Maļuga Jevgeņijs

15 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Teiksmanais dārzs. Kazahu tautas pasakas

Teiksmanais dārzs. Kazahu tautas pasakas

.

TEIKSMAINAIS DĀRZS

Reiz dzīvoja divi draugi, divi nabadzīgi vīri — Asans un Hasens. Asans kopa savu niecīgo zemes ielāpiņu, bet Hasens ganīja savas nedaudzās aitiņas. Abiem kaut kāda iztika sanāca, gluži badā viņi nemira. Bez tam abi divi jau sen dzīvoja atraitņos.

Asanam bija skaista un mīļa meita — tēva vienīgais prieks, bet Hasenam spēcīgs un paklausīgs dēls — tēva vienīgā cerība.

Kādu pavasari, kad Asans jau posās iet uz lauka strādāt, Hasenu piemeklēja liela nelaime: togad pēc neredzēti bargas ziemas stepe ilgi stāvēja auksta un kaila, un tā visas nabaga vīra aitas nobeidzās.

Atbalstījies uz dēla pleca, Hasens atvilkās pie drauga un ar asarām acīs sacīja:

—     Asan, draugs, es atnācu, lai no tevis atvadītos. Manas aitiņas itin visas aizgāja bojā, bet bez tām es nomiršu bada nāvē.

Izdzirdis šādu drauga valodu, Asans piespieda veco ganu sev pie krūtīm un aizkustināts sacīja:

—      Mīļais draugs, man šekur pukst sirds, kas dalās ar tevi visos priekos un bēdās. Tad dalīsimies arī šajā reizē! Es tev atdodu pusi no sava lauka. Met bēdas pie malas, ņem rokā kapli un dziedādams ķeries pie darba!

Kopš šā brīža arī Hasens tapa par zemkopi.

Ritēja diena pēc dienas, mēnesis pēc mēneša un gads pēc gada. Viendien Hasens, uzrakdams zemi savā lauka daļā, negaidot zem kapļa izdzirda ko dīvaini ietinkšķamies. Viņš nadzīgi parakās dziļāk un drīz vien ieraudzīja vecu podu, kas bija pilns ar zelta naudu.

Apstulbis aiz prieka, Hasens paķēra podu un taisnā ceļā

diedza pie drauga uz būdu. Viņš skriedams jau pa gabalu sauca: — Asan, draugs, priecājies: tev uzsmaidīja liela laime! Es, rakdams tavu zemi, izraku vecu podu pilnu ar zelta naudu! Nu tu varēsi dzīvot, raižu nepazīdams!

Asans laipni sagaidīja draugu un smaidīdams atbildēja:

-       Es pazīstu tavu labo sirdi, Hasen, un tomēr šī nauda pēc taisnības pieder tev, jo tu to atradi savā daļā.

-     Arī es pazīstu tavu cēlo sirdi, Asan, — iebilda Ha-

-    tu tak, dāvinādams man pusi no sava lauka, reizē

neatdāvināji zemē apslēptās bagātības.

-       Mīļais draugs, — sacīja Asans, — visas zemē apslēptās bagātības pieder tam, kurš šo zemi slacē ar saviem sviedriem.

draugi ilgi strīdējās, un katrs atsacījās ņemt atrasto naudu. Pēdīgi Asans sacīja:

-       Vai zini, draugs, darīsim tā. Tev ir dēls — līgavainis, bet man meita — precību gados. Viņi sen mīl viens otru. Sarīkosim kāzas un atdosim atrasto zeltu bērniem, lai viņi nezina, kas ir trūkums un nabadzība.

Kad Asans un Hasens pavēstīja bērniem šo nodomu, tiem sirds aiz laimes gandrīz vai pamira. Tūdaļ tika savīkštas kāzas, un dzīru līksmība neaprima līdz vēlai naktij.

Bet otras dienas rītā jau mazā gaismiņā jaunais pāris ieradās pie saviem vecākiem. Turēdami rokās podu ar zelta naudu, abi bija gaužām norūpējušies.

-     Kas noticis, bērni? — Asans un Hasens bažīgi vaicāja.

-     Kāda nelaime jūs piespiedusi tik agri piecelties?

-      Mēs atnācām pateikt, — jaunie ļaudis atbildēja, — ka bērniem neklājas paturēt to mantu, no kuras atsacījušies viņu vecāki. Un ko mēs darīsim ar šo zeltu? Mūsu mīlestība ir dārgāka par visiem pasaules dārgumiem.

To teikuši, abi nolika podu ar zelta naudu plāna vidū.

Un tā no jauna iedegās strīds, ko iesākt ar atrasto mantu, lidz pēdīgi visi četri sagudroja doties pēc padoma pie gudrā, kurš bija izdaudzināts par visgodīgāko un taisnīgāko viru tuvā un tālā apkaimē.

Viņi gāja, gāja pa kailo stepi un tikai pēc vairāku dienu gājuma nonāca pie gudrā jurtas. Tā vientuļi stāvēja stepes vidū — pagalam neizskatīga un nožēlojama.

Ceļinieki, palūguši atļauju, iegāja jurtā un padeva labdienu.

Gudrais sēdēja uz veca, noplīsuša tūbas gabala. Viņam līdzās tupēja četri viņa skolnieki — katrā pusē pa divi.

-           Kāda vajadzība jūs atveda pie manis, labie ļaudis? — * gudrais atnācējiem vaicāja.

Tie viņam visu izstāstīja. Noklausījies, kas par lietu, gudrais labu laiku sēdēja klusēdams, tad pagriezās pret vecāko skolnieku un vaicāja:

—     Saki — kā tu izšķirtu šo strīdu, ja būtu manā vietā?

Vecākais skolnieks atbildēja:

-       Es pavēlētu šo zeltu aiznest hanam, jo viņš, raugi, ir visu pasaules dārgumu īpašnieks.

Gudrais sarauca uzacis un tad vaicāja otram skolniekam:

—     Saki — kā tu rīkotos manā vietā?

Un otrais skolnieks atbildēja:

-       Es šo zeltu paturētu sev, jo manta, no kuras atsakās prasītājs un atbildētājs, pēc likuma, paliek tiesnesim.

Gudrais neapmierināts vēl vairāk sarauca uzacis, tad rāmā balsī vaicāja trešajam skolniekam:

-     Pasaki — kā tu atrisinātu šo grūto jautājumu?

Trešais skolnieks atbildēja:

-       Ja šis zelts nevienam nepieder un visi no tā atsakās, es to liktu aprakt atkal turpat zemē atpakaļ.

Nu gudrais pavisam sadrūma un vaicāja ceturtajam visjaunākajam: — Un kā tu rīkotos, mans bērns?

—    Manu skolotāj, — jaunākais skolnieks sacīja, — tu neļaunojies un piedod manu vaļsirdību, bet sirds man izlēma tā: es par šo zelta naudu iedēstītu klajā stepē lielu un ziedošu dārzu, kura paēna sniegtu atpūtu visiem nogurušajiem nabaga ļaudīm, bet augļi remdētu viņu izsalkumu.

Dzirdot šādu atbildi, gudrais piecēlās no savas vietas un ar asarām acīs apskāva jaunekli, sacīdams:

—    Taisnība tiem, kas saka: «Godā jaunekli ne mazāk kā sirmgalvi, ja tas ir apveltīts ar gudru prātu.» Tavs spriedums ir patiess, mans bērns! Tad ņem šo zeltu un dodies uz hana valsts galvaspilsētu, nopērc tur vislabākās sēklas un atgriezies iedēsti dārzu, par kuru nupat stāstīji. Un lai mūžu mūžos tad saglabājas nabaga ļaužu vidū piemiņa par

tevi un šiem cēlsirdīgajiem cilvēkiem, kurus nespēja iekārdināt pat tik liela bagātība.

Jauneklis bez kavēšanās ielika visu zelta naudu ādas maisā un, uzvēlis to plecos, devās ceļā.

Viņš ilgu laiku maldījās pa stepi, līdz beidzot laimīgi nonāca hana galvaspilsētā. Daudz neprātodams, jauneklis taisnā ceļā devās uz tirgus laukumu, lai uzmeklētu tirgotājus, kas tirgojas ar augļu koku un krūmu sēklām.

Diena jau bija pusē, taču jauneklis aizvien vēl klīda gar tirgus būdām, kur acis priecēja neredzēti skaistas preces un koši audekla baķi, vienīgi sēklu tirgotājus nekur nemanīja. Te piepeši viņš aiz muguras izdzirda bungu rīboņu un skaļus saucienus. Aši pagriezies, jauneklis ieraudzīja, ka pāri tirgus laukumam virzās karavāna, vezdama dīvainu kravu: kamieļi bija apkrauti ar dzīviem putniem, kas bija sasieti kopā lielos saišķos. Sagūstīto putniņu skaits sniedzās tūkstošos. Un kādu putnu te tikai nebija: gan tādi, kas ligzdo kalnos un mežos, gan tādi, kas perē mazuļus kailā stepē un tuksnesī. Putniem bija sasietas kājiņas, bet spārni ar sagumzītām spalvām nokarājās lejup kā skrandas. Kur vien karavāna gāja, tur gaisā pacēlās krāsainu spalvu mākoņi un atskanēja žēlabainas putnu balsis, jo viņu galvas kulstījās gar kamieļu sāniem. To visu redzot un dzirdot, jaunekļa sirds sažņaudzās sāpēs. Izlauzies cauri ziņkārīgo pūlim, viņš piesteidzās pie karavānas vadītāja un, goddevīgi palocījies, vaicāja:

—        Saki, kungs, — pēc kura prāta šie brīnum jaukie putni nolemti tik briesmīgām mokām un uz kurieni jūs tos vedat?

Karavānas vadītājs atbildēja: — Mēs tos vedam uz hana pili, jo šie putni domāti hana galdam. Hans mums par tiem apsolījis samaksāt piecsimt zelta naudas gabalu.

—        Ja tu palaidīsi putnus brīvībā, es tev par tiem samaksāšu divtik, — jauneklis teica.

Karavānas vadītājs paskatījās jauneklī ar izsmieklu un atsāka savu ceļu tālāk.

Tad jauneklis nometa viņam priekšā maisu ar zelta naudu un attaisīja to vaļā. Karavānas vadītājs pārsteigts apstājās. Domās apsvēris, cik liela bagātība viņam tiek piesolīta, tūdaļ pavēlēja kamieļu dzinējiem atsiet putniem kājas.

Sajutuši brīvību, putni saplivināja spārnus un visi reizē pacēlās gaisā. Putnu bija tik neskaitāmi daudz, ka tie aizsedza visas debesis — tapa tumšs kā naktī, bet no viņu spārnu vēcieniem sacēlās vētra.

Jauneklis ilgi noraudzījās paka) putniem, bet, kad tie pazuda viņa acīm, pacēla no zemes tukšo ādas maisu un devās atpakaļ uz mājām. Sirds krūtīs viņam līksmoja, kājas viegli mina ceļa smiltis un no lūpām raisījās jautra dziesma.

Taču, jo tuvāk viņš nāca dzimtajām vietām, jo dziļāk iegrima rūgtās pārdomās, turpat vai nožēlodams savu soli.

«Kas man bija devis tiesības izrīkoties ar cita bagātību pēc sava prāta? Vai es pats nepiedāvājos iedēstīt dārzu nabaga ļaudīm? Ko tagadiņ teikšu savam skolotājam un tiem iem cilvēkiem, kuri gaida mani atgriežamies ar sēklām jauneklis noraizējies prātoja. Pamazām viņu sagrāba tāds izmisums, ka viņš nokrita gar zemi un sāki skaļi vaimanāt, piesaukdams nāvi, lai tā atpestī viņu no bēdām. Asaras un sirdēsti jaunekli tā nogurdināja, ka viņš turpat uz vietas aizmiga.

Miegā viņš redzēja sapni: nezin no kurienes atlaidās skaists, krāšņs putniņš, notupās viņam uz krūtīm un brīnum jaukā balsī iedziedājās:

-      O, labais jaunekli! Aizmirsti savas bēdas! Brīvie putni nespēj tev atdot atpakaļ zeltu, taču viņi tev atlīdzinās par tavu labo sirdi. Atver acis un paskaties!…

Jauneklis atvēra acis un apstulba no brīnumiem: visapkārt plašā stepe bija kā nosēta ar dažnedažādiem putniem, kādi tikai pasaulē ir redzēti.

Putni aši izkašņāja zemē bedrītes, iemeta tur no knābīšiem sēkliņas un zemi atkal nolīdzināja ar spārniņiem.

Jauneklis pakustējās. Putni tai pašā mirklī pacēlās gaisā. Un atkal aizsedza visas debesis, ka tapa tik tumšs kā naktī, bet no viņu spārnu vēcieniem sacēlās vētra… Kad viss aprimās, no katras bedrītes, ko bija izkašņājuši putni, pēkšņi izlīda pa zaļam dīgstam. Tie stiepās garāki un garāki, līdz pārvērtās par kupliem kokiem, kuru zarus klāja skaistas, spidigas lapas un zeltaini augļi.

Droši vien pašam Indijas padišaham nebija tik krāšņa un plaša dārza. Tajā dižojās neskaitāmi daudz ābeļu, kuru āboli atgādināja zeltainus dzintarus. Ābeļu starpās auga vīnogulāju un aprikozu krūmi, vidēja saules pielijušas pļaviņas, kur zēla sulīga zāle un ziedēja raibas puķes. Visapkārt stiepās ar dārgiem akmeņiem izlikti ariki, kuros jautri burbuļoja vēss ūdens. Bet koku zaros neapklusdami dziedāja un vidžināja putniņi, kas bija tikpat skaistām spalvām un skanīgām balstiņām kā tie, kurus jauneklis nupat bija redzējis sapnī.

Jauneklis izbrīnīts lūkojās uz visām pusēm un aizvien vēl nespēja ticēt, ka šo dārzu redz īstenībā. Lai par to pārliecinātos, viņš skaļi iekliedzās un skaidri izdzirda savu balsi, kas vairākas reizes atbalsojās dārza dziļumā. Dārzs nepazuda, bet stāvēja, kā stāvējis. Tad jauneklis ar priecīgi satrauktu sirdi steidzās uz gudrā jurtu.

Drīz vien valodas par teiksmaino dārzu izplatījās pa visu stepi. Pirmie aplūkot dārzu straujajos aidiniekos atauļoja bagāti augstmaņi. Bet, kolīdz viņi tuvojās dārzam, tā priekšā izauga augsta sēta ar daudziem dzelzs vārtiem, kas bija aizslēgti ar septiņām atslēgām. Tad viņi uzrāpās uz rakstainajiem segliem un mēģināja aizsniegt zelta ābolus pāri sētai. Taču katrs, kurš pieskārās auglim, pēkšņi zaudēja spēkus un novēlās zemē kā beigts. To redzēdami, pārējie augstmaņi pagrieza zirgus un aizauļoja atpakaļ uz saviem auliem.

Drīz pēc tam uz dārzu no malu malām sāka plūst strīpām trūcīgie ļaudis. Kad viņi tuvojās dārzam, visiem dzelzs vārtiem atslēgas pašas no sevis atdarījās un vārti plaši atvērās. Dārzā saplūda ļaužu, ka biezs, — vīrieši, sievietes, sirmgalvji un bērni. Viņi visi pastaigājās pa koši ziedošajām pļaviņām, un neviens ziediņš nenolūza; viņi dzēra ūdeni no skaidrajiem arikiem, un ūdens nesaduļķojās; viņi plūca no kokiem augļus, un augļu nekļuva mazāk. Augu dienu dārzā neapklusa dombras stīgu strinkšķēšana, jautras valodas un skaļi smiekli.

Kad pēdīgi satumsa vakars un tuvojās nakts, no zeltainajiem āboliem sāka starot maiga gaisma un putni korī uzsāka rāmi un saldi dziedāt. Trūcīgie ļaudis apgūlās zem kokiem sulīgā, smaržīgā zālē un bezrūpīgi iemiga cietā miegā, jo pirmo reizi viņi jutās apmierināti un laimīgi.

BRlNUM DAIĻĀ AISLU

Kādā aulā dzīvoja trīs brā)i. Viņi bija tik vareni spēkavīri un drosminieki, ka visi apkārtnes puiši ar tiem lepojās, meitas tvīktin tvīka, tos ieraugot, bet sirmgalvji netaupīja vārdus, tos cildinot. Brāļi kopš bērna kājas dzīvoja saticīgi un draudzīgi: viņi nekad nešķīrās, nekad neķildojās un nestrīdējās.

u brāļi aizjāja stepē medībās, paņēmuši palīgos

klinšu ērgli.

maldījās pa stepi, tomēr ne kāds zvēriņš, ne rāpījās acīs. Brāļi jau grasījās griezt zirgus pēkšņi ieraudzīja: pie zemes pieplakdama, stepi sarkana lapsa. Par šādu kūmiņas kažoku 11 žūksni naudas! Un vecākais brālis tūdaļ ērgli. Tas izpleta spārnus, pacēlās debesīs augstuma metās kā bulta lapsai virsū, nu trenca zirgus uz to vietu, kur bija nolaidies jāja klāt un nobrīnīties vien nevar: no lapsas ne tup uz akmens plāksnes. Brāļi ielūkojās cieplāksne nav parasta, bet no tās pretī raugās num daiļa meitenes seja, ko akmenī izcirtusi kāda prasmīga meistara roka. Gar plāksnes malām lokās grezni izveidots uzraksts: «Kurš šo manu attēlu atradīs un atgādās man, tas būs mans izredzētais un mans pavēlnieks.»

Brāļi labu brīdi nekustīgi stāvēja noslēpumainās akmens plāksnes priekšā un nespēja bilst ne vārdiņa, jo katrs juta sirdi iedegamies mīlestību pret daiļo meiteni, kas kā dzīva raudzījās viņos.

Vecākais brālis ierunājās pirmais:

-       Ko nu darīsim, brāļi? Mēs taču visi trīs kopā atradām šo brīnuma akmens plāksni.

Tad vidējais brālis teica:

-       Vilksim lozes! Lai liktenis izšķir, kuram doties meklēt skaistuli.

-     Labāk darīsim tā, — jaunākais brālis lika priekšā.

-     So plāksni mēs atradām kopā, tad kopā arī dosimies

meklet neredzēto daiļavu. Ja mums paveiksies viņu atrast, lai viņa pati izvēlas, kurš no mums trim tai ir vistīkamākais.

Brāļi tā ari darīja. Viņi jau pacēla akmens plāksni, lai paņemtu to līdzi, kad atkal atklājās jauni brīnumi: zem plāksnes gulēja ādas maiss ar trim tūkstošiem zelta naudas. Ko bija darīt? Brāļi sadalīja naudu līdzīgās daļās un, neiegriezušies aulā, aizjāja meklēt neparasto līgavu.

Brašie drosminieki pārmeklēja visu stepi no vienas malas līdz otrai, nodeldēja seglus, sarāva pavadas un apaušus, pagalam nodzina zirgus, tomēr meiteni, kāda bija redzama akmens plāksnē, nekur neatrada. Vispēdīgi brāļi iejāja hana valsts galvaspilsētā. Pilsētas nomalē viņi sastapa kādu vecu, vecu sieviņu. Brāļi parādīja viņai akmens plāksni un pavaicāja, vai nezinot, kurā zemē dzīvojot šāda skaistule.

—               Kā nu nezināšu? Zinu gan, — vecā sieviņa atbildēja.

—     Tā ir mūsu hana meita Aislu. Nav pasaulē otras skaistākas meitenes, kas spētu mēroties ar viņu daiļumā un dvēseles cildenumā.

Aizmirsuši nogurumu un tālā ceļa grūtības, brāļi taisnā ceļā devās uz hana pili. Kad vārtu sardze izlasīja plāksnē iecirsto uzrakstu, tā tūdaļ atļāva brāļiem ieiet hana meitas istabās.

Ieraudzījuši Aislu, brāļi aiz pārsteiguma sastinga uz vietas: kauču skaistulei bija vārds Aislu1 , tomēr tās daiļums pārspēja pat saules spožumu.

—     Kas jūs esat, brašuļi? — skaistule vaicāja. — Kāda vajadzība jūs piespieda šeit ierasties?

Vecākais brālis visu vārdā atbildēja:

—     Daiļā pavēlniece, mēs, stepē medīdami, uzgājām akmens plāksni ar tava vaiga attēlu un, izmeklējuši puspasaules, beidzot atradām tevi un atvedām tev šo plāksni. Tad izpildi savu solījumu, daiļā Aislu! Izraugies no mums trim sev vīru, kurš tavam prātam ir vistīkamāks.

Skaistule piecēlās no greznajiem paklājiem un piegāja brāļiem klāt, sacīdama:

—     Drošsirdīgie džigiti, es neatsakos no sava solījuma. Tikai nezinu, kā rīkoties pēc taisnības, jo jūs esat trīs un visi trīs esat vienādi manā priekšā! Kā lai atšķiru, kurš no jums ir manis viscienīgākais? Tālab gribu pārbaudīt

'Aislu tulkojumā nozīmē skaista kā mēness.

jūsu mīlestību. Es kļūšu sieva tam, kurš mēneša laikā man atnesīs dāvanu, kādas nav otras visā pasaulē. Vai tā esat ar mieru?

Džigiti palocījās skaistules priekšā un tūdaļ pat devās no jauna ceļā, nemaz nenojauzdami, ka hana meita jau bija paguvusi no sirds iemīlēt jaunāko brāli. Skaistules mīlestība bija tik liela un kvēla, ka viņa kopš šā brīža ne vairs ēda, ne dzēra: tapa jo dienas jo vājāka un bālāka, it kā to mocītu ļauna slimība. Drīz vien viņa vairs necēlās no gultas un nepazina pat savu miesīgo tētiņu. Hans krita izmisumā. Viņš saaicināja dziedniekus un zintniekus no visām pasaules malām, piesolīdams apaļu tūkstoti kamieļu tam, kurš izdziedinās meitu. Dziednieku un pūšļotāju saradās tik daudz, ka pilī vairs nebija vietas, kur apgriezties,

i daiļā hana meita ar katru dienu tapa vārgāka un vārgāka .

Pa to laiku trīs brāļi jau atradās tālu no hana pils. Viņi ilgi gāja visi kopā, bet tad nonāca krustcelēs un tālāk devās katrs uz savu pusi, iepriekš norunājuši, ka pēc trīsdesmit dienām atkal satiksies šai pašā vietā.

Vecākais brālis aizgāja pa labi un pēc kāda laika nonāca lielā pilsētā. Izstaigājis visas tirgotavas, viņš iemaldījās bodē,kur ieraudzīja neparastu spoguli zelta ietvarā.

-     Cik maksā šis spogulis? — brālis vaicāja.

-      Spogulis maksā simt zelta gabalu, bet tā apslēptais spēks — pieci simti.

-   Tad saki — kāds spēks piemīt šim spogulim?

-   Tā spēks ir šāds. Ja agri no rīta, gaismiņai austot, tajā paskatās, var ieraudzīt visas pasaules zemes un valstis, visas pilsētas, aulus un ganu apmetnes.

«Tieši šāda manta man ir vajadzīga,» nosprieda vecākais brālis. Viņš bez liekas gudrošanas noskaitīja prasīto naudu, paslēpa pirkumu azotē un devās atpakaļ uz norunāto vietu.

Vidējais brālis aizgāja pa ceļu, kas veda taisni uz priekšu. Arī viņš pēc kāda laika nonāca svešā pilsētā. Tirgus laukumā, kur savas preces piedāvāja citzemju tirgotāji, brālim dūrās acis kāds krāšņs paklājs, ko rotāja dīvains, sarežģīts raksts.

-     Cik maksā šis paklājs? — vidējais brālis vaicāja.

-   Paklājs maksā pieci simti tīrā zeltā, bet tā apslēptais spēks — otrus piecus simtus.

-     Tad saki — kāds spēks piemīt šim paklājam?

Tas nav parasts paklājs, bet tāds, kas lido pa gaisu. Ar to var vienā mirklī aizlidot uz jebkuru pasaules malu.

Vidējais brālis atdeva tirgotājam visu savu naudu, saritināja paklāju un, pasitis to padusē, līksmu sirdi atstāja pilsētu.

Jaunākais brālis no krustcelēm aizgāja pa kreisi. Ceļš viņu aizveda uz kādu svešas zemes pilsētu. Viņš ilgi klīda pa piisētas ielām, ielūkodamies katrā tirgotavā, taču nekur neredzēja mantu, kas būtu cienīga dāvana iemīļotajai hana neitoi Jaunākais brālis jau bija zausējis katras cerības, egaidot kāda nejauka tirgoņa netīrā bodelē pamanīja .neparasti mirdzošu priekšmetu.

-   Kas tā pas mantu? — viņš vaicāja.

Tirgonis pasniedza viņam zelta matu suku, ko klāja vizuļojoši dārgakmeņi. Brālim iedegās acis, un viņš vaicāja:

-   Cik prasi par šo matu suku?

Tirgonis nelabi iesmējās un ļaunā balsī sacīja:

-    Lasies vien projām! Tev maks par plānu, lai nopirktu šādu mantu. Suka maksā tūkstoti tīra zelta, bet tās apslēptais spēks — divi tūkstoši.

-   Tad saki — kāds spēks piemīt šai sukai, ja tu tik augstu to vērtē?

Vecais tirgonis atbildēja:

—          Ja ar šo suku pasukā slima cilvēka matus, slimais mirklī top vesels, bet, ja pasukā miruša cilvēka matus, mironis tūdaļ atdzīvojas.

—          Man ir tikai viens tūkstotis zelta naudas gabalu, — sacīja jaunākais brālis. — Apžēlojies un atdod par šo naudu suku, jo no tās atkarīga visa mana dzīves laime.

—   Labs ir, — ļauni sašķiebis muti, nosvepstēja vecis,

— vari ņemt suku par tūkstoš zelta gabaliem, tikai piedevām iedod man gabalu no savas miesas.

Nu jaunākajam brālim kļuva skaidrs, ka viņa priekšā nav vis parasts tirgonis, bet ļauns cilvēkēdājs. Tomēr jauneklis nenobijās un no sava nodoma neatkāpās. Viņš klusē-

dams izbēra veča priekšā visu naudu, tad izvilka aiz zābakstulma aizbāzto nazi un, izgriezis no savām krūtīm prasīto gaļas gabalu, pasniedza to ļaunajam cilvēkēdājam. Nu matu suka piederēja viņam.

Tieši pēc trīsdesmit dienām visi brāļi atkal satikās krustcelēs. Viņi cieši apskāva cits citu un apvaicājās, vai ir pie veselības, tad katrs sāka lielīt savu pirkumu.

«Gribētos zināt, kūrējā dāvana hana meitai visvairāk iepatiksies?» klusībā prātoja brāļi. «Visas trīs dāvanas spogulis, paklājs un matu suka — ir vienādi jaukas.»

Nakts ātri pagāja sarunās, bet mazā gaismiņā, kad pie debesīm iedegās rīta zvaigzne un austrumu pamale sāka sārtoties, brāļi sagudroja palūkoties, kas notiek plašajā pasaulē, un ieskatījās brīnuma spogulī.

Viņu priekšā parādījās visa pasaule tikpat kā uz delnas, arī hana galvaspilsēta bija skaidri saskatāma. Un ko viņi tur ieraudzīja? Visa pils priekša pilnum pilna ar noskumušu ļaužu pūļiem. Tā vien rādās, ka kādu glabātu. Re, tur jau arī nes uz greznām nestuvēm mironi, bet aiz tā, asarās mirkdams, sagumis iet bēdu salauztais hans. Brāļi šausmās noģida: mirusi daiļā Aislu!

Tai pašā mirklī vidējais brālis izpleta brīnuma paklāju, un visi trīs džigiti, cieši saķērušies kopā, uzkāpa uz tā. Paklājs pacēlās augstu gaisā un — viens redzējiens — nolaidās hana meitas vaļējā kapa priekšā. Ļaudis izbailēs atkāpās. Hans paskatījās caur asarām uz trim džigitiem, kas pēkšņi bija ieradušies no debesīm, un nespēja saprast, kas te notiek. Jaunākais brālis tikmēr jau metās pie mirušās skaistules un sāka sukāt tās matus ar zelta suku.

Aislu nopūtās, izstaipījās un piecēlās kājās tikpat daiļa, kā bijusi, pat vēl daiļāka. Hans piespieda meitu pie krūtīm. Ļaudis aiz prieka gavilēja. Visi devās uz pili.

Tai pašā dienā hans sarīkoja lepnas dzīres un tajās uzaicināja kā dārgus viesus visus pilsētas iedzīvotājus. Netika aizmirsts pat vecais ubags, kas pārtika no tirgus atbirām. Goda vietā sēdēja trīs brāļi, un pati hana meita viņus apkalpoja — pasniedza gan ēdienus, gan dzērienus. Brāļi, nepacietībā degdami, atkal lūdza skaistuli atbildēt, kuru no viņiem šī domā izraudzīties sev par vīru.

Hana meita tapa skumja, un acīs tai parādījās asaras.

-      Es mīlu tikai vienu, — viņa sacīja, — taču jūs visi trīs arī pēc pārbaudes esat manā priekšā vienādi, jo katrs atnesāt neredzēti brīnumainu dāvanu.

Tad viņa pagriezās pret tēvu un lūdza viņa padomu, kā šādā reizē rīkoties. Hans padomājis sacīja:

-      Ja nebūtu bijis spoguļa, ko sadabūja vecākais brālis, jūs, mīļie džigiti, neuzzinātu par manas meitas nāvi; bez paklāja, ko nopirka vidējais brālis, jūs nepagūtu laikus ierasties bērēs; bet bez jaunākā brāļa matu sukas jūs neatgrieztu manu meitu pie dzīvības. Es ar mīļu prātu jums atdošu pusi no savas bagātības, taču izšķirt, kuram no

; pienāktos atdot meitu par sievu, nekādi nespēju. >eši no pūļa atskanēja vecā ubaga balss:

-    Diženais han, atļauj man teikt savu vārdu!

odien aiz lielas laimes bija žēlsirdīgs un atļāva ubagam runāt. Un vecais ubags sacīja:

-    Es pēc sava prāta rīkotos tā. Lai daiļā Aislu pieder

brālim, kurš visdārgāk samaksājis par savu dāvanu.

Hans palocīja galvu: — Lai tā notiek!

-      Es par spoguli samaksāju seši simti zelta gabalu, — sacīja vecākais brālis.

-      Es par paklāju samaksāju apaļu tūkstoti zeltā, — sacīja vidējais brālis.

-     Es par matu suku samaksāju arīdzan apaļu tūkstoti zelta gabalu un vēl…

Jaunākais brālis sastomījās un, galvu nodūris, apklusa.

-      Runā līdz galam, — hans pavēlēja. — Saki visu taisnību!

Tad jaunākais brālis atrāva vaļā halātu, un visi ieraudzīja uz jaunekļa krūtīm dziļu brūci.

Hana meita iekliedzās un aizsedza seju ar rokām. Bet hans apskāva varoni un sacīja:

-      Es atdodu tev savu meitu par sievu. Tad kļūsti mans znots un manas bagātības mantinieks!

Un, pagriezies pret tautu, skaļi pavēstīja, ka viņš abus vecākos brāļus ieceļ par saviem vezīriem. bet veco ubagu, kurš bija devis tik saprātīgu padomu, par savas valsts augstāko tiesnesi.

Pēc tam atkal atsākās jautrās dzīres. Visi ēda un dzēra apa)as trīsdesmit dienas un vēl četrdesmit dienas piedevām. Dzīres bija tik varenas, ka ļaudis tās atceras vēl šobaltdien.

HANS SULEIMENS UN PUTNS BAIGIZS

Hana Suleimena pils kambari lūztin lūza no visādiem pasaules dārgumiem, taču pats hans augstā vērtē turēja vienīgi zelta gredzenu, ko nekad nenomauca no pirksta. Šis gredzens nebija parasts, bet ar lielu burvestības spēku: kurš to uzmauca, tas tūdaļ saprata zvēru, putnu un augu valodu, reizē iemantojot noteikšanu pār visu dzīvo radību.

Reiz medībās hans Suleimens gribēja atveldzēt sakarsušo seju ar dzestro strauta ūdeni. Bet, kad viņš pieliecās un ar sauju smēla ūdeni, lolotais gredzens noslīdēja no pirksta un sāka ātri grimt. Hans bija gatavs jau mesties atvarā pakal gredzenam, taču pēkšņi tur parādījās liela zivs. Tā norija dārgo gredzenu un, pasitusi ar asti, nozuda dzelmē.

Hans Suleimens, bezgala noskumis par zudušo gredzenu, sāka iet tāpat vien gar upes krastu. Viņš gāja, gāja, līdz ieraudzīja vientuļu būdiņu, kuras priekšā žāvējās zvejnieku tīkli.

Arī nakts nāca virsū. Hans iegāja būdiņā. Pārkāpis pār slieksni, viņš izdzirda kādu deguna balsī sakām:

—      Lai ir slavēts liktenis! Tas atsūtījis mums sātīgas vakariņas!

Hanam pārskrēja auksti tirpuļi pār miesu: būdas vidū stāvēja asinskārā ragana Kaulkāje un jau izstiepa savas kaulainās rokas uz viņa pusi. Hans grasījās tvert mednieka nazi, lai aizstāvētos, bet te izdzirda citu balsi, kas bija tik salda kā lakstīgalas mēlīte:

—     Neaiztiec atnācēju, māt! Vai neredzi, cik viņš ir skaists un dižens? Pats hans Suleimens, kazi, nav tik izskatīgs.

Hans pagriezās uz to pusi, no kurienes atskanēja balss, un viņa sirds satraukti iepukstējās: pie pavarda uz rakstaina paklāja sēdēja meitene, kas bija tik neizsakāmi daiļa, ka tās dēļ ikviens būtu gatavs iet nāvē.

Ragana Kaulkāje sacīja:

-          Vari būt laimīgs, svešiniek, ka iepatikies manai meitai Bulukai. Es tevi pasaudzēšu. Tikai pasteidzies ātrāk pazust no šejienes, jo drīz pārradīsies mans vīrs. Tad neviens tevi vairs nespēs glābt.

Bet Suleimens atbildēja:

soli nesperšu projām, ja man līdzi roku rokā nesekos daiļā Buluka.

li brīdī skaļi ieburbuļojās strauts, iedunējās zeme rebēja kā lielā vētrā. Ragana Kaulkāje sāka īties pa būdiņu, ieskatīdamās visos kaktos, līdz beidzot i vajā lādes vāku un Suleimenam uzsauca:

Kāp iekšā, neprāti! Labi žigli!

lādes vāks tikko paguva aizkrist, kad būdiņā iebrāzās vecais briesmonis — cilvēkēdājs.

es saožu cilvēka smaku! — tas nelabā balsī iebļāvās.

-    sieva ragana Kaulkāje — bļāva tam pretī: tu pavisam prātu esi izkūkojis, vecais muļķi! Tā smaka tak no vakardienas džigita, ko apēdām pusdienās. Bet šodien vēl neviens te nav iegriezies.

pagāja nakts. Otrā rītā līdz ar gaismiņu briesmonis aizuz strautu zivis ķert un pēc neilga laiciņa atgriezās ar bagātu lomu.

Pagatavojiet brokastis, — viņš pieteica sievai un meibet es atkal došos dzīt pēdas gaļas kumosam. Kazi, pusdienām palaimēsies sagādāt kādu spēkavīru vai vismaz tā zirgu.

Vecais briesmonis aizgāja. Ragana Kaulkāje tūdaļ izlaida Suleimenu no lādes un bīdīja uz durvju pusi, sacīdama:

-         Prom no manām acīm, nelūgtais viesi! Tevis dēļ dabūju krietni iztrūkties!

Tomēr Suleimens ir nedomāja kustēt no vietas: viņš nespēja atraut acu no daiļās Bulukas.

Paklausīdama tēva pavēlei, Buluka tīrīja zivis. Te viņa paņēma rokās lielu ālantu un, skaļi iekliegusies, izņēma tam no vēdera zelta gredzenu. Taču gredzens izkrita viņai no rokām un aizripoja taisnā ceļā pie Suleimena kājām. Hans pacēla gredzenu un uzmauca sev pirkstā. Tai pašā bridi viņš atkal tapa visuvarens un gudrs kā agrāk.

-     Es esmu hans Suleimens! — viņš priecīgs pavēstīja.

-       Vai tu, Buluka, gribi kļūt par manu sievu un visas zemes un debess dzīvās radības pavēlnieci?

Buluka bija ar mieru.

Tikusi hana sievas godā, viņa nu gulēja zīda spilvenos, ēda un dzēra no zelta un sudraba traukiem, ģērbās samta un brokāta drēbēs.

Hans viņas labad neko nežēloja: aizmirsis visas valsts lietas, gudroja vienā gudrošanā, kā iepriecināt daiļo sievu.

Viendien viņš sievai sacīja tā:

-        Tev, Buluka, vajag tikai ieminēties — un es tūdaļ tev uzcelšu zelta un dimanta pili.

—      Man nevajag zelta un dimanta pils, — sieva gražīgi atbildēja, grozīdama skaistās acis. — Ja tu mani, mans valdniek, mīli, tad uzcel man pili no putnu kauliem.

Visuvarenais hans Suleimens tūliņ deva putniem pavēli, lai tie visi bez kavēšanās ierodas pie viņa un pazemīgi uzklausa savu nāves spriedumu, kā to vēlējās hana sieva.

Nelaimīgie putni kā melni mākuļi klusēdami salaidās hana Suleimena pils pagalmā un pazemīgi, bez kurnēšanas gaidīja savu galu: tik liels bija burvju gredzena spēks.

Buluka saskaitīja putnus un neapmierināta hanam sacīja:

-         Viens putns tevi, valdniek, nav paklausījis un nav ieradies pēc tavas pavēles. Sā putna vārds — Baigizs.

Suleimens dižen noskaitās un pavēlēja melnajam krauklim nepaklausīgo putnu sameklēt un atgādāt uz pili.

Krauklis meklēja Baigizu trīs dienas, bet atgriezās atpakaļ tukšā, jo nekur nepaklausīgā putna nebija. Tad hans sūtīja ātro vanagu sadzīt rokā vainīgo putnu.

Vanags to atrada augsta kalna galā, paslēpušos zem akmens. Baigizs bija ieracies tik dziļi zemē, ka vanags šo nedz ar knābi, nedz nagiem nespēja izkašņāt.

Tad vanags ķērās pie viltus. Viņš tam vaicāja: ategļKo tu, godājamais Baigiz, tur dari?

—      Domāju dziļas domas, — Baigizs atbildēja.

-     Ko tu teici? S vanags vaicāja. — Es nedzirdēju.

