Sprīvule Ausma

14 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Stiprinieks Agerans. Rumāņu tautas pasakas

14 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Stiprinieks Agerans. Rumāņu tautas pasakas

IĻANA KOSINZJANA

Senos aizlaikos dzīvoja kāds karalis, protama lieta, bagāts kā jau visi karaļi. Viņam bija dēls Jonice. Ļaudis to sauca par Fetfrumosu, jo viņš bija drošsirdīgs un bezbailīgs. Jonicem pa prātam bija jautrība, dejas un dziesmas, pa prātam viņam arī paklausīties, kā muzikanti spēlē, taču vismīļāk viņš noņēmās ar ‘ zirgiem. Ne vienu reizi vien Jonice kopā ar karaļa zirgu ganu jāja uz pļavu pieskatīt zirgus. Skaidrības labad jāsaka, ka vislabākā no visām pļavām — ar leknu zāli un āboliņu — bija tā, kas atradās netālu no ezera. Ezeru sauca par Apburto ezeru. Kādreiz no ezera kāpušas ārā jaunas, skaistas meičas — burves, lai izrādītos ļaudīm.

Kādu dienu Jonice kopā ar zirgu ganu aizjāja uz šo pļavu ganīt lielu baru zirgu. Jonice apgūlās ezera malā un aizmiga, bet zirgu gans pieskatīja zirgus. Te pēkšņi ūdens saviļņojās, un no ezera iznāca burve, tik brīnum skaista meiča, kāda pasaulē vēl nebija redzēta. Viņa piegāja pie Jonices, viņu apkampa un teica:

- Mosties, mans mīļais Jonice!

Jonice nemostas. Meiča sāka rūgti raudāt, skūpstīja puisi, bet viņš gulēja kā nosists. Meiča to ņēma pie sirds, gāja atpakaļ uz ezeru, iekāpa ūdenī un nozuda dzelmē.

Zirgu gans paganīja zirgus, uzmodināja Jonici, un viņi jāja atpakaļ uz pili. Pa ceļam zirgu gans izstāstīja Jonicem par meičas apciemojumu. Jonice nevarēja vien beigt uz sevi sirdīties — kā gan viņš nav varējis atmosties?

Otrā dienā viņi atkal jāja uz ganībām. Kaut gan Jonice bija apņēmies negulēt, tomēr viņam uzkrita tik salds miegs, ka nekā pretī turēties. Miegs jau ir saldāks par medu. Tā ari mīklā teikts: «Par visu saldāks pasaulē, visiem vajadzīgs, bet nevienu neklausa.»

No ezera izkāpj atkal tā pati meiča, ņemas modināt Jonici — te apkampj, te skūpsta, bet dari, ko gribi, šis nemostas. Meiča sāka rūgti raudāt, gāja un nozuda atkal ezera dzelmē.

Zirgu gans visu to redzēja. Pat viņš sāka uz Jonici dusmoties. Uzmodināja viņu, un abi jāja atpakaļ uz pili. Pa ceļam viņš Jonicem izstāstīja, kā meiča viņu modinājusi un raudājusi redzot, ka neiespēs šo uzmodināt.

Trešajā dienā Jonice kopā ar zirgu ganu atkal jāja zirgus ganīt uz pjavu, kas atrodas netālu no Apburtā ezera. Jonice sāka staigat gar ezera malu, lai atgaiņātu miegu. Visu laiku gaidīt te iu » teju no ūdens izkāps meiča. Bet kas gan viņam peksņi iekrita prātā? — Ņēma un nolikās garšļaukus zālē un skatas tikuz ezeru. Kā te lai neaizmieg? Miegs nemanot viņu atkal pievārēja. Jonice guļ ciešā miegā, bet no ezera izkāpj meiča, pienāk pie viņa, skūpsta, raud, nezina, ko darīt, ko ne. Tad, redzot, Ka tik un ta nevarēs viņu uzmodināt, teica: fcs te vairāk savu kāju nesperšu.

Novilka viņa Jonicem gredzenu un uzmauca sev pirkstā, bet savējo ar visu vārdu savukārt uzvilka puisim pirkstā, tad gāja un atkal nozuda ezera dzelmē.

Pēc negara brītiņa pienāca zirgu gans, Jonici uzmodināja un izstāstīja viņam visu, ko bija redzējis un dzirdējis.

Jonice dusmojās uz sevi un nezināja, ko tagad iesākt. Paskatījās uz pirkstu, — tajā mirdz svešs gredzens, bet uz gredzena uzrakstīts tā: «I|ana Kosinzjana, zelta bize, bizē dziedošas puķes, dzied brīnumaini, dzird pāri deviņām karaļvalstīm.»

Jonice, izlasījis uzrakstu, ilgi galvu nelauzīja. Viņš jāja uz mājām. Tikko atjāja, izdāļāja visu savu bagātību nabaga ļaudīm, lika nopīt sev izturīgus apavus — dzelzs vīzes, rokā paņēma tērauda spieķi un devās plašajā pasaulē, lai uzmeklētu Iļanu Kosinzjanu.

Jonice gāja taisnā ceļā pie svaiņa, kurš bija apprecējis viņa jaunāko māsu. Vaicāja viņam:

—    Vai tev nav gadījies kaut ko dzirdēt par Iļanu Kosinzjanu?

—   Nē, nav gan gadījies, — svainis atbildēja.

Jonice iet tālāk un nonāk pie otra svaiņa, kurš bija apprecējis vidējo māsu. Vaicā arī viņam, vai nezina kaut ko par Iļanu Kosinzjanu.

—    Kā nu man zināt? — otrs svainis atbild. — Par viņu jau tikai pasakās stāstīts.

Jonice nenolaida rokas, tikai ciešāk pievilka siksnas dzelzs vīzēm, stingrāk satvēra rokā tērauda spieķi un gāja savu ceļu tālāk, lai atrastu mīļoto. Palaikam mīlestībai dots tāds spēks, kas ceļavīru līdz pasaules malai aizvedīs.

Jonice nonāk pie trešā svaiņa, kurš bija apprecējis viņa vecāko māsu. Viņš tūdaļ vaicā:

—    Savā mūžā tu esi gana redzējis un gana dzirdējis, varbūt zini arī par Iļanu Kosinzjanu.

—    Nav gan gadījies pieredzēt, ka kāds būtu meklējis Iļanu Kosinzjanu, nav arī gadījies dzirdēt, kur tāda dzīvo, — svainis viņam atbildēja. — Labāk griezies atpakaļ uz mājām, nav pa pasauli velti apkārt jāblandās, var vēl ļaužu valodās nonākt!

Jonice cieta klusu un nelaida ne vārda pār lūpām, kādas dzijas bēdas mājo viņa krūtīs. Lieku vārdu netērējis, viņš atvadījās no svaiņa un gāja savu ce|u tālāk. Cik daudz ieleju, cik daudz kalnu un zaļu pļavu Jonice nepārstaigāja, cik daudz bieziem mežiem cauri neizgājal Ko tik nesastapa, kam tik nejautāja *— par Iļanu Kosinzjanu, neviens nekā nezināja.

«Kas man tā par dzīvi bez Iļanas? Iešu vien, iešu, kamēr zeme būs zem kājām, kamēr debess virs galvas,» pie sevis prātoja Jonice.

Viņš gāja, gāja, noguruma nepazinis. Visu laiku prātā viņam stāvēja tikai Ijana vienīgā. Dažubrīdi Jonicem pat liekas, ka viņa tepat, tepat, bet pastiepj roku un redz, ka māņi vien bijuši.

Jonice nonāca pie augsta kalna, sāka rāpties augšā, bet domas visu laiku pie Iļanas. Uzrāpās Jonice līdz kalna galam, skatās — kalna otrā pusē tumša ala. Saule tur var ielūkoties tikai rieta laikā. Jonice nokāpa alā, gāja un gāja, bet nevienu dzīvu cilvēku savā ceļā nesastapa, tikai čūskas un citi rāpuļi lodāja. No tiem jau nu Jonice nenobīsies!

Pēc krietna brīža viņš tālumā pamanīja gaismu spīdam un nogriezās uz turieni. Jonice pielika soli un drīz vien nonāca pie dzirnavām, kādas nebija gadījies redzēt visā garajā ceļā. Nelielā straujā upītē tecēja ūdens, melnāks par kvēpiem, griezdams tik aši dzirnavu ratus, ka tie it kā lidot lidoja.

To redzēdams, Jonicem nenopriecāties. Viņš iegāja dzirnavās, bet tur ļaudis nezin kāpēc nebija manāmi, kā tas parasti dzirnavās mēdz būt. «Tām dzirnavām, kur ļaudis neiegriežas, jāizput,» teikts parunā. Jonice paskatījās pa labi, paskatījās pa kreisi un beidzot pamanīja vecu vīru. Vīrs bija tik vecs, ka viņam pat plaksti nepacēlās, tos viņš pacēla ar kāšiem. Viņš viens pats dzirnavās arī rīkojās, tik tikko paguva miltus sabērt maisos, jo graudi — nebija ko redzēt! — jau samalušies.

—     Labadiena, vecotēv! — Jonice sveicināja veco vīru.

—     Labadiena, jaunekliJ — šis atbildēja. •— Saki nu viens, kāds vējš tad tevi šurpu atpūtis? Mūžu būšu nodzīvojis, bet te dzirnavās gan nav kāju spēris neviens no zemes cilvēkiem.

—     Jā, cilvēkam jau viss jāredz, jāzina, pāri deviņām jūrām un deviņām zemēm jāpāriet. Arī es esmu pārstaigājis visu plašo pasauli, bet ne par matu neesmu ticis tuvāk tam, ko meklēju. Varbūt tu, vecotēv, varēsi pateikt, jo garu mūžu esi nodzīvojis, tā vien rādās, ka būsi vienā vecumā ar pašu laiku.

Vecais vīrs ar kāšiem pacēla plakstus, paskatījās uz Jonici un vaicāja, kas šim vajadzīgs.

—    Vai tu neesi kaut ko dzirdējis par Iļanu Kosinzjanu? — Jonice sper tūliņ va]ā.

—    Kā nu ne. Viņa taču ir Šo dzirnavu saimniece. Viņai vienai es maju miltus diendienā. Katru dienu šurp atlido deviņi milzīgi putni, katrs atnes četrus maisus graudu, bet man līdz otram rītam visi graudi jāsamal.

Jonice atplauka, arī spēks atgriezās kaulos. Parunājās ar veco vīru gan par šo, gan par to un sadraudzējās. Tad Jonice piesolījās vecajam vīram pastrādāt viņa vietā — sabērt miltus maisos. Vecais vīrs ar mieru atpūsties, nolikās uz maisiem un, protama lieta, tūlīt aizmiga — tā viņš bija nopūlējies. Jonice to vien bija gaidījis. Viņš veikli piebēra maisus ar miltiem, bet vienā maisā ielīda pats un to no iekšpuses aizšuva.

Pa to starpu atlidoja deviņi milzīgie putni, sāka ķērkt un brēkt, sauca veco vīru un noprasīja:

—   Vai milti jau sabērti?

Vecais vīrs, tikko uztrūcies no miega, pacēla ar kāšiem plakstus, skatās gan šur, gan tur — drosmīgā jaunekļa nekur nemana. Tad nu vajadzēja vien vecajam atkal vienam pašam tikt ar visu galā. Vēl miegainam viņam pavisam grūti maisus valstīt, ar lielām pūlēm tos putniem uz muguras uzvēla. Putni aizlidoja atpaka] ātrāk par cilvēka domu, ātrāk par vēju.

Vecais vīrs kā bija, tā arī palika dzirnavās savas mūža dienas aizvadīt un pēdējo stundiņu sagaidīt. Ilgi vecītis lauzīja galvu, kur palicis drosmīgais jauneklis: vai nu upītē noslīcis, vai arī izkjuvis brīvajā pasaulē, pie zemes cilvēkiem?

Bet Jonice atradās drošā vietā. Milzīgie putni atlidoja pie I]anas Kosinzjanas un nodeva maisus pavāram. Tas atplēsa vienu maisu un tieši tajā tupēja Jonice. Vai, kā pavārs pārbijās, kad Jonice sveiks un vesels izlīda no maisa!

—    Saki nu viens, kā še cilvēks gadījies? — viņš vaicā.

—    Par to ciet klusu, — Jonice saka un rāda viņam gredzenu, bet uz gredzena, grozi, kā gribi, uzrakstīts: «Iļana Kosinzjana,

zelta bize, bizē dziedošas puķes, dzied brīnumaini, dzird pāri deviņām karaļvalstīm.»

Pavārs prata turēt mēli aiz zobiem, un Jonice sāka dzīvot pavāra mājā.

Te pienāca reize pavāram cept maizi Iļanai Kosinzjanai — citu maizi viņa i mutē neņēma, tikai to, kuru viņai cepa pavārs.

Jonice tad nu teica pavāram:

—    Paļauj man, izcepšu, redzēsi, kāda laba maize būs!

—    Cep vesels! — pavārs atbildēja.

Jonice aši ķērās pie darba, uzrotīja piedurknes, krietni samīcīja mīklu. Kad tā atlēca no rokām, izveidoja apaļus klaipus un iešāva krāsnī. Kad maize bija gatava, pavārs izvilka klaipus no krāsns un nevarēja vien nobrīnīties, cik šoreiz čagana maize.

Viņš aiznesa klaipu Iļanai; viņa, to paņēmusi rokās, tūlīt ņemas tincināt:

—     Kas izcepa tādu brīnišķīgu, labi uzrūgušu maizi?

—    Kas gan cits tādu izceps? — Es izcepu, — pavārs atbildēja.

Kad šis cepiens bija apēsts, pavāram atkal jācep. Jonice arī šoreiz to gribēja darīt pavāra vietā un izcepa vēl daudz labāku maizi nekā iepriekšējā reizē. Iļana nevar vien nobrīnīties, ka maize ar katru cepienu kļūst garšīgāka.

Bet pavārs vairs nespēja maizi vien piecept: tikko izcep vienu cepienu — nav ko redzēt! — tas jau apēsts, maize nedabū nemaz cieta palikt, kā tas notika agrāk. Tas arī saprotams: laba maize tāpat kā salds pīrāgs ilgi uz galda negulēs.

Lūk, pienāk ātri jo ātri diena, kad pavāram atkal jācep maize.

Jonicem sirds aiz prieka tā vien sāka krūtīs dauzīties. Viņš ķeras pie maizes cepšanas trešo reizi, šaujot klaipus krāsnī, daudz negudrodams, ņem un iecep vienā klaipā Iļanas Kosinzjanas gredzenu.

Kad maize gatava, pavārs ņem un aiznes klaipu Iļanai. Viņa to pārlauza uz pusēm, gredzens izkrita. Iļana to pacēla, pazina savu gredzenu un ņemas taujāt:

—    Kas šo maizi izcepa?

Pavārs mēģina izlocīties — stāsta gan šā, gan tā, melo, ka auŠis kust, bet vēlāk nācās vien atzīties, ka maizi izcepis Jonice.

IJana, to dzirdēdama, nekavējoties aizsūta pavāru pēc Jonices; Jonici atveda. I|ana, Jonici ieraudzījusi, nezināja aiz prieka, ko darīt, tad apkampa un pavēlēja viņam iedot jaunas, ar zeltu izšūtas drēbes, jo mugurā viņam bija krietni vien apvalkātas un apdilušas drēbes.

Pēc pāris nedēļām Iļana ar Jonici Fetfrumosu salaulājās un savīkša tādu kāzu godu, ka runas par to izplatījās pāri deviņām karaļvalstīm.

Pēc kāzām Iļana atdeva Jonicem visas savas atslēgas. Jonice kļuva par pils neskaitāmo apartamentu un daudzo kambaru saimnieku. Tikai pagraba atslēgu Iļana viņam neatdeva.

Pagāja vairākas dienas; Jonici kāds dīdīt dīda uzzināt, kas īsteni pagrabā atrodas. Viņš lūdza Iļanai atslēgu; viņa neatteica, atdeva arī šo atslēgu. Jonice gāja, atslēdza durvis un ieskatījās pagraba tumsā. Pēkšņi dzird — no mucas atskan griezīga balss un lūdz atvērt durvis plašāk. Jonice, neko ļaunu nedomādams, paklausīja, atvēra durvis, cik varēja. Tad sāka mucai plīst pušu viena stīpa pēc otras un no mucas izšāvās pūķis tik milzīgs kā kalns, neko mazāks, — un metās virsū Iļanai Kosinzjanai. Sagrāba viņu un — nebija ko redzēt! — aiznesa pāri deviņām karaļvalstīm.

Jonicem aiz bēdām sāka birt asaras kā pupas, bet maz no tā labuma— ar asarām bēdu nepieveiksi. Tagad viņam atkal stāvēja ceļš zem kājām — jāatrod Iļana Kosinzjana. Viņš uzāva kājās dzelzs vīzes, paņēma rokā tērauda spieķi un devās plašajā pasaulē. Jonice, dūšu nezaudēdams, iet vienu dienu, iet otru dienu, brītiņu apstājas, paprāto, bet ko te daudz izdomāsi — pats vainīgs, nav kam pārmest. Tālus ceļus izstaigājis, viņš. nonāk pie Svētās Piektdienas un pieklauvē pie durvīm. Svētā Piektdiena aicina:

—    Ja tu esi labs cilvēks, nāc tik iekšā, bet, ja neesi labs — ej ātrāk projām, steidzies prom aiz deviņām ķēniņa zemēm, citādi tev klāsies plāni, tavus kaulus apgrauzīs mana kuce ar saviem tērauda zobiem.

-     Man domāt, esmu labs cilvēks, — Jonice atbildēja.

Svētā Piektdiena viņu ielaida iekšā un vaicāja, kas šim uz sirds. Jonice viņai visu izstāstīja, kas un kā noticis. Svētā Piektdiena viņu uzklausīja, ilgi uz viņu skatījās, acu nenovērsusi, it kā pārmezdama: «Viena glupa galva nedod divām kājām miera.» Tad viņu pažēloja un mierināja:

—    Nekas, nezaudē cerības! Paņem šo loku, gan tas tev kādreiz noderēs.

Jonice paņēma dāvanu un devās ceļā. Viņš gāja, gāja — pārstaigāja daudzas svešas zemes, daudzas karaļvalstis, tādu staigāšanu mēs pat savam ienaidniekam nenovēlētu. Un tad pēkšņi redz: stāv māja, virs tās kraukļi lidinās, apkārt tai vilki gaudo, vienas šausmas, vienas briesmas!

Jonice, daudz nedomādams, iet tik mājā iekšā, bet pretī viņam iznāk vecene — īsta ragana: kājas kā zirgam, līki, milzīgi tērauda zobi, bet roku pirksti saliekti kā sirpji. Viņa ieraudzīja Jonici un ņemas tirdīt, kāds vējš to še atpūtis. Jonice nepaliek atbildi parādā — esot atnācis par kalpu salīgt, lai zirgu sev nopelnītu.

—    Labi, — vecene saka. — Tu esi nācis īstā brīdī, man tieši kalps vajadzīgs. Paliec pie manis, tik tev būs tā darba kā katru vakaru ķēvīti paganīt.

Tā arī vienojās. Bet gads tajos aizlaikos bija tikai trīs apaļas dienas. Jonice nosprieda, ka gads nav garš, veselu mūžu jau tas neilgs.

Pienāca vakars; vecene izved ķēvīti, liek Jonicem jāt uz ganībām un piekodina ķēvīti labi pieskatīt, bet, ja to nenosargās, tad pašam galva ripos. Jonice uzkāpa ķēvītei mugurā un dzina pilnos auļos uz ganībām, bet neaizmirsa arī loku paķert līdzi.

Viņš jāj, jāj, un pēkšņi pretī klibo mazs putniņš ar pārsistu kājiņu. Jonice to pamanīja, uzvilka jau stiegru, grasījās putniņu nošaut, bet tas viņu lūdzas:

—    Nenomaitā mani, labāk apsien man kājiņu, gan es tev kādreiz noderēšu!

Jonice putniņu pažēloja, apsēja tam kāju un jāja tālāk. Nonāca ganībās, bet no ķēvītes zemē nekāpa, lai tā nepazustu.

Ķēvīte ganās savā nodabā, Jonice sēd, kā sēdējis augu nakti viņai mugurā un snauž. Tad ķēvīte Jonici nosēdināja uz akmens, bet pati pārvērtās par putnu, kopā ar citiem putniem aizlidoja uz mežu un tur sāka dziedāt.

Otras dienas rītā Jonice pamostas un redz, ka viņš sēž uz akmens, rokās tur iemauktus, bet no ķēvītes ne miņas. Viņš sāka bēdāties, raudāt, turklāt tik žēli, ka pat putni pārstāja dziedāt.

Te pēkšņi viņa priekšā nometas putniņš, kuram viņš bija apsējis kāju, un saka:

—     Nebēdājies nemaz, gan ķēvīte pati atradīsies!

Putniņš bija brīnumdaris, pavēlēja visiem putniem dziedāt un raudzīties, vai viņu vidū nav atlidojis kāds svešs putns. Visi putni sāka dziedāt, tad nu arī atklājās svešais pielidojušais putns. Viņu atdzina pie Jonices. Viņš, to redzēdams, iesita ar iemauktiem pa galvu un teica:

—    Raganas ķēvīte! Neesi nu vairs putns, bet laiks tev pārvērsties par ķēvīti, kāda biji!

Putns pārvērtās par ķēvīti, Jonice uzlēca tai mugurā un nākamajā mirklī atradās jau pie raganas mājas.

Ragana, ieraudzīdama ķēvīti, ārdās kā negudra, sper vai zemes gaisā, krietni viņu noslānīja un piedraudēja: ja viņa arī otrreiz tīšu prātu došoties rokā, tad ādu pār acīm.

Otrā vakarā Jonice atkal jāj ķēvīti uz ganībām. Un ko viņš sastop pa ceļam? — Nabaga zaķēnu ar pārsistu kāju. Jonice jau ķer pēc loka, grib zaķi nošaut, bet šis viņu lūdzas:

—    Nešauj mani, labāk apsien kāju, gan es tev kādreiz būšu noderīgs!

Jonice apsēja zaķēnam kāju un palaida viņu brīvībā.

Jonice atjāja ganībās un sāka ganīt ķēvīti, pats sēd kā sēdējis augu nakti viņai mugurā, un, lai miegs nepievārētu, salicis sev aiz apkakles dadžus. Bet ko tu miegam padarīsi, ja tas saldāks par medu, ņem un pieveic Jonici, kad viņš nemaz to negaida. Jonice aizmiga cietā miegā, un atkal ķēvīte viņu atstāja ar iemauktiem rokā uz akmeņa, bet pati pārvērtās par zaķi un lēkā pa mežu kopā ar citiem zaķiem.

Jonice pamodās un noprot, ka aizlaidis ķēvīti. Nu sāka tā raudāt un vaimanāt, ka viņa raudas bija dzirdamas gan laukos, gan mežos. Te pie viņa atcilpo klibais zaķis un mierina:

—    Paļaujies uz mani, mēs tev viņu — viens un divi! sameklēsim!

Zaķēns aizjoza atkal uz mežu, saaicināja visus zaķus kopā, nopētīja tos un pienākušo zaķi pazina pēc zobiem: šim bija nevis zaķa, bet gan zirga zobi. Klibais zaķēns sāka neīsto zaķi kost un knaibīt, un dzīt no meža ārā. īstā brīdī arī Jonice klāt kā saukts, stāv un saka:

—   Raganas ķēvīte, neesi nu vairs zaķis, bet laiks tev pārvērsties par ķēvīti, kāda biji!

Viņš iesita zaķim ar iemauktiem, un tas pārvērtās par ķēvīti. Jonice uzsēdās tai mugurā un aulekšoja tieši uz māju. Bet ragana pa to laiku jau uzlikusi uz uguns katlu ar ūdeni. Ūdens sācis burbuļot; ragana gaida: tūlīt jābūt mājās Jonicem, protama lieta, bez ķēvītes, tad viņa to arī dzīvu liks katlā un izvārīs. Ieraudzījusi, ka Jonice atjāj uz ķēvītes, ragana aiz niknuma gandrīz pārsprāga. Iekoda mēli savos lielajos zobos un nelaida ne vārda pāri lūpām. Toties ķēvīte no viņas dabūja trūkties! Ragana sāka viņu slānīt ar nokaitētu dzelzs stieni, līdz pati mirka vienos sviedros. Tad stingri ķēvītei piekodināja nākamajā reizē tā noslēpties, lai Jonice nevarētu viņu sameklēt.

Trešajā vakarā Jonice atkal jāja ar ķēvīti uz ganībām un atkal aizmiga, it kā būtu noburts. Ķēvīte šoreiz pārvērtās par vecu ozolu, nostājās pašā meža vidū, bet saknes izlaida taisni tajā vietā, kur gulēja klibais zaķēns, un nobiedēja to.

Jonice atmodās no miega un skatās — ķēvītes atkal nav. Viņa bēdām un vaimanām nebija gala. Pats ar savām acīm bija redzējis, cik nikna ir vecene, šoreiz no viņas nekā laba nesagaidīsi. Taču, kā smejies, lielai bēdai arī liela palīdzība.

Te atlidoja brīnumdaris putniņš, pēc brītiņa atcilpoja klibais zaķēns un ņēmās Jonici mierināt:

—  Ko te daudz bēdāties! Pavei, kāds tev varens spieķis, padauzi ar to pa visiem kokiem un ķēvīte būs rokā.

Jonice tā ari izdarīja. Kā iezvēla pa veco ozolu, tā tas tūdaļ sāka lēkāt, bet Jonice teica:

—   Stāvi mierā, raganas ķēvīte, laiks tev pārvērsties no ozola par ķēvīti, kāda biji!

Ozols pārvērtās par ķēvīti, Jonice jāja ar to uz māju. Vecene, viņu ieraudzījusi, tā sāka griezt zobus, ka tie visi līki saliecās.

Tā, re, arī gads bija pagājis. Jonice vaicāja vecenei:

—   Saki, vai tev labi kalpoju?

—      Neko teikt, labi, — vecene atbild. — Tagad iesim uz stalli, izvēlēsies sev zirgu, kā mums bija norunāts. Tikai vispirms paēd, jo tu, kā redzams, esi gauži izsalcis.

Jonice sēdās pie galda, un, kamēr viņš mielojās, pa logu ielidoja putniņš brīnumdaris un viņam iečukstēja ausī:

—    Esi prātīgs un izvēlies pašu kārnāko zirgu!

Tad Jonice ar veceni gāja uz stalli. Vecene ņemas šim izrādīt visvisādus zirgus — gan bērus, gan losus, gan pelēkus — un ļauj vienu no tiem izvēlēties.

Bet pašā staļ|a galā stāv vājš, kraupains kleperis, nu tāds, ka negribas uz to paskatīties.

—    Dod, lūk, to zirgu! — Jonice visgudrēm saka.

—             Kālab tu ņemsi tādu putnu biedēkli? — vecene pretī.

—   Došu kuru katru, kādu tik tev sirds vēlas.

Jonice ietiepīgi paliek pie tā paša. To arī vajadzēja atdot.

Jonice paņēma zirgu, atvadījās no vecenes un devās ceļā. Bet zirgs tāds mirla, tik tikko spēj kājas pakustināt un iziet no pagalma.

Taču ko nu te bēdāties! Zirgs nebija parasts zirgs. Kā tas pēkšņi iezviedzās, tā pārvērtās par brīnumzirgu, lido ar to kaut līdz mākoņiem. Brīnumzirgam bija četrpadsmit liesas, un tāpēc viņš nekad nenogura.

Jonicem vajadzēja tikai lēkt brīnumzirgam mugurā un vēlēties, lai nokļūtu pie Iļanas — un nākamajā mirklī jau viņš atradās pie pūķa pils.

Iļana nesa no akas ūdeni, ieraudzīja Jonici, tūlīt pazina, apkampa viņu un samīļoja.

Abi aši uzsēdās brīnumzirgam mugurā un traucās projām, cik ātri vien varēdami.

Pūķis, to pamanījis, arī uzlēca savā zirgā un pilnos auļos sāka dzīties bēgļiem pakaļ. Redzēdams, ka nevarēs šos panākt, pūķis uzkliedza Jonices zirgam, lai tas nometot jātnieku zemē. Pūķis zirgam solīja, ka peldinās viņu vai pienā, baros ar tīrām auzām un apbārstīs tās ar cukuru. Jonice savukārt neatpalika ar solījumiem pūķa zirgam, solījās barot viņu ar āboliņu un rīta rasā peldināt.

Pūķa zirgs to izdzirdēja, ņēma un nosvieda pūķi zemē un piebeidza uz visiem laikiem, ka nenieka no pūķa pāri nepalika. Tad metās pilnos auļos uz priekšu un panāca Jonices zirgu.

Jonice pārsēdās uz pūķa zirga, bet Iļana Kosinzjana palika uz viņa zirga. Tā abi jāja tālāk. Jāja, jāja cauri daudzām zemēm, cauri daudzām karaļvalstīm, līdz laimīgi nokļuva galā. Kolīdz viņi atgriezās Iļanas pilī, sāka lūgt ciemiņus un rīkot kāzu godu. Kāzās ieradās arī jaunās, skaistās meičas — burves no ezera — dziedāja un dancoja uz nebēdu: tāda līksmošanās ne uz zemes, ne debesīs nebija vēl pieredzēta.

Ja jaunie ļaudis nav miruši, tad laimīgi dzīvo vēl šobaltdien.

Uz degošas pagales es jāju, ar mēli niekus, tīros niekus plāju; uz sarūsējuša zāģa esmu jātnieks, gan bijušā, gan nebijušā stāstnieks.

KARALIS ALEODORS

Tā bija kādreiz, kā nebija citreiz, ja mēs nebūtu tur klātu, tad nenieka nezinātu.

Dzīvoja pasaulē karalis. Nodzīvoja viņš līdz sirmiem matiem, bet bērnu viņam kā nebija, tā nebija. Sāka karalis aiz lieliem sirdsēstiem vārguļot — tik gauži viņš bija sadomājies par dēlu! Taču veltīgi.

Tikai tad, kad karalis bija jau gluži vecs, liktenis apžēlojās un atsūtīja viņam dēlu, pie Jtam tādu brašu, ka nenoskatīties. Karalis viņu nosauca par Aleodoru un, kad pienāca laiks zēnam dot vārdu, salūdza daudz viesu i no Rītiem, i no Vakariem, i no dienvidu un ziemeļu zemēm, lai visi kopā ar viņu priecātos lielajos priekos. Līksmoja visi trīs dienas un trīs naktis, trīs dienas un trīs naktis no vietas ciemiņi dzīroja un gavilēja, un, lai cik ilgi katrs dzīvoja, allaž šīs dzīres ar labu vārdu pieminēja.

Zēns auga un pieņēmās aizvien prātā un gudrībā, kļuva attapīgāks. Pagāja savs laiks, un karalim pienāca mirstamā reize. Nāves stundai tuvojoties, karalis nosēdināja dēlu sev uz ceļiem un teica:

— Manu mīļo bērniņ … Man laikam — gribi vai negribi H būs vien jāatvadās no dzīves. Kā es nomanu, tu būsi dižs cilvēks. Pat zem zemes — kapā es apbrīnošu tavus varoņdarbus. Kā zemi pārvaldīt, to es nestāstīšu, tev jau pašam prāta tam pietiek. Droši varu teikt, ka tu man kaunu nedarīsi. Dodu tev tikai vienu padomu — vai redzi tos tālos kalnus? Raugi, lai nejauši neaizklīsti uz turieni, citādi savu galvu pazaudēsi. Tajos kalnos atrodas Klibā jātnieka — puszaķa-puscilvēka īpašumi, kas sper kāju

uz viņa zemes, tas paliek tur verdzībā uz mūžīgiem laikiem un projām vairs netiek.

To pateicis, karalis trīs reizes dziļi ievilka elpu un nomira. Viņš nozuda no zemes virsas tāpat, kā nozūd viss dzīvais, it kā viņa pasaulē nebūtu bijis.

Viņu apraudāja piederīgie, apraudāja augstmaņi, apraudaja vienkāršā tauta; taču neko darīt: paraudāja, paraudāja un atdeva zemei zemes tiesu.

Aleodors uzkāpa tronī, būdams vēl zēns, taču ieveda zemē tādu slavējamu kārtību, kādu iespēj tikai nobrieduša vīra prāts. Visi pavalstnieki bija apmierināti ar jauno karali un pat lepojās, ka ir laimējies dzīvot viņa valdīšanas laikā.

Bieži vien no karaļa pienākumiem brīvajā laikā Aleodors devās medībās. Viņš labi atcerējās sava tētiņa vārdus un centās tos arvien ievērot.

Taču kādu dienu, nezin, kā tas gadījās, kā ne — viņš bija pārkāpis briesmoņa īpašumu robežu. Viņš nepaguva paspert ne desmit soļu, kad briesmonis, kur bijis, kur nebijis, klāt gan.

Aleodoram sāpēja sirds nevis par to, ka viņš iemaldījies briesmoņa īpašumos, bet gan par to, ka viņš, pašam negribot, bija lauzis tēvam doto vārdu.

Bet Klibais jātnieks — puszaķis-puscilvēks Aleodoram tūliņ pretī un saka:

—    Kurš nelikumīgi pārkāpj manu īpašumu robežu, tas paliek pie manis verdzībā uz mūžīgiem laikiem.

—             Vispirms tev būtu jāzina, — Aleodors viņam atbildēja,

—   ka nevis ar ļaunu nolūku, bet netīšām pārkāpu tavu īpašumu robežu un nekāda ļauna nodoma man pret tevi nav.

—    Es biju cerējis, ka tu neesi no bailīgajiem zaķapastalām, bet ko es redzu: arī tu esi gatavs lūgt man žēlastību.

—    Nē, tas nu nenotiks! Es tev pateicu tikai patiesību, bet, ja tu esi gatavs ar mani cīnīties, tad izvēlies: vai mēs kausimies ar zobeniem vai sitīsimies arvālēm, vai metīsimies cīņā uz dzīvību un nāvi.

—   Ne vienu, ne otru, ne trešo. Ja negribi palikt verdzībā uz mūžīgiem laikiem, tad tev nekas cits neatliek, kā atvest pie manis drošsirdīgā valdnieka Zelena meitu.

Aleodors centās visādi atrunāties: sak, kā lai viņš, karaļa

rūpju aizņemts, dodas tik tālā ceļā? Un kurš viņu uz turieni pavadīs? … Tikai — diemžēl — briesmonim par to visu bēda maza! Viņi tikai pastāv uz savu: atved pie manis drošsirdīgā valdnieka ZeJena meitu, ja negribi, lai tevi izdaudzinu par zagli un laupi* tāju. Atved, ko tev lieku! Citādi savu galvu uz pleciem ilgi nenēsāsi'

Aleodors jutās pats pie visa vainīgs. Kaut ari netīšām, tomēr bija pārkāpis briesmoņa īpašumu robežu. Aleodors arī nojauta, ka ar šo nelabo labāk būtu nepīties: dot, ko prasa, un lieta darīta. Beigu beigās viņš bija ar mieru briesmonim pakalpot.

Klibais jātnieks — puszaķis-puscilvēks zināja: ja Aleodors solīja, tad tā arī būs, jo viņš ar vārdiem velti nesvaidījās. Tas nebija viņa dabā.

Aleodors saposās un devās ceļā. Viņš jāja savā nodabā, jāja un prātoja, kā labāk izdarīt? Te pēkšņi… Viņam priekšā vizuļo caera, un uz krasta sitas līdaka.

Ieraudzījis līdaku, Aleodors piegāja klāt un gribēja jau to saķert, lai pagatavotu sev maltīti. Bet līdaka viņam lūdza:

—    Nenogalini mani, krietno, brašo jaunekli, — labāk ielaid mani atpakaļ ūdenī. Gan es tev kādreiz dzīvē būšu noderīga.

Aleodors paklausīja un ielaida līdaku atpakaļ ūdenī. Tikusi ūdenī, līdaka viņam teica:

—    Paņem šo zvīņu, glabā to un zini: kolīdz tu par mani iedomāsies, es būšu klāt kā saukta.

Aleodors gāja savu ceļu tālāk un visu laiku viņam bija prātā piedzīvojums ar līdaku.

Te pēkšņi viņš sev priekšā uz ceļa redz — tup krauklis ar sašautu spārnu. Aleodors jau grasās ņemt koku, lai kraukli nosistu, bet tas viņam saka:

—    Krietno, brašo jaunekli, krietno, brašo jaunekli, kāpēc tu savai dvēselei grēku uzkrausi, labāk piesien man spārnu, gan es tev kādreiz būšu dzīvē noderīgs.

Aleodors viņu paklausīja, ne velti viņš bija drosmīgs jauneklis ar atsaucīgu sirdi. Viņš ātri vien piesēja krauklim spārnu, bet, tiklīdz dzīrās iet projām, krauklis viņam teica:

—    Paņem šo spalviņu, glabā to un zini: kolīdz tu par mani iedomāsies, es būšu klāt kā saukts.

Aleodors paņēma spalviņu un gāja savu ceļu tālāk. Viņš nepaspēja noiet ne simt soļu, kad atrada aklo dunduru. Viņš jau grasījās dunduru saspiest, bet tas viņam teica:

—Pažēlo mani, karali Aleodor, un būs reize, kad es izglābšu tevi no drošas nāves. Paņem gabaliņu no mana spārna, glabā to un zini: kolīdz tu par mani iedomāsies, es būšu klāt kā saukts.

Aleodors pārlieku nobrīnījās, ka viņu pat vārdā sauc, un palaida aklo dunduru brīvībā.

Cik dienu, cik nakšu Aleodors tā gāja, grūti saskaitīt, līdz viņš nonāca pie drošsirdīgā valdnieka Želena pils.

Tur nonācis, viņš apstājās pie vārtiem un pacietīgi gaidīja, varbūt kāds iznāks un apvaicāsies, kas viņam vajadzīgs.

Stāv karalis Aleodors vienu dienu, stāv otru dienu, bet velti — no pils neviens ārā nenāk, neviens par viņu neliekas ne zinis. Bet trešajā dienā drošsirdīgais valdnieks Zelens sapulcināja savus kalpus un ņemas strostēt:

—    Kāpēc tas cilvēks stāv tur pie vārtiem veselas trīs dienas

un veselas tris naktis un neviens viņam nav izgājis pretī, neviens nav apvaicājies, kālab viņš tur stāv? Par ko gan es jums maizi dodu un algu maksāju? Vai tā jūs man kalpojat?

Kalpi lokās gan šā, gan tā, bet nav ko atbildēt. Beidzot šie atguvās un lika Aleodoram stādīties valdniekam Zelenam priekšā.

-    Kas tev būtu uz sirds, brašo jaunekli? — valdnieks apvaicājas. — Un ko tu gaidi tris dienas un trīs naktis pie maniem vārtiem?' .

-    Man vajag tavu meitu, lielo valdniek, — Aleodors atbild, — pēc viņas ari esmu tālo ceļu mērojis.

—        Labi, — valdnieks pie sevis nosmejas. — Tikai visupirms norunāsim — tāds nu reiz ir manā galmā paradums. Tev veselas tris dienas pēc kārtas jāslēpjas, vietas vari izvēlēties, kur patīk. Ja mana meita tevi atradīs, galva tev ripos un pašu uzdurs uz mieta. Ja nu gadījumā tev laimējas un tevi neatradīs, ņem, brašo jaunekli, manu meitu vesels. Tad parādīsim tev godu, kāds valdniekam pienākas. Ja tā esi ar mieru, sniedzu tev savu valdnieka roku.

—    Esmu ar mieru, spiežu tavas augstības roku.

Viņi vienojās, sastādīja līguma rakstu, abi parakstīja un apzīmogoja. Tad pie viņiem ieradās Valdnieka meita, un viņi nolēma, ka Aleodors jau nākamajā dienā noslēpsies, kā pēc savas saprašanas mācēs. Karalis Aleodors pavisam zaudēja mieru. Cauru nakti viņš domāja un prātoja, kur vislabāk lai paslēpjas. Nebija nieka lieta — paša galva likta uz spēli. Tā domājot un gudrojot, Aleodors staigāja, un pēkšņi viņam prātā iekrita līdaka. Viņš izņēma zvīņu, paskatījās uz to, cieši piedomāja pie līdakas un te jau — ticēt vai neticēt paša acīm! — piepeld līdaka un vaicā:

—     Ko lai tev palīdzu, krietno, brašo jaunekli?

—        Redzi, rit man tā jānoslēpjas, lai drošsirdīgā valdnieka Zeiena meita mani nevarētu atrast. Vai tu man nevarētu pateikt vietu, kur noslēpties?

—    Nebēdājies, labo jauneklil Droši pajaujies uz mani.

Līdaka iesita ar asti, pārvērta Aleodoru par plaudi un noslēpa

viņu dziji jūras dibenā pie citiem tādiem pašiem plaužiem.

Otras dienas rītā valdnieka Zelena meita pamodās jau agri, paņēma tālskati, paskatījās uz visām četrām debess pusēm, bet Aleodoru nekur nevar ieraudzīt. Tie, kas agrāk bija nākuši lūgt viņas roku, parasti slēpās vai nu pagrabos, vai aiz māju sienām, vai aiz siena kaudzēm, vai arī pamestā sargtornī; turpretī Aleodors bija tā paslēpies, ka princese ne pa jokam nobijās: ka tikai viņa šobrīd nebūtu zaudētāja! Nez kā viņai pēkšņi iekrita prātā ar tālskati apskatīt jūru un ielūkoties tās dzelmē. Un tur, jūras dibenā, viņa ieraudzīja plaudīti. Kā noprotams, drošsirdīgā valdnieka Zelena meitai bija burvju tālskatis!

