Kanaagutuhs un puika turp aizbrauca lielā laivā. Nomedījis daudz roņu, Kanaagutuhs pavēlēja puikam stiept tos uz laivu. Puika aizstiepa visus roņus, tikai vienu roni noslēpa jūras kāpostu kaudzē: tos jura bija izmetusi krastā.

—    Nu vai ir visi? — Kanaagutuhs sauca.

—     Visi! — puika atbildēja.

Tad Kanaagutuhs ielēca laivā, atgrūdās no krasta un sparīgi sāka cilāt airus.

«Galu galā,» Kanaagutuhs priecājās, «esmu viņu pārspējis viltībā! Lai nu pamēģina no šīs te tuksnesīgas salas atkulties atpakaļ.»

Puika palika ar vaļā muti stāvot akmeņainajā krastā un noskatījās Kanaagutuham pakaļ. Liels naids iezagās viņa jaunajā sirdī, bet bailēm tajā nemaz nebija vietas.

Laiva nozuda tālumā, puika, daudz neprātodams, ķērās pie darba. Noslēptajam ronim ar mātes iedoto nazi pārgrieza vēderu un nodīrāja ādu. Nogrieza gabalu tauku un paņēma, ielīda roņa ādā, no iekšpuses to aizšuva un pievēlās tuvāk pie krasta.

Sākās paisums, ādu ar puiku sagrāba viļņi un aiznesa atklātā jūrā. Cik ilgi puika tā tika nēsāts un svaidīts, viņš nezināja, jo roņa ādā bija tumšs un nevarēja apjaust, kad dienu nomaina nakts, kad nakti — diena.

Beidzot viņu piedzina krastā. Gulēja ronis smiltīs, nevarēja saprast, vai tas dzīvs vai beigts. Tieši tobrīd meitene, kas tajā pusē dzīvoja, vāca pavardam no jūras izskalotos kokus. Ieraudzījusi roni, nopriecājās.

«Iztecināšu no tā taukus,» viņa domāja. «Bus ziemā gan gaisma, gan siltums!»

Ar akmens nazi viņa uzšķērda ronim vēderu. No roņa ādas izlēca puika. Tas vairs nebija puika, bet jau jauneklis! Spēcīgs, stalts. Viņš bija izaudzis pa to laiku, kamēr viļņi viņu svaidīja pa jūru no vienas vietas uz otru.

Jauneklis meitenei iepatikās, an viņa tam bija pa prātam. Meitene jaunekli aizveda uz savu jurtu. Uzšuva viņam jaunu kuhļanku. Drīz viņi apprecējās.

Jauneklis varēja laimīgi dzīvot ar savu jauno sievu, bet viņam nebija mierīgs prāts. 2ēl matēs. «Kā viņa viena tur dzīvo bez manis?» viņš augas dienas domaja. Arī briesmīgo ļaundari Kanaagutuhu nekādi nevarēja aizmirst. Kurš gan atriebs viņa ļaunos darbus?

Jauneklis jau pašā pirmajā dienā, kolīdz spēra kaju sievas jurtā, pamanīja ērgļa ādu. Tā karājās virs galvām jurtas vidū, platie spārni bija plaši izplesti.

Viņš pajautāja sievai. Sieva atbildēja:

—     Ērglis ir mūsu dzimtas aizstāvis. Vectēvs man stāstīja: kad viņš vēl bijis mazs, jau tad šī āda te karājusies. Un vēl viņš stāstīja: ja uzbrūk nelaime, ja tuvojas ienaidnieks, uzvelc ērgļa adu — tā palīdzēs. Labi, vieta mums tāda nomaļa, mierīga, mūsu pusē sveši ļaudis reti kad ieklīst.

Jauneklis noņēma ādu un uzvilka sev mugurā. Viņā it kā būtu ielijis ērgļa spēks, — viņam tūlīt gribējās uzlidot augstu gaisā. Izpleta rokas kā spārnus, ar spēcīgajām kājām atgrūdās no zemes, aplidoja trīs lokus virs jurtas. Nolaidās zemē un teica sievai:

—     Labi, labi! Jāpamēģina vēl!

Šoreiz viņš nagos sagraba akmeni, kas bija tik smags kā mazs bērns, un aplaida vairākus riņķus pie debesīm. Atkal nolaidās, paņēma lielāku akmeni, kas bija tik smags ka pusaudzis, un pacēlās. Palidoja ar to. Veselas trīs dienas krāja spēkus, pieradinājās pie augstuma. Tad teica sievai:

Tagad došos pie mātes. Izrēķināšos ar Kanaagutuhu. Bet tu mani gaidi, domāju, ka itin drīz atgriezīšos.

Viņš lidoja uz tālo zemesragu, kur atradās Kanaagutuhu ciemats. Nolaidās uz augstākas klints, no kurienes tālu bija pārredzama gan sauszeme, gan jūra. No šīs klints sava laikā sardzes vīri vērās tālumā, vai nebrauc ienaidnieka laivas, vai jūrā nav parādījies zivju bars, vai no sauszemes puses nezogas klāt sveši karotāji. Arī ērglis ar savām skadrajām acīm rietošās saules staros visu noskatīja.

Tur, lūk, Kanaagutuha lielā jurta, pa tās dūmeni gāžas zilganpelēki dūmi, jo gūsteknes savam pavēlniekam vāra vakariņas. Virs zemnīcām vijās tievas dūmu strūkliņas, tikai virs vienas zemnīcas — virs viņa mātes zemnīcas gaiss ir dzidrs, tur pavards netiek kurināts.

«Vai māte vēl dzīva?» viņš domāja.

Novilka ērgļa ādu un paslēpa zem liela akmens. Nogaidījis tumsu, taisnā ceļā devās uz mātes zemnīcu.

To prieku! Izrādījās, ka viņa māte ir dzīva. Tikai aiz bēdām novecojusi, aiz bada novājējusi. Kanaagutuhs viņai nedeva nemaz ēst. Tā bija visa viņas iztika, cik malā varēja uzlasīt jūras izmesto zivju.

Māte dēlu tūlīt nepazina. Viņš tai tuvojās ar sirsnīgiem vārdiem, bet viņa lielās bailēs spiedās pie sienas. Kad beidzot noticēja, ka dēls dzīvs atgriezies, sāka raudāt. Tās bija prieka asaras.

Viņai gribējās dēlu tuvāk apskatīt. Viņa paņēma uguns aizdedzināšanas dēlīti, aizdedzināšanas kociņu, dēlīša padziļinājumā iebēra sausus praulus. Saka ar rokam kociņu ātri jo ātri griezt. Grieza tik ilgi, kamēr zem kociņa pašķībās uguntiņa. Ar to viņa aizdedzināja kvēpekļa dakti.

Māte sēdēja dēlam blakus un nevarēja no viņa acu atraut. Dēls stāsta — māte klausās. Māte stāsta -«-'dēls klausās.

Kanaagutuhs pamanīja, ka vientuļās mātes zemnīcā parādījusies gaisma, uz karstām pēdām atsūtīja sievieti izzināt, kāpēc uzdedzināta uguns. Māte sievietei atbildēja:

—    Esmu gluži izbadējusies, vienu siksniņu, uz kurām turas durvis, nogriezu un uz uguns cepinu.

Kanaagutuhs nomierinājās, nolikās uz auss. Bet māte ar delu runājās cauru nakti. Rīta pusē dēls teica:

—    Kad uzlēks saule, aizskrien pie Kanaagutuha un pasaki viņam, ka jūra izsviedusi malā divas valzivis.

To pateicis, dēls izgāja no zemnīcas un devās uz augsto sardzes klinti. Uzvilcis ērgļa ādu, saka kā ērglis riņķot virs jūras. Noskatīja divas valzivis, nogalināja vienu, nogalināja otru. Atstiepa abas uz līci seklumā, nolika ar astēm kopā, bet galvas katrai uz savu pusi. Pats notupās uz sardzes klints un gaidīja.

Tikko uzlēca saule, māte teciņiem aizskrēja pie Kanaagutuha.

—    Celies, Kanaagutuh! Mūsu līcī izsviestas divas valzivis. Guļ sekluma ar astēm kopā, bet galvas katrai uz savu pusi.

Kanaagutuhs izlēca no jurtas, ieraudzījis valzivis, kļuva pārlieku priecīgs. Divas valzivis ir varena bagātība. Bet sievietei uzbrēca:

—    Vācies ātrāk prom! Es šīs valzivis pamanīju pirmais.