Baigizs, neko ļaunu nenojauzdams, pabāza galvu no akmens apakšas, taču vanags to tajā pašā mirklī saķēra nagos un nesa prom uz hana pili.

Ak, ļaunu nāvi viežu es,

Jo viltnieks vanags mani nes.

Vanags aiznesa Baigizu uz pili un nometa pie Suleimana kājām. Tomēr Baigizs vēl nerimās un dziedāja tālāk:

Man galvā gaļas nav necik,

Zem spalvām ari — kumoss tik.

Pat asins lāgā nav paties.

Vai der tev putns šitik liess?

Hans Suleimans piecirta kāju un bargi noprasīja:

Saki, Baigiz, — kālab tu neieradies pēc mana pirmā aicinājuma?ļjļ

Baigizs atbildēja:

-    Es biju iegrimis dzijās domās.

—      Kādas domas tu domāji?

-    Es domāju, kā uz zemes ir vairāk — kalnu vai ieleju.

—      Un ko tu izdomāji?

-     Kalnu iznāk vairāk, ja tiem pieskaita klāt visus paugunņus, ko stepe sarakuši kurmji.

—      Ko tu vēl domāji?

-      Domāju, kādu cilvēku uz zemes ir vairāk — dzīvu vai mirušu.

—      Un kā tad ir?

-      Mirušu iznāk vairāk, ja tiem pieskaita klāt visus miegā guļošos.

—      Ko tu vēl domāji?

-     Domāju, kā uz zemes ir vairāk — vīriešu vai sieviešu.

—      Nu, un ko izlēmi?

-      Izlēmu, augstais han, ka sieviešu ir pulka vairāk, ja tām pieskaita klāt visus tos vājā rakstura vīriešus, kuri gatavi bez kāda apdoma izpildīt katru sievietes iegribu.

Kad Baigizs to bija pateicis, Suleimens aizklāja ar plaukstu acis un aiz kauna dziļi nosarka: pasaules valdnieks saprata mazā putniņa aplinkus valodu. Viņš tūdaļ atlaida mājās visus savus spārnotos pavalstniekus, un tie, priecīgi čivinādami un dziedādami, aizlaidās katrs un savu ligzdu.

Tā arī netika uzcelta pils no putnu kauliem. Bet putni par to, ka Baigizs tos bija paglābis no drošas nāves, izraudzīja vipu par savu augstāko tiesnesi uz mūžīgiem laikiem.

NOPIRKTAIS SAPNIS

Sarsembajs bija apaļš bārenītis. Viņš auga bez tēva un mātes, tālab dzīve viņu nelutināja — kopš mazām dienām vajadzēja kalpot svešiem ļaudīm. Sarsembajs salīga pie kāda baja par aitu ganu. Bajs viņam par ganīšanu apsolīja rudenī atdotklibo aitu. Ganiņš arī par to bija priecīgs. Un tā viņš ganīja baja aitu ganāmpulku, pārtikdams no saimiekadruskām, un ar nepacietību gaidīja rudeni.

atnāks rudens,» viņš prātoja, «es dabūšu klibo aitu un tdd varēšu reiz par visām reizēm nobaudīt aitas gaļu…»

viendien Sarsembajs dzina aitas uz jaunām ganībām. Te negaidot virtam priekšā no krūma izskrēja vilks un sacīja:

-      Atdod man vienu aunu! Ja nedosi vienu — nokodīšu desmit.

-      Ka lai, vilciņ, es tev atdodu aunu, ja man tas nepieder? Bajs mani par to nositīs uz līdzenas vietas.

Vilks padomāja, pagudroja, tad sacīja:

-     Es esmu pārmēru izbadējies. Aizej pie baja un palūdz, lai viņš man iedod vienu aunu.

Sarsembajs aizgāja pie saimnieka un izstāstīja viņam visu par vilku. Bajs nosprieda tā: viens auns — tas nav liels zaudējums, bet desmit — tā jau vesela bagātība, tālab ganam sacīja:

-      Labi, lai vilks paņem sev vienu aitu. Tikai bez izvēles. Aizsien viņam ar lakatu acis un palaid aitās. Kuru noķers, tā būs viņa.

Sarsembajs tā arī izdarīja.

Vilks ar aizsietām acīm metās aitu barā un nokoda vienu aitu. Ir kāds sens sakāmvārds: «Stepē mests sprungulis allaž trāpa pa pieri vārgdienim.» Arī šoreizīt notika tā, ka vilks nokoda tieši klibo aitu, kuru saimnieks bija ap-

solījis Sarsembajam. Sarsembajs rūgti ieraudājās. Vilkam tapa ganiņa žēl, un viņš sacīja:

—     Ko lai dara, ganiņ? Redzams, tāds ir tavs liktenis. Bet es atstāšu tev aitas ādu. Varbūt to kādam pārdosi un tā tiksi drusciņ pie naudas.

Sarsembajs paņēma aitas ādu, pārmeta to pār plecu un dzina aitu baru tālāk.

Te pretī jāj pats bajs sarkanā aidiniekā. Paslējies sedlos, viņš tūdaļ ņemsies skaitīt savas aitas un aunus. Saskaitījis redz, ka aitu ir tik, cik bijis, trūkst vienīgi klibās, kuru bija apsolījis Sarsembajam. Re, tur jau zēns nāk aiz aitu bara: rokā gana rīkste, pār plecu pārmesta aitas āda, bet no acīm birst gaužas asaras.

Bajs kratīt kratījās smieklos.

-        Esi gan tu varens gans! — viņš smējās. — Pats savu aitu nenovaktēji. Tā ganot, arī manējās aizlaidīsi vilkam rīklē… Būs labāk, ja tu lasīsies prom! Mēs abi esam jau norēķinājušies.

Sarsembajam nekas cits neatlika kā pagriezties un iet, kurp acis rāda.

Viņš gāja, gāja pa stepi, līdz pēdīgi nonāca kādā pilsētā. Daudz neprātojis, iegriezās tirgū. Ilgu laiku viņš tur malstījās pa ļaužu burzmu, tomēr neviens ij nepavaicāja, cik maksā aitāda. Tikai pievakarē palaimējās ādu pārdot kādam vīram par trim sīknaudas gabaliem.

«Par šiem trim naudas gabaliem es nopirkšu trīs plāceņus,» viņš rēķināja. «Ar trim plāceņiem iztikšu trīs dienas. Bet pēc tam gan redzēs, kā būs…»

Sarsembajs jau devās uz maizes tirgotavu, bet ceļā pagadījās vārgs, slims vecītis, kas lūdza žēlastības dāvanas. Un Sarsembajs atdeva viņam vienu naudas gabalu, sev paturēdams divus.

Vecītis pateicībā palocīja galvu, tad noliecās, pagrāba no zemes smilšu sauju un sniedza ganiņam.

—      Se, — viņš sniegdams sacīja, — tās tev kā atalgojums par labo sirdi.

Sarsembajs nosprieda, ka ubags nav pie pilnas saprašanas, tomēr negribēja sirmgalvi aizvainot un, paņēmis smiltis, sabēra tās kabatā.

Pienāca nakts. Tapa tik tumšs, ka vai acī dur. Kur lai nabaga ganiņš paliek? Viņš aizgāja uz karavānu iebraucamo sētu un palūdza naktsmājas. Saimnieks viņu ielaida gan, bet par naktsmītni pieprasīja samaksu, un tā Sarsembajam nācās atdot vēl vienu sīknaudas gabalu.

Iebraucamās sētas saimnieks visus citus viesus apguldināja uz tepiķiem un tūbas paklājiem, bet Sarsembajam ierādīja pliku zemes stūrīti. Guļot uz cietās, aukstās zemes, izsalkušo zēnu augu nakti mocīja slikti sapņi.

No rīta, tiklīdz uzausa gaismiņa, iebraucamās sētas pagalmā sāka rosīties ļaudis. Tirgoņi, kas šeit bija pavadīatkal posās tālāk ceļā. Viņi krāva kamieļiem mugurā preču nastas un savā starpā sarunājās.

Viens tirgonis teica:

riakt redzēju jauku sapni. Likās, es guļu greznā 3 pats hans un manī noraugās no vienas puses spožā saulīte, bet no otras — gaišais mēnestiņš…

Sarsembajs piegāja pie tirgotāja un sacīja:

-       Es vēl ne reizes savā mūžā neesmu redzējis jauku sapni. Kas ir, tēvocīt, pārdodiet man savu sapni!

-     tirgonis iesmējās. — Labprāt. Tikai ko tu man par to dosi?

-    Man ir viens naudas gabals… Lūk, šis.

-              Dod šurp naudu un sitam saujā! — tirgonis iesaucās.

-     Kopš šā brīža mans sapnis pieder tev, zeņķi!

To pateicis, tirgonis iesmējās vēl skaļāk. Viņam līdzi sāka smieties visi, kas atradās iebraucamās sētas pagalmā. Bet ganiņš, apmierināts par savu pirkumu, palēkdamies izskrēja no pagalma.

Kopš tā laika Sarsembajs klīda no vienas vietas uz otru, izstaigāja neskaitāmus ceļus, iegriezās neskaitāmos aulos, tomēr nekur viņam neatradās nedz darbs, nedz pajumte, nedz airana krūze.

Tad pienāca ziema. Kādā tumšā naktī Sarsembajs lēnām brida pa stepi uz priekšu, ar elpu sildīdams nosalušos pirkstus. Negants vējš gāza viņu vai no kājām nost, putenis trakoja visapkārt. Zēns aiz vārguma raudāja, un viņa asaras sasala turpat uz vaigiem. Zaudējis spēkus, viņš pēdīgi sabruka kupenā un izmisis nomurmināja:

—      Labāk mani vilki būtu apēduši nekā izciest šādas mokas!

Tikko viņš pateica šos vārdus, tūdaļ no tumsas iznira liels vilks — spalva sabozta, acis deg kā ogles!

—     Beidzot es tikšu pie ēdamā! — vilks iegaudojās.

—     Cik priecīgi būs mazie vilcēni!

—     Nokod mani, vilciņ, — Sarsembajs klusi lūdzās,

—     un iepriecini savus vilcēnus. Man nāve būs tikai atvieglojums, jo negribu vairs dzīvot…

Tomēr vilks nekustējās no vietas — viņš cieši raudzījās zēnā. Pēdīgi atkal ierunājās:

—      Vai tikai tu nebūsi Sarsembajs, kas atvēlēja man savu klibo aitu? Sveicināts! Nebaidies, es tevi neaiztikšu, bet mēģināšu glābt tev dzīvību. Sēdies man mugurā un turies labi stingri!

Sarsembajs uzsēdās vilkam mugurā, un vilks aiznesa viņu pāri sniega kupenām. Aizskrējis līdz bieza meža malai, vilks apstājās un sacīja:

—      Vai redzi, Sarsembaj, tur mežā uguntiņu? Tas ir ugunskurs. To sakūruši laupītāji. Viņi patlaban aizjājuši sirojumā, bet drīz atkal atgriezīsies… Ej droši pie uguns un sasildies. Varbūt uz rīta pusi laiks mainīsies un taps siltāks… Paliec sveiks!

Vilks pazuda, un Sarsembajs steidzās pie ugunskura. Viņš tur ne tikai sasildījās, bet arī atguva spēkus, apskrubinādams kaulus, ko laupītāji bija bagātīgi izmētājuši apkārt ugunskuram. Zēns tagad jutās tik laimīgs, ka gribēja dziedāt. Vai nu daudz nabagam vajadzīgs, lai iepriecinātu sirdi?

Uz rīta pusi ugunskurs izdega un apdzisa. Kad izplēnēja ogles, Sarsembajs iebāza siltajos pelnos rokas. Cik bija patīkami! Viņš bāza rokas aizvien dziļāk un dziļāk. Te pēkšņi sajuta, ka pirksti atduras pret cietu priekšmetu. Sarsembajs to izvilka laukā un aiz pārsteiguma iekliedzās… Zelta lādīte! Sirds strauji iepukstējās… Kas gan tajā atrodas?…

Sarsembajs atvēra vāku. Tieši tobrīd lēca saule, un tās pirmais stars iespīdēja lādītē. Pamirdzēja tāds žilbinošs spožums, ka zēns atkal iekliedzās un aizvēra acis: lādīte bija pilnum pilna ar dimantiem!

Sarsembajs piespieda atradumu pie krūtīm un metās dziļāk mežā, aiz prieka nejuzdams kāju.

«Kaut ātrāk parādītos ļaužu apdzīvota vieta,» viņš skriedams domāja. «Tagad es varēšu dzīvot, bēdu nepazīdams… Sīs bagātības pietiks vai simt cilvēkiem.»

Taču mežs tapa aizvien biezāks un biezāks. Sarsembaju sagrāba bailes, un viņš jau nožēloja, ka bija skrējis tieši meža biezoknī.

«Ko iesākšu ar savu bagātību šais drūmajos džungļos?»

Te caur koku stumbriem paspīdēja gaismiņa, un zēns iznāca diezgan plašā meža klajumā. Klajuma vidū pie neaizsalstoša strauta slējās liela, grezna jurta, pārsegta ar baltu tūbu.

«Gribētos zināt, kādi ļaudis šai jurtā dzīvo,» Sarsembajs domaja. «Ka tikai viņi man, neaizsargātam vārgdienim, nenodara pāri?»

Noslēpis zelta lādīti veca ozola dobumā, zēns devās uz

-   Labdien! — viņš ienācis sacīja.

Jurta kurējās pavards, bet tā priekšā, domīgi noliekusi *upf.-ja meitene. Pamanījusi svešinieku, viņa izbijusies pietrūkās kājās un neizpratnē ieurbās viņā ar acīm.

Ka tu, puisīt, še gadījies? ļ|§j viņa beidzot vaicāja.

Sarsembajs skatījās uz meiteni un nespēja dabūt vārdu par lūpam. Viņš vēl nekad nebija redzējis tik diženu skaistuli Viņas skaistums pārspēja pat to, ko tautas dziesminieki — akini daudzina savās dziesmās. Tomēr varēja redzēt, ka viņas sirdi nospieda smagas bēdas: acis raudzījās skumji, bet vaigs bija bālāks par sniegu.

Saņēmis sevi rokās, Sarsembajs atbildēja:

-      Es esmu bārenis Sarsembajs. Klīstu pa pasauli, meklēdams darbu, pajumti un iztiku, bet apmaldījos un uzdūros tavam mājoklim. Un kas tu tāda esi?

Meitene paspēra soli uz viņa pusi, tad satraukti iesāka stāstīt:

-     Mans vārds — Altinkiza. Nav otras nelaimīgākas meitenes pasaulē par mani. Bet kāpēc es tev to stāstu, Sarsembaj? Tu pats esi iekļuvis lielās briesmās… Bēdz ātrāk prom no šis nolādētās vietas! Vai tu maz zini, kur tu esi

iemaldījies? Šī jurta pieder asinskārajai briesmonei — raganai Kaulkājei. Viņa kuru katru brīdi var pārrasties mājā. Tad tev labi neklāsies… Klausi mani — glābies, kamēr nav par vēlu!…

Piepeši aiz kokiem atskanēja zaru brīkšķēšana un pēdu dipoņa. Meitene vēl vairāk nobālēja.

—     Par vēlu, — viņa šausmās sacīja un, saķērusi Sarsembaju aiz rokas, aizvilka to prom no pavarda un pārsedza ar tūbas paklāju.

Sarsembajs, paslēpies zem paklāja, tomēr caur mazu spraudziņu redzēja visu, kas notiek jurtā.

Atrāvusi līdz kājai vaļā jurtas durvis, iekšā ievēlās sarkanlūpe briesmone — ragana Kaulkāje: deguns līks kā āķis, matu pinkas izpūrušas, zobi atiezti tikpat kā vilku mātei. Ragana aplaida apkārt savas pusaklās acis, notupās pie pavarda un izstiepa sildīt virs uguns kaulainos, melnos pirkstus. Tā viņa, smagi šņākuļodama, tupēja labu brīdi, bet Altinkiza stāvēja pa gabaliņu nostāk, neuzdrīkstēdamās pakustēties.

Sasildījusies ragana Kaulkāje rupjā balsī pavēlēja:

—      Altinkiza, panāc šurp!

Aiz bailēm drebēdama, meitene paspēra solīti uz briesmones pusi un apstājās, bet tā saķēra viņu ar līkajiem pirkstiem un pievilka sev klāt.

Altinkiza aiz sāpēm ievaidējās. Sarsembajs sažņaudza dūres un jau gribēja mesties raganai virsū, taču tai brīdi ragana ļauni iespiedzās, atgrūda meiteni un iebļāvās:

—     Nekrietnele! Šī, paskat, tik izkrītas miesās un kļūst bālāka! Vai nezini, kālab es tevi turu savā jurtā? Man jau sen laiks tevi apēst, bet es atlieku un atlieku, gaidīdama, kad tu nāksi pie prāta un sāksi uzbaroties. Liec aiz auss: ja arī rītdien, kad pārnākšu mājā, tu būsi tikpat liesa kā patlaban, es tevi dzīvu izcepšu uz pavarda uguns!

Tā nobrīdinājusi, ragana iekrita savā guļvietā un sāka krākt. Bet Altinkiza cauru nakti, neaizvērusi acu, sēdēja pie uguns un lēja gaužas asaras.

No rīta ragana Kaulkāje atkal piedraudēja meitenei, paņēma līko kūju un izgāja no jurtas. Aiz durvīm atskanēja zaru brīkšķēšana un pēdu dipoņa, tad viss noklusa.

Sarsembajs izlīda no savas paslēptuves un vaicāja:

-      Izstāsti man, Altinkiza, kā tu nonāci asinskārās raganas gūstā.

Un Altinkiza viņam pastāstīja:

-       Es dzīvoju savā aulā kopā ar tēvu un māti, bēdu nepazīdama. Bet viendien vecāki saposās ciemos. Aiziedams tēvs man piesacīja: «Mīļā Altinkiza, tu visu dienu būsi mājās viena. Esi prātīga, neej ārā un nevienu nelaid iekšā.» Man jurtā tapa skumji, un es tomēr izgāju ārā. Drīz vien atskrēja jautras draudzenītes un aicināja mani līdzi uz stepi pēc puķītēm. Es, muļķīte, gāju arī. Te, plūkdama puķītes, redzu: pie manis nāk veca, greiza vecene, atspiedusies uz līkas kūjas. «Ai, meitenīt, skaistulīt,» viņa man saka, «vai tu tālu dzīvo?» Un es viņai atbildu: «Nē, tepat tuvumā. Re, kur redzama mūsu jurta.» Bet šī runā tālāk: «Tad aizved mani pie sevis un iedod man nodzerties tīru ūdentiņu.» sT eko ļaunu nenojauzdama, es aizvedu veceni uz aulu un

pasniedzu viņai tīru ūdeni. Bet viņa padzērusies ij nedomā rojām — iet projām visu laiku tik raugās manī, acu nenovērsdama, udzina un daudzina vienu un to pašu: «Cik tu esi daiļa meitene,

īsta skaistule! Ļauj, es tev pasukāšu galvu.» Es uzliku galvu ceļiem. Viņa sadabūja zelta suku un sāka sukāt ». Un mani tūdaļ pārņēma salds miegs. Es aizvēru acis un cieši aizmigu. Ilgi vai neilgi gulēju — nezinu, bet, kad pamodos, jau atrados šajā jurtā. Kopš tā laika pagājušas daudzas dienas. Es nevienu citu vairs neesmu redzējusi kā vienīgi šo ļauno raganu Kaulkāji, savu mocītāju. Tā arī dzīvoju šeit, no dienas uz dienu gaidīdama nāvi.

Beigusi stāstīt, Altinkiza atkal ar asarām acīs sāka lūgties Sarsembaju, lai tas paklausa un bēg projām, kurp acis rāda, iekāms ragana vēl nav pārnākusi.

Tomēr Sarsembajs viņā neklausījās, bet mīļi smaidīja, pec tam apņēma viņu ap pleciem kā māsu un sacīja:

-      Es tevi nekad neatstāšu vienu, Altinkiza. Mēs aizbēgsim no šejienes abi kopā…

-      Paldies tev, Sarsembaj, par labu vārdu, — Altinkiza atbildēja, — bet es zinu, ka tas nemūžam nepiepildīsies. Ragana Kaulkāje mūs panāks. Un, ja mums arī palaimētos aizmukt, tad ceļā mēs tik un tā nosaltu sniega kupenā.

—     Mēs sagaidīsim pavasari un tad bēgsim…

Altinkiza smagi nopūtās.

—      Drošsirdi bieži vien pavada neprāts, — viņa sacīja.

—      Tu, redzams, aizmirsi, ka jau šodien ragana Kaulkāje mani izceps un apēdīs.

—      Nē, Altinkiza, tu dzīvosi! — zēns dedzīgi iesaucās.

—      Es visu labi apdomāju. Ragana Kaulkāje ir viltīga, bet mēs pamēģināsim viņu pārspēt. Jurtā ir tumšs. Es uzģērbšu tavas drēbes un šodien iešu tavā vietā! Esmu garāks par tevi un plecīgāks… Varbūt mums palaimēsies veco raganu piekrāpt un nodzīvot sveikā līdz siltākam laikam…

Altinkiza sasita plaukstas un teica, ka viņa nekad nepieņemšot no Sarsembaja šādu upuri. Tomēr viņš palika stingrs un nelokāms.

—     Ja tu, Altinkiza, tā nebūsi ar mieru, es jau šodien iešu cīkstēties ar raganu Kaulkāji un tad nonākšu viņas vēderā ātrāk par tevi!

Meitene pēdīgi piekāpās. Abi apmainījās drēbēm. Altinkiza paslēpās zem tūbas paklāja, bet Sarsembajs notupās pavarda priekšā meitenes parastajā vietā.

Necik ilgi — aiz durvīm atskanēja zaru brīkšķēšana un pēdu dipoņa un jurtā ievēlās sarkanlūpe briesmone ragana Kaulkāje.

Sasildījusi rokas virs pavarda uguns, viņa dobjā balsī pavēlēja: — Altinkiza, nāc šurp!

Sarsembajs droši piegāja viņai klāt. Ragana viņu appētīja ar savām pusaklajām acīm un nosvepstēja:

—      Rādās, tu pa šodienu esi pastiepusies nedaudz garāka.

Neko aizdomīgu nenojauzdama, viņa vēl apčamdīja Sar-

sembaju, ieknieba tam sānos, tad, labpatikā ķiķinādama, sacīja:

—     Neko teikt, tu neesi dumja meitene! Man jau sen likās, ka tu mani vazā aiz deguna. Bet, ače, vajadzēja tikai piedraudēt, kā nākas, tūliņās sāki augt un uzbaroties… Ja tā, padzīvo vēl kādu laiciņu, apvelies apaļāka…

Nu ritēja dienas un naktis, kas Sarsembajam un Altinkizai bija pilnas rūgtuma, satraukuma un nepacietīgu gaidu.

Tad pienāca pavasaris. Iečalojās strauta ūdeņi, sāka dziedāt putniņi, ziedēt puķes.

Kādudien Sarsembajs sacīja Altinkizai:

—   Mīļā māsiņ Altinkiza! Nu ir pienācis laiks gatavoties bēgšanai. Liekas, ragana Kaulkāje ir tapusi )aunāka nekā agrāk: ka tikai viņa kaut ko nenojauš par mūsu plāniem? Ja mani atklās, mums abiem būs beigas. Darīsim tā. Es sameistarošu loku un iešu medībās — samedīšu putnus, lai ceļā netrūktu ēdamā, bet pēc trim dienām slepus atgriezīšos, un tad mēs varēsim bēgt prom.

-     Dari, Sarsembaj, kā pats atzīsti par labāku, — meitene atbildēja, rīdama asaras. — Tikai, mežā medīdams, esi piesardzīgs, atgriezies atpakaļ sveiks un vesels.

-     Neraudi, Altinkiza, neraizējies par mani, — Sarsembajs viņu mierināja.— Ja tev kļūst skumji, aizej pie strauta un paraugies ūdenī: ja straumē peldēs zosu spalvas, tad

esmu sveiks un vesels un sūtu tev no tālienes labdienas.

Abi atvadījās. Altinkiza Sarsembaju pavadīja mazu gaba-

; tad steigšus skrēja atpakaļ uz jurtu — ka tikai nebaidot mājās nepārrodas ļaunā ragana Kaulkāje!

Sarsembajs tikmēr gāja gar strauta malu tālāk un tālāk.

Pirmajā dienā viņš nomedīja trīs meža zosis. Noplūca tām spalvas un sameta ūdenī. Otrā dienā atkal nošāva trīs zosīs un atkal to spalvas sameta ūdenī.

Trešajā dienā Sarsembajs, iedams pa mežu, ierauga: meža pļaviņā stāv mazs briedītis, bet visapkārt tam, skaļi ķērcot un spārnus švīkstinot, riņķo melnu kraukļu bars — nejaukie kraukļi grasās izknābt briedīšam acis. Sarsembajs pažēloja briedīti un aizbaidīja kraukļus prom.

Te atskrēja vecais briedis un teica:

-     Paldies tev, Sarsembaj! Gan es tev vēlāk atmaksāšu par tavu labo sirdi.

Sarsembajs gāja tālāk. Iet, iet un negaidot dzird kaut kur žēlabainu blēšanu. Paskatās bedrē un redz: tur iekritis mazs kalnu aitu jēriņš. Visiem spēkiem pūlas tikt laukā, bet nespēj. Sarsembajs pažēloja jēriņu un izvilka to no bedres.

Te atskrēja vecais auns un teica:

—  Paldies tev, Sarsembaj! Gan es tev vēlāk atmaksāšu par tavu labo sirdi.

Sarsembajs nu gāja atkal tālāk. Iet, iet un negaidot dzird kaut kur žēlu putniņa čiepstēšanu. Paskatās apkārt un redz: guļ zemē pliks ērgļa mazulis, izkritis no ligzdas. Sarsembajs pažēloja mazo putniņu, pacēla to un ielika atpakaļ ligzdā.

Te atlidoja vecais ērglis un teica:

—     Paldies tev, Sarsembaj! Gan es tev vēlāk atmaksašu par tavu labo sirdi.

Todien Sarsembajs tā ari neko nenomedīja. Bet vakars jau nāk virsū. Viņš pēkšņi atcerējās: kopš paša rīta vēl nav iemetis strautā nevienu zoss spalviņu. Iesāpējās sirds. Ko tagad domā nabaga Altinkiza, stāvēdama strauta malā? Sarsembajs metās skriet uz māju, ko kājas nes.

Altinkiza pa tam skumīga nepārstāja viņu gaidīt. Kolīdz vecā ragana no mājas laukā, tā meitene diedz pie strauta. Pieskrien un redz: putojošā straumē peld zoss spalviņas. Meitenei tūliņ prāts mierīgs: «Sarsembajs ir dzīvs!»

Nu jau klāt trešā diena, kopš viņi šķīrušies. Altinkiza nostājās strauta malā un, acu nenovērsdama, raugās ūdenī. Aizrit viena stunda, divas, trīs… Straume plūst burbuļodama, bet no zoss spalviņām ne vēsts…

Altinkiza neizturēja, nokrita turpat krastmalas smiltīs un, aizklājusi seju ar rokām, gauži ievaimanājās:

—      Nav vairs starp dzīvajiem Sarsembaja! Brašo drosminieku aprijusi nāve, un viņš nezina, ka es būtu gatava tūkstoškārt mirt viņa vietā, lai tikai viņš dzīvotu un būtu laimīgs…

Nabadzīte tik gauži raudāja un vaiihanāja, ka nemaz nepamanīja raganu Kaulkāji, kas jau bija pārradusies mājās un stāvēja viņai līdzās. Zvērodama ļaunās dusmās, ragana sagrāba savu gūstekni aiz pleciem un iestīvēja jurtā, lai ar to izrēķinātos.

—      Beidzot man atklājās tava blēdība, skuķe! — ragana rūca. — Ače, ko sagudrojusi — aizbēgt?! Sev glābēju lai sadabūjusi! Tad iegaumē: nekur tu no manis nespruksi, un neviens tevi nepaglābs! Nu tev ir beigas!… Uz karstām pēdām tevi apēdīšu!

Piepeši norībēja jurtas durvis un atvērās līdz kājai vaļā: uz sliekšņa stāv Sarsembajs. Altinkiza tūliņ metīsies pie viņa un apķersies tam ap kaklu, taču vecā ragana tur viņu cieši jo cieši un nelaiž vaļā.

-     Uzklausi mani, ragana Kaulkāje! — Sarsembajs viņai

-     Atlaid Altinkizu brīvībā, un tu saņemsi bagātu izpirkšanas maksu.

-      Izpirkšanas maksu? — ragana ļauni iesmējās. — Sito nekauņu! Tad saki, plukata, — kādu maksu tu man dosi?

Sarsembajs aizskrēja pie ozola, izņēma no dobuma zelta lādīti un atvēra to raganas acu priekšā. Tiklīdz ragana Kaulkāje ieraudzīja mirdzošos dārgakmeņus, tā aiz alkatības iekaucās un izlaida meiteni no. rokām: mantrausība viņu pieveica.

Ņem to skuķi, ņem vesels! Un dod šurp savus dārgakmeņus!

i Sarsembajs nebija tāds vientiesis, lai atdotu lādīti tieši šai rokās.

Nu tad še tev, vecā, dārgakmeņi! Se, lasi kopā! Sarsembajs iesaucās un izkaisīja dimantus pa visu jurtu. Dārgakmeņi ripoja pa jurtu, vizēdami tikpat kā zvaigznes. Ragana Kaulkāje metās tos lasīt ģērba stērbelē, bet Sarsemtikmēr satvēra Altinkizu aiz rokas un abi drāza pa durvīm laukā.

'īņi skrēja taisni pāri klajumam, nemeklēdami ceļa,

1 mežam, baidīdamies atskatīties atpakaļ. Koku zari viņiem šaustīja vaigus, stumbru lauzas nobrāza rokas, celmi un kritalas kavēja kājām ceļu. Altinkiza pagalam nogura, sadura kajas, savainoja rokas, tomēr skrēja un skrēja, piedurknē slaucīdama no sejas sviedrus un atmezdama pār plecu garās matpīnes.

Pēkšņi bēgli dzird: aiz muguras sāk dunēt zeme, brakšķēt zari un gāzties koki — tur ragana Kaulkāje dzenas pakal.

Skriesim ātrāk, Altinkiza! — Sarsembajs mudināja.

-   Tagad vienīgi kājas var mūs paglābt no raganas.

Bet Altinkiza viņam atbildēja:

-      Man nav vairs spēka, Sarsembaj. Reibst galva, kājas logas. Skrien tālāk viens! Kamēr briesmone ēdīs mani, tu jau būsi gabalā…

-      Ko tu runā, Altinkiza? Es nekad tevi nepametīšu. Tu man esi dārgāka par visu pasaulē.

Skrien abi atkal tālāk. Bet ragana Kaulkāje nāk viņiem pa pēdām aizvien tuvāk un tuvāk. Dzirdama jau viņas balss. Briesmone lamājas un draud:

-     Tik un tā jūs panākšu! Tik un tā apēdīšu!

Altinkiza nokrita zemē un, ar pūlēm elpu atņemdama,

čukst:

-       Ardievu, Sarsembaj!… Atstāj mani te un skrien tālāk viens. Man tikpat nav cita glābiņa…

Sarsembajs ieraudājās.

—     Ja mums lemts mirt, tad mirsim abi kopā!…

To sacīdams, viņš pacēla meiteni no zemes, uzlika sev plecos un, smagi elsdams, skrēja tālāk.

Negaidot kā no zemes viņam priekšā izauga vecais briedis un sacīja:

-       Es neesmu tevi aizmirsis, Sarsembaj. Sēdieties abi man mugurā un turieties aiz kakla: nolādētā ragana mani nespēs panākt.

Vecais briedis vienā rāvienā atnesa viņus pie stava kalna un sacīja:

—     Šeit jūs ragana Kaulkāje neatradis.

Sarsembajs un Altinkiza apsēdās kalna pakājē un cieši piespiedās viens pie otra. Taču viņi vēl nedabūja lāgā atvilkt elpu, kad ieraudzīja raganu Kaulkāji, kas, saceldama putekļu mākoņus, joņoja taisni uz viņu pusi un nelabā balsī bļāva un spiedza.

Sarsembajs pietrūkās kājās, aizstājās meitenei priekšā un, spiezdams saujā asu akmeni, sagatavojās cīniņam.

Negaidot kā no zemes viņu priekšā izauga vecais auns un sacīja:

—     Es neesmu tevi aizmirsis, Sarsembaj. Sēdieties abi man mugurā un turieties aiz ragiem. Es jūs paglābšu no nelaimes.

Ragana Kaulkāje pieskrēja pie kalna, bet Sarsembajs ar Altinkizu — jau kalna galā. Ļaunā briesmone tik neganti noskaitās, ka sāka grauzt kalnu ar zobiem un rakties ar nagiem tam apakšā. Kalns sadrebēja un, likās, teju, teju sagrūs.

Te uz kalna virsotnes nolaidās vecais ērglis un sacīja:

-     Es neesmu tevi aizmirsis, Sarsembaj. Sēdieties abi

man' mugurā, tikai labi aši. Tu, Sarsembaj, izglābi manu mazuli, bet es izglābšu jūs abus.

Sarsembajs un Altinkiza uzsēdās ērglim mugurā, un ērglis uzlidoja augstu gaisā.

Tai pašā brīdī kalns sabruka un sabrukdams apraka Jauno raganu.

Ērglis lidoja bez apstāšanās cauru dienu un nakti. Lidoja gan virs mākoņiem, gan zem mākoņiem, līdz pēdīgi nolaidās stepes vidū kāda aula priekšā.

Altinkiza nokāpa no ērgļa, aplaida acis apkārt un priecīga iesaucās:

—     Šis taču ir mans dzimtais auls!

Izdzirduši meitas balsi, ārā izsteidzās tēvs un māte. Abi metās meitai klāt — skauj to, skūpsta, apmīļo.

-      Kur tu tik ilgi biji, meitiņ? Kāda nelaime tevi bija piemeklējusi? Kam lai mēs pateicamies par tavu izglābšanu?

Meita viņiem izstāstīja visu, kā bijis, un, rādīdama uz Sarsembaj u, sacīja:

Re. tas ir viņš, kas mani paglāba no ļaunās raganas Kaulkājes

Sarsembajs stavēja, nodūris acis aiz samulsuma: mugurā

tamputekļaini, netīri kankari, kājas basas, pats saskrāpēts skrambu skrambās.

Altinkizas tēvs un māte paņēma zēnu zem rokas, ieveda jurtā, ieģērba labākās drēbēs un apsēdināja goda vietā.

Paliec pie mums dzīvot uz visiem laikiem, Sarsembaj! Mēs tev pāri nedarīsim, bet godāsim un cienīsim!

Ritēja gadi. Sarsembajs dzīvoja aulā un nekad nešķīrās no Altinkizas. Darbā un atpūtā, priekos un bēdās — allaž viņi abi turējās kopā. Sarsembajs kļuva tik izveicīgs un iznesīgs džigits, ka otru tādu nesameklēt visā plašajā stepē. Ari Altinkiza bija tik daiļa un skaista, ka otru tik skaistu neatrast visā pasaulē. Tā nemanot viņi izauga lieli, tad apprecējās. Nu abu laime bija vēl lielāka. Drīz viņiem piedzima dēls, pirmdzimtais, — tēvam ar ko lepoties, mātei par ko priecāties.

Kādu dienu Sarsembajs pēc darba atlaidās guļus stepes smaržīgajā zālē. Viņam vienā pusē, noliekusies pār vīru, sedeja Altinkiza, bet otrā pusē, pieķēries tēva rokai,

draiskulojas mazais dēlēns. Sarsembajs aiz lielas laimes iesmējās un priecīgs sacīja:

-        Nu re, ir piepildījies tas dīvainais sapnis, ko es reiz bērnībā nopirku iebraucamās sētas pagalmā no kāda tirgoņa par vienu vara naudas gabalu. Paskatieties nu, labie (autiņi: es guļu greznā guļvietā — uz savas dzimtenes svētās zemes; no vienas puses manī noraugās spožā saulīte — tu. mana mīļā Altinkiza, bet no otras puses manī lūkojas gaišais mēnestiņš — mans mazais dēliņš, mūsu pirmdzimtais… Kurš katrs hans šobrīd varētu mani apskaust!

Atcerējies savu sūro grūto bērnību, Sarsembajs sagribēja vēlreiz paskatīties uz kankariem, ar kuriem mugurā kādreiz bija aizgājis no bagātā saimnieka un klīdis pa pasauli, līdz asiņu kārās raganas Kaulkājes jurtā savu mīļoto Sieva viņam atnesa drisku driskās nodriskāto ) halātiņu. Sarsembajs paņēma to rokās un pašūpoja caurums pie cauruma, ielāps uz ielāpa… Bet starp kabata, pie tam tajā kas glabājas. Kas? Sarrj roku kabatā un izgrāba pilnu sauju smilšu, inš atcerējās ubagu, kam tirgus laukumā reiz bija asniedzis sīknaudas gabalu, un šā ubaga savādo dāvanu.

smagi nopūties, aizmeta smiltis pa vējam. Vējš satvēra •*,*glas smiltiņas un izkaisīja pa visu stepi. Tai pašā mirklī plašaja stepē saradās neskaitāmi lopu un aitu ganāmpulki: smiltiņa bija pārtapusi par varenlielu kamieli, strauju kumeļu, slaucamu govi, kalnu aitu.

Ļaudis taujāja: — Kam pieder šie neskaitāmie ganāmpulki' Kas ir šīs neredzētās bagātības saimnieks?

Un Sarsembajs viņiem atbildēja:

Sie neskaitāmie ganāmpulki pieder mums visiem, un mēs visi esam šās neredzētās bagātības saimnieki.

SKAISTULE MIRŽANA UN ZEMŪDENS VALSTĪBAS VALDNIEKS

Reiz dzīvoja nabadzīga atraitne, kurai bija viena vienīga meita, pati skaistākā apkaimē. Viņu sauca — Miržana. Kadā tveicīgā vasaras dienā aula meitenes gāja uz upi

peldēties un paaicināja ari Miržanu līdzi. Visas sakāpa ūdenī. Meitenes Miržanai teica:

-       Cik tu esi skaista, Miržana! Ja tevi redzētu hans, viņš sacītu: «Miržana, mana saulīte, es tev atdošu visus dārgumus, kas man pieder, tikai topi mana sieva!»

Miržana nokaunējās, nodūra acis un sacīja:

—     Kālab jūs, draudzenes, tik ļauni jokojat? Hans uz mani ij nepaskatītos, jo es esmu visnabadzīgākā meitene mūsu aulā.