—    Nāc vien laukā no dzelmes, blēdīgo jaunekli! — viņa iesmējās. — Tev gan galva pilna ar stiķiem un niķiem. No cilvēka pārvērsties par nieka plaudi un vēl jūras dibenā noslēpties!

Neko darīt — Aleodoram vajadzēja vien nākt no jūras laukā.

Princese visgudrām teica savam tēvam, valdniekam Zelenam:

—    Man tā vien rādās, ka no šā brašā jaunek|a es va|ā netikšu. Ir jau arī viņš varen stalts un gudru prātu apveltīts. Ja man laimētos viņu visas trīs reizes atrast, pažēlo gan viņu, tēvs! Viņš taču nav tāds kā pārējie. Pēc visa redzams, ka viņš ir galvas tiesu pārāks par visiem, kādi te manīti.

—    Tad jau redzēs, — valdnieks Zelens atbildēja.

Otrā dienā Aleodors atminējās kraukli. Nebija ko redzēt, krauklis stāvēja viņa priekšā un vaicāja:

—    Ko es varētu darīt tavā labā, pavēlniek?

—    Redzi, krauklīt, kādā strupceļā esmu nonācis! Vai tu nepateiktu, kur man noslēpties, lai princese neatrastu?

—    Gan jau izdomāsim.

Krauklis iesita Aleodoram ar spārnu, pārvērta viņu par krauklēnu, un viņš iejuka melnajā kraukļu barā, kas laidelējās līdz pat debesīm.

Otras dienas rītā valdnieka meita jau agri kājās, paņēma savu tālskati un ņēmās Aleodoru meklēt pa malu malām. Skaties, kā gribi, — nekur šo nemana! Viņa izmeklējās uz zemes — nav. Izmeklējās upēs un jūrās — nav. Princese iegrima dziļās domās. Ap pusdienas laiku viņai nez kā iešāvās prātā paraudzīties uz debesīm. Viņa paskatījās un ieraudzīja Aleodoru zem debess juma lidojam lielā kraukļu barā. Pameta viņam ar pirkstu un teica:

-        Nāc vien šurp, blēdi! Laidies tik lejā, brašo jaunekli! Skaties un brīnies, par kādu mazu putneli šis pārvērties! Tev pat paradīzē neizdosies no manis paslēpties.

Neko darīt — Aleodors nolaidās lejā pie princeses. Šoreiz arī pats valdnieks nevarēja beigt brīnīties par Aleodora attapību un beigu beigās piekrita meitas lūgumam. Tikai, kā paši bija vienojušies, Aleodoram vajadzēja paslēpties vēl trešo reizi. Tāpēc arī valdnieks Zelens teica:

—    Redzēs, redzēs, ko viņš rītdien atkal izdomās?

Trešās dienas rītā jau mazā gaismiņā Aleodoram iekrita prātā dundurs. Un tajā pašā mirklī dundurs bija klāt kā saukts. Aleodors izstāstīja viņam savu vajadzību, bet aklais dundurs teica;

-       Paļaujies uz mani, es nebūtu dundurs, ja neprastu tevi noslēpt, kā nākas.

Dundurs pārvērta Aleodoru par savu kūniņu un veikli paslēpa pašas princeses skaistajā bizē.

Tikko piecēlusies, princese paņēma tālskati, meklēja Aleodoru pa malu malām augu dienu, bet veltīgi. Vienā brīdī princese sajuta, ka viņas varenībai pienācis gals; Aleodors dod ziņu, ka atrodas kaut kur pavisam tuvu, bet — grozies, kā gribi! — redzēt viņu neredz. Princese vērsa savu tālskati gan uz jūru, gan uz zemi, gan uz debesīm — nekur ne miņas no Aleodora. Pret vakaru princese jutās gauži nogurusi un iesaucās:

—    Nu, parādies taču beidzot! Jūtu, ka esi kaut kur pavisam tuvu, bet ieraudzīt nekādi nevaru. Tu esi mani pārspējis, būšu jau būšu tava.

Kolīdz Aleodors izdzirdēja šos vārdus, viņš aši nolaidās no bizes zemē un nostājās princeses priekšā. Tagad arī valdnieks Zelens vairs nevarēja nekā iebilst un atdeva savu meitu Aleodoram. Kad jaunajiem pienāca laiks doties projām, valdnieks ar visu svītu lielu gabalu viņus pavadīja līdz savas zemes robežām.

Ceļā Aleodors ar princesi apstājās atpūsties. Viņi nedaudz ieēda, tad Aleodors nolika galvu princesei uz ceļiem un aizmiga. Bet princese uz Aleodoru nevarēja vien beigt skatīties, tik gauži viņš viņai patika. Beigu beigās sirds viņai neizturēja: viņa

gulošo Aleodoru noskūpstīja. Aleodors atmodās un cirta princesei tādu pliķi, ka viņai acis viss satumsa. Viņa sāka raudāt un teica:

-    Ai, mīļo Aleodor, ir gan tev smaga roka!

-     Es tev iesitu tāpēc, ka es tevi paņēmu nevis sev par sievu, bet gan tam, kurš mani sūtīja tālajā ceļā.

-      Bet kāpēc tu man to nepateici jau mājās: tad es būtu zinājusi, kā rīkoties. Nu nekas, arī tagad vēl nav par vēlu.

Viņi devās tālāk, beidzot nokļuva pie Klibā jātnieka — pus* zaķa-puscilvēka, un Aleodors tam teica:

-    Tad nu esmu beidzis kalpot tev un nule iešu uz mājām.

; Kolīdz princese ieraudzīja briesmoni, sāka no riebuma drebēt — neparko negrib pie viņa palikt.

Klibais jātnieks — puszaķis-puscilvēks izmēģinās gan šā, gan tā — saka princesei mīlīgus vārdus, luncinās un labinās klāt kā prazdams.

Bet princese sper viņam pretī:

—    Nozūdi, nelabais, no zemes virsas, tava īstā vieta — ellē.

Ļaunais briesmonis, cilvēknīdējs, tādus vārdus dzirdot no princeses mutes, neizturēja un no dusmām pārplīsa, un nozuda uz visiem laikiem no zemes virsas.

Tad Aleodors pārņēma savā pārzināšanā Klibā jātnieka — puszaķa-puscilvēka īpašumus, apprecēja drošsirdīgā valdnieka Zelena meitu un atgriezās savā zemē, savā pilī.

Tauta, kolīdz ieraudzīja karali Aleodoru sveiku un veselu kopā ar viņa skaisto sievu, saņēma abus ar priecīgām gavilēm. Aleodors nosēdās karaļa tronī, valdīja un dzīvoja laimīgi savā zemē ilgus jo ilgus gadus.

Bet es zirgam seglos biju un jums to visu izstāstīju.

ZELTMATAINAIS FETFRUMOSS

Būtin tas bija, kad kriņģeļlietiņš lija; ja mēs nebūtu tur klātu, tad nenieka nezinātu, ne mums kāds pasakas stāstīja, bet gan nebijušo klāstīt klāstīja: kā blusiņa sev kājiņas apkaustīja, veselus dzelzs kalnus iztērēja, bet pēdiIņas tā ir palika plikas, blusiņa līdz mākoņiem palēcās un lielīt lielījās, ka esot viegla kā pūciņu vācēja, kā mazā mušiņa to visu dzirdēja un labi uz papīra uzlikt mācēja; ja to visu ticēt nevar kāds, tam uz meliem nesas prāts.

Kādreiz tuksnesī dzīvoja vientuļnieks. Viņš dzīvoja pavisam viens — tālu no cilvēkiem, bet itin tuvu meža zvēriem. Vientuļnieks bija tik labas un miermīlīgas dabas, ka katrs zvērs, kas sastapa ceļā, viņu goddevīgi sveicināja.

Kādu dienu vientuļnieks gāja uz strautu, kas tecēja netālu no viņa būdas, un pēkšņi redz — ūdenī peld nodarvots šķirstiņš, bet no tā dzirdamas raudas. Viņš stāvēja kā zemē iemiets un krietnu brīdi domāja, tad paņēma kārti, iebrida ūdenī un pievilka Šķirstiņu malā. Atvēra to, skatās — iekšā mēnešus divus vecs bērns. Vientuļnieks paņēma bērnu uz rokām, un tas pārstāja raudāt. Bērnam kaklā viņš pamanīja mazu maisiņu. Noņēma maisiņu, tajā vēstule, un vēstulē rakstīts, ka bērnu dzemdējusi karaļa meita. Vecajam karalim un karalienei par bērniņu neesot ne jausmas. Viņa, karaļa meita, baidīdamās no vecāku dusmām, nolēmusi bērnu pamest likteņa ziņā. Viņa savā sirdī cerot, ka labs cilvēks to atradīs un lielu izaudzinās.

Vientuļnieks ilgi lauzīja galvu, ko dot bērnam ēst un dzert. Pēkšņi skatās — būdas kaktā sākusi dzīt atvases vīnstīga. Tā auga nevis dienām, bet stundām un uzvijās līdz pašam jumtam.

Vīnstīga kā nosēta ar vīnogu ķekariem — vieni pavisam gatavi, otri jau pildās ar sulu, trešie tikko zied, bet citi vēl gluži zaļi Vientuļnieks nolasīja gatavās vīnogas un pabaroja bērnu ar saldo sulu. Bērns, labi paēdis, paliek mierīgs, raudāšana tam vairs ne prātā, un vecais vientuļnieks par to gauži priecīgs.

Tā viņš nu puisēnu baroja un kopa, kamēr tas paaugās. Gadi gāja, un vientuļnieks viņu iemācīja lasīt un rakstīt, ierādīja savākt ēdamās saknītes un aicināja līdzi medībās.

Kādu dienu vientuļnieks pasauca audžudēlu un teica viņam:

—     Es jūtu, dēliņ, ka mani spēki iet mazumā. Esmu jau krietni vecs, kā tu pats to redzi. Dzīvot man atlicis labi ja trīs dienas. Tev jāzina, ka es neesmu tavs īstais tēvs, tevi es izvilku no strauta. Kaut gan tu esi no karaļa dzimtas, tava māte nevēlējās tevi audzināt galmā. Viņa tevi ielika šķirstiņā, šķirstiņu nodarvoja un ielaida strautā. Tā, pavei, pa ūdeni tu pie manis atpeldēji.

Tagad iegaumē, ko es tev teikšu. Kad būs situsi mana pēdējā stundiņa, un es aizvēršu acis mūžīgā miegā, šurpu atnāks lauva. Nebaidies no viņa, dārgo dēliņ! Lauva izraks man kapu, bet tu man uzbērsi virsū zemi. Vienīgā manta, ko varu tev atstāt, ir zirga iemaukti — itin nekā vairāk man nav. Kad mani apbedīsi, uzmeklē bēniņos šos iemauktus. Tikko tos papurināsi, tūlīt klāt būs spārnots zirgs. Viņš tev visu pasacīs, ko un kā darīt.

Trešajā dienā vecais vīrs jo sirsnīgi atvadījās no sava audžudēla un aizvēra acis uz mūžu. Kur gadījies, kur ne — nāk lauva, rūc un ir tik briesmīgs, ka tīri bail! Ieraudzījis mirušo vecīti, viņš izraka kapu un aizgāja. Jauneklis apglabāja savu audžutēvu un trīs dienas un trīs naktis no vietas rūgti noraudāja pie kāpa. Tukšais vēders viņam atgādināja, ka jāceļas, jāiet; jāmeklē barība un jādzīvo tālāk. Viņš iegāja būdā un skatās — garā vīnstīga nokaltusi un nevienas pašas ogas vairs nav. Viņš sāka bēdāties un tad pēkšņi atcerējās, ko bija teicis audžutēvs. Viņš sameklēja bēniņos iemauktus, un, tiklīdz tos sapurināja, tūlīt viņa priekšā nostājās spārnots zirgs un cilvēka balsī teica:

—    Ko liksi man darīt, pavēlniek?

Jauneklis viņam visu izstāstīja, kas te bija nolicis, un teica:

—    Tagad esmu bārenis. Paliec tu pie manis. Tikai jāsim

prom no šejienes, jāsim uz citu vietu un tur uzcelsim būdu. Ja es palikšu šeit, tad manām bēdām nebūs gala.

Zirgs viņam atbildēja:

—   Nē, pavēlniek, mēs ar tevi jāsim pie cilvēkiem un dzīvosim

tur.

Jauneklis izbrīnījās:

—   Vai tad ir kaut kur cilvēki, tādi paši kā es un mans tēvs?

—    Kā gan citādi, — zirgs atbildēja.

—    Kāpēc tad viņi nedzīvo šeit? — jauneklis jautāja.

—           Viņiem nav nekādas vajadzības dzīvot šeit, atteica. — Seit ir pārāk nomala vieta. Mums jāiet pie viņiem.

—    Labi, darīsim tā! — jauneklis nopriecājās.

Kad zirgs viņam pateica, ka jāapģērbjas, jo cilvēki nestaigājot kaili, kā viņš staigā, jauneklis sāka prātot, kur lai ņem drēbes.

—    Neko nebēdājies! — zirgs teica. — Iebāz roku manā kreisajā ausī, paņem tur drēbes un velc tik mugurā!

Jauneklis tā ari izdarīja. Paņēma drēbes, bet, kā tās uzvilkt mugurā, nezināja. Zirgs viņu pamācīja. Jauneklis apģērbās, uzsēdās spārnotajam zirgam mugurā un devās ceļā.

Viņš atjāja pilsētā. Redz — cilvēku te gauži daudz, tie šaudās šurp un turp, uz priekšu un atpakaļ. No pilsētas trokšņa un lielās drūzmas viņš kļuva tramīgs, staigāja piesardzīgi, apbrīnoja visu, ko te redzēja — gan skaistās mājas, gan iekoptos dārzus. Zirgs viņu visu laiku uzmundrināja un tad teica:

—    Redzi, pavēlniek, pilsētā cilvēki ir aizņemti darbā no agra rīta līdz vēlam vakaram. Ari tev vajag atrast kādu darbu, lai tiktu pie savas mājas.

Labu laiku jauneklis sabija pilsētā; aprada ar cilvēkiem un pilsētas dzīvi. Tad viņš jāja tālāk. Jāja, jāja, līdz nonāca zemē, kur valdīja trīs burves. Jauneklis aizgāja pie burvēm nolīgt par kalpu, jo zirgs viņam bija devis tādu padomu. Sākumā burves neparko negribēja viņu ņemt, bet beigu beigās viņš tās pierunāja.

Zirgs it bieži apciemoja savu pavēlnieku un deva viņam labus padomus. Tā kādu dienu viņš teica jauneklim, ka burvēm pilī ir peldētava, kur noteiktā dienā un noteiktā stundā pa virsu peld zelts. Tas notiek tikai vienreiz pa vairākiem gadiem. Kas zeltā

izpeldas, tam mati kļūst zeltaini. Un vēl zirgs viņam deva padomu — pameklēt, kurā no daudzajām istabām atrodas lāde; lādē paslēpti trīs grezni un dārgi tērpi. Burves tos uzmana vairāk nekā savas acis pierē. Jauneklis to visu vērīgi noklausījās un lika aiz auss. Un katru reizi, kad viņu gaidīja grūts darbs, viņš aicināja zirgu palīgā.

Burves laida kalpu visās istabās, lai viņš tās uzpostu, izslaucītu, vienīgi peldētavā neļāva ne soli spert. Taču vienreiz, kad viņas bija no pils izgājušas, jauneklis iemanījās peldētavā, apskatīja to un uzmeklēja ari lādi ar greznajiem tērpiem.

Kādu dienu burves gāja ciemos un lika kalpam pie sirds būt uzmanīgam. Kolīdz viņš izdzirdēs peldētavā dārdoņu — no jumta jānoplēš jumstiņš, un viņas tūlīt būs atpakaļ. Burves nojauta, ka drīz sāks tecēt zelta ūdens.

Jauneklis sagaidīja to brīdi un, kad šo brīnumu ieraudzīja, tūliņ pasauca zirgu. Zirgs lika jauneklim izpeldēties, viņš tā ari izdarīja. Un ar šo brīdi viņš kļuva zeltmatainais Fetfrumoss.

Viņš iznāca no peldētavas, paņēma no lādes sainīti ar trim greznajiem un dārgajiem tērpiem, uzsēdās savam spārnotajam zirgam mugurā un traucās prom, cik ātri vien varēja. Tikko jauneklis bija izjājis cauri vārtiem, visās pils istabās un plašajā dārzā sacēlās tāda kaukoņa un dārdoņa, ka to izdzirdēja -pat burves, un nebija ko redzēt, ka atsteidzās mājās. Skatās — nav kalpa, un arī greznie, dārgie tērpi nozuduši. Viņas, daudz neprātodamas, sāka dzīties pakaļ, bet spārnotais zirgs, ātrāks par vēju, ātrāks par domu, vai lidot lido, nav ko cerēt to panākti Zirgs vienā rāvienā bija pāri triju burvju īpašumu robežām un tikai tad apstājās, lai atvilktu elpu. Trijām burvēm bija vara pār kalpu tikai savā zemē,* bet aiz tās robežām nenieka vairs neiespēja.

Burves, redzēdamas, ka kalpu vairs nevarēs dabūt rokā, dusmās ārdījās un teica:

—    Ak tu, lielais blēdi! Kā gan tev izdevās mūs piemuļķot? Būtu nu parādījis kaut savus zelta matust

Fetfrumoss, slinks nebūdams, izlaida matus pāri pleciem, burves tos apskatīja, apskauda un teica:

—    Tik brīnišķīgas cirtas mēs vēl nebijām savā mūžā redzē-

jušas. Ja jau tā, tad tā — dzīvo vesels! Tikai apžēlojies, atdod mums mūsu greznos, dārgos tērpus!

Bet Fetfrumoss to nedomāja darīt, viņš paturēja tērpus sev kā algu par burvēm nokalpoto laiku.

Jauneklis, atjājis pilsētā, uzmauca sev galvā vērša pūsli, sabāza tajā savus zelta matus — un kļuva plikpauris kas plikpauris. Viņš gāja taisnā ceļā pie pils dārznieka salīgt par kalpu. Dārznieks sākumā negribēja ne dzirdēt, taču pēc neatlaidīgas lūgšanas pieņēma arī. Dārznieks lika jauneklim rakt zemi, nest ūdeni, laistīt puķes, ravēt nezāles. Fetfrumoss centās iegaumēt visu, ko dārznieks viņam mācīja.

Sīs zemes karalim bija trīs meitas. No agra rīta līdz vēlam vakaram noņēmies ar visādiem valsts pārvaldīšanas darbiem, karalis meitas bija pavisam aizmirsis, viņam bija izkritis no prāta, ka pienācis laiks viņas izdot pie vīriem. Tā vienā jaukā dienā vecākā princese sarunāja ar savām māsām, ka to karalim atgādinās. Viņas visas trīs atnesīs tēvam uz pusdienām pa melonei, bet melones viņas izvēlēsies pašas. Karalis apsēdās pie galda, ienāca arī meitas, un katrai rokā zelta paplāte, bet uz tās pa melonei. Viņas pasniedza melones tēvam, ne vārda nebilzdamas.

Karalis nevarēja vien nobrīnīties, viņš nesaprata, kā to izskaidrot. Sasauca padomi un pavēlēja atminēt, ko tas varētu nozīmēt. Padomnieki pārgrieza melones un redz — viena jau krietni pārgatavojusies, otra īsti gatava — ņem un ēd, bet trešā teju, teju būs gatava. Karaļa padomnieki lika savus prātus kopā, ilgi sprieda un tad teica:

—    Jūsu augstība — daudzus gadus būt jums vēl sveikam un veselam! — šis mājiens nozīmē, ka ari tavām meitām gadi nestāv uz vietas, bet iet uz priekšu. Viņām pēdējais laiks sākt dzīvot savu dzīvi.

Tad nu karalim atvērās acis, ka meitas izdodamas pie vīriem. Jau nākamajā dienā traucās vēstneši uz visām četrām debess pusēm, izziņodami karaļa lēmumu, un itin drīz dažnedažādu zemju prinči sūtīja savus preciniekus.

Vecākā princese izvēlējās sev par vīru tāda valdnieka dēlu, kurš viņai likās no vaiga vistīkamākais, un savīkša lepnu un bagātu kāzu godu. Kad svinības beidzās, pats karalis brauca

jauno pāri pavadīt līdz viņu zemes robežai. Viņam līdzi brauca arī visi galminieki. Mājās palika vienīgi karaļa jaunākā meita.

Fetfrumoss, pils dārza kalps, redzot, ka arī dārznieks aizbrauc kopā ar karaJa svītu, pasauca savu spārnoto zirgu. Sameklēja tērpu no tiem trim dārgajiem tērpiem, kurus bija paņēmis līdzi no burvēm. Jauneklis izvēlējās to tērpu, kas bija izrakstīts ar pļavu puķēm, uzvilka mugurā, izlaida savus zelta matus pāri pleciem, uzkāpa zirgā un nu tik drasē pa dārzu no viena gala līdz otram un atpakaļ. Bet to nepamanīja, ka jaunākā princese skatās pa lodziņu, jo viņas istabai logs atradās tieši dārza pusē. Jauneklis tā drasēdams izpostīja visu dārzu, bet to viņš pamanīja tikai vēlāk. Viņš aši nokāpa no zirga, novilka grezno tērpu un apģērbās agrākajās kalpa drēbēs un sāka savu posta darbu saglābt.

Atgriezās dārznieks, redz, kāda dārzā postaža radusies, saķēra galvu rokās. Bruka virsū kalpam, ka viņš nav dārzu labi pieskatījis, un tā noskaitās, ka viņu bezmaz vai piekāva.

Karaļa jaunākā meita, to visu redzēdama, — tuk, tuk! — pieklauvēja pie lodziņa, pasauca dārznieku un lūdza saplūkt viņai puķes. Dārznieks izstaigāja dārzu no viena gala līdz otram, ar pūlēm savāca puķes, sasēja tās pušķī un aiznesa princesei. Viņa saņēma puķes, iebēra dārzniekam veselu riekšavu zelta naudas un piekodināja nedarīt pāri nabaga kalpam. Dārzniekam nenopriecāties par bagātīgo dāvanu, strādāja no gaismas līdz tumsai un trijās nedēļās sastādīja vēl krāšņāku dārzu nekā bija vecais dārzs.

Karaļa vidējā meita arī negribēja atpalikt no vecākās māsas, izvēlējās sev līgavaini un apprecējās. Kāzas tika savīkštas tikpat varenas kā vecākajai meitai. Kāzu viesi padzīroja, palīksmojās, bet pēc tam devās jauno pāri pavadīt līdz viņu zemes robežai. Jaunākā princese atkal palika mājās, jo teicās esam apslimusi.

Dārza kalps redz, ka visi aizbraukuši, arī sadomāja papriecāties. Taču citu izpriecu kā auļošanu uz sava spārnotā zirga viņš nezināja. Viņš pasauca zirgu, šoreiz uzvilka otru grezno tērpu, izrakstītu ar spožām zvaigznēm pie zilām debesīm, — izlaida zelta matus pāri pleciem, uzkāpa zirgam mugurā, palaida to pilnos aulos un izmīdīja visu dārzu. Kad attapās, tad tikai atskārta, ka atkal nopostījis dārzu, uzvilka pusnoskrandušo kalpa

apģērbu un sāka savu posta darbu saglābt, bet pašam asaras birst vienā biršanā.

Atgriezās dārznieks, gribēja kalpu pamatīgi iekaustīt, bet kara|a meita atkal iestājās par viņu. Palūdza dārzniekam atnest puķes un piebēra viņam divas riekšavas pilnas ar zelta naudu.

Dārznieks, neteicis vairs ne vārda, ķērās pie darba un četrās nedēļās sastādīja vēl krāšņāku dārzu nekā bija vecais dārzs.

Vienreiz karalis sadomāja rīkot lielas medības un bezmaz vai nokļuva plēsoņam nagos. Aiz prieka, ka izglābies no bojā ejas, viņš sarīkoja dzīres, lika mežā uzcelt telti un saaicināja visus savus augstmaņus un pils kalpotājus. Tikai princese atkal palika viena mājās, viņa nebrauca uz dzīrēm.

Fetfrumoss redz, — neviena nav, pasauca spārnoto zirgu, lai atkal no sirds izpriecātos. Uzvilka trešo grezno tērpu, to, kuram uz krūtīm izrakstīta saule, uz muguras — mēness, uz pleciem — zvaigznes, izlaida pāri pleciem savus zelta matus, uzkāpa zirgā un sāka aujot pa dārzu. Visu dārzu izmīdīja. To pamanījis, Fetfrumoss sāka ska)i vaimanāt, uzvilka darba drēbes, gribēja kaut ko sākt darīt, bet nesaprata, kur lai ķeras klāt.

Atgriezās dārznieks, redz — viss dārzs izpostīts, aiz dusmām kļuva zili melns. Grasījās kalpu reiz par visām reizēm pārmācīt, bet atkal princese — tuk, tuk! — pieklauvēja pie lodziņa un lūdza saplūkt puķes. Dārznieks gan šurpu, gan turpu, visu dārzu apskrēja, beigu beigās atrada divas puķītes, kas par lielu brīnumu bija palikušas veselas, un aiznesa tās karaļa meitai. Bet viņa pavēlēja piedot nabaga kalpam un dārzniekam par atalgojumu iebēra trīs riekšavas pilnas ar zelta naudu.

Neko darīt. Dārznieks ķērās pie darba un tik tikko četrās nedēļās paveica dārza sakārtošanu. Bet kalpam lika pie sirds atmest vecos niķus, citādi viņu noslānīšot un padzīšot.

Taisni tajā pašā laikā karalis bija stipri satraukts, ka viņa jaunākā meita par kaut ko bēdāties bēdājas, pat soli nesper laukā no dzīvojamām istabām. Ilgi neprātodams, viņš nolēma meitu izdot pie vīra un sāka viņai ieteikt dažādu zemju valdnieku dēlus. Taču meita ne par vienu ne dzirdēt negribēja. Karalis, redzēdams, ka viņa padoms par īsu, sasauca visus padomniekus kopā un vaicaja, kā nu rīkoties.

Tie ilgi lauzīja galvas un tad teica:

— Vajag uzcelt lapeni ar durvīm. Pa tām pēc kārtas izies visi valdnieku un augstmaņu dēli. Kuru princese izvēlēsies par līgavaini, tam viņa sviedīs zelta ābolu.

Domāts — darīts. Ziņneši steigtin steidzās uz visām zemes malām, uz visām četrām debess pusēm, izziņodami valdnieka lēmumu, lai pilī ierastos precinieki — gan veci, gan jauni.

Precinieku sanāca vai biezs. Visi pēc kārtas izgāja cauri lape* nei pa durvīm, bet princese nevienam i nedomāja mest ābolu. Tādu rīcību padomnieki izskaidroja ar to, ka princese ar šiem nevēlas precēties. Kāds no vecākajiem padomniekiem ieteica, lai cauri lapenei izietu arī pils kalpi. Tad nu pa durvīm cauri lapenei izgāja dārznieks, galvenais pavārs, pils sardzes priekšnieks, visi kalpi — cik nu viņu bija, kučieri un zirgu puiši. Vienalga, princese nevienam nedomāja sviest ābolu. Sāka iztaujāt, vai nav palicis vēl k;ids negājis, un uzzināja, ka plikpauris kalps, kas strādā dārza, nav gājis cauri lapenei.

—      Lai iziet arī viņš! — pats karalis pavēlēja.

Pasauca plikpauri kalpu, bet viņš nobijās, neparko negribēja iet cauri lapenei. Tomēr viņu piespieda iziet. Princese tieši . iņam svieda ābolu. Kalps diedza prom, ko kājas nes, un kliedza, ka viņam galvaskauss ielauzts.

Karalis, tiklīdz viņu ieraudzīja, teica:

—     Tas gan nevar būt, ka mana meita izvēlējusies sev par viru plikpauri. Tam nu es neticul1

Karalis, protama lieta, nevēlējās atdot savu jaunāko meitu kalpam, kaut ari viņa bija tam sviedusi ābolu.

Tad karalis pavēlēja visiem iet otru reizi cauri lapenei, un ar! ioreiz princese meta ābolu plikpaurim kalpam. Bet šis atkal, saķēris galvu, skrien prom, cik ātri vien var, un brēc nelabā balsi.

Karalis sarauca nepatikā pieri un atkal nedomā turēt doto vardu. Nu pavēlēja trešo reizi visiem iet cauri lapenei. Kad princese kā apmāta ari trešo reizi svieda ābolu plikpaurim, karalis paklausīja padomniekiem un pret savu gribu atdeva meitu kalpam par sievu.

Kāzas nevīkša, ciemiņus neaicināja, nepriecājās, nelīksmoja. Otra dienā karalis jaunos padzina, teikdams, ka ne pazīties ar šiem nevēloties. Tikai vēlāk karalis, sirdij kā augonim smeldzot, visžēlīgi atļāva jaunajam pārim dzīvot pils pagalmā. Tika ierādīta būda pagalma vistālākajā kaktā, bet znotu pieņēma par galma ūdensvedēju. Pils kalpi par jaunajiem cilvēkiem dažnedažādi ņirgājās un visas saslaukas izgāza tieši pie viņu būdas. Taču spārnotais zirgs jaunos nepameta, bieži apciemoja un pieveda viņiem visādas bagātības un dārgumus. Karaļa pils lepnajās zālēs nebija tādu mantu, kādas greznoja būdiņu.

Turklāt tie valdnieku dēli, kas bija braukuši precībās pie karaļa jaunākās meitas un tikuši atraidīti, ņēma gauži pie sirds to, ka princese par vīru izvēlējusies plikpauri kalpu, ar to apvainojusi viņu — valdnieku dēlu dižciltīgo izcelšanos. Viņi savā starpā apspriedās un nolēma rīkot pret karali lielu karagājienu.

Kad šī ziņa nāca karalim ausīs, viņš dikti noskuma. Taču nebija laika bēdāties — jāgatavojas karam.

Abu vecāko meitu vīri savāca prāvus karapulkus, lai karalim palīdzētu. Arī Fetfrumoss sadomāja iet pailgā. Viņš aizsūtīja sievu izlūgties no karaļa atļauju, bet tēvs meitu padzina, teikdams:

—     Lasies ātrāk projām! Tavas vainas dēļ tiek traucēts manas zemes miers. Jūs abus ne acīs redzēt negribu, neprāši tādi!

Taču pēc ilgas lūgšanās karalis apžēlojās un deva pavēli: jaunākais znots lai pieved karapulkam ūdeni. Tā nu Fetfrumoss savilka siksnu ciešāk un brauca uz kaujas lauku.

Fetfrumoss, nabadzīgi ģērbies, ar savu kraupaino kleperi izbrauca par visiem ātrāk. Karapulks viņu panāca pie slīkšņas, kur viņš ar ratiem un zirģeli bija pamatīgi iestidzis. Ķeras klāt e zirgam, te ratiem, bet ne vienu, ne otru nevar dabūt no slīkšņas laukā. Karavīri ar karali un abu vecāko meitu vīriem priekšgalā par šo tik pasmējās un brauca tālāk. Kad viņi vairs nebija redzami, Fetfrumoss itin ātri dabūja ārā kleperi un ratus no slīkšņas, pasauca spārnoto zirgu, uzvilka tērpu, izrakstītu ar pļavas puķēm, un jāja uz kaujas lauku.

Viņš ieradās tur, uzkāpa tuvējā pakalnā paraudzīties, kurš kuru pieveiks.

Karapulki sagāja kopā un sāka cirsties ar zobeniem uz dzīvību un nāvi. Fetfrumoss redzēja, ka ienaidnieka karapulks ir 72n daudz lielāks, gan arī labāk apbruņots. No kalna viņš metās tam virsū un nu cirta pa labi un cirta pa kreisi. Tādas bailes viņš iedzina ienaidniekam, ka tā karavīri muka, ne atpakaļ neatskatījušies.

Karalis, tādus brīnumus pats savām acīm redzēdams, nopriecājas un itin apmierināts grieza karapulku uz māju pusi. Atpakaļceļā viņi atkal sastapa ūdensvedēju. Viņš jau bija paguvis pārģērbties vecajās drēbēs un stīvējās ar zirgu — nekā nevar to dabūt no slīkšņas laukā. Karalis aiz priekiem, ka ienaidnieks uzvarēts, pavēlēja:

-     Palīdziet šim bēdubrālim izkļūt no dūksts!

Pagāja savs laiks.

Ļaudis vēl nebija pa īstam atguvušies no pirmā kara, kad līdz karaļa ausīm nonāca jauna ziņa — ienaidnieks atkal gatavs uzbrukt. Karalis savāca karapulku un izgāja ienaidniekam pretī. Fetirumoss arī šoreiz lūdza pieņemt viņu karapulkā un atkal tika rupji atraidīts. Viņš neatlaidās un neatlaidās, līdz panāca savu un tad devās ceļā ar kraupaino kleperi.

Brauca karalis ar karapulku garām un skatās — ūdensvedējs atkal stīvējas ap kleperi, velkot to ārā no dūksts. Pasmējas par viņu un turpat ari atstāja. Taču kaujas laukā Fetfrumoss ieradās

ātrāk par visiem uz sava spārnotā zirga, uzvilcis tērpu, izrakstītu ar spožām zvaigznēm un zilu debesi.

Sāka rībēt bungas, sāka spēlēt zurnas, karapulki gāja viens otram pretī un sāka cirsties ar zobeniem. Fetfrumoss, redzēdams, ka ienaidnieks teju, teju pieveiks karaļa karapulku, traucās kā vējš lejā no kalna un piespieda pretinieka karavīrus bēgt.

Karalis kļuva priecīgs, griezās atpakaļ uz mājām un paceļam atkal atvēlēja palīdzēt tikt ārā no slīkšņas bēdubrālim ūdensvedējam.

Par laimīgo uzvaru karalis gauži priecājās, taču ilgi viņš nedabūja priecāties. Jau atkal paklīda valodas, ka ienaidnieks gatavojas viņam uzbrukt trešo reizi. Pie karaļvalsts robežām pienāca ienaidnieka karotāji, un viņu bija tik daudz, cik laukā zāles, cik mežā lapu. Karalis bēdājās, noskuma, tik daudz raudāja, ka acis zaudēja savu skadrumu. Nekas cits neatlika, kā apbruņot karapulku un stāties pretī ienaidniekam.

Fetfrumoss atkal brauca karā ar savu kleperi kā ūdensvedējs. Karaļa karapulks aizdrāzās viņam garām, karavīri un karalis a\ u svītu tikai pasmējās, ka viņš nevar no slīkšņas izvilkt Kolīdz šie bija nozuduši no redzesloka, Fetfrumoss uzvilka grezno tērpu, izrakstītu ar sauli uz krūtīm, ar mēnesi uz muguras, ar zvaigznēm visapkārt, — izlaida pāri pleciem ivus zelta matus, uzkāpa spārnotajam zirgam mugurā un vienā stiepienā atradās jau kalna galā. Tur viņš novēroja, kas notiek kaujas laukā.

Karapulki nāca kopā no trim pusēm un sāka cits citu kapāt ar zobeniem. Karavīri cērt no visa spēka, tie žēlastības nepazīst. Vakaram tuvojoties, Fetfrumoss mana, ka karaļa karapulks

-    teju, teju laidīsies lapās. Kā zibens šautra viņš brāzās lejā no kalna un ietriecās pašā vidū. Ienaidnieka karavīri nobijās, metās uz visām četrām debess pusēm pa galvu pa kaklu projām. Bet Fetfrumoss tikai cērt ar zobenu te pa labi, te pa kreisi, pat sevi ievainoja. Karalis pamanīja viņam uz rokas asinis un iedeva savu lakatiņu, ar ko apsiet brūci.

Karalis brauca mājās ar visu karapulku, priecādamies, ka atkal paglābies no lielām briesmām. Ceļā viņi atkal sastapa ūdensvedēju un karalis atkal pavēlēja palīdzēt tam iztikt laukā no dūksts.

Kolīdz viņi pārradās mājās, jauna nelaime klāt: karalis saslima ar acīm un kļuva gluži akls. Pie viņa aicināja gan dziedniekus no malu malām, gan gudrus zvaigžņu tulkus, bet neviens karalim nenieka nevarēja palīdzēt.

Kādu ritu karalis agri pamodās un stāstīja, ka sapnī viņam parādījies vecs ubags un teicis, ja viņš iedzeršot sarkanās savvaļas kazas pienu un apmazgāšot tajā acis, tad kļūšot atkal vesels un redzīgs.

To dzirdēja vecākie znoti un devās meklēt dzīvinošo pienu, bet jaunāko znotu neparko negribēja ņemt līdzi.

Bet Fetfrumoss pasauca savu spārnoto zirgu un izjāja sūnekļu sūnekļus un purvu purvus. Viņš uzgāja veselu sarkano savvaļas kazu baru, tās izslauca, bet atpakaļceļā uzvilka gana drēbes un iznāca pretī svaiņiem ar pilnu piena krūku. Taču šajā krūkā bija aitas, nevis sarkano savvaļas kazu piens.

Svaiņi ieraudzīja ganu un vaicāja:

—   Vai tev krūkā nav sarkanās kazas piens?

Gans atbildēja:

—    Jā, piens gan.

Fetfrumoss, pārģērbies par ganu, izlikās, ka savus svaiņus nemaz nepazītu. Viņš teica, ka nesot pienu uz pili, lai ārstētu karalim acis.

Svaiņi piesolīja par pienu lielu naudu. Bet viņš atteica, ka pienu nepārdodot. Ja viņiem tas vajadzīgs, viņš atdos tāpat, lai tikai šie sevi nosauc par viņa vergiem, un viņš tiem uzliks uz muguras savu zīmogu. Viņš jau nu pats pie karaļa neiešot un vairāk ar šiem nesastapšoties.

Karaļa znoti brīdi padomāja un piekrita. No kā gan viņiem šai pasaulē būtu jābaidās, ja paši ir karaļi un pie tam vēl kaimiņu karaļa znoti? Gans viņiem uzspieda uz mugurām zīmogus, viņi paņēma krūku ar pienu, taisnā ceļā gāja uz pili un savā starpā sarunājās.

—    Ja šis stulbais gans iedomāsies mums to atgādināt, teiksim, ka viņš ir plānprātiņš, un mums taču ticēs vairāk nekā viņam.

Tā abi vecākie znoti pārnāca pilī, atdeva krūku ar pienu karalim. Viņš krietni padzērāspienu, izmazgāja acis, bet viss palika, kā bijis, piens neko nepalīdzēja.

Tad pie karaļa ienāca viņa jaunākā meita un teica:

-           Tētiņ, saņem pienu, ko atnesa mans virs. Apmazgā tajā acis, es tevi gauži lūdzu!

Karalis viņai pikti atteica:

-    Vai var gaidīt brīnumu no tava dumjā vīra, ja viņš līdz šai dienai tik kā melns aiz naga nav pratis izdarīt. Abi vecākie znoti man palīdzēja nedienā, grieza krūti pretī ienaidniekiem, taču atdot man acu gaismu nebija viņa spēkos. Vai tad nu šis, mujķis, to iespēs? Pie tam esmu tev stingri noteicis, ka tu nedrīksti man acīs rādīties! Kā tu iedrošinājies nepaklausīt?

-   Esmu vainīga, tētiņ. Izcietīšu katru sodu, tikai no visas sirds tevi lūdzu: izmazgā acis sarkano savvaļas kazu pienā, kuru atsūtījis tavs padevīgais kalps.

To dzirdot, karaļa vaigs atmaiga, viņš nenoraidīja meitas lūgumu un paņēma pienu. Izmazgāja tajā acis vienu dienu, otru cienu un. sev par lielu pārsteigumu, juta, ka sāk pamazām redzēt. Vēl trešajā dienā izmazgāja, un acis pilnīgi atguva redzes spēju.

Atveseļojies un kļuvis redzīgs, karalis sarīkoja pilī greznas dzīres. Saaicināja visus savus padomniekus un augstmaņus un au lielas žēisirdības atjāva ierasties arī jaunākajam znotam, tikai pavēlēja šo nosēdināt galda tālākajā galā. Viesi dzēra, līkās. un tad no savas vietas piecēlās Fetfrumoss un, izlūdzies karalim atļauju, vaicāja:

-    Sakiet, jūsu augstība, vai vergi var sēdēt pie viena galda ar savu pavēlnieku?

-   Nekādā gadījumā! — karalis atbildēja.

Ja tā. tad esi žēlīgs, izspried pēc tiesas un taisnības un paven piecelties diviem viesiem — tiem, kuri sēž tev pa labai rokai un pa kreisai rokai. Viņi abi ir mani vergi. Ja tu man netici, paskaties un viņiem uz muguras redzēsi zīmogu.

Karaļa vecākie znoti to dzirdēja, ne pa jokam nobijās un i/stastija taisnību. Uz karstām pēdām abiem pavēlēja aiziet no galda un stāvēt malā.