Kanaagutuhs uzlika valzirga zarnu cepuri, sasauca kopā visas ciemata sievietes, pavēlēja tām sēsties laivās un apstrādāt abas valzivis. Pats stāvēja malā, izrīkoja un kliedza uz sievietēm. Krastmalā atnāca arī jaunekļa mate. Kanaagutuhs viņu

pie valzivīm ne tuvumā nelaida, baidījās, ka viņa zem kuhļankas nepaslēpj gabaliņu valzivs gaļas.

Pēkšņi no sardzes klints šurp laidas ērglis, izrāva valzivij no sāniem prāvu gabalu gaļas un nometa mātei pie kājām. Kanaagutuhs to pamanīja, pieskrēja pie jaunekļa matēs, iezvēla viņai pa roku un atgrūda viņu. Tajā pašā mirklī Kanaagutubam no augšas kā akmens uzkrita ērglis, sagrāba savos spēcīgajos nagos un nesa prom uz jūru.

—    Ai-i-ī! — Kanaagutuhs iebrēcās. Cilvēki parasti tā kliedz, kad ir pārbijušies līdz nāvei.

Ērglis viņu nesa virs jūras viļņiem. Kanaagutuhs lūdza ērgli:

—     Nolaid mani zemē jūras malā! Es tev atdošu pusi savu gūstekņu! Es tev atdāvināšu jaunu, stipru laivu. Ņem sev vienu valzivi. Tikai pažēlo mani!

Ērglis atbildēja:

—    Vai tu zini, kas ir žēlums? Vai tev sirdī modās žēlums, kad bērnu iespiedi baļķī? Vai tev sirdī modās žēlums, kad bērnu nogrūdi no klints vai kad vientulīgā sala pameti to gluži vienu? Kāpēc lai es tevi tagad žēlotu?

Ērglis pacēlās augstu gaisā un palaida nagus vajā. Kanaagutuhs krītot trīs reizes gaisā apgriezās apkārt. Zaļie viļņi viņu paņēma, viņš nogrima tālu jurā uz visiem laikiem.

Bet ērglis laidās zemāk, apmeta loku virs sieviešu galvam un uzsauca viņām:

— Valzivs gaļas jums pietiks ilgam laikam. Ja vēl kā vajag, paņemsiet Kanaagutuha jurtā. Atrodiet sev vīrus un dzīvojiet laimīgas!

Mātes priekšā ērglis nolaidas zemē un pagrieza viņai muguru. Māte uzsēdās ērglim mugurā starp varenajiem spārniem, un viņi aizlidoja.

Lidoja te zemu, te augstu, lidoja gan tālu, gan ātri, līdz nokļuva tajā jūras krastā, kur jaunā sieva gaidīja savu vīru.

Nu visi trīs saka dzīvot kopā, dzīvoja labi un saticīgi.

Ērgļa āda tika pakārta jurtas vidū. Kas to lai zina, kam tās atkal ievajadzēsies.

.

SLAVENAIS STIPRINIEKS AR GARO VĀRDU UN ĻAUNA NEGEITUGUTE

Jakutu pasaka

Runā un stasta, ka kādreiz dzīvojis vecītis un vecenīte. Abi dzīvojuši liela jurtā. Ta ar saviem trīsdesmit vizlas logiem raugās uz visām četrām debess pusēm, trīskārtējs segums, trīskārtējas sienas sargā vecīti un vecenīti i no aukstuma, i no karstuma. Plašaja un tīrajā pagalmā ierakta izrakstīta slita. Pie tās piesien staltus zirgus, bet raibas un rūsganas govis gan te nesien, tās ganas sava vaļā meža klajumos. Vecītim un vecenītei visa ir papilnam. Cilvēki apskauda, teikdami: «Kas nu šiem kaiš, tiem jau nenieka netrūkst.» Bet to neviens nepieminēja, ka vecītim un vecenītei krietni daudz gadu — abiem jau astoņdesmit. Muguras viņiem kļuva stīvas, kājas — tādas nespēcīgas, acis — itin

blāvas. Arī bērnu viņiem nebija. Nav neviena, kas viņus vecuma dienās aprūpētu, laipnu vardu pateiktu, saimniecību pieskatītu.

Reiz abi saslima. Guļ savā lielajā jurtā, piecelties nevar. Ēdamā un dzeramā gan būtu papilnam, bet nav kas izvāra, nav kas ūdens malku padod, un vecīši mirst vai badā, mirst aiz slāpēm; mālka ari sagādata, bet nav kas uguni iekurina, un viņi gandrīz vai nosala.

Vecenīte žēlojās:

—      Kas ar mums abiem notiks, ja tā ilgi slimosim? Ja būtu bijis dēls, viņš mums palīdzētu. Ja būtu bijusi meita, viņa mūs aprūpētu.

Vecītis nekā neatbildēja. Pārvarēja vājumu un cēlās augšā. Paņēma resnu, zarainu nūju, pret to atbalstījās un devās uz meža klajumu.

Notiek tā, ka Issiaha svētkos — pavasara kumisa svētkos — pulkā sanak meitenes, ģērbušās ar sudraba rotām izgreznotos

tērpos. Izdancojušās, izrotaļājušās sadodas rokas, cita citai čukst: «Skaties, kāds tas jauks zēns!» — «Nē, lūk, tur ir labāks!» — čukst otra. Bet trešā pēkšņi saka: «Ai, draudzenītes, ka tikai kāds mus nenoklausās!» Meitenes nobīstas, nolaiž rokas, izklīst katra uz savu pusi, it kā nemaz kopā nebūtu bijušas. Tā pa meža klajumu, uz kuru atnāca vecītis, izklīduši arī baltie, slaidie bērziņi.

Pašā klajuma vidū auga liels svētais bērzs. Raupjā miza tam kā no tumša sudraba, bet tāss — no gaiša sudraba. Tā zari plaši izplētušies uz visām pusēm, galotne iesniedzas debesīs.

Vecītis piegaja pie bērza, paklaudzināja ar zaraino nūju pa stumbru un saka runāt:

—     Ičite, mūsu dzimtas labvēle, kas dzīvo bērzā, tu mums pari pārēm esi darījusi laba. Savu rocību esi devusi, ilgu mūžu no debesīm izlūgusies. Bet kam mums visa rocība, ja nav kam to atstāt? Kam ilgais mūžs, ja vecuma dienās esam gluži vieni? Citiem ir bērni, tikai mums to nav. Pa ko tu turi uz mums ļaunu prātu? Dāvā mums dēlu! Tas tak tev ir pa spēkam!

Te bērzs atvērās, un no ta iznāca brīnum daiļa sieviete. Viņa vecītim uzsmaidīja.

—    Vecīt, uz tevi raugoties, vaid mežs un raud kalni. Pat debesis aizmiglojušās, mākoņi raud rūgtas asaras. Nebēdājies, klausies, ko es tev teikšu! Pēc trim dienām sacelsies vētra ar lietu un krusu. Tu ar vecenīti iesledzies jurtā, ne soli ārā nesperiet. Ceturtajā dienā, kad vētra pierims, atnāc še uz meža klajumu. Te no debesīm būs nokritis melns akmens. Aizjūdz trīsdesmit vēršu, aizved melno akmeni uz jurtu, noliec uz sabuļa ādas. Vēl pēc trim dienām akmens pāršķelsies, no tā izlēks zens. Tas būs tavs dēls!

Brīnum daiļā sieviete tā pateica, soli atkāpās un iegāja atpakaļ bērzā. Atkal uz koka sudrabainās mizas pat skrambiņa nebija redzama, skaties un netici savām acīm, ka no stumbra varēja iznākt dzīva būtne.

Vecītis atgriezās jurtā, vecenītei nebilst ne vārda. Kad pēc trim dienām sacēlās vētra, viņš vecenītei teica:

—     Tu nemaz nebaidies, vētra mums atnesīs lielu laimi.

Vecenīte pukojās:

—    Kādu tur nu laimi! Vētra lauž kokus, krusa visu kapā, ka tikai mūsu lopus nesadauza …

Beidzot vētra norima, uzspīdēja saule. Vecītis izgāja no jurtas. Kaut arī kājas viņam nebija nekādas jaunās, taču ātri viņš aizgāja līdz meža klajumam. Apskatīja klajumu — nekur akmens nav redzams. Vai patiesi Ičitē, viņa dzimtas labvēle, kura dzīvo bērzā, būtu mānījusies?

Apskatījās vēl reizi — akmens guļ, tikai iegrimis dziļi zemē. Vecītis, kā bija piesacīts, atdzina trīsdesmit vēršu, aizjūdza tos akmenim priekšā, atvilka to pie savas jurtas un tur nolika uz sabuļa ādas. Pats apsēdās pie akmens un vecenīti nosēdināja blakus. Abi sēž, no akmens acu nenolaiž.