Tikko viņa izteica šos vārdus, upes ūdens nemierīgi saviļņojās un no dzelmes atskanēja varena balss:

—     Miržana, mana saulīte, es tev atdošu visus dārgumus, kas man pieder, tikai topi mana sieva!

To dzirdot, meitenes aiz pārbijā spiegdamas metās krastā, paķēra drēbes un, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, gūzmā drāza uz aulu, pavisam aizmirsušas par Miržanu.

Skaistule stāv krastā un redz: uz viņas drēbēm, saritinājusies septiņos rituļos, gul milzīgi gara čūska un, pacēlusi galvu, cieši raugās viņai tieši acīs.

-       Miržana, mana saulīte! — čūska saka. — Es esmu pats zemūdens valstības valdnieks, tikai virs zemes izskatos pēc čūskas. Mīlu tevi vairāk nekā pats sevi. Topi mana sieva! Es tev dāvināšu zemūdens kristāla pili. Nu, izšķiries! Ja apsolīsies nākt pie manis par sievu, atdošu drēbes, ja ne — aiznesīšu tās dzelmē sev līdzi. Ko tad tu iesāksi?

Miržana pagalam apjuka. Aiz bailēm neapjēgdama, ko dara, viņa apsolījās. Tai pašā mirklī čūska pazuda kā nebijusi, vienīgi ūdenī aizviļņojās līgani apļi līdz pašam krastam, tur saceldami šļakatu vērpetes. Miržana aši uzrāva mugurā drēbes un metās skriet pakaļ draudzenēm. Ieskrējusi jurtā, nokrita mātes priekšā zemē un izplūda asarās. ’ — .Kas tev, meitiņ, noticis? — atraitne nobažījusies vaicāja. — Kas tev nodarījis pāri?

Miržana izstāstīja mātei visu, kā bijis, un neziņā lauzīja rokas.

-       Māmiņ, ko lai tagadiņ iesāku? Es tak devu viņam vārdu! Bet no dotā vārda nedrīkstu atteikties.

Māte glaudīja meitai galvu un mierinādama spieda viņu pie savām krūtīm.

—    Nomierinies, mīļo meitiņ! Tev būs tikai izlicies, ka redzēji čūsku. Dzīvē tā nemēdz notikt. Sēdi tagad mājās un kāju ārā nesper!

Pagāja nedēļa. Miržana jau tapa priecīgāka. Māte viņai ne par jurtas slieksni neļauj pārkāpt, arī pati nekur tālu no mājas prom neaiziet.

Bet tad viendien māte paskatījās pa durvīm un sastinga.

—    Vai manu, vai! — viņa iesaucās. — Nu ir gals klāt! No upes puses, cik acis spēj redzēt, šurp rāpo neskaitāmi daudz melnu čūsku!…

Miržana tapa balta kā drēbe un sacīja:

—    Nebūs citādi: čūskas nāk man pakaļ!

Viņas aizbultēja durvis, aizkrāva tām priekšā visas grabažas, kādas atradās jurtā, pašas paslēpās zem tūbas paklāja un aiz lielām bailēm neuzdrīkstas ne elpot.

Melno čūsku bars tikmēr rāpo aizvien tuvāk un tuvāk — to šņākšana jau dzirdama visā stepē. Čūskas pierāpoja pie jurtas — durvis ciet. Viņas iešņācās vēl negantāk, tad gāzās visas reizē durvīm virsū un sabruka iekšā Saķēra bezsamaņā iekritušo Miržanu un stiepa prom uz upi. Šim neparastajam gājienam nopakaļ, skaļi vaimanādama un rokas pēc meitas stiepdama, teciņus skrēja atraitne, taču netika līdzi. Čūskas pazuda ūdenī, ar tām kopa — arī skaistule.

Aiz bēdām meimurodama, vecā sieva atklimta atpakaļ tukšajā jurtā, nokrita zemē un ievaimanājās:

—    Pagalam mana meitiņa Miržana! Nolādētā čūska, melnais tārps, mani uz mūžu aplaupīja, padarīja par visnelaimīgāko sievieti pasaulē!…

Laiks nestāvēja uz vietas. Vientuļā atraitne salīka un novecoja, tapa vārgulīga aiz nespēka un nosirmoja. Tomēr viņa aizvien vēl gaidīja un aizpampušām acīm aizvien vēl raudzījās uz to pusi, kurp bija aizvesta viņas meita.

Kādu dienu viņa kā allažiņ skumīga sēdēja savas jurtas priekšā. Te pēkšņi skatās un redz: uz viņas namdurvju pusi nāk jauna kundzene, ģērbusies tik greznās drēbēs kā pati hana sieva. Pie labās rokas viņa ved zēnu, bet uz kreisās tur meitenīti.

Vecā atraitne aiz prieka nezina, ko iesākt.

—     Miržana, mana meitiņa! Vai no tiesas tā esi tu?

Abas apskāvās, sabučojās un iegāja jurtā. Vecā sieva

te paskatās uz meitu, te uz mazbērniem un negrib ticēt savām acīm. — Saki — no kurienes tu, meitiņ, ieradies?

—     Es ierados no zemūdens valstības. Mans vīrs tur ir valdnieks.

—     Un kā tev tur klājas, meitiņ?

—     Man klājas labi, māmiņ. Diēzi vai būs pasaulē otra tik laimīga sieva kā es. Vienīgi pēc tevis, māmiņ, neizturami sailgojos un sagribēju parādīt tev mūsu bērniņus.

—     Vai tad tu, meitiņ, domā iet atpakaļ pie tā nolādētā tārpa, rāpuļa? Vai tad tu atkal gribi atstāt savu nelaimīgo māti? — atraitne vaicāja, bet pie sevis nosprieda: «Nekad tam nenotikt! Tagadiņ neparko vairs nešķiršos no savas Miržanas.»

—     Mīļo māmiņ, — Miržana sacīja, — nedusmo uz mani. Redzi, es ilgi nevaru ciemoties pie tevis, jo pievakarē mums jābūt atpakaļ mājās, zemūdens pilī. Mani tur gaida vīrs. Es viņu mīlu un augstu cienu. Viņš, tikai iznācis no ūdens, pārvēršas par čūsku, bet savā zemūdens valstībā ir tāds pats cilvēks kā mēs visi — brašs un izskatīgs batirs.

—     Redzams, liktenim tā labpaticies mūs abas šķirt. Bet saki, meitiņ, — kā tu atradīsi ceļu atpakaļ uz zemūdens valstību?

—     Pavisam viegli. Pieiešu pie upes un iesaukšos: «Ahmet, Ahmet! Es, tava sieva, esmu atnākusi! Pacelies no dzelmes, manu gaišumiņ, un steidzies man pretim!» Vīrs tai pašā mirklī iznirs no dzelmes un mūs aizvedīs uz zemūdens pili.

«Labi, ka to zinu,» nosprieda vecā atraitne. «Nu man skaidrs, kas darāms.»

Viņa ieraudājās un ņēmās meitu lūgties:

—     Ja nevēlies pie manis palikt uz visiem laikiem, tad pavadi kauču vienu naksniņu mūsu jurtā!

Miržanai tapa sirmās māmuļas žēl, un viņa apsolījās palikt pie viņas līdz rītam. Vecā atraitne atplauka.

Tuvojās vakars. Drīz satumsa un iestājās nakts. Kad bērni un daiļā Miržana aizmiga, vecā sieva klusītiņām piecēlās, pa tumsu sadabūja cirvi un paslepen atstāja jurtu.

Viņa aizgāja pie upes, nostājās stavajā krastā un skaļā balsī iesaucās:

-       Ahmet, Ahmet! Es, tava sieva, esmu atnākusi! Pacelies no dzelmes, manu gaišumiņ, un steidzies man pretim!

Tai pašā mirklī zemūdens valdnieks čūskas izskatā parādījās no ūdens un, nolicis galvu uz krasta, sacīja:

-       Beidzot tu atnāci, mana Miržana! Kā es noilgojos pēc tevis un bērniem, cauru vakaru gaidīdams!…

Vecā sieva daudz nekavējās, atvēzēja cirvi un nocirta čūskai galvu… Galva ripodama aizripoja pa krastmalu, bet upes ūdens nokrāsojās sarkans jo sarkans…

Otrā rītā Miržana pamodās, saposa bērnus un atvadījās no mātes, sacīdama:

-       Paliec sveika, māmuliņ! Pēc gada es atkal atnākšu tevi apraudzīt.

!e devās pie upes: aiz rokas ved zēnu, bet meiteni krūtīm pieglaudusi. Piegāja pie upes un sauc: Ahmet! Es, tava sieva, esmu atnākusi! Pacelies manu gaišumiņ, un steidzies man pretim!

-‘r id nav. Nogaidījusi brīsniņu, Miržana sauc atkal: t Ahmet! Es, tava sieva, esmu atnākusi! Pacelies >. manu gaišumiņ, un steidzies man pretim!

>  valstības valdnieks aizvien vēl neparādās no eimes. Miržanai tikpat kā ar nazi kāds iedurtu iņa ielūkojās ciešāk atvarā un ieraudzīja, ka upes ūdens no vienas vietas nokrāsojies sarkans…

Žana nu visu saprata un, bērnus skūpstīdama, gauži tērauda jās:

ūsu tētiņa nav vairs starp dzīvajiem!… Es esmu vainīga viņa nāvē… Ko lai tagadiņ iesāku ar jums, bāreņiem? — Tad, paskatījusies caur asarām uz bērniem, sacīja: — Tu, meitiņ, kļūsti par bezdelīgu un lidirņes zemu, zemu virs upes ūdens! Un tu, dēliņ, kļūsti par lakstīgalu un dziedi agri no rītiem upmalas krūmājos! Bet es pati, jūsu vientuļā māmiņa, pārvērtīšos par klīdoni dzeguzi un, lidodama no vienas vietas uz otru, bēdīgā balsī kūkošu!…

Tiklīdz viņa pateica šos vārdus, visi trīs tūliņ pārvērtās par trim putniem un, savicinājuši spārnus, aizlidoja katrs uz savu pusi.

KADIRA LAIME

Dzīvoja reiz divi brāli. Vecākais bija prātīgs un strādīgs, bet jaunākais — liels nejēga, sliņķis un skauģis. Viņu sauca — Kadirs. Par viņu arī stāstīs šī pasaka.

Reiz Kadirs atnāca pie brāļa un bēdīgs šim vaicā:

-        Saki, brāl, — kālab tā? Mēs abi esam vienu ļaužu un viena tēva bērni, tomēr laime katram sava. Tev viss iet no rokas, viss padodas, bet mani mūždien piemeklē neveiksme pēc neveiksmes. Tavas aitas vairojas un kļūst brangas, bet manējās sprāgst vienā gabalā; tavs zirgs sacīkstēs pirmais sasniedz mērķi, bet manējais nosviež mani zemē vēl puceļā; tev galdā allaž gaļa un kumiss, bet man pat liesas viras nepietiek; tev ir mīļa un jauka sieva, bet man neviena meitene pat virsū neskatās; tevi ciena sirmgalvji, bet mani apsmej bez goda un kauna katrs zeņķis…

Vecākais brālis pasmaidīja un saka:

—      Redzams, man palīdz mana laime.

—     Bet kālab tad mana laime man nepalīdz? — jaunākais brālis izbrīnījies vaicā.

—     Katram sava laime, Kadir. Mana laime ir čakla un strādīga, bet tavējā, jādomā, palaidusies slinkumā, guļ kaut kur zem koka — zem kāda augsta un kupla karagača.

«Pag, es zinu gan, ko darīšu,» domā Kadirs. «Sameklēšu savu laimi un piespiedīšu strādāt savā labā.»

Domāts — darīts. Jau tai pašā dienā Kadirs saposās un devās meklēt savu laimi. Viņš gāja un gāja bez apstājas. Kad bija nogājis jau krietnu ceļa gabalu, negaidot uz ceļa izlēca pinkains lauva, kas bija slēpies aiz liela akmens, nostājās Kadiram priekšā un gaida. Kadirs izbijās ne pa jokam un nezina, kur dēties — visapkārt kaila stepe vien. Kas nu būs?

tiet lauva šim vaicā:

—      Kas tu tāds esi?

—      Kadirs.

—      Uz kurieni iedams?

—      Eju savu laimi meklēt.

—     Tad klausies, Kadir, — lauva viņam sacīja. — Kad sameklēsi savu laimi, neaizmirsti pavaicāt arī par manu

likstu: ko man darīt, lai mitētos mūžīgās vēdergraizes? Izmēģinājos visādas stepes zālītes, nekas nepalīdz. Jau tik gauži esmu nomocījies, ka, jādomā, drīz vien atstiepšu kājas. Ja apsoli izpildīt šo manu lūgumu, neaiztikšu tevi, ja ne, uz vietas apēdīšu.

Kadirs apsolījās, atpakaļ nākot, atnest lauvam zāles vai labu padomu, un lauva viņam atbrīvoja ceļu.

Kadirs gāja tālāk. Viņš gāja, gāja un pēkšņi redz: priekšā saules izdedzināts lauks. Tā vidū sēž vecs vīrs ar sievu un neredzēti skaista meitene. Visi trīs lej rūgtas asaras kā pie tuvinieka kapa.

Kadirs apstājās un vaicā:

-     Kālab jūs, labie ļaudis, raudat?

-     Kā lai neraudam, svešiniek, — vecais vīrs atbildēja.

-     Mūs piemeklējušas lielas bēdas. Pirms trim gadiem es

, šo lauku. Par to atdevu visu, kas man bija un tūdaļ ķērāmies pie darba. Kopām zemīti, aupīdami, aprūpējām sējumus tikpat kā māte jumu. Tomēr ražās kā nav, tā nav. Graudi pavaI rtīgi, sazeļ spirgts zelmenis, un jau solās «aža, bet tad ap vasaras vidu, lai kā laistām r iba izkalst un izdeg līdz saknei. Kas par , to neviens nespēj pateikt. Nekas cits neatliks kā Redzams, mums, labais cilvēk, nav lai-

Tad Kadirs sacīja:

Man gan ir laime, tomēr, sakiet, kāds no tās labums: gul kaut kur, slinkumā palaidusies, zem augsta un kupla karagača. Un tā nu es eju šo meklēt.

To dzirdēdams, vecais vīrs tūliņ Kadiru lūgties:

-       Labais cilvēk, lai tavs gājums nav veltīgs! Kad atradīsi savu laimi, lūdzams, pavaicā: vai viņa nezina, kālab iet postā mūsu sējumi? Mēs tev mūžam par to būsim pateicīgi.

Kadirs apsolījās atpakaļceļā iegriezties un pateikt. Tad devās tālāk.

Viņš gāja, gāja, līdz pēdīgi nonāca lielā pilsētā, kas bija kādas hana valsts galvaspilsēta. Tiklīdz Kadirs parādījās laužu pārpildītajās ielās, viņu tūdaļ saņēma ciet sardzes

vīri un aiz apkakles aizvilka uz hana pili. Kadirs no tik negaidīta pārsteiguma pavisam zaudēja galvu un, neticis gudrs, kālabad viņš ir apcietināts, sagatavojās uz visļaunāko.

Taču hans viņu sagaidīja, laipni smaidīdams.

—     Esi mans viesis, svešzemniek, '— viņš mīļā balsī sacīja, — un pastāsti — kas tu tāds esi un uz kurieni dodies?

Kadirs nokrita hana priekšā ceļos un, pīdamies vārdos kā vista pakulās, izstāstīja viņam visu par sevi.

Noklausījies hans pavēlēja:

—      Piecelies, Kadir, un pienāc man tuvāk. Nebaidies, es ar tevi runāju nevis kā ar vergu, bet kā ar draugu. Gribu tev ko lūgt. Kad tu satiksi savu laimi, pavaicā viņai: kālab es, lielas, bagātas un varenas valsts valdnieks, aizvien jūtos nomākts un dzīvoju bez kāda prieka savā zelta pilī? Par atbildi, lai kādu tu pārnestu, es tevi bagātīgi atalgošu.

Un Kadirs no jauna devās ceļā. Viņš gāja apaļus trīs gadus, izstaigāja ceļu ceļus, līdz pēdīgi aizkļuva līdz kādam augstam un tumšam kalnam. Piegājis klāt, redz: stāvas klintsradzes malā aug kupls karagačs, bet tā paēnā guļ tikpat kā nāves miegā cilvēkam līdzīgs radījums izpūris un noplīsis kā pēdīgais nabags.

«Vai tā no tiesas būtu mana laime?» 'Kadirs nodomāja un ņēmās bungot miegamici augšā.

—     Celies nu, celies, guļava! Laiks ķerties pie darba! Ače, mana brāļa laime strādā, muguru neatliekusi. Kālab tad tev nepapūlēties manā labā? Celies nu, ašāk slienies kājās!

Kadirs labu brīdi purināja un bungoja augšā savu laimi, līdz pēdīgi snauža sakustējās, pastaipījās, paslēja galvu un žāvādamās sāka berzēt acis.

—      Vai tas esi tu, Kadir? Veltīgi gan malsties pa pasauli, kājas nopūlēdams. Labāk būtu sutis, re, šitā zem kupla karagača — mierīgāka dzīvīte. Redzi, laime palīdz prātīgiem un strādīgiem cilvēkiem — tādiem kā tavs brālis, bet muļķiem un sliņķiem, kāds esi tu, viņa neko nespēj līdzēt. Tomēr ja esi atnācis, tad sēdies un stāsti kā atradi šurp ceļu, ko ceļā redzēji un satiki, par ko runāji un ko gribi no manis?

Kadirs tūliņ sāka stāstīt visu pēc kārtas, bet laime žāvādamās viņā klausījās. Noklausījusies līdz galam, viņa Kadiru pamācīja, ko katram atbildēt, tad vēl piemetināja:

-       Pēc tava stāsta man tika skaidrs, ka tu nemaz tik slikts cilvēks neesi: tev netrūkst arī labu īpašību. Par tām es gribu tevi atalgot. Dodies vien mierīgs atpakaļ uz mājām, jo priekšā tevi gaida liela laime, kas ne jau katram uzsmaida. Tikai pieraugi, aizmāršības dēļ nepalaid to garām! Bet tagad — ardievu!

To teikusi, Kadira laime atstiepās zālē zem kuplā karagača un atsāka tik skaļi krākt, ka visa ieleja skanēja. Kadirs pamēģināja viņu vēlreiz uzdabūt augšā, lai visu kārtīgi izprašņātu par savu nākotni, tomēr veltīgi. Nopūlējies ar sviedriem vaigā, Kadirs pēdīgi meta mieru, brīsniņu pastāvēja un tad pagriezies aizsoļoja pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis.

-       jau hana valsts galvaspilsēta klāt. Ieraudzījis Kad iru, hans tapa priecīgs, aizraidīja visus sulaiņus un assargus, tad nosēdināja viesi sev līdzās un pavēlēja:

-    Nu. iunā, Kad ir!

Un Kedirs iesāka:

Mana laime man atklāja iemeslu tavām skumjām. Tu ivu valsti, un visi tevi godā par hanu, domādami, vīrietis. Bet īstenībā tu esi sieviete. Tev ir ļoti :i noslēpt patiesību un vienai kārtot kara un valsts lieī ālab prātīgāk būtu, ja tu izraudzītos sevis cienīgu viru, un tad tu atgūtu zudušo prieku un līksmību.

Tava laime, Kadir, tev teikusi patiesību, — samulsumā atzinās neīstais hans un noņēma no galvas dārgo cepuri tūdaļ tumšas matpīnes noslīdēja līdz rakstainam pakJajam, un Kadirs savā priekšā ieraudzīja meiteni, kas bija tik skaista kā pilnais mēness.

Nosarkusi līdz ausu galiem, meitene sacīja:

-Tu, džigit, esi pirmais, kas uzzināja manu noslēpumu. Tad esi mans vīrs un manas hana valsts valdnieks!

Kadirs vai sajēgu zaudēja, izdzirdis šādus vārdus, tomēr laikus attapās un papurināja galvu, sacīdams:

Ne, nē! Es negribu būt hans. Mana laime mani vēl gaida priekšā.

Un viņš devās tālāk.

Necik ilgi — jau klāt saulē izdegušais lauks. Zemu klanīdamies un apsveicinādamies, Kadiru sagaida vecais vīrs ar sievu un viņu skaistā meita.

—      Kādu ziņu mums atnesi, Kadir?

-       Tad klausieties, — Kadirs sacīja. — Vecos laikos, kad draudējuši iebrukt svešzemju karapūļi, šai vietā kāds bagātnieks apracis četrdesmit podus ar zeltu. Tālab jūsu zemīte nenes vairs augļus. Izrociet zeltu, un zeme no jauna dos labu ražu, bet jūs paši kļūsiet bagātākie cilvēki visā apkaimē.

Nabaga ļautiņi aiz prieka nezināja, ko darīt: smējās, raudāja un krita Kadiram ap kaklu.

Vecais vīrs viņam sacīja:

-       Tu mūs padarīji laimīgus, Kadir. Tad paliec pie mums un palīdzi izrakt zeltu. Ņem krietno pusi sev un piedevām vēl mūsu meitu par sievu. Esi man dēls un znots!

Kadiram vecais vīrs un sieva bija dikti pa prātam, bet vēl jo vairāk viņu skaistā meita, tomēr viņš nepalika pat nakti pārlaist pie laipnajiem cilvēkiem.

—    Nē, — Kadirs sacīja, — mana laime mani vēl gaida priekšā.

Un viņš devās tālāk.

Gāja, gāja. No ilgās iešanas noplīsa zābaki, kājas pārklājās vienās vātīs, tikai ar pūlēm viņš spēja kustēt uz priekšu pa vientuļo taku. Te ieraudzīja akmeni, apsēdās un iegrima domās.

«Drīz cejš būs galā,» Kadirs domāja, «bet kur tad manim apsolītā laime kavējas?»

Tikko viņš tā nodomāja, te, kur gadījies, kur ne, viņa priekšā nostājās lauva.

-       Kas ir, Kadir, — lauva viņu uzrunāja, — vai atnesi man zāles jebšu padomu?

—    Zāles neatnesu, — Kadirs atbildēja, — bet uzzināju, kā tev tikt vajā no savas kaites. Apēd visdumjākā cilvēka smadzenes, un tu tūdaļ tiksi vesels.

-       Paldies, Kadir, par padomu, — lauva tencināja. — Tagad es ilgāk nerimšos, līdz apskriešu visu pasauli un šādu muļķi atradīšu. Kazi, tu man vari palīdzēt? Pastāsti,

kādus ļaudis ceļodams satiki un ko ar viņiem runāji! Iekāms visu neizstāstīsi, garām nelaidīšu.

Kad iram nekas cits neatlika kā visu smalki izstāstīt par sarunu ar savu laimi zem vecā, kuplā karagača, par meiteni — hanu un par abiem vecīšiem un viņu skaisto meitu.

To dzirdot, lauvam iespīdējās acis, ieklabējās zobi un sacēlās stāvus krēpes. Viņš sacīja:

Esi gan tu neredzēts muļķis, Kadir! Tev rokās bija tik liela laime, bet tu neprati to paturēt. Tu atsacījies no varas un valdnieka goda, no bagātības un vieglas dzīves, no divām brīnum daiļām līgavām… Ja es apskrietu apkārt pasaulei kauču visas trīs reizes, varu galvot, ka otru tik lielu muļķi neatrastu kā tu! Tikai tavas dumjās smadzenes var man izdziedināt slimo vēderu!…

Un ieskrējies metās Kadiram virsū. Bet Kadirs tai pašā mirkli mirklī aiz lielām bailēm novēlās zemē kā aizkauts auns. Un tas viņu paglāba: lauva atsitās ar krūtīm pret akmeni un bija uz vietas beigts.

Tā tik ir laime! — Kadirs priecīgs iesaucās. — Man draudēja droša nāve, bet paliku dzīvs! Jā, tā ir laime! kad Kadirs atgriezās dzimtajā aulā, neviens viņu vairs no vaiga tā kā būtu Kadirs, bet pēc rakstura — pa' īsam cits cilvēks. Rādās, džigits par jaunu piedzimis, allažiņ jautrs un laipns, ne par ko vairs nesūdzas un otra lat neapskauž. Strādā no rīta līdz vakaram, dziesmas dziedādams. Aula ļaudis tagad viņu slavēja vienā gabalā — gan par prātīgo valodu, gan par saticīgo dabu. Nepagāja iigs laiks, un Kadirs tika uz zaļa zara, apņēma sievu un ioimīgi dzīvoja, visu cienīts un godāts.

Kad draugi viņam vaicāja: — Kā tev klājas, Kadir? — tas smaidīdams tādās reizēs atbildēja:

Dikti labi. Esmu vislaimīgākais cilvēks pasaulē!

ŽIRENSĒ UN KARAŠAŠA

Sensenos laikos dzīvoja kāds gudrais, vārdā Zirenšē Sesens. Sā vīra gudrība bija tik liela un neizsmeļama kā visdziļākā jūra, bet valoda — raita un tīkama kā lakstī-

gaļai. Kauču Zirenšē citu starpā izcēlās ar gudru prātu, tomēr viņš bija nabadzīgākais vīrs visā stepē. Kad viņš apgūlās savā nabadzīgajā būdiņā, tad kājas palika ārā aiz sliekšņa, bet, kad uznāca nejauks laiks, lietus un vējš spraucās iekšā pa šķirbu šķirbām.

Kādu dienu Zirenšē ar draugiem jāja pa stepi. Diena jau sliecās uz vakaru, un tālab jātnieki skubināja zirgus, lai vēl ar gaismu aiztiktu līdz kādai ļaužu apdzīvotai vietai. Negaidīti ceļu aizšķērsoja plata upe. Upesviņā krastā varēja saskatīt aulu, bet šajā pusē neliels sieviešu bariņš lasīja maisos kizjaku — sausu kurināmo no lopu mēsliem.

Tikuši sievietēm blakām, jātnieki viņas laipni sveicināja un pavaicāja, kā tikt pāri upei.

Priekšā panācās jauna meitene, kuru draudzenes sauca par Karašašu. Viņai mugurā bija novalkāta, ielāpiem noklāta kleitiņa, toties pati neredzēti skaista: acis kā divas zvaigznes, mute kā apaļš mēnestiņš, bet augums kā vijīga vīnogulāju stīga.

—    Pār upi var pārkļūt divās brasla vietās, sacīja. — Tas brasls, kurš no šejienes ir pa kreisi, atrodas tuvu un tomēr tālu, bet tas, kurš ir pa labi, atrodas tālu un tomēr tuvu. — To pateikusi, viņa parādīja divas taciņas.

Vienīgi Zirenšē saprata, ko nozīmē meitenes vārdi, un pagrieza savu zirgu pa labi.

Pēc kāda laika Zirenšē ieraudzīja braslu. Upes ūdens šeit bija dzidrs un sekls, bet gultni klāja gaiša smilts. Viņš bez grūtībām pārkļuva pāri upei un ātri vien aizauļoja līdz aulam.

Toties viņa draugi izvēlējās tuvāko braslu un drīz to nožēloja. Viņi vēl nebija tikuši līdz upes vidum, kad zirgi dziļi iestiga dūņās. Jātniekiem nu visdziļākajā vietā vajadzēja kāpt no segliem laukā un, vedot zirgus aiz pavadām, brišus aizbrist līdz krastam. Kad viņi samirkuši un nosaluši pēdīgi iejāja aulā, bija gandrīz jau satumsis.

Zirenšē apstādināja zirgu pie pirmās jurtas, kas stāvēja aula malā. Sī jurta bija visnabadzīgākā no visām jurtām. Zirenšē noprata, ka tā pieder tās meitenes vecākiem, kura bija parādījusi braslu. Seit viņš sagaidīja pārējos.

Džigitiem pretī iznāca Karašašas māte. Viņa aicināja jātniekus nokāpt no zirgiem un ienākt atpūsties no ceļa. Jurtas iekšienē, tapat kā ārpusē, nekas neliecināja par lielāku rocību. Saimniece lepnu paklāju vietā ciemiņiem noklāja priekšā ģērētas aitādas.

Pēc kāda laiciņa jurtā ienāca Karašaša, nesdama uz muguras pilnu maisu ar kizjaku.

-    lietus laiks, un īsi pirms saulrieta bija uznākusi pamatīga lietus gāze. Visas sievietes atgriezās no stepes ar samirkušu kizjaku, tālab viņu mājas ļaudis devās pie miera bez vakariņām. Vienīgi Karašaša pārnesa sausu kurināmo. Viņa sakūra ugunskuru, lai ciemiņi var sasildīties un izžāvēt drēbes.

-        Kā tu pamanījies paglābt kizjaku no lietus? — meitenei vaicāja džigiti.

Karašaša viņiem izstāstīja. Kad sācis līt, viņa uzgūlusies maisam virsū un to apsegusi ar savu augumu. Kleita gan

sai samirkusi, bet tā jau viegli izžāvējama pie ugunskura. Citādi viņa nevarējusi, jo tēvs esot gans, kas vēlu naktī

rnākot izsalcis un izmircis, un tad jau bez uguns grūti iztīk:. Pāiējās sievietes lietus laikā pašas paslēpušās zem maisiem un tā samērcējušas ij drēbes, ij kizjaku.

Ciemiņi to noklausījās un pabrīnījās par meitenes aso prātu.

Tad viņi painteresējās, kāds cienasts viņus gaida vakariņas. Un Karašaša viņiem sacīja tā:

-         Mans tēvs ir nabadzīgs, taču viesmīlīgs vīrs. Kad viņš pārdzīs baja ganāmpulku, ja palaimēsies, dabūs un nokaus jums vienu aunu, bet, ja nepalaimēsies, tad tā vietā nokaus divas aitas.

Neviens, protams, nesaprata. meitenes vārdu nozīmi un teikto noturēja par joku, vienīgi Zirenšē noģida to jēgu.

Par nāca mājās Karašašas tēvs. Ieraudzījis jurtā svešus ļaudis, viņš aizsteidzās pie baja izlūgties aunu, ar ko pacienāt negaidītos ciemiņus.

Bajs ganu aizraidīja prom, neko neiedevis.

Tad gans nokāva savu vienīgo aitu, kurai drīz vajadzēja atnesties, un no tās pagatavoja džigitiem garšīgu bešbarmaku.

Ciemiņi tikai nule saprata Karašašas vārdus.

Zirenšē vakariņu laikā sēdēja pretim Karašašai. Viņas skaistuma un gudrā prāta savaldzināts, džigits slepus pielika roku sev pie sirds, ar to apliecinot, ka viņu karsti iemīlējis.

Karašaša, nenolaizdama no Zirenšē acu, šo viņa rokas kustību ievēroja, tad pati pieskārās ar pirkstiem sev pie acīm, ar to gribēdama pateikt, ka džigita jūtu izpausme viņai nav paslīdējusi garām.

Tad Zirenšē noglauda sev matus, tā jautādams, vai viņas tēvs nepieprasīs par viņu līgavas izpirkšanas maksas tiesā tik daudz lopu, cik viņam matu uz galvas.

Karašaša savukārt noglauda ar roku aitādu, uz kuras pati sēdēja, tā likdama saprast, ka tēvs viņu neatdos pat par tik daudz lopiem, cik daudz sprodziņu aitādā.

Zirenšē atminējās savu nabadzību un skumīgs nodūra galvu.

Meitenei džigita tapa žēl. Viņa pacēla aitādas stūri un ar pirkstiem pieskārās ādas gludajai pusei. Viņa ar to gribēja Zirenšē pasacīt, ka tēvs viņu atdos arī bez līgavas izpirkšanas maksas, ja atradīsies meitas cienīgs precinieks.

Vecais gans visu laiku vēroja, kā jaunie ļaudis bez vārdiem sarunājas. Viņš saprata, ka tie viens otru iemīlējuši, un reizē pārliecinājās, ka arī Zirenšē ir tikpat gudrs un apķērīgs kā viņa meita. Un, kad Zirenšē beidzot sadūšojās lūgt viņam meitas roku, viņš labprāt deva piekrišanu abu kāzām.

Pēc trim dienām Zirenšē atveda savu jauno sievu uz dzimto aulu.

Slava par skaisto un gudro Karašašu ātri aplidoja visu stepi un pēdīgi nonāca līdz hana pilij.

Klausoties savu vezīru viltīgajās runās, ka neesot pasaulē skaistākas un gudrākas sievietes par Karašašu, hanu sagrāba neganta skaudība, un viņš sadomāja nabadzīgajam Zirenšē sievu atvilt.

Un tā viendien pie Zirenšē ieradās hana ziņnesis un hana vārdā pavēlēja viņam bez kavēšanās ierasties kopā ar sievu hana pilī.

Neko darīt, nācās paklausīt.

Līdzko hans ieraudzīja Karašašu, viņš tūdaļ izlēma: lai notiktu kas notikdams, viņam jādabū Karašaša sev par sievu, — un tālab Zirenšē lika palikt pilī par sulaini.

Zirenšē nu dienā kalpoja hana pilī, kur viss laistījās vienā zeltā, bet vakarā noguris atgriezās savā būdiņā pie Karašašas.

Priecādamies par brīvību, viņš ielika galvu mīļotajai sievai klēpī un sacīja:

-       Kāda laime sēdēt ar tevi mūsu būdiņā! Tā ir plašāka par visām plašajām hana pils istabām!

Kaut gan, jāteic, kājas šai laikā viņam rēgojās laukā aiz būdas sliekšņa.

Laiks nestāvēja uz vietas, bet hans aizvien vēl gudroja, kā nomaitāt Zirenšē un iegūt Karašašu sev. Neskaitāmas reizes viņš lika Zirenšē veikt bīstamus un grūtus uzdevumus, tomēr jaunais vīrs ar tiem ātri un veikli allaž tika galā, un tā hanam nebija iemesla viņu sodīt ar nāvi.

Vienreiz hans ar savu svītu jāja pa stepi. Bija vējaina i stepes Pāri stepes klajumiem vēlās kamolzāle, saukta vēj-

ritenis.

Hans sacīja Zirenšē:

-    Panāc vēj riteni un to izvaicā, no kurienes un uz kurieni tsa veļas. Pieraugi, ja to neizdibināsi, likšu nocirst tev galvu.

Zirenšē aizskrēja pakaļ kamolzālei, panāca to, pārcirta ar šķēpu un, brīsniņu pastāvējis, atgriezās atpakaļ.

Hans tūdaļ viņam vaicāja:

-     Nu, saki — ko tev pavēstīja vēj ritenis?

Zirenšē atbildēja:

-       Diženais han, vēj ritenis lika nodot tev labdienas, bet man viņš pavēstīja sekošo: «No kurienes un uz kurieni es

-                  tas zināms vienīgi vējam, un kur apstāšos — to zinās tikai grava. Tas katram ir skaidrāks par skaidru. Vai nu tu esi apaļš muļķis, ka uzplijies man ar šādiem jautājumiem, vai arī tas ir apaļš muļķis, kurš tevi sūtījis man to izvaicāt.»

Hans, to dzirdēdams, vai plīsa pušu aiz dusmām, tomēr savaldījās un neteica neko, vienīgi vēl dziļāk sirdī perināja ļaunumu pret Zirenšē.

Kādu dienu hans, piedraudot ar nāvi, Zirenšē pavēlēja ierasties pie viņa ne dienā, ne naktī, ne kājām, ne jāšus, ne palikt ārā, ne ienākt pilī.

Zirenšē sākumā noskuma, bet tad apspriedās ar sievu, un abi, salikuši prātus kopā, izdomāja.

Zirenšē ieradās pie hana mazā gaismiņā, jādams uz āža, un apstājās tieši zem vārtu arkas.

Tā arī šajā reizē hans palika zaudētājos. Tad viņš sagudroja citu viltību.

Kad pienāca rudens, viņš pavēlēja Zirenšē ierasties pili un, iedevis viņam četrdesmit aunu, sacīja:

-        Sos aunus es nododu tavā ziņā. Tev viņi jāaprūpē visu ziemu. Tikai ielāgo: ja pavasarī tiem neatskries jēriņi tāpat kā aitām, es likšu tev nocirst galvu.

Zirenšē smagu sirdi vilkās mājās, dzīdams sev pa priekšu aunu baru.

-                 Kas tev kaiš, mīļo vīriņ? — Karašaša viņam vaicāja.

—     Kālab tu esi tik bēdīgs?

Zirenšē izstāstīja sievai visu par hana neprātīgo pavēli.

-        Mīļo vīriņ, neraizējies par niekiemI — Karašaša viņu mierināja. — Kad pienāks ziema, nokauj visus aunus, bet pavasarī, gan pats redzēsi, viss nokārtosies labāk par labu.

Kā sieva pamācīja, tā vīrs izdarīja.

Pienāca pavasaris.

Viendien pie Zirenšē būdiņas durvīm pieklaudzināja hana ziņnesis un pavēstīja, ka viņam pa pēdām jāj pats hans: viņš gribot zināt, vai viņa auniem jau atskrējuši jēriņi.

Zirenšē bēdīgs nolieca galvu, juzdams, ka šoreizīt no drošas nāves neizbēgt.

Bet Karašaša viņam sacīja:

-        Neskumsti, mīļo vīriņ. Labi veicīgi dodies stepē un tur paslēpies līdz vakaram. Es pati sagaidīšu hanu un ar viņu parunāšu.

Zirenšē aizgāja stepē, bet Karašaša palika būdiņā. Necik ilgi — būdiņas priekšā atskanēja zirgu pakavu klaboņa. Tad bargā balsī kāds vaicāja:

—     Ei, vai tur kāds ir? Atsaucieties!

Karašaša tūdaļ pazina, ka tas ir pats hans. Viņa iznāca ārā un zemu palocījās hana priekšā.

-      Kur tavs vīrs? Kālab viņš mani nesagaida? — hans pikti noprasīja.

Karašaša pazemīgi viņam atbildēja:

-      O, visuvarenais han, apžēlojies par manu nelaimīgo viru: viņš aizgāja no mājām, lai iztaptu tev. Kolīdz dabūja zināt, ka tu jāj mūs apraudzīt, viņu sagrāba neizsakāmi sāpīga nožēla par mūsu pliko nabadzību, jo mums mājās nekā nav, ar ko tik ievērojamus viesus pacienāt. Viņam nekas cits neatlika kā doties stepē, lai izslauktu savu paipalu un no tās piena pagatavotu tev kumisu. Ienāc nu mūsu būdiņā, diženais hani Mans vīrs drīz pārnāks un pacienās tevi gods godam.

Hans tapa vai zils aiz dusmām.

-      Tu melo, nekrietnā sieviete! — viņš iebļāvās. — Kur tas redzēts, ka paipalas slauktu kā govis!

-       Kālab tu, visugaišais han, brīnies? — Karašaša itin mierīgi sacīja. — Vai tev nebūtu zināms, ka valstī, kur valda visgudrs valdnieks; notiek vēl lielāki brīnumi? Vai tad tie četrdesmit auni nav tavējie, kuriem, vei, kuru katru dienu gaidāmi jēriņi?