Kad dzīres tuvojās beigām, Fetfrumoss izņēma to pašu lakatiņu. kuru karalis viņam bija iedevis pēc kaujas.

Ka mans lakatiņš varēja nonākt tavās rokās? — karalis liela nesaprašana vaicāja. — Es to iedevu drosminiekam, kurš mums palīdzēja karalaukā.

—    Nē, jūsu augstība, to jūs iedevāt man.

—    Tad jau sanāk, ka tu esi tas drosminieks?

—    Es pats, jūsu augstība.

—           Tam es nevaru ticēt, — karalis teica, — iekams tu nestāvēsi manā priekšā tādā pašā tērpā kā tur karalaukā.

Fetfrumoss piecēlās no galda, aizgāja ietērpties visgreznākajā tērpā, izlaida savus zelta matus pāri pleciem un tad nostājās karaļa un viņa viesu priekšā. Viesi par tādu neredzētu spožumu bija gauži pārsteigti, visi pielēca kājās un palika stāvot.

Šobrīd Fetfrumoss bija tik skaists un varens, ka uz viņu, tāpat kā uz sauli, ar atvērtām acīm nevar paskatīties — apžilbs acis.

Karalis uzteica savu jaunāko meitu par krietna vīra izvēli, atteicās no karaļa troņa un tajā nosēdināja jaunāko znotu.

Fetfrumoss, kolīdz kļuva par karali, vispirms piedeva abiem saviem svaiņiem un dāvāja viņiem brīvību. Tad visā karaļvalsti sākās liela līksmošanās un bagātīgas dzīres.

Ko domā, es arī tajās dzīrēs biju, no smiltīm resnu virvi viju, ar sietu ūdeni laistīju, ar pilnām riekšām jokus bārstīju. Mani tur vareni apdāvināja: iedeva pīrāga kriksīti, tik lielu kā zvirbuļa biksīti, un piedevām par to, ka mānos, simtreiz simt dunku dabūju sānos.

ATJAUTĪGAIS SPERLE

Tas notika sensenos laikos, kad kāds karalis savu dēlu nosauca par Sperli. Kad es pasaku dzirdēju, man gauži bija jābrīnās par šo vārdu, pametu visus darbus un nedarbus un skrēju uzmeklēt vecmāmiņu, lai apvaicātos par savādo vārdu.

Vecmāmiņa, ko jūs domājat, mani aizsūtīja pie vectētiņa, bet vectētiņš itin mierīgi noņēma no plaukta baznīcas kalendāru, pāršķirstīja to no vieņa gala līdz otram un atkal

atpakaj, .pārlasīja visu svēto, ievērojamo un mazāk ievērojamo viru vārdus, bet Speries vārdu tā i neatrada. Tikai tad, kad vectētiņš bija noslaucījis acenes un atlicis baznīcas kalendāru atpakaļ plauktā, kur tas iepriekš stāvēja, viņš man pateica, ka Sperle — citādi 1as nevarot būt — laikam esot bijis karaļa dēls, pie tam droši vien slinks kā maiss. Visi jau zina, ka vārds «šperle», rakstīt« ar mazo burtu, nav nekas cits kā izkvēlojušas ogles, un, ja tā — kā lai sauc to, kurš no agra rīta līdz vēlam vakaram kvern jle krāsns un ar ogļu stangām maisa un jauc pelnus? Nu vienīgi par Sperli! Man viss kļuva skaidrs, un es teicu, ka tā tas, protams, būs bijis.

Ja jau tā, vai tad vēl jāpaskaidro, kāpēc Sperlem patika plunčāties dīķi kopā ar pīlēm un zosīm, vai pat sivēnu barā vārtīties dubjos līdz acīm.

Es to visu stāstu, lai lasītājs saprastu, kāpēc Sperli nemīlēja ne karalis, ne galminieki: viņi to uzskatīja par dulburu, par nekur liekamu cilvēku, kurš to vien zina, kā maisīties citiem pa kajam. Kurā gan viņš tāds atsities, — nudien nezinu, jo karalis un karaliene bija cilvēki kā jau daždien cilvēki, un ar abiem

vecākajiem brāļiem Sperlem bija tikpat maz līdzības kā naktij ar dienu, ja ne vēl daudz mazāk. Vecākie brāļi bija stalti noauguši kā ozoli un tik spēcīgi, ka, liekas, varēja visu zemi ar vienu cirtienu uz pusēm pāršķelt. Turklāt viņi bija tādi gudrinieki, ka zināja uz zemes visus noslēpumus kā savus piecus pirkstus.

Taču šis bija tikai ievadījums, pasaka nule sākas.

Karalim, tāpat kā katram viņa pavalstniekam, bija savs lauks, kur viņš rudenī un pavasarī kaisīja sēklu zemē, kā visi to dara, ja tikai ir sēkla pie rokas, bet vasarā novāca ražu, kā visi novāc, ja tikai ir ko novākt. Tikai karaļa lauks ar kaut ko atšķīrās — mūsu laukos aug usnes un kokaļi un kviešu ražu nereti bojā melnplauka, karaļa laukā gan to nemanīja — kviešu stiebri bija no tīra zelta, vārpas no dārgakmeņiem — nejauši pametīsi uz tām acis, un tās sāks no spožuma asarot.

Karalim viss labi gāja no rokas, un itin drīz viņš kļuva stāvus bagāts — gan lopu pilnum pilnas kūtis, gan graudi apcirkņos ar kaudžu kaudzēm piebērti, gan krietns naudas žūksnltis nebaltai dienai atlikts. Ir gan cilvēkam uzsmaidījusi laime! Taču laime ir tāda, ja varētu teikt, diezgan nepastāvīga. Pēkšņi sadomā, ņem kājas pār pleciem un aiziet, teiksim, no manis pie tevis, bet dažu labu reizi apmet mums abiem krietnu līkumu un vico prom, ej nu sazini, uz kurieni.

Kādas jaukas dienas rītā karalis pamodās tik bēdīgs, ka ne izteikt.

Ai, bēdas, bēdas! Kad tad nu? Palīgā! Kas noticis? Šonakt kāds nelabais uzradies kviešu laukā — ej nu sazini, no kurienes, varbūt no zemes izlīdis! — un nomīdījis visus karaļa kviešus. Eh, labāk nerunājiet! Tā tas ir! Kur tad sargiem acis bija? Sargi? Ko gan viņi spēj?

Tieši tagad karalim nu nepavisam neveicās.

—   Dodiet padomu, ko man darīt? — karalis griežas pie padomniekiem, tāpēc jau viņi galmā tiek turēti.

Padomnieki visi pēc kārtas izsaka savas domas.

Viens teica:

—   Nebūtu par ļaunu, jūsu augstība, karali, noturēt dievkalpojumu.

Otrs iebilst:

-       Bet es, jūsu augstība, karali, lūk, ko ieteiktu — citu gadu neparko nevajadzētu sēt — tas arī būtu viss mans sakāmais!

-       Pēc tava prāta tad nu sanāk, — karalis rauca pieri, — lai peles iznīdētu, jānodedzina māja?

Kad apspriede tuvojās beigām, piecēlās kāds padomnieks ar gaišāku galvu un teica:

-       Ja mums, karali, būs krietni sargi, nebūs ne no kā jābaidās.

Labs padoms allaž liekams aiz auss! Bet kur sameklēt tādus sargus? Protama lieta, mēs jau nu neiesim sargāt un jūs arī neiesit — i mums, i jums jau pašiem savu rūpju gana. Bet kas tad

Pavei, visiem priekšā iznāk karaļa vecākais dēls — viņš piesakās nosargāt lauku, un lieta darīta.

-      Tas ir labi! — tēvs nopriecājās. — Ej, dēliņ, un atceries, ka šonakt paies tieši gads, kopš manu lauku nomīdīja.

Karaļa vecākais dēls devās uz kviešu lauku kā uz kaujas

ogalvas līdz kājām viss bija ietērpts bruņās, rokā smaga kaujas vāle, pie sāniem maksts ar saindētām bultām.

Vai te vēl teikt, ka galminieki ļoti ticēja karaļa vecākajam r.'.m. taču ne velti tautā pazīstama paruna: «Pie izdaudzinātas bumbieres ar lielu tarbu neej.»

Turpretī man par to vēderu turēdamam jāsmejas un vēlreiz jāsmejas. Ja kāds no jums grib zināt, kāpēc, lai brītiņu paciešas: no tālākā stāstījuma jau pats visu sapratīs.

Nu labi, tātad karaļa vecākais dēls —drosminieks kas dros-

—    aizgāja līdz lauka vidum, aplaida acis visapkārt, izraudzījās sev labāko vietiņu un paslēpās aiz dzelkšņiem kā nakti mednieks sardzē: saplūca un izklāja sev guļvietu ar mīkstu zālīti, novilka plikādas kažoku, palika to zem galvas un, kā sargi to dara, nolikās garšļaukus.

Tā nu viņš gulšņā, acis tur plati vaļā, skaita pie debesīm zvaigznes un gaida. Pēkšņi ap pusnakti dzird, ka blakus viņam kads kraukšķina, skramšķina.

teju nosmacēs. Viņš iebāza roku makstī, izņēma bultu, uzlika to uz loka stiegras, uzvilka, grasījās jau izšaut. Bet uz ko? Uz to, kas tepat blakus viņam skramšķina. Pa to starpu uzlēca pilns mēness, un karaļa-vecākais dēls savā priekšā pamanīja mazu mazītiņu pelīti. Pamanīja un iebļāvās:

—   Stāvi, nošaušu!

—   Nešauj/nešauj vis!

—   Sausu gan, jo tu taču izmīdīji visus mana tētiņa sējumus!

Drošs paliek drošs, pelīte iemuka biezos krūmos. Tur ielīda veselu asi dziļi zemē, jo nebija jau no muļķu mājām, ka ar paša karaļa dēlu iesāktu ķildoties.

Karaļa vecākais dēls maz pamazām nomierinājās, piecēlās vēl reizi kājās, pameta acis visapkārt, nosprieda, ka briesmas jau sen garām un, daudz neprātodams, atkal likās uz auss un aizmiga cietā miegā.

Tā, lūk, mani draugi!

Tajos aizlaikos — varbūt jūs to zināt, varbūt arī nezināt pa naktīm visur, kur tikai šām ienāca prātā, ieradās divpadsmit debesu ķēves un sev līdzi veda brīnumērzeli. Brīnumērzelis un divpadsmit debesu ķēves nodarīja uz zemes cilvēkiem daudz ļauna, jo tās novaldīt nebija neviena spēkos. Kolīdz divpadsmit debesu ķēves devās ceļā uz zemi, tūlīt sāka pūst pieglaudīgs un maigs vējiņš. Nekas pasaulē tā neprata iemidzināt cilvēku kā šis pieglaudīgais un maigais vējiņš.

Tonakt, kad karaļa vecākais dēls sargāja zelta kviešu lauku, ne no šā, ne no tā sacēlās vējiņš, jo ceļā uz zemi devās divpadsmit debesu ķēves un brīnumērzelis šām pa priekšu. Viss notika tāpat kā iepriekšējā gadā. Ar vārdu sakot, karaļa vecākais dēls gulēja cietā miegā, redzēja saldus sapņus, bet no rīta pamodās un skatās — uz lauka ne vārpiņa nav palikusi, it kā tās ar izkapti būtu nopļautas. Karaļa dēls atgriezās pilī un vispirms skrēja pie tēva.

—    Nu, manu brašo jaunekli, vai var apsveikt tevi ar veiksmi? — karalis vaicāja.

—    Kur nu ar veiksmi! Ar lielām bēdām. Tā un tā … — Viņš izstāstīja par pelīti un visu citu.

Karalis brītiņu pavaidēja, grūti nopūtās par tādu neizdošanos, tomēr cerības nezaudēja: kas zina, varbūt nākamajā gadā otrs dēliņš tiks labāk galā!

Neko nesaki — dzīvē daudz nozīmē cerība. Vienīgi es esmu mazs cilvēciņš, bet varu pateikt — arī vidējam karaļa dēlam nogāja greizi.

Trešajā gadā karaļa galmu pārņēma liels satraukums. Ko darīt, kā rīkoties, lai nelabais atkal sējumus nenopostītu, ja uz šo nakti nenoliks krietnu sargu. Bet kas nosargās? Kas to iespēs? Nav neviena tāda.

Uz malu malām auļoja ziņneši un apziņoja visu karaļvalsti, ja kāds drosminieks atradīsies, tad tam izsniegs desmit zelta gabalus, dos drēbes, kā pienākas, un vēl dažnedažādas citas ēāvanas.

Atnāca viens, atnāca otrs, atnāca jau krietni daudz, taču, kolīdz padzirdēja par pelīti un vēl visu citu, tad pēc izsolītā atalgojuma nemaz vairs netīkoja, bet bija ar mieru labāk no sava pēdēja krekla šķirties, lai tikai ar godu projām tiktu.

Protama lieta, ari es aizgāju uz pili pie karaļa un teicu:

-     Jūsu augstība, pavei, tā un tā, es jums palīdzēšu.

Tad karalis man vaicāja:

—     Kā tu man vari palīdzēt?

-       Uzklausiet mani. Kad mēs savā ciematā redzam, ka sējumi — dari, ko gribi! — aizies postā — varbūt no debesu putniem, varbūt no pārmērīga karstuma vai sausuma, — nopļaujam tos pirms laika un izbarojam lopiem. Kāpēc ari jūs nevarētu sējumus nopļaut: tā vismaz salmus saglābsiet.

Karalis brītiņu padomāja un atkal vaicāja:

—     Un tas tev bija viss sakāmais?

—    Viss gan.

-       Ja tā, tad ej mierīgs mājā, sveicini no manis sievu un dēlus, visus cieminiekus un savu kungu, ja tev gadīsies viņu sastapt pa ceļam.

Bet es arī nepalieku karalim parādā:

-       Palieciet sveicināts, jūsu augstība, un visu to labāko novēlu jums jūsu grūtā valdīšanas darbā.

Kā rādās, neesmu īstā laikā ieradies, par baltu velti nezin cik verstu esmu nokātojis. Lai kā tas arī nebūtu, es sevi mierināju: savu esmu padarījis. Un, kas padarīts, tas padarīts. Arī

labi.. .

Toreiz es aizgāju ar garu degunu, bet pārējo uzzināju krietni vēlāk. Tad nu paklausieties.

Tajā vakarā, kad atkal bija sagaidāmas debesu ķēves, pie karaļa ieradās Sperle un lūdza, lai atjauj sargāt lauku. Bet karalis tā nu aizsvilās dusmās:

' — Tpū, kaut tu izputētu! Prom no manām acīm!

—   Atļaujiet, augsto karali, atļaujiet!

—  Ātrāk projām, vējgrābsli, citādi vēl manas dūres matīsi.

—          No visas tiesas lūdzu jūsu augstību, atļaujiet iet man Jauku sargāt. Ja rīt no rīta jūsu zelta kviešu lauka nebūs, varat mani uz priekšu pat vārdā nesaukt.

—           Eh, kaut tu izputētu, Sperle, kaut tevi nelabais parautu! Vai nu tu būsi tas, kas kviešus nosargās?

I — Kālab gan ne?

-        Ha-ha-ha … — Karalis pilnā kaklā iesmējās, kaut arī prāts uz smiekliem nemaz nenesās.

Neko darīt. Savu tēva svētību, protama lieta, karalis Sperlem nedeva, kaut klusībā it kā piekrita, jo citu gribētāju iet sargāt zelta kviešu lauku tik un tā nebija. Krēslā Sperle aizzagās uz lauku un paslēpās pie tā paša krūma, kur citus gadus lauku bija sargājuši abi vecākie brāļi.

Pēc kādas stundas, kad jau bija pavisam satumsis, viņš dzird — kāds kraukšķina, kāds skramšķina.

Sperle paskatījās un pamanīja sev priekšā mazu pelīti. Sperle iebāza roku kabatā un salasīja mamaligas drupatas, tās izvilka un uz plaukstas pasniedza pelītei.

-        Nu, mazā, pagrauz, pagaršo! Neesi nu muļķīte, nāc šu pie manis, pacienājies!

Pelīte domāja, ka ari Sperle nav labāks par tiem diviem, kuri pagājušā un aizpagājušā gadā sargāja lauku, un jau gatavojās mukt projām.

-         Nu, ņem taču, nebaidies! Nāc šu, es tevi ar vīna lāsīti pacienāšu. tad abi pagudrosim, padomāsim, man vienam bezgala garlaicīgi.

Sākumā pelīte tikai pakustināja ūsas, bet pēc ilgas pierunāšanas sagrieza asti gredzenā un tecēja pie Speries:

—    Laba diena?

—     Laba dienat

—     Kā tev klājas?

—    Nevar žēloties, itin brangi.

Pelīte paņēma Sperlem no rokas drupatiņu, pagrauza un aplaizījās. Kā redzams, ar mājas labumiem viņa nebija pārāk i/lutināta, un mamaliga viņai likās garšīgāka par zemē nobirušajiem graudiem.

Attapīgais Sperle viņu pacienāja ar mamaligu, tad sev uz plaukstas uzlēja trīs pilienus vīna un sniedza pelītei. Pelīte

-    viens divi! — trīs pilieni vīna bija viņai

vēderā.

—     Vai labs vīns, pelīt?

—    Labs gan, būtu tikai bijis vēl, — šī atteica.

—    Kālab lai nebūtu!

Un pelīte ar mēli atkal nolaizīja trīs pilienus, un vēlreiz trīs, un pēc tam vēl trīsdesmit trīs, kamēr galīgi apreiba. Nu gluži kā cilvēks!

Pelīte kļuva jautra, sāka vaikstīties, tad aplaizīja sev ūsas un purniņu, atbalstījusies uz astes, pacēlās pakaļkājās, pārmeta kūleni un iedziedājās:

Paldies tev, krietnais vīndari, mans draugs,

Vīns tiešām stiprs un pēc garšas jauks…

—   Par vīnkopi daudz nedomā, — Sperle pavīpsnāja, — tā nav tava bēda. Labāk iedzer vēl uz savu veselību. Paliec brītiņu mierā, lūdzu, jo es gribu tev kaut ko pajautāt. Varbūt tu vari pateikt, kas te notiek uz tēva lauka, kas noposta zelta kviešu tīrumu?

—    Kā nu es to nezināšu.

—    Ko lai dara, kādu padomu tu man dosi?

—    Kādu padomu došu? Tas nav tik grūti… Neliedz man vēl lāsīti vīna, es tev visu izlikšu kā uz delnas.

Sperle, skops nebūdams, pacienāja arī, un pelīte savukārt neliedza viņam labu padomu. Pelīte izdzēra pēdējo pilienu uz Speries veselību un teica:

—    Tagad tu zini, kas tev jādara, turi tikai acis un auŠis vaļā, bet es iešu nosnausties. Man tā kā galva mazliet griežas un dziedāt gribas. Es nu eju, bet tu esi modrs. Ar labu nakti!

—    Ar labu nakti! Un, ja viss labi izdosies, nāc pie manis ciemos, negaidi nemaz aicināšanu!

Ap pusnakti no lauka sāka pūst maigs vējiņš. Sperle, kā pelīte bija ieteikusi, paslēpās dzeloņainajā krūmā un sāka gaidīt. Tikko Sperlem acis aiz miega sāka lipt ciet, tā galva liecas uz leju un duras dzeloņos, viņam jāceļ galva atkal augšā un jāizberzē acis. Un tā atkal, un tā atkal… Tā cīnoties, miegs Sperli arī nepieveica, un viņš palika nomodā līdz pašai pusnaktij, kad uz lauka nolaidās divpadsmit debesu ķēves un brīnumērzelis. Sperle, daudz neprātodams, sagrāba ērzeli aiz iemauktiem. i

—    Stāvi, citādi mani pieminēsi!

—     Nedari tāl Paņem sev iemauktus, bet mani atlaid. Arī ķēves es aizvedīšu, un tavs tēva lauks paliks neskarts. Ja tev kaut kā ievājadzēsies, papurini tikai iemauktus — es būšu klāt un tev godam allaž pakalpošu.

Sperle bija ar mieru, paņēma iemauktus un devās uz mājām. Tur nolikās uz krāsns un uz vietas aizmiga. Pamodās viņš otrā dienā krietni vēlu un ari tikai tāpēc, ka gribējās ēst.

Viss galms priecājās kopā ar karali.

—    Celies, Sperle, celies, dēliņ, celies augšā, dārgo stipriniek, kāp ātrāk no krāsns lejā, sēdies pusdienot pie svētku galda, — tas tev par godu klāts. Šodien pie galda tava vieta būs man pie labās rokas. Lūk, paskaties: kādu dārgu tērpu gribu tev dāvināt! Nāc! — aicināja pats karalis.

Taču Sperle i nepakustējās — acīmredzot slinkums ir piedzimis agrāk par viņu.

Beigu beigās viņš vareni izstaipījās, nožāvājās tā, ka gandrīz žokļus izmežģīja, un apsēdās pie svētku galda — dzēra, ēda, priecājās un klausījās, kā visi viņu slavē.

Pagāja laiciņš, un uz karaļa dārzu sāka lidot kāds ērmīgs putns ar zelta spalvām. Neviens nezināja, kas tas par putnu; vienīgi Sperle, kolīdz putnu pamanīja un izdzirdēja tā dziedāšanu, visu saprata. Sperle ietērpās dārgās drānās, izņēma no lādes iemauktus un tos sapurināja. Nākamajā mirklī viņa priekšā jau stāvēja brīnumērzelis. Sperle uzkāpa tam mugurā, iecirta piešus sānos un brīnišķīgais putns — ko tu neteiksi! — Sperlem rokā gan. Un ne jau nu putns, bet, ieskaties labi, daiļa meitene, pie tam tik daiļa, ka ne pasakā izstāstīt, ne grāmatā aprakstīt. Uz tādu skaistumu tāpat kā uz sauli skatoties, žilbst acis. Es dzirdēju, ka arī prāta viņai bijis tiku tikām, vai nu tā taisnība, vai nē, grūti zināt.

Karaļa dēls Sperle ir neizvaicāja, no kurienes viņa, šī daiļava, radusies, i pūra tiesu ne ar vārdiņu nepieminēja, bet tikai pavaicāja:

—     Vai nāksi pie manis par sievu?

—    Būs jau jāiet, — viņa atbildēja.

-    Māmiņ un tētiņ, neliedziet man savu svētību!

-     Neliedzam jau, neliedzam, jums mūsu svētību.

Viņi apprecējās, brīnum jaukas kāzas nosvinēja. Kāzās kā jau kāzās bija klāts svētku galds; vienā galda galā — es, otrā — karalis, pašā vidū — līgavainis ar līgavu, bet viņiem pretī — pelīte atnākusi no pasakas.

Varat man droši ticēt, ka viss tā bija. Ja jau es visu to nebūtu pats savām ausīm dzirdējis un pats savām acīm redzējis, kā tad es jums to varētu pastāstīt?…

Sajās dienās es pie sevis ciemos gaidu Sperli. Viņš atnāks, kā pie mums pieņemts, līdzi nesdams veģus un dāvanas. Kolīdz atnāks Sperle, es ari jūs pie sevis uzaicināšu, lai jūs viņu vaigu vaigā redzētu. Tad gan stāstīšu visu, ko zinu par attapīgo Sperli — karaļa dēlu, kurš ja ne šodien, tad rit, pats karaļa tronī sēdēs.

FEJU KARALIENE

Bija tas vienreiz, bet nebija divreiz, ja mēs nebūtu tur klātu, it nenieka nezinātu.

Kādreiz dzīvoja bagāts un varens karalis, un viņam bija trīs dēli. Kad dēli izauga lieli, karalim nebija miera ne dienu, ne nakti, viena doma pa galvu jaucās — kā dēlus apprecināt un darīt laimīgus. Grūti pateikt, kādu sapni vienreiz naktī karalis redzēja, tikai nākamajā dienā pašā agrumā viņš pasauca visus trīs dēlus, uzkāpa kopā ar viņiem tornī, kas atradās turpat dārzā, lika katram paņemt loku, bultu un teica:

—    Izšaujiet, dēli, no loka, un, kur bulta nokritīs, tur ari būs jūsu laime.

Dēli neko neiebilda, jo ticēja, ka tēvs tukšu nerunā. Pirmais izšāva vecākais dēls, un viņa bulta aizsniedza kaimiņu karaļa pili; vidējā dēla bulta trāpīja bagāta augstmaņa māju, bet jaunākajam dēlam uzlidoja augstu jo augstu padebešos. Viņi visi vai kaklus izmežģīja, bultai pakaļ skatoties, bet tā tikai traucās augstāk un augstāk un gandrīz jau vairs nebija saredzama, tad pēkšņi iekrita biezā mežā un ietriecās lielā kokā.

Vecākais dēls posās ceļā pie kaimiņu karaļa, apņēma sev līgavu — kaimiņu karaļa meitu — un kopā ar viņu atgriezās sava tēva pilī.

Tad ceļā devās vidējais dēls — un arī atgriezās tēva pilī kopāar savu skaisto līgavu.

Pienāca reize ceļā doties arī jaunākajam dēlam. Viņš pārstaigāja visu pasauli, kamēr nonāca tajā biezajā mežā, kur bija nokritusi bulta. Princis ilgi maldījās, lauzās cauri biezokņiem, laipoja pāri slīkšņām, līdz beidzot uzgāja koku, kurā bija ietriekusies viņa raidītā bulta. Koks bija augsts un varens un auga te mežā kopš neatminamiem laikiem. Viņš apķēra ar abām rokām koku, iekārās zarā un sāka rāpties augšā. Tā no zara uz zaru — brīžam paliek gan rokās karājamies, gan ar kājām atsperas, gan ķeras ap stumbru — kamēr uzrāpās līdz pašai galotnei, pastiepās, cik tālu varēja, un bulta bija rokā. Lejā laizdamies, princis visu laiku sūri bēdājās: kāds viņš gan neveiksminieks — vai nu laime meklējama mežā, kokā?

Vēl acīmraugot par maz, ka viņš nav atradis sev nolemto, vēl par maz, ka veltīgi nostaigājis tādu gabalu, jau atkal viņu jauna liksta piemeklēja: tikko soli spēra prom no koka, — kur bijusi, kur nebijusi — uz muguras viņam uztupās lielacaina pūce. Princis to gribēja dabūt nost, dzina projām gan tā, gan ša, bet nekā tikt vaļā. Tā ieķērusies viņam drebēs ar asajiem nagiem kā nekauņa vārna, un ne ar kādu spēku tikt no viņas vairs va|ā.

Princis grozījās uz vienu pusi, grozījās uz otru pusi — jādabū pūce no savas muguras nost — bet nekā. Izdomājās, izgudrojās, beigu beigās samierinājās, būs vien ar visu nastu jāatgriežas mājās. Viņš iet atpakaļ pa mežu un pēkšņi redz — vēl veselas sešas pūces nāk viņam pa pēdām. Tā karaļa jaunākais dēls nāca ar visu savu svītu: labi vēl, ka paguva pārnākt mājās pa nakts melnumu, būtu tas noticis dienas laikā, delverīgie puikas viņu ņemtu uz zoba.

Tikko princis iegāja pilī savā istabā, visas sešas pūces notupās, kur kurā, bet septītā, kura bija ieķērusies viņam mugurā, notupās uz gultas.

Viņš krietnu brīdi palika stāvam un ilgi lauzīja galvu, ko darīt, tad nolēma visu atstāt, kā ir, paskatīties, kas te sanāks. Viņš bija laimīgs, ka beidzot ticis no pūces vaļā.

Aiz liela noguruma princis tik tikko turējās kājās, jo garus ceļus bija izstaigājis un daudz ko pieredzējis. Viņš nepaguva galvu ne uz spilvena nolikt, kad jau iekrita dziļā miegā.

Ko redz princis otrā dienā agri no rīta? Viņš izberzē vienu aci, izberzē otru — skaties, kā gribi! — blakus viņam gultā sēž brinum daiļa feja — pati feju karaliene, bet tai apkārt rosās sešas fejas — karalienes pavadones, cita par citu skaistākas. Kaktā nomestas visas septiņas pūču ādas.

Brīnīties brīnījās tētiņš karalis, brīnīties brīnījās māmiņa karaliene, redzēdami dēlam tik brīnumdaiļu līgavu.

Pienāca karaļa vecākā dēla kāzu diena, arī jaunākais dēls neatpalika no dzīrēm, tikai viņš ieradās viens pats: viņš nevarēja savu feju līdzi aicināt, kaut arī tā bija viņa līgava. Kā sāka dejot riņķa deju, feju karaliene klāt kā saukta un nostājās blakus jaunajam princim. Tikko viņš feju ieraudzīja, viņam krūtīs aiz prieka sāka dauzīties sirds kā neprātīga. Ne ar uguni nesameklēsi otru tādu skaistuli visā karaļa valstī, ne arī kaimiņu zemēs. Ne velti viesi uz feju vien acis met. Uz kāzām salūgtie citu zemju valdnieku dēli visu laiku lakstojās ap fejas pavadonēm, cits citu apsteigdami, aicināja tās dancot. Tā viņi līksmojās līdz pat vakaram. Tad feja nosēdās pie galda blakus jaunajam princim, un viņi dzīroja un priecājās līdz vēlai pusnaktij. Kad pulkstenis nosita pusnakts stundu, viesi izklīda. Savās istabās atgriezās karaļa jaunākais dēls un viņam līdzi ari feja. Viņi saldi dusēja līdz pašam ritam. Kad otrā rītā pamodās, princim atkal acīs iekrita kaktā samestās pūču ādas. Tās ieraugot, viņu pašu sāka kratīt vai drudzis: viņam no atmiņas vēl nebija pagaisis, cik daudz no pūcēm nesen izcietis.

Drīz pienāca karaļa vidējā dēla kāzu diena. Atkal jaunākais dēls devās uz dzīrēm viens pats, un atkal, riņķa dejai sākoties, daiļā feju karaliene ieradās neaicināta. Sirds princim gavilēja aiz prieka un lepnuma. Kālabad lai tā nebūtu, ja citu zemju valdnieku un augstmaņu dēli no fejas ne acu nevar atraut. Bet ko šiem bija darīt? Kā saka, ja netiec pie odziņām, iztiec vien ar podziņām. Ar vārdu sakot, nekā te nevarēja līdzēt, un dižciltīgie viesi dejoja ar feju karalienes pavadonēm.

Vakarā atkal visi apsēdās pie galda.

.Karaļa jaunākais dēls — pats nelabais viņam tovakar bija prātu sajaucis! — kā dzelts pielēca kājās, aizdiedza uz savu istabu, paķēra kaktā nomestās pūču ādas un — žvikt! — iesvieda ugunī, tad atgriezās pie viesiem un, it kā nekas nebūtu noticis, apsēdās atkal pie galda.

Pēkšņi viesus pārņēma nepasakāmas izbailes, un tikai tāpēc, ka viena no fejas pavadonēm iesaucās:

-     Mums labi neklāsies, kundze!

Otra fejas pavadone piebilda:

—   Man liekas, kundze, ka te ož pēc deguma. Tad nu mēs esam pagalam.

Bet feju karaliene atbildēja:

—   Labāk būtu klusējušas, nav piedienīgi dziru reizē visādas aplamības gvelzt!

Pēc īsa brītiņa arī trešā fejas pavadone teica:

—   Mums nav vairs glābiņa, kundze, mēs esam pazudinātas, mēs esam nodotas!

Tad arī feju karaliene sarauca degunu. Līdz viņai atplūda gruzdošas ādas smaka. Pēkšņi viņas visas reizē — kā feja, tā viņas pavadones — pielēca kājās un tajā pašā mirklī pārvērtās par septiņām dūjām.

Feja teica kara|a jaunākajam dēlam:

—   Tagad redzu, ka tu esi gauži nepateicīgs. Bez naida mēs satikāmies, bez naida arī šķirsimies. Tikai pagaidām tev neveiksies tāpat kā visiem citiem zem saules — tu mani vairāk neredzēsi.

Viņa pacēlās reizē ar citām dūjām augstu padebešos un nozuda no prinča acīm.

Viesi veltīgi lūdza jauno princi pasēdēt kopā ar viņiem pie galda, karalis, karaliene un vecākie brā|i veltīgi centās viņu nomierināt: visu laiku viņš kā apmāts noraudzījās paka) dūjām, bet galdam ne tuvumā nenāca.

Otrā dienā jau pirms gaismas svīduma kara|a jaunākais dēls devās nezināmā ceļā meklēt savu līgavu. Tikai tagad viņš nojauta, ka bez viņas nevar dzīvot. Atvadījās no māmiņas karalienes, atvadījās no tētiņa karaļa un devās plašajā pasaulē.

Princis pārstaigāja kalnus un lejas, lauzās cauri bieziem mežiem un laipoja pāri purvu slīkšņām, kur vēl cilvēks kāju nebija spēris, bet dūjām uz pēdām tā arī nenonāca. Viņš izprātojās pats no agra rīta līdz vēlam vakaram, iztaujāja un iztincināja katru, ko pa ceļam satika, taču viss veltīgi. Sirds aiz skumjām vai asiņoja, viņš jutās drūms un nomākts, bet mīlestība viņu veda droši tikai uz priekšu un tikai uz priekšu. Dažu labu reizi princim galvā savērpās tumšas jo tumšas domas: kāda vērtē viņa dzīvei un visai šai skriešanai, vai labāk nemesties lejā no klints, sašķaidīt galvu pret akmeņiem un nemocīties vairāk, bet dziļi krūtīs kāda balss pretojās — katrām bēdām, cik smagas

tās ari nebūtu, reīz pienāk gals. Tad, kā grūdienu dabūjis, viņš saņemas un atkal iet tālāk. Tā nepagurdams viņš gāja un stipri ticēja, ka tas, kas neatlaidīgi meklē, pārvar visas likstas un galu galā panāk savu.

Gauži noguris, princis nonāca ēnainā ieplakā. Te viņu arī miegs pieveica. Pēc brītiņa viņš pamodās no drausmīga trokšņa un stāvus pielēca kājās. Ko princis redzēja? Trīs velni tā nu skandalē, tā nu skandalē, cits cita priekšā plātīdamies un kaut ko pierādīdami. Daudz negudrodams, karaļa jaunākais dēls piegāja tiem klāt un teica:

—    Skandalēt vien un neizkauties ir tāpat kā savīkšt kāzu godu bez muzikantiem.

—    Tu savu gudrību svied kā zirņus pret sienu, ar to mēs esam tev atbildējuši, — velni teica. — Mums i prātā nav nācis skandalēt, mēs tāpat vien te savā starpā pastrīdamies.

—    Kāpēc tad jūs strīdaties? Tādu brēku esat sacēluši, ka pat mironi no kapa pieceltu.

—    Redzi, kas par nedienu: mūsu labais tētiņš — visu velnu velns, šķiroties no šās pasaules, mums visiem trim atstāja mantojumu — pāri jēlmītas ādas pastalu, kečulu[1] un pātagu, un mēs nekādi nevaram to visu savā starpā sadalīt.

—   Ko nu jūs par tādiem niekiem strīdaties?

—    Nav vis nieki, kurš šīs pastalas apauj, tas var iet pa jūru kā pa sauszemi, dibenā negrims. Kurš uzliek galvā kečulu, to i velns nevar saredzēt pat tad, ja šim acīs patrāpās. Bet, ja paņem pātagu rokā un to noplīkšķina ienaidniekam gar degunu, tas sastingst un turpat uz vietas paliek par akmeni.

—   Tad gan jums ir jāstrīdas — gribi vai negribi. Katra šī manta pati par sevi nav plika graša vērta. Ja mani paklausīsiet, esmu ar mieru iztiesāt jūs pēc tiesas un taisnības.

—   Paklausīsim jau, paklausīsim, — velni atbild kā vienā mutē. — Tu tikai bilsti vārdus, mēs paši pēc tam paskatīsimies.

—   Vai redzat tos trīs kalnus, kas paceļas tur tālu priekšā? Tad tā: kolīdz es māšu ar roku, katrs joziet uz savu kalnu, un, kurš ātrāk aizskries, tas arī visu saņems.

—   Tu pareizi saki. Tā arī darīsim. Galu galā atradām cilvēku, kurš māk izšķirt mūsu strīdu.

Velni metās skriet, ko kājas nes — katrs jož uz savu kalnu.

Pa to starpu princis kājās apāva pastalas, galvā uzlika kečulu un rokās paņēma pātagu. Visi trīs velni, uzrāpušies katrs savā kalna galā, gaida zīmi: bet princis kā noplīkšķina katra velna priekšā ar pātagu trīs reizes, tā šie turpat uz vietas paliek par trim lieliem akmeņiem. Itin viegli ticis ar velniem galā, kara]a jaunākais dēls devās tālāk.

Viņš nebija paspēris vēl ne desmit soļu, kad sev virs galvas augstu gaisā pamanīja dūju baru. Viņš pavadīja visas septiņas dūjas ar acīm un novēroja, kur tās nolaidās. Uz turieni tad arī viņš snāja, tikai dūju dēļ jau viņš bija tik ilgi klīdis pa pasauli.

Princis gāja pāri jūrām un upēm — gan lielām, gan mazām; gāja pa sauszemi, šķērsoja daždažādas zemes un smilšainus tuksnešus, līdz nonāca pie milzīgi augsta kalna, kas atdūrās pašos mākoņos. Seit nu dūjas bija zemē nolaidušās. Princis sāka kāpt kalnā: rāpās no klints uz klinti, no kraujas uz krauju, līda no vienas aizas otrā, kāpa virsotnēs, karājās pāri bezdibeņiem un beidzot nonāca pie kādas alas. Princis iegāja alā un no redzētā palika vai mēms: priekšā stāv pils, turklāt tik brīnumaina, kādu uz zemes ar uguni nesameklēsi. Pilī dzīvoja viņa līgava — feju karaliene. Princis ieskatījās dārzā un redzēja: pa celiņiem staigā feja kopā ar savām sešām pavadonēm. Fejai paka) skraida jauks puisēns, rotaļājas starp puķēm un ik pa brītiņam sauc un aicina feju, lai parādītu viņai tauriņus. Puisēnam, kā liekas, vajadzētu būt viņa dēlam.

Princis kļuva priecīgs — teju, teju metīsies pie dēla, taču viņš savaldījās, baidījās bērnu nobiedēt, jo viņu pašu jau neviens neredz — viņam galvā uzmaukta kečula.

Tuvojās vakars, bet princis visu laiku domā un prāto, kā lai viņš feju karalienei parādās. Beidzot viņš izdzirdēja, ka feju aicina pie galda, un viņš izšķīrās: iegāja pilī un nosēdās starp feju un puisēnu. Galdā tika pasniegti dažādi ēdieni. Viņš metās virsū kā izsalcis vilks, jo krietnu laiku tukšais vēders bija licis sevi manīt. Feja rausta plecus un tikai brīnās: kur tie ēdieni tā pazūd? Viņa pavēlēja dažus ēdienus vēl papildināt. Arī tie nozuda.

Pa to laiku princis uz īsu mirkli pacēla kečulu — puisēns viņu tad ieraudzīja un iesaucās:

—    Re, kur mans tētis, māmiņ!

-      Tavs tētis, dēliņ, mūs neatradīs, kamēr nebūs veicis brīnumaino varoņdarbu, — feju karaliene puisēnam atbildēja.

Princis uzstūma kečulu uz acīm un atkal nodevās ēšanai. Kad uz galda vairs nebija palikusi ne maizes drupatiņa, — ripini pa galdu kaut lodi, — feja izbrīnījās vēl vairāk un tūlīt pavēlēja atnest citus ēdienus.

Taču princis aiz priekiem, ka dēls viņu pazinis, parādījās viņam vēl reizi.

Atkal puisēns priecīgs apgalvo, ka redzējis tēvu, bet māte viņam netic, ka tēvs būtu varējis paveikt brīnumaino varoņdarbu un sameklējis viņus. Feju karaliene itin labi zināja, ka uz šo tālo malu pat ugunsputns nespēj atlidot. Puisēns apklusa — ko gan

citu lai viņš darītu, ja tēvs atkal bija kečulu uzstūmis uz acīm un k|uvis neredzams.

Princis ēda, ēda, kamēr visu apēda. Uz galda nepaliek atkal ne drupatiņas. Feja noskuma, jo viņas pavadonēm tagad jāpaliek ar tukšiem vēderiem. Bet puisēns pēkšņi atkal iesaucas:

—   Māmiņ! Saki, ko gribi, tas ir mans tēvsl

—   Kur tad viņš ir? Vai tev tikai nerēgojas?

—   Nekas man nerēgojas. Viņš ir šeit, sēž man blakus, rau, skaties, ņem mani aiz rokas.

Feju karaliene bezmaz vai nobijās. Taču puisēna tētis tūlīt arī viņai parādījās. Viņš noņēma no galvas kečulu un teica:

—   Te nu es esmu. Velti tu mūsu dēlam nenoticēji, kad viņš par mani ierunājās. Toreiz, kad ieraudzīju pretīgās pūču ādas, nezināju, ko daru. Cerēju, ka paveikšu labu darbu, ja ādas sadedzināšu un jūs no tām atbrīvošu.

—   Laikam jau liktenis bija lēmis mums ciest, — feju karaliene viņam atbildēja. — Kas bijis, bijis, to vairāk nepieminēsim. Pastāsti, kā tev izdevās šurpu atkļūt?