Pagāja diena, pagaja nakts, pagaja vēl viena diena un vel viena nakts. Akmens kas akmens — auksts un nejutīgs. Trešajā dienā,— tavu brīnumu! — akmenī kaut kas sāka klauvēt, dārdēt, ducināt ka pērkons: Tas notika tik vareni, ka vecītis un vecenīte nokrita zemē bez atmaņas.

Kad atguvās, pacēla galvu, pamanīja, ka uz grīdas sež, rotaļajas ar sasistā akmeņa šķembām mazs zēns. Bet blakus nomesti zeita iemaukti un kā resna čūska savīta ādas pātaga. Mati zēnam tādi zeltaini, pats — sudrabots. Vecenīte metās pie zēna, paņēma viņu uz rokām. Bet vecītis teica:

—     Ičitē, mūsu dzimtas labvēle, kura dzīvo bērzā, atsūtīja mums delu. Es viņai to izlūdzos!

Zens auga ātri, ātrāk, nekā pie debesīm samilst negaisa mākonis. Ātrāk kā meža ugunsgrēks zēns pieņemas spēkā. Vienā gadā zēns izauga ta kā cits piecos gados. Rokas viņam kļuva stingras un stipras, līdzīgas mezglainam kokam krauja, akmeņainā nogāzē. Kājas — slaidākas par priežu stumbriem. Pats plecīgs, augumā garāks par jaunu apsi, tikai nedaudz īsāks par lapegli.

Viņš uzskatīja lopus, skaldīja malku, kurināja jurtā pavardu, kur vien varēdams pielika savu roku — tēvam un mātei palīdzēja. Bija krietns dels.

Vecāki tikai skatas, ka dēls kļūst tāds skumīgs. Dzīve laba, saskanīga, bet viņš staiga sadrūmis kā rudens vakars.

—     Kas tev, dēliņ, nospiež sirdi? — tēvs apvaicājās. — Kā tev trūkst?

Dēls atbildēja:

—    Visa mums gana, visa mums papilnam. Nav tikai viena man — piemērota zirga. Jus domājāt par sevi, nevis par mani, kad sev izlūdzaties bērnu, kad priekš sevis izmānījāt dēlu. Ja butu par mani padomājuši, būtu arī zirgu izlūgušies!

—    Vai nu mums zirgu trūkums, — tēvs atbildēja, — ņem, kuru sirds vēlas.

Vai tad no tiem kads man ir piemērots? Man vajadzīgs tads zirgs, kas ar vienu lēcienu pārlēktu pāri augstam kalnam, ar vienu lēcienu pāršautos pari platai upei.

—     Mums nav tāda zirga, kāds tev vajadzīgs. Ir tikai zelta iemaukti un deviņas asis gara adas pātaga ar trīsdesmit pudu smagu katu. Bet zirgu izlūdzies Ičitē, mūsu dzimtas labvēlei, kura dzīvo lielajā bērzā meža klajumā.

Jauneklis paņēma palagu, paņēma iemauktus, aizgāja pie bērza. Ar pātagas kātu piedauzīja bērzam un teica:

—     Ičitē! Tu esi slikti izdarījusi. Nometi mani uz zemes, es izaugu, būtu kļuvis stiprinieks, bet kur tas dzirdēts, ka stipriniekam nav zirga! Atbildi — kā lai es talak dzīvoju? Iedod zirgu, kāds man vajadzīgs!

Bērzs atvērās, tā sudrabainā miza pašķīrās uz abām pusēm. Jaunekļa priekša nostājās brinum daiļa sieviete. Uzacis tai sarauktas, viņa izskatas dusmīga. Sieviete saka runāt un teica sekojošus vārdus:

—    Laikam pie vecīšiem daudz laba ēdi un dzēri, mīkstā gultā gulēji, bēdu nejuzdams, rūpju nepazīdams! Kā tik vēlu zirgu atcerējies, vajadzēja daudz ātrāk! Tev ir zirgs, kas sen tevi gaida. Ej un pameklē tagad to pats!

Bērzs aizvērās, brīnum daiļa sieviete nozuda. Bet jauneklis piecirta kāju, palēcās un vel tajā paša mirklī atradas septiņdesmit verstu tālu no meža klajuma. Tur plašā pļavā ganījās vesels bars zirgu. Jauneklis staigaja zirgiem pa vidu, gribēdams sazīmēt savējo. Šie te labi zirgi, taču neviens viņam nebija pa prātam. Viņš ilgi lauzīja galvu, tad teica:

—    Sviedīšu savus iemauktus. Ja mans zirgs ir šeit, iemaukti uzkritīs tam uz galvas.

Iemaukti uzkrita uz visvājākā, uz visizkāmējušākā ērzeļa galvas. Spalva tam savēlusies, pinka pie pinkas, ka ne saprast, kādā īsteni krāsā spalva. Zirgs stav, galvu nokāris, tikko turas uz kājām, tūlīt, tūlīt gāzīsies zemē.

Jauneklis sadusmojās, sāka kliegt, svilpt, metāt rokas.

—   Vai tad man tads zirgs vajadzīgs, kas teju, teju garu izlaidīs!

Atkal viņš pasvieda iemauktus gaisā. Atkal tie uzkrita uz galvas tam pašam zirgam.

Jauneklis sadusmojās vēl vairāk.

—     Labāk tādam galvu noraut nekā mugurā sēsties. Sevi apkaunot jau nu neiešu.

Ar savām stiprajām rokam viņš sagrāba ērzeli aiz kakla. Pēkšņi tas ierunājas cilvēka balsī:

—     Tu nekaunīgais muļķi! Var redzēt, ka tev bijusi laba dzīve pie tēva un mātes, mīksta bijusi tev guļa, pa rokai labs ēdamais un dzeramais. Es tev ne reizi prātā neiekritu. Bet es pa to laiku sniega salu, apgrauzu vilku kārklu rīkstes un apskrubināju rūgtas apses. Vai tāds esot saimnieks varenam zirgam?!

Jauneklim kļuva kauns, viņš teica:

—     Piedod man, nākamo uzticamo palīg! Esmu tavā priekšā vainīgs. Tagad darīšu visu, ko tu man liksi.

Zirgs atbildēja:

—     Aiz septiņiem kalniem, aiz trim bieziem mežiem ir karsts ezers, kas pat bargā sala nepārklājas ar ledu. Tā krastos aug astoņstiebraina, sulīga zāle. Uz turieni mani ari aizved.

Jauneklis uzlika zirgam zelta iemauktus, paņēma aiz pavadas un piecirta kāju. Vienā mirkli abi atradās pie neaizsalstoša ezera. Zirgs teica:

—    Atstāj mani šeit vienu! Atnāc man pakaļ pēc trim dienām!

Jauneklis ar nepacietību gaidīja, lai atrak paietu trīs dienas.

Dienā ar acīm pavadīja sauli, naktī laiku noteica pec zvaigznēm.

Atkal atnāca pie ezera. Tagad ieraudzīja staltu, varenu zirgu — pats balts kā verdošs piens, krēpes viļņo kā jūra, aste vējā plandās vien. Jauneklim grūti savām acīm noticēt, ka tas būtu tas pats zirgs.

Bet baltais zirgs pienāca viņam klāt un teica:

—     Nu, puikiņ, vai nepazini mani? Tu taču gribēji mani nožņaugt. Tagad pamēģini, sēdies man mugura!

Jauneklis uzlika zirgam iemauktus, ieskrējas, palēcās, bet nebija ko domāt mugurā tikt. Zirgs iezviedzās, it kā iesmējās, krēpes vien sapurināja.

—     Vēl reizi lūdzu tev piedošanu. Aizmirsti, ko esmu tev pāri darījis, — jauneklis lūdzās.

—     Piedodu, — zirgs atbildēja. Salieca priekškājas un nolaidās uz ceļiem zemē jaunekļa priekšā.

Tagad jauneklis uzsēdās zirgam mugurā. Zirgs aši uzšāvās pakaļkājās, lēca vienu reizi, lēca otru reizi. Un viņi jau bija atkļuvuši pagalmā pie dzimtā sliekšņa. Stiprinieks nolēca no zirga, iegāja jurtā, teica tēvam un mātei:

—     Es atradu sev zirgu, tagad, vecāki, dodiet man vārdu!

Vecīši iegrima domās, tad māte teica:

—     Tu būsi stiprinieks, tāds cilvēks, kuram neviens i nedomās pāri darīt, kuru neviens nevarēs pieveikt. Tev būs skaists un garš vārds, tevi sauks par Erbahirdigersettcteerteerbchteibergenu!