Hans saprata, ka Zirenšē sieva par viņu smejas. Nezinādams, kur dēties aiz kauna, viņš aši pagrieza zirgu, uzšāva tam ar pletni un nozuda stepē, ka putekļi vien nokūpēja.

Kopš tā laika hans nekad vairs netraucēja Zirenšē un Karašašu, un viņi abi nodzīvoja laimīgi kopā līdz sirmam vecumam.

HANA ZANIBEKA ZIRGS

Hanam Zanibekam bija tīrasiņu ērzelis, pie tam tik straujš kā viesulis. Hans ar to lepojās un apgājās kā ar vislielāko dārgumu pasaulē. Bet tad negaidot zirgs sasirga. Hans aiz sirdēstiem nezināja, kur dēties. Ne vairs kārtoja valsts lietas, ne rīkoja izpriecas, ne ēda, ne dzēra, ne naktīs gulēja. Visiem pils ļaudīm bija zināmi viņa nežēlīgie draudu vārdi*.

—    Ja kāds uzdrošināsies pateikt, ka mans mīļotais zirgs ir nobeidzies, es šim neģēlim iegrūdīšu rīklē asu mietu!

Galma ļaudis dzīvoja vienās bailēs. Hana sulaiņi staigāja ne dzīvi, ne miruši. Zirgpuiši neatgāja ne soli no slimā zirga. Un tomēr tas nogāzās no kājām un drīz vien nobeidzās. Uz ko lai tagadiņ cerē ļaudis? Visi gaidīja nāvi. Vīri atvadījās no sievām, tēvi — no bērniem.

Tad pie hana devās visgudrākais — Zirenšē Sešens. Ieraudzījis Zirenšē, hans ieurbās viņā ar mežonīgām acīm un vaicāja:

-     Vai tu vēlies ko teikt par manu zirgu?

—      Jā, visaugstais han.

-     Tad saki ātri — kas ar viņu noticis?

-       Mans kungs! Esi mierīgs. Ar zirgu nekas nav noticis. Viņš izskatās tāds pats kā agrāk, tikai neņem pretī barību, never acis vaļā, nekustina kājas un nevicina asti.

-       Tad jau iznāk, ka mans zirgs ir nobeidzies! — hans iekliedzās.

-       Kas nu tiesa, tas tiesa, valdniek! Tikai atļauj aizrādīt, ka aizliegto vārdu, par kuru tu draudēji ar nežēlīgo ;odu, izrunāja tavas, nevis manas lūpas. Nedomāju, ka tu vēlētos pats sevi sodīt ar nāvi.

Tā gudrais Zirenšē ar attapīgu runu novērsa no sevis un pārējiem pils ļaudīm hana dusmas.

KALĒJS UN VIŅA UZTICĪGA SIEVA

Sensenos laikos kādā pilsētā dzīvoja kalējs, labs sava amata meistars. Viņa rokas prata izkalt visu, ko tikai cilvēka prāts spēja izdomāt, taču sev un sievai viņš nespēja maizi nopelnīt. Tās pilsētas iedzīvotāji bija gaužām nabadzīgi, bet kalējs, nevarēdams nekur atrast darbu, cieta trūkumu vairāk par citiem. Tomēr viņš nekad nestaigāja saīdzis, allaž dzina jokus un dziedāja dziesmas, kauču sirds aiz rūpestiem un raizēm bija tapusi melnāka par ogli. Pats viņš bez kurnēšanas būtu gatavs panest šo posta dzīvi, toties nespēja noskatīties, kā nīkst* trūkumā un nabadzībā viņa jaunā sieva, kas bija tik liela skaistule, kādu otru var vienīgi ja simt gados reizi sastapt. Tā kalējs sadomāja doties peļņā uz hana galvaspilsētu — kazi, tur starp bagātajiem ļaudīm kāds atradīsies, kam noderēs viņa roku smalkie darinājumi.

Šķiroties no sievas, viņš sacīja:

-      Mana mīļā sievai Es dodos uz svešu malu, kur palikšu apaļus trīs gadus. Vai tu mani neaizmirsīsi pa šo laiku? Vai būsi man uzticīga, kamēr es atkal atgriežos?

Kalēja skaistā sieva noliecās pie zemes un noplūca gaišzilu ziediņu, tad, sniegdama to vīram, sacīja:

-       Mans sirdsmīļotais vīrs! Ņem šo ziediņu un glabā to tik rūpīgi, cik rūpīgi es glabāšu savu sievas godu. Lai kur tu atrastos, lai cik ilgi tu klīstu pa svešām malām, atceries vienu: kamēr puķīte nevītīs, arī mana mīlestība nezudīs

pret tevi…

Kalējs ieradās hana galvaspilsētā un tūdaļ iegriezās čaihanā, lai no garā ceļa izdzertu tasīti tējas. Te daudzo apmeklētāju vidū viņš pamanīja trīs labi ģērbtus vīrus, kuri klusi sēdēja, nepieskardamies ne ēdienam, ne dzērienam, itin kā tos nospiestu kāda liela bēda. Pamanījuši ienākušo svešinieku, vīri to sāka tik cieši aplūkot, ka kalējam tapa nelāgi ap dūšu.

-       Kālab jūs, cienījamie vīri, manī skatāties tādām acīm? — kalējs ievaicājās. — Es esmu nabadzīgs, bet godīgs cilvēks. Atnācu šurp no tālienes, lai sameklētu sev darbu. Pēc amata esmu kalējs, labs meistars, un, kurš man uzticēs kādu darbu, nemūžam to nenožēlos.

Visi trīs vīri saskatījās, tad vecākais, paaicinājis kalēju tuvāk, viņam draudzīgi sacīja:

—    Klausies, kalēj, labi uzmanīgi katru manu vārdu. Mēs esam trīs hana vezīri, bet to nezina un nedrīkst zināt šīs čaihanas saimnieks. Ne jau aiz dīkdienības un ziņkārības mēs klīstam pa tirgiem, iebraucamām sētām, čaihanām un citām ļaužu pārpildītām vietām, bet gan svarīga iemesla dēļ. Hans mums pavēlēja uzcelt pili no tīra zelta un sudraba un apsolīja balvu, ja šo viņa vēlēšanos izpildīsim noteiktā laikā, bet, ja ne, tad piedraudēja ar nāvi. Mēs esam nonākuši lielās grūtībās, jo laiks negaida,_het mums vēl līdz šai dienai nav laimējies atrast meistaru, kurš spētu tikt galā ar tik neparastu uzdevumu. Kazi, tu mums vari palīdzēt ja ne ar darbiem, tad vismaz ar padomu?

Kalējs, aiz laimes smaidīdams, sacīja:

-        Gudrie vezīri, pats liktenis mani atveda pie šīs čaihanas durvīm. Dodiet man tik daudz zelta un sudraba, cik celtnei vajadzīgs, bez tam vēl septiņdesmit palīgus, un es jums uzcelšu noteiktajā laikā tādu pili, kāda vēl nav redzēta nevienā hana valstī.

Tai pašā dienā kalējs ķērās pie darba. Iezvērojās ēzes, zem āmuru sitieniem ieskanējās dārgais metāls, šurpu turpu šaudījās izveicīgi strādnieki, izpildīdami galvenā meistara rīkojumus. Un noteiktajā dienā pils bija gatava. Kas tiesa, tas tiesa — vēl nekad un nekur nebija redzēta tai līdzīga celtne: pat zelts un sudrabs, no kā bija veidotas pils sienas un jumti, nebija nekas, salīdzinot ar pils torņu un kupolu neizmērojamo skaistumu.

Tiklīdz hans ieraudzīja jauno pili, viņš aiz sajūsmas iekliedzās kā mazs bērns un tūliņ pat trīskārtīgi palielināja vezīriem algu. Pēc tam sacīja:

—     Es gribu redzēt šo meistaru, kurš radījis virs zemes tik debešķīgi skaistu brīnumu!

Kalēju tūdaļ ataicināja uz pili. Hans viņu apskāva pulka sirsnīgāk nekā īsto dēlu un sacīja viņam vārdus, kādus lidz tam vēl neviens nebija dzirdējis.

—     Kopš šā brīža, — hans teica, — tu būsi mans tuvākais padomdevējs un draugs. Es pievēlos, lai kāds no maniem pavalstniekiem vai svešzemju valdniekiem izmanto tavu meistara prasmi. Tu dzīvosi šai brīnišķīgajā pilī kopā ar mani un strādāsi tikai man.

To dzirdēdami, vezīri sāka just pret kalēju lielu skaudību un naidu, kauču paši tikai caur viņu bija paglābušies no drošas nāves un tikuši pie neizmērojamas bagātības. Vezīri gan katrs atsevišķi, gan visi kopā gudroja, kā ļaunprātīgi apmelot un nosūdzēt hanam diženo meistaru, lai viņu pazudinātu.

Kalējs nu dzīvoja pilī. Viņš katru mīļu dienu pagatavoja hanam kādu brīnum jauku lietiņu, pie tam ikreiz jaunā dāvana kā skaistuma, tā smalkuma ziņā bija pārāka par iepriekšējo. Hans aizvien vairāk pieķērās kalējam, bet vezīri aizvien vairāk to ienīda. Viņi izsekoja katru vaļsirdīgā meistara soli un drīz vien atklāja, ka viņš šad tad izņem no azotes kādu gaišzilu ziediņu, ilgiem lāgiem uz to noraugās, kustinot lūpas, tad maigi to noskūpsta un atkal saudzīgi noglabā pie krūtīm.

Ieradušies pie hana, vezīri viņam pavēstīja:

—  Visuvarenais han! Tavs mīlulis kalējs ir burvis un pestelis. Viņš uzcēla pili un iekaroja tavu labvēlību ar slepus glabāta zieda palīdzību, kuram piemīt ļauns burvestības spēks. Mums rādās, ka šis ļaundaris perina ļaunu nodomu arī pret tevi un tavu svēto dzīvību.

Hans bija aizdomu apsēsts un straujas dabas cilvēks. Viņš uz karstām pēdām lika ataicināt kalēju un, kad tas ieradās, lielās dusmās tam uzbļāva:

—  Saki — kas tas par ziedu, ko tu slēp no manis, glabādams sev pie krūtīm? Izstāsti visu, neko neslēpdams, ja gribi, lai es tev parādītu savu žēlastību!

Kalējam tūliņ bija skaidrs, kas izpaudis viņa noslēpumu. Viņš izņēma no azotes gaišzilo, nevīstošo ziediņu un vaļsirdīgi izstāstīja hanam visu par savu skaisto sievu un viņas teiktajiem atvadu vārdiem.

—   Šis nekauņa vēl uzdrīkstas runāt savam valdniekam nepatiesību! — vecākais vezīrs pārtrauca kalēju. — Mums ir labi zināms, ka skaistā kalējiene jau sen vīru aizmirsusi un ir gatava iziet par sievu pie pirmā garāmgājēja. Nav pasaulē sievietes, kura netīkotu pēc naudas un dāvanām. Ja augstais hans man atļautu, es viņam to pierādītu.

Un hans deva savu piekrišanu. Bet kalēju pa to laiku, kamēr pirmais vezīrs atgriežas ar pierādījumiem, lika apcietināt, nenodarot viņam neko ļaunu.

Pirmais vezīrs aizjāja uz to pilsētu, kur dzīvoja kalēja sieva. Seit viņš uzmeklēja kādu šaubīgu cilvēku un, to uzpircis, atklāja viņam savus nodomus.

Tas sacīja:

—   Nav otras tik tiklas un mīlošas sievietes nedz mūsu pilsētā, nedz visā pasaulē kā kalēja sieva. Vienīgi ragana Kaulkāje tev var palīdzēt. — Un, neatlikdams savu darāmo līdz rītam, viņš aizveda vezīru pie ļaunās vecenes.

Ragana norūca caur degunu:

—   Ja _tev svešiniek, atradīsies apaļš tūkstotis zeltā, es likšu lietā gudrību, lai tevi iepazīstinātu ar šo sievieti.

Saņēmusi apaļu tūkstoti zeltā, ragana pusi no tā paturēja sev, bet otru pusi aiznesa kalēja sievai, teikdama:

-       Mana meita, tavs vīrs klīst pa svešām pilsētām un, redzams, par tevi nemaz vairs neiedomā. So naudu tev sūta sīkam tēriņam kāds cienījams cilvēks, kurš tevi karsti mīl. Viņš ir augstas kārtas un bagāts, un, ja tu būsi pret viņu laipna, viņš tevi apbērs no galvas līdz kājām ar zeltu un padarīs laimīgu.

Skaistā kalējiene raganai atbildēja:

-       Labo sieviņ! Atved šo bagātnieku pie manis ciemos. Es atstāšu vaļā sētas vārtiņus. Tu parādi viņam ieeju un pati mierīgu prātu dodies uz mājām. Gan es ciemiņu uzņemšu, kā viņš to pelnījis.

vecene aizsteidzās pie vezīra un tam sacīja:

-     Kalēja sieva tūliņ iekāroja naudu. Viņa uz visu ir

gatava jau šovakar tu vari doties pie viņas ciemos. Bet : ac atlīdzini man par pūlēm.

vezīrs iedeva vecenei veselu sauju zelta, jo bija varen apmierināts ar savu veiksmi.

tiklīdz satumsa, vezīrs jau bija klāt. Skaistā kalējiene i, viņu saņēma laipni smaidīdama un jokodamās, apsēdināja pie pavarda un cēla tam priekšā kumisu, gaļu un saldumus bet tiklīdz vezīrs pastiepa roku pēc cienasta, pēkšņi

pie vārtiņiem atskanēja spalga klauvēšana.

-     Kas tas varētu būt? — izbijies vaicāja vezīrs.

Kalēja sieva labi zināja, kas tur klauvē, jo viņa jau dienā

ar gudru ziņu pie vārtiņiem bija piekārusi vīra āmuru, bet tagad tas, nakts vējiņa iešūpots, sāka rībināt pa vārtiņiem. Tomēr viņa izlikās, ka ir pagalam izbijusies, un, noplātījusi rokas, ātri ierunājās:

-       Dārgais viesi, tur, jādomā, klauvē mans brālis. Viņš te ilgi neuzkavēsies. Noslēpies, lūdzu, blakus istabā.

Un viņa atvēra ciemiņa priekšā kādas durvis.

Tikko vezīrs pārkāpa pāri slieksnim, kalēja sieva viņu tūdaļ no mugurpuses pagrūda, un viņš tenteru tenteriem nolidoja lejā, patapdams tieši dziļā, tumšā bedrē. Bet sieva, augšā stāvēdama, smējās pilnā kaklā.

Tobrīd kalējs, kas sēdēja zem apsardzes hana pilī, izņēma no azotes gaišzilo ziediņu un paskatījās: ziediņš bija

tikpat spirgts un smaržīgs kā šķiršanās brīdī no mīļotās sievas. Un kalējs to maigi noskūpstīja.

Otrā dienā kalēja sieva nometa lejā savam gūsteknim krietnu vīkšķi aitas vilnas un pavēlēja to sakārst.

—   Tikai pieraugi, strādā uzcītīgi, — viņa vēl pieteica,

—   citādi nedabūsi pusdienās prosas plāceni!

Tā nu vezīrs tupēja bedrē, strādādams un pusdienās saņemdams pa prosas plācenītim, bet hans viņu aizvien vēl gaidīja atgriežamies, līdz pēdīgi neizturēja un viendien pavēlēja ierasties otrajam vezīram.

—   Redzams, tavs vecākais draugs neko nav panācis, ja neuzdrīkstas rādīties man acīs, — hans sacīja. — Neceriet uz manu žēlastību, ja būsit meistaru apmelojuši!

To dzirdēdams, otrais vezīrs turpat vai pamira aiz bailēm.

—   Augstais han, mēs teicām tīru patiesību, taisnojās. — Pavēli, un es pats tev apņemos to pierādīt.

Labi. Hans bija ar mieru.

Pagāja kāds laiks, un otrais vezīrs piedzīvoja uz mata to pašu, ko pirmais. Veltīgi iztērējis naudu, arī viņš patapa tumšajā bedrē. Atjēdzies bedres dibenā, pamanīja kādu vīru kāršam vilnu.

-     Kas tu tāds esi? — otrais vezīrs tam vaicāja.

—    Bet kas tu tāds? — vaicāja šim pirmais vezīrs.

Tad pēkšņi viņi sazīmēja viens otru un sāka apsaukāties nelabiem vārdiem, pārmezdami viens otram vainu, ka iekļuvuši tik negaidītā ķezā. Bet kalēja sieva, klausīdamās abu ķīviņā, smējās pilnā kaklā. Pēc tam viņa nometa lejā vērpjamo vārpstiņu un pavēlēja otrajam vezīram savērpt sakārsto vilnu.

—    Tikai pieraugi, strādā uzcītīgi, — viņa vēl pieteica,

—    citādi nedabūsi pusdienās prosas plāceni!

Kalējs tai pašā laikā izņēma no azotes gaišzilo ziediņu un redzēja, ka tas aizvien vēl ir tikpat spirgts un smaržīgs kā agrāk.

Toties hans, nevarēdams sagaidīt otro vezīru, sūtīja pie kalēja sievas savu trešo vezīru.

-        Ja tu nepārradīsies pēc trim nedēļām, tad zini, ka tevi un abus pārējos neliešus gaida karātavas!

Pagalam nomākts un izbijies, kā paredzēdams ko nelāgu, trešais vezīrs devās cejā un necik ilgi — satikās ar saviem draugiem ne visai priecīgā vietā — mitras bedres dibenā. Visi trīs vezīri vainoja cits citu notikušajā nelaimē. Bet kalēja sieva stāvēja augšā bedres malā, klausījās un smējās pilnā kaklā.

Tad vīna nometa lejā aužamās stellītes un pavēlēja trešajam gūsteknim:

—   Tev triju nedēļu laikā būs jānoauž skaists paklājs. Ķeries labi aši pie darba un strādā uzcītīgi — pēc padarītā redzēsim, vai tu esi pelnījis pusdienās prosas plāceni vai ne.~

Laiks nestāvēja uz vietas. Te vienu dienu hans lika atvest kalēju.

—   Mani trīs vezīri vēl līdz šai dienai nav atgriezušies no pilsētas, kur dzīvo tava sieva. Man aizdomas, ka viņa tos ar burvestībām ir nomaitājusi. Ja tas tā būs, es likšu jums abiem nocirst galvas. Bet, ja vezīri būs nepatiesi nomelnojuši tevi, viņi saņems vēl bargāku sodu. Tagad es pats jāšu uz tavu pilsētu, un tu mani pavadīsi ceļā.

Pēc kāda laika greznas svītas pavadībā hans iejāja kalēja pilsētā. Kad karavāna tuvojās kalēja mājai, kalējs izlūdzas hana atļauju pirmajam ieiet mājā un nobrīdināt sievu par tik augsta ciemiņa ierašanos. Hans atvēlēja, un kalējs iegāja pa vārtiņiem.

Ieraudzījusi viru, skaistā kalēj iene metās viņam pie krūtīm, un vienā elpas vilcienā viņi izstāstīja viens otram visu. kas bija noticis pa šo laiku. Pēc tam kalējs ar lielu godu svītas pavadībā ieveda hanu savā mājā.

Kalēja sieva, zemu klanīdamās un laipnus vārdus teikdama, saņēma augsto viesi, kā nu mācēja. Viņa pati bija skaista, smalka un iznesīga, arī valoda tai bija daiļa un prātīga, tāpēc hans savā sirdī sajuta labvēlību pret šo vienkāršo pilsētas sievieti un žēlsirdīgi pieņēma cienastu no viņas rokām.

Sēdēdams ar kumisa trauku rokā uz rakstaina paklāja, hans vaicāja:

—   Saki, sieva, — vai tevi pa vīra prombūtnes laiku nav apciemojuši mani trīs vezīri, visi pēc kārtas?

—  O, augstais han. lai garas ir tava mūža dienas! Vezīru vieta ir blakus savam pavēlniekam. Kāda vajadzība gan šos varētu atvest uz nabadzīgas un vientuļas sievas mitekli?

Hans neko neteica, tikai, slēpdams apjukumu, sāka aplūkot paklāja rakstaino zīmējumu.

—   Saki, sieva, — kā tu tiki pie tik dārga paklāja?

—   O. augstais han, šo paklāju man noauda manas kalpones.

Hans sarauca pieri.

—   Kalpones? Bet tavs vīrs man stāstīja, ka tevi atstājis lielā nabadzībā. Kur tu ņēmi naudu, lai uzturētu kalpones?

—   Manas kalpones man maksu neprasa. Viņas izdara visu, ko lieku, par pliku prosas plāceni dienā.

—   Tam nu gan es negribu lāgā ticēt, — hans sacīja, vēl vairāk saraukdams pieri.

—   O, valdniek, tu tūliņ pats savām acīm varēsi aplūkot manas kalpones, un viņas tev apliecinās manu vārdu patiesību, — kalēja sieva teica un nozuda aiz durvīm.

Izlaidusi no bedres visus trīs vezīrus, viņa tiem čukstus sacīja:

—   Tad ta nelaime — atgriezās mans vīrs! Ja viņš ieraudzīs jūs manā mājā, jums beigas! Es jūs sodīju par nekaunību, tomēr nevēlos jūsu nāvi. Ņemiet, šeku, bārdas nazi un nodzeniet labi ātri ūsas un bārdu. Te vēl būs manas vecās drēbes — pārģērbieties tajās bez liekas tūļošanās, un es jūs kā savas draudzenes izvedīšu laukā no mājas.

Vezīri paklausīgi izpildīja visu, ko kalēja sieva lika. Tad viņa, pavēlējusi saķerties rokās, ieveda visus trīs istabā, kur sēdēja hans svītas vidū.

Ieraudzījuši savā priekšā bargo valdnieku, vezīri sastinga kā sālsstabi, bet hans nesaprašanā labu brīdi raudzījās viņos, līdz pēdīgi ierunājās:

—   Cik savādas kalpones! Pēc auguma un vaiga vairāk atgādina vīriešus, bet pēc drēbēm — sievietes. Man rādās, ka es pazīstu viņu ģīmjus. Kas ir šie veiklie vīri?

—   Viņi ir tie, kas mani apmeloja tavās acīs un cēla neslavu manai uzticīgajai sievai, — atbildēja kalējs sievas vietā. — Tāda ir patiesība, manu valdniek.

Nu vezīri nokrita ceļos un atzinās netīrajos darbos.

Sākumā hans viņos klausījās, valdīdams dusmas, bet pēc tam, kad vezīri iesāka stāstīt par savām nedienām kalēja mājā, viņa lūpas ietrīcējās, pleci iedrebējās un viņš tā sāka kratīties smieklos, ka izšļakstināja visu kumisu uz zīda halāta. Izsmējies līdz asarām, hans atkal tapa nopietns un sacīja:

-      Sen nebiju pieredzējis tik jautru dienu. Lai tad no šā brīža trīs muļķi, kurus pārmācīja sieviete un kurus es agrāk dēvēju par saviem vezīriem, kalpo man pilī par visu nicinātiem nerriem. Bet tu, mans dižais meistar, — hans uzrunāja kalēju, — jāsi kopā ar savu uzticīgo sievu man līdzi uz galvaspilsētu un būsi mans dārgais viesis, un es tevi apbalvošu pēc nopelniem.

Aizritējuši gadi un gadu simteņi. Sen satrūdējuši hana, kalēja un viņa sievas, kā arī viltīgo vezīru kauli. Taču pils ko uzcēlis dižais meistars, stāv vēl šobaltdien un priecinādama visus ar savu apbrīnojamo skaistumu.

Nekas nav mūžīgs. Tikai cilvēka roku un prāta radītais daiļums ir nemirstīgs.

ERMOTĪGAIS VĀRDS

Kādam tēvam bija trīs dēli — divi vecākie no pirmās aunākais, vārdā Aspans, no otrās. Kauču Aspans bija labsirdīgs, prātīgs un piekāpīgs, vecākie brāļi viņu tā nemīlēja kopš mazām dienām. Un mazais puika dabūja izbaudīt daudz rūgtu aizvainojumu, paciest brāļu dunkas un izsmieklu, klusībā izraudāt daudz gaužu asaru, tomēr viņš ne reizes negāja sūdzēties tēvam, jo nevēlēja brāļiem ļauna.

Ausa un dzisa diena pēc dienas, uzlēca un norietēja meness, dēli auga, bet tēvs tapa aizvien vecāks. Kad viņš nomira, vecākie brāļi sadalīja savā starpā visu tēva atstāto mantojumu, bet jaunākajam atvēlēja vienīgi melno jurtu un dažas aitas.

-     Kad lielās govis dzer no āliņģa, telēns laiza ledu, — smiedamies viņi paskaidroja Aspanam.

Aspans nesāka strīdēties pretī, jo negribēja sanaidoties ar brāļiem.

«Gan jau kaut kā iztikšu,» viņš sevi mierināja. «Tīra sirdsapziņa ir dārgāka par mantu…»

Pagāja kāds laiks, un Aspanam iepatikās viena nabadzīgu ļaužu meitene. Viņš apņēma to par sievu, un abi sāka dzīvot saticībā un mīlestībā.

Apritēja gads. Kādudien vecākie brāļi ataicināja pie sevis Aspanu un viņam sacīja:

-       Pa «garo ausi»1 līdz mums ir atnākušas ziņas, ka hana galvaspilsētā cēlušās vēršu cenas. Mēs gribam turp aizdzīt vēršus un pārdot. Palīdzi mums ceļā novaldīt vēršu baru. Ja veiksmīgi tos pārdosim, arī tev atmetīsim kādu grasi.

—    Tencinu, brāļi, par solījumu, — Aspans atbildēja,

-     bet es tāpat par baltu velti esmu gatavs jums palīdzēt.

-       Tad jauki, — brāļi sacīja, pamezdami viens otram ar aci. — Ja tu atsakies no atalgojuma, jo labāk. Ne velti tēvs allaž mēdza teikt, ka tev esot laba sirds. Tad žigli saposies! Rīt ar gaismiņu dosimies ceļā.

No rīta Aspans atvadījās no sievas. Šķiroties sieva viņam apkrita ap kaklu un ieraudādamās sacīja:

-       Lai ceļā tevi laimīte pavada, manu gaišumiņ! Pārnāc mājās sveiks un vesels. Kad atgriezīsies, tevi šūpulī gaidīs dēls — mūsu pirmdzimtais.

Aspans dabūja krietni vien noņemties stepē ar vēršiem, jo vecākie brāļi ar nodomu viņu bija paņēmuši līdzi, lai pašiem mazāk atliktu darba un rūpju. Taču viņš, ne mirkli neaizmirsdams sievas vārdus par dēlu, nejuta nedz nogurumu, nedz tālumu, kas šķīra viņu no mājām, un jutās kā vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

Brāli ieradās galvaspilsētā. Viņi noīrēja netālu no tirgus laukuma vēršiem aploku, arī paši turpat iekārtojās pārlaist nakti. Tikko viņi bija beiguši savu darbu, pēkšņi

'«Garā auss» — ziņu nodošanas veids stepē, kad viens jātnieks nodod vēsti otram jātniekam, bet tas savukārt nākošajam.

atskanēja zirgu pakavu klaboņa un pie aploka piejāja hana karakalpi.

-        Ei, tirgoņi, — uzsauca karakalpu vecākais, — jūsu vērši lai paliek šepat, bet paši sekojiet mums! Hans pavēlēja jums ierasties pilī.

Vecākie brāli aiz bailēm vai pamira, bet jaunākais viņus mierināja:

-        Mēs neko neesam noziegušies, un hans mums pāri nedarīs. Tikai izturieties godbijīgi un atbildiet prātīgi uz viņa jautājumiem.

Un tiesa, tiklīdz brāļus ieveda pilī, hans viņus visžēlīgi saņēma un bez mazākās bardzības sacīja:

-        Katrā gadalaikā zied citādi ziedi, katrā novadā ir citādi paradumi. Pie mums pastāv šāds paradums: ja kāds ierodas galvaspilsētā pārdot preci, tam vispirms jāatnāk uz pili pie hana un jāatmin mīkla, ko tam uzdod. Ja mīklu atmin, dabū balvu un atjauju tirgoties, ja neatmin, ir jāatstāj mūsu pilsēta. Sagatavojieties pārbaudei.

—    Nu mēs esam pagalam, — vecākie brāli čukstēja.

—    Paļaujieties uz mani, — Aspans čukstus atbildēja.

—   Tagad es jums uzdošu trK-mīklas. Miniet katrs savu reizi, sākot ar vecāko, — hans runāja tālāk. — Pirmā mīkla: «Kas augstāks par zirgu un zemāks par suni?» Otrā mīkla: «Kas no dzīva piedzimst nedzīvs un kas no nedzīva — dzīvs?» Trešā mīkla: «Vienā ligzdā četrdesmit vanagu tup.» Nu, kas tas ir?

Kamēr vecākie brāli neziņā rauca pieri un blisināja acis, jaunākais paspēra soli uz priekšu un sacīja:

-        Diženais han, atļauj man runāt. Es jau atminēju visas tavas mīklas.

—    Nevar būt! — hans bija pārsteigts.

Un jaunākais brālis iesāka:

—    «Augstāks par zirgu un zemāks par suni» — tas ir jātnieka piederums: sedli, manu valdniek. «No dzīva piedzimst nedzīvs» — tā ir ola, bet «no nedzīva piedzimst dzīvs» — tas ir cālis. «Vienā ligzdā četrdesmit vanagu tup» — tās ir bultas un bultu maks.

—   Pareizi! — hans iesaucās. — Ja tu atbildēsi vēl uz trim jautājumiem, saņemsi no manis dārgu balvu.

—   Mēģināts nav zaudēts, manu valdniek, —Aspans bija ar mieru.

-       Tad klausies: kurš akmens ir vissmagākais? — hans vaicāja.

—   Tas, kurš uzkrīt mums pašiem uz galvas, manu valdniek.

—   Pareizi ! Bet kas pasaulē ir asāks par zobenu?

—   Mēle, manu valdniek.

-     Pareizi! Bet ko nespēj zināt neviens cilvēks pasaulē?

—   Neviens cilvēks, pat gudrākais no gudrajiem, nespēj zināt, kas ar viņu notiks jau nākošajā mirklī.

Hans sajūsmas pilnām acīm raudzījās jaunākajā brālī.

-       Tev prātiņa netrūkst, jaunekli. Gribu zināt, no kurienes tu nāc un kāds tavs vārds. Var gadīties, ka man tevis kādreiz ievajagas.

Kad Aspans hanam visu izstāstīja, tas lika savam galvenajam vezīram tūdaļ izsniegt viņam apsolīto balvu maku, pilnu ar zelta naudu, bet vecākajiem brāļiem sacīja tā:

—   Kauču jums pašiem pietrūka prāta atminēt mīklas, jaunākā brāļa labad es jums atļauju palikt mūsu pilsētā, kamēr pārdosiet vēršus.

Brāļi patencināja hanu, un valdnieka karakalpi viņus pavadīja atpakaļ uz lopu aploku, kur mierīgi gremoja vērši. Augu nakti brāļi nespēja aizmigt — jaunākais aiz liela prieka, bet vecākie aiz skaudības pret jaunāko brāli tā gudrā prāta un hana dārgās dāvanas dēļ.

Agri no rīta atvērās tirgus un sākās rosmīga tirgošanās. Necik ilgi — un brāļi pārdeva visus vēršus, pie tam ar brangu peļņu. Drīz viņi izjāja pa pilsētas vārtiem, lai dotos atpakaļceļā.

Kad bija tikuši stepē, kur neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, vecākie brāļi ķērās sadalīt iegūto naudu, bet jaunākais brālis viņiem sacīja:

—    Brāļi, atļaujiet jums katram pielikt klāt vēl no tās naudas, ko iedeva man hans, lai mums visiem trim būtu vienādi.

Vecākie brāļi bez kautrēšanās paņēma naudu, tomēr Aspana devīgums nevis apklusināja, bet vēl vairāk iekvēlināja viņos alkatību. Viņi iekāroja visu zeltu, kas atradās hana iedotajā naudas makā.

Tīšuprāt atpalikuši ceļā, abi sāka apspriesties.

—   Kas ir, brāl, — viens teica, — nogalināsim Aspanu, bet mājās pateiksim, ka viņam atpūtas bridi iekoda indīga čūska. Liecinieku nav, ir gailis pakal nedziedās. Nu, kā tu domā?

Otrs brālis tā bija ar mieru. Abi izrāva laukā dūčus un palaida zirgus pilnos aulos.

Kad Aspans ieraudzīja brāļus auļojam ar kailiem dūčiem rokās, viņš visu saprata un sāka nenovīdīgos negaušus pierunāt:

-        Brāļi, kālab jums vajadzīgas manas asinis? Ņemiet sev naudu, tikai atstājiet mani dzīvu. Neizdzēsiet manā jurtā ģimenes pavardu…

Tomēr ļaunuma apsēstie brāļi viņa lūgumu neuzklausīja, tikai smiedami sacija:

-       Gaidi vien, ka mēs tevi atstāsim dzīvu! Tad jau tu mūs tūdaļ nosūdzēsi hanam, bet hans mūs sodīs ar nāvi, un tev paliks visa mūsu bagātība. Nē, brālīt, kauču tu esi liels gudrinieks, šoreizīt ij neceri mūs apvest ap stūri!

Pagalam izmisis, jaunākais brālis tad sacīja:

-       Ja jums sirdī nav žēluma, nogaliniet mani. Tikai pirms tam apsolieties izpildīt manu pēdējo lūgumu.

—    Kāds tas būtu?

—   Kad atgriezīsities mājās un ildzināsit, ka manai sievai piedzimis dēls. pasakiet, lai viņa tam dod vārdu — Palīdzis. Tā ir mana pēdējā vēlēšanās…

Brāļi, skaļi smiedami, atbildēja:

—  Sādu vēlēšanos mums nebūs grūti izpildīt. Mēs pateiksim tavai sievai visu vārds vārdā.

Un viņi pacēla dūčus pār savu brāli…

Aizritēja desmit gari gadi. Hans nosirmoja, tomēr vēl jutās gana spirgts un vesels. Turpretim viņa galvenais vezirs jau bija tapis tik vārgs un sanīcis, ka vairs nespēja kalpot savam valdniekam ne ar darbiem, ne ar padomu. Un nu hans atminējās jaunekli, kurš bez liekas gudrošanas bija atminējis visas mīklas. Viņš nolēma šo jaunekli uzmeklēt, atvest uz pili un iecelt par savu galveno vezlru.

Hans lika apseglot zirgus un garas svītas pavadībā aizauļoja stepē, kur, pēc viņa domām, klejoja Aspana dzimtas (audīs. Ilgi viņi jādelēja pa stepi, bet velti. Tad viendien, jājot garām kādam aulam, hans izdzirda sievietes balsi:

—   Palīdzi! Palīdzi!

—            Aiz manis! — hans iesaucās, pamādams ar pletni.

—    Tur dara pāri sievietei! Steigsim palīgā! — Un viņš palaida pilnos auļos.

Kad piepeši sievietes priekšā parādījās hans ar bruņotu jātnieku svītu, viņa aiz bailēm sāka drebēt un aizklāja seju ar rokām. Hans viņai laipni vaicāja:

—   Saki, sieva, — kas tev atgadījies? Kāpēc tu sauci palīgos? Vai tev kāds pāri nodarījis?

Atguvusies sieviete atbildēja:

—   Diženais han, man neviens nav nodarījis pāri. Es saucu Palīdzi, savu dēlu. Palīdzis — tas ir viņa vārds. Viņš aizjozis citiem puikām līdzi stepē, bet laiks ēst pusdienas, tālab arī saucu…

Hans bija pārsteigts ne pa jokam.

—   Cik ērmotīgs vārds! Pirmoreiz tādu dzirdu. Kā jums ar vīru ienāca prātā likt dēlam šādu vārdu?

Tad sieviete izstāstīja hanam visu, kas bija noticis pirms desmit gadiem: viņas vīrs devies ar diviem vecākajiem brāļiem uz hana galvaspilsētu darīšanās, bet atpakaļceļā viņam iedzēlusi indīga čūska, un viņš pirms nāves palūdzis, lai viņa pirmdzimto dēlu nosaucot par Palīdzi.

Hans tapa domīgs un uzbudināts vaicāja:

—   Saki, sieva, — kā sauca tavu vīru? Varbūt par Aspanu?

—   Jā, par Aspanu, — sieviete atbildēja.

—   Tad viss ir skaidrs! — hans dedzīgi iesaucās. — Nevis no indīgas čūskas, bet no cilvēku ļaunuma aizgājis bojā gudrs un cēlsirdīgs vīrs. Lūgdams dēlu nosaukt par Palīdzi, viņš ļaunajā nestundā sūtīja vēsti par savu briesmīgo likteni. Saki, sieva, vispēdīgi: vai brāļi — slepkavas tev atdeva zeltu, kas piederēja Aspanam?

Sieviete stāvēja neizpratnē.

-       Piedod man, muļķei, diženais han, bet es lāgā nesaprotu, par kādu zeltu tu runā. Mums nekad nav bijis ne graša pie dvēseles un tagadiņ vēl ne tik. Vīra brāli man atņēma pēdējos lopus, ko bijām mantojuši no vīra tēva.

Hans tapa pagalam nikns.

-        Atvest šurp slepkavas! — viņš pavēlēja.

Brāļus atveda. Viņi drīz vien saprata, ka liegties nav vērts un ka nekādi meli vairs nepalīdzēs, tālab atzinās visos savos noziegumos.

Hans lika abus brājus aizvest uz to vietu, kur bija pastrādāta ļaundarība, un tur abiem nocirst galvas, bet visu mantu, ko bija salaupījuši no Aspana, atdot atraitnei.

Tobrīd pārradās no stepes Palīdzis. Viņš gribēja skriet pie mātes, taču hans viņu paaicināja pie sevis un, apņēmis ap pleciem, vaicāja:

-     Saki, Palīdzi, — vai tu proti minēt mīklas?

—    Protu, — zēns droši atbildēja.

-      Tad pasaki, kas tas ir — «krāsains arkāns no pakalna līdz pakalnam sniedzas».

—    Varavīksne! — bez liekas domāšanas atbildēja zēns.

Hans pasmaidīja un mazliet atplauka.

-       Braši! Tev prāts ir tikpat ass kā tēvam. Tagad tu jāsi man līdzi uz pili. Tur tu mācīsies un man kalposi. Bet, kad paaugsies un apgūsi zinības, es tevi iecelšu par vezīru.