Kad viņš fejai izstāstīja visas savas likstas, visu pārdzīvoto, viņi atkal sapratās, viņš samīļoja dēlu un palika feju karalienes pilī. Pagāja savs laiks, un viņš sāka pierunāt feju iet atpakaļ pie cilvēkiem. Feja viņam paklausīja. Viņi visi kopā atgriezās pie vecā karaļa, un pilī tika svinētas tādas kāzas, ka vēsts par tām aplidoja vai visu pasauli.

Kad karalis kļuva vecs, visi augstmaņi un visa tauta princi izraudzījās par karali, jo viņš bija drošsirdīgs, prātīgs un taisnīgs. Viņš nodzīvoja ilgu mūžu un pārvaldīja valsti kopā ar sievu — feju karalieni. Viņus abus pavadīja laime, tāpēc arī viņi uz laiku laikiem visiem palikuši labā atmiņā.

Bet es zirgam seglos biju un jums to visu izstāstīju.

PAMESTIE BĒRNI

Reiz kādam vīram nomira sieva un atstāja viņam divus bērnus — puiku un meiteni. Vīrs bija gados vēl krietni jauns un apņēma otru sievu. Viņš apprecēja sievu, kuru stipri mīlēja. Tā mājā ienāca pamāte. Viņa pret bāreņiem izturējās bargi un vienā gabalā centās pierunāt vīru, lai bērnus padzen no mājas vai kaut kā citādi tiek no tiem vaļā, jo pabērni viņai bija kā dadzis acī.

Vīrs tā nebija ar mieru — viņš neparko negribēja no bērniem šķirties. Taču sieva neatlaidās un neatlaidās: jātiek no bērniem vaļā, ja ne, viņa viņu uz karstām pēdām pametīšot. Vīrs sievu mīlēja vairāk nekā savu dzīvību un tāpēc apsolījās izpildīt viņas nelietīgo vēlēšanos. Nu sāka abi dienām prātot, kā tikt no bērniem vaļā. Domāja, domāja un izdomāja bērnus aizvest uz mežu un tur pamest: ceļu atpakaļ uz mājām jau viņi neatradīs un aizies mežā bojā.

— darīts. Kādā rītā tēvs piecēlās jau mazā gaismiņā un lika, lai sieva iedod viņam ceļamaizi — viņš iešot ar bērniem uz mežu pēc malkas. Sieva sameklēja kaut ko ēdamu, bet tā

-      tikai vienai dienai, un iesēja pauniņā. Kad pienāca laiks doties ceļā, viņa pavēlēja bērniem iet tēvam līdzi un palīdzēt žagarus salasīt. Tā nu tas būtu, bet bērni nebija ar mieru. Un tikai tāpēc, ka meitenīte, kura bija vecākā, nojauta ar savu bērna prātu kaut ko nelāgu un atrunāja brālīti iet tēvam līdzi uz mežu. Pamāte ņēmās bērnus biedēt: ja viņi palikšot mājā, riņiem tik un tā dzīves nebūšot. Ko lai dara, vajadzēja vien bērniem doties tēvam līdzi uz mežu. Pirms viņi gāja prom, meitene slepus no krāsns pagrāba sauju pelnu un, kolīdz iegāja mežā, tos

pabārstīja zemē gan šur, gan tur, lai nepazaudētu atpakaļceļu. Viņi iegāja dziļi, dziļi mežā un tur apstājās, lai iekurtu ugunskuru un pagatavotu ēdienu. Ko tēvam bija darīt? Kā no bērniem aiziet? Viņš sēdēja, domāja, domāja smagas domas un tad teica:

—   Mani mīļie bērniņi, uzkavējieties šeit īsu brītiņu, pagaidiet mani. Iešu sacirtīšu malku, tad varēsim iet atpakaļ uz mājām.

Bērni, dzirdēdami, ka tēvs grib iet prom, nobijās un saka lūgties, lai viņus neatstāj vienus. Tēvam no žēluma sirds plīsa vai pušu, taču neko darīt — viņš atcerējās sievas vārdus: ja viņš bērnus atvedīšot atpakaļ, tad viņa to uz karstām pēdām pametīšot. Tēvs ņēmās bērnus pierunāt, lai viņi paliekot tepat, jo viņš drīz jo drīz būšot atpakaļ, un tad visi kopā iešot uz māju. Vai bērniem bija neticēt tēva vārdiem? Viņi palika vieni, bet tēvs paņēma cirvi un aizgāja mežā tik tālu, ka viņu nevarēja saredzēt. Viņš piesēja pie koka divas malkas pagales: kolīdz vējš uzpūš, pagales sitas viena pret otru — čok! Čak! — un liekas, ka tiek cirsta malka. Bērni visu laiku dzirdēja — čok! čak! čok! čak! — un bija pārliecināti, ka tur tēvs cērt malku. Viņi pacietīgi gaidīja: tūlīt tēvs beigs darbu un atnāks viņiem pakaļ. Taču laiks gāja, bet tēvs aizvien vēl nenāca. Bērni sāka bēdāties, ko nu iesākt, ja viņus šajā dziļajā mežā pārsteigs nakts. Viņi sāka iet uz to pusi, kur tēvs zāģēja malku. Kad viņi tur nonāca, tad ieraudzīja divas malkas pagales, kas sitās viena pret otru, un saprata, ka tēvs viņus piekrāpis, pametis mežā, lai plēsīgie zvēri saplosītu.

Ko nu iesākt? Nobijušies viņi sāka gauži raudāt un vaimanāt, tad, aiz bailēm drebēdami, atgriezās ugunskura vietā un izmisīgi meklēja pēdas, kur vietām, šurp nākot, bija izkaisījuši pelnus. Tā maz pamazām un vieglītēm līdz ar tumsu pārnāca mājās.

Pa šo laiku pamāte bija pagatavojusi dažādus garšīgus ēdienus, izcepusi pīrāgus un kliņģerus. Divatā vien ar vīru apsēdās pie galda, un, kad no vakariņām pāri bija palicis tikai tāds nieks, sieva teica:

—   Bijuši nu bērniņi mājās, viņi panašķotos ar to, kas pāri palicis, nebūtu ko redzēt, kā visu noēstu!

Bērni taisni tobrīd stāvēja zem logiem un baidījās ieiet istabā. Izdzirdējuši pamātes vārdus: «Bijuši nu bērniņi mājās.

viņi panašķotos ar to, kas pāri palicis,» — bērni nodomāja, ka tas teikts no tīras sirds, un tūlīt abi kā vienā mutē atsaucās:

—    Mēs esam šeit, māmiņ! Mēs esam šeit, tēti!

Un abi divi pa galvu pa kaklu iemetās istabā.

To nu ļaunā pamāte nebija gaidījusi. Viņa pārskaitās, aiz niknuma kļuva gluži sarkana un kādi tik mutē nāca vārdi, ar tādiem lamāja vīru: lai par viņu neņirgājoties un viņai pasakas nestāstot, ka šis bērnus mežā atstājis, atstājis jau varbūt esot, taču ne nu mežā, bet kaut kur tepat tuvumā, ja bērni paši pārnākuši mājās. Un beigās piedraudēja: uz karstām pēdām viņu pametīšot, ja norunu nepildīšot.

Veltīgi vīrs kā prazdams taisnojās sievas priekšā: viņa neticēja nevienam vīra vārdam un ņēmās apgalvot, ka pati agri vai vēlu aizies no viņa, ja bērni paliks mājā.

Lai kā pamāte arī ārdījās, bērni bija jāatstāj mājā pārnakšņot. Tēvs piegāja pie viņiem un teica:

—    Uzēdiet, ko nu te redzat, un liecieties uz auss, rīt no rīta jāiet atkal uz mežu pēc malkas.

Taču bērnus nebija tik viegli pārliecināt, tie kā iespītējušies runāja pretī: esot bailīgi iet uz mežu, varot tā nomaldīties, ka ceļu vairs uz māju neatrodot. Tēvs vienā gabalā ņēmās taisnoties un dievoties, ka neesot vainīgs, jo meklējis šos pa visu mežu, bet neesot vairs atradis. Nodomājis, ka viņi jau agrāk atnākuši uz māju. Beigu beigās bērni noticēja tēva melīgajai runāšanai un nomierinājās. «Neko darīt,» viņi domās mierināja sevi, laižoties miegā, «ja tēvs atkal mūs mežā pametīs, gan jau paši kā nekā atradīsim ce)u uz māju.»

Otrā rītā, kad pienāca laiks iet, meitene piegāja pie krāsns un pagrāba veselu riekšavu pelnu. To, kā par nelaimi, ieraudzīja pamāte un iesita meitenei pa rokām: pelni turpat izbārstījās pa zemi.

Iedama ārā no mājas, meitene pamanīja priekšnamā toveri ar klijām, iebēra tās priekšautā un skrēja pakaļ tēvam. Iedama savā nodabā gabaliņu aiz tēva, meitene izbārstīja zemē klijas, lai paliktu kādas pēdas.

Tēvs bērnus veda pa gluži svešām, nepazīstamām vietām. Beidzot nonāca tādā biezoknī, kur cilvēks savu kāju vēl nebija

spēris. Apstājās brītiņu atvilkt elpu un sakūra ugunskuru. Tēvs teica bērniem:

—    Mīļie bērniņi, palieciet še pie ugunskura, uzsildiet pusdienas, bet es pa to laiku iešu un sacirtīšu malku.

Atcerējušies vakardienu, bērni gan negribēja vieni palikt, taču tēvs atkal viņus pierunāja. Galu galā bērni viņam noticēja un palika.

Tēvs, tāpat kā vakar, iegāja vēl dziļāk mežā, lai bērni viņu neredzētu, atkal piesēja pie koka divas malkas šķilas, lai, vējam pūšot, tās sistos viena pret otru un klaudzētu, it kā malku skaldītu, bet pats pa citu ceļu slepus gāja tieši uz māju … Kad pusdienas bija sasilušas, bērni sāka saukt tēvu. Sauca vienu reizi, sauca otru reizi, trešo reizi… sauca savas reizes desmit, bet tēvs kā nenāk, tā nenāk. Tad meitene teica:

—    Man liekas, brālīt, ka tēvs mūs atkal ir pametis mežā vienus. Ir jau tik vēls.

Bērni gan tā runāt runāja, bet lāgā negribēja ticēt, tāpēc ari šoreiz devās uz klaudzienu pusi, un, kad atnāca, tad pārliecinājās, ka te no tēva nav ne miņas, tikai vējā klaudz divas pie koka piesietas šķilas. Ko lai nu iesāk? Arī nakts nāk virsū. Bērni sāka izmisīgi raudāt, tad noskumuši devās atpakaļ uz ugunskura vietu. Viņi ilgi maldījās, kamēr atnāca atpakaļ pie ugunskura. Viņi salasīja vēl krietnu klēpi žagaru, lai uguns spožāk degtu, un apsēdās pie tā, jo nakts kaut kā jāpavada. Kur lai melnā tumsā iet, ja nezina ceļu! Kad viņi otrā rītā pamodās, redzēja, ka ugunskurs galīgi izdzisis. Visapkārt šalca svešs mežs, putni brēca un plēsīgi zvēri gaudoja. Bērniem vēderi prasīja ēst. Brālītis sāka rūgti raudāt, bet māsiņa teica:

—     Nāc, iesim, brālīt! Vakar, šurp nākot, es no mājas paķēru līdzi klijas un tās pa ceļam izkaisīju. Iesim pameklēsim, varbūt atrodam ceļu un varam atgriezties mājās.

Abi sāka cītīgi meklēt un beidzot atrada izkaisītās klijas. Viņi sāka iet pa pēdām un nogāja krietnu gabalu, tad pēdas pēkšņi izzuda, jo laikam lapsa bija klijas uzlaizījusi. Bērni metās gan šurp, gan turp — visur meklē atstātās pēdas, bet tās vairs neparādās. Viņi klīda, klīda, līdz beidzot galīgi nomaldījās. Maldījās līdz vēlai pēcpusdienai, bet ne mājas, pat ne ugunskura vietu, kur tēvs viņus bija pametis, tā i neatrada. Bērniem visu laiku

gribējās ēst, bet nu izsalkums tos sāka mocit. Taču nekā ēdama viņiem nebija ne kripatiņas un nebija ari kur to ņemt. Pat iekurt ugunskuru viņi lāgā neprata.

Tad brālim ienāca prātā, ka būtu jāuzmeistaro loks, lai varētu putnus un meža zvērus medīt un no tā pārtikt. Viņš to izdomāja un teica māsai:

—   Mēs abi, māsiņ, nomirsim badā, ja nenomedīsim kādu putnu vai zvēru. Es būtu gājis medīt, bet man nav loka, no kā to lai iztaisa, arī nevaru izdomāt.

Māsa viņam atbildēja:

—    Nogriez manu bizi, brālīt, un iztaisi no tās loku.

Brālis nogrieza māsai bizi un iztaisīja no tās loku un vēl daudz putnu ķeramo cilpu. Viņš izlika cilpas, un drīz tajās iekrita vairāki putni. Māsa tos paņēma un noplūca. Tad viņi sameklēja sausus koka gabalus un ņēmās berzt vienu pret otru; berza un berza, līdz koks aizdegās. Tad brālis ar māsu iekurināja ugunskuru, izcepa putnus un tos uzreiz apēda — tāpat bez maizes un sāls. Paēduši aprunājās un nolēma, ka māsa lasīs žagarus un uzmanīs ugunskuru, bet brālis dosies medībās. Tā viņi ari darīja. Māsa sakūra lielu ugunskuru, bet brālis nomedīja zaķi un kazlēnu. Viņi medījumu apstrādāja, kā nākas, un kārtīgi izcepa. Apgādājušies ar ēdamo, abi sāka klīst pa mežu, sak, varbūt kā nekā izdodas izkļūt laukā no biezokņa. Kamēr viņi klaiņoja pa mežu, brālītim dikti sagribējās dzert, bet ūdens nebija. Vienīgi meža zvēru iemītās pēdās sakrājies pa lāsītei ūdens, jo nesen bija lijis lietus. Brāli tik briesmīgi mocīja slāpes, ka viņš nenocietās un teica māsai:

—  Mīļo māsiņ, man gauži gribas dzert, nekur citur nav ne pilītes ūdens kā vienīgi vilka iemītās pēdās.

—  Vai tad tu patiesi domā dzert tādu ūdeni? — māsiņa brīnījās. — Skaties tik, pats pārvērtīsies par vilku un vēl mani aprīsi.

Brālītis noturējās, nedzēra ūdeni no vilka iemītās pēdas, bet gāja tālāk. Pēkšņi viņa priekšā parādās citas pēdas, šoreiz tās ir lāča pēdas. Brālis jau noliecās pār peļķīti, bet māsa ari šoreiz atturēja: ja viņš ūdeni no lāča iemītās pēdas iedzeršot, par lāci pārvērtīšoties un viņu, savu māsu, aprīšot.

Cik ilgi abi klīda, grūti pateikt, tikai brālis kļuva jo dienas vārgāks un vārgāks — netika vairs māsiņai līdzi, ik pa brīdim atpalika, lai atpūstos. Nejauši viņš uzdūrās brieža pēdai, kas bija pilna kā acs ar ūdeni, un, nebildis māsiņai ne pušplēsta vārda, vienā atņēmienā izdzēra visu ūdeni. Izdzēra un turpat uz Ildze* nas vietas pārvērtās par briedi. Māsa atgriezās un brāļa vietā ieraudzīja briedi. Ieraudzīja un teica:

—    Redzi nu, brālīt, tu mani nepaklausīji un kas nu notika. Es tev labi teicu — nedzer šo ūdeni! Ko es tagad viena pati iesākšu? Tu mani nobadīsi.

Bet briedis viņai atbildēja:

—    Nebīsties, māsiņ, es tev pāri nedarīšu un no tevis projām neskriešu.

Abi gāja tālāk un pamanīja mežā plašu un skaistu klajumu. Zāle klajumā nopļauta un sakrauta gubās. Viņi jau nopriecājās, ka meža biežņa palikusi viņiem aiz muguras. Bija gan reize priecāties, gan arī noskumt, jo pa klajumu bija bailīgāka iešana — var kāds pēkšņi briedi ieraudzīt un nošaut.

Abi īsu brītiņu meža klajumā atpūtās, briedis paplūca sulīgo zāli. Pēkšņi, kur gadījušies, kur ne, klajumā izbrauca rati ar kādu augstmani. Protama lieta, augstmanis brauca medībās un nolēmis šeit atpūsties, lai tad dotos atkal tālāk. Briedis viņu pirmais pamanīja un teica māsai:

—    Māsiņ, māsiņ, paslēpies zem šīs siena gubiņas, bet es noslēpšos mežā un nogaidīšu, kamēr augstmanis no šejienes aizbrauks, viņam var vēl iekāroties mani nošaut.

Runāts — darīts. Briedis ar ragiem pacēla gubiņu un zem tās paslēpa māsiņu, bet pats aizbēga mežā.

Pa to starpu augstmanis piebrauca gandrīz klāt pie siena gubiņas, izlēca no ratiem un sāka barot suņus. Pasvieda katram sunim pa maizes rikai, bet viens no suņiem paķēra riku, aiznesa to pie gubas, nolika zemē un jau grasījās to apēst, bet kas to deva! Meitene, pamanījusi maizi, aši izbāza roku, paķēra riku un apēda. Suns atkal skrien pie saimnieka un luncina asti, sak, iedod vēl. Augstmanis pabrīnījās, ka suns tik ātri maizi notiesājis. Bet vai nu augstmanim maizes nebūtu! — iedeva sunim otru riku. Atkal suns to aiznesa pie tās pašas gubas, atkal nolika zemē, pat nokoda gabalu, bet otra puse nejauši izkrita no mutes. Meitene to vien gaidīja — izbāza roku un paķēra maizi. Suns atkal skrien pie saimnieka un tik luncina asti — prasa, vai vēl neiedos. Iedeva arī. Ar šo maizes riku notika tas pats, kas ar divām iepriekšējām. Kad suns atkal lūdza maizi, augstmanis nevarēja vien nobrīnīties, kur suns pēkšņi kļuvis tik rijīgs, citreiz ne pusi rikas neapēda. Viņš pavēlēja saviem kalpiem iet sunim līdzi un paskatīties, vai tik kāds neslēpjas zem gubas, pie kuras suns skraida skraidīdams. Kalpi aizgāja, pacēla gubu, atrada meiteni un atveda viņu pie augstmaņa. Viņš vērīgi noskatīja, ka meitene tāda jauka un piemīlīga — prieks acis pamielot, — un ņēmās meiteni itin laipni iztaujāt: no kurienes un kā šajā pusē atkļuvusi? Redzams, meitene viņam gauži iepatikusies.

Meitene viņam atbildēja:

—     Izstāstīšu visu patiesību, ja tu izpildīsi vienu manu vēlēšanos.

Augstmanis, redzēdams, cik prātīgi meitene runā, teica:

—    Vari izstāstīt man visu bez bailēm. Darīšu tā, kā tu gribēsi.

Meitene viņam izstāstīja, kas un kā bija noticis, un lūdza brālītim, briedim, pāri nedarīt. Augstmanis viņu uzmanīgi uzklausīja, pažēloja abus un vaicāja meitenei:

—    Kur tad pašlaik atrodas tavs brālītis? Atved viņu pie manis.

Lai augstmaņa lūgumu izpildītu, meitene devās mežā, lai uzmeklētu briedi. Kad viņa izveda klajumā briedi un augstmanis izdzirdēja, ka tas runā cilvēka balsī, viņš varen nopriecājās un paņēma abus sev līdzi, — meiteni iesēdināja ratos, bet briedis skrēja ratiem blakus.

Kad pārbrauca mājās, augstmanis briedi ielaida dārzā pie dīķa, bet meiteni ieveda savā lepnajā namā, ieģērba dārgās drēbēs un pēc neilga laika viņu apprecēja.

Augstmaņa mājā dzīvoja kāda sieviete, kas visu laiku veltīgi cerēja, ka augstmanis viņu apņems par sievu. Turpretī tagad viņai vajadzēja būt augstmaņa jaunajai sievai par kalponi. Tāpēc kalpone sāka savu pavēlnieci nežēlīgi ienīst — nevarēja viņu ne acu galā ieredzēt. Ja tikai uzdrīkstētos, viņa būtu augstmaņa sievai sliktu vien darījusi. Kalpone no agra rīta līdz vēlam vakaram par to vien galvu lauzīja, kā nogalēt un tikt no savas pavēlnieces vaļā.

Augstmanis laimīgi nodzīvoja ar sievu veselu gadu, un sievai piedzima bērniņš. Tas bija jauks un patīkams bērns, un vecāki, uz to raudzīdamies, nevarēja vien nopriecāties. Kādu dienu augstmanis devās tālā pastaigā, bet sievu ar bērnu atstāja mājās. Tas notika vasarā, kad diena bija karsta. Pēc pusdienām augstmaņa sieva aicināja kalponi līdzi uz dīķi, lai palīdz viņai nomazgāties.

Kalpone augstmaņa sievu mazgāja uz laipas, jo dīķis bija krietni dziļš. Viņa to nomazgāja, bet klusībā domāja: «Pienākusi ari mana reize kļūt par kundzi.» Sī doma vairs no kalpones neatstājās, un viņa ņēma un iegrūda augstmaņa sievu dīķī pašā dziļākajā vietā. Pēc tam pati pārģērbās bijušās pavēlnieces drēbēs un gāja uz māju. Viņas abas — kalpone un augstmaņa sieva bija tik līdzīgas kā divi ūdens pilieni viens otram, tāpēc neviens nekā nemanīja un nenojauta, vienīgi briedis tajā brīdī bija pie dīķa un visu redzēja.

Kad augstmanis vakarā pārradās mājās, arī viņš neko nepamanīja, jo kalpone bija tik līdzīga savai kundzei. Viltus sieva, it kā bēdādamās, viņam saka:

—   Šodien man notika liela nelaime. Pēc pusdienas es gāju uz dīķi mazgāties un paņēmu līdzi kalponi, bet tai uz laipas paslīdēja kāja, viņa iekrita pašā dziļākajā vietā ūdenī un noslīka.

Vīrs savu viltus sievu mierina, teikdams:

—   Nebēdājies, sieviņ, tur nekā vairs nevaram līdzēt.

Tā pagāja vairākas dienas. Bet bērns visu šo laiku — viņš vēl zīda krūti — raud aizvilkdamies, jo tagad nebija neviena, kas viņu barotu. Vīrs savai viltus sievai apvaicājās:

—    Kāpēc bērns visu laiku tik gauži raud?

-       Netieku gudra, — viņa atbildēja. — Kā lai zinu, kas viņam kaiš, viņš pat krūti vairs neņem. Diez vai nebūs mazliet apslimis, no mazuļiem jau nekā daudz nevar saprast.

Vakarā augstmanis ar viltus sievu izgāja dārzā pastaigāties un redzēja, ka briedis neganās vis pļaviņā kā parasti, bet guļ noskumis labu gabaliņu nostāk. Tad augstmanis apvaicājās: kas te noticis, kāpēc briedis neganās vairs pļaviņā?

-              To nu gan nemāku pateikt, — viltus sieva atbildēja.

—  Kas to lai zina, kas šim nav pa prātam? Varbūt vajadzētu

viņu nokaut, mans mīļais? Man nekas nebūtu pretī nogaršot brieža gaļu.

Vīrs viņai nekā neatbildēja, tikai novirzīja sarunu uz citu pusi. Viņi atgriezās mājās, bet bērns visu laiku raud kā raudājis — protama lieta — mirst stāvus badā. Vīrs viltus sievu iztaujā:

— Varbūt bērnam kā vajag?

Bet šī pati tikai rausta plecus — nezinot un nekā nevarot saprast, sak, labāk jau būtu nomiris nekā tā mocījies.

Vīrs, tādu runu dzirdēdams, pabrīnījās un gāja uz dārzu pie dārznieka, lai apvaicātos, kas briedim kaiš. Varbūt aizmirsuši dzert iedot, bet varbūt pāri nodarījuši?

Dārznieks augstmanim tad nu pateica:

—    Nezinu, kālabad briedis tāds saskumis, esmu tikai novērojis, ka katru dienu pēc pusdienas viņš atnāk pie dīķa, tā skumji uz to noraugās un savā nodabā noskaita:

Ai, māsiņ, manu māšelīt,

Tver saules stariņu;

Uz ūdenszāļu pinumiem Tev jādus ezerā.

Bet mazulis, tavs dārgumiņš,

Mans mīļais māsasdēls,

No bada jau puspamiris Pie ļaunās pamātes…

Augstmanis, to visu dzirdēdams no dārznieka mutes, nolēma pats briedi novērot. Otrā dienā pēc pusdienas viņš slepus briedim sekoja līdz pat dīķim un noklausījās pats savām ausīm jau no dārznieka dzirdētos vārdus. Tad nu augstmanis pavēlēja ūdeni no dīķa izlaist, lai pārliecinātos, vai briedis teicis taisnību vai melojis.

Kad kalpi ūdeni dīķī nolaida, pašā dīķa dibenā ieraudzīja augstmaņa sievu. Viņu klāja zaļas gļotas, taču viņa vēl elpoja.

Kalpi paņēma savu pavēlnieci uz rokām, nomazgāja, apģērba un ienesa mājā. Augstmanis, sievu ieraudzījis, kļuva dikti priecīgs, bet ļauno viltus sievu pavēlēja jo bargi sodīt.

Viss tika izdarīts tieši tā, kā augstmanis pavēlēja.

Kopš tā laika augstmanis ar sievu nodzīvoja kopā ilgus gadus. Viņi dzīvoja mierā un saticībā un izaudzināja kuplu bērnu pulciņu: bērnus izmācīja par gudriem cilvēkiem, un visi bija laimīgi. No tiem tad, pavei, arī cēlušies mūsu šodienas mācītie ļaudis.

Pats miežu graudu segloju,

Par trejiem mēmiem salēju,

Nu maksājiet man ragā!

STIPRINIEKS AGERANS

Tas notika tajos sen senajos laikos, kad, kā pasaka stāsta, visu plašo pasauli pārvaldīja Melu karalis. Tajos aizlaikos dzīvoja kāda sieviete. Viņa bija tik nabadzīga, ka otru tādu ne ar uguni nesameklēsi. Viņa dzīvoja tepat netālu, rau, tajā ciematā, bet tieši kurā, nevarēšu vis pateikt, jo kopš tiem laikiem ir pagājis daudz gadu, un man arī bez visa tā darbu bijis gana. Droši vien būsiet dzirdējuši, ka vakar vakarā manam sivēnam atskrēja cūka, bet teļam — govs. Paši saprotat: man tagad domas mežģījas, galva tā riņķī vien griežas, un tāpēc nebrīnieties, ka nosaukums ciematam, kurā šī sieviete dzīvoja, galīgi izkritis no prāta.

Lai savu stāstījumu neievilktu nevajadzīgi garumā, pateikšu jums tūliņ jau pašā sākumā, ka šai nelaimīgajai atraitnei — neņemiet nu ļaunā: aizmirsu piebilst, ka viņa palikusi atraitnēs,— nebija visā plašajā pasaulē neviena, kā tikai mazs dēliņš, bet nu tik jauks un piemīlīgs puisēns, ka otru tādu ne tuvu, ne tālu neatrast. Un šo puisēnu sauca par Ageranu. Kādu dienu garām sievietes mājiņai gāja divi lādzīgi ceļinieki un palūdza naktsmāju. Ieraudzījuši puisēnu, ceļinieki nevarēja vien par viņu nopriecāties un par mūžīgu piemiņu no sevis iedāvināja burvju bisi. Man domāt, vai viņi paši tik arī nebija no burvjiem.

Visiem ļaudīm par lielum lielu brīnumu Agerans auga nevis dienām, bet gan stundām: pa vienu pašu dienu viņš pastiepās garāks nekā cits pa veselu gadu, bet pa gadu izauga tik liels kā cits — deviņos gados!… Kad puisēns kļuva divus gadus vecs, viņš bija tik izveicīgs un spēcīgs, ka neviens nespēja ar viņu mēroties spēkiem.

Kā māte ar savu dēliņu lepojās — to ne izstāstīt, ne pateikt — pat uz brītiņu acu atraut no viņa nespēja.

Taču mātes laime nebija ilga. Kādā agrā rītā Agerans paņēma maišeli, uzmeta to sev uz muguras, uzkāra plecā bisi un devās ceļā. Viņš neklausījās kaimiņu atrunās un nepadevās mātes lūgšanām. Māte solīja katru dienu cept viņam plāceņus un pīrāgus, kā ari neliegt biezpienu ar pienu. Viņš neuzklausīja nevienu, bet, drošu prātu saņēmis, devās plašajā pasaulē.

«Ko te padarīsi, laikam viņam tā nolemts,» ciemata sievietes smagi nopūtās.

Agerans gāja, gāja, līdz beidzot nonāca tik lielā un biezā mežā, ka tam ne gala, ne malas saskatīt. Viņš iegāja dziļāk mežā un redzēja, ka te nav neviena taisna koka, visi tādi līki un greizi vien. Agerans pabrīnījās un lauzās cauri biezoknim. Pēkšņi dzird kādu žēlu balsi. Viņš sāka iet ātrāk, steidzas uz to pusi, no kurienes dzirdama balss. Balss skan aizvien tuvāk. Tad Agerans ieraudzīja milzi, pie tam tik lielu un milzīgu, ka galva šim teju, teju vai mākoņus grūsta.

Tas bija slavenais Ozolrāvējs. Viņš vaidēja vienā vaidēšanā un pūta vienā pūšanā, nolādēja likteni, ka mežā neesot vairs staltu koku, ar ko šis lai sev laiku pakavējot. Kolīdz milzis pamanīja Ageranu, paspēra platu soli viņam pretī, nostājās ceļam priekšā, laba vārda pāri lūpām nelaida, bet kā sadedzis izaicināja paspēkoties. Agerans nenobijās — viņš nebija no bailīgajiem, — bet stingri noprasīja:

-       Kā tu gribi ar mani spēkoties — lauzties, kauties ar zobeniem vai šauties?

—    Lauzīsimies, tā ies ātrāk! — Ozplrāvējs atbildēja.

Abi saķērās un lauzās visu garo vasaras dienu līdz pašam vakaram un vēl otru dienu līdz vēlai pēcpusdienai, bet viens otru pieveikt tā i nespēja. Agerans kļuva zili melns aiz dusmām, sagrāba Ozolrāvēju klēpī un iedzina viņu līdz pat ceļiem zemē. Saniknojās ari Ozolrāvējs, saņēma visus spēkus kopā un iedzina Ageranu līdz jostas vietai zemē. Agerans izrāvās, palēcās, sagrāba milzi un trieca viņu tā pret zemi, ka tas bezmaz vai zemei cauri izskrēja. Labi vēl, ka Agerans, būdams pēc dabas labestīgs un cēlsirdīgs, nevēlējās Ozolrāvēju nāvē aizraidīt:

saķēra viņu aiz matiem, noturēja uz vietas un aši izvilka no zemes. Abi stiprinieki salīga mieru un tālāko ceļu snāja kopā.

Viņi bija nokātojuši pavisam īsu ceļa gabalu, pēkšņi redz: no kaut kurienes kā bultas šurp lido milzīgi akmeņi. Viņi pagriezās un aci pret aci satikās ar milzīgu briesmoni. Tas bija savas deviņas reizes briesmīgāks un savas deviņas reizes atbaidošāks nekā Ozolrāvējs. Šis milzis katrā rokā turēja pa milzīgai klintij un dauzīja tās vienu pret otru, turklāt ar tādu spēku, ka no tām plīsa nost lielāki un mazāki akmeņi un lidoja uz visām četrām debess pusēm trīs verstis tālu. Akmeņplēsējs — tā sauca briesmoni — pamanīja atnācējus, mazliet nobijās, savas bailes neizrādīja, bet trieca dūri pa akmeņu pauguru tik stipri, ka to saberza smalkā jo smalkā pulverī, tad pagriezās pret Ageranu un aicināja viņu pacīnīties.

Tādu stiprinieku kā Ageranu, protama lieta, nebija nogurdinājis ne garais cejš, ne cīņa ar Ozolrāvēju. Viņš jutās pat vēl daudz spēcīgāks nekā agrāk.

—   Labi, ja tev uzkritusi kāre kauties, lai notiek! — viņš bija ar mieru. — Tikai pasaki, kā tu gribi ar mani spēkiem mēroties — lauzties, kauties ar zobeniem vai šauties?

—    Lauzīsimies, tā ies ātrāk! — Akmeņplēsējs izlēma.

Ne viens, ne otrs vairs nebilda ne vārda, bet saķērās un lauzās.

Divarpus dienu viņi cīnījās viens ar otru, un tikai trešās dienas vēlā pēcpusdienā Agerans pieveica milzi. Viņš par to apžēlojās, neaizraidīja uz viņpasauli, tikai lika zvērēt mūžīgu uzticību un tad ar viņu sadraudzējās.

Tagad nu viņi bija trīs; visi naski so|oja tālāk, nepiekusdami, nepagurdami visu ceļu jokus plēsa un brīnumainas dziesmas dziedāja. Viņi gāja, gāja un pēkšņi ieraudzīja divus milzīgus kalnus. Kalni stāvēja viņu priekšā un kalnu gali sitās viens pret otru. Neviens no trim stipriniekiem tādu brīnumu vēl nebija savām acīm redzējis.

—    Vai jūs zināt, kas tas par brīnumu? — ievaicājās Ozolrāvējs. — Ja nezināt, varu jums pastāstīt. Tur droši vien ir kāda burvestība, un mums būtu labāk izvēlēties citu ceļu, apiet ar līkumu šai nolādētai vietai, lai nebūtu tur jāatstāj sava miesa kraukļiem un savi kauli vilkiem par barību.

Ierunājās arī Akmeņplēsējs. Viņam liekoties, ka šie nemierīgie kalni neesot nekas cits kā Zemes mātes ausis. Tāpēc tās arī kustoties. Agerans, it kā nemaz nedzirdētu, par ko sprieda viņa ceļabiedri, soļoja tikai tālāk, atpakaļ nepaskatījies. Pie paša vakarā, kad gaisma ar nakts tumsu mijās, viņi nonāca pie kalniem, kuriem visu laiku virsotnes kopā vien sitās.

Te nu visi trīs arī pamanīja, ka kalnu gali nevis paši no sevis sitas kopā, bet kāds ar tiem kā ar paijām rotaļājas. Kas tas būtu? Kas nu cits, ja ne milzis, kurš ir savas desmit reizes lielāks par Akmeņplēsēju un savas simt reizes varenāks par Ozolrāvēju: Šis briesmonis bija pats Kalnustūmējs.

Nepaspēja trīs stiprinieki necik tuvu pieiet, Kalnustūmējs pārstāja rotaļāties ar kalnu galiem, pagriezās pret Ageranu un saka niknā balsī kliegt: kas šim esot pazudis uz viņa zemes?

Ozolrāvējs aiz pārbijā turpat vai zemē nokrita bez samaņas, bet Akmeņplēsējs paslēpās Ageranam aiz muguras: drošs paliek drošs, nebūs viņš pirmais milzim pa grābienam.

Bet ko bija darīt Ageranam?

Viņš, liels gudrinieks, itin labi apzinājās ne tikai savu spēku, bet arī dāvinātās bises spēku, tāpēc bailes viņam nebija ne prātā, pat roka nedrebēja, sākot ar Kalnustūmēju cīkstēties.

Viņi cīnījās trīs dienas un trīs naktis no vietas, līdz Agerans pieveica savu pretinieku. Pieveica un piespieda viņu mūžīgu uzticību un paklausību zvērēt. Tikai tad visi četri sadraudzējās.

Stiprinieki vairākas dienas kārtīgi atpūtās, fo spēkojoties bija gana nokusuši, tad visi četri devās atkal ceļā. Un jūs, lasītāj, tāpat kā stiprinieki apgādājaties ar pacietību, jo pasaka nav vēl galā un beigas tai vēl tālu. Kas to lasa, tas daudz ko iemācīsies, bet, kas lasot aizmigs, arī nebūs peļami, jo vismaz labi atpūtīsies. Tātad visi četri gāja, gāja, kamēr kaut kur nonāca — dzīvē taču allaž tā notiek: cilvēks kaut kur iet, iet un, pats par sevi saprotams, kaut kur arī nonāk.

Stiprinieki nonāca biezā mežā, kur medījamo zvēru un putnu bija papilnam. Pašā meža vidū redzams liels izcirsts klajums. Visi četri apstājās un nolēma šai vietā uzcelt sev māju. Runāts — darīts. Akmeņplēsējs sanesa akmeņus un uzmūrēja mājai sienas, Ozolrāvējs uzcēla jumtu un to apjuma, bet Kalnustūmējs, lai visapkārt varētu labāk redzēt, kā slaucīt noslaucīja no zemes visus paugurus un kalnus, kas atradās mājas priekšā. Nepagāja ne trīs dienas, kad māja jau gatava. Nevienam tas nav noslēpums, ka arī visskaistākajā mājā ir jārūpējas par to, ko celsi galdā. Bads nav brālis — un stiprinieki slāja uz medībām, bet Ozolrāvēju atstāja mājās, lai šis visiem pusdienas vārītu, kā tas pienākas.

Medībās Agerans ar bisi tik daudz zvēru un putnu nošāva, ka Akmeņplēsējs un Kalnustūmējs tos tikko spēja atstiept uz māju, kaut arī spēka abiem bija atliku likām. Kāpēc lai Ageranam medībās neveiktos, ja viņam bija burvju bise, ko pat pielādēt nevajadzēja? Viņš varēja šaut vienā šaušanā, līdz rokas sāka tirpt, bet bise kā bija, tā palika uzlādēta.

Arī Ozolrāvējs bija rāvies vaiga sviedros: gan cepis, gan

vārījis katlu katlus jau no paša rīta un tagad gaidīja pārrodamies no meža mājā milžus, lai visu to celtu tiem priekšā.

Nule viņš atpūtās savā nodabā, neko nedomādams un ne par ko nerūpēdamies, un, lai īsinātu laiku un izklaidētos, lieca un locīja kokus, kas tikai trijiem vīriem bija aptverami. Pēkšņi, kur gadījies, kur ne, viņa priekšā nostājās pats pūķu valdnieks Salkote. Bārda viņam deviņdesmit deviņas aŠis gara. Valdnieks Salkote bija sajutis kairinošu ēdienu smaržu un ieradies notiesāt pusdienas, kas gatavotas milžiem. Viņu ieraudzīja Ozolrāvējs, tam aiz bailēm dūša saskrēja papēžos. Viņš veikli ielavījās tumšākā kaktā un tur pamira kā cūka kukurūzā, nespēdams ne vārda bilst. Bet pūķu valdnieks Salkote pielika pilnu vēderu un aizgāja stenēdams projām.

Tikko pūķu valdnieks bija nozudis no acīm, Ozolrāvējs lielā steigā grasījās kaut ko likt katlā un vārīt, bet milži jau bija klāt. Tie izsalkuši pie galda piesēdās, izsalkuši no galda piecēlās, tā sadusmojās uz Ozolrāvēju, ka šo tik tikko nepiekāva.

Ozolrāvējs nokaunējās un nolīda maliņā. Taču par pūķu valdnieka Salkotes apciemojumu nebilda ne vārda.

Otrā dienā mājās palika Akmeņplēsējs, bet pārējie slāja uz medībām. Akmeņplēsējs, nav vārdam vietas, godam pūlējās, lai daudz neatpaliktu no labākā pavāra — tādas pusdienas pagatavoja, ka tās kaunu nedarītu paša karaļa galdam. Bet pūķu valdnieks Salkote atkal klāt kā saukts — nebija ko redzēt — visu līdz pēdējai kripatiņai notiesāja un ar milzīgo bārdu savas pēdas aizslaucīja. Milži atgriezās mājās, bet pusdienu kā nav, tā nav arī šoreiz: atkal šiem jāpaliek tukšiem vēderiem, un viņi lielās dusbezmaz vai Akmeņplēsēju piekāva. Tas aiz kauna un negoda nezināja, kur acis likt. Taču par Šalkoti arī viņš nebilda ne pušplēsta vārda.

Trešajā dienā mājās palika Kalnustūmējs. Pārējie paļāvās uz viņu: varbūt šis cik necik pienācīgi pabaros. Tikko pārējie bija aizgājuši uz mežu, Kalnustūmējs tūlīt ķērās pie pusdienu gatavošanas. Tādas pusdienas pagatavoja, ka nebūtu bijis kauns pat jauko saulīti ielūgt ciemos un pacienāt. Te atkal ne saukts, ne aicināts ieradās Salkote, bet Kalnustūmējs tā nobijās, ka aizmuka aiz kokiem un paslēpās. Salkote, nebija ko redzēt, visu, kas bija pagatavots, aprija un, kā nācis, tā aizgāja.

Kad Kalnustūmējs ieraudzīja, ka Agerans ar pārējiem milžiem atgriežas no medībām, bet nav nekā ko dot ēst, viņš gauži noskuma. Agerans sarauca uzacis, noskaitās uz Kalnustūmēju, bet tas, it kā ūdeni būtu mutē ieņēmis, par notikušo nelaida ne vārda pār lūpām.