Ar šo dienu jauneklim atgriezās dzīves prieks, pat lopus viņš pabaroja, dziedādams dziesmas. Arī vecīšiem kļuva priecīgi ap sirdi. Tā viņi dzīvoja.

Kādu dienu agri no rīta māte aizgāja uz ezeru pēc ūdens. Viņa redz, ka pa ezeru peld zelta šūpulis, bet tajā guļ maza meitenīte, tik nu brīnišķīga, it kā viņu būtu triju ieleju skaistums radījis, it kā viņa butu barota ar aļņu mātes pienu.

Vecenīte pacēla ezera malā ķeburainu zaru, aizķeksēja šūpuli un pievilka to pie krasta. Atnesa uz māju un teica vecītim:

—    Skaties, kādu meitenīti es atradu!

Vecītis atbildēja:

—    Dēls mums ir, tagad būs ari meita! /*

Drīz mājās atgriezās jaunais stiprinieks, vecīši viņam parādīja meitenīti.

—    Papriecājies nu kopā ar mumsto— viņi teica. — Ezera ūdens mums atnesis meitu, tev māsu. Bus musu mājā vēl līksmāk!

Jauneklis paņēma meitenīti uz rokām un pienesa pie durvīm, pie gaismas. Viņu apspīdēja spoža saule. Jauneklis redz, ka no viņa ēna krīt uz zemi, bet no meitenītes ēnas nav. Stiprinieks sarauca uzacis un satumsa tumšāks par bezmēness nakti.

—    Šī meitene nav cilvēku bērns, — viņš teica, — viņa ir abaasi — ļaunais gars. Vai tad paši neredzat! Aiznesiet viņu, no kurienes paņēmāt. Citādi mūs nelaime piemeklēs.

Māte sapiktojās.

—    Tas nevar būt, kā tu saki! Es paguvu viņu jau iemīļot. Viņa ir manas acs zīlīte — paskaties uz viņu, gabaliņš no sirds, kas pukst man krūtīs!

Jauneklim kļuva mātes žēl, viņš neteica vairāk ne vārda.

Meitene auga vēl ātrāk, nekā abra rūgst mikla. Vecīši viņu apmīļo, lutina. Bet stiprinieks uz viņas pusi pat acu nepamet.

Kādreiz viņš apkopa zirgus, pēkšņi dzird — aiz muguras it kā ar cirvīti kāds ledu skaldītu. Paskatījās atpakaļ, redz, ka pie viņa steidzas meitene. Vai tikai tā ir viņa? Lec uz vienas dzelzs kājas, ir tikai viena roka, ir tikai viena acs — tik blāva kā ledū sasalis ūdens. Kažoķelis skrandu skrandās, no dzelzs, pie katra lēciena iešķindas.

«Viņa ir un ir abaasi! Atnesīs mums visiem tikai nelaimi!» stiprinieks nodomāja. «Es jau mātei teicu, taču viņa netic!»

Bet meitene tik lec un lec uz viņa pusi.

—    Redzi, brālīt, nāku tev palīgā!

—     Nenāc man tuvumā, abaasi! — stiprinieks iekliedzās.

Vijņa tik asi iesmējās, it kā pari dzelzij kāds pārvilktu ar nazi.

Stiprinieks savicināja patagu. Pataga nosvilpa, salieca abaasi dzelzs ausi. Meitene iebrēcās un griezās atpakaļ.

Stiprinieks apkopa zirgus un gāja uz jurtu. Mate viņam uzbruka:

—     Ko tu dari, bezkauņa! Mūsu meitenīte aug skaista un būs dienās pirmā līgava visā novada. Pienāks laiks, un paši labakie precinieki brauks viņu bildināt. Bet tu ņem un viņas skaistumu sakropļo! Paskaties uz viņas balto austiņu, kuru tu, nežēlīgais, ar patagu parcirti.

Pat redzēt to dzelzs abaasi negribu! — stiprinieks teica.

—     Kur jums acis? Paša spilgtākā saulē viņai nav ēnas. Vai akli ■esat palikuši, vai?

—   Viņa tak ir tik maiga, — tēvs metās aizstāvēt. — Saule viņai cauri spīd. Tāpēc jau nav ēnas.

Stiprinieks atmeta ar roku un izgāja no jurtas. Uzsēdās sava baltajā ka piens zirgā un augu dienu auļoja pa mežu. Tikai pie vakara viņa dusmas norima un prāts nomierinājās. Viņš atgriezās mājās.

Otra rīta gāja govīm sienu padot. Atkal meitene klāt. Ar vienu kāju, ar vienu roku, ar vienu aci, tada, kādu vecāki viņu nepazina, kādu redzeja tikai stiprinieks. Viņš laida patagu vel šmaugāk nekā vakar, gribēja abaasi nosist, bet šī prata izvairīties. Tikai ar patagas galu salieca viņas mazo dzelzs pirkstiņu. Abaasi pagrozījās uz savas vienīgās dzelzs kājas, atkal pārvērtas par meiteni un raudādama aizskrēja uz jurtu.

Kad stiprinieks tur atgriezās, gan tēvs, gan māte metās viņam rādāmies virsū. Sāka viņu bart, uz viņu kliegt, ka viņš viņu mīļajai meitenītei mazo, balto pirkstiņu salauzis. Pēc tam ņēmās viņu sist… Kaut ari stipriniekam spēka gana, taču to viņš nevarēja pārdzīvot. Pacelt roku pret vecākiem — to tik ne.

Tēvs un māte izkliedzas, pagura un izdzina dēlu no jurtas. Pirmo reizi mūža viņš pavadīja nakti ārpusē. Līdz rītausmai nogulēja zem klajas debess blakus savam zirgam.

Agrā rīta stundā piegaja pie jurtas, pieklauvēja pie durvīm. Ludza tēvu un mati:

—     Iznāciet pie manis atvadīties, eju prom plašā pasaulē.

Vecītis caur durvīm atbildēja:

—    Vācies, kur acis rāda! Pie tevis ārā neiesim.

—            Ja ta, ta — aiziešu neatvadījies, — stiprinieks nopūtās.

—   Tikai atcerieties: meita, kuru jūs mīlat vairak nekā mani, atnesīs jums nelaimi. Viņa ir ļauna abaasi, sargieties no viņas!

Tad stiprinieks aizgāja uz meža klajumu. Izsauca Ičitē no bērza un teica:

—    Es pametu šo novadu. Nevaru paciest pāridarījumu. Manis nebūs, kas tagad rūpēsies par maniem vecīšiem, vienīgi tu? Sargā viņus no ļaunās abaasi. Es tevi lūdzu!

Ičitē noskuma un atbildēja:

—    Man nevajag spēka, lai cīnītos ar abaasi. Viņa ir Apakšējās pasaules ļauns radījums. Es būtu priecīga vecīšus no nelaimes pasargāt, bet nezinu, vai to spēšu.

Stiprinieks atvadījās no Ičitē, uzsvilpa savam zirgam, uzlēca tam mugurā un jāja prom pasaulē. Viņa ceļš veda uz dienvidiem.

Viņš jāja vasaru, jāja ziemu. Ne ēda, ne dzēra, ne reizes no zirga nenokāpa.

Pēkšņi redz — stāv vientuļa jurta. Stiprinieks pieklauvēja, iegāja.

Pavarda uguns cienīgi sirmo bārdu šūpo, bet pie pavarda sēž un sildās vecītis un vecenīte. Vecītis vaicāja:

—    No kurienes tu jādams, uz kurieni ved tavs ceļš?

—    Jāju no pusnakts puses, uz dienvidu pusi ved mans ceļš.

—    Kur ir tavi vecāki?

—    Man bija tēvs un māte, bet tagad vairs nav.

Vecītis pagriezās pret vecenīti.

—     Dārgais ciemiņš jāpabaro.

—    Es jau nesu, — vecenīte atbildēja un nolika stipriniekam priekšā mazu bļodiņu.

Stiprinieks to ņēma ļaunā.

—    Jusu pusē laikam paradums ciemiņu piesmiet. Veselu gadu taču neesmu ne kumosu mutē bāzis.

Tu vispirms pamēģini apēst to, kas ielikts bļodā, — vecenīte atsmēja pretī. — Tad teiksi, vai pietika. Ja būs maz, vēl pielikšu.

Stiprinieks saka ēst, bet bļodā mazāk nepaliek, vairāk art

ne. Augu dienu ēda, pievakarē norija pēdējo kumosu. Bļoda ari bija tukša.