Palīdzis, spiezdamies mātei klāt, sacīja:

-        Manu valdniek, vai tad tev nepietiek kalpu arī bez manis? Un vai mūsu tautā neatradīsies gudrāks padomdevējs par baskāji puišeli? Manai mātei pēc tēva nāves ir tikai viens kalps, viens padomdevējs un viens aizstāvis — tas esmu es. Tad atļauj man palikt kopā ar māti!

Un hans neatrada vārdus, lai zēnam varētu iebilst.

APKĀRTSTAIGUĻI BRĀĻI

Vecos laikos dzīvoja kāds tikumīgs un mācīts vīrs, kam bija trīs dēli. Ļaudis mēdz sacīt tā: mednieka dēls bultas asina, skrodera dēls halātu piegriež. Bet mācītā tēva dēli kopš mazotnes, allaž pie gudrām grāmatām sēdēja. Vecākais

no brā)iem vēl nejaudāja zirgam tikt mugurā, taču ļaudis jau nāca pie viņiem pēc padoma un taisna sprieduma.

Kādu reizi pie brāļiem ieradās divi vīri ar divām ka* mielmātēm un mazu kamielēnu.

—            Mūs atveda šurp šāda vajadzība, — viņi sacīja.

—   Mums katram pieder pa kamieļmātei. Tās abas aizvien ganījās kopā stepē. Pirms pāris dienām mēs aizgājām kamieļmātēm pakaļ un ieraudzījām divus nesen atskrējušus kamielēnus. Viens bija dzīvs, bet otrs beigts. Un tagadiņ netiekam gudri, kuram pieder dzīvais kamielēns, jo nezinām, kura no kamieļmātēm ir viņa māte. Abas kamieļmātes maziņo vienādi maigi uzmana un baro, un viņš vienādi mīļi glaužas abām klāt.

Vecākais brālis sacīja:

—   Aizvediet kamieļmātes pie upes.

. Vidējais sacīja:

-     Pārvediet kamielēnu laivā uz otru upes krastu.

Un jaunākais piebilda:

-     Tad tūliņ kļūs skaidrs, kuram pieder kamielēns.

Vīri tā arī izdarīja, kā brāļi pamācīja.

Kad kamielēns palika otrā krastā viens, viņš izbijies sāka skraidīt šurpu turpu gar upmalu un žēli bļaut. Kamieļmātes arī tapa nemierīgas un sāka bļaut. Viena tramīgi skraidīja gar krastu, bet otra metās no stāvās kraujas ūdenī un peldēja pie kamielēna. Nu visi saprata, ka tā bija īstā kamielēna māte.

Vēsts par neparasto zēnu lielo gudrību nonāca no viena jātnieka pie otra, no viena garāmgājēja pie otra, un drīz vien to zināja visa stepe. Vecais tēvs bija laimīgs un lepojās ar saviem dēliem.

Gāja gadi. Tēvs tapa vecāks, bet dēli auga lielāki. Kad viņi sasniedza jaunekļu vecumu, mācītais vīrs viņiem sacīja:

—  Nevis tas zina daudz, kas ilgi dzīvojis pasaulē, bet tas, kurš daudz redzējis. Kas var pateikt zelta patieso vērtību? Nevis bagātnieks, bet zeltkalis. Kas var pateikt, no kā pagatavots ēdiens? Nevis ēdējs, bet tas, kurš to gatavojis. Kas var parādīt pareizo ceļu? Nevis tas, kurš pošas ceļā, bet tas, kurš to jau mērojis. Lieciet grāmatas pie

malas un dodieties apceļot pasauli, izpētīt dzīves grāmatu, gudrāko no visām grāmatām.

Tēvs atvadoties dēliem deva savu svētību, un viņi uz ilgiem laikiem atstāja dzimto vietu.

Reiz brāļi gāja pa kādu no tūkstoš pasaules ceļiem un savā starpā sarunājās.

Vecākais brālis sacīja:

-     Pa šo ceļu nesen gājis noguris kamielis.

Vidējais sacīja:

-    Pareizi, un šis kamielis ir akls ar kreiso aci.

Jaunākais sacīja:

—   Un nastā tas nesa medu.

Tobrīd brāļiem pretī nāca kāds satraukts un aizelsies vīrs.

-       Vai jūs nesatikāt ceļā kamieli? — viņš vaicāja. — Man zagļi to nozaguši.

-       Tavs kamielis bija nogājis garu ceļa gabalu un stipri piekusis, vai tiesa? — vecākais brālis vaicāja.

—   Tiesa, — atbildēja svešais vīrs.

—  Un tavs kamielis ir akls ar kreiso aci? — vaicāja vidējais brālis.

—   Jā, akls gan, — priecīgi atsaucās svešais.

-    Un tas nastā nesa medu? — vaicāja jaunākais brālis.

—  Jā, medu! Medu gan! Sakiet ātrāk — kur ir mans kamielis?

-       To mēs nezinām, — brāļi atbildēja, — jo mēs to neesam redzējuši.

Tad svešais vīrs sašutis iesaucās:

—  Kā jūs uzdrīkstaties melot, ka neesat redzējuši, ja zināt visas mana kamieļa pazīmes? Tad jau paši būsit to nozaguši un kaut kur paslēpuši.

Svešais vīrs sacēla tādu brēku, ka to sadzirdēja hana karavīri, kas netālu jāja garām. Viņi tūdaļ atsteidzās uz notikuma vietu, saņēma visus četrus ciet un aizveda pie hana.

Hans sāka pratināt.

—   Jūs apgalvojat, ka pazudušo kamieli neesat redzē1 viņš uzrunāja gudrā vīra dēlus, — tad atbildiet:

kā varējāt tik nekļūdīgi nosaukt kamieļa pazīmes?

Vecākais brālis atbildēja:

—   To, ka kamielis bija nogājis garu ceļa gabalu, es noteicu pēc viņa pēdām: noguris dzīvnieks aizvien velk kājas pa zemi un atstāj smiltīs garākus pēdu nospiedumus.

Vidējais atbildēja:

—   Ka kamielis ir akls ar kreiso aci, es noteicu pēc ceļmalas zāles: tā bija aiztikta vienīgi ceļa labajā -pusē.

Jaunākais atbildēja:

—   Bet to, ka kamielis nesa medu, noteikt bija vieglāk par vieglu: virs ceļa griezās veseli mušu mākuļi.

Hans bija pārsteigts par brāļu vērīgo aci un pašcieņu, ar kādu viņi atbildēja uz viņa jautājumiem. Un viņš sadomāja vēlreiz pārbaudīt brāļu prāta asumu. Slepus ievīstījis lakatā ienākušos granātābolu, hans parādīja to brāļiem un vaicāja: — Ko es turu rokā?

Vecākais brālis atbildēja:

—   Kaut ko apaļu.

Vidējais atbildēja:

—   Pie tam ļoti garšīgu.

Bet jaunākais noteica:

—   Vārdu sakot, granātābolu, diženais han.

Hans smaidīja kā saulīte.

—   Uzminējāt! — viņš iesaucās. — Nekad agrāk man nebija gadījies satikt tik gudrus un vērīgus vīrus. Kauču esat vēl pārlieku jauni, tomēr mani bārdainie vezīri nespēj ar jums mēroties prāta asumā. Palieciet pie manis trīs dienas un iztiesājiet pēc kārtas manu ļaužu strīdus un sūdzības. Ja jūsu spriedumu atzīšu par taisnīgu, iecelšu jūs par saviem vezīriem.

Izdzirduši šādu hana valodu, vecie vezīri iedegās ļaunā naidā pret gudrajiem jaunekļiem un nolēma viņiem visādi kaitēt, lai tikai nebūtu ar tiem jādalās ienākumos, varā un hana laipni oā.

Pirmajā dienā tiesu sprieda vecākais brālis. Pie viņa ieveda divus vīrus. Viens vīrs sacīja:

—   Es esmu nabadzīgs gans. Trūkuma spiests, vakar nokāvu savu labāko aunu un šodien visu dienu tirgū pārdevu gaļu. Ieņemto naudu ieliku makā un iebāzu kabatā, bet šis cilvēks man maku izzaga no kabatas.

Otrs vīrs sašutis noliedza savu vainu.

-       Gans melo! Man ir gan maks ar naudu, bet tas pieder man pašam. Blēdis mani nepatiesi apmelo, lai tā piesavinātos svešu mantu.

Tiesnesis sacija:

-        Dod šurp maku. Mēs vienā mirklī noskaidrosim, kuram no jums pieder šī nauda.

Viņš lika hana kalpiem atnest trauku ar verdošu ūdeni un tajā izbērt no maka naudu. Odens tūdaļ pārklājās ar tauku kārtiņu, it kā tajā būtu vārījusies auna gaļa. Nu vairs nebija šaubu, ka ganam taisnība. Tiesnesis atdeva naudu viņam, bet zagli pavēlēja iemest cietumā.

Otrā dienā tiesu sprieda vidējais brālis.

Tiesā ieradās bajs, resns kā piebāzts cisu maiss, vilkdams aiz rokas kādu noskrandušu vārgdieni.

Bajs sacīja:

—   Sis plikadīda ar asarām acīs izlūdzās no manis uz atdošanu čaraku1 gaļas, teikdams, ka šim bērns esot pie miršanas. Viņš apzvērēja, ka parādu atdošot pēc nedēļas, kaut vai gaļu nāktos izgriezt no savas paša miesas. Bērns jau sen nomiris, nedēļa iet pēc nedēļas, bet viltnieks ir nedomā atdot man gaļu vai samaksāt par to skaidrā nauda.

Tiesnesis vaicāja nabagajam:

—    Kālab tu nenolīdzini bajam parādu?

—   Man nekā nav, — aiz bailēm trīcēdams, nabags atbildēja. — Ātrāk par rudeni nekādi nevarēšu ar baju norēķināties.

—    Bet es negribu gaidīt līdz rudeniml — bajs iesaucās.

—   Tādā gadījumā es lietu izšķiršu šādi, — sacīja tiesnesis. — Paņem, baj, nazi un izgriez no atbildētāja miesas čaraku gaļas. Tikai pielūko: uz mata čaraku! Bet, ja gabals būs kaut vai par prosas graudiņu smagāks vai vieglāks, es ilkšu tevi nozilināt ar pletni.

Bajs neziņā apstulba, tad pēkšņi, pīdamies halāta stērbelēs. metās prom, ko kājas nes. Visi nosmējās viņam pakai. bet nabagais vīrs no sirds pateicās tiesnesim par žēlsirdīgo spriedumu.

C a r« k i — sens svara mērs, līdzinās 5—6 mārciņām.

Trešajā dienā spriest tiesu bija kārta jaunākajam brālim. Pie viņa atjāja divi jauni cilvēki. Plecīgākais un garākais. kas bija prasītājs, izteica savu sūdzību:

-     Mans draugs man atņēma zelta naudas gabalu.

Apsūdzētais taisnojās:

-        Es šo zelta naudas gabalu nopelnīju, godīgi strādādams. Man nekad ne prātā nenāca otram nodarīt pāri.

Tad tiesnesis vaicāja prasītājam:

-     Vai bija klāt liecinieki, kad draugs tev uzbruka?

—    Nē, liecinieku klāt nebija.

-        Tādā gadījumā, — tiesnesis sacīja, — izšķirt jūsu strīdu nebūs viegli. Man jāpadomā. Tikmēr jūs izklaidējiet mani un pamērojieties spēkiem. Kurš uzvarēs, tas saņems no manis dāvanu.

Tiesnesis iegrima domās, bet džigiti saķēra viens otru aiz jostas un sāka spēkoties. Nepagāja ne ceturtdaļstunda, kad prasītājs jau trīs reizes bija noguldījis zemē apsūdzēto.

—    Pietiks, — tiesnesis sacīja. — Patiesība ir redzama un mans spriedums gatavs. Pat muļķim skaidrs, kurš no abiem cīkstoņiem ir stiprākais. Visu acu priekšā prasītājs tris reizes pēc kārtas pievārēja apsūdzēto. Kurš tad ticēs, ka vājākais spēj atņemt naudu stiprākajam? Nē, apsūdzētais nav vainīgs, bet tevi, nekauņas prasītāju, par neslavas celšanu un izspiešanu derētu gan bargi sodīt. Taču es tev visžēlīgi piedodu: tā būs mana solītā dāvana par tavu lielo spēkošanās prasmi. Ejiet un salīgstiet mieru, un papūlieties atkal kļūt draugi.

Tauta apsveica brāļu taisno tiesu, un hans ar viņiem bija apmierināts. Vienīgi vecie vezīri nespēja valdīt niknumu un sašutumu. Viņi mēģināja hanam iestāstīt, ka brāli esot ļauni blēži, ka šādiem nepazīstamiem atnācējiem nevarot uzticēties un ka pie hana tos atsūtījusi, skaidrāks par skaidru, viņa ienaidnieki, kas perinot pret viņu kaut ko nelāgu. Tomēr hans apsauca mēlnešus un pasludināja savu gribu:

—    Es ieceļu trīs gudros brāļus par saviem vezīriem. Dienu viņi man palīdzēs pārvaldīt valsti, vakaros mani izklaidēs, stāstīdami dažādus stāstus, bet nakti stāvēs par mani nomodā.

Ritēja dienas, cita aiz citas. Hans aizvien vairāk pieķērās jaunekļiem. Vakaros viņš ilgi klausījās viņu valodās un iemiga, brīnumainu stāstu ieaijāts.Brāļi pēc kārtas kalpoja hanam, un hans viņus visus trīs slavēja, bet jo sevišķi jaunāko. Tālab vecie vezīri pret viņu bija vēl cietsirdīgāki nekā pret vecākajiem brāļiem. Aiz lielas skaudības viņi sadomāja jaunāko brāli pazudināt.

Kādu dienu, kad jaunākajam brālim iekrita kārta kavēt hanam laiku, vezīri slepus iemeta pils guļamistabā indīgu čūsku. Viņi cerēja, ka hans, ieraudzījis čūsku, turēs ļaunās aizdomās savu mīluli un sašutis to sodīs; tad būs vieglāk pierunāt viņu izrēķināties arī ar vecākajiem brāļiem.

Pienāca nakts. Hans gulēja gultā, bet jaunais vezīrs stāstīja viņam senas teiksmas. Viņš runāja tik raiti un daiļi, kā lasīdams no neredzamas grāmatas. Aizrāvies ar klausīšanos, hans iemiga tikai krietni pēc pusnakts.

Jaunākais brālis jau dzīrās izdzēst gaismekli, kad pamanīja briesmīgo čūsku, kas rāpās uz hana guļvietu. Viņš neapjucis izrāva zobenu, nocirta čūskai galvu un pārcirsto čūsku pasvieda pagultē. Jauneklis jau gatavojās bāzt zobenu atpakaļ maksti, kad no trokšņa pamodās hans un atvēra acis.

Ieraudzījis savā priekšā jauno vezīru ar kailu zobenu roka, viņš pietrūkās kājās un iesaucās:

-     Palīgā! Mani grib nogalināt!

Tai pašā mirkli guļamistabā ieskrēja hana miesassargi, saņēma ciet jaunāko brāli un iemeta viņu līdz rītam tumšā pagrabā.

rīta hans ataicināja pie sevis vezīrus, lai apspriestu notikušo un izlemtu ieslodzītā jaunekļa likteni.

Vezīri runāja visi pēc kārtas, sākot ar vecāko, un viņi, neskopodamies vārdiem un pārspēdami cits citu daiļrunībā, teica vienu un to pašu: jauneklis esot ļaunprātīgs nodevējs, kas tīkojis pēc sava valdnieka un labdara dzīvības, un tālab sodāms ar visbargāko un mokošāko nāves sodu. Klausīdamies vezīru vārdos, hans locīja galvu un aizvien vairāk sadrūvējās. Toties veziri, ārēji izlikdamies mierīgi, iekšēji līksmoja, jo iepriekš jau bija pārliecināti par savas neģēlīgas sazvērestības izdošanos.

Tad pienāca kārta teikt savu vārdu apsūdzētā vecākajam brālim.

-       Atļauj man, diženais han, — viņš iesāka, — tiesas runas vietā pastāstīt tev senu līdzību, kā to mēs ar brāļiem darījām neskaitāmas naktis pie tava pagalvja.

Sensenos laikos dzīvoja kāds visuvarens padišahs. Viņš vairāk par visu pasaulē mīlēja papagaili, kas tupēja zelta būrītī viņa guļamistabā un prata runāt. Gudrais papagailis padišaham deva gan padomus, kad vajadzēja izšķirt sarežģītus jautājumus, gan mierināja viņu bēdās, gan izklaidēja vaļas brīžos.

Kādu dienu padišahs piegāja pie būrīša un ieraudzīja, ka papagailis ir sabozies un noskumis.

—   Kas tev kaiš, manu draudziņ? — padišahs vaicāja.

Papagailis atbildēja:

—   Bija atlidojuši pie mūsu loga mani biedri no tālās dzimtenes. Viņi atnesa man vēsti, ka mana māsa iziet pie vīra un grib mani redzēt savu kāzu viesu vidū. Atļauj man, pavēlniek, aizlidot uz dzimteni! Par tavu žēlsirdību es atnesīšu tev dārgu dāvanu.

—   Cik dienu tev vajadzīgs lidojumam? — padišahs vaicāja.

—   Četrdesmit, manu pavēlniek. Četrdesmitajā dienā es atkal būšu klāt.

Padišahs attaisīja būra durtiņas, un papagailis, priecīgi iekliegdamies, izspurdza pa logu brīvībā.

Vezīrs, kas tobrīd atradās padišaham līdzās, sacīja:

-        Varu apzvērēt, valdniek, ka viltīgais putns tevi piekrāpa un nekad vairs neatgriezīsies būrī.

Ļauni cilvēki nevienam neuzticas un visus tur aizdomās, manu han, un šis vezīrs bija ļauns cilvēks.

Pagāja četrdesmit dienas, un papagailis, kā bija solījies, atlidoja atpakaļ. Padišahs tapa ļoti priecīgs un pa jokam vaicāja:

—   Saki, draudziņ, — kādu dāvanu tu man atnesi?

Papagailis atvēra knābi un nolika padišaham uz delnas

mazu sēkliņu.

Padišahs izbrīnījās, taču, pazīdams papagaiļa gudrību, pasauca savu sirmo dārznieku un lika tam sēkliņu iedēstīt zemē. Pēc vienas dienas no sēkliņas izauga šmauga ābelīte, pēc divām — tā sāka ziedēt, bet pēc trim — tajā nogatavojās neskaitāmi smaržīgi āboli.

Dārznieks noplūca vissārtāko ābolu un nesa to padišaham, bet ceļā sastapa vezīru. Vezīrs dārznieku apstādināja un sarāja, kāpēc tas ābolu nesot rokās, un lika aiziet pēc zelta trauka. Vecais vīrs aizgāja, bet vezīrs pa to laiku notriepa ābolu ar indi, tad, sagaidījis dārznieku, kopā ar viņu ieradās pie padišaha. Dārznieks izstāstīja visu par brīnuma koku, nolika trauku ar augli uz galda un pats aizgāja. Bet vezīrs sacīja:

—   Manu valdniek, šis ābols no ārienes izskatās brīnum skaists, tomēr skaistums bieži vien ir mānīgs. Man rādās, auglis ir indīgs. Pavēli atvest no cietuma slepkavu, kas notiesāts uz nāvi, un liec, lai viņš pirmais nokož no ābola.

Padišahs paklausīja vezīra padomam. Atveda laupītāju, iekaltu važās, lika viņam apēst gabaliņu ābola, un pēc mirkļa šis cilvēks bija miris.

Padišahu sagrāba neizsakāms niknums. Viņš ieskrēja guļamistabā, paķēra papagaili un norāva tam galvu.

Pēc kāda laika padišahs sadomāja pats savām acīm paskatīties uz ābeli. Viņš izgāja dārzā un pasauca dārznieku. Atskrēja stalts un daiļš jauneklis.

—    Kas tu tāds esi? — padišahs vaicāja.

—    Es esmu tavs dārznieks, manu valdniek.

—    Mans dārznieks bija vecs, — padišahs brīnījās.

—   Tas arī esmu es, — sacīja jaunais skaistulis. — Pēc tam, kad tu nonāvēji papagaili, es nospriedu, ka arī man neizbēgt tavu dusmu. Tālab, lai nebūtu lieki jācieš, nolēmu iet nāvē, apēdot indīgo ābolu. Noplūcu vienu, drusciņ nokodu un tai pašā mirklī tapu jauns kā sendienās.

Pārsteigtais padišahs kā pa sapņiem piegāja pie brīnuma koka, noplūca ābolu un pielika pie mutes. Neizsakāma svētlaime pārņēma visu ķermeni, un viņš sajuta, ka atkal ir jauns un zaļoksnējs, kāds bija astoņpadsmit gadu vecuma.

Tagad viņš saprata, ka veltīgi nogalinājis uzticamo papagaili, aiz bēdām un nožēlas ieraudājās, taču bija par vēlu: valdnieks var atņemt dzīvību, bet atgriezt to nav viņa spēkos.

Vecākais brālis apklusa. Hans nekustīgi sēdēja, iegrimis dziļās pārdomās. Pēc tam viņš deva zīmi, lai runā vidējais brālis. Un tas sacīja:

-    Diženais han, ari es gribu tev pastāstīt līdzīgu gadījumu. Tas noticis tāpat sensenos laikos, tikai citā valstī un ar citu padišahu. Šis padišahs kopš bērna kājas bija aizrāvies ar medībām. Augām dienām, pat mēnešiem viņš auļoja sava straujā kumeļa mugurā pa stepi, dzīdamies pakaļ zvēriem un putniem. Viņam bija iemīļots klinšu ērglis, kāda nekad agrāk nebija bijis nevienam medniekam.

Vienreiz padišahs, vajādams stepju antilopi, attapās nedzīvā tuksnesi. Neciešami cepināja saule, nekur nebija ūdens, bet padišahu mocīja slāpes. Negaidot viņš pamanīja klinti, no kuras tievā tējrcītē sūcās avotiņš. Padišahs paņēma zelta trauku, pietecināja to un jau grasījās dzert, pēkšņi ērglis metās traukam virsū un ūdeni izlaistīja.

Padišahs sadusmojās, uzkliedza ērglim un atkal pietecināja trauku. Taču ērglis no jauna triecās pret trauku un izsita to padišaham no rokām. Padišahs lielās dusmās paķēra tukšo trauku un iesita ērglim pa galvu. Ērglis nokrita zemē beigts. Bet padišahs piegāja pie avotiņa — un pārbijies sastinga: no klints spraugas rāpās ārā milzīga čūska. Nevis ūdens, bet nāvīga inde bija sūkusies no klints! Padišahs ielēca seglos un aizauļoja prom. Kopš šās dienas viņš saprata, ka apdomība un piesardzība ir labāka par steigu, ka augstais stāvoklis vien vēl nepasargā no liktenīgām kļūdām, ka labu no ļauna var atšķirt gudrais, nevis visuvarenais.

—   Pietiek! Apklusti! — hans iesaucās un, mezdams dusmu zibeņus, piecēlās no vietas. — Jūs abi esat uz vienu roku ar savu brāli un gribat ļaundari attaisnot, lai paglābtu gan viņu gan sevi no pelnītā soda. No jūsu līdzībām jāsaprot, ka nevis viņš ir vainīgs manā priekšā, bet es esmu neapdomīgs un izturos pret viņu netaisni. Ja tas ir tā, tad sakiet — kālab viņš pacēla zobenu pret savu «raldnieku?

| Tas mums nav zināms, — brāļi atbildēja. — To pavaicājiet viņam pašam.

—    Ievediet ieslodzīto! — hans uzsauca sardzes vīriem.

Jaunākais brālis nostājās hana un vezīru tiesas priekšā.

Pētoši urbdamies ar acīm jauneklī, hans vaicāja:

—   Atzīsties vaļsirdīgi, jo nekāda viltība tevi vairs nepasargās no bargā soda: kādā nolūkā tu vakarnakt, stāvēdams pie manas guļvietas, izrāvi no maksts kailu zobenu?

Lai izglābtu tevi no nāves, — jauneklis atbildēja.

—   Kurš tad, ja ne tu pats, man draudēja ar nāvi?

—   Čūska, kas grasījās tev iedzelt un ko es pārcirtu pušu ar zobenu.

—   Čūska? Kas tev nāk prātā! Kā tā varēja iekļūt manā guļamistabā? — hans neizpratnē vaicāja.

—  Tavi pieredzējušie vezīri, han, kuriem tu pārlieku uzticies, labāk par mani var atbildēt uz šo jautājumu.

Hans iemetās guļamistabā un pēc brītiņa, nodūris galvu, lēni atgriezās tiesas zāle. Viņš piegāja pie jaunākā brāļa, apskāva to un ar asarām acīs aizkustinātā balsī sacīja:

—   Piedod man, mans uzticamais draugs un glābēj! Tagad es zinu patiesību. Par apbēdinājumu, kuru tev sagādāju, vari man lūgt, ko tikai vēlies, — zvēru visu priekšā, ka tev un taviem brāļiem neko neliegšu.

Un jauneklis sacīja:

—   Diženais han, atbrīvo mūs visus trīs no sava dienesta. Ļauj mums turpināt uzsāktās gaitas. Mūsu ceļš vēl nav izstaigāts, un dzīves grāmata, kas ir gudrākā no visām grāmatām, vēl nav izlasīta ne pusē.

Hans nebija gaidījis šādu lūgumu. Viņš atkal iedegās dusmās, sejā tam iesitās sārtums, taču viņš nedrīkstēja lauzt doto vārdu.

Un brāļi atstāja hana pili.

MALKAS CIRTĒJA MEITA

Reiz dūmainā velēnu būdiņā dzīvoja vecs malkas cirtējs ar deviņus gadus vecu meitiņu. Viņš bija nabagāks par nabagu: neass, izrobīts cirvis — tā visa viņa mantība, klibs kleperis un vecs ēzelis — tie visi viņa lopi. Tomēr gudri ļaudis mēdz sacīt: «Bagātam laime ganāmpulkos, nabagam — viņa bērnos.» Un tiesa, raudzīdamies uz savu mazo meitu, malkas cirtējs aizmirsa visas likstas un trūkumu.

Meiteni sauca par Ainakizu. Viņa bija tik piemīlīga, gudra un laipna, ka visi viņu iemīļoja jau no pirmā acu skata.

No tālīnām jurtām skrēja šurp bērni, lai ar Ainakizu parotaļātos, no tālīniem auliem jāja šurp veci vīri, lai ar viņu parunātos.

Kādu dienu malkas cirtējs uzkrāva kleperītim mugurā krietnu saišķi malkas un atvadījās no meitas, teikdams:

—    Mana mīļā Ainakiza, es došos uz tirgu un būšu atpakaļ tikai vakarā. Neskumsti viena. Ja laimēsies pārdot malku, atvedīšu tev mazu dāvanu.

—    Lai piepildās tava vēlēšanās, tēt, — meita atbildēja.

-     Laimīgu ceļu! Tikai, lūdzams, esi piesardzīgs. Ne velti

mēdz sacīt, ka tirgus ir nolādēta vieta: tur vieni iedzīvojas mantā, otri izputina to pašu, kas tiem pieder. Atgriezies, cik ātri vien vari, es tevi gaidīšu mājās ar pusdienām.

Malkas cirtējs uzšāva ar pātagu klibajam kleperim un devās ceļā.

Ieradies tirgū, viņš apstājās maliņā un sāka gaidīt pircējus. Laiks ritēja, bet pie vecā malkas cirtēja neviens nepienāca.

Tobrīd tirgū pastaigājās kāds jauns bajs, dižodamies ļaužu priekšā ar savu melno bārdu un zīda halātu. Viņš pamanīja noskrandušo večuku ar malku un sadomāja to ļauni izjokot.

-     Ei, vecais, vai tu pārdod malku? — bajs vaicāja.

-     Pārdodu gan, — malkas cirtējs atsaucās.

—    Cik tu gribi par to?

—    Vienu tengu1 .

-        Bet vai tu to par šo pašu cenu pārdosi ar visu, kā tas ir?

Malkas cirtējs gan lāgā nesaprata pircēja vārdus, taču, nesaskatīdams tajos nekā ļauna, atbildēja:

—    Pārdošu.

-        Labi, — bajs sacīja, — še tev tenga, un dzen kleperi man pakaļ.

Kad viņi nonāca baja pagalmā, malkas cirtējs sāka rai-

'Tenga — sena sīknaudas vienība.

sit vaļā auklu, lai noveltu malku pie mājas sienas, bet bajs viņu atgrūda nost, pilnā kaklā saukdams:

—   Ko tu, muļķa veci, esi sadomājis? Vai negribēsi aizvest prom zirgu? Es taču nopirku no tevis malku «ar visu, kā tas ir», tas nozīmē, ka zirgs tagad pieder man. Tu maksu jau esi saņēmis, tad lasies prom, cik ātri vari!…

Malkas cirtējs sāka iebilst, bet bajs viņā nemaz negribēja klausīties. Viņš atgaiņājās rokām, kliedza arvien skaļāk, līdz pēdīgi saķēra veco vīru un aizvilka pie tiesneša.

Mēdz sacīt: «Ļauns saimnieks rikšotāju pataisīs par kleperi, ļauns tiesnesis tavu paša mantu pārvērtīs par cita īpašumu.» Noklausījies abus strīda vaininiekus, tiesnesis noglauda bārdu, pameta acis uz baja zīda halātu un, cerēdams dabūt labu kukuli, paziņoja savu spriedumu: malkas cirtējs saņēmis visu naudu, kas tam pienācās, un pats esot vainīgs savā nelaimē, jo piekritis pircēja noteikumiem.

Pēc tiesneša sprieduma bajs labu laiku gardi smējās, apmierināts ar savu nedarbu, bet malkas cirtējs, birdinādams gaužas asaras, sakumpis vilkās uz savu aulu.

Ainakiza jau kuro reizi pameta zem katla žagarus, līdz beidzot sagaidīja tēvu. Kad viņš smagi pārkāpa pāri slieksnim un meita tam acīs ieraudzīja asaras, viņas sirds bažīgi iepukstējās. Viņa metās tēvam pie krūtīm un sāka izvaicāt, kas viņu tā apbēdinājis. Malkas cirtējs izstāstīja par savu nelaimi, un meita gudriem vārdiem un maigiem skūpstiem mēģināja to nomierināt. Taču viņai nenācās viegli nožāvēt tēvam asaras.

Otrā rītā malkas cirtējs aiz bēdām pavisam savārga. Ainakiza, viņam pieglauzdamās, sacīja:

Mīļais tēvs, tu šodien neesi vesels un nedrīksti celties no gultas. Atļauj man doties uz tirgu. Kazi, es būšu laimīgāka par tevi un izdevīgāk pārdošu malku.

Vecais vīrs nekādi nebija ar mieru laist meitu prom, tomēr Ainakiza viņu pierunāja un savu panāca.

—I Nu tad jāj ar, meitiņ, ja tik dikti gribi, — malkas cirtējs atvēlēja, — tikai atceries, ka man nebūs miera, iekāms tevi atkal neredzēšu mājās.

Ainakiza uzkrāva vecajam ēzelim krietnu saišķi malkas un, paskubinādama lopiņu ar stibu, jāja uz pilsētu.

Apstājusies tirgus laukumā, viņa drīz vien pamanīja laužu pūlī jauno baju ar melno bārdu un zīda halātu. Bajs pastaigājās pa tirgu, augstu izslējis degunu, tad ieraudzīja meiteni ar malku, viltīgi pasmīnēja un taisnā ceļā nāca pie viņas.

—   Ei. meiteni Vai tu pārdod malku? — viņš vaicāja.

—   Pārdodu gan, — Ainakiza atbildēja.

—   Cik tu gribi par to?

—   Divas tengas.

—  Bet vai tu par šo pašu cenu pārdosi malku ar visu, kā tas ir?

—  Pārdošu, ja tu atdosi man naudu arīdzan «ar visu, kā tas ir».

—  Labi, labi, — bajs pasteidzās atbildēt, smīkņādams bārdā. — Dzen ēzeli man paka).

—   Tēvocīt, kur lai piesienu «tavu» ēzeli?

Pārsteigts par meitenes paklausību, bajs klusēdams norādīja uz stabu pagalma vidū. Ainakiza piesēja ēzeli un palūdza norēķināties. Bajs smīnot pastiepa viņai divas tengas, bet Ainakiza sacīja:

—  Tēvocīt, tu nopirki no manis malku «ar visu, kā tas ir», un saņēmi ēzeli kopā ar malku. Arī tu man solīji atdot naudu «ar visu, kā tas ir». Tālab bez divām tengām es gribu saņemt no tevis arīdzan visu tavu roku.

Bajs pirmajā mirklī no šādiem meitenes vārdiem nokrita kā no plaukta, bet pēc tam metās viņai virsū ar negantiem vārdiem un draudiem, tomēr Ainakiza nepiekāpās. Tad nekas cits neatlika kā iet pie tiesneša meklēt taisnību.

Tienesis abus noklausījās, taču šai reizē, lai arī kā viņš glaudīja bārdu un meta acis uz zīda halātu, nekā lādzīga nespēja izdomāt, kā izšķirt strīdu par labu bajam. Nācās vies paziņot šādu spriedumu: pircējam jāatdod meitenei divas tengas par malku un piecdesmit zelta gabalu par rokas izpirkšanu.

Bajs noskaitās ne pa jokam un bija gatavs atteikties gāo no malkas, gan klibā klepera, gan ēzeļa, taču—par vēlu. Atdodams Ainakizai naudu, viņš sacīja:

— Tu. skuķi, mani pārspēji viltībā, tikai nemēģini ar to laužu priekšā lielīties. Kur nu tev, zvirbulēnam, tikt

līdzi vanagam! Es tik un tā esmu gudrāks par tevi. Vai gribi par to pārliecināties? Saderēsim un tepat tiesneša priekšā katrs pastāstīsim visdīvaināko un neticamāko atgadījumu no savas dzīves. Kura stāstu tiesnesis atzīs par labāku, tas arī būs uzvarētājs. Un vēl ielāgo: ja viens no pretiniekiem nenoticēs otra stāstam un nosauks to par meli, tas tūda) zaudēs derības. Vai esi šādi ar mieru izmēģināt laimi? Es lieku ķīlā pieci simti zelta gabalu, bet tu vari likt tos pašus piecdesmit…

—   Esmu ar mieru, tēvocīt, — Ainakiza atbildēja, — un ķīlā lieku pati savu galvu.

Bajs pamirkšķināja tiesnesim ar aci un iesāka stāstu:

-       Vienreiz es kabatā atradu trīs kviešu graudus un izmetu tos pa logu laukā. Necik ilgi — aiz loga izauga kvieši, pie tam tik biezi un gari, ka jātnieki ar visiem kamieļiem un zirgiem tajos maldījās vairākas dienas no vietas. Bet kādudien notika šāds atgadījums. Mani četrdesmit labākie āži ieklīda kviešu laukā un tur pazuda kā nebijuši. Lai kā es tos saucu un meklēju — no āžiem ne vēsts. Pienāca rudens, kvieši nogatavojās. Mani kalpi tos nopļāva, taču uz nopļautā lauka neatrada ne plika āža kauliņa. Pēc tam kviešus nokūla un samala miltos, bet par āžiem neviens vairs neatcerējās. Viendien es palūdzu sievu izcept svaigu plāceni un pats apsēdos lasīt korānu. Sieva izņēma plāceni no uguns un sniedza to man. Es nolauzu ņuku un sāku ēst. Pēkšņi mutē kaut kas ieblējās tādā kā āža balsī — un es izbrīnā pavēru lūpas… Tai pašā mirklī no mutes sāka lēkt ārā cits pēc cita āži — viens, divi, trīs… un tā visi četrdesmit — un lēkādami lēkāja pa korānu. Un, jāsaka, katrs āzis bija nobarojies tik varen resns kā četrgadīgs bullēns.

Kad bajs apklusa, pat tiesnesis neticīgi pašūpoja galvu, bet Ainakiza ne aci nepamirkšķināja.

—   Tēvocīt, — viņa sacīja, — man nav ne mazāko šaubu, ka viss, ko tu stāstīji, ir vistīrākā patiesība. Ar šitentik gudriem cilvēkiem, kāds esi tu, atgadās vēl dīvainākas lietas. Bet tagadiņ paklausies manu stāstu.

Un Ainakiza iesāka:

—   Reiz sava aula vidū es iesēju kokvilnas sēkliņu. Un vai zināt, kas notika? Otrā dienā no šīs sēkliņas izauga tik garš kokvilnas stāds, ka sniedzās līdz pašiem mākoņiem un tā ēna stiepās triju dienu jājuma garumā. Kad kokvilna nogatavojās, es to novācu, attīrīju no kātiņiem un pārdevu. Par dabūto naudu nopirku četrdesmit vienkupra kamieļus, uzkrāvu tiem dārgu audumu nastas, un mans vecākais brālis ar šo karavānu devās uz Buhāru. Kā aizjāja, tā trīs gadus no viņa nebija ne ziņas, ne miņas, bet nule es dabūju zināt, ka viņu ceļā aplaupījis un nogalinājis kāds cilvēks ar melnu bārdu. Vairs necerēju sadzīt pēdas šim slepkavam, taču laimīgs gadījums man palīdzēja: nu es zinu, ka šis slepkava esi tu, jo tev mugurā ir mana nelaimīgā brāļa zīda halāts.

Tiklīdz Ainakiza izteica pēdējos vārdus, tiesnesis gluži vai salēcās savā vietā, bet bajs — kā stāvējis, tā apsēdās uz grīdas. Ko tagad iesākt? Teikt, ka meitene melo, — tad pēc norunas būs jāatdod viņai piecsimt zelta gabalu; teikt, ka viņa saka patiesību… tad būs vēl ļaunāk: meitene pieprasīs izpirkšanas maksu par savu nogalināto brāli un piedevām vēl četrdesmit kamieļus, apkrautus ar dārgām nastām…

Pēdīgi neizturējis bajs iebļāvās:

—   Lai tev mēle nokalst, tu melo! Viss, ko tu teici, nekrietnais skuķi, ir balti meli! Pievāc piecsimt zelta gabalus, ņem manu halātu, tikai ātrāk pazūdi no manām acīm, citādi es tev noraušu galvu!

Ainakiza paķēra zeltu, ievīstīja to halātā un joza, ko mācēja, uz mājām pie tēva.

Malkas cirtējs, nevarēdams meitu sagaidīt, satraukts izgāja pretim. Pēc brītiņa skatās un redz: skrien mājup Ainakiza. Tiklīdz meita pieskrēja tēvam klāt, viņš to pieglauda pie krūtīm un uzbudināts sāka izvaicāt:

—   Ainakiza, mana caonas cepurīte! Kur tu tik ilgi kavējies, un kur palicis mūsu vecais ēzelis?