Ceturtajā dienā Agerans nolēma pats palikt mājā un vārīt pusdienas, bet pārējos aizsūtīja uz mežu medībās. Viņš uzlika uz uguns četrus katlus, katru deviņi simti deviņdesmit deviņus pudus smagu, pievārīja tos pilnus ar gaļu, izcepa deviņi simti deviņdesmit deviņus savvaļas vēršus un kādas trīssimt meža cūkas. Vai nu ilgi, vai ne ilgi noņēmās, bet pusdienas viņš pagatavoja karaliskas. Tikko viņš bija ticis ar visu galā, atdrāzās pūķu valdnieks Salkote. Viņš iebruka mājā, ne vārda nebilda, pat neapsveicinājās, bet vienā rāvienā visu ēdienu no katla izrija. Taču Agerans neapjuka, aši sagrāba viņu aiz apkakles un izgrūda pa durvīm, bet pagalmā ieķērās viņa garajā bārdā, pāršķēla uz pusēm resnu dižskābardi un šķēlumā iespīlēja Salkotes bārdu. Aiz bailēm Salkote nepaguva ne atjēgties.

Viņš atguvās krietni vēlāk, kad no medībām atgriezās milži, un tad viņu pārņēma vēl nepazītas bailes. Viņš saņēma pēdējos spēkus, tā rāvās, ka no zemes izrāva ar visām saknēm dižskābardi un metās bēgt, ko kājas nes.

Stiprinieks Agerans attapās pirmais un kopā ar milžiem sāka dzīties pūķu valdniekam pakaļ. Ozolrāvējs necaurredzamos mežos attīrīja ceļu, uz visām pusēm atsviezdams kokus kā vieglus skangalus. Akmeņplēsējs šķaidīja kā niekus cietās, robainās klintis, bet Kalnustūmējs itin viegli pastūma no ceļa nost kalnus. Lielā niknumā viņi visi drāzās pakaļ Salkotem, ka zeme zem viņu kājām trīcēja un drebēja. Viņi bezmaz jau panāca bēgli, bet tas aizjoza līdz ieejai pazemē un aši iemanījās savā pūķa valstībā, bet Agerans un milži palika ar gariem deguniem un tukšām rokām, stāvot pie ieejas. Viņi apspriedās un nolēma: lai Agerans iet pakaļ pūķu valdniekam pa pēdām. Viņi — viens un divi! novija garu virvi. Agerans ieķērās virves galā un bez steigas nolaidās pazemē.

Trīs dienas un trīs naktis viņš gāja pa pazemes valstību, taču nevienu dzīvu radību, pat ne mazu pelīti savā ceļā nesastapa.

Ceturtajā dienā viņš nonāca pie pūķu lielkunga Vara pils. Pilij apkārt bija vara cietoksnis ar vara vārtiem un vara tiltiem.

Kad Agerans iegāja cietoksnī, tur neviena cita nemanīja, kā vienīgi lielkunga meitu Vārīti. Viņa, izdzirdējusi, ka no Agerana dūres trieciena sagruva pils vara vārti, aši iztecēja pretī un pastāstīja, ka tēvs aizsaukts pie pūķu valdnieka Salkotes. Tur visi pūķu lielkungi apspriežoties, kā pieveikt stiprinieku Ageranu un piespriest viņam nežēlīgu nāvi. Vēl viņa Ageranam pateica, ka līdz Salkotes pilij esot divpadsmit gadu garš ceļš mērojams.

Varite cēla Ageranam galdā cienastu, viņš krietni paēda un gāja atkal tālāk, turklāt tik ātri, ka dienā nogāja vairāk, nekā cits noiet veselā gadā. Pēc trim dienām viņš nonāca valstī, kur visi staigāja tikai pa sudraba ceļiem un ari mājas bija celtas no sudraba. Se valdīja pūķu lielkungs Sudrabs. Viņa pilī arī neviena cita nebija, kā vienīgi lielkunga meita Sudrabīte. Sudrabīte izdzirdēja, kā no Agerana rokas sagruva pils sudraba vārti, iztecēja viņam pretī un pateica, ka tēvs esot aizsaukts pie pūķu valdnieka Salkotes uz padomi, kur nolems, kā pieveikt stiprinieku Ageranu un piespriest viņam nežēlīgu nāvi. Agerans nojauta, ka še viņam nav ko uzkavēties. Mazliet uzēda un padzēra un devās tālāk. Atkal viņš trijās dienās nogāja vairāk nekā cits noiet četros gados un tā itin drīz samanīja sev priekšā Zelta pili.

Agerans piegāja pie pils vārtiem, zvēla ar dūri, un tie sašķīda gabalu gabalos. Viņš iegāja pilī, bet tur sastapa tikai lielkunga meitu skaisto Zeltīti. No Zeltītes Agerans uzzināja, ka viņas tēvs ar visu karapulku aizauļojis pie pūķu valdnieka Salkotes, lai nolemtu, kā pieveikt stiprinieku Ageranu un piespriestu viņam nežēlīgu nāvi. Zeltīte Ageranu labi pacienāja, un viņš, ilgi neuzkavēdamies, steidzās uz priekšu.

Pēc trim dienām viņš atkal nonāca pie pils, turklāt pie tādas pils, ka acis sāpēja, uz to paskatoties, jo tā visa mirdzēja un spīguļoja. Šī bija Dimantu lielkunga Briljantu pils.

Pilī Agerans sastapa vienīgi Dimantu lielkunga meitu brīnum skaisto Spodrīti un viņas pamāti veco raganu Grumbaini.

Taisni tajā brīdī, kad Agerans pārkāpa pāri pils slieksnim, ragana metās virsū Spodrītei un sāka viņu sist un dauzīt, tā ka dzirksteles vien šķīda uz visām pusēm. Grumbaine, pamanījusi

Ageranu, pārsteigta sāka uz viņu blenzt, un tik plaši atvēra savu neglīto muti, ka augšlūpa sniedzās Ifdz pils jumtam, bet apakšlūpa — līdz pagraba dziļumam. Viņa jau bija gatava Ageranu dzīvu aprīt un būtu to arī izdarījusi, ja šim pa rokai nepagadījies liels dimanta tornis. Viņš to sagrāba abās rokās un ar tādu spēku trieca raganai, ka i tornis, i pati ragana sašķīda gabalu gabalos. Pirms ragana izlaida garu, viņa tik neganti iekaucās, ka no šā kauciena nodrebēja visa pazemes valstība.

Bet Spodrīte priecīga metās Ageranam ap kaklu un nu tik viņu skūpsta un apmīļo. Kā lai viņa nepriecājas, ja Agerans viņu atbrīvojis no ļaunās pamātes Grumbaines. Spodrīte no sirds pateicās savam glābējam un tūlīt lika iet uz stalli, lai apseglotu astoņkājaino zirgu un aši trauktos prom, kur acis rāda, lai tikai pa ceļam nesatiktu pūķu valdnieku ar visu viņa karapulku, jo citādi Ageranam labi neies, no drošas nāves viņam nepaglābties.

—   Mans tēvs aizauļoja pie pūķu valdnieka Salkotes, lai apspriestos, kā tevi pieveikt un kādu nežēlīgu nāvi tev nolemt. Tagad viņi būs izdzirdējuši Grumbaines kaukšanu un pa kaklu pa galvu drāzīsies šurp un, ja tevi šeit sastaps, gabalu gabalos sakapās.

Agerans gan labi dzirdēja brīnum skaistās Spodrītes vārdus, bet aiziet no viņas nevarēja: laikam jau sirds neļāva, jo viņš meiteni bija iemīlējis. Viņa tomēr to pierunāja, karsti lūdza, un beigu beigās Agerans viņai padevās. Viņš uzlēca burvju zirgam mugurā un sāka to dzīt, cik jaudas, taču nevis atpakaļ uz mājām, kā bija meitene teikusi, bet uz priekšu — pretī pūķu valdnieka karapulkam.

Agerans uz sava astoņkājainā zirga traucās ātrāk par domu. ātrāk par zibeni un pēkšņi pamanīja, ka viņam tieši virsū nāk milzīgs mākonis, no debesīm līdz pašai zemei tumšus vālus veldams.

Tur viņam pretī auļoja pats Dimantu lielkungs ar savu nepārredzamo karapulku. Viņš bija nojautis lielu nelaimi tuvojamies un ātrāk par vēju drāzies uz mājām. Ar lielām pūlēm Agerans putekļu virpuļos pamanīja pūķu karapulkus, daudz neprātodams, piesvieda savu burvju bisi pie pleca un šāva. Pūķi viņa priekšā krita kā zāle no izkapts, un pēc pusstundas dzīvs bija palicis

tikai pats Dimantu lielkungs, taču arī ar viņu Agerans ātri tika galā: iezvēla viņam ar bises laidi, un viņš atstiepa kājas.

Taču nepagāja necik ilgs laiks, kad Ageranam uzbruka vēl veselas trīs pūķu armijas. Viņš līdz vēlam vakaram cīnījās ar pūķiem, kamēr tos visus līdz pēdējam pieveica. Pret vakaru, uz kuru pusi arī neskaties, visur mētājās nogalinātie pūķi.

Agerans, pieveicis pūķus un viņu lielkungus, dzina zirgu tālāk, nekur ne brītiņu neapstājās, kamēr aizauļoja līdz pūķu valdnieka Salkotes pilij. Salkote, aiz bailēm trīcēdams un drebēdams pie visām miesām, paslēpās aiz krāsns, jo viņš nojauta, ka ieradies stiprinieks Agerans no zemes. Pūķu valdnieks Salkote itin labi zināja, ka stiprinieks Agerans ir pieveicis visus viņa karapūjus un teju, teju būs klāt pēc viņa paša.

Kolīdz pūķu valdnieka priekšā aci pret aci nostājās stiprinieks Agerans, Salkote aiz lielām bailēm nevis sarāvās, kā tas notiek virszemē ar cilvēkiem, bet pampa un pampa resnumā, līdz pārplīsa kā pūslis, sašķīzdams lēveru lēveros. Taču Agerans tīkoja vienīgi pēc pūķu valdnieka bārdas, jo šī nebija vis parasta bārda, bet slēpa sevī brīnumainas spējas. Agerans to nogrieza, pārmeta sev pār plecu un auļoja atpakaļ virszemē, bet pa ceļam ņēma līdzi visas četras daiļavas — visu četru pazemes lielkungu meitas.

Pa to starpu pārējie ceļabiedri —Kalnustūmējs, Akmeņplēsējs un Ozolrāvējs — gaidīt gaidīja Ageranu, lai izvilktu viņu no pūķu valstības virszemē. Agerans atauļoja līdz izejai virszemē, piesēja pie virves lielu pītu grozu, iesēdināja tajā Vārīti un paraustīja virvi — tā dodams ziņu, lai velk grozu augšā. Vārīti viņš uzsūtīja Ozolrāvējam.

Pēc trim garām dienām grozs nonāca atkal pazemē. Tagad Agerans tajā iesēdināja Sudrabīti un uzsūtīja viņu augšā Akmeņplēsējam. Pēc otrām trim dienām augšā tika uzvilkta Zeltfte — līgava Kalnustūmējam. Kā pēdējā grozā tika iesēdināta un virszemē uzvilkta Spodrīte, kuru Agerans bija noskatījis pats sev par līgavu.

Kad grozs nolaidās pēdējo reizi, lai Ageranu uzvilktu zemes virsū, viņš nolēma pārbaudīt savu ceļabiedru uzticību. Viņš ievietoja grozā savu astoņkājaino zirgu un blakus viņam vēl

ielika vairākus lielākus un smagākus akmeņus: lai šiem tur uz zemes nebūtu ne mazāko šaubu, ka velk augšā viņu, Ageranu.

Pa šo laiku Ozolrāvējs, Akmeņplēsējs un Kalnustūmējs bija labi noskatījuši, ka par viņu līgavām skaistāka ir Spodrīte, viņi gauži noskaitās, lika visi trīs prātus kopā un nolēma, ka Ageranam saules gaismu vairs neredzēt.

Viņi vilka grozu uz augšu un, domādami, ka tajā atrodas Agerans, it kā nejauši palaida virves galu vaļā. Grozs nogāzās lejā, un no astoņkājainā zirga pāri palika tikai kauli.

Agerans pazemē bija palicis gluži viens. Viņš gauži noskuma un visu laiku prātoja, kā izkļūt virszemē. Viņam ienāca prātā no Salkotes bārdas nopīt garas kāpnes un pa tām izrāpties virszemē.

Viņš, noguruma nepazīdams, pina kāpnes, tās nopina, tad laimīgi noķēra kādu putniņu, kurš bija iemaldījies pazemē un knābāja pūķu maitas.

Tā nu Agerans, noķēris mazu putniņu, to labi apmācīja. Kad putniņš paaugās, piesēja tam pie kājas kāpņu vienu galu un pasvieda putniņu uz augšu. Putniņš izspurdza virszemē, lidoja starp kokiem un iepinās to zaros kopā ar visām kāpnēm. Taisni to Agerans bija cerējis. Kolīdz viņš sajuta, ka kāpņu augšgals iekāries kokā un pie tam tik pamatīgi, ka kāpnes pat nešūpojas, viņš sāka kāpt pa tām uz augšu un pēc ilga un grūta ceļa atkal ieraudzīja saules gaismu. Nokļuvis virszemē, viņš vispirms atbrīvoja nabaga putniņu, kurš, zaros iepinies, bija bezmaz vai nobeidzies badā. Agerans palaida putniņu brīvībā un devās meklēt savu līgavu.

Spodrīti viņas skaistuma un piemīlības dēļ apskauda pārējās tris pazemes lielkungu meitas un, kā vien prazdamas, darīja tai pāri. Tās bija uzņēmušas Spodrīti par kalponi. Spodrīte skraidīja no agra rīta līdz melnai naktij: te pagalmu slaucīja, te ūdeni nesa, te tīrumā pieskatīja cūkas. Est viņai deva tikai mamaligu rī tikai iepelējušu. Spodrīte bija galīgi nomocījusies, par to domāja, kā atgriezties savā dzimtajā pazemē, bet nezināja uz turieni ceļu.

Aperans viņu atrada gauži noraudājušos, vienās asarās mirkstam. jo taisni tobrīd viņa mežā ganīja lielu cūku baru. Agerana irds iekvēlojās spīvās dusmās un naidā pret pāri darītājiem un viņu sievām. Viņš devās uz māju, ko kādreiz bija kopā uzbūvējuši, un, daudz nedomādams, nogalēja savus neuzticamos ce|a biedrus, bet viņu sievas pārvērta par monētām: Vārīti — par vara monētu, Sudrabīti — par sudraba monētu un Zeltīti — par zelta monētu. Tad viņš ņēma sev līdzi Spodrīti un abi kopā devās ce|ā uz dzimto ciematu pie savas mīļās mātes, kura aiz vecuma un bēdām tikko vairs spēja paiet.

Tur viņi savīkša varenas kāzas, saaicināja uz tām labus ļaudis no visām malu malām, un Agerans kāzu viesiem izdāļāja naudas monētas — vieniem vara, otriem — sudraba, bet trešiem — zelta. Sajās kāzās labie (audis dancoja nakti un dienu veselus trīs gadus no vietas, un visur valdīja tāda jautrība, ka pat Agerana vecā māmu|a, pat viņa laidās dancī ar kādu iznesīgu karaļa dēlu. Es, uz dancotājiem skatoties, vai acis izskatīju, beigu beigās gandrīz pats vai pietupienu dancī metos, ja tikai mani nebūtu netīšām pagrūdis kāds svešzemju augstmanis. Es to ņēmu gauži pie sirds un gāju prom taisnā ceļā uz savām mājām: lai nu kāzinieki dzīro un priecājas bez manis.

Tāpēc jau arī nemāku teikt, vai Agerans un Spodrīte šodien vēl dzīvi vai miruši. Kurš to par varītēm grib zināt, lai nav slinks un ielūkojas pie viņiem, un pats savām acīm pārliecinās.

TODERASS DZIEDINA PRINCESI

Kādreiz dzīvoja nabadzīgs vīrs, un viņam bija trīs dēli; kā divus vecākos dēlus sauca, nekā nevaru atcerēties, bet jaunāko godāja par Toaderu, jaunībā — par Toderini vai Toderašu. Dēli izauga lieli un bija izveicīgi mednieki: viņi gāja pamedit vienu dienu, gāja pamedīt otru dienu — tā nu iepatikās medības, ka vairs ne brīdi mājās nosēdēt, augām dienām pa mežiem un siliem, pa mežiem un siliem vien ar bisi plecos klaiņo.

Vienreiz visus trīs mežā pārsteidza nakts. Viņi pagājās gabaliņu sānis no ceļa, nolūkoja lielu koku, zem tā sakūra ugunskuru un apsēdās ēst vakariņas. Paēduši aprunājās un nolēma, ka prātīgāk būtu diviem likties uz auss, bet trešajam iet pie ceļa un stāvēt sardzē. Ej nu sazini, kas citādi vēl var notikt — vai nu kāds aiznes bises, vai varbūt arī apdraud dzīvību. Runāts — darīts. Jaunākie brāļi nolikās gulēt, bet vecākais brālis pielādēja bisi un gāja sargāt. Tā viņš mierīgi stāvēja līdz pašai pusnaktij, itin nekā nemanīja. Tieši pusnaktī dzird — kāds brauc: pie debesīm spīd pilns mēness, un vecākais brālis pamana ratus, kuriem priekšā aizjūgti četri bēri zirgi.

—    Stāt! Kas tur brauc? — vecākais brālis uzsauca.

Neviens neatsaucās.

Viņš vaicāja otru reizi, un atkal neviens neatbildēja. Vecākais brālis neatlaidās un uzsauca vēl trešo reizi:

—   Stāvi! Ja neklausīsi — šaušu!

Kāda balss atbildēja:

Nešauj vis! Kolīdz būsim tev blakus, apstāsimies.

Ja tā, tad tā — vecākais brālis nešauj ar. Drīz rati apstājās, pie viņa pienāca kāds svešinieks, pasniedza ragu un teica:

—   Tev te būs rags. Ja gadās nok|ūt nelaimē, papūt tik ragā, un tavā priekšā kā uz burvja mājienu stāvēs nepārskatāms un varens karapulks, pat zeme no tā nodrebēs. Ja pūtīsi ragā no otra gala, viss karapulks vienā mirklī nozudīs kā nebijis.

Svešinieks viņam iedeva ragu un kā atbraucis, tā aizbrauca savos ratos tālāk. Vecākais brālis, palicis atkal viens, prāto: sak, derētu pārbaudīt, vai svešais runājis taisnību vai baltus melus gvelzis, un sāka pūst ragā. Kaut kas neredzēts! — viņa priekšā nostājās ierindā nepārskatāms un varens karapulks. Viņš iepūta raga otrā galā, un viss karapulks tajā pašā mirklī pazuda kā nebijis.

Līdz ar gaismas svīdumu vecākais brālis atgriezās pie abiem jaunākajiem brā|iem, viņus uzmodināja:

—   Labrīt, mī|ie brāļi! Kā labi gulējāt?

—   Labi, brālīt, labi. Kā tu bez miega pārlaidi nakti, vai nejauši neiesnaudies, varbūt kaut ko redzēji?

—   Snaust gan netaisījos, miegs pat prātā nebija. Ne jau tāpēc cilvēks stāv sardzē, lai gulētu. Bet redzēt gan nekā neredzēju.

Brā|i iekurināja ugunskuru, uzcepa zaķa gaļu, ieturēja krietnas brokastis un sāka savā nodabā klīst pa mežu, — varbūt palaimējas iznākt pie kādas cilvēku mītnes, jo sāls vairāk ne graudiņa un arī pulvera atlicis gauži maz. Viņi klīda un klīda pa mežu, bet tam ne gala, ne malas. Pie vakara — skaties un brīnies! — atkal tajā pašā vietā, kur no rīta bija sākuši iet. Ko nu lai dara? Jāpārlaiž atkal nakts mežā zem klajas debess.

Uz ugunskura brāļi pagatavoja vakariņas, pielika pilnus vēderus un nolēma, ka vienam no viņiem tāpat kā pagājušajā naktī jāiet stāvēt sardzē. Šoreiz bija kārta vidējam brālim. Viņš uzmeta plecā pielādētu bisi, uzpīpēja pīpi, lai aizdzītu miegu. Līdz pat pusnaktij arī vidējais brālis nekā ne redzēja, ne dzirdēja, kaut gan mēness spīdēja tik spoži, ka pat naudu, ja tikai tāda būtu, varētu itin labi pārskaitīt.

Pusnaktī vidējais brālis izdzirdēja aizdomīgu troksni un drīz pamanīja ratus, kam priekšā iejūgti četri bēri zirgi.

—   Stāt! Kas tur brauc?

Nekādas atbildes.

Vidējais brālis nedomāja atlaisties.

—    Stāt!

Joprojām neviens neatbildēja.

Vidējais brālis iesaucās trešo reizi:

—    Stāvi! Ja neklausīsi — šaušu!

—    Nešauj vis, — atsaucās cilvēks, kurš sēdēja ratos, — kolīdz būsim tev blakus, apstāsimies.

Tā arī notika. Rati piebrauca viņam klāt un apstājās.

—    Tev te būs naudas maks, — svešinieks teica. — Lai cik daudz naudas tu no tā izņemsi, vienalga, mazāk tās makā nepaliks.

Rati aizbrauca tālāk, bet vidējais brālis, daudz nedomādams, nolēma pārbaudīt, vai svešinieks nav viņu tikai mānījis. Viņš izņēma no maka pilnu sauju zelta naudas gabalu, bet makā naudas. cik bija, tik palika.

Vidējam brālim par tādu maku nenopriecāties, bet mazā gaismiņā jau atgriezās pie brā]iem un viņus pamodināja: lai šie tagad gādājot brokastis, viņš pēc bezmiega nakts esot izsalcis kā vilks.

—    Vai tu ko redzēji? — brāļi viņam jautāja.

—     Nekā neredzēju. Es noguru, bet nakti izturēju negulējis un tagad gribu ēst. Paēdīsim brokastis un paklejosim pa biezo mežu, varbūt laimējas tikt no tā ārā.

Tā arī izdarīja. Brāļi sakūra ugunskuru, uz oglēm izcepa gaļu, brangi paēda un devās pa mežu klaiņot, sak, varbūt atrod klajāku vietu. Jo vairāk brāļi staigāja, jo dzi)āk mežā ieklīda. Pie vakara — skaties un brīnies! — atrodas tajā pašā vietā, kur no rīta bija sākuši iet.

Brāļi atkal sakūra ugunskuru, pagatavoja vakariņas un pieēdas, cik vēderā līda. Tad abi vecākie brāļi nolikās gulēt, bet Toderašs palika sardzē. Viņš mierīgi stāvēja savā nodabā līdz pašai pusnaktij un pakšķināja pīpi. Pusnaktī viņš saklausīja zirgu kāju dipoņu un ratu rīboņu. Toderašs tā nu ieklausās, nakts tumsā ieskatās, tur bisi gatavībā un pamana, ka brauc rati, kam priekša aizjūgti četri bēri zirgi.

Toderašs, to visu redzēdams, uzsauca:

-— Stāt! Kas tur brauc?

Nekādas atbildes, nevienas skaņas. Viņš uzsauca vēlreiz, un atkal neviens neatbildēja. Toderašs redz — rati tuvojas. Viņš jau uzlika pirkstu, lai nospiestu bisei gaili, un vēlreiz iesaucās:

—   Stāvil Ja neklausīsi — šaušu!

No ratiem atsaucās:

—   Nešauj vis. Kolīdz būsim tev blakus — apstāsimies.

Toderašs pagaidīja. Rati piebrauca viņam klāt un tiešām

apstājās. Viņš ratos pamanīja divus svešiniekus. Viens no tiem viņam sniedza platmali un teica:

—   Tā kā tu uz mums nešāvi, tad saņem platmali. Kolīdz to uzliksi galvā, nākamā mirklī būsi tur, kur vēlējies, un neviens tevi neredzēs. Ja sadomāsi kopā ar karali pasēdēt pie mielasta galda, nedabūsi ne apskatīties — jau tur sēdēsi. Paēdīsi, saskandināsi ar karali un viņa viesiem, bet tevi neviens i nepamanīs.

Svešinieki savos ratos kā atbraukuši, tā aizbrauca, bet Toderašs nevar vien nopriecāties par dāvanu. Uzlika platmali galvā un teica pie sevis:

—   Lai es sēdētu pie kara|a galda!

Viņš tā pateica un nākamā mirklī atradās jau karaļa pilī. Tur pilnā sparā rit greznas dzīres: raugi, bija sabraukuši precinieki kara)a meitu bildināt. Toderašs apsēdās pie galda, paēda, padzēra, cik vēderā līda, noklausījās, ko augstmaņi runāja: viņš redzēja it visus, bet viņu — neviens pats. Toderašs pamanīja, ka kara]a meita ir gauži skaista no vaiga. Pats galvenais, ka viņš nejauši noklausījās princeses vārdus, kurus tā kādam teica, proti, viņa iziešot par sievu tikai pie tā, kurš viņu apspēlēšot kārtīs. Toderašs nelaida ne vārda pāri lūpām, bet klusībā vēlējās: «Lai es būtu mežā pie saviem brāļiem!»

Un tūlīt pat viņš bija mežā. Bija jau pavisam gaišs, bet brāļi vēl krāca saldā miegā, jo vasaras naktis ir pārlieku īsas. Toderašs brā)us uzmodināja, un viņi apvaicājās:

—   Vai naktī kaut ko redzēji, brālīt?

Toderašs atbildēja:

—    Itin nekā es neredzēju!

Brāļi vēl paklejoja pa mežu, vai nu ilgi, vai neilgi, beigu beigās uzgāja taciņu, un tā viņus izveda uz ceļa. Visi trīs gāja, gāja, kamēr nonāca ciematā. Tur vecākie brāļi apprecējās, iekārtoja saimniecību un palika uz dzīvi. Tikai Toderašs viens pats diendienā klīda apkārt un nebija pat sievu noskatījis.

Līdz tam laikam neviens no brāļiem nedabūja zināt, ka, stāvēdami naktī sardzē, arī pārējie divi no svešiniekiem saņēmuši pa dāvanai. Tā jau nu bija, ka mēle niezēt niezēja, lai ar kādu jaunumu palielītos. Kad nu palielījās, tad nevarēja vien nobrīnīties.

—   Klausies, — Toderašs teica vidējam brālim, — tu tagad esi precējies, bet es ne. Es pats savām ausīm dzirdēju karaļa meitu sakām, ka iziešot par sievu pie tā, kurš viņu uz kārtīm apspēlēšot. Atdod man naudas maku, bet es tev došu savējo platmali. Ar tavu naudas maku viņa mani nekādā gadījumā nepieveiks, bet, ja es uzvarēšu un kļūšu par karali, neaizmirsīšu jūs abus — būsiet augstmaņi I

Vidējais brālis bija labestīgs un atdeva Toderašam savu naudas maku, bet pretī saņēma platmali.

Toderašs taisnā ceļā devās uz pilsētu, lai tur iegādātos sev labas drēbes, kādas valkāja tikai valdnieku dēli. Nu dūša liela, iet bildināt karaļa meitu.

Princese uzklausīja Toderašu un atbildēja:

—   Redzu, tu esi godājams cilvēks, un man tu būtu itin pa prātam, tikai esmu stingri nolēmusi iziet pie tā, kurš mani kāršu spēlē uzvarēs.

—   Lai notiek! — Toderašs piekrita.

•Viņi sāka spēlēt kārtis. Trīs dienas un trīs naktis no vietas īja. Karaļa meita kārtīs saspēlēja veselas trīs mucas pilnas la naudu, bet Toderašam makā nauda kā bijusi, tā palikusi, žvadz vien. Abi pagura, apkusa. Bet princese nevar acu atraut lainā maka, no kura Toderašs tik pagrābj un pagrābj saujām naudu, vienalga — cik arī būtu paspēlējis.

Beigu beigās karaļa meita viņam teica:

—zini ko, Toderaš? Pietiks spēlēt. Tu man īsti labi patīc, ir mieru iziet pie tevis par sievu. Tagad — raudi vai dziedi! — esmu tava līgava.

Viņi beidza spēlēt, apsēdās pie galda paēst un padzert. Todenogura. Viņš nogaršoja dārgos aizjūras vīnus, kļuva miegains, uz brītiņu iesnaudās un iemiga cietā miegā.

Princese paņēma viņa naudas maku un nolika tā vietā savējo. Kad Toderašs pamodās, viņa teica:

—   Uzspēlēsinļ./vēl kārtis, varbūt tev labāk laimēsies nekā iepriekš.

Viņi sāka atkal spēlēt, un Toderašs paspēlēja visu līdz pēdējam, jo viņam vairs nebija burvju naudas maka. Tad princese šo izmeta aiz apkakles no pils ārā.

Toderašs pārnāca mājas, izstāstīja visu, kas noticis, vecākajam brālim un lūdza aizdot ragu, lai sakautu karali un viņa karapulku un dabūtu atpakaļ savu naudas maku.

Vecākais brālis bija labestīgs un atdeva ragu; Toderašs to paslēpa kabatā un devās ceļā. Nonācis pie karaļa pils, viņš iepūta ragā — un uz karstām pēdām uzradās nepārredzams un nesaskaitāms karapulks. Karalis, redzēdams, ka joki nebūs, teica Toderašam:

—    Runāsim kā vīrs ar vīru. Līgstam mieru — tu aizved savu karapulku prom no manas pils un ņem manu meitu sev par sievu.

Toderašs, būdams godīgs jauneklis, noticēja karaļa vārdiem. Iepūta raga otrā galā, un viss milzīgais karapulks nozuda kā nebijis. Karalis, karaliene un, protama lieta, arī pati karaļa meita ielūdza Toderašu pilī, nezināja, kā viņu uzņemt un kā pacienāt, un aizsūtīja it kā pēc mācītāja, lai varētu Toderašu ar princesi salaulāt.

Kā lai Toderašs neticētu valdnieka vārdiem? Gaidīdams mācītāju, viņš itin labā omā tikai ēd un iemet pa glāzītei.

Laikam bija patrāpījies iedzert vairāk, nekā līgavainim pienāktos, jo viņu itin driz pārmāca miegs, un viņš aizmiga kā nosists. Pa to laiku karatis ar princesi, daudz neprātodami, samainīja burvja ragu ar citu, parastu ragu. Tad uzmodināja Toderašu un teica:

Tādam vīram kā tev karaļa meita nepiedien, ej vien prom, kur acis rada!

Toderašs ne pa jokam noskaitās, izvilka no kabatas ragu un pūta. Pūš, cik vien jaudas, bet ne miņas no karapulka. Toderašs noskuma un sāka karali lūgt: ja jau negribot, meitu varot nedot, nevajagot ar, viņš pat (aunu prātu neturēšot, lai tikai atdodot viņam brīnumaino ragu un naudas maku. Taču karalis nekā dzirdēt negribēja, izdzina Toderašu no pils, turklāt vēl uzrīdīja suņus, tā ka viņam vajadzēja bēgt ne tikai tālāk no pils, bet arī tālāk no pilsētas.

Ticis laukā no pilsētas, Toderašs gāja pa ce|u, bet krūtīs viņam virda trakas dusmas. Gāja, gāja un lauzīja galvu, kā sodīt pāridarītājus, līdz nonāca ciematā, kur dzīvoja viņa vidējais brālis. Izstāstīja brālim, kā viņam atgadījies, un lūdza atdot platmali: kazi, ar tās palīdzību izdosies atgūt brīnumaino naudas maku un ragu.

Brālis, būdams pēc dabas labestīgs, viņam atdeva platmali, Toderašs to uzlika galvā un iesaucās:

—   Hop! Hop! Es gribu atrasties karaļa pilī, sēdēt ar karali un viņa meitu pie viena galda!

Kolīdz viņš bija šos vārdus laidis pār lūpām, nākamā mirklī jau sēdēja pilī pie karaļa galda. Viņš redzēja visus, bet viņu neredzēja neviens pats. Toderašs ēda un dzēra, cik vēderā līda, tad it kā nejauši nometa zemē platmali. Visi, kas sēdēja pie karaļa galda, nule ieraudzīja Toderašu un nevarēja vien nobrīnīties, kad un kā viņš iekļuvis pilī. Tad Toderašs atkal uzmauca platmali galvā un kļuva visu acīm neredzams, kaut arī sēdēja tieši blakus pašai princesei.

Paēdis viņš apkampa karaļa meitu, bet neviens to ne mana, ne jūt, tikai karaļa meita pilnā kaklā spiedz un lūdzas, lai laižot viņu vaļā. Tad Toderašs noteica:

—   Hop! Hop! Es ar visu princesi gribu atrasties tajā pašā mežā, kur klīdu kopā ar brāļiem.

Nākamajā mirklī Toderašs ar princesi atradās jau meža klajumā, turklāt tik jaukā vietā, ka te varētu mūžu nodzīvot un tikai priecāties. Toderašs noņēma platmali no galvas, un princese viņu pazina. Viņa izlikās, ka dikti priecātos, un teica:

—   Esi gan tu vējgrābslis! Kāpēc tūlīt mani neatvedi šurp? Tu man patīc, bet tēvs ar māti man neļauj iziet pie tevis par sievu. Labi, ka nu reiz no viņiem tikām vaļā. Tagad dzīvosim te, mežā, es tev pamācīšu, kā brīnumaino naudas maku un ragu atgūt, un tad tu izrēķināsies ar saviem pāridarītājiem.

Karaļa meita noskūpstīja Toderašu un runāja tālāk:

—   Esi gan tu blēdis, Toderaš! Veikli esi pratis izrīkoties, ja mēs šobrīd esam šeit divatā.

Toderašs, aiz lieliem priekiem aizmirŠis visu citu pasaulē, viņai atbildēja:

—     Sen es būtu atvedis tevi šurp, ja man bijusi šī platmale. Kad to uzlieku galvā, k|ūstu neredzams, neviens pats mani neredz. Ja pasaku: «Hop! Hop! Es gribu nokļūt tur un tur,» — tajā pašā mirklī esmu arī tur. Tāds brīnumains spēks slēpjas šajā platmalē.

Princese to vien bija kārojusi dzirdēt. Viņa sāka Toderašu skūpstīt un glāstīt, kamēr jaunekli pieveica salds miegs. Pati izlikās, it kā gulētu, bet, kad Toderašs iekrita cietā miegā, uzmauca aši sev galvā viņa platmali un klusām teica:

—     Hop! Hop! Es gribu atrasties tēva pilī savā istabā!

Tajā pašā mirklī karaja meita atradās tēva pilī, bet Toderašs palika krācot mežā.

Viņš atmostas un redz: platmales nav.

Viņš visu saprata un gauži noskuma. Kā tu cilvēks atgriezīsies mājās pie brā|iem, ja viņu dāvanas esi vējā palaidis.

Toderašs kā apmāts klīda riņķu riņķiem apkārt pa biezo mežu.

«Kaut nu labāk nācis kāds meža zvērs,» viņš domā, «būtu mani saplosījis …»

Drīz viņu sāka mocīt i izsalkums, i slāpes.

Viņš iet pa mežu, domās nogrimis, un pēkšņi savā priekšā pamana lielu ābeii Āboli tajā dūres lielumā, sarkani kā uguns pagales — ne acu no tiem atraut.

' Toderašs metas piu ābeles un apēda divus ābolus, bet, kolīdz tas apēda, viņam pierē izauga — ka manīt nemanīja! — divi Jieli. lieli, uz augšu izliekti ragi — nu taisni kā ungāru vērsim.

*Tā tik vel trūka! — Toderašs pats sev teica. — Tā man 9/1 vajag. Ragus esmu pelnījis Tagad man jāsāk badīties, ja Ieara]* m itas dej esmu pazaudējis tik vērtīgas dāvanas. Ak, mana muļķa galva! iekārot karaļa meitu!

Viņi vairs neuzdrīkstējās ēst apburtos ābolus un klīda pa mežu tālāk.

Toderašs tā gaja krietnu laiku. Pēkšņi ierauga sev priekšā uuīnbierkoku. bet bumbieri tajā skaisti, zeltaini un lieli kā zoss olu.

Viņam tā sagribējās bumbieru, ka ne soli tālāk paspert. Taču arī grūti izšķirties: nogaršot bumbieri vai labāk ne.

— Kas būs, būs, — beidzot noteica Toderašs un apēda bumbieri.

Tavu brīnumu! — viņam no pieres pazuda kā nebijis viens rags. Viņš pateicās par to liktenim, apēda otru bumbieri, un pazuda arī otrs rags.

Toderašs nu kļuva priecīgs. Sāka klusībā prātot, kā viņam rīkoties. Viņš domāja, domāja un tad devās pie ābeles. Viņš tur salasīja tik daudz ābolu, cik varēja aiznest, tad paņēma līdzi vēl dažus bumbierus. Viņš uz labu laimi gāja tik tālāk un drīz atrada ceļu. Kolīdz iznāca no meža laukā, tālumā pamanīja pilsētu. «Uz turieni es arī iešu,» viņš nolēma.

Iegāja pilsētā, bet taisni tobrīd ļaudis nāca ārā no baznīcas. Toderašs izlika brīnišķīgos ābolus tādā vietā, kur garām plūda ļaudis un ap viņu sāka pulcēties visi baznīcēni — kā uz izrādi. Neviens savā mūžā vēl nebija redzējis tik lielus un skaistus ābolus. Ļaudis ņēmās iztaujāt, par cik viņš tos pārdod, bet Toderašs lepni atbildēja:

— Četri simti par ābolu!

Cilvēki brīnīt brīnījās: par tādu naudu taču var nopirkt veselu pāri vēršu.

Runas par skaistajiem un dārgajiem āboliem atklīda līdz karaļa pilij. Princese iedeva kalponei sešpadsmit simtus un pavēlēja nopirkt četrus ābolus: vienu —-.karalim, otru — karalienei, bet pārējos divus — viņai pašai.

Kalpone drīz atgriezās ar āboliem un tos atdeva princesei. Viga piedāvāja ābolu tēvam, piedāvāja mātei, divus ābolus atstāja sev un aizgāja ar tiem uz savām istabām. Karalis apēda ābolu, un viņam pierē izauga rags kā vērsim; karaliene apēda ābolu, un tūlīt rags pierē — neko sliktāks par tiem, kādi grezno kuru katru brūnaļu. Taču princese pati lielā kārē apēda uzreiz divus ābolus, un viņai pierē izauga uzreiz divi ragi, turklāt tik vareni, it kā tie būtu no Saksijas buļļa patapināti.

Neviens — ne meita, ne māte, ne tēvs — nejuta un nezināja, ka kļuvuši ragaini.

Visi trīs sastapās pie pusdienu galda un nobijās.

-      Tētiņ, — karaļa meita teica, — jums taču pierē rags, māmiņai tāpat!

-      Bet tev, meit, pašai veseli divi! — viņai kā vienā mutē atbildēja karalis un karaliene.

Tikai tagad visi trīs pamanīja, ka kļuvuši ragaini.

No pasaules malu malām tika aicināti dziednieki, daždažādas zāles tika izmēģinātas, bet viss velti.

Toderašs devās uz tirgotavu un par āboliem dabūto naudu nopirka sev dziednieka drēbes, platmali tik milzīgu kā ritenis, gluži melnas acenes un sāka staigāt gāzelēdamies — dziednieks kas dziednieks, — ne ko pielikt, ne atņemt! Ilgi nedomādams, viņš slāja uz karaļa pili.

-      Kas tu tāds esi un ko tev vajag? — tincināja viņu pils vārtu sargs.

-    Esmu dziednieks, cilvēkus izdziedinu no ragu kaites, kā roku tos atņemu. Esmu ceļā pie karaļa, lai parādītu viņam

savus papīrus.

-    īstā laikā esi ieradies, — pils vārtu sargs atbildēja.

. — Pašam karalim izaudzis pierē rags. ola Vārtu sargs ielaida Toderašu pilī.

—   Labi gan, ka atnāci, — karalis priecājās. — Redzi, kas man atgadījies: ne no šā, ne no tā pierē izauga rags. Tāda pati nelaime piemeklējusi arī karalieni, bet manai meitai — ko domā! — veseli divi ragi pierē. Mēs nu ar sievu vēl kaut kā samierinātos, esam jau savu mūžu nodzīvojuši, bet nabaga meitiņa mums vēl izprecināma, pie krietna vīra izdodama. Ja tu mūs izdziedināsi, ar zeltu tevi no galvas līdz kājām apbēršu.

—   Izdziedināšu, kāpēc gan ne.

Toderašs izlikās, ka ar ziedi ieziestu karalim ragu, tad izvilka no kabatas bumbieri un teica:

—   Apēdiet šo bumbieri, jūsu augstība, kamēr es jūs dziedināšu.

Karalis paklausīja un lēnām apēda bumbieri. Tad Toderašs sagrāba ar abām rokām ragu, papurināja un it kā to nolauza. Karalis atkal k|uva tāds pats, kāds bija agrāk — rags bija nozudis. Karalis nevarēja vien nopriecāties, iedeva dziedniekam maku pilnu ar zelta naudu un veda viņu uz karalienes istabām. Toderašs izdziedināja arī karalieni un saņēma vēl otru maku pilnu ar zeltu.