Vecītis teica:

—    Redzu, tu esi īsts stiprinieks. Tagad tik liecies uz auss, atpūties!

Stiprinieks nogulēja cietā miegā septiņas dienas un septiņas naktis no vietas. Kad atvēra acis, ieraudzīja, ka vecītis un vecenīte sež viņam blakus un ar lielu labestību skatas uz viņu. Vecenīte pirmā ierunājās:

—     Tev nav teva un mātes. Mums nav dela. Paliec pie mums! Kad mēs nomirsim, tu aizdarīsi mums acis. Visa mantība, kas mums ir, piederēs tev.

—             Ja gribat, padzīvošu pie jums, — stiprinieks atbildēja.

—   Vai nu ilgi, vai neilgi, to pats nezinu.

Stiprinieks dzīvoja pie vecīša un vecenītes ne vienu un ne divas dienas. Piecēlās, tikko svīda gaismiņa, un teica:

—    Vai es nenosmērējos, nogulēdams garo, tumšo nakti?

Nomazgājās gaiša ezera ūdenī, apkopa zirgu, pabaroja, devās medības.

Viņš nonāca biezā un bagātā mežā. No lāčiem nebaidījās, stājās tiem pretī ar kailām rokām. Lāču mīkstie kažoki noderēja gan pašam, gan vecīšiem, kur gulēt. No vilkiem izvēlējās tos labākos, kam uz priekšējām ķepam melnas svītriņas. Aļņu tēviņus aiz nāsīm veda uz sētu. Pavei, tads, kā stāsta, bija slavenais stiprinieks ar garo vārdu Erbaliirdigersetteteerteerbehteibergens!

Rādu dienu, kad viņš jāja no medībām mājās, zirgs pagrieza galvu uz viņa pusi, atieza zobus un teica tādus vārdus:

—    Laikam no tevis aiziešu, atradīšu labāku stiprinieku! Medībās kurš katrs jakuts ne sliktāk par tevi medīs. Kur tavi stiprinieka darbi? Ko tu esi uzvarējis? Ko esi aizsargājis?

Stipriniekam kļuva kauns. Viņa seja piesārta tik sārta kā uzlecošs mēness. Viņš zirgam ne vārda neatbildēja.

Atgriezās mājās, nometa medījumu kaktā un teica vecīšiem:

—     Nav vairs kur ādas likt, nav kur tās kārt — gan grīdas noklātas, gan sienas apkartas, gaļu trijos gados nevarēs apēst. Nav man kur spēku likt, arī zirgs ir dīkā nostāvējies.

Vecīši, to dzirdēdami, sāka dikti raudāt.

—     Neej no mums projām, — teica vecenīte. — Esam tev labu līgavu vis noskatījuši.

Stiprinieks vecīšus pažēloja. Arī par līgavu aizdomājas. Palika jurtā.

Naktī dzirdēja, ka vecīši savā starpā sačukstas.

Kāpēc tu par līgavu ieminējies? — vecītis pārmeta.

—    Vai tad musu vientuļajā mežu novadā atradīsi cik necik piemērotu meiteni, kuras tikumu varētu likt pret^viņa spēku? Nevar tak viņš saderināties ar jaunu priedi, nevar tak precēt pinkainu lāceni!

—     Nezinu, kā tas sanāca, — vecenīte čukstēja pretī. — Melīgie vārdi paši spruktin izspruka. Smaga top sirds, ja jāšķiras no tik laba dela. Viņš aizies pasaulē, bet musu jurta atkal kļūs tumšs, saule te būs rets viesis.

Stiprinieks gulēja, un domas jaucās pa galvu:

«Zirgs pareizi teica: ne tāpēc esmu apveltīts ar spēku, lai •ceļa sākumā, nekādu varoņdarbu nepaveicis, zvilnētu kā akmens bluķis, augtu vienā vietā ka koks, kā stāvošs ūdens sāktu smirdēt un lēni žūtu savā peļķē. Ne tāpēc taka mani atveda šurp, pie šiem labajiem vecīšiem, lai viņu krietnās sirdis aizvainotu.»

Otras dienas rītā stiprinieks necēlās augšā no gultas, bet gulēja un vaidēja. Vecīši piegāja pie viņa un bažīgi teica:

—     Viņš ir karsts ka dzelzs, kuru kaļ kalējs! Laikam būs smagi saslimis.

Vecenīte par viņu visādi rūpējas, dod ēst, bet viņš neēd, dod dzert — viņš nedzer.

Trīs dienas tā sagulēja, tad atvēra acis un teica:

—    Pienācis mans pēdējais brīdis, pēdēja diena manā mūžā. Apbediet mani sudraba kapā, iestādiet uz tā zelta puķes. Baltajam zirgam uzmauciet zelta iemauktus un palaidiet brīvībā.

Ta pateica un nomira.

Vecīši izdarīja visu tā, kā stiprinieks bija teicis. Neremdināmās bēdās viņi to apbedīja, kā viņš bija vēlējies.

Taču stāsta, ka stiprinieks nebija miris, stāsta, ka viņš tikai izlicies miris. Viņš izraka sev tumšajā un mitrajā zemē eju, iznāca atkal dienas gaismā. Viņš bija nokļuvis tādā malā, kur

allaž spīdēja saule, mēness pie debesīm vienmēr bija pilns, dzeguzes kūkoja vienā kūkošanā, zāle nedzelteja, koki stāvēja zaļi cauru gadu, ūdens upēs un ezeros nenokritas, zosis nekur neaizlidoja, dzērves nepameta savas ligzdas. Šādā brīnumainā mala tad nu stiprinieks iznāca no zemes dienas gaismā.

Kur vien acis met, visur tik jauki, ka vajadzētu no sirds priecāties. Bet stipriniekam rit dzīslas nemierīgas asinis, tās viņu urda uz varoņdarbu. Sirdī žēlums liek griezties atpakaļ, jo viņš no vecīšiem ar viltu aizgājis. Taču viņš neatgriezās, pats sev teica:

—    Es vecīšus neaizvainoju, atstāju rūgtu mierinājumu — sudraba kapu ar zelta puķēm. Ja vēl dzīvošu, viņus apraudzīšu un apciemošu.

Tikko bija paguvis tā nodomāt, dzirdēja augšā spārnu švīkstoņu, dzirdēja putnu ķērkšanu. Pacēlis galvu, redz, ka gaisā lido melns krauklis ar trim krauklēniem, kas saka tādus vārdus:

—    Kar-kar-r? Dzir-dzird! Dzirdīgam ausīm klausies, skadrām acīm skaties, ar viedo prātu, kura gudrība ir neizmērojama kā bezdibeņa ezers, labi apsver! Dzelzs zemē, uguns jūras krastā, pie Hara Bekerdana, ļaunā abaasa, smok brīnum daiļa gūstekne. Viņa sacirsta kā zaļš vītols, saliekta kā loks aiz bēdām. Mirkst vienās asarās, dreb sava bendētāja priekša ka apses lapa.

Jaunais stiprinieks krauklim atbildēja:

—     Skumji ir tavi vārdi, bet vēsts laba. Nebūs daiļavai ilgi asaras jalej, ilgi vairs Hara Bekerdana par viņu neņirgāsies. Tagad jaušu, uz kuru debess pusi man jāgriež zirgs. Atbrīvošu daiļavu, piebeigšu Haru Bekerdanu. Pametīšu viņa līķi, lai saule un mēness var dzīrot.

—   Tik viegli tu viņu vis nepieveiksi! Maram Bekerdanam ir sieva Negeitugute, kura dzīvo darvas juras mala. Negantā Negeitugute ir daudz briesmīgākā par savu vīru. Tikai drošsirdīgais viņu pieveiks, bezbailīgais uzvarēs. Pārspēka priekšā nenobaidies! Barga skatiena priekšā nenodrebi! Izveicībā neatpaliec! Sirds valdzinājumiem nepadodies!

Krauklis to visu vienā laidā noķērca un aizlidoja ar saviem trim krauklēniem tālāk.

Stiprinieks viņu ar acīm pavadīja un uzsvilpa zirgam. Zirgs atauļoja ar vējā plīvojošām krēpēm, ar asti tik varenu ka viesulis. Nostājoties stipriniekam priekšā, kājas tam iegrima zemē.

Stiprinieks uzlēca zirgam mugurā un devās ceļa. Jāja cauri bieziem mežiem — koki lūza kā skangali brīkšķēdami, jāja cauri tundrai — trakoja sniega vētra, traucās pāri jūrai — sacēlās tādi augsti viļņi ka kalni.