Ainakiza atbildēja:

—   Lai allaž pār tevi mirdz zilas debesis, tēvs! Es laimīgi atgriezos no pilsētas, bet ēzeli pārdevu melnbārdaina jam vīram kopā «ar visu, kā tas ir».

—   Mana nabaga meitiņa, malkas cirtējs bēdīgs sacīja,— arī tevi piekrāpa tas cietsirdīgais bajs… Nu mēs

nonāksim galīgā postā, un tikai es pats pie visa esmu vainīgs.

—   Mīļo tētiņ, — Ainakiza sacīja, — nesteidzies krist izmisumā. Redzi, es par malku ieņēmu brangu naudu.

To teikusi, viņa pasniedza tēvam vīstoklī satīto zīda halātu.

—   Tas ir ļoti skaists un dārgs halāts, — aizvien vēl bēdīgā balsī sacīja malkas cirtējs, — bet vai nu tas man velkams mugurā, ejot uz mežu malkā? Bez zirdziņa un vecā ēzeļa mums nāksies kārt ubaga tarbu kaklā.

Ainakiza, nesacīdama ne vārda, izpleta tēva priekšā halātu, un no tā sāka birt mirdzoši zelta gabali. Malkas cirtējs izbrīnījies skatījās te uz meitu, te uz zeltu un nespēja ticēt savām acīm. Tad meita apķērās tēvam ap kaklu un izstāstīja visu, ko bija piedzīvojusi pilsētā.

Malkas cirtējs, klausīdamies meitas vārdos, reizē smējās un raudāja, bet Ainakiza savu stāstījumu nobeidza, sacīdama tā:

—    O, mans tēvs! Kur bagāts mēģina ar viltu, tur nabags ai gudrību. Melnbārdainais bajs nu ir saņēmis mācību, kādu pelnījis. Bet viņa zelta nauda lieti noderēs, lai mūsu aula ļaudis no šodienas varētu dzīvot priecīgi, bez kādām rūpēm.

NURZANA DĒLI

Reiz pasaulē dzīvoja lāga vīrs, vārdā Nuržans. Viņš dzīvoja ilgu un raženu mūžu. Kad Nuržanam apritēja apaļi deviņdesmit deviņi gadi, viņš ataicināja uz jurtu savus trīs dēlus un sacīja:

—    Mani mīļie dēli — Sabit, Gabit un Hamit! Man ir pienācis laiks pavilkt svītru savām dzīves dienām, kas aizvadītas gan smagā darbā un rūpestos, gan priekos un bēdās. Jau tuvojas nakts, un tumsa aizklāj man acu gaismu. Laiks iet atpūsties. Pirms es iemiegu mūža miegā, gribu no jums atvadīties un novēlēt savu mantu.

—    Mēs godbijīgi klausāmies tevi, tēvs! — dēli atsaucās.

—    Kad es nomiršu, sadaliet savā starpā pēc goda prāta un sirdsapziņas visus manus lopus un visu mantību, ko savā mūžā esmu iekrājis, un dzīvojiet tā, lai ne savieši, ne sveši ļaudis nekad par jums nevarētu teikt ļauna vārda. Atcerieties, ka starp manām aitām un zirgiem nav ne nieka aventiņa, ne kumeliņa, ko es būtu ieguvis netaisnā ceļā. Sargiet savus ganāmpulkus no vilkiem, bet savu sirdsapziņu no netīriem darbiem. Dzīvojiet, kā brāļiem klājas, nepametiet viens otru nelaimē. Un, ja notiek tā, ka jūs visus trīs reizē piemeklē nebaltas dienas, tad, seku, jums būs līdzeklis, kas no tām paglābs. — To teicis, Nuržans ar drebošu roku pastiepa dēliem ādas maisiņu pilnu ar zelta naudu. — Ņemiet to, mani mīļie dēli! Te ir tieši deviņdesmit deviņi zelta gabali, uz mata tik, cik gadus esmu nodzīvojis zem mūsu stepes debesīm. Noglabājiet naudu drošā vietā un neaiztieciet, iekāms nebūs apēsts pēdējais kumoss. Tikai vismelnākajā nestundā sadaliet zeltu savā starpā. Man šī nauda ir nākusi ar smagu darbu, sviedriem, atteikšanos un asarām, bet jums lai tā noder par pamatu vieglākām dienām.

Izteicis šos vārdus, sirmais Nuržans vēl pēdējo reizi ievilka elpu, un nāve viņam cieši aizdarīja plakstus, tāpat kā saimniece lietainā dienā aizdara jurtas dūmvada lūku.

Dēli apglabāja veco tēvu ar lielu godu, sarīkoja bēru mielastu, kā tas piederas, un rūgti apraudāja aizgājēju. Vairāk par visiem pie tēva kapa raudāja un bēdājās jaunākais dēls. Ļaudis, kas bija sajājuši no visas stepes uz Nuržana bērēm, savā starpā runāja:

—   Gods un slava tādam tēvam kā Nuržans, kas izaudzinājis tik labus dēlus. Visi trīs dēli cienījami džigiti, bet jo sevišķi jaunākais.

Kad beidzās mirušā piemiņas dienas, brāļi bez kādiem strīdiem un pārestības sadalīja tēva atstāto mantojumu trīs līdzīgās daļās, vienīgi ilgi nespēja vienoties, kur drošāk noslēpt maisu ar zelta naudu. Tad viņi uzkāpa augstu kalnos, uzmeklēja starp klintīm alu un, noglabājuši tajā savu bagātību, tik rūpīgi aizkrāva alai priekšā akmeņus, ka pat visattapīgākais zaglis šajā vietā nekad neiedomātos meklēt ko paņemamu.

Brāļi deva zvērestu, ka neviens pat nāves priekšā neizpaudīs šo noslēpumu un neiekāros kopējo īpašumu, pēc tam viņi cieši apskāvās un pa dažādām taciņām katrs atsevišķi nokāpa lejā.

Laiks gāja. Pamazām apauga ar zāli un puķēm Nuržana kaps, un pa stepi, kā allaž, stiepās karavānu rindas.

Sākumā visi trīs brāļi dzīvoja draudzīgi un saticīgi, pat attālākajos aulos vecāki viņus lika saviem bērniem par piemēru. Bet tad jaunākais brālis sasitās kopā ar visādiem dīkdieņiem un slaistiem, sākdams plītēt un palaisties netiklībā, ar vieglu roku rīkoja lepnas dzīres un zirgu sacīkstes, dzinās kumeļa mugurā pakaļ zaķiem un atstāja lopus bez pieskatīšanas.

Brāļi viņam pārmeta:

-       Kas tev lēcies? Tu esi aizmirsis tēva vārdus, ko viņš mirdams teica. Nāc pie prāta, kamēr nav par vēlu, citādi drīz paliksi ar cauru halātu mugurā.

Bet Hamits smēja vien.

-    Neviens nespēj zināt, kas to sagaida rītdien.

-       Tas tiesa, brāl, — vecākie brāļi piekrita, — vienalga, kas mūs gaidītu rītdien, ir jādzīvo tā, kā māca tautas gudrība: «Cilvēks strādā, līdz kāju kapā sper.»

Notika tā, kā brāļi pareģoja: Hamits pagalam izputēja. Pārdevis pēdējos lopus, viņš atnāca pie brāļiem un pavēstīja, ka viņa ganāmpulkus aizdzinuši stepes laupītāji. Sabits un Gabits bēdīgi pašūpoja galvu, tomēr, atcerējušies tēva pēdējos vārdus, nesāka brāli lamāt, bet iedeva tam no saviem ganāmpulkiem pietiekami daudz lopu, lai Hamits varētu nostāties uz kājām un uzturēt savu ģimeni. Nepagāja ilgs laiks, un tai pusē ganus piemeklēja nedzirdēta nelaime.

Vasara togad bija karstāka par karstu — visa zāle izdega. Lopiem vairs nebija ko ēst. Bet rudenī sākās lietavas, pirms laika uznāca stiprs sals un zeme pārklājās ar ledu. Lopi aiz bada un slimībām sprāga nost. Stepe bija kā nosēta ar kritušajiem lopiem. Nu brāļiem bija pienācis laiks atcerēties savu noslēpto naudu.

Viņi atnāca pie klints, atvēla smagos akmeņus, ieskatījās alā: maisiņš stāvēja turpat, kur stāvējis, tikai nauda bija sarukusi. Brāļi pukstošām sirdīm izbēra naudas gabalus cepure, trīs reizes pārskaitīja — un kas atklājās? Iztrūkums bija acīm redzams: deviņdesmit deviņu naudas gabalu vietā, kā tēvs mirdams teica, cepurē bija atlikuši tikai sešdesmit seši.

Nuržana dēli lielā apjukumā klusēdami sēdēja pie zelta kaudzes un greizi blenza cits citā. Sabits sacīja:

-       Neticas, ka naudu būtu nozadzis kāds svešinieks: ja zaglis brīnumainā kārtā būtu uzgājis noslēpto naudu, viņš būtu paņēmis visu līdz pēdējam gabalam. Tagad nu atliek domāt, ka to nozadzis viens no mums. Bet kurš?

—   Zvēru, ka es naudu neesmu ņēmis, — sacīja Gabits.

-     Zvēru, ka arī es neesmu ņēmis, — sacīja Hamits.

—  Tad jau jūs, nekauņas, domājat, ka tas ir manu roku darbsI — Sabits dusmās iebļāvās.

-       Kas to lai zina, kazi, tā ir taisnība! — ļauni izmeta Gabits.

To dzirdēdams, vecākais brālis bruka virsū vidējam, saņēma to aiz rīkles, un krēslainajā alā pazibēja naži kā zibeņi.

—  Apstājieties, brāļi! — Hamits iesaucās. — Jūs nesen man pārmetāt, ka esmu aizmirsis tēva teiktos vārdus, bet ko paši darāt? Uzklausiet mani: nokārtosim visu mierīgā ceļā. Lai kā mēs tagadiņ naidotos, tik un tā šo noslēpumu neatklātu. Varbūt alā bija ielavījies ļaunais gars un nozadzis daļu zelta. Nemeklēsim naudas pazušanas iemeslu. Tās vēl palicis pietiekami daudz — sadalīsim to līdzīgās daļās, kā tēvs vēlēja, un aizmirsīsim šo ķildu uz visiem laikiem.

Brāļi nolaida nažus, un Sabits, smagi elsdams, sacīja:

—  Paldies tev, Hamit, ka pasargāji mūs no veltīgas asins izliešanas. Veseli zelta kalni neatsver vienu asiņu pilienu. Un tomēr sakiet — vai kopš šā brīža ir iespējama mūsu starpā saticība, ja nav vairs agrākās uzticēšanās citam pret citu? Vienīgi nelaiķa tēva draugs — visgudrais Beltekejs var izšķirt mūsu strīdu un mūs atkal samierināt. Dosimies pie Beltekeja, lai viņš mums izspriež tiesu!

Brāļi nokāpa no kalna, apsegloja zirgus un aizauļoja pa stepi uz to malu, kur ziemā bija apmetusies Beltekeja dzimta.

Viņi jāja, jāja. Pat vistālākais un grūtākais ceļš reiz beidzas. Pēc četrdesmit dienu jājuma brāļi sasniedza sla-

venā Beltekeja aulu. Vecais vīrs ar godu un lielu sirsnību saņēma sava drauga dēlus, lika tiem pasniegt labākos ēdienus un kumisu.

Gudrais sirmgalvis sacīja:

—    Tagad mierīgi atpūtieties līdz rītam. Bet rīt no rīta es izšķiršu jūsu strīdu.

Pagāja nakts. Otrā rītā jau agri sirmais Beltekejs no jauna pacienāja ciemiņus un tad sacīja:

—    Es visu nakti neaizvēru acu, domādams par jums. Negribas lāgā ticēt, ka viens no mana drauga dēliem būtu zaglis. Tomēr jums jāpierāda sava nevainība, un, kā to izdarīt, ir tikai viens līdzeklis. Jūs tagad aizjājiet pie tēva kapa, atrociet to un atvediet man trīs mirušā tēva bārdas matus — katrs pa vienam matam. Tikai tā jūs varēsiet attaisnot sevi manā un cits cita priekšā.

Brāļi iegrima domās. Pirmais ierunājās Sabits:

—    Es neesmu zaglis. Tomēr labāk lai krīt aizdomas un vaina uz manu galvu, nekā es atļaušos darīt to, ko jūs, cienījamais Beltekej, iesakāt.

—    Es arī neesmu zaglis, — sacīja Gabits, — taču es tāpat atsakos jums paklausīt, cienījamais Beltekej, kauču jūs esat mūsu tēva draugs un divtik vecāks par mums visiem trim kopā.

Bet Hamits sacīja:

—    Redzams, maniem brāļiem ir iemesls baidīties no patiesības. Vai tikai viņi divatā nav slepus pabijuši alā? Es arī neesmu zaglis, visgudrais Beltekej, tālab esmu gatavs šai pašā mirklī doties pie tēva kapa un izdarīt visu tā,, kā H liekat. Lai uzvar taisnība! — Un jaunākais brālis jau paspēra soli uz durvju pusi.

Te sirmais Beltekejs pastiepa rokas ar atplestām plaukstām uz priekšu un bargā balsī sacīja:

—    Pagaidi, jaunekli, nesteidzies! Taisnība jau ir uzvarējusi. Naudu esi nozadzis tu, Hamit, tu un neviens cits. Tas, kurš gatavs apgānīt sava tēva kapu, ir spējīgs pastrādāt visu: zagt un sēt ļaunu, zemiski apkrāpt otru un lauzt doto zvērestu. Kā tu, nelaimīgais, tagad izpirksi savu kaunu un noziegumu?

Hamits bāls kā drēbe stāvēja gudrā vīra priekšā. Noliecis galvu zemu uz krūtīm un nodūris acis, viņš noklausījās apsūdzību, tad, nebildis ne vārda un aizklājis seju ar rokām, izskrēja ārā, uzlēca zirgā un aizauļoja pa sniega klāto stepi taisni uz priekšu.

Kopš tā laika neviens viņu nav saticis nedz kādā aulā, nedz apmetnes vietā. Arī sarunās par agrākiem un tagadējiem laikiem neviens nav pieminējis viņa vārdu.

Bet vecākie brāļi ar asarām acīs patencināja veco Beltekeju par taisno tiesu un, noglabājuši tēva naudu azotē, atgriezās savās mājās. Nekad viņu starpā vairs neizcēlās nesaskaņas, abi kopā viņi klejoja pa stepi, abi kopā audzēja lopus un vairoja ganāmpulkus, kopā audzināja bērnus un mazbērnus un nodzīvoja ilgu un garu mūžu, līdz pienāca laiks pavilkt svītru visām mūža dienām, kas bija aizvadītas gan smagā darbā un rūpestos, gan priekos un bēdās.

ADAKS

(Sens nostāsts)

Hans Ablajs bija bargs, cietsirdīgs un nežēlīgs valdnieks. Ne velti ļaudis viņu bija iesaukuši par asinssūcēju. Viņa vēders allaž bija pilns, bet acīm nekad nebija gana; viņa mugura savu mūžu nebija līkusi zem nastu smaguma, bet raksturs bija smagāks par klints bluķi; kaut viņa miesa kopš dzimšanas nebija pazinusi salu, taču sirds līdz pašai nāves stundai bija salta kā ledus. Viņš atrāva bērnu no mātes, līgavu no līgavaiņa, jātniekam viņš atņēma zirgu, gājējam — ceļa spieķi, pat cauru cepuri otram noņēma no galvas, bet, kam nebija cepures, tam noņēma pašu galvu. Saviem pavalstniekiem — tuviem un tāliem, šajā saulē un viņsaulē — uzkrāva smagas nodevas, piedzina meslus gan par ražu un neražu, gan par labu laiku un nelaiķu, gan par kamieļa taku un pavarda dūmiem. Postā iedzītā tauta sūrojās: «Taisnības valstī mūžīgs ziedonis valda, bet patvaļas nomāktā zemē to ļaudīm nekad nepieredzēt.»

Hans Ablajs ar saviem neskaitāmajiem karotājiem itin bieži iebruka kaimiņu zemēs, un pēc šādiem asiņainiem iebrukumiem stepē vairs ilgi neauga zāle.

Atgriezies ma jās ar uzvaru, hans pa to starplaiku, kamej atkaljauna karagājiena, «lažu labu dienu pavadīja

līksmodams — rīkoja lepnas dzires un visādās zirgu skriešanās sacīkstes un zvēru medibas, aizravās ar mērošanos spēkiem un pārgalvigiem jokiem, nesavaldīgi izrēķinājās ar karagūstekņiem un savas zemes pavalstniekiem

Kādu reizi hans atgriezās mājup no kalmiku stepem ar bagātu laupījumu un ceļā apstājas atpūsties Kokčetavas pierobežā Tur viņš uzcēla jurtas klinšaina kalna pakaje pie dzidrā Borabaja ezera un kopa ar saviem karotājiem trakulīgi atzīmēja uzvaru pār naidīgām ciltīm. Dzīrēm tika nokautas tūkstoš labi nobarotas ķēves un desmitiem tukstošu aunu, kumiss tur plūda kā putojoša kalnu upe. Akimiem — tautas dziesminiekiem un dziesmu teicējiem .uztūka mele no glaimu skandēšanas, dziedātājiem aizsmaka balsis no cildinošu dziesmu dziedāšanas, četrdesmit reizes muzikanti pārmīja dombrām un kobizām stigas, taču Ablajs aizvien vēl pieprasīja jaunas un jaunas izpriecas un nekādi nespēja rimties.

Reiz līksmības viskarstākajā bridi hans piecēlās no rakstainā paklāja, iegāja jurtā, kur neviens cits nedrīkstēja kāju spert, un iznāca laukā, vezdams aiz rokas gūstekni — kalmīku meiteni, kas bija tik skaista kā saulaina diena.

Kad karotaji ieraudzija jauno skaistuli, viņi nespēja valdīt sa jūsmu un, nenovērsdami acu, raudzījās viņā kā brīnumā

Hans skali noprasi ja:

—                     Kurš no jums vēlas šo meiteni sev par sievu? Аtbildiet!

Hanam pretī pastiepās tūkstošiem roku, gaisu satricināja balsu dārdoņa, līdziga satrakotu kamieļu aurošanai.

—       Es! Es! Atvēli, han, man šo kalmīkieti! — karotāji sauca, pulēdamies cits citu pārkliegt.

Vienīgi viens džigits ar atklātu un vīrišķīgu seju, ģērbies vienkāršas drēbēs, klusēdams stāvēja maliņā un skumjām acīm noraudzījās meitenē. Tas bija visjaunākais no karotājiem — gana dēls, vārdi Adaks.

Hans pacēla roku — un karotāju pūlis mirklī apklusa.

У4

-       Pārlieku daudz precinieku vienai līgavail — Viņš skaļi iesmējās un, pagriezies pret gūstekni, sacīja: — Izraugies vīru pati, un mēs sarīkosim jums kāzas.

Meitene izskatījās bāla un skumja no vaiga, tomēr hanam atbildēja nosvērti un bez šaubīšanās:

—   Es vēlētos, augstais valdniek, lai par manu vīru kļūst visveiklākais un gudrākais no karotājiem.

—    Tad saki — kā to uzzināt?

—    Liec, han, visaugstākajā klints virsotnē, kas slienas virs ezera, uzspraust šķēpa galā piestiprinātu baltu karogu. Kurš šo karogu notrieks ar vienu bultu, tas būs visveiklākais. Pēc tam es pastāstīšu pasaku, un, kurš spēs atminēt šīs pasakas apslēpto domu, tas būs visgudrākais.

—    Labi, — hans bija ar mieru.

Necik ilgi — augstu jo augstu plivinājās baltais karogs, līdzīgi tumšam mākonim gaisā uzvijās bultas, kuru galos bija pierīkotas spalvas, bet tās visas kā lietus nolija atpakaļ uz klintīm: neviena nespēja aizsniegt mērķi.

Hans iedegās dusmās. Viņš satvēra meiteni aiz bizēm, nometa sev pie kājām un, pacēlis sitienam roku, sacīja:

—    Verdzene, tu esi sadomājusi mani apvest ap stūri un apkaunot manus karotājus! Tavs uzdevums nav izpildāms, jo nav pasaulē spēkavīra, kura bulta spētu aizsniegt tādu augstumu.

Tieši tobrīd debesīs atskanēja žēlabains kliedziens. Visi atgāza galvas: pāri klinšu galiem, izbailēs aši vēzēdama spārnus, laidās meža pīle, bet viņai pakaļ, bezmaz to panākdams, dzinās asinskārais klinšu ērglis. Negaidot virs pūļa nosvilpa bulta. Tā mirklī notrieca balto karogu un, uzlidodama vēl augstāk, ieurbās ērglim tieši kaklā. Plēsoņa, noplūzdams asinīm, ievēlās pa klinšu nogāzi ezerā, bet pīle neskarta aizlidoja tālāk zilajās debesīs.

—    Kurš šāva? — vaicāja pārsteigtais hans.

Neviens neatsaucās.

—    Kurš šāva? — hans vēlreiz noprasīja.

Tad karotāji vienā mutē atbildēja:

—    Adaks!

—              Panāc tuvāk, Adak, es gribu tevi redzēt, — hans sacīja.

Kad džigits piegāja pie hana, tas viņu apskāva, sacīdams:

—   Uzteicu tevi, Adak, par trāpīgo šaušanu. Es līdz šim nemaz nezināju, ka tu esi visveiklākais karotājs. Ņem gūstekni! Viņa pieder tevi

—   Augstais valdniek, bet sacensība vēl nav galā! — Adaks iebilda. — Skaistulei vēl ir jāpastāsta mums pasaka.

Hans deva ar acīm zīmi kalmiku meitenei, un tā, noslaucījusi piedurknē aizvainojuma asaras, piecēlās kājās un iesāka stāstīt:

—   Reiz nikns klinšu ērglis izpostīja baložu mātes ligzdu un jau grasījās saplosīt viņas mazuli. Baložu māte, izmisīgi kliegdama, aizlidoja uz stepi un tur satika vanagu. Uzzinājis par viņas nelaimi, vanags uzbruka ērglim un sašķaidīja tam galvu.

«Kā lai tev atlīdzinām, mūsu glābēj?» vaicāja baložu māte.

Un vanags viņai atbildēja:

«Kad tava meita paaugsies un ievingrinās spārnus, lai tad atlido pie manis, un es izknābšu viņai no krūtīm sev pusdienu tiesai gaļas kumosu.»

Dienas ritēja. Vanags jau sen bija aizmirsis šo sarunu, bet vecā baložu māte to ik mīļu brīsniņu atcerējās un pagalam sanīka, baiļodamās par meitu, kas auga jo dienas jo lielāka. Drīz meita izauga un tapa pirmā skaistule visā putnu valstībā.

Skaistuli iemīlēja drosmīgais medību piekūns, un viņa iemīlēja piekūnu.

—   Esi uz mūžu mana! — medību piekūns viņu lūdzās.

Bet jaunā balodīte atbildēja:

—    Vispirms nolīdzināšu parādu vanaga priekšā. — Un viņa izstāstīja savam izredzētajam par izglābšanos no klinšu ērgļa.

—            Dodies ceļā, — medību piekūns raudādams sacīja.

—    Dotais vārds ir turams augstāk par savu laimi. Es nedrīkstu tevi aizkavēt.

Liedami gaužas asaras, abi atvadījās, un jaunā balodīte aizlidoja pāri stepei uzmeklēt vanagu.

Ceļā viņai uzbruka stepes vanags. Viņš jau gribēja jauno balodīti saplosīt, taču balodīte pasteidzās viņam izstāstīt, kurp dodamās. Sajūsmināts par balodītes pašaizliedzību un drosmi, stepes vanags viņu palaida vaļā.

Pēc tam balodīti panāca trīs ūpji. Arī viņiem balodīte izstāstīja, kurp dodamās, un neaizmirsa piebilst, ka stepes vanags viņu pasaudzējis. Arī ūpji viņu neaiztika.

Pēdīgi balodīte kādā tālā malā sveša aula tuvumā atrada meklēto vanagu.

—    Kas tu tāda esi? — vanags skaistulei vaicāja.

Un balodīte viņam izstāstīja visu, kā reiz bijis, kā viņš viņu izglābis no ērgļa. Tad vanags atbildēja:

-        Nav gadījies sastapt daiļāku un sirdsskaidrāku būtni par tevi. Jāsaka, es toreiz tikai pajokoju, piespiezdams tavu māti dot man solījumu. Vai nu tālab es tevi mazotnē būtu izglābis, lai tagadiņ — jaunās dienās paņirgātos par tevi. Lido vien laimīga uz mājām pie sava līgavaiņa!

Balodīte neizsakāmi priecīga traucās atpakaļ pie sava mīļotā medību piekūna un jau bija pavisam tuvu dzimtajai ligzdai, kad negaidot viņu sagrāba nagos nežēlīgais klinšu ērglis un, nelikdamies zinis par balodītes lūgšanos un gaušanos, aiznesa tālu prom uz svešu zemi. Kurš zinās pateikt, kas notika ar balodīti nežēlīgā ērgļa nagos…

Kamēr meitene stāstīja, neviens neiedrošinājās bilst ne vārdiņa, neiešķindējās neviens bruņu krekls, neiešļakstījās ezerā ne mazākais vilnītis, nepakustējās pat stepes zāle. Kad viņa apklusa, hans ilgi sēdēja, nogrimis domās.

—   Tava pasaka ir gaužām dīvaina un grūti izprotama, — hans pēdīgi ierunājās. — Vai tu, Adak, vari to izskaidrot?

-        Varu, —džigits atbildēja. — Bet vispirms, diženais han, apsoli visu karotāju priekšā, ka par maniem vārdiem neliksi nonāvēt gūstekni un neatdarīsi ne viņai, ne man ar ļaunu.

Apsolu! — hans sacīja, degdams lielā ziņkārē.

—   Saki veicīgāk!

Adaks iesāka:

—   Jūs dzirdējāt nevis pasaku, bet skumīgu patiesu notikumu: skaistule mums pavēstīja pati savu dzīves stāstu.

Kad viņa bijusi vēl gluži maziņa, viņu jurtā iebrucis briesmīgs stepes laupītājs, bet kāds augstsirdīgs spēkavīrs, kas gadījies tuvumā, paglābis bērnu no nāves un razbainieku sodījis. Spēkavīrs pa jokam izmetis, ka viņš gribētu, lai meitene, izaugusi liela, ierastos pie viņa un kļūtu viņa sieva. Laiks ritējis. Meitene izaugusi tik dižena skaistule, kādu jūs to redzat savā priekšā. Viņa iemīlējusi krietnu džigitu. Bet, kad tas lūdzis viņas roku, meitene viņam visu izstāstījusi, neko neslēpdama, un džigits atsacījies no savas laimes, piekrizdams, ka godīgai meitenei neklājas lauzt doto vārdu, jo tāda rīcība esot ļaunāka par nāvi.

Meitenes ceļš pie spēkavīra nav bijis viegls. Vienu dienu meitenei uzbrucis kāds svešzemnieks, tomēr, viņu uzklausījis, viņš meiteni apbrīnojis un aiz lielas cieņas nedarījis tai pāri. Pēcāk viņu tuksnešainā stepē notvēruši trīs zagli.

Pārsteigti par meitenes drosmi un apņēmību, arī' viņi atlaiduši viņu brīvē, sacīdami:

—   Vai nu mēs būtu ļaunāki par meža zvēriem, ka darītu pāri drosmīgajai meitenei, ko pažēlojis pat nezināms svešzemnieks!

Pēc ilgas maldīšanās skaistule pēdīgi atradusi apmetni, kur dzīvojis meklētais spēkavīrs. Ko šis augstsirdīgais cilvēks satiekoties teicis meitenei, to jūs jau zināt no pasakas.

Un tad, kad meitene, cerību un prieka spārnota, devusies atpakaļ uz dzimto vietu pie sava līgavaiņa, tu, han, viņu pamanīji kalmiku zemes stepē un kā nežēlīgs klinšu ērglis satvēri un aizvedi gūstā uz svešu malu. Un kurš gan zinās pateikt, kāds liktenis nelaimīgo meiteni sagaida tagad.

—   Vai Adaks runā patiesību? — hans vaicāja meitenei.

—   Adaks teica visu patiesību, han, — meitene apstiprināja.

Hans īgni sarauca pieri un, apslāpēdams dusmas, sacīja:

—   Kāda note vairs spriedelēt par gūsteknes likteni, ja tas jau ir izšķirts… Tu, Adak, šo meiču sacensībā esi vinnējis. Atdodu viņu tev, lai kļūst tava sieva, kā bija no* runāts.

Pārējie karotāji, skaudības pārņemti, pagriezās pret Adaku, arī kalmiku meitene cieši raudzījās viņā, kā gaidīdama brīnumu. Tad jaunais spēkavīrs iesmējās un sacīja:

—   Līdz šai dienai tu, han, nezināji, cik es esmu veikls un labs šāvējs, un nenojauti, ka man, tavam visnabadzīgākajam karotājam, ir mazdrusciņ prāta, bet to, kāda man krūtīs sirds, arī tagad vēl nezini. Kā es varu ņemt to, kas man nepieder? Vai tad es būtu lielāks bezgodis par ļaunajiem zagļiem, kuri, aplaupīdami neaizsargātus cilvēkus, tomēr bija pažēlojuši jauno līgavu? Bet, tā kā tu man dāvini gūstekni, man ir tiesības ar viņas likteni izrīkoties pēc sava prāta. Sēdies, skaistulīt, manam zirgam mugurā un auļo pie iemīļotā, un lai tevi pavada laime visā dzīvē!

Dzirdēdami šādus vārdus, karotāji turpat vai pamira. Arī hans Ablajs cieta klusu. Bet meitene zemu palocījās Adaka priekšā un dziļi saviļņota sacīja:

—Paldies tev, Adak, cēlākais no cilvēkiem, par tavu labo sirdi! Varu tev sacīt tikai vienu: ja tu būtu nodomājis mani ņemt sev par sievu, es iemestos Borabaja ezerā un tā saltajā dzelmē rastu sev atpestīšanu. Taču tu, džigit, atdevi man dzīvi un prieku. Tad esi man brāļa vietā, pavadi mani ceļā. Tu būsi visdārgākais viesis manās kāzās!

Nu visi karotāji, sajūsmināti par Adaka rīcību, apskāva viņu un lūdza hanu, lai viņš atvēl viņu biedram paciemoties pie meitenes.

Adaks un skaistā kalmiku meitene uzlēca straujā zirga mugurā, parāva pavadu un aizauļoja pa stepi, kā viesuļa spārnu nesti

ČETRDESMIT BLĒŅU STĀSTI

Reiz stepē valdīja kāds alkatīgs un nešpetns hans. Viņam jau bija apnikuši līdz kaklam ir karagājieni, ir dzīres, ir medības, ir pārgalvīgas sacīkšu spēles. Un tad viņš izsūtīja pa visām stepes malu malām saucējus un lika tiem izziņot līdz tam vēl nedzirdētu vēsti:

-            Kurš bez liekas gudrošanas varēs pastāstīt hanam

četrdesmit blēņu stāstus, turklāt nepateicis neviena ticama vārda, tas saņems pilnu maisu zelta! Bet, ja kāds stāstot misēsies un pateiks kauču vienu ticamu vārdu, negals klāt! Hans viņu iemetīs dziļā cietuma bedrē un nomērdēs bada nāvē.

Mēdz sacīt, ka zelta dēļ pat taisns cilvēks esot gatavs iet greizus ceļus.

Uz hana apmetni tūdaļ sāka plūst akini — pasaku un dziesmu teicēji, nepārspējami asprāši.

Taču neviens nespēja izstāstīt tādu blēņu stāstu, kas hanam liktos neticams, un tā visus stāstītājus piemeklēja viens un tas pats drūmais likteņis: tūkstošiem nelaimīgu cilvēku nokļuva dziļā bedrē, kur neiespīdēja dienas gaisma. Beigu beigās vairs neatradās neviena, kas gribētu izmēģināt laimi — izklaidēt hanu ar neticamiem stāstiem.

Samācies tumšāks par tumšāko nakti, hans gulšņāja savos greznajos kambaros. Apkārt tam stāvēja vezīri, neuzdrīkstēdamies ne pakustēties. Sulaiņi, zemu klanīdamies un locīdamies viņa priekšā, bijīgi pienesa zelta traukos gardus ēdienus un dzērienus.

Hans ar rokas mājienu atraidīja gardumus un reizumis tik ļaunām acīm paskatījās apkārt, ka visiem aiz šausmām vai sastinga asinis.

Sagadījās tā, ka tieši tobrīd lepnās hana jurtas priekšā kā no gaisa nokrita jautrs, baskājains puišelis ar ubaga tarbu pār plecu. Viņš bija gaužām noskrandis un tik vājš kā apgrauzts kauls.

—   Kāpēc blandies apkārt, kur neklājas? — sardzes vīri viņam uzbļāva. — Ko tu še meklē?

—   Es atnācu, lai hanam pastāstītu četrdesmit blēņu stāstus, — puišelis neapjucis atbildēja.

Sardzes vīri ne mazums bija pieredzējuši savā mūžā visādu asinsizliešanu un citu ļaunu darbu, tomēr mazā puišeļa viņiem tika žēl.

—   Ej, muļķīt, prom, iekāms neesi iekļuvis nelaimē! Arī bez tevis jau pilna cietuma bedre. Jebšu tev dzīvot apnicis?

—   Labāk vienu dienu jāt sacīkšu zirgā, nekā sešus gadus slāt ar kleperi, — plikatas puika sacīja, pamirkšķinādams sardzes vīriem ar aci.

-       Un tu no hana ne drusciņas nebaidies? — sardzes vīri brīnījās.

-     Drosmo ij nelabais nespēj paraut! — puika iesmējās.

Mazo ubagu ieveda hana jurtā.

Hans uzmeta acis puišeļa nodriskātajai cepurei, netīrajām, sasprēgājušajām kājām. Un dusmās trīcošām lūpām sacīja:

-       Kā tu, šitentāds plikadīda, uzdrīksties man, hanam, rādīties acīs? Es tevi kā nieka blusu ar īkšķi nospiedīšu, ka slapjums vien pāri paliks!

-       Neļauj nu, valdniēk, dusmām vaļu, — raudzīdamies hanam tieši sejā, sacīja ubaga zēns. — Pārsteigšanās neved pie laba gala. Būs prātīgāk, ja tu vispirms noklausīsies manus blēņu stāstus un tad liksi izmaksāt man maisu zelta.

Hans, pagalam noskaities, atzvēlās spilvenos un piktā balsī pavēlēja:

—   Ja tā, tad klāj vaļā! Es klausos.

Un puika iesāka:

-       Pirms gadiem septiņiem, iekāms biju nācis pasaulē, es ganīju sava divpadsmitā mazdēla zirgus.

Reiz dziļā naktī dzinu zirgus uz dzirdinātavu. Saule tik karsti cepināja, ka putniem no spārniem cēlās dūmi, bet astes liesmoja ugunī. Tālab es necik nebrīnījos, kad ieraudzīju, ka ezerā ūdens sasalis līdz pašam dibenam.

Ķēros cirst ledu ar cirvi. Cirvis jau pēc pirmā cirtiena sašķīda drisku driskās, bet ledus pat neieplaisāja. Gudroju: ko nu iesākt? Te pēkšņi man prātā iešāvās laba doma.

Es nometu no pleciem galvu, satvēru kaklu labi cieši rokās un nu tik zvetēju ar pieri pa ledu. Pēc kāda laiciņa skatos — ledū caurums gan. Pie tam tik liels, ka tajā var itin brīvi iebāzt mazo pirkstiņu. Pie šā cauruma sanāca visi mani simttūkstoš zirgi un reizē padzērās.

Padzērušies zirgi izklīda pa ledu, bradā savā nodabā, plūc zāli. Es apsēdos ar muguru pret zirgiem un sāku tos skaitīt — vai nav kāds pazudis? Pamanu — trūkst viena ērzeļa. Kur tad šis būtu dējies?

Iedūru zemē zirgu ganāmo rīksti, uzrāpos tajā un skatos visapkārt — vai neredzēšu kaut kur ērzeli?

Nē, neredzu vis.

Tad iedūru rīkstes galā nazi un rāpos vēl augstāk. Un atkal ērzeli nekur nemanu.

Te atcerējos, ka bērnībā man bija paticis sēra vietā grauzt adatas. Izvilku vienu no lūpas, iedūru naža spalā un — lai notiek kas notikdams — rāpos vēl augstāk.

Rāpos, rāpos — kazi, pagāja viena diena, kazi, mēnesis, tad palūkojos pa adatas aci un tūliņ ieraudzīju pazudušo ērzeli: bangojošas jūras vidū slienas klints, pie tam tik smaila kā īlens, un šās klints galā uz vienas kājas stāv ērzelis, bet turpat klints tuvumā jūras viļņos draiskuļojas tā kumeliņš.

Ilgi neprātodams, apsēdos jāšus uz zirgu rīkstes, paņemu nazi par airi un iros pa jūru. Iros, iros, bet netieku uz priekšu. Tad pārsēdos uz naža asmens, atgrūdos ar rīksti no jūras dibena un tai pašā mirklī jau attapos pie klints. Taču rīkste tikpat kā dzelzs gabals nogrima dzelmē.

Kā lai noķeru ērzeli bez zirgu rīkstes? Noviju no smiltīm arkānu, uzmetu to zirgam, uzlēcu ačgārni seglos, noliku sev priekšā kumeliņu un aizauļoju pa jūras virsu atpakaļ.

Kad biju nojājis jau gandrīz pusceļa, pēkšņi pret vilni paklupa zirgs un sāka grimt.

Nu, domāju, ar mani notiks tā, kā tajā sakāmvārdā teikts: «Ja neveiksminiekam arī palaimējies piesēsties pie dzīru galda, tad, kā par spīti, tam no deguna sāk straumēm tecēt asinis.» Bet es nezaudēju galvu — veicīgi uzlēcu kumeliņam mugurā, uzmetu kukuragās ērzeli un auļoju tālāk.

Tikko paguvu'krastā ērzeli piesiet pie koka, kad pēkšņi man pie kājām no zara nolēca zaķis. Sāku dzīties tam pakaļ. Zaķis aizjoza uz kreiso pusi, bet es uz labo, zaķis drāza ātrāk par ātru, bet es —s vēl ātrāk.

Skriedams izrāvu bultu un izšāvu uz zaķi. Bulta ar aso uzgali trāpīja zaķim tieši pa purngalu, atsitās un atlidoja atpakaļ tieši man rokās.