Karalis un karaliene nu veda dziednieku uz meitas istabām, lai viņš to izārstētu. Bet Toderašs laikus iebilda:

—    Ar princesi man būs grūtāk: viņai ir divi ragi, turklāt tie ir lielāki, nekā jums bija. Es, protama lieta, uzņemos arī viņu izdziedināt, bet ne tik drīz. Atstājiet mūs divatā un veselu stundu nenāciet iekšā. Varbūt princese sāks ari kliegt, ka viņai sāp: viņai ragi vispirms jāapzāģē. Bet uz viņas kliedzieniem šurp nenāciet, ja gribat, lai meita atkal k|ūtu vesela.

—    Labi, lai notiek pēc tava prāta! — karalis ar karalieni piekrita un izgāja no meitas istabām.

Princese kļuva pārlieku priecīga, ka uzradies tāds mācīts dziednieks, kas jau izdziedinājis abus vecākus, bet pēc stundas izdziedinās arī viņu.

Toderašs izvilka no kabatas virvi, cieši jo cieši to piesēja karaja meitai pie ragiem un tad nu gan rāva …

Princese sāka pilnā kaklā brēkt. Te ieskrēja karalis un karaliene, metās virsū dziedniekam:

-— Ko tu dari! Tā taču mūsu meitiņu vēl nobeigsi…

—   Nē, nē, jūsu augstība, karali, jūsu augstība, karalien, es

tikai viņu dziedinu. Bet kur ir mans brīnumainais mednieku rags, kur mans brīnumainais naudas maks, kur mana brīnumainā platmale, ko viņa ar viltu no manis izkrāpa? Dodiet to visu tūlīt šurp, citādi ķeršos ari jums klāt! …

—   Atlaid viņu, mīļais, atlaid, mēs visu tev atdosim… — karalis un karaliene kā vienā mutē iesaucās.

Toderašs atsēja virvi no princeses ragiem. Princese tūlīt uz karstām pēdām atvēra vienu no savām mantu lādēm un atdeva Toderašam gan brīnumaino mednieku ragu, gan brīnumaino naudas maku, gan brīnumaino platmali.

Bet Toderašs pat neatvadījās no karaļa ģimenes. Ne no karaja, ne no karalienes, ne no princeses, kurai, kā bija, tā arī palika divi ragi pierē. Toderašs uzlika galvā brīnumaino platmali un teica:

—    Hop! Hop! Es gribu atrasties pie saviem brāļiem! — un tajā pašā mirklī bija pie viņiem.

Viņš izstāstīja brāļiem par visām savām likstām, nenoslēpa pat to, ka bija kļuvis par karaļa dziednieku. Tikpat patiesi visu pastāstīja, kā es jums to stāstu.

Vai Toderašs apņēma sievu, vai nodzīvoja savu mūžu vecpuisī, nemāku pateikt. Zinu tikai to, ka viņš vairs netīkoja bildināt karaļa meitu. Ja nav miris, tad droši vien dzīvo vēl šobaltdien.

PEKALE SAVĀ DZIMTAJĀ CIEMATA

Pekalem' bija apnicis klaiņot bez darba apkārt pa pasauli, vazāt Jaudis aiz deguna un smieties par viņu lētticību. Viņš nolēma dzīvot, kā visi dzīvo — uzcelt sev māju, kā tas piedienas kārtīgam cilvēkam, iekopt nelielu zemes stūrīti — vārdu sakot, sākt dzīvi vienā mierā un pārticībā.

Ja viņš rumānis, viņš ir pārliecināts, ka pasaulē nav nekur tik laba dzīve kā dzimtajā ciematā. Tāpēc arī Pekale atgriezās savā ciematā un sāka dzīvot tāpat, kā dzīvo visi trūcīgie zemnieki: sūrā, grūtā darbā iekrāja dažu labu grasi, nopirka telīti un dzina to katru dienu uz ciemata ganībām ganīties. Zemnieks vienīgi tā tiek pie turības — gana mazu telīti, līdz tā izaug par teli, gana teli vienu vasaru, gana otru vasaru, līdz tā izaug par govi, gana govi, līdz tai atskrien telīte, tad nu govi un telīti pārdod un par saņemto naudu nopērk septiņas tādas telītes un atkal tās savukārt dzen un gana ciemata ganībās.

Tāpēc jau pie ciematiem ir ganības, lai tur ganītos zemnieku telītes.

Ganījās, ganījās Pekales telīte un, jo ilgāk ganījās, jo ātrāk auga. Visā ciematā nebija otras tādas telītes, bet, kad izauga par teli, tad pat otrā gada tele ar to nevarēja mēroties.

— Kā gan tas sanāk? — kaimiņi brīnījās. — Pekalem gadījusies pati labākā telīte visā ciematā. Ar ko viņš lo baro? Kas tā par sugu, ja tik varen ātri aug?

1 Viens no iemīļotākajiem, jautrākajiem rumāņu tautas pasaku varoņiem.

Pekales telīte bija visparastākā telīte un arī barību viņai deva visparastāko, jo Pekale noņēmās ar saviem darbiem, un viņam nebija laika pieskatīt telīti, lai tā šad un tad neielavītos kaimiņu labības tīrumos.

Pekalem telīte izauga liela un sāka sirot savā vaļā pa visiem apkārtējiem laukiem, jo neviena sēta tai nebija par augstu, neviens grāvis — par platu. Nabaga lopiņš klaiņoja apkārt, tāpat kā kādreiz savā laikā bija klaiņojis viņa saimnieks, un vislabprātāk atradās tur, kur neviens i sapņos nenosapņotu — te kviešos, te kukurūzā, te — ej nu sazini, kādā laukā, kādā tīrumā.

Bet Pekale samierinājās ar pasūdzēšanos ļaudīm, ka telīte neesot nekur valdāma, jo, raugi, viņš pats esot gauži aizņemts cilvēks un turēt lopiņu no agra rīta līdz vēlam vakaram acīs — tas nu neesot viņa spēkos.

—    Ļautiņi mīļie, — kā vienā mutē brēca kaimiņi, — viņš, Pekale, ar visu savu telīti taču mūs agri vai vēlu izputinās: viņa mums visus laukus nosliedēs un mūsu dārzus izbradās!

Bet vai tu Pekali izmācīsi? Un galu galā, kur te būtu viņa vaina? Vai nu cilvēks var pamest savus labi iesāktos darbus un cauru vasaru tikai skraidīt pakaļ telītes astei…

Kaimiņi cietās, cietās, salika prātus kopā un tad vienā jaukā dienā telīti noķēra, nokāva, gaļu paši apēda, bet ādu iemeta pār sētu Pekalem pagalmā.

Nav vārdam vietas, tāda kaimiņu izrīcība bija ātra un galīgi negaidīta, taču ciematā, kur dzīvoja Pekale, ne tādas vien lietas notika. Viņš savā reizē prot turēt mēli aiz zobiem — nekā daudz vis neuzzināsi, lai kā arī viņam plītos virsū.

Protams, ja Pekale būtu gribējis, tiktu ar sava ciemata iedzīvotājiem šādā vai tādā galā. Taču viņam ne prātā nenāca ar tiem sanīsties, allaž tiecās, ar visu sirdi tiecās sadzīvot ar saviem kaimiņiem pa godam, tāpat visas darīšanas nokārtot miera ceļā.

Tad nu Pekale izkāra telītes ādu kaltēties. Kad tā izkalta, to listja uz apaļa koka, kas bija nedaudz lielāks par nūju, un devās uz pilsētu pārdot..

Tā Pekale atkal kļuva par bezpajumtnieku. Viņs iet un iet neapstādamies, no agra rīta līdz pašai pusdienai un no pusdienas līdz vēlam vakaram. Pirms uzkrita tumsa, viņš iegriezās kādā ciematā un sāka meklēt sev naktsmājas.

Beigu beigās pie paša apžogojuma viņš atrada sievieti, kurai vīrs bija aizbraucis uz mežu pēc malkas. Viņa, protama lieta, centās izlocīties gan šā, gan tā — sak, vīra neesot mājās, kā nu viņa pieņemšot svešu cilvēku, bet Pekale bija ar mieru pārlaist nakti, vienalga, kurā vietā — nojumē, priekšnamā, kur nu viņam atrastos brīvs kaktiņš.

Neko darīt, saimniecei vajadzēja viņam atļaut pārgulēt nakti. Tad nu viņa Pekalem ieteica daudz neprātot, likties uz auss un gulēt, būšot laikam ceļā gana noguris.

«Te nav kaut kas kārtībā,» Pekale apcerēja klusībā.

Lai nu kurš, bet viņš gan labi zināja, ka sievišķi no laika gala mīl pakulstīt mēles, grib zināt visu, kas jau noticis un kas pašlaik notiek pasaulē. Šī ne tikai pati kā ūdeni mutē ieņēmusi tekalē — ne vārdu nelaiž pāri lūpām, bet pat viņu neiztincina — kādas viņam darīšanas, no kurienes nākdams, kurp iedams. Ne, ņe, te kaut kas nav tā … Tāpēc Pekale nevis laidās miegā, bet tikai izlikās, ka gulētu, un sāka gan ar labo, gan kreiso aci paslepus vērot — viņam varen kārojās zināt, kas notiek un notiks zem šī jumta un tur — pagalmā. Tikko satumsa, sieviete naski sāka vārīt dažnedažādus ēdienus, sāka cept gan pīrāgus, gan sivēnu, sāka sutināt kāpostus ar jēra sānu. No kaut kurienes galdā parādījās dažādi vīni, vārdu sakot, sieviete rosījās uz varenām dzīrēm.

Taču Pekale bija cilvēks ar lielu dzīves pieredzi, viņš tūdaļ nojauta, ka ne jau vīriņam saimniece gatavoja visus šos ēdienus, ne jau viņa dēļ uzposās kā svētku reizē.

Patiesi — ne jau vīram, bet ciemata vecākajam viņa gatavoja cienastu. Viņa to gaidīt gaidīja — te izskrēja pagalmā, te izmetās uz ceļa — visu laiku skatījās un ausījās, vai ciemiņš jau nenāk.

Vecākais kā nekā skaitās pats pirmais cilvēks ciematā, vai nu viņu saņemsi tukšām rokām kā kaut kādu tur garāmgājēju. Turklāt dienā viņš ir gauži aizņemts un ne domāt, ka varētu atnākt, tāpēc viņš tai parāda godu tā pavēlāk vakarā.

Saimniecei cienasts drīz vien gatavs: sivēns tik labi izcepts.

ka ādiņa skraukšķ vien, jēra sāns īstā brūnumā, sutināto kāpostu smarža jaucas kopā ar pīrāgu smaržu, vīns dzesējas aukstā ūdenī, — nav tikai ieradusies viņa augstība — ciemata vecākais. Te pēkšņi pavisam negaidīts mājās atgriežas vīrs.

Vīru cejа piemeklējusi nediena — ratiem salūzusi ass, un — smejies vai raudi! — nācies vien griezties uz mājas pusi. Rīt pie dienas brauks atkal.

Kā nu visu saglābt? Labi vēl, ka saimniece sazīmoja vīra pārbraukšanu pēc ratu čīkstēšanas, kas bija sadzirdama jau pa krietnu gabalu. Tā nu saimniece, apsviedīga būdama, paguva visu jau laikus noglabāt savā vietā.

Vispirms viņa paķēra brūni nocepto sivēnu un veiklāk par veiklu to paslēpa aiz krāsns, bet pīrāgu uzgrūda uz krāsns augšas, jēra sānu ar sutinātajiem kāpostiem iebāza krāsnī, bet vīnu aši pavāca zem gultas. Kad rati iebrauca pagalmā, istabā viss bija kārtībā.

Vīrs pārbrauca mājās un sāka gausties, kā to dara visi neveiksminieki, bet sieva,'kā tas uzticīgai sievai piedien, ņēmās viņu labiem vārdiem mierināt. Pekale viņš taču bija kārtīgu ļaužu — iznāca no sava kakta, iepazinās ar saimnieku, atvainojās par traucējumu un savukārt lūdza arī saimniekam pajumti.

—    Sieva, — istabā mazliet apsildījies, zemnieks teica, — esmu izsalcis kā vilks. Cel nu kaut ko priekšā!

Veca patiesība, ka ce]a braucējs būs vienmēr izbadējies. Kaut kas jau viņam, protams, tika iedots līdzi, bet, mājās pārbraukušam, tam vairs negribējās virsū skatīties.

—     Ak tu nediena! — sieva sāka vaimanāt. — Kur lai es tik včfc vakarā oemu ēdienu? Es jau tevi gaidīju tikai rīt pie dienas. Āru tev uz ātra roku pagatavot tādu gardu mamaligu ar ķiploku mērci, to varēsi pielikt pilnu vēderu …

Ja jau mamaligu, tad mamaligu, — vīrs neko daudz pretī neturējās

Cilvēks ja viņš ir izbadējies, priecīgs arī par vissliktāko mama ligu.

Taču Pekale nedzīvoja pasaulē pirmo dienu, zināja, ka arī .., tiks aicināts pie galda, lai kopā ar saimnieku ieturētu vaka-

riņas un pārmitu kādu vārdu, viņš to zināja un klusībā jau priecājās. Garo ceļu mērodams, viņš bija ne vien noguris, bet arī krietni izsalcis.

Sāka ar saimnieku runāties, bet saimniece pa to starpu cītīgi gatavoja mamaligu ar ķiploku mērci. Pekale nav nācis no muļķu mājām, savam vēderam nebūt nav ienaidnieks: sēž pie galda un klusībā prāto, kā piedabūt saimnieci, — ar savu mamaligu un visu ķiploku mērci kaut tā aizrītos! — lai galdā celtu brūni nocepto sivēnu, kam ādiņa skraukšķ vien, vai arī jēra sānu ar sutinātiem kāpostiem un bez tam vēl karstos pīrādziņus.

Nekas, nekas, Pekale tiks ar visu galā, kālabad tad šim dota galva uz pleciem! Ja jau jūtama smarža, gan tad pamazām nokļūs arī uz galda! Kā katrs kārtīgs ceļinieks arī Pekale nešķīrās no nūjas, uz kuras bija viņa vienīgā manta un bagātība — teļa āda. To viņš turēja sev pie kājām.

Pēkšņi viņš sarauca uzacis un it kā neviļus ar nūju pabakstīja teļa ādu.

Saimnieks to visu itin labi redzēja, bet neko neteica. Nūja taču pieder šim? — Sim! Teļa āda — šim? — Šim! Lai tad ar dara, ko grib!

Pēc negara brītiņa Pekale atkal ādai iebikstīja, turklāt vēl uzsauca:

—   Vai stāvēsi klusu, putnu biedēkli!

Saimnieks arī šoreiz neteica neko. Pekale atkal iebikstīja ādai un šoreiz vēl bargāk tai uzbrēca.

—  Ko tev no tās ādas vajag? — saimnieks beigu beigās neizturēja un vaicāja.

Pekale sākumā tikai paraustīja plecus, izlikās, blēdis, ka būtu nesaprašanā, un it kā atvainodamies atbildēja, ka nevarot jau nemaz visu izstāstīt.

—           Redzi ko, saimniek, — viņš beidzot izspieda caur zobiem,

—  ādiņa kā ādiņa, tikai ne gluži parasta ādiņa. Tā ir gaišreģe brīnumāda, kas zina nevienam nezināmo un stāsta nevienam nestāstāmo.

—  Ko tad šī sadomājusi stāstīt? — saimnieks nevarēja vien nobrīnīties.

—   Dzi, dzi, — Pekale atbildēja un pielika ausi pie ādas.

— Tad nu gan brīnumi! Saka, lai tu pametot acis zem gultas: tur vajagot būt vīnam.

Saimniekam tas divreiz nebija jāsaka, un patiešām — vīna krūka rokā gan!

—    Kaut kas neredzēts! Kas to te būtu paslēpis?

—  Tas ir tāds noslēpums, — Pekale atbildēja, — par kuru nedrīkst bilst ne vārda.

—    Ko gaišreģe brīnumāda vēl saka?

—  Meklē aiz krāsns, un tu atradīsi brūni noceptu sivēnu, — Pekale, it kā uzmanīgi ieklausīdamies, atbildēja.

—  Vai tas kur dzirdēts! Ko vēl tava gaišreģe brīnumāda saka?

—  Meklē krāsnī, un tu atradīsi jēra sānu ar sutinātiem kāpostiem.

Tā tas turpinājās, kamēr bija atrasts i jēra sāns, i karstie pīrādziņi. Līksmi un tīkami mielot acis pie ēdieniem bagātīgi apkrauta galda, bet vēl tīkamāk ķerties tiem klāt un mielot vēderu.

Brīnījās saimnieks, ne mazāk brīnījās saimniece, būtu brīnījies viss ciemats, ja bijis klāt. Vienīgi Pekale ne par ko nebrīnījās. Viņš labi zināja savas gaišreģes brīnumādas spējas.

—   Šī āda, — viņš saka, •— nav vis kāda parasta, bet ir gaišreģe brīnumāda! Tā pat kurmi no zemes apakšas dienas gaismā izvilks.

Vai nu tā būtu vai nebūtu — grūti pateikt. Pa to laiku Pekale pielika tik pilnu vēderu, ka bikšu siksna vai pušu sprāga.

—   Laba gan tāda gaišreģe brīnumāda, — saimnieks iebilda, atgāzies pie galda. — Varbūt to pārdosi, ko?

—   Vai tev prāts? — Pekale atbildēja. — Vai tik vērtīgu mantu var pārdot! Kā tu domā?

—     Bet ja par to saņemsi krietnu žūksni naudas?

—    Kur nu! Mana gaišreģe brīnumāda ne par kādu naudu nav pārdodama.

saimniekam dikti iekārojās pamieloties ar garšīgiem n allaž zināt, kas paša mājā notiek. Tāpēc viņš arī Sākumā viņš piedāvāja tikai vienu maku pilnu ar elia naudu, tad divus, tad jau trīs, līdz sasolīja veselus septiņus

makus pilnus ar zeltu. ŠI nauda nebija vis nekāda nieka nauda pat par Pekali bagātākam cilvēkam.

—  Kas ir, ir. Redzu, ka no tevis citādi va]ā netikšu, ja neatdošu savu gaišreģi brīnumādu. Ne jau par zeltu, bet par maizi, sāli un laipnību — ņem vesels! Lai tev veicasl

Pekale tā pateica un atdeva saimniekam te|a ādu, bet no viņa saņēma septiņus makus pilnus ar zelta naudu.

Pasaulē nebija otra laimīgāka cilvēka par uzticamās sievas vīru. Tagad viņš zinās visu, kas notiek paša mājā un kur piedevām vēl rodami garšīgie ēdieni!

Pekale, pārdevis teļa ādu un labi noglabājis naudu, likās uz auss, jo nu viņam bija priekšā garš un grūts ceļš līdz dzimtajam ciematam.

Nākamajā dienā Pekale atvadījās no abiem saimniekiem un devās atpakaļ uz mājām. Viņš gāja pa ceļu un nevarēja vien nopriecāties: tik daudz naudas viņam savā mūžā vēl nekad nebija bijis. Pekale tāpēc nolēma vairāk neklaiņot pa pasauli apkārt, bet iet taisnā ceļā uz mājām un neviena paša vairs neizjokot. Tā, tā un tikai tā! Tagad viņš kļūs kārtīgs cilvēks, cilvēks ar tīru sirdsapziņu. Beidzot viņš aprims, ierindosies starp labākajiem cieminiekiem savā dzimtajā pusē.

Tā viss būtu noticis, nebijusi šī uzticīgā sieva!

Viņa, nabadzīte, nevarēja nekur sev mieru rast. Kolīdz ienāk prātā, ka mājā atrodas gaišreģe brīnumāda, tūlīt tevi, cilvēku, pārņem tāda sajūta, it kā jumts gāztos virsū uz galvas… Sievietes no laika gala nav izcēlušās ar drosmi, viņas dzīvo vienā nemierā, ja mājā iegādāta līdzīga manta šai gaišreģei brīnumādai.

Likusi visu savu gudrību lietā, viņa aiztaisināja atkal vīriņu uz mežu pēc malkas, bet pati — kā kura katra strādīga sieviete — aizbāza aiz jostas vērpjamo vārpstiņu un metās pakaļ Pekalem. Teciņiem vien skriedama, viņa itin ātri panāca Pekali un ņēmās šo tincināt, kas un kā jādara, lai gaišreģe brīnumāda zaudētu spēju pareģot un kļūtu tāda pati parasta āda kā visas citas.

Ko tu cilvēks iesāksi? Grēks nav ņemt to, ko dod, tikai tas, kas ar varu ņemts, ir graša vērts.

Pekale no uzticīgās sievas saņēma otrus septiņus makus pilnus ar zelta naudu un ieteica viņai gaišreģi brīnumādu applaucēt ar verdošu avota ūdeni, kas vēl izkāsts caur biezu sietu. Pekale viņai tā ieteica un gāja savu ceļu tālāk, it kā nekas nebūtu bijis. Viņš pārradās savā ciematā.

«Tagad,» viņš prātoja, «kļūšu kārtīgs cilvēks, varbūt kļūšu pat sava ciemata vecākais.»

Ticiet vai neticiet — Pekale kļuva krietns saimnieks.

Uzcēla sev māju, pie tam tādu, kas patīkami un jauki priecēja acis, — ar segtu paviļu uz stabiem, ar plašu lieveni. Nopirka sev zemi, ratus, divus pārus vēršu, jājamo zirgu, slaucamo govi, sugas aitas — ar vārdu sakot, visu kam jābūt kārtīgā mājā.

Ciematā otru tādu saimnieku ne ar uguni nesameklēsi. Viss būtu labi, bet ciemata ļaudis bija lieli muļķi. Redzēdami, ka Pekale būvējas, pērk vienā pirkšanā, ņem no maka tik zeltu laukā, bet atpakaļ neliek, tie sāka savā starpā sačukstēties. Aizrunājās tik tālu, ka Pekalem naudas laikam kā spaļu: vai nu viņš to kaut kur nejauši atradis, vai dabūjis, vai, kazi, pat kādam ar negodu atņēmis.

Ļaudīm gauži kāroja uzzināt, kā Pekale ticis pie tik lielas bagātības.

-      Vadzi, Pekale, — viens no viņiem tincināja, — no kurienes tev tāds lērums naudas? Tu tik velc un velc no maka ārā, un vēl vienmēr ir ko vilkt.

Bet Pekale sēž savā nodabā uz lieveņa, pakšķina pīpi un acu nenovērš no ratiem un divjūga, kas tieši tobrīd iebrauca plašā, bagātā pagalmā.

man tik daudz naudas? — viņš teica. — Mani grēki ir smagi, bet par ko lai es būtu saņēmis naudu, ja ne par savu mantu, ko pārdevu?

-    Par kadu mantu, Pekale? Nekādas mantas taču tev nebija.

ebija, ne-bija»! Kam tad piederēja teļa ādiņa, kaimiņ! Vai ta’ ne man? Tā, lūk, arī bija mana manta: pārdevu to, saņēmu naudu un iegādājos visu, kas vajadzīgs saimniecībā.

—    Tik daudz naudas par vienu nieka teļādu?

-      Esi gan tu paglupjš, kā es skatos, — Pekale atbildēja. Viņš bija cieši apņēmies ļaudis vairs nemānīt. — Vai tev neienāk prātā, ka tā nebija vis parasta telīte, bet sugas telīte. Būtu vēl laiciņu piepaturējis, nāktu šī slaucama, un telīte būtu k|uvusi govs, un, rau, tev jau divas govis kūtī. Ja atnestos divas govis, rau, tev jau būtu četras, bet no četrām — astoņas, no astoņām — sešpadsmit, un tā ar laiku man būtu vesels ganāmpulks. Rau, kā ir jārēķina, kad ej uz tirgu ādu pārdot. Nevar taču par baltu velti atdot tādu lielu bagātību.

Sarunu biedrs tik pašūpoja galvu, galvas pašūpoja un dzi)ās pārdomās iegrima visi ciemata |audis. Daudziem bija sugas telītes. Kāpēc lai tikai Pekale prastu pārdot ādu par tādu cenu? Vai tad viņi būtu dumjāki?

Ilgi neprātodami, viņi apkāva savas sugas telītes, paēdās gāju, bet ādas, tāpat kā Pekale, veda uz pilsētu pārdot.

Ne jau katru dienu pasaulē notiek brīnumi, ne visi prot savu mantu parādīt tā, kā to prot Pekale.

Lai kā viņi runāja, lai kā centās pierādīt, ka tās nav parastu telīšu, bet gan sugas telīšu ādas, neviens pircējs pienācīgu cenu nedomāja maksāt, un ciemata |audīm vajadzēja atgriezties mājās ar gariem deguniem.

Cieminiekiem nu lielu lielā bēda, bet bēda neiet secen arī Pekalem. Apjautuši, kādus zaudējumus viņi cietuši, kādu neveiksmi piedzīvojuši, ļaudis atkal sanāca kopā un sāka apspriesties, kā dzīvot, kā būt. Sprieda un gudroja, ko varētu darīt un kā būtu jārīkojas, lai tiktu reiz pa visām reizēm no Pekales vaļā, un nolēma: ja viņš paliks dzīvs, visu ciematu iedzīs stāvus postā.

—   Ja nu vienā jaukā dienā viņam iešaujas prātā, ka jāaizdedzina māja, lai arī mēs savas mājas aizdedzinātu? — viens izteicās, būdams piesardzīgāks par citiem.

—   Viņš sadomā un pārlauž kāju, lai arī mēs savas pārlauztu, — atsaucās otrs.

—      Viņš sadomā un ielec akā, lai arī mēs lēktu viņam pakaļ! — visi sāka bļaut kā vienā mutē.

Nebija vairs nekādu šaubu — no Pekales jātiek vaļā, jo ātrāk, jo labāk.

Tikai, kā to izdarīt — pavei, tur tas āķis. Var nokaut viņam vēršus, govi un aizvest jājamo zirgu, var nodedzināt māju un

Pekali izdzīt laukā no ciemata. Bet kurš var likt savu galvu ķīlā, ka viņš atkal vienā jaukā dienā neatgriezīsies?

Nē, viņš ir jānogalē: vienīgi tā un ne citādi var no viņa uz visiem laikiem tikt vaļā.

Un cieminieki nolēma Pekali nogalēt. Viņi negribēja izliet asinis, un kur nu tādu atradīsi, kas uzdrīkstētos pret viņu pacelt roku. Taču cieminieki kā apsēsti par to vien domāja, kā dzīvot, kā būt, beigu beigās visi lika galvas kopā un nolēma Pekali Donavā noslīcināt, pie tam visdziļākajā vietā, lai ne vien viņu, Pekali, bet pie tā paša āri viņa bērnus, mazbērnus un mazmazbērnus kā nezāli uz pasaules izdeldētu.

Bet kas notiks, ja Pekale dzīvs pārnāks arī no Donavas dzelmes?

Pavei, tur tas suns aprakts. Kas gan tad būs, ja dzīvs pārnāks? Ko tad iesāks?

Tad ta bēda — jānodara viss, lai Pekale noietu dibenā, ka nomurd vien, un, ja to, kā nākas, nodarīs, kur tad šis nu dienas gaismu vairs ieraudzīs.

Atkal cieminiekus neatstāja domas, kā dzīvot, kā būt, tad lika visi galvas kopā un beigu beigās nolēma Pekali iebāzt maisā, tam Jo stingri aizsiet galu un pašu maisu piesiet pie dzirnakmeņa. Dzirnakmens ir apaļš

-    tas tad nu velsies līdz pašam upes dibenam un aizraus Pekali kā nieku sev līdzi dzelmē.

tā nu gudri nosprieduši, visi cieminieki — gan jaunie, gan vecie, e, gan lielie, kā vīrieši, tā sievietes — sanāca kopā, un, paņēmuši līdzi maisu, patievu auklu, ar ko aizsiet maisam galu, paresnu virvi ar ko maisu piesiet pie dzirnakmeņa, tad vēl pašu akmeni, pie tam tādu, kuru trīs dienas meklēdams nesa-

•    visi barā devās uz Pekales māju, lai viņu sagrābtu, : Donavu un tur mešus iemestu ūdenī, lai šis u podam noietu līdz pašam dibenam.

Pekalē pa to laiku savā nodabā uz lieveņa, pakšķina pīpi un skatās uz divjūgu ratiem, kas taisni tobrīd iebrauca plašajā un bagātajā pagalmā Pekale tā sēž, pakšķina pīpi, kad pēkšņi,

-      kur gadījies kurne viss ciemats no maza brēku|a līdz sirmai galvai sabruka viņa pagalmā, pie tam krietna daļa cieminieku palika ārpusē jo visiem nemaz nebija vietas. Kā tu viens, nabaga

cilvēks, tiem pretī turēsies? Nekas cits Pekalem neatlika, kā ļaut vien sevi sasiet. Viņš liels muļķis, ka, klaiņodams pa pasauli, nebija noskatījis sev citur mājas vietu. Pats nelabais viņu vilkšus atvilka atpakaļ uz dzimto ciematu, kur viņš bija stingri noņēmies kārtīgu dzīvi dzīvot, cilvēkus aiz deguna vairs nevazāt. Kas nu būs, būs, divas nāves jau nebūs — no vienas neizbēgsi.

—            Laikam jau man tā nolemts, — Pekale pie sevis noteica,

—     jānomirst savā dzimtajā ciemā, kā visiem kārtīgiem cilvēkiem pieklājas.

Taču mirt šobrīd nepavisam negribas, kad pašam ir gan savs jumts virs galvas, gan bagātīgi klāts galds, gan rati ar četriem vēršiem priekšā, gan plašs pagalms. Ak, kaut varētu kā nekā izglābties! Nu, protama lieta, tikai godīgā ceļā, jo viņš taču ir cieši nolēmis ļaudis vairāk nemānīt. Bet kur nu te izglābsies? Dzimtā ciemata ļaudis ir ļauni un viltīgi.

Neko darīt — Pekale samierinājās. Viņu kā kaķi iebāza maisā, tam aizsēja galu, pacēla un nesa prom, lai izpildītu nežēlīgo sodu. Pašā gājiena priekšgalā tika nests Pekale, aiz viņa stiepa smago dzirnakmeni, tad nāca ciemata bagātākie jaudis. pēc tam — visi citi cieminieki, to vidū arī pavisam mazi bērni un veci sirmgalvji. Tā viņi izgāja pa plašā pagalma vārtiem, izgāja cauri visam ciematam un devās taisnā ceļā pāri smiltājam uz plašo, dziļo Donavu.

—   Pagaidiet, pagaidiet! — iesaucās pats prātīgākais ciemata iedzīvotājs.

Visi — gan mazie, gan lielie, gan vecie, gan jaunie, kā vīrieši, tā sievietes apstājās un palika kā zemē iemieti.

—  Mēs vienu lietu esam aizmirsuši, — prātīgais cieminieks teica.

—    Ko mēs esam aizmirsuši? — pārējie nesaprašanā vaicāja.

—    Kārti, ar ko izmērīt dziļāko vietu.

—             Pareizi gan, — visi cieminieki kā vienā mutē atsaucās,

—  kārti aizmirsām. Dziļākā vieta jāizmēra.

Patiesi: kā lai šo iemet, ja skaidri nezina dziļāko vietu, kur jāmet?

Tad nu visi gāja atpakaļ uz ciematu, no garajām kārtīm izmeklēja to visgarāko un atkal nāca uz Donavu: šoreiz priekš-

galā nesa kārti, tikai tad — Pekali maisā, aiz viņa stiepa smago dzirnakmeni, tad nāca ciemata bagātākie ļaudis, pēc tam visi citi cieminieki, to vidū arī pavisam mazi bērni un veci sirmgalvji.

—     Pagaidiet, pagaidiet! — atkal iesaucās pats prātīgākais ciemata iedzīvotājs.

Atkal visi apstājās.

—     Viņš būtu laikus jāpiesien pie dzirnakmeņa, lai neaizbēg, kamēr mēs ar kārti mērīsim dziļumu!

—    Jāpiesien, jāpiesien, lai neaizbēg! — visi sāka klaigāt. Pekali piesēja pie dzirnakmeņa, pēc tam visi kopā sāka mērīt

Donavas dziļumu un meklēt dziļāko no dziļākajām vietām, lai tur iemestu Pekali.

Pats prātīgākais ciemata iedzīvotājs paķēra kārti, iezvēla ar to pa vi|ņiem, iegremdēja pēc iespējas dziļāk, bet upei dibena kā nav, tā nav.

—      Sajā vietā, — viņš teica, — Donavai nav dibena. Jāmeklē būs citā vietā.

—      Katrā ziņā, — visi kā viens atsaucās, — jāmeklē tāda vieta, kur Donavai ir dibens!

Citādi nemaz nevarēja būt: bija taču visi vienbalsīgi nosprieduši, ka dzirnakmens velsies līdz pašam Donavas dibenam. Kur lai dzirnakmens apstājas, ja Donavai nav dibena? Ja nav, tad ir jāuzzina, kur dzirnakmens un maiss ar Pekali paliks.

Atkal visi lielā barā skraidīja turp, skraidīja šurp un meklēja Donavai dibenu. Nevar taču Pekali tā iemest kurā katrā vietā, izlaist viņu tieši no rokām tagad, kad viņš ir noķerts un sasiets.

iminkkiVm visi prāti aizņemti ar vienu domu — kur dzirnakmens un maiss ar Pekali paliks. v

•saistīts pie vislielākā dzirnakmeņa, kādu vien ājmna attālumā, guļ savā nodabā itin mierīgs maifģ. Kas tad šim par bēdu!

-   iesaucās pats prātīgākais ciemata

tatfiivotāis.

Atkal visi apstājās.

Kas nu atkal?

nākas, \ cijuz j :apspriež, jāpārspriež, jānospriež, rii met PekaJi ar visu dzirnakmeni Donavā.

—    Kurā vietā šo īsteni mest? Uz augšu pret straumi, no kurienes ūdens tek, vai uz leju pa straumi, kurp ūdens aiztek?

Te nu nekā nevarēja panākt vienprātību.

Vieni uzskatīja, ka augstāk pret straumi būšot katrā ziņā vairāk ūdens, jo tas no turienes tekot. Ja tur tā nebūtu vairāk, kā tad šis varētu tecēt.

Otri cieši pieturējās pie uzskata, ka vairāk ūdens ir uz leju pa straumi, jo tur satek viss ūdens no augšas, un, ja Pekali iemestu augstāk pret straumi, viņš vēl varot nokļūt sausumā: ūdens taču tekot vienā tecēšanā uz leju, citiem vārdiem, visu laiku plūstot un plūstot prom. Nonācis sausumā, Pekale izlīdīšot no maisa, un atkal bēdu dienas nākšot pār viņu visu galvām.

\ isi cieminieki sanāca kopā lielā barā un ņēmās spriest gan šā, gan tā — baidās izdarīt aplam. Viņus atkal pārmāca domas, kā dzīvot, kā būt, un beigu beigās viņi nolēma — drošs paliek drošs! — vietu izvēlēties uz leju pa straumi.

Atkal visi slāja gar upes malu ar kārti rokā un meklēja Donavai dibenu. Taisni pa to starpu gar pašu upes malu uzpircējs dzina uz pilsētu tūkstoš vēršu lielu ganāmpulku. Viņš dzina, dzina vēršus gar krastu un pēkšņi ierauga maisu ar Pekali. Uzpircējs gauži izbrīnījās, bet kurš gan nebrīnītos, ieraudzīdams lielu maisu un maisā Pekali,

viņš tincināja, — kā tu tajā maisā ielīdi un ko

tu tur meklē?

jau gan pats nebūtu līdis, — Pekale atbildēja, — cieminieki mani šekur iebāza.

—    Kāpēc tad šie iebāza?

—    Sadomāja iemest Donavā.

-     Kāpēc tad tūliņ Donavā?

Redzi man ir lieli grēki. Grib, lai es eju par ciemata vecāko bet es neparko — turos šiem pretī.

—    Kāpēc tad tu tā?

— Nu tāPakule teica. — Grūti šajā ciematā būt par vecāko

—kāpēc?

—tāpēc ka šeit ir daudz sieviešu, bet viņām vīri uz veselām nedēļām brauc prom. Tad nu vecākais paliek viens pats ar sievietēm. Bet ar šīm nekādā galā nevar tikt.

Uzpircējs klausījās, klausījās, pats savām ausīm lāgā neticēja.

—   Esi gan tu liels muļķis! — viņš teica. — Prātīgs cilvēks to nelaistu garām, ar abām rokām šādu amatu būtu grābis ciet.

—    Prātīgs cilvēks jau nu nekādā ziņā nav muļķis un labāk par kuru katru muļķi paveiks savu, — Pekale atbildēja. — Nu, ja uzskati, kā tiksi galā, lien maisā un, kad jutīsi, ka tevi grib mest Donavā, kliedz, ka esi ar mieru būt par ciemata vecāko.

—    Domā, viņi mani iecels par vecāko?

—    Iecels, kā likts.

Drošsirdīgais uzpircējs tikai to vien kāroja, bet no ciemata sievietēm jau nu viņš vismazāk baidījās.

Viņš atsēja maisam galu, izlaida Pekali, bet pats aši maisā iekšā. Pekale nopūtās, maisu, kā nākas, aizsēja — un projām bija. Tik vien uzkavējās, lai sadabūtu visus vēršus kopā, tad mierīgi aizdzina tos uz savu plašo pagalmu — tik tikko tur sagāja!

Uzpircējs gulēja maisā un pie sevis klusībā smējās: veikli gan šim izdevies piemānīt ciemata muļķus. Tie ļautiņi ne sapņot nenosapņos, ka šobrīd maisā tup gudrs cilvēks, nevis tāds pats muļķis kā paši.

Uzpircējs vēl vairāk nopriecājās, jūtot, ka viņu paceļ un nes, lai iemestu Donavā. Tikai tad, kad maisu sāka iešūpot, lai to varētu tālāk aizsviest, uzpircējs pilnā kaklā iebrēcās:

. — Nemetiet, nemetiet, ļautiņi!

Cieminieki palika, kā zemē iemieti. Balss visiem likās sveša.

—     Laidiet mani laukā, esmu ar mieru būt jūsu ciemata vecākais! — uzpircējs bļāva, ko spēja.

—     Vai tāda nekaunība ir dzirdēta? — izsaucās pats prātīgākais cieminieks, kurš bija arī ciemata vecākais, — tagad viņš sāks runāt svešā balsī, lai mēs viņu nepazītu, un — ko domā! iekārojis vecākā godu. Varam sagaidīt, ka drīz teiks, ka viņš nav Pekale.

—     Tiesa kas tiesa, es jau arī neesmu Pekale, — uzpircējs atsaūcās.

Izdzirdējuši tādus vārdus, cieminieki tā sadusmojās, kā vēl nekad.

Vai tad viņiem acis pakausī būtu bijušas, kad šo bāza maisā, taču jau paši ar savām rokām maisu ciet aizsēja. Vai pušu plīsdami aiz dusmām, viņi visi klupa klāt pie dzirnakmens, to pacēla un — viens, divi, trīs! — iekšā Donavā, pie tam to tā nodarīja, lai ne vien Pekali, bet arī viņa bērnus, mazbērnus un mazmazbērnus kā nezāli no pasaules izdeldētu.

Cieminieku priekiem nebija gala, redzot, ka maiss ar visu Pekali kā akmens noiet dibenā un — skaidrāk par skaidru — vairs neuzpeldēs, jo ūdens taču no augšas visu laiku tek un tek, krājas un krājas pāri viņam.

Pa to starpu Pekale sēž savā nodabā uz lieveņa, acu nenovērš no divjūgu ratiem, kas taisni tobrīd iebrauca plašajā pagalmā. Bet pagalmā cits pie cita, tā ka pat adatai nav vietas, kur nokrist, stāvēja vareni vērši.

—    Pagaidiet, pagaidiet, — iesaucās pats prātīgākais no cieminiekiem. — Apstājieties!

—    Apstājieties, apstājieties! — cieminieki cits caur citu klaigāja, ieraudzījuši Pekali, ko vismazāk bija gaidījuši.

Visi palika kā zemēiemieti.

—  Ei, kā tad tu še atkūlies? — ciemata vecākais vaicāja pekalem.

—   Kā tu še atkūlies, kā tu še atkūlies? — cits caur citu klaigāja.

—   Pats ar savām kājām, — Pekale atbildēja. — Tāpat kā jūs: nācu tik mierīgi šurp uz māju.

—   Tu taču esi beigts un pagalam. Mēs taču tevi sviešus iesviedām Donavā, pašā dziļākajā vietā.

—   Kāpēc lai es būtu beigts un pagalam, — Pekale atbildēja. — Donavā ir patīkami auksts ūdens, no tā kļūsti tikai mazliet veiklāks, nekā esi bijis.

—   Saki nu viens cilvēks! — cieminieki iesaucās. — Nekādā galā ar viņu nevar tikt. Piesējām viņu pie dzirnakmens, iemetām Donavā, bet viņš, rau, ātrāk mājās nekā mēs.

—   No kura laika tev tik daudz vēršu? — cieminieki plijās Pekalem virsū.

—   No kura laika lai tie būtu, — Pekale atbildēja, — ja ne no tā, kad jūs mani iemetāt Donavā.

—    Kas tad tēv tos iedeva?

—   Sagaidīsi gan, lai kāds tev iedod. Pats paņēmu, un kurš katrs no jums manā vietā būtu to pašu darījis. Atdzinu šurp, cik nu vien iespēju, bet pārējos atstāju, lai tiek arī citiem, vai nu man žēl.