Beidzot zirgs apstājās. Stiprinieks nolēca zemē, apskatījās visapkārt. Te vieta tāda savāda, pelēcīga kā pārvārījusies zivju zupa, saulei labi ja puse spožuma, mēness "'•krietni padilis, it ka

to kaut kas aizēnotu. Šaudās liesmu meles, verd uguns jura. Pāri šai jūrai i putns nepārlidos, pa apakšu tai i pele cauri neizspruks.

Bet krastā augsts žogs. Tas sasliets nevis no mietiem, nevis no baļķiem, bet no nekustīgiem dzelzs abaasiem. Tie pa pāriem iedzīti zemē, ar vienacainajām sejām pagriezti cits pret citu. Bet iežogojuma ganās lopi. Vienacainas, vienragainas, divkājainas govis plūc dzelzs zāli. Starp dzelzs kokiem auļo vienausaini, divkājaini zirgi. Vējš šūpo dzelzs kokus, to zari sitas cits pret citu, bet šņirkstoņa nav dzirdama. Pat dzelzs odi un dzelzs mušas nesīc. Šeit valda tāds neparasts klusums ka nāves valstībā.

Stiprinieks piegāja pie žoga un cirta ar savu patagu. Uzreiz divi abaasi nokrita zemē, un viņš pārkāpa pāri žogam.

Klajuma vidū pacēlās klints, kas līdzīga milzīgai akmens olai, bet no virsotnes paceļas dūmu strūkliņa. Stiprinieks apgaja klintij apkārt, bet nekur nav ieejas. Saka rāpties augšā. Klints tik gluda kā olas čaumala. Uzrāpies līdz pusei, novēlās zemē. Tad stiprinieks pārvērtās par veiklu vāveri un naski tecēja augšā pa gludo akmeni. Uzrāpās pašā augšā, ieskatījās pa caurumu, pa kuru kapa durni. Redz, ka klints iekšpusē liels dobums. Tur uz dzelzs salmiem, uz dzelzs segas, uz cieta akmens spilvena sež meitene. Galvu noliekusi uz ceļiem, raud, maigā balsī pie sevis runādama:

—    Viss dzīvais ir brīvā vaļā. Gan cilvēki, gan putni, gan zvēri. Pat slieka lien, kur tai iepatīkas. Vienīgi es, nabadzīte, vienīgi es, nelaimīga, nīkstu akmens ieslodzījumā. Nav ar ko vardu pārmīt, nav ar ko parotaļāties, kā es to darīju pie tēva un mātes. Uzsāku dziesmu dziedāt, neviens nedzied līdzi, pārmāc mani raudas, neviens nepažēlo … Mani, grūtdieni, bēdas neatstāj, mani, sērdieni, skumjas nomāc!.. . Kas man palīdzēs, kas gan atbrīvos no Hara Bekerdana, no ļaunā abaasa! . ..

Stipriniekam kļuva nabaga meitenes žēl, viņš pats vai apraudājās. Nolēca zemē aši kā vāvere, atkal pārvērtās par stiprinieku un teica meitenei:

—     Es tevi izglābšu, es tevi atbrīvošu no Hara Bekerdana!

Meitene pacēla galvu, desmit pirkstus, kas bija slaidi ka

desmit sermuļi, atņēma no sejas. Akmens jurtā uzreiz kļuva gaišs, it kā trīs saules būtu uzlēkušas. Tā staroja meitenes seja.

Kakls viņai caurspīdīgs: ja ēdīs kaut ko tumšu, tad ka sabulis aiztecēs, ja ēdīs gaišu — balts taurenītis aizplivināsies. To skaistumu!

Te aiz akmens sienām sacēlās vētra, sāka plosīties viesulis. Dzelzs mežs iešņirkstējās, dzelzs zāle pieplaka pie zemes. Meitene*sāka drebēt pie visam miesām:

—    Mans pavēlnieks nāk! Dzen savu dzelts, ganāmpulku. Viņš man jāsagaida!

Meitene sāka uzsiet vienu roku, uzsiet vienu kāju, pinkainu lāča ādu uzlika sev uz pleciem.^ .

—     Tā man jadara, — meitene teica stipriniekam, — lai vienacainic, vienragainie lopi nesajustu cilvēku. Palaid, ļauj iziet. Citādi Hara Bekerdans uz mani ne pa jokam sadusmosies.

—     Neej, — stiprinieks teica. — Es neļaušu tev pāri darīt.

—     Tad paslēp mani no viņa nāvējošā skatiena, — meitene lūdzās.

Stiprinieks paņēma meiteni aiz rokas. Tajā pašā mirklī viņa pārvērtās par zelta gredzenu, tas skanēdams aizvēlās pa akmens grīdu. Stiprinieks gredzenu pacēla, paslēpa sev uz krūtīm zem vilka un lūša ādu apģērba. Iezvēla ar smago pātagu akmens sienai. Klints dārdēdama sabruka, sanēdamas nobira smiltis. Izskrēja pagalma un ieraudzīja abaasu.

Viņš stāvēja aci pret aci ar dzelzs Haru Bekerdanu. Tam kāja tik resna kā stabs, roka — līdzīga vai desmit milzīgām lāpstām. Mati uz galvas — vesela priežu audze, no kuras saulē lāso sveķi. Pieres vidū — viena vienīga acs kā aizsalis ezers, skropstas — kā asi naži, zobi — kā apdrupuši celmi.

—     Hē! — viņš uzbrēca stipriniekam. — Kādas zemes ubags tu esi? No kādas debess puses nakdams? Nabadziņš ar desmit izplestiem pirkstiem grib man būt pretinieks? Nožmiegšu tevi, nolikšu tevi žoga mietu vietā, kurus tu apgazi!

Stipriniekam aiz niknuma mati uz galvas stāvus sacēlās, it kā zibens tiem cauri būtu izskrējis. Nevaldāmās dusmās ka loks saspringa viss viņa augums. Viņš atbildēja:

—     Pacīkstēsimies, paspēkosimies! Nežēlošu zirgu, ar ko uz kapu tevi aizvest, ne mirstamās drēbes, pat no bēru mielasta došu nogaršot… Te nu sāksies tavs atvadu ceļš!

Viens otram metās virsū ar gariem nažiem. Sakās cīņa uz dzīvību un nāvi. Sitieni dārdēja kā pērkona grāvieni negaisā.

Dzelzs lopi izbailes izklīda uz visām pusēm un izardīja dzelzs žogu.

Zeme zem cīnītāju kājām piemirka ar asinīm, un viņi tādus dubļus samīcīja, ka pat zirneklis tajos butu nostidzis. Runā, ka viņi tā kāvušies, tā cīnījušies.

Dzelzs abaasi pamazām zaudēja spēkus, tomēr cīnījās. Bet stiprinieks teica:

—     Esmu sācis ta pa īstam cīņā iejusties. Kļuvu stiprs šajā kauja! Tagad saīsināšu tavu vārdu, tev dzīvību atņemšu!

Padzirdējis tādu valodu, abaasi paķēra sarūsējošo loku, paķēra bultu ar akmens uzgali. Gribēja nostiept stiegru. Taču stiprinieks pamanījās ātrāk paķert savu ka upes likumu stipri izliekto loku, spalvoto bultu atvilka, cik vien tālu spēja. Viņa pirksti uzliesmoja, kad palaida stiegru un raidīja bultu uz pretinieku.

Bulta izdūrās cauri abaasi dzelzs krūtīm, izduras cauri viņa trīsšķautnainajai sirdij. Abaasi nogāzās zemē un izlaida garu.

Uguns jūra apdzisa. No tālajām, plašajām debesīm sāka birt krusa, sāka snigt sniegs. Gulēja beigtais abaasi. Arī stiprinieks gulēja blakus gluži bez spēka. Pari brāzās sniega vētra, sniegs aizbēra acu dobumus, pašus parsedza ar dziļām kupenām, un baltas sarmas raksti tās izgreznoja. Stipriniekam ne domāt pakustināt roku vai kāju, krūtis viņam saspiestas, it ka vesels kalns būtu tam uzgāzies virsū. Viņš domāja:

«Kamēr ar abaasi cīnījos, noguruma nepazinu. Bet tagad visi kauli sāp, tik tikko varu pakusteties. Vai tikai zelta gredzens nespiež man krūtis?»

Viņš izvilka gredzenu no apģērba un nometa to zemē. Gredzens sāka griezties un griezās tik ilgi, līdz pārvērtas par meiteni. Viņa pamanīja stiprinieku un saka raudāt. Ar garajām bizēm noslaucīja viņam sniegu, ar baltajiem pirkstiem to nopurināja.