Tad es izšāvu bultu ar neaso galu uz priekšu. Un — ko domā! — pēc dienas tā panāca greizaci un pienagloja pie akmens.:%*

Tad nodīrāju zaķi, nokasīju ādai taukus un sāku lasīt klēpī kizjaku, lai sakurtu ugunskuru.

Sai laikā — kas tad tas? — mans ērzelis iezviedzās, dīžādamies iekrācās un sāka celties gaisā.

Sākumā es apjuku, bet pēcāk aptvēru, ka zirgu biju piesējis nevis pie koka, kā domāju, bet pie gulbja kakla.

Nosviedu zemē kizjaku un drāzu, ko kājas nes, atsiet nelaimīgo zirgu. Te kizjaka gabali iečiepstējās, savicināja spārnus un uzspurdza gaisā līdz pat mākoņiem — un projām bija!

Izrādās, ka biju pielasījis klēpi paipalu un cīrulīšu!

Pēdīgi arī bez kurināmā tomēr sakūru ugunskuru. Ieliku zaķa taukus kausēties jaunā misiņa katlā un uzliku to uz uguns. Skatos — mans jaunais katls tek, straumēm vien sūcas ārā tauki: kazi, drīz iekšā nekas nepaliks. Nācās pārlikt taukus caurā katlā. Skaidrs, ka no šā katla ne pilīte neizpilēja. Atminos, desmit vērša pūšļus pietecināju ar kausētiem taukiem.

Te sadomāju ar taukiem zābakus ieziest. Vienam zābakam tauku pietika, bet otram aptrūkās.

Tā kā tuvojās nakts, palīdu zem katla pārgulēt un drīz vien iesnaudos. Pa miegam dzirdu: visapkārt troksnis, jezga, plūkšanās! Izbijies pietrūkos kājās un skatos: mani zābaki sarīkojuši kautiņu. Neieziestais uzvēlies virsū ieziestajam un bliež tam ar stulmiem, ko māk, saukdams:

-       Se tev, badakāsi, še vēl! Uz priekšdienām zināsi, kā pievākt sev ij savu, ij otra daļu! Vai nevarēji arī man kauču mazu tauku pikucīti atvēlēt?

Pamēģināju abus kaušļus izšķirt.

—   Mitējieties plūkties, dusmu pūķi! — uzbļāvu. — Tad nu ārdās kā negudri! Ne jau velti ļaudis saka: kur divi gudri kopā, tur labklājība valda, bet, kur divi muļķi, drīz abiem acis no pieres laukā.

Ar lielām mokām abus zābakus nomierināju un noliku sev blakām — vienu pie labās rokas, otru pie kreisās un no jauna aizmigu.

No rīta pamostos un redzu: nav neieziestā zābaka — negantnieks apvainojies un aizmucis. Uzvilku vienīgo zābaku abās kājās un dzinos pakaļ bēglim.

Dzinos vienu dienu, dzinos otru, trešu, dzinos apaļu gadu nevaru un nevaru tikt otram zābakam uz pēdām.

Te ceļā pagadījās kāds auls. Tur sajājis ļaužu, ka biezs. Un vēl jāj un jāj no visām pusēm klāt: cits uz vērša, cits uz vaboles, cits uz eža, cits uz zalkša, cits uz kalnu āža, cits uz dzērves.

Sākas neredzētas dzīres. Es pavaicāju:

—    Kam par godu šīs līksmās dzīres?

—   Tās nav dzīres, — man atbildēja, — bet gan bēru mielasts.

—    Kas tad miris?

—    Baja dēls. Viņš pirms septiņiem gadiem kā aizdzina āžus ganībās, tā pagalam — tikpat kā ūdenī iekrita.

Sulaiņi cēla priekšā viesiem gaļas bļodas. Un vai zināt, ko es ieraudzīju starp šiem sulaiņiem? Savu aizmukušo zābaku!

Aiz prieka iesaucos, bet šis, izdzirdis manu balsi, apsviedās apkārt un apstulbis gandrīz vai izmeta no rokām bļodu.

Laikam nobijies, ka nedabū sukas par bēgšanu, viņš cēla man priekšā vienu gaļas bļodu pēc otras, neaizmirsdams piemetināt:

-        Tu man pažēloji nieka tauku pikucīti, bet man tevis dēļ nekā nav žēl!

Un sakrāva man priekšā veselu vezumu ēdamā.

Priecīgs domāju: nu gan saēdīšos gaļas bez sāta! Paņēmu katrā rokā pa gabalam un jau taisījos atplest muti labi platu, bet tad apjuku: man taču nebija ne tikai mutes, bet arī galvas — to biju aizmirsis uz ezera pie āliņģa…

Sāku lūgties zābakus:

-         Aizteciet nu, mani mīļie balodīši, pēc manas galvas… Gan vēlāk es jums atlīdzināšu.

Zābaki tai pašā mirklī metās izpildīt manu lūgumu, bet es tikmēr sēžu un gaidu. Kamēr tā gaidīju, pārējie viesi ēda vienā ēšanā — visu gaļu nolocīja un vēl bļodas uzkoda pa virsu. Man ne kripatiņas neatstāja. Ja kādam uzkritusi nelaime, tas arī saulainā dienā izmirks līdz pēdējai vīlītei.

Tikko paguvu uzlikt sev plecos galvu, kad sabiezēja mākoņi un no gaisa sāka krist melones. Vienu gribēju pārgriezt, jau iedūru nazi, bet, redzams, nebiju aprēķinājis spēku: nazis ieurbās melonē un pazuda kā nebijis.

—  Nazi tomēr dabūšu rokā, kauču vai pašam savā vēderā būtu jāielien! — nozvērējos.

Atjozu siksnu, pieķēros tai pie gala un metos ar galvu uz leju iekšā melonē.

Daudzas dienas pagāja cītīgā meklēšanā. Zābakus novalkāju, kažoku arīdzan, bet nazi kā nevarēju, tā nevarēju atrast. Negaidīti uzdūros kādam vīram.

—    Ko tu šeit meklē? — šis man vaicā.

—   Nazi meklēju.

—   Tad ta muļķis! — svešais vīrs man uzbļāva. — Šis nazi meklējot! Es, re, jau septiņus gadus te meklēju noklīdušos āžus un aizvien vēl nevaru atrast…

Man tūliņ tapa skaidrs, ka šis vīrs ir tas pats baja dēls, kura bēru mielastā nesen piedalījos.

Es šim saku:

—   Kālab tev lamāties un kašķi meklēt? Labāk būtu nospļāvies par tiem āžiem un steidzies mājup pie nelaimīgā tētiņa un māmiņas.

—    Iznāk, ka tev mani vecāki ir dārgāki par āžiem! — baja dēls nikni atcirta un ieķērās man ar visiem pieciem pirkstiem bārdā.

Nu gan es noskaitos. Abi saķērāmies tikpat kā divi āži un sākām plūkties.

No mūsu kautiņa melone sašūpojās un sāka ripodama velties pa pasauli. Vēlās, vēlās, līdz uzvēlās kādā dižen augstā kalnā un pašā tā galā pāršķēlās pušu.

Uz kurieni no kalna aizlidoja baja dēls — nepamanīju, toties es pats nožāvos lejā tieši pie ezera, kur biju atstājis savus zirgus. Un nožāvos ar tādu sparu, ka zeme ieliecās! Tomēr pašam nekādas vainas. Vienīgi dzert sagribējās. Droši vien no tās treknās gaļas, kuru bēru mielastā nedabūju ne paostīt.

Iebāzu galvu āliņģī un sāku dzert ūdeni. Visu ezeru izdzēru, bet slāpes nekādi nespēju remdināt. Mēģināju piecelties — arī nejaudāju. Uzreiz nevarēju aptvert, kas par lietu, taču izrādījās, ka pa to laiku, kamēr es dzēru, pie ūsām piesalušas sešdesmit meža pīles un septiņdesmit pīļtēviņi.

«Ko iesākšu ar tik daudz putniem?» domāju.

Sabāzu tos visus azotē un pēc tam samainīju pret dzērvi. Un vai zināt, augstais han, — kauču šī dzērve bija pulka garāka par tavu lāviņu, tomēr dzēra no akas ūdeni, pat kaklu nepieliekusi…

—   Tad jau aka būs bijusi ļoti sekla! — hans iesaucās.

—    Iespējams, ka aka nebija visai dziļa, taču akmens, ja to iemeta agri no rīta, tikai vēlu naktī sasniedza ūdeni, — ne aci nepamirkšķinājis, atbildēja puika.

—    Iznāk, ka tolaik dienas bija pavisam īsiņas! — hans sagrozījās savā vietā.

—   Jā, laikam gan bija īsiņas, ja šādas dienas laikā āžu bars paguva izbradāt visu stepi no vienas malas līdz otrai, — bez mazākās apstāšanās atbildēja puika.

Hans nobālēja un iekoda sev lūpā. Tā plikatas puika beidza savu stāstu, vēl piebilzdams:

_ — Augstais valdniek, es tev pastāstīju četrdesmit blēņu stāstus, kā tu biji vēlējies. Tagad, lūdzams, norēķinies ar mani pēc labākās sirdsapziņas! Bet, ja tev nav žēl iztukšot valsts kasi, varu pastāstīt vēl četrdesmit reiz pa četrdesmit blēņu stāstu. Vārdi taču rodas no vārdiem kā labi darbi no labiem darbiem!

Aiz dusmām raustīdamies kā sāpēs, hans pamāja vezīriem, un tie sāka bērt maisā zeltu. Jo vairāk maiss izpletās, jo vairāk hans raustījās aiz lielās skopulības.

Maiss jau bija tikpat kā pilns, kad baskājis puika negaidot pacēla netīro roķeli un sacīja:

—    Han, es atsakos no zelta! Lai tas paliek tev. Bet tikai ar vienu norunu, ka izpildīsi manu lūgumu: palaid brīvībā visus ieslodzītos, kas nīkst tavā tumšajā moku bedrē.

Dzirdēdams šādu puikas valodu, hans gandrīz vai zaudēja sajēgu. Spalgi iespiegdamies, viņš metās pie maisa kā maitasputns pie sprāgoņas, apķēra to ar abi rokām un piespiedās tam klāt ar visu miesu un dvēseli.

Veziriem bija skaidra hana izvēle. Žvadzinādami atslēgas, viņi aizsteidzās atvērt cietokšņa durvis.

īsā brīdī dziļā moku bedre tapa tukša. Reizē pagaisa arī tas ubaga zēns, kas bija stāstījis blēņu stāstus.

Bet hanu neviens nespēja atraut no zelta maisa, un tā viņš pēc trim dienām turpat arī nomira.

DIVI BLĒŽI

Pirms daudziem, daudziem gadiem, vēl īsās astes laikos1 , reiz dzīvoja divi bezbēdīgi blēži: viens klaiņoja pa Sirdarjas stepēm, otrs — pa Sariarkas stepēm. Slava par viņu blēdīgajiem darbiem bija aizskanējusi tālu visapkārt, un viņi paši itin bieži dzirdēja viens par otru visādus nostāstus.

Pēdīgi katrs pie sevis sagudroja, ka derētu abiem kaut kur satikties aci pret aci un pārbaudīt, kurš no viņiem ir veiklāks un attapīgāks.

Iezieduši ar taukiem zābakus un atsprauduši halāta stūrus, blēži devās ce)ā. Abi gāja, gāja un kādu dienu satikās uz karavānu ceļa, kura malā bija nule uzceltas kapenes. Satikušies kā labi draugi, blēži sasveicinājās, apskāvās un sāka tērzēt.

—  Saki, draugs, — vai tev ir kādas jaunas ziņas? — vaicāja Sirdarjas blēdis.

—   Ir gan, — atbildēja Sariarkas blēdis. — Vai redzi nule uzceltās kapenes? Tajās nesen apbedīts kāds slavens bajs. Viņš atstājis daudz lopu un daudz zelta, un tas viss tagadiņ pieder viņa vientiesīgajam dēlam.

Sirdarjas blēdis tad sacīja:

—   Bajs ar labu vis nešķiras no tā, kas tam pieder, bet nabags nedrīkst nogulēt īsto brīdi… Kas ir — izkrāpsim baja dēlam simt zelta gabalus un sadalīsim tos savā starpā!

Sariarkas blēdis atbildēja:

—   Zelta vārdi! Esmu ar mieru. Kā to izdarīsim?

Vai nu diviem blēžiem grūti vienoties? Abi ieturēja maltīti, izsmēķēja pa pīpei, kopīgi pārlika gan šā, gan tā un, jāteic, ne jau bez sajēgas, tad pilnībā izlēma, kā rīkoties.

Sirdarjas blēdis uzrāpās augšā uz kapenēm un tur paslēpās, bet Sariarkas blēdis aptina ap galvu zaļu čalmu2 un, ^likdamies par apkārtstaiguli priesteri — išanu, ieradās mirušā baja aulā.

'Izteiciens «īsās astes laiki» apzīmē tos tālos, teiksmainos laikus, kad vēl dzīvniekiem nebija ataugušas garas astes.

*Musulmaņu svētceļnieki, kas bija apmeklējuši «svētās vietas» Mekā, parasti sēja ap galvu zaļu čalmu.

-        Mans bērns, — viņš sacīja baja dēlam, — tavs tēvs savā laikā aizņēmās no manis simt zelta gabalus, nosolīdamies: «Atdošu tev līdz pēdējam, līdzko tu pieprasīsi. Ja būšu dzīvs, pats atdošu, ja miris — dēls atdos.» Nu ir pienācis laiks man saņemt savu parādu. Izpildi, dēls, sava tēva gribu!

Baja dēls no šādas ziņas iepleta muti līdz ausīm. Kam ir jāsaņem, tam ij seši liekas par maz, bet, kam ir jādod, tam jau pieci šķiet par daudz. Brītiņu padomājis, baja dēls sacīja:

—    Kā tu pierādīsi, ka tas, ko tu saki, ir patiesība?

Blēdis pārmetoši pašūpoja galvu un nopūzdamies atbildēja:

—   Ja tu netici zaļajai čalmai, tad aizej pie tēva kapa — varbūt viņš pats tev atklās patiesību.

Dzi)i satraukts, jaunais bajs tuvojās kapenēm un, trīcēdams aiz bailēm, vaicāja:

—   Tēv, vai patiesību saka išans zaļajā čalmā, ka tu viņam esot parādā simt zelta gabalu?

Un Sirdarjas blēdis viņam no augšas dobjā balsī atbildēja:

—   Patiesību, mans dēls, visu patiesību! Sī parāda dēļ man šeitan jācieš briesmīgas mocības. Atdod išanam naudu, cik ātri vari, un ļauj maniem pīšļiem mierīgi atdusēties!

Svīzdams saltus sviedrus, baja dēls atskrēja mājās un, nebildis ne vārda, noskaitīja blēdim simt zelta gabalu.

Sariarkas blēdis noslēpa zeltu azotē un domā:

«Lai draudziņš patup vien kapenēs, līdz tam apnīk, bet es gluži labi iztikšu stepē arī bez viņa palīdzības.»

Pagāja vairākas dienas un nedēļas. Sariarkas blēdis atgriezās savā jurtā, slepus apraka zeltu zem pavarda, bet sievai stingri piekodināja:

—   Ja ierodas tāds un tāds vīrs, saki viņam, ka es pēkšņi esmu nomiris un jau apglabāts pēc visiem likumiem. Mēģini viņu aizvadīt labi ātri prom. Un, iekāms viņš nebūs aizgājis, ik vakaru nes man uz gravu ēdienu. Es tur dzīvošu tik ilgi, cik būs vajadzīgs.

Pa tam Sirdarjas blēdis gaidīja, gaidīja savu biedru tumšajās kapenēs, līdz pēdīgi saprata, ka tas viņu piemānījis.

Ar pūlēm ticis laukā dienas gaismā, viņš paskatījās uz Sariarkas pusi un sacīja:

—  Stepe gan plaša, taču cilvēks ir pietiekami žigls un izveicīgs. Nekur tu, draudziņ, no manis nespruksi, ja vien var ticēt, ka sniegs neturas uz mieta gala! Drusciņ pacietības, manu gaišumiņ, un tā putra, ko tu ievārīji, tev pašam būs jāizstreb!

Tā teicis, Sirdarjas blēdis savilka ciešāk siksnu un devās ceļā, lai sadzītu pēdas krāpniekam. Iet viņš vienu dienu, iet vienu, nakti, iet augu mēnesi; iet garām staiguļu apmetnēm, iet pāri stepju plašumiem, iet un iet tikai uz priekšu.

Vispēdīgi viņš stepē atrod meklētā bēgļa jurtu, atver durvis un pārkāpj slieksnim.

Ieraudzījusi svešu vīru, Sariarkas blēža sieva tūdaļ iesāka raudāt un vaimanāt:

—   Nomira mans nabaga vīrs, nu jau trīs dienas kapā guļ! Lai tu būtu kas būdams, svešiniek, lūdzams, atstāj mani vienu manās bēdās!…

«Veltīgi tu, saimniec, pūlies kalt aukstu dzelzi!» domā Sirdarjas blēdis, taču, asaras birdinādams, skaļi saka:

—   Sieva, tavi vārdi man iedūra tieši sirdī. Ai, cik liela bēda uzbrukusi — nomiris mans draugs! Kā lai aizeju no viņa mājas, to neapraudājis un nenosvētījis viņa piemiņu! Allaha priekšā zvēru, ka te pavadīšu četrdesmit gadus, kamēr manas acis taps aklas no asarām. — Un, nemitēdamies skaļi raudāt, blēdis apsēdās ērtāk pašā goda vietā.

Pagāja diena pēc dienas, bet Sirdarjas blēdis dzīvoja svešā jurtā un, pieminēdams draugu, mielojās ar viņa aunu gaļu un kumisu. Tai pašā laikā viņa acīm nepalika apslēpti, ka saimniece ik vakaru kaut kur pazūd ar pilnu maisu. Vienreiz blēdis slepus devās pa pēdām un izdibināja ceļu uz gravu.

Nepagāja ilgs laiks, un kaimiņi saimnieci ielūdza ciemos. Viņa saposās svētku drānās un aizgāja no mājām uz visu dienu, bet atgriezās tikai vēlu vakarā. Sirdarjas blēdis pa to starpu nezaudēja velti laiku. Viņš pārģērbās saimnieces drēbēs, piebāza pilnu maisu ar dažādiem ēdamiem un, kad satumsa, nokāpa gravā pie Sariarkas blēža.

Sariarkas blēdis metās uz ēdamo kā izbadējies vilks un, nepamanījis viltību, vaicāja:

—    Nu, kā ir, vai tas blēdis aizvien vēl nedomā vākties prom?

Pārmainījis balsi, Sirdarjas blēdis atbildēja:

—   Nē, sēž kā tupēksnis un nekust no vietas — izliekas pārmēru bēdu sagrauzts. Bet pats tikai nezin ko meklē un visu izlūko. Man domāt, tu kaut ko no viņa esi noslēpis, vai ne? Baidos, ka viņš to neatrod.

Sariarkas blēdis pilnā kaklā iesmējās:

—    Nebaidies, muļķe. Viņš drīzāk sažūs kā sakaltis koks nekā atradīs to, ko meklē! Tomēr katram gadījumam uzmani pavardu. Ja tur pamani ko aizdomīgu, tūdaļ padod man ziņu.

—    Labi, — Sirdarjas blēdis apsola, bet pie sevis nopriecājas:

«Tad, skat, kur ir jāmeklē — zem pavarda!»

Kad saimniece atgriezās mājās, Sirdarjas blēdis jau sēdēja savā vietā kā iepriekš, dzerdams kumisu un liedams rūgtas asaras.

Viņa žigli salūkoja vīram vakariņu tiesu un teciņus aizdiedza uz gravu, baiļodamās, ka dabūs no vīra bārienu par novēlošanos.

Sariarkas blēdis, ieraudzījis sievu, gauži izbrīnījās un sacīja:

—   Teic ātrāk — kas noticis? Kālab tu atnāci otrreiz?

Sieva atbildēja:

—    Lai tev ilgs mūžs, mīļais, bet saki — kas tev noticis? Šodien es tikai pirmoreiz esmu atnākusi.

—   Ai, neprātīgā, tu mani esi pazudinājusi! — blēdis iebļāvās un aizdieba uz jurtu, ka papēži vien nozibēja.

Bet tur no zelta vairs ne miņas.

Redzams, ne velti veci ļaudis saka: «Neplāties ar spēku, ka neuzraujies uz stiprāku, nelielies ar izmaņu, ka nepatrāpi uz Īstu blēdi.»

Padomājis Sariarkas blēdis sacīja:

—   Katrai nelaimei laimīte galā. Kas sāk gausties, nekad vieglas dienas nepieredz. Neko darīt,, ja zirgs negrib auļot, jāpalaiž solī.

Tā teicis, Sariarkas blēdis atvadījās no sievas, uzsēdās bezragu vērsim mugurā un, skubinādams to ar zarainu nūju, devās uz Sirdarjas stepi.

Kamēr Sariarkas blēdis jāja pa stepi, prašņādams ceļu, Sirdarjas blēdis jau bija mājās un lika sievai tūliņ palaist pa aulu ziņu, ka viņš negaidot nomiris, bet pats ietinās līķautā ar visu galvu, izstiepās taisns kā svece un guļ. Sieva paklausīgi izdarīja tā, kā vīrs pavēlēja, un sāka aizgājēju apraudāt. Izdzirduši raudas, sanāca ļaudis no citām jurtām, aiz līdzjūtības kopā paraudāja, pavaimanāja, tad viltus mironi aiznesa uz pamestām kapenēm un sēdās pie aizgājēja piemiņas mielasta.

Tieši tobrīd, sēdēdams bezragu vērsim mugurā, aulā iejāja Sariarkas blēdis. Izdibinājis, kāpēc un kam par godu šis piemiņas mielasts, viņš tūliņās visu saprata. «Ehē, draudziņ, pazīstu šos jokus,» blēdis nodomāja, taču izlikās varen pārsteigts par šādu bēdu vēsti un, skaļi raudādams, ievaimanājās:

—  Ja miris mans draugs, arī es vairs negribu dzīvot! Bez viņa man nav ne laimes, ne dzīvesprieka. Es lūdzu tikai vienu: apguldiniet mani līdzās draugam un nešķiriet mūs kaut pēc nāves.

Izrunājis šos vārdus, Sariarkas blēdis novēlās zemē, aprāva elpu un izlikās miris.

Tai pašā dienā viņu apbedīja un noguldināja blakus draugam.

Drīz ļaudis izklīda, un abi blēži palika kapenēs vieni.

—   As-salam aleikum!1 — klusi sacīja Sariarkas blēdis.

—   Valeikum as-salam! — klusi atņēma Sirdarjas blēdis.

—   Vai nu nebūtu laiks sadalīt baja zeltu? — Sariarkas blēdis ievaicājās.

—   Kazi, būtu gan laiks…

Tikko viņi iesāka šo sarunu, piepeši ārpusē atskanēja soļu dipoņa, troksnis, dzelžu šķindoņa un kapenēs ievēlās laupītāju banda — četrdesmit drosmīgu slepkavnieku.

'«As-salam aleikum!» — sasveicināšanās vārdi, ko kazahi saka satiekoties. «Valeikum as-salam!» — atbildes vārdi, atņemot sveicienu.

Sasēdušies lokā, viņi sāka dalit salaupīto mantu. Trīsdesmit deviņiem iznāca pa zelta kaudzītei, bet četrdesmitajam — vecs zobens. Taču neviens to nevēlējās, jo katrs kāroja zeltu. Izcēlās strīds. Tad bandas vadonis sacīja:

—   Ek, muļķi! Vai tad kārtīgs zobens nav vērtīgāks par saujiņu zelta? Ar zobenu īsts vīrs var aizsargāt sev dzīvību un iegūt bagātību. Šis vecais zobens ir katra batira cienīgs. Paskatieties, kā es ar vienu atvēzienu pārcirtīšu pušu šos divus miroņus. — Un viņš jau izrāva zobenu no maksts.

Negaidīdami ļaunu galu, abi blēži baltos līķautos mirkli uztrūkās augšā un iesaucās:

-       Lielie grēcinieki, nolādētie asinssūcēji! Vai jums nav gana dzīvo ļaužu asaru, ka grasāties uzbrukt mirušajiem? Vaimanājiet un drebiet pie visām miesām — jūsu pēdējā stunda nu ir situsi!

Ai, kāds izcēlās jandāliņš! «Apdullusi pīle gatava ar asti nirt ūdenī»… Pametuši visus dārgumus, laupītāji pa kaklu pa galvu metās ārā no kapenēm: cits trāpīja durvis, cits ar pieri sienā — un pa caurumu laukā. Necik ilgi — un slepkavnieki jau bija gabalā, triju dienu jājuma attālumā.

Nu blēži nometa' līķautus, brālīgi sadalīja zeltu un, no sirds izsmējušies par savām dēkām, šķīrās: viens aizgāja uz Sirdarjas stepi, bet otrs — uz Sariarkas stepi.

DROŠSIRDĪGAIS ĒZELIS

Ēzelim pagalam apnika staipīt nastas. Viendien viņš savam biedram — kamielim saka:

-       Vadzi, kamieli, man apnicis nastas staipīt, mugura jau nobrāzta gluži jēla! Labāk aizbēgsim no saimnieka un dzīvosim abi divi brīvībā, kā pašiem patiksies.

Kamielis brīsniņu padomāja, paprātoja, tad sacīja:

—  Tiesa, brāl, mums saimnieks nav lādzīgs: slikti baro un daudz liek strādāt. Es jau būtu priecīgs bēdzējs, bet kā mēs to izdarīsim?

Ēzelim atbilde tūdaļ gatava.

—  Es visu esmu apsvēris, — viņš saka, — vari uz mani paļauties. Rit saimnieks mums liks vest uz pilsētu sāli.

Sākumā mēs soļosim paklausīgi un rāmi, bet, kad uzkāpsim kalnā, abi reizē nogāzīsimies zemē un izliksimies, ka esam pārlieku noguruši. Saimnieks mūs sāks bārt, mielot ar koku, taču mēs tik un tā nekustēsim no vietas. Zaudējis pacietību, viņš ies atpakaļ uz māju meklēt palīdzību. Un tad mēs būsim brīvi — varēsim skriet, kurp gribēsim, kaut tikai kājas klausītu.

Kamielis tika priecīgs.

—   Cik prātīgi tu izdomāji, ēzelīt! Kā sacīji, tā arī darīsim.

Viņi sagaidīja rītu. Kad uzlēca saule, saimnieks uzvēla

abiem mugurā maisus ar sāli un dzina uz pilsētu.

Pusi no ceļa viņi nogāja, kā parasts: kamielis soļoja pa priekšu, ēzelis aiz viņa un saimnieks nopakaļ ar koku rokā. Bet, kad viņi uzkāpa kalnā, ēzelis ar kamieli reizē nogāzās zemē un izlikās tik pārguruši, ka nespēj tikt kājās.

Saimnieks šos tūdaļ lamāt:

—    Ak jūs sliņķi, dienaszagļi! Slienieties augšā, citādi dabūsit ar koku!

Lopiņi ij ausi nekustina, guļ tik, saimniekā nemaz neklausās.

Saimnieks noskaitās ne pa jokam un sāka šos slānīt, cik spēka.

Kamielim iesita trīsdesmit deviņas reizes — nelīdzēja, bet, kā atvēzējās četrdesmito reizi, kamielis ierēcās un uzlēca kājās.

—   Ače nu, — saimnieks sacīja, — vajadzēja tūliņ paklausīt! — Un ķērās apstrādāt ēzeli.

Iesita tam četrdesmit reizes — ēzelis ij neieīdējās, iesita piecdesmit reizes — ēzelis ij nepakustējās, iesita sešdesmit reizes — ēzelis guļ, kā gulējis.

Saimnieks nu redz, ka nav labi: lopiņš, skaidrāks par skaidru, taisās atstiept kājas. Nelaime nav mazā, bet ko lai dara.

Viņš noņēma ēzelim nastu, uzvēla to kamielim mugurā un devās tālāk ceļā.

Kamielis knapi spēj kājas pavilkt zem smagās nastas un pukojas uz ēzeli:

—   Nolādētais ēzeli, tevis dēļ es tiku piekauts un piedevām ar tavu nastu apkrauts!

Ēzelis pa tam nogaidīja brīsniņu, kamēr saimnieks ar kamieli nozūd aiz pakalna, tad piecēlās un laida ļekas vaļā tik taisni uz priekšu.

Viņš skrēja trīs dienas no vietas, šķērsoja trīs kalnus un trīs ielejas, līdz pēdīgi nonāca plašā pļavā, kur tecēja strauja upe.

Ēzelim pļava dikti iepatikās, un viņš nolēma te palikt. Bet, jāteic, šai apvidū jau daudzus gadus saimniekoja visu* varenais tīģeris.

Todien tīģeris sadomāja aplūkot savus īpašumus. Viņš devās ceļā agri no rīta un ap pusdienlaiku uzdūrās ēzelim.

Ēzelis pastaigājās pa pļavu, astīti vicinādams un zāli plūkdams.

Tīģeris domā: «Kas tas varētu būt par zvēru? Nekad tādu nav gadījies redzēt.»

Turpretī ēzelis, pamanījis tīģeri, no bailēm vai pamira. «Nu man ir beigas!» viņš nodomāja, bet tad saņēmās un izlēma: «Kālab man mirt kā gļēvulim? Pamēģināšu vispirms aizstāvēties un parādīt šim briesmīgajam zvēram, cik es esmu drošsirdīgs.»

Viņš pacēla asti gaisā, pakulstīja ausis, atplēta muti labi platu un iebrēcās, cik skaļi jaudāja.

Tīģerim gandrīz vai tumšs sametās gar acīm. Viņš apsviedās apkārt un muka, ko mācēja, ne atpakaļ neskatīdamies.

Ceļā satika vilku. Tas vaicā:

—   No kā tu, valdniek, tik dikti izbijies?

—   No zvēra, par kuru nav briesmīgāka visā pasaulē: tam ausu vietā spārni plivinās, rīkle tik dziļa kā bezdibenis un balss tik varena, ka zeme drebēdama dreb un debesis satumst kā naktī.

—   Pag, pag, — vilks ieteicās. — Vai tikai tu nebūsi saticis ēzeli? Skaidrāks par skaidru. Labi, rīt mēs abi kopā noķersim šo zvēru ar arkānu.

Otrā rītā vilks sadabūja arkānu, tā vienu galu apsēja ap kaklu tīģerim, otru — sev un tā devās uz pļavu.

Vilks iet pa priekšu, bet tīģeris nopakaļ, stīvēdamies pretL

Ēzelis jau pa gabalu pamanīja abus nācējus un atkal nolēma rīkoties« kā izgājušo reizi: viņš pacēla asti gaisā, atplēta muti, cik vien platu varēja un iebrēcās vēl skaļāk nekā iepriekš.

Tīģeris nu uzsauca vilkam:

—   Vadzi, draugs, man rādās, tu esi sadomājis mani atdot šim briesmonim par barību! — Un rāvās ar visu arkānu sānis tik sparīgi, ka vilkam galva nost.

Tīģeris pārbēga mājās un nespēj elpu atvilkt.

Tieši tobrīd pie viņa atlidoja žagata. Piežadzināja, piepļāpāja valdniekam pilnas ausis.

Tad ņēmās pati to pamatīgi izvaicāt. Noklausījusies tīģeri, viņa sacīja:

—   Vai zini, valdniek, es aizlidošu uz pļavu un paraudzīšos, kas tas par zvēru un ko viņš tur dara. Izpētīšu visu smalki un tev pēcāk izstāstīšu.

Žagata aizlidoja uz pļavu.

Ēzelis jau pa gabalu viņu pamanīja, nogūlās zemē, izstiepa kājas un izlikās beigts.

Žagata palūkojās no augšas un nopriecājās: briesmīgais zvērs nobeidzies!

Viņa nolaidās lejā un notupās ēzelim tieši virsū — pastaigājas pa to šurpu turpu, gudrodama: ko lai samelš tīģerim — ka viņa pievārējusi briesmoni?

Te žagata, sev par postu, pamanīja zemē kviešu graudiņu. Jau pastiepa knābi, lai graudiņu uzknābtu, bet — ak vai! — nelaimīgi paklupa un novēlās zemē ar galvu ēzelim tieši starp priekškājām.

Ēzelis mirklī atdzīvojās, saspieda ar kājām žagatu kā spailēs un ņēmās zvetēt ar asti. Viņš zvetēja to tik sirdīgi, ka spalvas putēja uz visām pusēm. Pēdīgi vēl iespēra tai ar kāju, ka nabadzīte aizripoja uz otru pļavas malu.

Atžilbusi un kaut cik atjēgusies, žagata krekstēdama un vaidēdama, sāniski sagriezusies, lidoja atpakaļ.

Ieraudzījusi tīģeri, jau no tālienes tam sauca:

—   Mūc, valdniek, prom no šejienes, kamēr vēl esi dzīvs! Nolādētais nezvērs mani padarīja par kropli uz visu mūžu! Pieraugi, ka arī tevi nepiemeklē tas pats!

Tīģeris briesmīgi nobijās, savāca visu savu mantību un aizslāja projām no šīs vietas uz visiem laikiem. Bet drošsirdīgais ēzelis dzīvo plašajā ielejā vēl šodien.

TRIS DRAUGI

Vai tas no tiesas tā bija vai izdomāts, kas to zinās pa* teikt, tikai stāsta, ka reiz savā starpā noslēguši ciešu draudzību un brālību buciņš, jēriņš un teliņš.

Viendien buciņš palūkojās tālumā uz kalnu, kas slējās pie apvāršņa, un sacīja:

-     Brālīši, kurš no jums ir redzējis, kā vakaros saulīte aizgrimst aiz kalna?

-    Es esmu redzējis, — atbildēja jēriņš.

-    Es arī esmu redzējis, — atbildēja teliņš.

-     Kas ir, brālīši, — buciņš lika priekšā, — aiziesim visi tris līdz kalnam un izpētīsim, kur saulīte pa nakti slēpjas.

Tai pašā dienā draugi klusiņām nošķīrās no ganāmpulka un devās ceļa.

Iet viņi trijatā pa stepi. Ceļš nav īsais, tomēr kalns nāk arvien tuvāk un tuvāk. Draugi itin priecīgi. Te, kur gadījies, kur ne, priekšā ariks — grāvis, pilns ar ūdeni. Kā lai tiek pāri? Buciņš teica:

-     Nekas, brālīši, gan pārlēksim.

-    Man bail, — atzinās jēriņš.

-    Man ari bail, — atzinās teliņš.

—  Ekur bailuļi, — buciņš iesmējās. — Es gan ne nieka nebaidos.

Viņš ieskrējās un vienā rāvienā pārlēca pāri arikam.

Aiz viņa lēca jēriņš — ari pārlēca otrā krastā, tikai pakaļkājas samērcēja.

Teliņš pagrozījās, pamlņājās uz vietas, bet neko darīt — jālec vien bija. Kā lēca, tā — plunkš! — ūdeni. Gandrīz vai aizrijās. Labi, ka draugi viņu tūdaļ izvilka aiz ausim malā.

Buciņš nu teliņam saka:

—  Mēs tevi, brālīt, no drošas nāves izglābām. Atlīdzini mums par to: uzsēdini mūs sev mugurā un aiznes līdz kalnam.

Abi nerātņi uzsēdās teliņam mugurā un jāj, šo vēl piezobodami.

Pagāja kāds laiciņš, un teliņš žēlabaini ieldējās.

—      Man ir par grūtu, — viņš sacīja, — es taču neesmu kamielis. Aizvedīšu jūs, re, līdz viņam akmenim, kas redzams priekšā, un pietiks, kāpiet tad zemē.

Teliņš aizveda draugus līdz akmenim. Visi trīs skatās: tas nemaz nav akmens, bet uz ceļa nomests maiss, pie tam stingri jo stingri piebāzts un ar auklu aizsiets. Jādomā, kāds nevīža to vedot pazaudējis. Draugi atraisīja maisam galu un ielūkojās iekšā. Tur četras zvērādas — leoparda, lāča, vilka un lapsas.

—   Nav peļama manta, gan noderēs, — sacīja buciņš.

Draugi paņēma maisu un gāja tālāk. Kalns jau pavisam tuvu — tikpat kā ar roku aizsniedzams. Kalna pakājē slienas balta jurta. Iekšā dzirdams troksnis, čalas, dziesmas un dombras skaņas. Ceļotāji brītiņu pastāvēja, pagudroja un — lai notiktu kas notikdams! — vēra durvis vaļā.

Skatās: jurtā rit pilnā sparā dzīres. Raibais leopards dzer kumisu, resnais lācis mielojas ar balvu, pelēkais vilks loka iekšā taukos vārītus ķiļķenus, bet rudā lapsa spēlē dombru un dzied:

Skani, mana dombra, skani!

Šodien sēd šeit draugi mani.

Rīt jau atkal būsim naidā,

Katrs tik par sevi gādās.

Ienākuši jurtā, visi trīs draugi turpat pie sliekšņa sastinga — saprata, ka ir iekļuvuši nelaimē. Bet zvēri, ieraudzījuši negaidītos ciemiņus, acis vien noblisināja: tik gards kumoss pats lien mutē! Lapsa viltīgi pamirkšķināja pārējiem zvēriem un laizīdamās medainā balstiņā ierunājās:

-     Laipni lūgtum, dārgie viesi, ienāciet dziļāk! Pats allahs jūs atsūtījis pie mums svētku reizē. Sēdieties, bērniņi, tuvāk pavardam. Tūliņās mēs jūs pacienāsim… Bet tikmēr varbūt paspēlēsiet dombru vai nodziedāsiet kādu dziesmiņu mums par prieku?

Jēriņš nodūra galvu un klusēja. Teliņš pakāpās atpakaļ un arīdzan klusēja. Tikai buciņš papurināja cirtainās sprogas un sacīja:

—   Dod šurp, lapsiņ, dombru! Es gribu spēlēt un dziedāt, jūs visus iepriecināt.

To sacījis, viņš trieca pa stīgām un sāka dziedāt:

Skani, mana dombra, skani, Naidnieki lai sadzird manil Lāci pieveikt — tas mums nieks, Leopardu — ari nieks,

Vilku pieveikt — tas mums prieks, Rudo lapsu — ari prieks.

Trijatā kā ķersim tos,

Saplosīsim gabalos'

Zvēri ausās: tavu bezkaunīgu dziesmiņu!

—   Sakiet — kas jūs tādi esat? — leopards ierūcās.

—   Mēs esam stepes mednieki, — buciņš atbildēja.

—   Uz kurieni tad iedami? — lācis ieņurdējās.

—   Nesam uz tirgu preces.

—   Kas tās par precēm? — vilks iemurkšķējās.