Cieminieki to vien bija kārojuši dzirdēt. Kā stāvēja pagalmā, tā barā krizdami klupdami prom uz Donavu. Ne vārda nepārmija, ne savā starpā apspriedās, tikai — plunkš, plunkš! — kā vardes ūdenī iekšā, vadzi, iespēs sagrābt sev vairāk vēršu! Bet viņu sievas palika upmalā stāvot, lai sagaidītu vīrus ar vēršu baru atgriežamies.

Protama lieta, visiem pa vidu rosījās arī cienīgtēvs, bet, tā kā viņam no laika gala nagi niezēt niez uz mantu, tad šis nu lēca tālāk par visiem un nogāja kā akmens dibenā visdziļākajā vietā — tikai cepure palika uz ūdens.

Sā sieva, pazīstama kā ne mazāka mantrause, arī stāvēja kopā ar citām sievām upmalā. Viņa pamanīja cepuri un nolēma, ka citādi jau nu nevar būt — cienīgtēvam nepietiek dūšas, lai ienirtu ūdenī, kamēr viņš te tūļāsies un tikai tad nonāks līdz upes

dibenam, visi labākie vērši jau būs sagrābti un aizdzīti, paliec tad tukšām rokām.

—   Dziļāk, tēvs, — viņa kliedza, cik spēja, — lien dziļāk! Tie ar lieliem ragiem ir pašā dibenā …

Cienīgtēvs laidās dziļāk un dziļāk Donavas dzelmē, bet mājās gan vairs nekad nepārnāca; mājās nekad nepārnāca arī pārējie cieminieki.

Bet Pekale? Pekale Šobrīd ir visstrādīgākais, viskārtīgākais, viscienījamākais savā dzimtajā ciematā, kālab lai tā nebūtu, ja te palika tikai Pekale un cieminieku sievas.

Kurš zina pasaku tālāk, tas lai arī stāsta, droši visu klāsta.

VECMĀMIŅAS ĀZIS

Tas bija senos laikos, bet varbūt pat vēl senajos aizlaikos, kad dzīvoja vectētiņš un vecmāmiņa. Viņi bija gauži nabadzīgi. Visa viņu manta un bagātība bija viena telīte, turklāt tāda pavisam nopinkājusies. Kad vecīšiem nebija vairs pie dvēseles ne plika graša, vectētiņš teica:

—    Aizstaigā nu, vecenīt, ar telīti uz tirgu un raugi to pārdot.

—    Labi, vecīt, būs jau jāaizstaigā, — vecenīte atbildēja.

Viņa apmeta telītei ap ragiem valgu un lēnām tipināja prom. Tirgū pie vecenītes pienāca trīs brāļi. Tie nebija labi cilvēki, jo pārtika no zagšanas un, kolīdz pamanīja vecenīti, nolēma izdevību garām nelaist, lai viņu apkrāptu.

Domāts — darīts.

Visi trīs izklīda katrs uz savu pusi, pēc krietna brīža viens no brā]iem piegāja pie vecenītes:

—    Laba diena, vecmāmiņ.

—    Laba diena, dēliņ.

—    Vai pārdod āzi?

—    Pārdodu, dēliņ, pārdodu, tikai tas nav āzis, bet gan telīte.

—    Ej nu, ej, telīte?

—    Protama lieta, telīte!

—    Telīte jau nu gan tā nav!

—    Kā nu ne, telīte gan! Tev, dēliņ, acis pakausī, vai?

—            Tas ir āzis, vecmāmiņ! Ja man netici, pavaicā, kuram gribi.

Vecenīte pārkrustījās, nospļāvās: kas tas par murgu!…

Viņa gāja tālāk.

Drīz viņai pretī nāca otrs brālis.

—    Vai pārdod āzi, vecmāmiņ?

—    Pārdodu, dēliņ, pārdodu. Tikai ta nav āzis, bet gan telīte.

—     Kas nu tā par telīti!… Vai tad nemaz nezini, kādu lopiņu esi uz tirgu atvedusi pārdot?

Vecenīte atkal pārkrustījās un slāja tālāk. Viņai pretī nāca trešais brālis un atkal ma] to pašu maļamo: āzis un āzis!

Vecenīte, redzēdama, ka viņas telīti visi sauc par āzi, beigu beigās aplam apjūk. Ne nu svešo teiktajam ticēt, ne neticēt, taču beidzot viņa atbildēja:

—     Ja esi pārliecināts, ka tas ir āzis, tad acīmraugot tā tam jābūt.

—     Katrā ziņā āzis, vecmāmiņ … Cik tu par to prasi? .

Viņi sāka tirgoties, tad vienojās par cenu, un trešais brālis

viņai skaidrā naudā samaksāja. Vecmāmiņa par šo naudu nopirka dažādus sīkumus, jo kaut kam lielākam nepietika naudas, un veikli snāja atpaka] uz mājām.

Viņu sagaidīja vectētiņš un vaicāja:

—    Vai telīti pārdevi?

—    Tā jau nebija telīte, bet āzis.

—     Kā — āzis?

—    Jā gan, āzis.

Vecītis skatās uz vecenīti un netiek gudrs, kas te notiek.

Vecenīte viņam izstāstīja visu no viena gala līdz otram, tad nu vecītis saprata, ka vecenīte ir piekrāpta.

«Tādas tās lietas,» viņš domā. «Nu pagaidiet tik man! Es jum', *»an rādīšu! Samaksāsiet man ar uzviju, krāpnieki tādi!»

Atklājas, ka vecītis itin labi pazina visus trīs nelietīgos brijus.

Viņi pastaigāja, pastaigāja pa ciemu, no viena zemnieka aizņēmus vecu un vāju kleperi, kam visas ribas izspiedušās, bet

otra aizņēmās zelta naudas gabalu. Vecītis pagaidīja nākamo tirgus dienu, iedeva kleperim norīt zelta naudas gabalu, uzsēdās tam mugurā un kā likts ierodas tirgū.

Atjājis viņš apstājas pašā tirgus malā, tādu mazu gabaliņu 10 trim brāļiem. Stāv zirģelim pie astes un ar žagaru jaucas pa zirga mēsliem.

Brāļi, to redzēdami, netika gudri — ko vecais tur dara, gāja šim klāt un apvaicājās:

—   Ko tu, vectētiņ, pa mēsliem jaucies?

—           Kālabad lai es nejauktos, dēli! Atjāju ar savu kleperi uz tirgu šo vai to nopirkt, bet zirgs nav vēl šodien naudu man izmetis. .

—           No tavas runas gan gudrāks nevar tikt. Kā tad zirgs var izmest naudu?

— Tas nu ir mana zirga spēkos: katrudien viņš man izmet pa vienam zelta gabalam, daždien — divus zelta gabalus, bet tā pa retam arī vairāk.

—   Tu laikam ar mums jokus dzen?

—   Kādi tad te joki!

Brāji vecītim ne nu ticēt, ne neticēt, taču projām vis negāja, palika turpat pie vecīša klepera.

Drīz radās jauna mēslu čupa. Vecītis aši sāka rakņāties pa to, un — tici vai netici! — zelta naudas gabals rokā gan.

Brāļi to visu noskatījās paši savām acīm, un tas viņus tā apstulbināja, ka visi trīs stāvēja vaļā mutēm.

; — Vai redzēji? — viņi čāpstināja. Kas to būtu domājis! Nopērkam to zirgu no vecā!

Visi trīs pievirzījās tuvāk vecītim.

—    Klausies, vectētiņ, vai tiešām tavs zirgs izmet zelta naudas gabalus?

—    Jā, tas ir viņa spēkos. Es jau esmu tāds trūcīgāks, neiespēju zirgam dot tik daudz barības, kā šis prasa. Ja būtu barojis, kā pienākas, ar auzām un miežiem, viņš ne tikai vienu, bet pat vairākus zelta naudas gabalus dienā izmestu. Paši taču redzat, ka zirgs tik tikko turas uz kājām.

—    Vai tu zirgu nepārdosi?

—     Vai jums prāts! Vai tādu zirgu kāds pārdod?

—    Pārdod gan, vectētiņ! Mēs tev itin brangi atlīdzināsim.

Brāļiem bija tāds aprēķins: pabarot kleperi tā pamatīgi un

izdotā nauda ātri vien būtu rokā, un viņi drīz jo drīz kļūtu stāvus bagāti.

Viņi pakaulējās, pakaulējās un tad sita vecītim saujā.

Vecītis saņēma pilnu cepuri zelta naudas un gāja priecīgs mājā.

Viņš atgriezās ciemā, samaksāja vienam kaimiņam par kleperi, otram kaimiņam atdeva zelta naudas gabalu, bet visu pārējo naudu paturēja sev.

Visi trīs brāļi pa galvu pa kaklu drāzās uz māju, ņēmās kārtīgi izmēzt stalli, piebēra pilnu sili ar auzām un tad ieveda zirgu. Viņi bija tik mantrausīgi, ka jau pašā sākumā gribēja iegūt pēc iespējas vairāk zelta.

Nabaga kleperis bija izsalcis un kārs uz auzām, jo tās viņš bija dabūjis labi ja reizi pa gadu un tad arī tikai augstos svētkos. Te viņš tā pieēdās un pārēdās, ka tajā pašā naktī pie staļļa dumm nobeidzās.

Otrā rītā viens no brāļiem klusām piezagās pie staļļa — gribēja pats savām acīm redzēt, cik naudas gabalu zirgs viņiem izmetis. Viņš grasījās ieiet stallī, bet nekā nevar dabūt durvis vaļā.

Viņš pasauca brāļus:

—    IЈi, stiepiet šurp zirga segu!

«Nevarēs jau visu zeltu aiznest bez zirga segas,» viņš pie sevis domāja.

No majas ar zirga segu rokā izlēca abi pārējie brāļi un ņēmās viņu rat, gandrīz vai piekāva, ka šis viens pats sadomājis iet uz

stalli: viņi taču bija zvērējuši pa vienam tur neiet, lai cits citu neapkrāptu.

Visi trīs brāļi kārtīgi izrājās, beidzot salīga mieru un tad visi ar pleciem triecās staļļa durvīs, lai tās dabūtu vaļā.

Atvērt jau atvēra, bet uzgrūdās virsū beigtajam zirgam. Brāļi turpat uz vietas palika vai par sālsstabiem.

Te tev nu bija!

Ar skubu jāmeklē rokā vecais večuks — lielais blēdis un jāprasa no viņa nauda atpakaļ.

Visi trīs brāļi apskrēja vai puspasaules, vecīti meklēdami, un beigu beigās viņu tomēr atrada. Brāļiem palīdzēja kāds tirgonis no tirgus, kurš labi zināja, kur viņš dzīvo. Kamēr brāļi vecīti meklēja, viņš ar savu vecenīti bija visu labi pārdomājuši.

—      Sameklē, vecenīt, — viņš teica, — vērša pūsli un piepildi to pilnu ar vērša asinīm. Kad pamani pie mums iegriežamies trīs brāļus krāpniekus, labi veikli uzsien pūsli sev uz vēdera un ej istabā. Tikai nenobīsties, kad es paņemšu nazi un tev it kā duršu, bet īstenībā pārgriezīšu pūsli, un no tā izšļāksies vērša asinis. Tad vēl no kukurūzas vālītēm es uztaisīšu slotiņu, paglaudīšu tevi ar šo slotiņu un teikšu:

Ai, celies, večiņ, vecenīt,

Ai, piecelies tūlīt!

Kolīdz tu dzirdēsi šādus vārdus, tūlīt celies augšā, izberzē acis un saki: «Cieši gan es gulēju.» Vai tu visu saprati?

—     Sapratu, vecīt, sapratu, — vecenīte pamāja.

Taču vecītis vēl ilgi ņēmās viņu pamācīt… kas un kā jādara.

Pēc dažām dienām vecenīte redz, ka šurp nāk trīs vīri.

Viņa Ieskatījās labāk.

Tie paši trīs brāļi — trīs krāpnieki vien jau būs.

Vecenīte iedēja istabā un pavēstīja par redzēto vecītim, bet pati izdarīja visu tā, kā vecītis viņai bija vēlējis.

Pa to laiku vecītis bija sameistarojis kukurūzas slotiņu un nolicis uz krāsns.

Brāļi ienāca istabā, pat nesasveicinājušies sāka uz vecīti bļaut un kliegt biedēja viņu ar tiesas vīriem, jo viņš, lūk, esot

šos tīšām piekrāpis

Vecītis nojauta, kāda nelaime brāļus piemeklējusi, un, pazīdams viņu skopumu, teica:

—   Acīmraugot būsiet zirgam pārāk daudz auzu iedevuši, viņš pārēdās, pārāk daudz piedzērās ūdens un atstiepa kājas. Manas vainas te nav ne tik kā melns aiz naga, kas jums lika tik daudz barības dot zirgam priekšā, viņš jau nebija tā paradis.

Bet brāļi ieņēmuši galvā tikai vienu — vilks vecīti uz tiesu. Bez zirga taču viņi palikuši? — palikušil Pie tiesas šiem par labu izspriedīšot, un krietnu daļu savas naudas viņi atpakaļ dabūšot.

Te arī vecenīte nenocietās un sāka klaigāt, ka vecītis jau nu neesot vainīgs, šie paši vien — kā smejies! — gatavie neprašas esot.

Vecītis viņai uzkliedza, pavēlēja uz vietas apklust.

—    Nē, neklusēšu vis!

—   Apklusti, ja es saku!

—    Neklusēšu visi

Tad vecītis, kā likās, gauži pārskaitās, izrāva nazi, pielēca vecenītei klāt un viņai iedūra.

Tikko viņš bija iedūris, kad no vērša pūšļa izšļācās asinis un vecenīte nogāzās zemē — pēdējā stundiņa klāt.

Brāļi apstulba, bet vecītis, it kā nekas nebūtu noticis, paskubināja:

—    Ja jau jāiet uz tiesu, tad, puiši, iesim!

Brā|i slāja vecītim nopakaļ.

Viņi nepaguva ne cik tālu aiziet, kad vecītis pēkšņi apstājās.

—    Zināt ko, labie ļaudis, griezīsimies atpakaļ. Brītiņu pakavējieties, kamēr es savu vecenīti atdzīvināšu, -tā kā žēl viņas, paša sieva paliek paša sieva. Uz tiesu gan vēl pagūsim.

—    Kā tu viņu atdzīvināsi, ja nogalēji?

—    Nu, tā nav liela māka.

Brāļi nāca vecītim- pakaļ, gribēja noskatīties, kā šis savu vecenīti dabūs pie dzīvības.

Visi iegāja istabā, vecītis paņēma no krāsns kukurūzas slotiņu un tikai glauda ar to vecenīti, un saka:

Ai, celies, večiņ, vecenīt,

Ai, piecelies tūlīt!

Kolīdz vecītis šos vārdus laida pāri lūpām, vecenīte sarāvās, sāka berzēt acis un gluži kā pamodusies teica:

—     Ta nu gan gulēju saldā miegā!

Bet brāļi nekā nesaprot, cits uz citu tikai bola acis.

Beidzot šie cik necik atguvās un tirdīja vecīti:

—    Vai tu, vecais, tā visus vari atdzīvināt?

—     Visus, visus, ja tikai tie ir miruši.

Brāļi sāka savā starpā samirkšķināties un sačukstēties: lieti derētu no večuka dabūt burvju slotiņu.

—    Paši savām acīm taču redzējām, — viens no brāļiem ieteicās.

Viņam dikti bija iepatikusies šī slotiņa, un tāpēc visu laiku noņēmās skaitīdams un rēķinādams, cik daudz naudas sarausīs, ja spēs mirušus atdzīvināt.

Brāļi sāka piesolīt naudu, bet vecītis prasīja vairāk. Tā viņi ilgi tirgojās — brāļi piesolīja, vecītis uzprasīja. Beidzot vienojās: brāļi iedeva vecītim divas cepures pilnas ar zelta naudu, paņēma slotiņu un ar to aizgāja.

Tikko brāļi pārnāca mājās, tūlīt aši metās prom uz stalli, lai atdzīvinātu zirgu.

Vilka ar kukurūzas slotiņu gan vienreiz, gan otrreiz, bet nekā.

To pašu izmēģināja ar kādu zemnieku no sava ciemata… Tas, protama lieta, bija pa īstam nomiris, kā jau mirst visi cilvēki. Kā gan viņš būtu iespējis no miroņiem augšām celties! Atkal nekā …

Brāļi vēja ātrumā drāzās pie vecīša, aiz niknuma kājas sev apakšā nejuzdami, galvā tikai viena doma — sasiet veco un stiept prom uz tiesu!

Pa to starpu, kamēr brāļi to visu darīja — pārbaudīja slotiņu un skrēja atpakaļ, arī vecītis neturēja rokas klēpī. Viņš izgāja no mājas, apstaigāja pēc kārtas visus krogus, kas atradās pa ceļam uz tiesu, ar visiem krodziniekiem sarunāja, kas viņiem būtu jādara, un tūlīt viņiem arī samaksāja.

Brāļi atskrēja pie vecīša, vai trīc un dreb aiz niknuma, bet viņš tiem teica:

-         Labi, iešu uz tiesu, kāpēc lai es neietu, man nav neviena jābaidās: es jums iedevu labu mantu, bet jūs paši to sabojājāt

Tikai brītiņu uzgaidiet, es paņemšu līdzi ķiveri, kas man palikusi vēl no tiem laikiem, kad dienēju zaldātos.

Brā|i atļāva vecītim paņemt ķiveri, un visi devās uz tiesu. Pa ce|am viņiem pagadījās iet garām krogam.

Vecītis teica:

—      Ieiesim uz brītiņu, kaut ko uzēdīsim, esmu izsalcis un no* guris. Arī jūs kopā ar mani pasēdiet pie viena galda.

Viņi visi paēda, padzēra, nu pienākusi reize norēķināties… Vecītis paaicina pie sevis krodzinieku:

—    Ei, saimniek!

—    Ar ko varu pakalpot?

—     Attaisi mucu un uzcienā visus ar vīnu, lai iedzer uz manu veselību, es, rau, eju ar šiem ļaudīm pie tiesas.

—  Bet kurš tad maksās? — krodzinieks izlikdamies noprasa.

—      Kā — kurš? Ķivere maksās, — vecītis atbild un atdod krodziniekam ķiveri.

Krodzinieks ienesa ķiveri otrā istabā, ātri atgriezās, atdeva ķiveri vecītim un bez tam kā tādam augstmanim zemu paklanījās. Vecītis piecēlās no galda un kopā ar brāļiem izgāja no kroga.

Visi trīs brāļi atkal sāka sačukstēties: kas gan tā par neredzētu ķiveri, kas samaksā par ēšanu un dzeršanu?

Pa ceļam vecītis iegriezās vēl otrā krogā, pēc tam trešā, ceturtā, un visos krogos ķivere samaksāja. To brāļi nekādi nevarēja saprast un vaicāja vecītim:

—      Kas tā, vectētiņ, par ķiveri, kas visos krogos tavā vietā samaksā?

—     Nu, dēliņi, tas ir garš stāsts: tā nav kāda parasta ķivere, bet… lai notiek, pastāstīšu jums par to, tikai labi īsi.

—    Pastāsti, vectētiņ, pastāsti!

—     Šī ir burvju ķivere. Tā maksā par katru un maksā visur. To man uzdavināja pats valdnieks, kad es vēl biju jauns puisis. Mēs kopā karojām, un es viņam izglābu dzīvību, pasargāju no ienaidnieka lodes.

Tad brāļi nodomāja šo burvju ķiveri nopirkt un lūdza vecītim, lai viņš to pārdod.

~ To nu gan ne, — vecītis iebilda pretī, — tad jau es varu palikt gluži tukšā. Zirgu jūs nobeidzāt — aiz savas mantrausības

pārbarojāt, ar slotiņu ej nu sazini ko izdarījāt, taču jau sabojājāt, tad atdrāzāties pie manis un šobrīd velkat uz tiesu. Esmu nodzīvojis līdz sirmiem matiem, bet savu mūžu neesmu pa tiesām staigājis. Nē, nē, jums es gan vairāk itin nekā nepārdošu. Ejam labāk uz tiesu, lai mani notiesā, ja jau nu esmu vainīgs, bet, kad iznākšu no cietuma, būs man vismaz palikusi šī ķivere.

-         Piedod mums, vectētiņ, piedod, esam smagi kļūdījušies, nepadomājām, — brāji taisnojās, — mēs tā vairs nedarīsim, bet tu mums pamatīgi izstāsti, kā ar ķiveri jārīkojas.

—      Vai es jums par zirgu, par slotiņu neizstāstīju, bet viss vējā.

—      Tagadiņ gan mēs visu, kā nākas, iegaumēsim, bet tev par ķiveri dosim trīs cepures pilnas ar zelta naudu.

Vecītis pakasīja pakausi, iegrima dzijās domās.

—     Varbūt es pārdomāšu.

—     Dari gan to!

—     Labi, pārdošu jums ķiveri, bet tikai ar vienu norunu.

—    Ja tā, tad saki ātrāk.

—      Jūs man dodiet trīs cepures pilnas ar zeltu un vēl piedevām rakstu. Tajā rakstā lai būtu minēts, ka jūs man reizi par visām reizēm liksiet mieru, nekad un nekur nepiesiesieties. Vai piekrītat?

—     Piekrītam.

—    Ja tā, tad sitiet saujā.

Viņi uzrakstīja rakstu, vecītis paņēma naudu, bet brāji — ķiveri, katrs aizgāja savu ceju un vairs nekad visā dzīvē neredzējās. Vecītis piemuļķoja brāļus arī šoreiz, bet viņi nekā nevarēja iebilst, jo rakstu taču paši bija parakstījuši. Bet vecītis brāļiem vēl aizlaida ziņu, ka to izdarījis atriebdamies, jo viņi taču bija pirmie piekrāpuši vecenīti.

Pasaka nu ir galā, un viss tajā stāstītais ir tikpat tīra patiesība kā …

Tās druvas, ko uzara avena arkls,

Kā ragi tai cūkai, ko redzēja akls, _

Kas gāja ar spieķi uz kaimiņu mājām Un satika vecīti gluži bez kājām.

FETFRUMOSS UZVAR PŪĶUS

Tas bija sensenajos, tajos neatminamajos laikos, kad mazās zivteles rija lielās zivis, un ļaudis tās dēvēja par laupītājām.

Tolaik pasaulē dzīvoja liels un varens karalis. Ne vienu vien karu savā mūžā viņš bija izkarojis, ne vienu vien kaimiņu valdnieku un karali uzvarējis un tikai tad apņēmis sev sievu. Jaunajai karalienei piedzima trīs meitas: vienai mirdzēja sārta saulīte pierē, otrai spīdēja spožs mēness uz muguras, trešai spīguļoja rīta zvaigzne virs uzacīm. Par trim princesēm skaistākas meitenes pasaulē vairs nebija, pat kalnu un meža feju daiļums nespēja viņām līdzināties.

Viendien visas trīs princeses gāja peldēties. Tikko viņas bija iegājušas savā peldvietā, kas bija izklāta ar baltu marmoru, kad pēkšņi no debesīm uzbrāzās nikns viesulis un aiznesa visas trīs sev līdzi.

Kad karalis saņēma šo nelaimes ziņu, viņam spēji sažņaudzās sirds un to pašu brīdi arī apstājās pukstēt. Karalis aiz lieliem sirdēstiem uz vietas nomira, un valdnieka troni mantoja viņa sieva — karaliene.

Kādu dienu karaliene slaucīja pilī savu istabu. Kur gadījies, kur ne, viņai uz drēbēm uzlēca pipara graudiņš. Viņa paņēma graudiņu un nolika aiz krāsns, bet šis nebēdnieks nerimstas — tikai lēkā -tun atkal viņai uz drēbēm. Karaliene nomanīja, ka tik lēti netiks no graudiņa vaļā, tāpēc to paņēma, iemeta mutē un norija. Tikko karaliene pipara graudiņu norija, viņai piedzima dēls — tas nebija parasts puisēns bet tāds ar zeltainām cirtām.

Princis auga nevis dienām, bet stundām, un māte nepaspēja ne apskatīties, kad viņš bija izaudzis par staltu un spēcīgu jaunekli; viņš bija garāks nekā kalnu egle, stiprāks nekā stepes ozols.

Fetfrumoss kas Fetfrumoss! Karaliene dēlam izraudzījās gudrus zintniekus par audzinātājiem, lai viņi princim iemācītu visas zemes gudrības. Karaliene dēlu neprātīgi mīlēja — gauži baidījās viņu zaudēt— un tāpēc pavēlēja uzbūvēt zelta būri, un tur ieslēgtu turēja princi. Lai viņš zelta būrī negarlaikotos, deva viņam laika kavēklim dažādas rotaļlietas.

Kādu dienu garām būrim gāja vecene ar diviem ķirbjiem, kas bija pilni ar ūdeni. Princis jokodamies izšāva bultu un trāpīja abiem ķirbjiem. Vecene ne pa jokam noskaitās, paskatījās uz viņu caur pieri un dusmās iesaucās:

-     Tevi, kā skatos, pats nelabais dīda, lai tad arī tevi, tāpat kā tavas trīs māsas, viesulis aizrauj!

Fetfrumoss izdzirdēja vecenes lāstus, pabrīnījās un izstāstīja par to karalienei.

-     Pasaki, māmiņ, vai man patiesi kādreiz bija māsas?

-      Nē, dēliņ, tās ir tukšas runas, tajās tu neklausies, māsu tev nav bijis.

Neslēp no manis patiesību, māmiņ, citādi pazaudēsi arī

mani!

Karaliene ilgi liedzās, bet princis nedomāja atlaisties, visādi entās pierunāt, gan lūdzās, gan draudēja, un beigu beigās māte padevās — izstāstīja dēlam visu patiesību.

-      Tad nu zini, dēliņ, ka tev tiešām bija trīs māsas, skaistākas pēc vaiga nekā meža un kalnu fejas, bet viņas nolaupīja

rīs Jauni pūķi, kuri dzīvo pazemes valstībā.

-       Tagad pastāsti man par tēvu, — princis turpināja. — Kas viņš bija par cilvēku, ar kādiem ieročiem rīkojās un uz kāda zirga jāja?

-       Tavs tēvs bija slavens karotājs. Veselus deviņus gadus viņš karoja ar Ugunsspļāvēju pūķi. Kad tēvs nomira, viņa ieročus aprakām zem lielās papeles, kura aug tepat mūsu dārzā. Viņa zirgs ir dūšīgs un vēl šobaltdien ganās kaut kur zaļā pļavā.

Fetfrumoss, no mātes visu to izdibinājis, devās pie vecā burvja, kurš dzīvoja netālu kaimiņos, un izstāstīja viņam visu,

ko pats nule bija uzzinājis. Burvis viņu izmācīja, kā rīkoties: vajagot paņemt zirga iemauktus, aiziet uz pļavu un tur trīs reizes ar tiem pamāt, turklāt tā, lai tie iešķindētos. Princis paklausīja, paņēma iemauktus un pamāja ar tiem zaļās pļavas trijās malās, turklāt tā, ka iemaukti nošķindēja vien. Tikko viņš tā bija izdarījis, pie viņa atklunkuroja klibs un novārdzis kleperis. Princis atvēzējies kleperim tik spēcīgi iesita, ka tas aizlidoja uz pasaules otru malu, lidoja ar kājām gaisā deviņas dienas un deviņas naktis no vietas.

Fetfrumoss pamāja ar iemauktiem otro un trešo reizi, bet, kā par spīti, pie viņa atkliboja tas pats kleperis. Viņš tā sadusmojās, ka izrāva savu aso zobenu, lai tam cirstu, bet te kleperis ierunājās cilvēka balsī:

—    Ei, tu princi, princi — Fetfrumoss! Nenobendē mani par baltu velti, labāk dod man nodzerties pienu no trīs simtiem govju.

Fetfrumoss izdarīja kā zirgs bija teicis, bet pēc trim dienām atkal aizgāja uz to pašu pļavu un atkal pamāja ar iemauktiem. Šoreiz pie viņa atjoņoja ugunszirgs. Atjoņoja un teica:

—   Sēdies man mugurā un trīs reizes piecērt piešus!

Fetfrumoss tā arī izdarīja: uzlēca zirgā, auļoja un trīs reizes

viņam iecirta piešus. Te zirgs izpleta divpadsmit pārus spārnu, kā putns uzšāvās debesu zilgmē, aizjoņoja līdz trakā viesuļa īpašumiem un tikai tad atkal nolaidās tajā pašā vietā, no kurienes bija pacēlies gaisā. Nolaidās un teica princim:

—    Ja gribi, lai es tev labi kalpotu, tad šoreiz dod man nodzerties pienu no sešiem simtiem govju.

Fetfrumoss izpildīja arī šo lūgumu. Pēc trim dienām viņš atnāca uz zaļo pļavu, tērpies dzelzs bruņās, un atkal pamāja ar iemauktiem. Zirgs acumirklī bija klāt — nostājās viņa priekšā jau apseglots un teica:

—    Esmu klāt, pavēlniek. Izpildīšu visas tavas pavēles.

Fetfrumoss uzlēca zirgam mugurā un devās tālā ceļā. Tas

notika garā vasaras dienā. Kad saule sāka slīdēt uz rietu, viņš bija nonācis tumšā un biezā mežā. Viņš sāka lauzties cauri biezoknim, bet zirgs viņu apturēja:

—     Paskaties tā labi sev priekšā un pasaki man, ko tu tur redzi.

Fetfrumoss vai acis izskata, bet itin nekā sev priekšā nevar ieraudzīt. Zirgs to apšaubīja, lūdza vēlreiz labi paskatīties. Princis paklausīja, skatās nu abām acīm jo vērīgi un šoreiz pamanīja milzīgu pūķu kamolu, kas vijās un locījās. Viņš to pastāstīja zirgam, bet tas atbildēja:

—    Mums, pavēlniek, ir tikai viens cejš — dziedi vai raudi! — bet cauri jātiek šiem riebīgajiem radījumiem. Izvelc no manas labās auss loku ar bultām, kad būsim pienākuši tuvāk, šauj pūķiem virsū nokaitētu bultu — viņi mūs tad izlaidīs cauri.

Fetfrumoss izdarīja visu tieši tā, kā zirgs viņam ieteica: pieauļoja tuvāk un izšāva nokaitētu bultu. Pūķi satrūkās, aiz bailēm nolaida galvas — taisni tobrīd princis kā vējš izbrāzās cauri.

Viņš devās tālāk. Jāja dienām, jāja naktīm un beidzot nonāca tajā laimīgajā malā, kur ciprešu meži tiecās pret debesīm, laukus klāja zīdaina zāle, avotos guldzēja kristāldzidrs ūdens, bet līdzena lauka pašā galā tīrā sudrabā mirdzēja un laistījās brīnumpils.

Fetfrumoss pieauļoja pie pils un pieklauvēja pie vārtiem. Viņam pretī iznāca skaista jaunava, pamanīja viņam pirkstā mātes gredzentiņu un tūlīt nojauta, ka brašais jauneklis ir viņas miesīgais brālis. Krita viņam ap kaklu, cieši noskūpstīja un brīdināja:

—   Ej, brālīt, ātrāk no šejienes projām, ja pūķis tevi te pārsteigs, saplosīs gabalu gabalos …

—   Labāk man pasaki, — Fetfrumoss māsai vaicāja, — kā pūķis tev dod ziņu par savu atgriešanos?

—    Viņš allaž sev pa priekšu met kaujas vāli.

Fetfrumoss nedabūja ne apskatīties, kad atlidoja pūķa vāle,

trīs reizes spēcīgi ietriecās vārtos un tad pati uzkārās uz vadža.

Fetfrumoss sagrāba vāli un svieda to pūķim pretī. Pats uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja pie sudraba tilta, lai zem tā paslēptos.

Pūķis nelika sevi ilgi gaidīt, bet, tikko bija ticis līdz tiltam, kad pūķa zirgs iezviedzās, sāka kārpīties un rauties atpakaļ. Pūķis iecirta viņam sānos piešus un uzbļāva:

—   Uz priekšu, stiprā pūķa zirgs! Auļo nu uz priekšu, neviena nebīsties, es arī neviena pasaulē nebaidos, vienīgi Fetfrumosu,

bet viņš mājo cilvēku pasaulē, un te pat krauklis neatnesīs ne viņa kauliņu, ne vējš — viņa matiņu!

—   Varbūt viņš pats ir te! — Fetfrumoss iesaucās un izlēca no patiltes.

Pūķis nenobijās vis, bet nostājās viņam pretī un vaicāja:

—   Kā esi nodomājis ar mani cīkstēties? Vai cīnīsimies ar asiem zobeniem vai lauzīsimies?

—     Lauzties būs godīgāk!

Pūķis sagrāba princi, pacēla viņu augstu gaisā, tad trieca un iedzina līdz pašiem ceļiem zemē. Fetfrumoss locījās, locījās, beidzot izkārpījās no zemes, sagrāba pūķi, savicināja to virs galvas un svieda, tad ietrieca to zemē līdz kaklam un aši nocirta viņam galvu, bet Fetfrumosa zirgs nobeidza pūķa zirgu.

Fetfrumoss izvilka pātagu, trīs reizes to gaisā noplīkšķināja, un sudraba pils pārvērtās par riekstiņu, tad viņš iebāza to azotē un gāja tālāk savu ceļu.

Viņš jāja dienu, jāja nakti un nokļuva līdz otrai pilij. Sī pils bija celta no tīra zelta. Viņš pieklauvēja pie pils vārtiem. Fetfrumosam pretī iznāca jauna meitene un, ieraudzījusi viņam pirkstā mātes doto gredzentiņu, tūlīt pazina miesīgo brāli. Viņa krita tam ap kaklu, apkampa, noskūpstīja un piekodināja:

-       Ej, brālīt, ātrāk no šejienes projām, ja pūķis tevi te pārsteigs, saplosīs gabalu gabalos.

-     Kā viņš tev dod ziņu par savu atgriešanos?

-    Viņš allaž sev pa priekšu met kaujas vāli.

tfrumoss nedabūja ne apskatīties, kad atlidoja pūķa vāle, trīs reizes spēcīgi ietriecās vārtos un tad pati uzkārās uz vadža.

Fetfrumoss sagrāba vāli un svieda to pūķim pretī. Pats

a zirgam mugurā un aizauļoja pie zelta tilta, lai zem tā paslēptos.

Pūķis atdrāzās kā viesulis, bet pie paša tilta viņa žirgs sāka kāpties atpakaļ un celties divkājās. Pūķis iecirta viņam sānos piešus un uzbļāva:

-       Uz priekšu, stiprā pūķa zirgs! Auļo nu uz priekšu, neviena nebīsties, es arī neviena pasaulē nebaidos, vienīgi Fetfrumosu, bet viņš mājo cilvēku pasaulē, un te pat krauklis neatnesīs ne viņa kauliņu, ne vējš — viņa matiņu!

—    Varbūt viņš pats ir te! — Fetfrumoss iesaucās un izlēca no patiltes.

Pūķis nenobijās vis, tikai vaicāja:

—    Kā esi nodomājis ar mani cīkstēties? Vai cīnīsimies ar asiem zobeniem vai lauzīsimies?

—    Lauzties būs godīgāk!

Viņi saķērās un lauzās visu garo vasaras dienu no agra rīta līdz pašam vakaram. Tikai krēslā Fetfrumoss nocirta pūķim galvu un viņu pieveica, bet prinča zirgs nobeidza pūķa zirgu.

Tad Fetfrumoss trīs reizes noplīkšķināja gaisā pātagu, pārvērtā zelta pili par riekstiņu, paslēpa to azotē un jāja savu ceļu tālāk.

Princis jāja dienu, jāja nakti, kamēr nokļuva līdz topāza pilij, kurā dzīvoja viņa jaunākā māsa. Šī pils tik varen spoži mirdzēja un laistījās, ka vieglāk bija skatīties uz sauli nekā uz to. Fetfrumoss paslēpās zem tilta un sāka gaidīt pūķi. Sagaidījis pūķi, Fetfrumoss sāka lauzties ar viņu un cīnījās visu garo vasaras dienu, bet tā arī viens otru nepieveica. Tad pūķis pārvērtās par dzeltenu liesmu, bet Fetfrumoss — par sārtu liesmu, un atkal abi metās cīņā. Cīnījās, cīnījās, taču visu laiku ne viens, ne otrs nepadodas. Pūķis pameta acis uz debesīm, pamanīja kraukli un sāka lūgties:

—     Kraukti, krauklīt! Aizlido uz kautuvi, iemērc vienu spārnu taukos, bet otru — saltā ūdenī, apšļāc mani ar taukiem, bet Fetfrumosu — ar ūdeni. Parādā nepalikšu — atdošu tev Fetfrumosu, varēsi baroties ar viņa miesām un vēl ar viņa zirgu piedevām.

Kraukli pamanīja arī Fetfrumoss. Pamanīja un uzsauca viņam:

—    Kraukli, krauklīt! Aizlido uz kautuvi, iemērc vienu spārnu taukos, otru — saltā ūdenī, apšļāc mani ar taukiem, bet nešķīsto puķi ar ūdeni. Parādā nepalikšu — atdošu tev pievārēto pūķi, varēsi baroties ar viņa miesām un visiem trim viņa zirgiem.

Krauklis ātrāk nekā vējš aizlidoja uz kautuvi, nākamajā mirklī bija jau atpakaļ un apšļāca Fetfrumosu ar taukiem, bet pūķi — ar saltu ūdeni. Tad nu princis pieveica pūķi un nocirta tam galvu.

Pēc tam noplfkšķināja pātagu trīs reizes, pārvērta topāza pili par riekstiņu un noslēpa to azotē.

Princis jāja tālāk un pa ceļam ieraudzīja skaistu dārzu, kurā visi koki bija pilni ar sulīgiem augļiem. Fetfrumoss pastiepa roku, lai noplūktu bumbieri, bet zirgs neļāva.

—      Tikai nesadomā, pavēlniek, nogaršot šos augļus. Tā ir pūķu vecākā māsa, kas visgudrēm pārvērtusies par augļu dārzu. Ja tev aiz izsalkuma vēderā vāveres danco, tad cērt trīs reizes kokam ar zobenu,tikai tad vari ēst, cik vēderā lien.

Fetfrumoss tā izdarīja, bet, kad trešo reizi iecirta, no stumbra izšļācās sārtas asinis. Tad, slinks nebūdams, viņš pielasīja sev bumbierus un brangi pieēdās.

Viņš jāja tālāk un skatās: plūst un burbuļo avotiņš. Princis jau grasījās nodzerties, bet te zirgs viņam iesaka darīt tāpat, kā iepriekš bija vēlējis.

Fetfrumoss cirta trīs reizes ar zobenu, līdz no turienes izšļācās sārtas asinis, un tikai tad princis padzērās, remdēdams savas slāpes. Pa ceļam viņš gāja garām vīna kokam. Tam visas stīgas pilnum pilnas lieliem un dzelteniem kā dzintars ķekariem. Fet;s jau grasījās noraut kādu ķekaru, bet te zirgs pasteidzās iebilst: ‘

-   Nerauj, pavēlniek, šīs vīnogas! Par vīna koku ir pārvērtu‘s pūķa jaunākā māsa. Kad ogu apēdīsi, pēdējā stundiņa būs

tev par vari gribas vīnogas nogaršot, nocērt ar zobenu -‘k;u a; visu ķekaru un ēd no tā ogas vesels.

ioss paklausīja zirgam, nocirta vīnstīgu, un no tās s sārtas asinis. Kad asinis iztecēja, viņš pieēdās pilnu

* ru /īnogu un devās tālāk ceļā. Bet ceļš bija vēl tāls.

Diena sliecēs jau uz vakarpusi, kad zirgs viņam teica:

a skaties, pavēlniek, atpakaļ un pasaki, ko tu tur redzi? Fetfrumoss paskatījās atpakaļ un pamanīja mazu uguntiņu, tā nebija lielāka par adatas aci.

pavēlniek, par uguntiņu ir pārvērtusies pati pūķu māte. Nevaru izdomāt, kā mēs no viņas izglābsimies. Turies grak man krēpēs, bet es kā zibens apskriešu apkārt visai zemei. Tad mēs aizjoņosim līdz Ziedoņa Zīdbārža valstij. Vienīgi tur mums meklējams glābiņš.

Fetfrumoss ieķērās zirgam krēpēs, zirgs izplēta visus savus

spārnus un aizlidoja ātrāk par vēju, bet nedaudz lēnāk par cilvēka domu. Tāpēc uguntiņa ari pārvērtās par milzīgu liesmu un sāka svilināt princim muguru. Zirgs saņēma pēdējos spēkus, rāvās uz priekšu un ielidoja Ziedoņa Zīdbārža valstī. Bet vecajai pūķu mātei bija jāpaliek ārpusē. Tā palika tur stāvot un sāka pilnā kaklā vaimanāt:

—    Fetfrumos, Fetfrumos, izsit man mūrī caurumu. Kaut ar vienu aci es gribētu paskatīties uz to, kurš pazudināja visus manus labos bērniņus.

Fetfrumoss pavēlēja izsist mūri caurumu, taču, tikko pūķa māte iebāza galvu, viņš tai rīklē iegrūda dzelzs vāli, kas bija uz uguns balta nokaitēta. Vecā pūķene norija vāli, uzpūtās un turpat uz vietas pārsprāga.