Stipriniekam atgriezās spēks, viņš pielēca kājās. Meitene viņam teica:

—     Uzsvilp savam zirgam, ātrāk aizved mani prom no

šejienes! Tu Haru Bekerdanu gan uzvarēji, bet viņa sieva Negeitugute tev to nepiedos.

Tikko meitene to pateica, virs melnās, apdzisušās juras parādījās melns izkāmējis putns ar dzelzs spārniem, ar spalvām asām kā šķēpi, ar nagiem kā kāši un dzelzs asti. Galva putnam kā vāramais pods, acis tik milzīgas kā bļodas. Putns lidoja un teica:.

—     Biezā migla — manas sērās meldijas, sniegs un lietus — mani ilgu kliedzieni, melnā tumsa — mana skumjā dziesma,, viesuļvētra — mana izmisuma vēsts! Lai sargās slepkava, kurš padarījis mani par atraitni. Tevi pataisīšu melnu, samīdīšu tavu seju! Tavu garo vārdu pataisīšu gauži īsu! Neviens pat neatcerēsies, kā tevi sauca!

Putns atlidoja, sāka nolaisties. Bet stiprinieks pārvērtās par vanagu ar krellēm ap kaklu, ar zvaniņu pie astes, ar zvārgulīšiem spārnu galos. Vanags uzšāvās gaisa. Zemāk par debesīm, augstāk par zemi sākās liela kauja. Putniem spalvas vien juka — vanaga vieglās spalvas slīd uz leju lidodamas, abaasa smagās spalvas krīt lejā grabēdamas. Dzelzs putns plēš vanagu ar saviem dzelzs nagiem, vanags knābj, dod triecienus ar krūtīm. Vanagam sāk pilēt karstas sarkanas asinis, viņa spārni zaudē spēku.

Meitene lējā pacēla galvu, iesaucās:

—     Tu nepieveiksi ļauno Negeituguti! Viņai zem labā spārna ir neaizsargata vieta, tur viņai pukst sirds.

Vanags to dzirdēja, saņēma pēdējos spēkus. Zvārgulīšiem šķindot, zvaniņam skanot, viņš izlieca kaklu, klupa virsu dzelzs putnam, cirta ar knābi un trāpīja zem labā spārna. Izšāvās melna asins strūkla, putns saka plivināt tikai kreiso spārnu un nogāzās zemē.

Dzelzs spalvas pajuka uz visām pusēm. Zemē gulēja nevis putns, bet abaasi ar vienu kāju, ar vienu roku savā stērbeļainajā dzelzs kažokā.

Arī vanags nolaidās tai pakaļ uz zemes un pārvērtās par stiprinieku. Skatās — Negeitugutei dzelzs auss ir sarūsējusi un saliekta, dzelzs pirksti tādi resni un mazais pirkstiņš arī saliekts.

Abaasi ar savu vienīgo aci salti raugas pretī stipriniekam un saka savus pēdējos vārdus:

— Ir noticis teiktais, ir piepildījies pareģotais! No tavam rokām man bija jāsaņem nāve. Gribēju tev aizsteigties priekšā, domāju likteni pievārēt. Pārvērtos par meiteni, par tavu māsu. Taču tevi nevarēju piemānīt, tu aizgaji… Kam vien iespēju, ar melnu atriebību atriebos … Paklausies, stāstīšu visu pēc kārtās …

Taču abaasi nepaguva izstāstīt, iegārdzās un izlaida garu.

Te daiļava pieskreja, pielidoja kā taurenītis pie stiprinieka. Ar acīm, kādas ir melnam kumeļam, kas piedzimst salā, ar tādām acīm paskatījās.

Stiprinieks viņu paņēma aiz baltas ka sermulis slaidās rokas un vaicāja:

—    Vai būsi mana sieva, vai nāksi pie manis par sievu?

—    Kālabad ne, iešu, — viņa klusām atbildēja, un viņas vaigos kā rīta blāzma atplauka maigs sārtums.

Stiprinieks uzsvilpa zirgam, uzsēdināja uz tā savu jauno sievu, pats uzleca seglos. Tā viņi devās atpakaļceļā.

Jāja dienas, jāja mēnesi, jaja gadu. Ceļā viņiem piedzima dēls, sudrabots puisēns ar zeltainiem matiem. Māte pacēla dēlu rokās — saule un zvaigznes viņiem uzsmaidīja, viss, kas labestībā mitinās uz zemes, priecājās, viss, kas jaunumā snaiksta galvas, tapa zili melns aiz dusmām.

Stiprinieks uztraucās, ka viņam mazo dēliņu grūtajā ceļā nosargāt? Bet zirgs deva labu padomu:

—     Lai tava sieva ar dēlu ielien manā kreisajā ausī. Tur viņa atradis vara bļodu, pati nomazgāsies, dēlu nomazgās. Pēc tam lai pāriet manā labajā ausī. Tur ir vieta, kur apgulties, ir ar ko apsegties, ir papilnam ēdamā un dzeramā .. .

Ka zirgs teica, tā arī izdarīja.

Jāja tālāk. Diena viņiem likās ka vesels gads, gads aizlidoja kā viena diena. Beidzot viņi sasniedza vientuļo jurtu, sudraba kapu ar zelta puķēm. Puķes uz kapa auga un ziedēja, jo vecīši tās rūpīgi kopa, ar avota ūdeni laistīja. Vecīši sēdēja pie kapa, kad stiprinieks viņus atrada.

Abi sāka prieka asaras raudat, kad ieraudzīja dzīvu to, kuru bija kapa apbedījuši. Vecīši reizē raudāja, reizē smējās. No lielas laimes kļuva jaunāki. Vecenīte paņēma puisēnu ar zeltainiem matiem uz rokām, ietina sabuļu ādā, priecīga auklēja, deva ēst un deva dzert.

Stiprinieks viņiem trīs dienas un trīs naktis stāstīja un stastīja. Kad vecīši klausījās slikto — gauži raudāja, kad klausījās labo — nebeidza smieties.

Beigās stiprinieks teica:

—    Man ir tēvs un mate. Atlaidiet mani, tagad jāšu pie viņiem.

—    Tas ir labi darīts, — atbildēja vecītis. — Neaizturam tevi, jāj vesels!

Stiprinieks ar sievu un dēlu atkal devās ceļā. Jāja pa plaukstošu un ziedošu zemi. Bet tad iejaja nodedzinātā mežā, kur pat zale neauga, kur putni vairs ligzdas nevija un zvēru pēdas nemanīja. Pat akmeņi te bija saplaisājuši. Stiprinieks vēroja labi zināmās vietas un baidījās pazīt. Pavei, ko ļauna abaasi pastrādājusi, pavei, kā viņam atriebusies!

Beidzot viņi izjaja klajumā un ieraudzīja bērzu. Agrāk tas bija kupls, tā sudrabainā lapotne šalca, ar galotni iesniedzās vai mākoņos. Tagad galotne tam nolauzta, zari apsviluši.

Stiprinieks piedauzīja ar pātagu pa stumbru. Koks dobji atsaucās, skumji čikstēdams, atvērās. No tā iznāca sieviete. Stiprinieks skatījās un nepazina, vai šī ir labā Ičitē, kura agrāk dzīvoja berza. Šobrīd viņai mugura saliekta kūkumā, mati sirmi kā pelēka zirga aste, acis bēdu pilnas.

Ičitē, redzēdama, kas pie viņas ieradušies, nevarēja vien nopriecāties. Mīļi vārdi jaucās ar skarbiem pārmetumiem.

Stipriniekam tikai viens jautājums deg uz mēles: kur tēvs un māte, vai abi vēl dzīvi?

Ičitē atbildēja:

—    Abi ir dzīvi. Es viņus kā prazdama slēpu no nelaimes, sargāju no posta. Kad ļaunā abaasi te rnus ar uguni gribēja no zemes virsas nodeldēt, es tavus vecākus paslepu zem bērza saknēm. Vel pašlaik viņi ir tur. Bēdājas un skumst pēc tevis, tā paiet viņiem gadi. Arī es, klausīdamās viņu bēdās, esmu novecojusi.

Ičitē pie berza saknēm pieskārās zemei, zeme atvērās, saknes pašķirās — un no turienes iznaca tevs un inate. Ieraudzījuši dēlu, jauko vedeklu, zeltmataino mazdēlu, nezināja no prieka, kur dēties.

—             Piedod mums, ka tev toreiz nenoticējām! — māte teica.

—   Ļauno dzelzs abaasi iemīlējām vairāk nekā tevi!

—    Arī jus man piedodiet, ka es uz jums jaunu prātu turēju. Abaasi es nositu, par jums atriebos, par sevi atmaksāju. Tagad, — viņš teica, — dzīvosim visi kopā.