Ziedonis Zīdbārdis uzzināja, ka Fetfrumoss atrodas viņa valstī, nosūtīja pie viņa ziņnešus un vēstnešus, uzaicināja pie sevis ciemos un nosēdināja pie klāta goda galda. Tikko Fetfrumoss ieraudzīja Ziedoņa Zīdbārža daiļo meitu, viņš tā iemīlējās, ka turpat uz karstām pēdām lūdza tēvam meitas roku. Tēvs deva savu piekrišanu, tikai pieprasīja, lai Fetfrumoss viņam atnes dzīvības un nāves ūdeni no tās vietas, kur kalnu gali kopā sasitas.

Fetfrumoss uzlēca zirgam mugurā un auļoja uz to pusi, kur vakaros riet saule. Viņš sastapa ceļā vīru, kurš vienā rāvienā izdzēra sausus deviņus dzirnavu dīķus un visu laiku vēl žēlojās, ka no slāpēm vai mirstot.

Fetfrumoss apstājās, lai paraudzītos uz tādu savādu cilvēku, bet Slāpjucietējs viņam teica:

—    Par mani jau nav ko brīnīties, jābrīnās gan ir par Fetfrumosu, kurš kaujā viens pats pieveica trīs pūķus, trīs pūķu māsas un pašās beigās vēl veco Skorpiju, visu pūķu ciltsmāti.

—    Tas biju es, kas visus pūķus pieveica, — Fetfrumoss atbildēja.

—    Tad jau tu pats esi Fetfrumoss. Ja tā, ņem mani līdzi, gan jau ceļā būšu noderīgs.

Fetfrumoss paņēma līdzi Slāpjucietēju un devās tālāk. Drīz viņi sastapa cilvēku, kurš visu maizi, ko izcepa deviņās krāsnīs, vienā rāvienā aprija un joprojām gaudās, ka mirstot stāvus

badā. Fetfrumoss apstājās, lai par to pabrīnītos. Badāmirējs viņam teica:

-      Par mani jau nav ko brīnīties, jābrīnās gan ir par Fetfrumosu, kurš cīņā viens pats pieveica trīs pūķus, trīs pūķu māsas un pašās beigās vēl veco Skorpiju, visu pūķu ciltsmāti.

-      Tas biju es, kas viņus visus nogalēja, — Fetfrumoss atbild.

-      Tad jau tu pats esi Fetfrumoss. Ja tā, ņem arī mani līdzi, gan jau ceļā būšu noderīgs.

Fetfrumoss paņēma līdzi arī Badāmirēju un devās tālāk. Vai ilgi viņi bija gājuši, vai neilgi, kad sastapa cilvēku, kurš lēca kā sienāzis no viena kalna uz otru, kaut viņam pie kājām bija piekalti deviņi dzirnakmeņi. Viņš lēca, lēca un bēdājās, ka pasaulē vairs neesot vietas, kur lēkt.

Fetfrumoss paņēma līdzi arī Tālulēcēju, un visi gāja tālāk, līdz nonāca pie milzīgi liela lauka. Laukā bija tāda kaukoņa un dārdoņa, ka auŠis krita ciet.

—   Paskaties, pavēlniek, uz to pusi, kur saule riet, — viņam teica zirgs, — un pasaki, ko tur redzēsi.

Fetfrumoss vērīgi paskatījās un pamanīja, ka tālumā divi kalnu gali visu laiku kopā vien sitas.

—   Starp šiem kalniem mums jātiek cauri, lai dabūtu dzīvības un nāves ūdeni. Sākumā jāsim pavisam lēnām, kad būsim pie kalniem klāt, iecērt man sānos trīs reizes piešus, ar vienu roku turies pie krēpēm, bet ar otru raugi iesmelt ūdeni.

Fetfrumoss piejāja pie kalniem, trīs reizes iecirta zirgam piešus, un tas aizšāvās ātrāk par vēju, lēnāk par domu, kā lidodams pielidoja pie akas un pa īso brītiņu, kamēr kalni nebija sakļāvušies kopā, patapa atgriezties arī atpakaļ. Pietika viena acumirkļa, lai princis iesmeltu dzīvības un nāves ūdeni.

Viņš atveda ūdeni Ziedonim Zīdbārdim un pieprasīja, lai valdnieks savukārt tur vārdu un atdod meitu viņam par sievu.

—    Ko lai dara, — Ziedonis Zīdbārdis viņam atbild, — solīts paliek solīts — meitu tev atdošu, tikai atrodi un atgādā pie manis cilvēku, kurš uzreiz apēstu deviņus cepienus maizes un izdzertu sausus deviņus dzirnavu dīķus.

Fetfrumoss viņam atbildēja:

—    Pavēli izcept maizi deviņās krāsnīs un parādi man deviņus dzirnavu dīķus, tālāk nebūs vairs tava bēda: man ir cilvēki, kuri uzreiz apēdīs deviņus cepienus maizes un izdzers sausus deviņus dzirnavu dīķus.

Valdnieks deva pavēli izcept maizi un parādīt Fetfrumosam dzirnavu dīķus un arī pats atnāca paskatīties, kā tika izpildīts viņam dotais solījums. Fetfrumoss pamāja Slāpjucietējam un Badāmirējam, un nebija ko redzēt, ka deviņi cepieni maizes pazuda kā nebijuši un deviņi dzirnavu dīķi izdzerti, ka ne pilītes pāri nepalika. Taču arī tagad Ziedonis Zīdbārdis vēl nebija ar mieru atdot meitu un teica Fetfrumosam:

—    Ja tu nedomā no manas meitas atlaisties, atgādā man neļķi, kuras smarža jūtama pāri deviņām karaļvalstīm. Tad es tavu lūgumu izpildīšu.

Atkal Fetfrumoss nenpguris devās tālā ceļā, kuram galu nevarēja matīt, un jāja tik ilgi, kamēr sajuta burvju neļķes smaržu. Zirgs viņam deva labu padomu:

—    Izvelc man no labās auss ziepju gabalu, suku un tecilu, tad dodies uz priekšu bez bažām.

Viņš auļoja tālāk, un smarža k]uva aizvien spēcīgāka, aizvien stiprāka. Fetfrumosspēc neļķes smaržas aizauļoja pie stikla pils, pieklauvēja pie vārtiem, bet neviens viņam neiznāca pretī, neviens neaicināja iekšā. Viņš, daudz neprātodams, iegāja pilī, ieraudzīja neļķi un to aši paņēma. Izmetās ārā, uzlēca zirgam mugurā un pilnos auļos dzina to atpakaļ. Necik tālu princis nebija paguvis aizjāt, kad viņam kā viesulis pakaļ sāka dzīties milzīgs pūķis no Stikla pils. Pūķis bezmaz būtu princi panācis, ja uzticamais zirgs viņam laikus nepateiktu:

—    Pārsvied labi aši sev pār kreiso plecu ziepju gabalu!

Fetfrumoss tā arī izdarīja, un, kur ziepju gabals nokrita, tur

ceļš kļuva tik slidens kā stikls. Pūķis uz tā paslīdēja un krietnu gabalu atpalika. Taču viņš aizkavējās tikai īsu brīdi, tad pamanījās pārlīst līšus pāri ceļam un atkal sāka princim mīt uz papēžiem.

Zirgs princim ieteica pārmest pār kreiso plecu suku, un, kur suka nokrita, tur jau nākamajā mirklī izauga tik biezs mežs, ka izkļūt tik viegli vis nevarēja. Taču pūķis atkal pamapraukties cauri meža biežņai un ātrāk par vēju traucās Fetfrumosam pakaļ — teju, teju šo sakamps.

>rincim ieteica nomest uz ceļa zemē tecilu, un, kur krita, tur viņiem aiz muguras radās tik augsta akme:ā iesniedzās pašos mākoņos. Taču arī te pūķis viņš sāka akmeni grauzt ar milzīgiem ilkņiem un tik i ņēmās, kamēr izgrauzās cauri akmeņiem. Zirgs i pūķis no viņiem nav tālu atpalicis, un teica: ļums labi neklāsies, pavēlniek! Mums pakaļ dzenas mūsu ēsies, tad laimēsies — ievelc elpu deviņas reizes, iabi daudz gaisa, es uzlidošu augstāk par padebeurienes, no augšas, metīšos pūķim virsū, raudzīšu

šo piebeigt.

īs augstu jo augstu, tad zirgs kā akmens krita lejā tina pūķi, ka no viņa nekas pāri nepalika. Fetfrumoss jāja is pie Ziedoņa Zīdbārža un atdeva viņam neļķi. Kā nu tagad atrunāsies, kā aizbildināsies — bija vien meita jāizdod princim par sievu.

Jaunie nosvinēja kāzas, bet Tālulēcējs lūdza Fetfrumosam atļauju pārlaist nakti viņu guļamistabā. Fetfrumoss atļāva, jo starp viņiem jau no agrākiem laikiem pastāvēja noruna, ka_viens otram nekā neatteiks. Naktī, kad princis gulēja saldā miegā, jaunajai sievai no mutes izlīda drakons un sāka rāpot uz Fetfrumosa pusi, lai viņu pieveiktu. Taču Tālulēcējs bija pārāk modrs, izrāva savu zobenu un sakapāja drakonu gabalos. Ar to vēl nebija gana. Pirmajam drakonam sekoja otrs drakons, Tālulēcējs arī to sakapāja. Bet, kad parādījās trešais drakons, Tālulēcējs ar dzirnakmeni sašķaidīja tam galvu. Ticis laimīgi galā ar trim drakoniem, Tālulēcējs nolikās gulēt turpat uz grīdas un, it kā nebūtu nekas noticis, ātri aizmiga.

Otrā rītā, gaismai svīstot, pilī ieradās svētie tēvi, lai Fetfrumosu ar pienācīgu godu apglabātu. Viņi bija pārliecināti, ka arī Fetfrumosu ir piemeklējis tāds pats gals kā visus citus valdnieka znotus. Viņi, ieraudzījuši Fetfrumosu dzīvu un veselu, paši savām acīm neticēja un klanījās viņa priekšā līdz zemei. Drīz ieradās arī pats valdnieks, lai pārliecinātos, vai Fetfrumoss dzīvs vai miris. Valdnieks, redzēdams piebeigtos drakonus, nobijās ne pa jokam un sāka ļaudis iztaujāt, kas te nakti īsteni noticis.

Tālulēcējs viņam pastāstīja, ka viņš drakonus pieveicis, jo tie gribējuši princi saplosīt. Ziedonis Zīdbārdis kļuva priecīgs un nolēma sarīkot lieliskas dzīres. Visi ēda, dzēra un līksmoja trīs dienas un trīs naktis no vietas, bet tad Fetfrumoss sāka atvadīties — bija pienācis laiks viņam atgriezties savā dzimtajā pusē. Viņš sadalīja trīs līdzīgās daļās pūķu bagātību un atdeva to saviem trim ceļa biedriem, kuri grūtā brīdī bija snieguši palīdzīgu roku.

Vienīgi Tālulēcējs vēl nebija mierā. Viņš pieprasīja, lai Fetfrumoss atdod viņam savu sievu. Tam nu princis nepiekrita. Tālulēcējs kļuva zili melns aiz dusmām, it kā lielā niknumā izrāva zobenu un tajā pašā mirklī grasījās pārcirst jauno sievu uz pusēm. Ziedoņa Zīdbārža meita gauži pārbijās, un viņai no mutes veltin izvēlās vēl viens drakons. Tālulēcējs pamanīja drakonu un turpat uz vietas to sakapāja, tad mierīgi teica:

—    Redzi nu, Fetfrumos! Ņem savu bagātību, ņem arī savu sievu un dzīvo laimīgs, jo es no viņas izdzinu veselus četrus

drakonus, bet atstāju viņai tikai vienu jaunu velniņu. Tā jau tai dzīvē ir — katrā sievietē snauž pa velniņam, dažā lielāks, dažā mazāks.

Fetfrumoss sirsnīgi pateicās Tālulēcējam, noslēdza ar viņu uz mūžīgiem laikiem draudzību un tad devās ceļā. Viņš jāja dienas, jāja naktis, līdz sasniedza mātes pili. Šeit viņš noplīkšķināja trīs reizes ar pātagu un — brīnies vai nebrīnies! — trīs riekstiņi pārvērtās par trim skaistām pilīm, kurās nu dzīvoja viņa trīs māsas. Viņš tās izdeva pie vīriem, savīkša māsām varenas kāzas, salūdza tajās visus savus pavalstniekus, un visi nu līksmojās un priecājās no sirds. Bet es zirgam seglos biju un jums to visu izstāstīju.

JAUNĪBA BEZ VECUMA UN DZĪVE BEZ NĀVES

Reiz dzīvoja karalis un karaliene. Ja viņi nebūtu dzīvojuši, vai tad šo pasaku kāds zinātu? Tas viss notika tajos aizlaikos, kad papelē brieda bumbieri, bet kārklu krūms ziedēja kā vijolītes, kad lāči ar astēm kāvās, bet vilki ar jēriem draudzējās, apkampās un bučojās, kad blusas vienam pakavam vajadzēja deviņdesmit deviņus pudus dzelzs, un, tā apkalta, blusa nu lēca līdz pašiem padebešiem, lai atnestu mums no turienes vēl nedzirdētas pasakas, bet māsiņa muša steidzās tās čakli pierakstīt, bet, kas jau nenotic mums, lai pamelo jums.

Tātad, reiz dzīvoja varens karalis un karaliene, abi jauni un skaisti, tikai viena bēda — bērnu viņiem nebija. Cik reižu viņi negāja pēc laba padoma pie gudriem zintniekiem un tālu izslavētiem dziedniekiem, bet viss velti. Viņi uzmeklēja ne vienu vien zvaigžņu pētnieku un lūdza pēc zvaigznēm noteikt, vai viņiem būs pēcnācēji; lai ko arī nedarīja, taču bērnu kā nebija, tā nebija.

Beidzot līdz karaļa ausīm nonāca vēsts, ka netālu kādā ciemā dzīvo vecs pūšļotājs, un aizsūtīja pēc tā. Vecītis, izriezis krūti, lepni atteica, ja viņš kādam vajadzīgs, lai tas nākot pie viņa. Tad ceļā saposās karalis ar karalieni un kopā ar galminiekiem, zaldātiem un kalpiem devās uz ciemu pie vecīša. Vecītis augstos viesus pamanīja, iznāca pretī un teica:

—    Laipni lūdzam! Tikai veltīgi jūs, karaliskā augstība, esat pie manis ieradies. Ja jūsu vēlēšanās piepildīsies, jums nedienas vien būs.

—    Tā nebūs tava bēda, — karalis kļuva pikts. — Ja tev ir tāds burvju dzēriens, lai mums piedzimtu bērni, iedod to man.

-      Man ir gan tāds burvju dzēriens, bet jums piedzims viens vienīgs dēls — Fetfrumoss, viņš būs gan stalts, gan darbos krietns, gan žēlsirdīgs, bet tikai ne jums.

Karalis ar karalieni izdzēra burvju dzērienu un, par lielu iepriecinājumu, viņiem drīz piedzima bērns.

Tikai, lūk, nelaime: viņš raudāja dienu un nakti, un neviens dziednieks nevarēja viņu nomierināt. Ko nu lai iesāk? Tēvs dēlam apsolīja visus pasaules labumus, bet tas raud aizvilkdamies.

-     Neraudi nu, dēliņ, — karalis viņam teica, — es tev atdāvināšu jebkuru savu zemi… Apklusti, dēliņ, salūkošu tev par sievu jebkuru princesi.

Vienalga, varēja solīt kaut zvaigzni nonest no debesīm, viss velti. Karalis, redzēdams, ka dēlu nevarēs nekā nomierināt, teica:

-      Norimsties mans dēls, es tev došu jaunību bez vecuma un dzīvi bez nāves.

To dzirdēdams, puisēns tūlīt pārstāja brēkt un pasmaidīja. Kalpi sāka sist bungas, pūst taures, un visa zeme līksmoja kopā ar karali veselu nedēļu.

Jo lielāks puisēns auga, jo gudrāks un drošsirdīgāks kļuva. Viņš gāja māc'ties pie daudz un dažādiem gudriem vīriem. Zinības, ko citi bērni labi ja iemācījās pa veselu gadu, to viņš — vienā mēnesī. Karalis nevarēja vien par dēlu nopriecāties. Arī pavalstnieki priecājās: būšot viņiem tikpat gudrs un slavens valdnieks kā savā laikā ķēniņš Zālamans. Pēkšņi nezin kāpēc dēls sāka skumt un bēdāties. Savā piecpadsmitajā dzimšanas dienā, kad karalis dzīroja pie galda kopā ar augstmaņiem un viesiem, Fetfrumoss piecēlās un teica:

-   Tev, tētiņ, pienācis laiks dot man to, ko apsolīji.

Tādus vārdus dzirdēdams, karalis noskuma un dēlam atteica:

-      Kā es, dēliņ, lai savu solījumu izpildu? Ja es tiku solījis, tad vienīgi tāpēc, lai tevi nomierinātu.

-      Ja tu man nevari dot jaunību bez vecuma un dzīvi bez nāves, tad iešu un pārstaigāšu svešas zemes, līdz to atradīšu, jo tādēļ esmu nācis pasaulē.

Fetfrumosa priekšā uz ceļiem krita pats karalis un galma augstmaņi un no tiesas lūdzās, lai viņus nepamet. Augstmaņi Fetfrumosam teica:

—    Tavs tēvs jau ir krietni gados, itin drīz tu mantosi karaļa troni un par sievu varēsi izraudzīties visskaistāko princesi.

Lai kādus pasaules labumus arī nesolīja, Fetfrumoss no sava nodoma neatteicās. Viņš bija ciets kā akmens un — dari, ko gribi! — palika pie sava. Karalis, redzēdams tādu dēla neatlaidību, beigu beigās piekrita un sāka viņu post tālajam ceļam.

Fetfrumoss devās uz zirgu staļļiem — tur stāvēja karaļa vislabākie zirgi, — lai izvēlētos sev zirgu. Kolīdz viņš uzliek zirgam roku un saņem to aiz astes, zirgs jau gāžas no kājām. Tā visi zirgi cits pakaļ citam arī nogāzās. Neko darīt, Fetfrumoss jau dzīrās iet projām, atvadām pārlaida vēl stallim skatienu un nejauši kaktā pamanīja kraupainu, vātīm klātu, galīgi nīkulīgu zirģeli. Viņš piegāja pie tā, un, kolīdz saņēma aiz astes, zirgs pagriezās pret viņu un teica:

—     Kas tev būtu vajadzīgs, Fetfrumos? Esmu laimīgi pieredzējis to dienu, kad man pieskaras stiprinieka roka.

Fetfrumoss izstāstīja, kālab viņš nācis šurp, bet zirgs viņam atbildēja:

—     Lai piepildītos tava vēlēšanās, palūdz tēvam zobenu, Šķēpu, loku, bultu maku ar bultām un to apģērbu, ko viņš valkāja jaunībā. Bez tam kop mani pats sešas nedēļas, auzas nežēlo un vāri tās pienā.

Fetfrumoss palūdza tēvam visu, ko zirgs bija ieteicis, un karalis pavēlēja pils pārvaldniekam atvērt mantu lādes, lai dēls varētu visu izvēlēties pēc sava prāta. Trīs dienas un trīs naktis no vietas Fetfrumoss rakņājās pa lādu lādēm, tikai pašās beigās kādas lādes dibenā uzgāja vecus, norūsējušus ieročus un drēbes, ko kādreiz jaunībā bija valkājis viņa tēvs. Fetfrumoss pūļu nežēloja, lai no vecajiem tēva ieročiem notīrītu rūsu, un pēc sešām nedēļām tie laistījās kā spogulis. Arī zirgu viņš kopa, kā tas bija ieteicis. Darbs nebija nekāds vieglais, bet Fetfrumosam tas tīrais nieks.

Kad Fetfrumoss zirgam pateica, ka tēva drēbes ir atrastas, ka ieroči nospodrināti — spīd un laistās kā jauni, zirgs tā nopurinājās, ka visas kreves un vātis pajuka, viņš kļuva tāds, kāds bija nācis pasaulē — stiprs, ar četriem spārniem uz muguras. Fetfrumoss, redzot, ka viņa zirgs pārvērties, nopriecājās un teica:

—     Pēc trim dienām dosimies ceļā.

—              Manis pēc kaut tūlīt, Fetfrumos, — zirgs atbildēja.

—   Tikai dod pavēli.

Pēc trim dienām viss galms un visa valsts iegrima dzi|ās skumjās. Fetfrumoss ietērpās stiprinieka bruņās, apjoza tēva aso zobenu, uzlēca zirgā, kuru pats bija noskatījis, un sāka no tēva, no mātes, no visiem lieliem un maziem augstmaņiem, no zaldātiem un no visiem pils kalpiem jo sirsnīgi atvadīties. Ar asaram acīs visi vēlreiz lūdza viņu palikt: ka tikai ce|ā neatgadoties kas slikts, ka tikai kaut kur nenoliekot savu galviņu. Taču Fetfrumoss nebija atrunājams, viņš iecirta zirgam sānos piešus, un tas kā vējš lidot izlidoja pa vārtiem. Aiz viņa izbrauca vezumi ar pārtikas krājumiem, ar naudu un kādi pāris simti karavīru, kurus tēvs bija atvēlējis dēlam par pavadoņiem.

Tikko Fetfrumoss izgāja no tēva valsts un nonāca tuksneša malā, viņš visu mantu izdalīja zaldātiem, atvadījās no tiem un aizsūtīja atpaka) uz tēva pili. Sev viņš atstāja no visa tikai tik daudz, cik viņa zirgs spēja panest. Princis pagrieza zirgu uz austrumiem un pēc trim dienām un trim naktīm piejāja pie liela lauka, kas bija kā nosēts ar cilvēku kauliem. Viņš šeit apstājas atpūsties, bet zirgs viņam teica:

—    Zini, Fetfrumos, mēs esam iejājuši raganas Genovejas īpašumos, bet viņa ir tik gauži neganta, ka vēl neviens, kurš pie viņas iemaldījies, nav dzīvs atpakaļ atgriezies. Agrāk viņa bijusi sieviete kā jau sieviete, taču vecāki stūrgalvības un ķildīgās dabas dēļ viņu nolādējuši. Tā viņa kļuvusi ragana. Šobrīd viņa sēž mājās pie saviem bērniem, bet rīt mēs viņu saslapsim, pavei, tur tajā mežā. Viņa atjās uz slotaskāta, lai tevi nogalētu. Viņa ir briesmīga — tiesa kas tiesa, bet tu tikai nenobīsties, turi gatavībā loku, pa rokai noliec zobenu un šķēpu — gan jau noderēs.

Nolikās gulēt, taču pārmaiņus katrs savu reizi stāvēja sardzē.

Nākamās dienas agrā rītā Fetfrumoss gatavojās jāt cauri mežam. Fetfrumoss uzmauca zirgam iemauktus un uzlika seglus, pievilka stingrāk seglu siksnas, un viņi devās ceļā. Pēkšņi bija dzirdama briesmīga dārdoņa. Zirgs jau laikus paguva brīdināt:

-     Sagatavojies, Fetfrumos, ragana nesas šurp vēja ātrumā!

Tā nu šī nesās! Viņas ceļā pat koki gāzās! Taču zirgs kā viesulis pāri raganas galvai uzšāvās gaisā. Fetfrumoss izšāva bultu

un trāpīja raganai kājā — kāja beigta gan. Viņš atkal uzvilka loku, bet nu ragana viņam uzsauca:

—  Pagaidi, Fetfrumos, nesteidzies, es tev nekā slikta nedarīšu!

Pamanījusi, ka viņš šai netic, deva rakstisku solījumu — pati ar savām asinīm parakstījās.

—   Ja tev nebijis tāds zirgs, — ragana teica Fetfrumosam, — tavas dienas būtu skaitītas, bet tagad izgadījās, ka tu mani bezmaz vai būtu piežmiedzis. Liec aiz auss, Fetfrumoss: līdz šim brīdim neviens mirstīgais vēl nav pārkāpis manu īpašumu robežu. Ja kāds bija saņēmis tik lielu dūšu, tad labi, ja attika līdz tam laukam, kuru tu redzēji cilvēku kauliem nosētu.

Fetfrumoss gāja raganai līdzi uz viņas māju. Vajadzēja tikai redzēt, cik mīji ragana Fetfrumosu pie galda sēdināja, cik viesmīlīgi viņu uzņēma. Viņi tā sēdēja pie galda, cienājās, pēkšņi ragana no sāpēm ievaidējās. Te Fetfrumoss izņēma no savas somas raganas kāju, pielika to īstā vietā un kāja — nebija ko redzēt! — pieauga. Raganas priekiem nebija gala, viņa cienāja Fetfrumosu trīs dienas un trīs naktis, tad piedāvāja viņam par sievu vienalga kuru no savām meitām. Kaut arī tās bija neredzēti skaistas, Fetfrumoss tomēr no viņām atteicās un raganai' godīgi atzinās, ko viņš meklē. Atbildot uz viņa vārdiem, ragana teica:

—    Domāju, ka tu ar savu zirgu un savu drošsirdību to panāksi.

: trim dienām Fetfrumoss posās doties tālāk ceļā. Viņš jāja vienu dienu, jāja otru dienu, līdz izjāja no Genovejas īpašumiem un nonāca plašā laukā. Tikai laukam vienā pusē aug aug. bet otrā — viss izdedzis. Fetfrumoss apvaicājās zirgam, kāpēc zāle te izdegusi, un zirgs viņam pastāstīja:

Seit sākas otras raganas — Genovejas vecākās māsas Skorpijas īpašumi. Abas raganas ir tik nevaldāmas un nesaticīe domas kopā sadzīvot. Vecāku lāsti pārvērtuši abas par īstam briesmonēm. Viņu starpā valda nežēlīgs naids dēj, ko viena grib atņemt otrai. Kad S'korpija dusmojas,

; mutes tai s|ācas darva un šaujas uguns liesmas. Acīmrau-

atkal saķildojusies ar māsu un, lai to izdzīvotu no saviem

īpašumiem, ceļā izdedzinājusi zāli. Skorpija ir ragana ar trim galvām un vēl niknāka par māsu. Tagadiņ tu atvelc elpu, bet rīt no rīta būs nikna kaušanās.

Nākamajā dienā viņi sagatavojās kaujai un palēnām devās ce|ā. Pēkšņi dzird tādu rēkoņu un rīboņu, kādu nekad savā mūžā vēl nebija dzirdējuši.

—    Nezaudē tikai dūšu! — zirgs saka Fetfrumosam, — mums tuvojas Skorpija.

Ragana joņoja trakās dusmās, spļaudama dzīvu uguni. Viņa atdrāzās kā viesulis, bet Fetfrumosa zirgs ar visu jātnieku uzšāvās gaisā tieši raganai virs galvas un tad nolaidās šai blakus. Fetfrumoss izšāva bultu un norāva raganai vienu galvu. Tikko viņš norāva galvu, ragana sāka raudāt, lūgties žēlastību un nosolījās nekā viņam slikta nedarīt. Lai viņš šai ticētu, deva rakstisku solījumu un pati ar savām asinīm parakstījās. Skorpija uzņēma un cienāja Fetfrumosu vēl labāk nekā Genoveja. Viņš tai savukārt atdeva galvu, kuru bija ar bultu nošāvis. Kolīdz to pielika īstajā vietā, tā tūdaļ pieauga. Pēc trim dienām Fetfrumoss devās tālāk.

Viņš jāja vienu dienu, jāja otru dienu, līdz tika laukā no Skorpijas īpašumiem, un jāja ilgi, varbūt neilgi, tad nonāca ziedošā pļavā, kur valdīja mūžīgs pavasaris. Te auga neredzēti skaistas puķes, tās smaržoja tik saldi un reibinoši, ka pat ar visskaistākajiem vārdiem to nemaz nevar izteikt. Pāri pļavai pūta maigs vējiņš. Viņi apstājās atpūsties, bet zirgs teica:

—     Mēs abi esam daudz grūtību pārvarējuši, bet visbriesmīgākās grūtības vēl tikai priekšā: mūs tagad gaida lielas briesmas un, ja tās pārvarēsim, tad mēs abi ar tevi gods godam būsim stiprinieki. Netālu no šejienes ir pils, tajā tad ari slēpjas jaunība bez vecuma un dzīve bez nāves. Apkārt pilij aug necaurejams mežs, dienu un nakti pa mežu klaiņo briesmoņi, par kuriem drausmīgāki pasaulē nav vēl redzēti: tos pieveikt tev nav pa spēkam un mežam cauri iziet arī nav nekādi iespējams, taču mēs kaut kā papūlēsimies, saņemsim visus prātus un spēkus kopā un raudzīsim mežam pāri pārlēkt.

Viņi dažas dienas atpūtās, uzkrāja jaunus spēkus grūtam darbam. Zirgs saspringa un teica:

—         Pievelc seglu jostu, cik vien stipri vari, iesēdies stingrāk seglos, ieķeries manās krēpēs un kājas ciešāk piespied man pie sāniem, lai es vieglāk un ātrāk varētu lidot.

Zirgs uzšāvās kā bulta gaisā un nākamajā mirklī bija jau pie meža.

—    Pašlaik visi briesmoņi sanākuši kopā pagalmā un gaida barību, — zirgs atkal teica. — Pats labākais laiks laisties pāri mežam.

—    Ja nu tā, tad tā, — Fetfrumoss viņam atbildēja. — Laidīsimies ari.

Viņi pacēlās virs meža, pacēlās virs garām slīdošā mākoņa un lejā pamanīja pili. Pils mirdzēja un zaigoja spožāk par sārto sauli. Viņi laidās pāri mežam un, kolīdz zirgs dzīrās pie pils lieveņa mesties zemē, viņam aizķērās kāja aiz koka galotnes. Kā uz burvju mājienu mežs sāka šalkt un koki locījās līdz zemei, bet briesmoņi ierēcās, pie tam tik draudīgi, ka Fetfrumosam uz galvas mati stāvus sacēlās un tirpas skrēja pār muguru.

Nākamajā mirklī zirgs ar visām četrām kājām jau stāvēja uz zemes un, ja Fetfrumosam pretī nebūtu iznākusi pils valdniece, abiem uz karstām pēdām būtu gals klāt. Pils valdniece bija burve; taisni tobrīd viņa baroja savus dēlus — tā viņa sauca šos briesmoņus.

Pils valdniece kļuva varen priecīga, jo vēl nekad savā mūžā nebija redzējusi tik izskatīgu un brašu jaunekli. Viņa nomierināja satrauktos briesmoņus un aizsūtīja tos projām. Nu skaistule kas skaistule bija pils valdniece — slaida, stalta un, kā likās, pati piemīlība. Tiklīdz Fetfrumoss viņu ieraudzīja, vai par sālsstabu palika. Bet ko burve? Viņa laipni pasmaidīja un teica:

—    Laipni lūdzu, brašo jaunekli! Kas tev ir uz sirds?

-        Es meklēju, — Fetfrumoss viņai atbildēja, — meklēju jaunību bez vecuma un dzīvi bez nāves.

—    Ja tu to meklē, — burve viņam teica, — tad meklēto esi atradis.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un iegāja pilī. Seit viņus sagaidīja divas jaunas sievietes, un grūti bija pateikt, kura no viņām jaunāka. Sīs abas bija daiļās burves vecākās māsas. Fetfrumoss no sirds pateicās burvei, ka viņa tam izglābusi dzīvību. Burve ar savām masām pagatavoja Fetfrumosam lieliskas vakariņas un pasniedza tās zelta traukos. Arī zirgs varēja ganīties, kur tik šim ienāk prātā. Tad viesi un zirgu parādīja visiem briesmoņiem, bet stingri jo stingri tiem piekodināja neaiztikt, tā ka abi varēja staigāt itin mierīgi pa visu mežu.

Daijā burve lūdza Fetfrumosu, lai viņš paliek pilī, lai nejāj projām. Viņām, trim māsām, vienām esot bezgala garlaicīgi dzīvot. Viņš nelika sevi daudz lūgties, pateicās, bija ar mieru palikt un priecājās, ka neko labāku neesot varējis pat sapņos nosapņot.

Pamazām viņi sarada cits ar citu, Fetfrumoss daiļavām izstāstīja visu, ko savā dzīvē piedzīvojis, līdz bija nok|uvis pie viņām. Itin drīz jaunākā māsa k|uva viņa sieva. Pēc kāzām māsas viņam atjāva pastaigāties, kur vien vēlas. Tikai vienu ieleju viņam parādīja krietnu gabalu iztālēm un aizliedza turp iet, jo tā saucoties Asaru ieleja, un, ja tajā ieklīdīšot, viņu piemeklēšot lielas bēdas.

Fetfrumoss pilī nodzīvoja diezgan ilgi un i nepamanīja, kā diena pēc dienas, gads pēc gada aizsteidzās, jo viņš pats kāds bija, tāds arī palika — jauns, skaists un stalts. Viņš vadīja savas dienas dzīves rūpju nepazinis — kad iedomājās, pastaigājās pa mežu, kad sadomāja, padziedāja klusā nodabā savās zelta pils istabās. Ar sievu un sievas māsām dzīvoja mierā un saticībā, priecājās par krāšņajām puķēm un labo, tīro gaisu.

Fetfrumoss gāja arī medībās un kādu dienu, pamanījis zaķi. izšāva uz to bultu, bet netrāpīja, izšāva otru — ari tā netrāpīja. Fetfrumoss sadusmojās, sāka dzīties zaķim paka), un tikai trešā bulta zaķi beidzot noguldīja. Taču Fetfrumoss nebija nemaz pamanījis, ka, dzīdamies paka] zaķim, nokļuvis Asaru ielejā. Viņš paņēma zaķi, atgriezās pilī pie sievas, un… kas to būtu domājis? … Pēkšņi viņu sagrāba tādas ilgas pēc tēva un mātes, ka ne vārdos izteikt. Viņam nebija dūšas ne ar pušplēstu vārdu par to ieminēties ne sievai, ne sievas māsām, bet tās, redzēdamas viņa skumjas un nomāktību, pašas visu uzminēja. Saprata un ne pa jokam satraucās.

—   Ak, tu nelaimīgais, — viņas teica, — laikam jau būsi spēris kāju Asaru ielejā!

—   Tiesa, biju tur, bet netīšām. Tagad mani māc ilgas pēc vecākiem, bet arī jūs nekādi nevaru pamest. Ilgi esmu te dzīvojis un nevaru ne par ko sūdzēties. Gribu aiziet pie vecākiem.

vēl reizi tos redzēt savām acīm, tad nākšu atpakaļ un nekad jūs nepametīšu.

—    Neej gan no mums projām, Fetfrumos! — Sieva un sievas māsas lūdza. — Jau simtiem gadu pagājis, kamēr tavi vecāki nav vairs dzīvajo vidū. Mums bail: ja tu pēkšņi no šejienes aizej un mēs tevi nekad vairs neredzēsim. Neatstāj mūs, jo mēs nojaušam lielu nelaimi tuvojamies.

Sieva, viņas māsas un pat paša zirgs centās visvisādi Fetfrumosu atrunāt, bet viņa spēkos nebija pārvarēt ilgas pēc vecākiem un savas dzimtās puses. Tās Fetfrumosu galīgi nomocīja. Zirgs, to visu redzot, viņam teica:

—    Ja tu nevari man paklausīt, tad nu gan ielāgo: ja tev kas notiks, vaino pats sevi. Esmu tevi brīdinājis, bet tagad, ja būsi ar mieru pieņemt manu noteikumu, es tevi nogādāšu arī atpakaļ.

—    Kālab nu es nebūtu ar mieru pieņemt tavu noteikumu, — Fetfrumoss priecīgs atbildēja.

—     Klāj to vaļā!

—    Kolīdz mēs aizjāsim tava tētiņa pilī, es tevi ne stundu negaidīšu, tūlīt došos atpakaļceļā.

—     Labi, — Fetfrumoss atbildēja.

Viņš sagatavojās ceļam, apkampa sievu un viņas māsas, jo sirsnīgi atvadījās no visām trim un devās ceļā. Māsas atkal palika vienas, gauži noskuma, lēja rūgtas asaras un bēdājās bez gala.

Fetfrumoss jāja vienu dienu, jāja otru dienu, nonāca vietā, kur agrāk bija raganas Skorpijas īpašumi, bet tur tagad pacēlās pilsētas. Kur agrāk auga meži, tur tagad pletās tīrumi. Viņš iztaujāja vienu pretimnācēju, iztaujāja otru par raganu un tās mājām, bet tie viņam atbildēja, ka tikai vectēvi no saviem vecvectēviem tādas pasakas esot dzirdējuši.

-        Kā tad tā? — Fetfrumoss viņiem neticēja. — Es pats taču šeit nesen garām jāju.

Fetfrumoss pretimnācējiem pastāstīja, kā te viss toreiz izskatījies. Šie tikai rausta plecus un pasmejas, it kā viņš melstu niekus vai sapņotu vaļējām acīm, bet viņš noskumis jāja tālāk, pat nepamanījis, ka viņa mati un bārda pa šo laiku nosirmojuši.

Fetfrumoss aizgāja līdz burves Genovejas īpašumiem, taujāja par viņu un saņēma tādu pašu atbildi kā iepriekš.

Viņš netika gudrs, kā viss tik ātri varējis izmainīties. Fetfrumoss noskuma vēl vairāk un jāja tālāk. Viņam atauga sirma bārda līdz jostas vietai, bet kājas tā vien ļodzījās. Beidzot Fetfrumoss iejāja sava tēva valstī. Seit arī sveši /audis, svešas pilsētas, bet vecās tā mainījušās, ka nekādi vairs pazīt Viņš aizjāja līdz pilij, kur bija piedzimis. Nokāpa no zirga. Zirgs viņam nobučoja roku un teica:

—       Ardievu saimniek, es griezīšos atpakaļ. Ja gribi jāt atpakaļ, sēdies man seglos un uz karstām pēdām dosimies atceļā.

— Ardievu, — Fetfrumoss viņam atbildēja, — varbūt arī es drīz atgriezīšos.

Zirgs aizdrāzās kā viesulis.

Fetfrumoss tikai tagad pamanīja, ka tēva pils sagruvusi un viss apaudzis ar zāli. Viņš smagi nopūtās, viņa acis aizmigloja asaras. Viņam nāca atmiņā, kāda toreiz izskatījās pils un kā viņš te bija pavadījis savu bērnību. Viņš apgāja pāris reizes apkārt pils gruvešiem, apskatīja katru bijušās pils istabas vietu, katru stūrīti, kas viņam atgādināja bērnību, tad aizgāja arī uz zirgu stalli, kur kādreiz bija sev izvēlējies zirgu. Viņš nokāpa pat pagrabā, kas bija pilns ar dažnedažādām drazām. Fetfrumoss ielūkojās visos kaktos, bet bārda viņam bija izaugusi jau līdz ceļiem,

plakstus nācās pacelt ar rokām, bet kājas tik tikko kustējās. Viņš atrada tikai vecu, sagrabējušu lādi, — kādreiz tur glābējās īpaša lādīte ar dārglietām — tagad tur sen vairs nebija nekā. Fetfrumoss pacēla lādītes vāku, un pēkšņi kāds viņam vārgā balsī teica:

—    Esi sveicināts, Fetfrumoss. Ja tu vēl brītiņu būtu kavējies, tad man gals klāt.

Tā, pavei, bija viņa Nāve. Tāda pagalam novārgusi, bezmaz vai sažuvusi, jo kur tie gadi, kā viņai sakņupušai nācies tupēt lādītē. Viņa viegli iesita Fetfrumosam pa vaigu, viņš kā nopļauts nokrita zemē, bija uz vietas miris un tūlīt pat sakrita pīšļos.

Bet es zirgam seglos biju Un jums to visu izstāstīju.

SATURS

Hana Kosinzjana ; Karalis Aleodors ; ZeltmatainaisFetfrumoss ; Attapīgais Sperle ; Feju karaliene ; Pamestie bērni ; Stiprinieks Agerans ; Toderašs dziedina princesi ; Pekalesavā dzimtajā ciematā ; Vecmāmiņas āzis ; Fetfrumoss uzvar pūķus ; Jaunība bez vecuma un dzīve bez nāves .

STIPRINIEKS AGERANS

Rumāņu tautas pasakas

Redaktors I. Lasmanis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore M. Banga. Nodota salikšanai 1975. g. 26. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 16. janvārī. Tipogrāfijas krīta papīrs 80 g, formāts 70 X90/16. 9,88 fiz. iespiedi.; 11.56 uzsk. iespiedi.; 8,68 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Maksā 65 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. I25/27686/B339. Iespiesta Latvijas PSR Ministra Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 502.

[1] keču 1 a — galvassega.

Content

Sprīvule Ausma 14 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Stiprinieks Agerans. Rumāņu tautas pasakas

IĻANA KOSINZJANA

KARALIS ALEODORS

ZELTMATAINAIS FETFRUMOSS

ATJAUTĪGAIS SPERLE

FEJU KARALIENE

PAMESTIE BĒRNI

STIPRINIEKS AGERANS

TODERASS DZIEDINA PRINCESI

PEKALE SAVĀ DZIMTAJĀ CIEMATA

VECMĀMIŅAS ĀZIS

FETFRUMOSS UZVAR PŪĶUS

JAUNĪBA BEZ VECUMA UN DZĪVE BEZ NĀVES

SATURS