Te no apdegušā meža vienas malas līdz otrai malai atskanēja brīkšķēšana. Tur nāca bullis ar četrām govīm, atgriezās zirgs ar četrām ķēvēm. Uguns tiem apsvilinājusi spalvu, aiz bada

ribas izspiedušās kā stīpas. Tas ari bija viss, kas palicis pāri, kas vēl saglabājies no bijušās bagātības.

Sāka dzīvot. Stiprinieks uz astoņiem resniem stabiem uzcēla siltu ziemas jurtu. Klajumu apstādīja ar gaišiem bērziņiem. Sāka zaļot zāle, aizsedza apdegušos celmus. Vairojās lopi. Uguns ar sirmu, cienīgu bārdu nekad neapdzisa pavardā.

Stipriniekam un viņa brīnum jaukajai sieyii piedzima astoņas meitas — veiklas kā dzērves, astoņi deli — stalti kā gulbji. Bet viņu vidu kā varens koks jaunaudzē auga un dižojās vecākais — sudrabotais puisēns ar zeltainiem,matiem.

Zaļot sāka arī apdegušais vecais bērzs, un Ičitē atguva agrāko skaistumu.

Viņi visi dzīvoja laimīgi. Viņu jurtā katrs ceļinieks, katrs jātnieks varēja pārlaist nakti, te atbalstu un uzmundrinājumu atrada nabagais un pazemotais.

Tā runā, tā stāsta par jakutu stiprinieku Erbahirdigersetteteerteerbehteibergenu.

.

SATURS

M. Voskoboiņikovs. Lasītajam ;

Vai tā bija vai nebija. Sāmu pasaka ; Zilā krellīte. Eskimosu pasaka ; Sniedzes mātes dziesmiņa. Eskimosu pasaka . Kā divpadsmit brāĻi uz Sortavalu brauca Vepsi pasaka . Dziesminieks Kunačži. Dolganu pasaka . Garais miegs. Ketu pasaka ; Mednieks Sergevans. Sāmu pasaka ; Dzērves spalva. Jakutu pasaka ; Kā Imihiti vizinājās ar ragaviņām. Hantu pasaki ; Zemes osa. Dolganu pasaka ; Gribu klejot — negribu klejot, čukču pasaka ; Ilasingeta vecmāmiņa. Hantu pasaka ; Teiksma par stiprinieku Viščotiru. Mansu pasaka ; Deguns no bērza tāss. Mansu pasaka .; Kurai jāairē? Evenku pasaka ; Dzīvības ūdens. Tofalaru pasaka ; Ka Vilka uz jūru brauca. Ņencu pasaka ; Zeltainās čūskas dāvanas. Evenku pasaka ; Kura mājoklis labāks? čukču pasaka ; Uguns Māte. Seļkupu pasaka ; Gudrā pūce. Mansu pasaka ; Skaistā Džiadankanfudži. Nanajiešu pasaka  ; Vecais un jaunais. Evenku pasaka ; Pelīte. Ņencu pasaka  ; Baltā jaranga. čukču pasaka ; Izmanīgākais mednieks piekrastē. Oroču pasaka ; Divi brāļi. Encu pasaka ; Teiksma par veco samani, viņa trim dēliem un par izrakstīto seju valdnieku Cinčiru. Nganasanu pasaka ; Attapīgais Nardaliko un viņa suns Jandako. Ņencu pasaka ; Līgavas no koka. Itelmeņu pasaka ; Svešā urasa. Jukagiru pasaka ; Tīģeris pie durvīm. Negidāliešu pasaka ; Cilvēkēdāji ninviti. Korjaku pasaka ; Drošsirdīgais mednieks. Korjaku pasaka ; Dzelzs Sungu. Udehejiešu pasaka ; Aļņa brēciens. Nanajiešu pasaka ; Kuikinjaku no kraukļu dzimtas. Korjaku pasaka ; Brīvā Kalnu meita. Nivhu pasaka ; Puns pierē. Evenku pasaka ; Puika meitenes drēbēs. Aleutu pasaka ; Slavenais stiprinieks ar garo vārdu un ļaunā Negeitugute. Jakutu pasaka

Ziemeļu tautu pasakas

Redaktore E. Marļutina. Māksi, redaktors H. Purvi ņš. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore I. Briedē. Nodota salikšanai 1974. g. 29. novembri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 28. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70x90/16. 19,38 fiz. iespiedi.; 22,67 uzsk. iespiedi.; 17.04 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 95 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 218/27091 .'B-290. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 4054-D.

1 Babki — tautas spele, kas pa da|ai atgādina ķegļu spēli. Spēlē ar dzīvnieku, piemēram, zirgu, govju u. c. virsnaga locītavu skriemeļu kauliem.

[1] jaranga — čukču un eskimosu mājoklis. Karkasu tam taisa no kārtīm vai valzivs kauliem, apjumj ar valzirgu vai briežu ādām. Jarangā ierīko siltus nodalījumus gulēšanai.

[2] kuhļanka — pāri galvai velkams viengabala kažokādas virsģērbs ar kapuci vai bez tās.

[3] torbasi — mīksti aļņādas zābaki.

[4] šamane — burve, zintniece.

[5] palisāde — senlaiku iežogojums, kas būvēts no resniem, augšdaļā nosmailinātiem baļķiem.

[6] pimi — gari briežādas zābaki.

[7] parka — kažokādas virsdrēbes.

[8] f a n z a — niaja tautam, kuras dzīvo tālajos austrumos pie Amūras. Visbiežāk tā būvēta no māla kleķa.

[9] k a n s — garš mūrītis fanza.

[10] amulets — kaut kāds priekšmets (loti bieži izgatavots no koka, akmens vai metāla), kuram māņticīgi cilvēki piedēvē pārdabiskas īpašības: spēju izsargāt no slimībām, nelaimēm un citām likstām.

[11] burhani-adžehi — amuleti, uz kuriem attēloti cilvēki vai dzīvnieki.

[12] argišs — briežu pajūgi, kas brauc cits aiz cita.

[13] u r a s a — konusveidīga, izjaucama klejojošu ziemeļu tautiņu mītne. Tā apjumta ar ādu, dažreiz ar bērza tāsīm vai koka mizu. Tas pats, kas čums.

[14] jukola — vējā kaltētas zivis.

Content

Sprivule Ausma 13 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Ziemeļu tautu pasakas. Dzērves spalva

LASĪTĀJAM

VAI TĀ BIJA VAI NEBIJA

ZILĀ KRELLĪTE

SNIEDZES MĀTES DZIESMIŅA

KĀ DIVPADSMIT BRĀĻI UZ SORTAVALU BRAUCA

DZIESMINIEKS KUNACŽI

GARAIS MIEGS

MEDNIEKS SERGEVANS

DZĒRVES SPALVA

KĀ IMIHITI VIZINĀJĀS AR RAGAVIŅĀM

ZEMES OSA

GRIBU KLEJOT NEGRIBU KLEJOT

HASINGETA VECMĀMIŅA

TEIKSMA PAR STIPRINIEKU VIŠCOTIRU

DEGUNS NO BĒRZA TĀSS

KURAI JAAIRĒ?

DZĪVĪBAS ŪDENS

KĀ VILKA UZ JŪRU BRAUCA

ZELTAINĀS ČŪSKAS DĀVANAS

KURA MĀJOKLIS LABĀKS?

UGUNS MĀTE

GUDRĀ PŪCE

SKAISTĀ DŽIADANKANFUDŽI

VECAIS UN JAUNAIS

PELĪTE

BALTĀ JARANGA

IZMANĪGĀKAIS MEDNIEKS PIEKRASTĒ

DIVI BRĀĻI

TEIKSMA PAR VECO ŠAMANI, VIŅA TRIM DĒLIEM UN PAR IZRAKSTĪTO SEJU VALDNIEKU ČINČIRU

ATTAPĪGAIS NARDALIKO UN VIŅA SUNS JANDAKO

LĪGAVAS NO KOKA

SVEŠĀ URASĀ

TĪĢERIS PIE DURVĪM

CIVĒKĒDAJI NINVITI

DROŠSIRDĪGAIS MEDNIEKS

DZELZS SUNGU

AĻŅA BRĒCIENS

KUIKINJAKU NO KRAUKĻU DZIMTAS

BRĪVĀ KALNU MEITA

PUNS PIERĒ

PUIKA MEITENES DREBĒS

SLAVENAIS STIPRINIEKS AR GARO VĀRDU UN ĻAUNA NEGEITUGUTE

SATURS