—   Zvēru kažoki.

—   Kur jūs tos ķērāt? — lapsa iepurkšķējās.

—         Novilkām jūsu radiniekiem, — buciņš atbildēja, stīvēdams ārā no maisa visas četras zvērādas.

Aszobainie laupītāji aiz bailēm sastinga, tad iekaucās katrs savā meldiņā un aizmuka kur kurais, ne ardievas nepateikuši.

Trīs draugi palika svešā jurtā saimniekot. Viņi no ceļa kārtīgi ieturējās, notiesādami zvēru atstātos labumus, atpūtās un sāka gudrot, ko iesākt tālāk.

Buciņš sacīja:

—         Tas ir labi, ka mēs viņus, nedraugus, aizbaidījām, bet var mums klāties slikti, ja šie attapušies sadomā atgriezties. Tad ij savus kauliņus nepaspēsim salasīt. Kas irf brālīši, labāk skriesim mājās, kamēr nav par vēlu. Mūsu ganāmpulkā ir drošāks par drošu, neviens zvērs tur nav

iv bīstams, džigiti — gani mums neļaus pāri darīt.

Bučiņām nevajadzēja draugus ilgi pierunāt.

—   Tev taisnība, brālīt, — jēriņš sacīja..

—   Jā, tev taisnība, — teliņš piebalsoja.

Necik ilgi — un visi trīs jau bija labi tālu no baltās jurtas un vēl tālāk no kalna.

Buciņš joza pa priekšu, aiz viņa tecēja jēriņš, bet nopakaļis skrēja teliņš.

Vēl nebija ne vakars satumsis, kad draugi ieradās mājās.

Gani. tos ieraugot, tik dikti nopriecājās, ka nemaz nebārās. Are, cik labi viss beidzās!

Slikti vienīgi tas, ka trīs draugi tā arī nedabūja zināt, kur saulīte pa nakti slēpjas.

ĒZELIS — DZIEDĀTĀJS

Pasaule ir liela un plaša, un tajā mīt daudz visādu ļaužu, tālab nav nekāds brīnums, ka reiz vienā aulā dzīvoja irāHf vecs, bezbēdīgs balamute, vārdā Zaksibajs. Sim vīram bija ēzelis. No paskata ēzelis kā visi citi, vienīgi rīkle kā nevienam: ja viņš iebrēcās savā aizgaldā, pat kaimiņu aulos ļaudis aizbāza ausis.

Viendien Zaksibajs aizjāja uz seno pilsētu Turkestānu un tūliņās pagrieza ēzeli uz tirgus laukuma pusi. Tur viņš lopiņu piesēja pie koka, bet pats, sacēlis halāta stūrus, iemetās čaihanā — tēju iedzert. Kārtīgā čaihanā nekad netrūkst laužu, bet, kur ļaudis, tur risinās sarunas, bet, kur sarunas, tur rodas strīdi, bet, kur sarunas un strīdi, tur Zaksibaju neviens nespēj nedz pārspēt, nedz aizrunāt. Ne velti saka: «Pļāpam mute kā vārstalas.»

Ēzelis ilgi gaidīja pie čaihanas savu saimnieku. Saule nežēlīgi cepināja, dīca mušas, un sāpīgi dzēla aklie dunduri Pie tam ēzeli sāka mocīt izsalkums un slāpes. Ko bija iesākt? Un viņš rīkojās tā, kā viņa vietā būtu rīkojies jebkurš ēzelis: viņš pacēla gaisā asti, izslēja uz priekšu ausis, iepleta nāsis, atvēra muti un… iebrēcās pilnā kaklā, cik jaudas.

Ļaudis, kas vajadzības pēc un bez vajadzības klimta pa tirgu, no brēciena satrūkās un visi reizē pagriezās uz ēzeļa pusi.

—   Tad ta balstiņa! — viņi brīnījās. — Nekad tāda vēl nav dzirdēta mūsu pilsētā!

-     Tas man ir jaunums! — ēzelis nopriecājās. — Tik ilgus gadus minu ceļa putekļus un tikai nule uzzināju savu īsto vērtību. Visa Turkestāna atzīst manu talantu!

No šā brīža ēzelis sāka ticēt, ka viņam no tiesas ir dižena balss. Jāteic, ko tikai neaprij izsalcis šakālis un ko tikai nesagudro muļķa ēzelis!

Ēzelis prātoja:

«Vairs nestrādāšu Zaksibajam! Mani priekšdienās gaida slava un gods. Vai nu. stiepdams uz muguras saksaula žagarus, es varu tikt pie goda un slavas?»

Noskaities viņš rāvās no visa spēka uz priekšu, pārrāva pavadu un lēkšoja no pilsētas ārā. Paliec sveiks, vecais balamute Zaksibaj! Paliec sveika, senā pilsēta Turkestāna!

Ēzelis nu brida pa tuksnešainu ceļu — saule cepināja vēl nežēlīgāk, mušas sica vēl apnicīgāk, un aklie dunduri dzēla vēl sāpīgāk. Bēglis aiz izsalkuma un slāpēm nogura, pavisam zaudēja spēkus.

Ceļmalā nekur nemanīja ne pavēņa, ne zaļa zāles stiebriņa. ne ūdens peļķītes.

—   Ceļš uz slavu nav rozēm kaisīts. — ēzelis nopūtās.

—   taču allahs neļaus aiziet bojā savam izredzētajam. — Tā nospriedis, ēzelis brida tālāk.

Negaidot — vai uz laimi vai nelaimi — ēzelis priekšā pamanīja plašu dārzu, kam apkārt slējās mūra siena. Vienā vietā siena bija nobrukusi un pa spraugu varēja redzēt ēnainus kokus, dzidrus arikus, tīkamas pļaviņas, ko sedza zaļš mauriņš. Ēzelis nespēja atturēties no kārdinājuma un. ierāvis sānus, iespraucās svešajā dārzā. Aizmirsis visu pasauli, viņš kāri plūca zāli un dzēra no arika ūdeni.

Labu laika sprīdi ēzelis bradāja pa pļaviņām un puķu dobēm, ceļu nemeklēdams, līdz pēdīgi juta, ka ir paēdis līdz sātam. Tad apstājās, lai atvilktu elpu, pacēla galvu un… aiz pārsteiguma sagrīļojās.

No krūmu pudura tieši viņam pretim soļoja jauna antilope, kas bija tik skaista kā paradīzes hūrija1 . Arī antilope bija klusiņām ielavījusies dārzā. Kopš agra rīta viņa draiskuļojās stepē, tad, aizrāvusies rotaļā, aizjoņoja līdz mūra sienai, pārlēca tai pāri un sāka ganīties dārza leknajā zālē. Bet, uzdūrusies ēzelim, tagad tik dikti nobijās, ka sastinga uz vietas, gatava kuru katru mirkli laisties projām.

Turpretim ēzelis, ieraudzījis antilopi, tūdaļ tajā iemīlējās līdz pašiem garo ausu galiņiem. Sirsniņa viņam drebēja kā pārbijusies lēcēj pele. Viņš lielām acīm blenza skaistulē un

'Hūrija — mūžīgi jauna un skaista jaunava muhamedāņu paradīzē.

sajūsmināts domāja: «Liktenis man no tiesas ir labvēlīgs: tas mani apveltījis ar reti daiļu balsi, atvedis mani uz šo brīnumaino dārzu un tagadiņ vēl sūta man līgavu, daiļāko no visām līgavām!»

Un, pakustinājis ausis, viņš maigi ierunājās:

—   O, dižciltīgā daiļava! Tu savaldzināji mani ar savu debešķīgo skaistumu. Atļauj man nodziedāt tev dziesmiņu. Izdzirdusi manu saldo balsi, tu neatraidīsi diženā dziedoņa mīlestību.

Antilope pameta acis apkārt un klusi atbildēja:

—   Ēzeli, vai nebūtu prātīgāk, ja tu klusētu? Pielūko, ka tavas pārsteidzības dēļ ar mums nenotiek tas pats, kas noticis ar septiņiem bezrūpīgiem zagļiem.

Un viņa pastāstīja šādu līdzību.

—   Kādu nakti bagātnieka mājā ielavījušies septiņi zagļi. Viņi paslēpušies pagrabā aiz milzīgi lielām mucām, kurās glabājies vecs vīns, un sākuši gaidīt, kad mājā viss noklusīs, lai varētu sākt rīkoties. Taču vīna smārds viņiem sajaucis prātus, un viņi saujām vien smēluši un dzēruši dārgo dzērienu. Beidzies tā, ka zagļi noreibuši un aizmirsuši, kur atrodas, un skaļās balsīs sākuši jautri dziedāt. Mājas ļaudis izdzirduši viņu bļaustīšanos, bagātnieka sardzes vīri iebrukuši pagrabā un saņēmuši ciet nelūgtos ciemiņus. Arī mēs abi, ēzelīt, — antilope sacīja, — esam ienākuši šajā dārzā bez saimnieka atļaujas un mielojamies ar gardo zāli, kas nemaz nav domāta mums.

-     O, antilope, cik tu daiļa! — ēzelis uz to atsaucās, | tomēr, kā redzams, tu esi augusi nomaļā stepē un neko nesajēdz no labas dziedāšanas. Bet es visu mūžu esmu pavadījis cilvēku vidū, esmu pabijis pat Turkestānā un varu tev sacīt, ka savā mākslā esmu sasniedzis augstāko virsotni. Man atliek tikai sākt dziedāt, un tu lūgdamās lūgsies, lai dziedu vēl un vēl…

Antilope tomēr iebilda:

I Kazi, būs prātīgāk, ja tu piesardzības labad necelsi troksni. Kurš aizmirst uzmanīties, tas allaž iekļūst nelaimē kā, piemēram, tas neapdomīgais malkas cirtējs.

Un antilope pastāstīja šādu līdzību.

1 Kāds malkas cirtējs reiz aizkavējies mežā ilgāk nekā citkārt, un viņam turpat biezoknī uznākusi nakts. Te piepeši tuvumā atskanējušas skaļas balsis. Malkas cirtējs bez kavēšanās uzrāpies turpat kokā un paslēpies biezo zaru aizsegā. Parādījušies trīs džini. Viņi apsēdušies zem koka, nolikuši sev priekšā dārgu trauku un sākuši dzīrot… Ja viens no džiniem pieskāries ar roku šim traukam, tas tūliņ piepildījies līdz malām ar smaržīgu kumisu, kādu, izņemot džinus, neviens nav baudījis.

Uzausis rīts, džini paslēpuši brīnuma trauku zem koka un paši aizgājuši katrs uz savu pusi. Malkas cirtējs vienā mirklī nokāpis no koka, paķēris trauku un skrējis no meža ārā. Atgriezies mājās, viņš saaicinājis visus savus radus un kaimiņus un lielīgi dižojies to priekšā ar savu dārgo atradumu. Viņš vienā laidā pieskāries traukam ar roku, un smaržīgais kumiss straumēm lijis kausos. Malkas cirtējs aiz priekiem nezinājis, ko darīt; pēdīgi uzlicis trauku sev uz galvas un klaigādams griezies riņķī pa jurtu. Pēkšņi paklupis, brīnuma trauks nokritis un saplīsis sīkos gabalos. Pieraugi, ēzeli, ka tavas neapdomības dēļ arī mums nav jāšķiras no zaļā mauriņa.

Ēzelis nopūtās un sarūgtināts sacīja:

—   O, antilope, daba tevi izšķērdīgi apveltījusi ar skaistumu, bet krūtīs tev ielikusi nejūtīgu sirdi. Tomēr es ticu: mana burvīgā dziedāšana saviļņos tevi un pamodinās tavās krūtīs cēlas jūtas.

Antilope centās ēzeli vest pie prāta:

—   Ēzeli, lūdzams, atjēdzies, iekāms nav par vēlu, un pataupi savu balsi Turkestānas tirgus laukumam. Nereti viena vienīga skaņa, nelaikā pasprukusi no lūpām, var atnest neglābjamu nelaimi. Par to reiz nebija padomājis kāds jauns tirgotājs, un tālab pēcāk viņam nācās to rūgti nožēlot.

Un antilope pastāstīja vēl vienu līdzību.

—   Reiz jauns tirgotājs pēc līksmām dzīrēm nakts vidū nācis mājās pa kādas lielas pilsētas tumšajām ielām. Kabatas tam bijušas pilnas ar zeltu. «Ka tikai man neuzbrūk laupītāji un neatņem visu naudu,» tirgotājs bailēs nodomājis. Lai sevi uzmundrinātu, sācis skaļā balsī pats ar sevi sarunāties: «Kur ir tie bezgožas laupītāji?… Es viens divi ar tiem tikšu galā… Man no paša šaitana nav bail!» Blakus ielā klaidoņu banda uzglūnējusi vēlīniem gājējiem. Izdzirduši tirgotāja runāšanu, tam uzbrukuši, atņēmuši naudu, novilkuši drēbes un pašu palaiduši pliku, lai nu staigā pa pilsētu. Redzams, arī mums, ēzeli, kamēr vēl neesam piesaukuši nelaimi, laiks izbeigt tukšas runas un klusītiņām atstāt šo svešo dārzu.

Bet ēzelis iesaucās:

—   O, antilope, cietsirdīgā skaistule! Kā tu vari likt man klusēt, ja man dziesma tev par godu lauztin laužas no krūtīm un ir jau tepat rīkles galā?!

To pasacījis, ēzelis aizvēra acis, kā to dara visi slaveni dziedoņi, atplēta muti, kā to dara visi ēzeļi zināmā reizē, un laida vaļā lielo bļāvienu. Antilope metās sānis, vienā *stiepienā pārlēca pāri mūra sienai un kā vējš aizdrāzās stepes plašumos. Bet ēzelis, neko nejuzdams sev apkārt, joprojām skaļi bļāva.

Atskrēja dārza saimnieks ar resnu koku rokā un tik pamatīgi nozilināja dziedonim sānus, ka nabaga lopiņš, iebļāvies vēl skaļāk un izmisīgāk, tikko dzīvs izspraucās ārā pa mūra spraugu. Gausi sperdams kājas un nodūris galvu, ēzelis vilkās projām.

Pienāca nakts. Pie debesīm uzlēca apaļš mēness. Nu visi stepes vilki atgāza galvas, atplēta rīkles, kā to bija darījuši viņu tēvi un tēvu tēvi, un iegaudojās katrs savā meldiņā.

Ēzelis nekad vilkus nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Viņš apstājās, ieklausījās un kā labs dziedāšanas lietpratējs noteica:

—   Vai nu šie kādi dziedoņi! Es viens pats ar savu balsi varu pārspēt šo nožēlojamo kori.

Ar nejauku švīkoņu un svepstoņu ievilcis krūtīs labi daudz gaisa, ēzelis iebrēcās tik skaļi, ka pašam aizkrita ausis. Vilki mirklī izbrīnījušies apklusa: kur gan nakti stepē gadījies ēzelis? Tad visi kā norunājuši metās uz ceļa pusi, tur pamanīja gardo kumosu, un… turpat arī beidzās ēzeļa gailas. Ja jūs katrā ziņā vēlaties zināt, kas noticis ar Zaksibaju, tad joziet, cik jaudas, uz seno pilsētu Turkestānu, lur uzmeklējiet plašo tirgus laukumu, bet laukumā čai-

hanu, kurā visvairāk ļaužu, un droši sperieties iekšā. Pilnīgi iespējams, ka tur Zaksibajs vēl līdz šim brīžam, aizmirsis savu ēzeli, sēž uz mīksta tūbas paklāja, dzer tēju — pialu pēc pialas — un gvelž visādus ticamus un neticamus stāstus no savas dzīves. Uz to viņš ir lielu lielais meistars — jūs tikai paklausieties viņā!

KĀPĒC BEZDELĪGAI IEŠĶELTA ASTE

Sensenos laikos pasaulē valdīja briesmīgs pūķis Aidahars. Šis pūķis pārtika vienīgi no asinīm. Viņš visus izkalpināja. Pat nekrietno odu izmantoja par izsūtāmo.

Kādudien pūķis pasauca odu pie sevis un tam pavēlēja:

—  Aplido visu zemi un slepus nobaudi asinis no katras dzīvas radības. Kad atgriezīsies, paziņosi, kam tās ir vissaldākās. Kuru radību nosauksi, to arī ēdīšu.

Ods aizlidoja. Izpildījis valdnieka pavēli, jau lidoja atpakaļ. Te viņš ceļā satika bezdelīgu.

Bezdelīga šim vaicā:

—   Kurp tu biji aizlidojis, odiņ?

—  Pēc sava valdnieka Aidahara pavēles aplidoju visu zemi, lai izdibinātu, kam ir vissaldākās asinis.

—   Nu, un ko izdibināji?

—   Vissaldākās asinis ir cilvēkam, — ods nosīca.

Bezdelīga tapa nemierīga.

—         Nesaki, odiņ, pūķim taisnību. Cilvēks ir labs, nevajag viņu iznīcināt.

—   Nē, es teikšu gan taisnību!

Bezdelīga atkal šo lūgties:

—         Lūdzams, odiņ, nedari cilvēkam ļaunu — cilvēks ir mans draugs.

Bet ods tikai savu:

—   Nē, teikšu gan pūķim taisnību!

Ods aizlidoja pie Aidahara, arī bezdelīga turpat lidinās.

—         Stāsti aši, — pūķis nošņāca, — ko uzzināji! Un neuzdrīksties man teikt kaut vienu nepatiesu vārdiņu! to iegaumē, niecīgais kalps!

—  Mans valdniek un pavēlniek, — ods iesāka, — es tev ļ teikšu visu patiesību, neko neslēpšu. Visgardākās, vissalļ dākās asinis ir…

Viņš gribēja jau teikt «cilvēkam», taču nepaguva — bezdelīga zibenīgi metās odam virsū un ar aso knābi nocirta tam mēles galiņu.

Ods nu lidinās ap pūķi un nespēj neko vairāk pateikt:

—  Z-z-z, z-z-z… z-z-z…

Bet bezdelīga priecīga žadzina:

— Es zinu, Aidahar, ko gribēja teikt tavs kalps: vissaldākās asinis ir pūķim!

Pūķis tapa nikns uz bezdelīgu, saritinājās kamolā un, atplētis rīkli, šāvās uz augšu. Taču bezdelīga ir visžiglākā no putniem. Viņa metās sānis, un Aidahars to paguva sasaķert tikai aiz astes galiņa. Bezdelīga izrāvās un tā izbēga no drošas nāves.

Bet briesmīgais pūķis ar trim spalviņām zobos gāzās atkal zemē un trāpīja ar galvu pa akmeni, tā turpat izlaizdams garu.

Kopš tā laika bezdelīgai ir iešķelta aste un ļaudis viņai labprāt atļauj dzīvot savu mājokļu tuvumā.

BEZBARDAINA JOKDARA ALDARA KOSE JAUTRIE NEDARBI

KA ALDARS KOSE UZSĀKA SAVAS GAITAS

Stāsta, reiz bijuši tādi laiki, kad pasaule turējusies pelēkajam vērsim uz labā raga, debesis pletušās ne plašāk par kamieļa segu, bet zeme nebijusi lielāka par zirga pakava pēdu; tad vilki ēduši zāli, cīruļi vijuši ligzdas auniem uz muguras un vienas smilgas paēnā varējuši paglābties no saules svelmes tūkstošiem ganāmpulku, bet zvēriem un putniem vēl tik tikko sākušas ataugt astes un lapsa bijusi tik godīga, ka turējusi par visiem taisnu tiesu…

Iespējams, ka šajos vai arī citos aizlaikos stepē vadījis savas pēdējās mūža dienas kāds vecs, sirms vīrs, vārdā Kožirs. Viņam bijuši trīs dēli, trīs braši džigiti. Viendien Kožirs dēliem sacījis:

—   Mani dēli, es esmu jau tapis vecs un vārgs, laiks posties uz pēdējo apmetni. Sirds man ir tīra kā avota ūdens, tālab nebaidos stāties nāves priekšā. Tomēr mūža galā vēlētos zināt, kā jūs, dēli, domājat dzīvot bez manis, kādu ceļu dzīvē katrs gribat sev izraudzīties. Padomājiet un tad atbildiet. Atcerieties vienu: krietns cilvēks allaž aiz sevis atstāj krietnus darbus.

Vecākais dēls sacījis:

—   Kopš bērna kājas mana sirds ir kā pieaugusi pie zemes. Nezinu skaistāka darba par zemes aršanu un labības sēšanu, lai ļaudīm nekad netrūktu maizes.

Un tēvs devis viņam savu svētību, teikdams:

—   Labi, dēls, esi zemes kopējs!

Vidējais dēls sacījis:

—   Bet man pa prātam ir gana dzīve. Es mīlu zirgus, kamieļus, aitas, govis, kazas. Vislielāko prieku man sagādā lopu kopšana, lai ļaudīm aizvien turētos mājās gaļa, piens, kumiss, lai būtu drēbes un tūba dzīves vajadzībām.

Kožirs devis savu svētību arī otrajam dēlam, sacīdams:

—   Tad esi, dēls, lopu kopējsl

Jaunākais dēls sacījis:

-     Man patīk dziedāt, smieties un citus smīdināt! Dzīve būtu pārlieku skumja bez dziesmas, bez jokiem un trāpīga vārda! Es staigāšu pa visu pasauli, iegriezīšos tur, kur vēl neviens nav bijis, iešu pa ceļu ceļiem, apmeklēšu aulus un ganības, karavānu iebraucamās vietas, tirgus laukumus un svētku vietas, neaizmirsīšu arī caurās būdiņas un hanu lepnās pilis. Staigādams es krāpšu krāpniekus un izpestīšu no bēdām piekrāptos, sarūgtināšu varmākas un iepriecināšu grūtdieņus, piemuļķošu slaistus un uzmundrināšu darba vīrus, ar drošu vārdu nospiedīšu uz ceļiem augstprāšus un piecelšu no zemes vārgos. Simtiem cilvēku mani neieredzēs un nīdīs, toties tūkstošiem kļūs mani draugi. Un, kas zina, tautas atmiņā saglabāsies mans vārds — Aldars Kosē'.

Noklausījies jaunāko dēlu, vecais vīrs pasmaidījis un sacījis:

—   Tavi vārdi ir slavējami, dēliņ! Daba tevi nav apveltījusi ar bārdu, toties nav skopojusies ar asu un jautru prātu, labu sirdi un veiklu valodu. Dzīvo, dēls, kā esi iecerējis! Tavs vārds lai biedē un satrauc ļaunos cilvēkus, bet nomierina un iepriecina labos, lai tas pāriet no mutes mutē, no paaudzes uz paaudzi, no gadsimta uz gadsimtu, no pasakas uz pasaku! Es dodu tev savu svētību. Sāc savas gaitas, Aid ar Kosē!

KA ALDARS KOSE DZINU AIZDZINA

Aldars Kosē iezieda ar taukiem zābakus, savilka ciešāk siksnu, aizbāza aiz siksnas halātā stūrus un devās pasaulē. Viņš gāja dienu, gāja nakti, gāja vienu mēnesi, gāja apaļu gadu. Te negaidot tam ceļu aizšķērsoja augstum augsts

'Aldars Kosē tulkojumā nozīmē—bez bārdainais krāpnieks uo jokdaris. Sā vārda mīlināmā forma —Aldakens.

kalns, kas kā milzīgs vienkupra kamielis gulēja vientuļajā stepē.

Aldars Kosē apstājās, iegrima domās, bet jau pēc brītiņa sacīja:

—   Cilvēks var visu. Viscietākais tērauds pakļaujas kalēja āmuram. Neatlaidīgs racējs pat ar adatu izrok aku. Arī es negriezīšu ceļu kalnam, gan uzkāpšu tā stāvajā virsotnē…

Viņš pārlaida nakti kalna pakājē. Turpat pārlaida arī ziemu. Bet pavasarī ķērās pie darba: cirta klintī robus, meistarodams kāpnes, kur atsperties, un tā soli pa solim tika uz augšu.

Ilgs vai neilgs laiks pagāja, tomēr pienāca diena, kad Aldars Kosē jau stāvēja kalna virsotnē. Viņš savā priekšā ieraudzīja spožu sauli, aiz prieka iesaucās, nokrita zemē kā akmens un aizmiga ciešā miegā. Kad pamodās, skatās un redz: viņam uz krūtīm tup putns — vakarlēpis, groza galvu un tīra spalviņas. Aldars Kosē noķēra putnu aiz spārniem un smiedamies sacīja:

—   Eku, tas ir mans pirmais guvums! Nebaidies, vakarlēpīt, es tev pāri nedarīšu. Tev vajadzēs tikai kopā ar mani paklejot pa pasauli… — Un viņam zem cepures jau rodas simtiem domu un visādu plānu.

Aldars Kosē nokāpa no kalna ielejā un nevar vien nopriecāties par skaisto skatu: nogāzes klāj spirgta zālīte, tālāk plešas ziedošas ganības, un lejā burbuļo dzidrs strautiņš. Bet strauta malā slienas jauna jurta, baltāka par baltu olu, un virs tās vijas dūmu strūkliņa.

«Vai tas ir draugu vai nedraugu miteklis? Vai tur dzīvo cilvēki vai briesmoņi? Iegriezties jurtā jebšu apiet tai ar līkumu?» Aldars gudro.

Viņš klusītiņām piezagās pie durvīm un pa šķirbu ieskatījās iekšā. Redz: uz rakstaina tūbas paklāja sēž divi — vīrietis un sieviete, abi dzer kumisu, mielojas ar treknu auna gaļu, ik pa brīdim sačukstas un saskatās.

«Ehē, te, redzams, iet vaļā dzīrošana! Bet, kur dzīres, tur arī ciemiņi. Iešu tik iekšā!»

—   Apčī! — Aldars nošķaudījās.

—   Vai! — sieviete sasita plaukstas. — Rādās, pārnācis mans pretīgais vīrs! Žigli paslēpies!

Džigits, kas bija lakstojies ap sievieti, nu sāka šaudīties pa jurtu šurpu turpu, līdz pamanīja aiz aizkara lādi, vienā mirkli ielēca tajā un sev virs galvas aizvēra vāku.

«Viss skaidrs,» Aldars palocīja galvu un pārkāpa pāri slieksnim.

-     Labdien, saimniec! Parādi nu laipnību un neliedz nogurušam ceļa gājējam atpūstjes pie sava pavarda.

Sieviete pikti paskatījās viņā.

—  Saitans tevi šurp atvedis, nelūgtais viesi! Kā tu mani nobiedēji!

Aldars Kosē tikmēr jau apsēdies goda vietā, sakrustojis kājas un smaida pār visu ģīmi.

-     Kālab tu smaidi? — saimniece sapīkusi vaicā, bet pie sevis domā: «Šim bezgodim kaut kas nelāgs padomā…»

—   Es smaidu, ekur, tam traukam ar kumisu un tai bļodai ar gaļu, — Aldars mīlīgā balstiņā atbild.

—   Ko tad gaidi — sāc ēst un dzert! Un lasies ātrāk prom!

Aldars bija vīrs, kura ausis labprāt dzirdēja aicinājumu

ēst un dzert, bet pret skubina jumu ātrāk lasīties prom palika kurlas. Viņš piesēdās tuvāk un ņēmās locīt māgā visu, kas atradās priekšā. Padzērās, pieēdās līdz kaklam un turpat uz rakstainā paklāja nolikās gulēt.

Redzēdama, ka ceļavīrs nedomā aiziet, sieviete sadabūja sīknaudas gabalu un saka:

-   Se tev, klaidoni, tenga! Ņem to un ej prom!

Aldars Kosē nu nezināja, kā sievietei pateikties par dāvanu, turpat stundu vai ilgāk viņš tai visādi tencināja, līdz pēdīgi sacīja:

-    Tagadiņ gan iešu projām… Tikai pirms došanās ceļā vēl pabarošu savu pareģoņas putnu. — Un palaida uz galdauta vakarlēpi, lai tas uzknābā drupačas.

Vakarlēpis knābā, laiks rit uz priekšu, saimniece skaišas nenoskaizdamās, bet Aldars tikai smīn.

Negaidot ārā iezviedzās zirgs. Atvērās durvis, un iekšā ienāca bajs, jurtas saimnieks. Viņš izbrīnījies apstājās.

| Siev, kas tas par svešinieku? — viņš vaicāja. — Kas tas viņam par putnu?

Sieviete vēl nepaguva ne vārdiņa bilst, kad Aldars Kosē >au pasteidzās atbildēt:

—  Cienījamais baj, es esmu apkārtstaigātājs zintnieks un burvis. Bet mans putns — pareģonis. Viņam ir zināmi visi pasaules noslēpumi. Viņš var pateikt, kas noticis agrāk un kas notiks nākotnē. Vai gribi, pazīlēšu — pateikšu, kāda bēda tevi sagaida priekšdienās?

Bajs augstprātīgi nomērīja svešinieku no galvas līdz kājām un, apsēdies pie pavarda, kur nupat omulīgi bija sēdējis Aldars Kosē, ierunājās:

—   Ja tu no tiesas būtu zintnieks, tad zinātu, ka nav šajā pusē otra tik bagāta vīra kā es. Man nekā netrūkst: zirgu, govju, kamieļu un aitu pilns laidars. Bet, kurš bagāts, tas arīdzan visuspēcīgs. Tad saki — kādu bēdu man gaidīt?

—   Ak, manu baj, — Aldars pamācošā balsi sacīja, — nesaki vis, ka tuvumā nav vilku, jo, kazi, tie paslēpušies gravā…

—   Uz ko tu mērķē? — bajs ieprasījās, atzveldamies spilvenos. — Vai tev kas zināms?

—   Zināms gan, pie tam viss. Pareģoņas putns visu zina.

—   Ja putns zina, tad lai pasaka. Sāc zīlēt!

Sākās zīlēšana. Aldars skraida apkārt pa jurtu kā viesulis, turēdams putnu virs galvas, šad tad vēl nokliedz kādu nesaprotamu vārdu un pagrūž priekšmetu, kas pagadās ceļā… Putns čiepst, bet Aldars pavēlošā balsi tam sauc:

—   Pareģo, pareģoni, pareģo!

Bajs, iepletis acis, skatās un brīnās: «Tādu zintnieku vēl nav gadījies redzēt. Ej nu sazini, kas no šādas zīlēšanas sanāk.»

Aldars Kosē jau ašāk un ašāk skrien uz riņķi, līdz negaidot, pastiepies pirkstgalos, sastingst uz vietas un baismīgā balsī čukst:

—   Ek, baj, nav labi!

Bajs nobālis vaicā:

—   Kas ir?

Bet Aldars atbild:

—  Putns saka: dzeltenajā lādē uz zīda segas guļ melna bēda. Tas nozīmē, baj, ka zem tava jumta iemitinājies ļauns džins. Tas ir jāpadzen!

Bajs dreb pie visām miesām, tomēr vēl neticēdams skatās Aldarā: «Vai tikai šis zintnieks nekrāpjas? Kazi, grib mani izāzēt, teikdams par džinu? Labs ir, paskatīsimies, kas notiks tālāk.» Un saka: — Dzen to, mīļais, dzen ātrāk laukāl

Aldars Kosē zina, kas darāms. Viņš paņēma kausu, pasmēla no katla, kas karājās virs uguns, verdošu ūdeni, piezagās uz pirkstgaliem pie lādes un, pacēlis drusciņ vāku, iešļakstināja pāris reižu lādē. Tai pašā mirklī lādes vāks izlidoja no eņģēm un applaucētais džins ar vienu lēcienu bija no jurtas ārā.

Bajs guļ, aiz bailēm nespēdams elpu atņemt. Jaunā sieva palīdusi zem paklāja. Bet Aldars smejas, līdz zemei locīdamies.

Pēdīgi bajs atguvās un metās Aldaram ap kaklu, saukdams:

—   Tūkstoškārt tevi, mīļais Aldaken, tencinu, ka padzini no manas mājas bēdu! Droši .vien tas ļaunais džins mani būtu pazudinājis. Atlīdzināšu tev pēc nopelniem. Zirgu ganāmpulkā man ir viens zirgs, stiprāks par pašu lāci.' Ņem to sev!

Aldars aiz prieka vai palēcās, bet bajs, brītiņu padomājis, piebilda:

-      Lai džins vairs nekad neatgrieztos manās mājās — viss var gadīties, draudziņ! |— pārdod man savu pareģoņas putnu. Es tev labi samaksāšu.

Aldars sāka vēcināties ar rokām.

—   Ko tu, baj, sagudrojis? Bez pareģoņas putna man dzīve būs tumšāka par vistumšāko nakti!

Bajs lūdzas, neliekas mierā, bet Aldars paliek pie sava. Līdz vēlai naktij abi tielējās, tad Aldars piekāpās:

—   Lai notiek, baj, atstāšu tev putnu. Tikai teikšu taisnību: pats to par četrdesmit zirgiem nopirku. Putna saimnieks līdz šai baltai dienai lej asaras, ka par lētu pārdevis. Es jau nedzenos pēc peļņas — par cik nopirku, par tik pārdošu. Tātad četrdesmit zirgi, un pareģoņas putns — tavs!

Bajs samirkšķināja plakstiņus, it kā acī tam kāds būtu iebakstījis ar pirkstu.

—   Vai! Pārlieku sālīti prasi. Zirgs tak nav nieka pele.

—   Tava darīšana. Es ar savu preci neuzplijos. Pareģoņas putns arīdzan nav nekāds zvirbulis!

Bajs saprot: ja vilksi arbu atpakaļ — arba salūzīs, ja vilksi vērsi atpakaļ — vērsis pagalam.

—   Dodu trīsdesmit! — viņš sola.

—   Par maz. Četrdesmit!

—   Trīsdesmit!

—   Četrdesmit!

Kad divi viltnieki sāk strīdēties, vai nu šie drīz vienosies? Apaļu mēnesi, ja ne visu gadu baja jurtā neaprima balsis. Te jau abi vienojas, te atkal sāk strīdēties, te izlīgst, te no jauna atsāk strīdu, no jauna sit saujā. Pēdīgi bajs neizturēja. Notrauca no pieres sviedrus un sacīja:

—   Tad ņem visus četrdesmit! Un pareģoņas putns pieder man!

Aiz prieka vai aiz bēdām, no tiesas vai acu apmāna dēļ Aldars tik skaļi ieraudājās un ievaimanājās, ka noskanēja visa jurta, un, piespiedis pie krūtīm putnu, sacīja tam atvadu vārdus:

—   Paliec sveiks, mans pareģoņas putniņ! Kā es tālāk viens bez tevis dzīvošu? Kur radīšu sev vientulības brīžos mierinātāju?

Trīs dienas no vietas, pēc tam vēl trīs dienas, līdz pagāja visa nedēļa, taču Aldars aizvien vēl nebeidz atvadīties no putna: dzīvo kā niere taukos, dzer kumisu, ēd gaļu, saldi izguļas mīkstos spilvenos, līdz pēdīgi tam ierunājās sirdsbalss: «Stāvošs ezera ūdens aizaug ar zāli. Ilgi nejāts zirgs nespēj pat mazu kumeliņu noskriet. Pasaulē lokās ceļu bez gala, bet cilvēka dzīve ir īsa.»

Viņš uzsēdās mugurā dāvātajam zirgam, kas bija lāča stiprumā, un dziedādams aizdzina sev pa priekšu ar zirgu ganāmo rīksti baja auļotāju baru.

Pievakarē viņš panāca kādu gājēju — jaunu puisi.

—   Vadzi, draugs, — Aldars Kosē šo uzrunā, — kālab tu kāto kājām? Kur tad zirgs?

—   Bija zirgs, bet izbija, — puisis bēdīgs atbild. — Karakurts, ļauns zirneklis, tam iekoda. Zirdziņš nobeidzās…

—   Cik žēl, — Aldars noteica. — Tad izraugies sev zirgu no mana bara. Izraugies, kurš labāk patīk! Es tev to dāvinu.

Otrā dienā Aldars Kosē atkal panāca gājēju, šoreizīt pavecu vīru.

—  Vadzi, tēvocīt, kālab tu kāto kājām? Jebšu tev nav zirga?

—   Vēl vakar bija kārtīgs zirgs, bet šodien… Šodien man to atņēma uz ceļa baja dēli, tikko pats paglābos, — vīrs atbildēja.

-     Lai šiem ceļa laupītājiem, kas uzdrīkstas atņemt nabagam zirgu, nāve nolaupa ij tēvu, ij māti! — Aldars lielās dusmās iesaucās. — Bet tu nenokar degunu! Ņem zirgu no mana zirgu bara un jāj, kurp vēlies.

Trešajā dienā Aldars Kosē panāca vārgu vecīti. Iet sirmgalvis, atspiedies uz kūjas, ar pūlēm kājas vilkdams.

-     Vectētiņ, — Aldars Kosē šo uzrunā, — laikam tev nav viegli vecum galā kājām stepi mērot. Jebšu tev nav zirga?

Un sirmgalvis atbildēja:

-     Visu mūžu, kamēr spēks turējās kaulos, es ganīju baja auļotājus. Tomēr pats pie sava zirga netiku. Tā, vei, dēliņ…

—   Pag, vectētiņ, — Aldars viņu apstādināja, — nesteidzies aiziet! Izraugies sev zirgu no mana bara. Kurš tev patiks, tas būs tavs. Neatsakies! Un atļauj man tevi uzcelt auļotajam mugurā…

Jo tālāk Aldars Kosē jāja, jo mazāk viņam barā palika zirgu. Četrdesmit pirmajā dienā viņam bija palicis vairs tikai viens vienīgs zirgs, kam pats sēdēja mugurā.

Pēkšņi viņš skatās un redz: pa stepi skrien meitene, izbiedēdama no ligzdām putnus.

-   Kas tev lēcies? No kā -tu, skaistulīt, bēdz?

-   No nāves bēgu! — caur asarām atbild meitene.

Tēvs mani pārdeva bagātniekam vecim… Bet es m3u

brasu džigitu, ganu. Ari viņš mani mll… Tā nu es skrienu pie viņa. Ja palaimēsies aizbēgt no ķērājiem, kas dzenas pakaļ, būsim laimīgi ari trūkumā. Ja noķers — beigas mums abiem!

Aldars nolēca no zirga.

—   Mi)ā māsiņ« — viņš, laipni smaidīdams, sacīja, — kad dnve tikko sākusies, ir grēks domāt par nāvi. Sēdies segli» un auļo pie sava izredzētā! Sajā zirgā jūs nedz bēda, nedz nāve nepanāks. Dzīvojiet laimē un saticībā!

Un tālāk Aldars Kosē devās kājām. Viņš iet, viegli soļus likdams, ar acīm stepi vērodams; te viņš uzsmaida debesīm, te spožajai saulītei un dziesmas dzied: dzied kā brīvs cīrulītis zilajās debesīs, nedomādams nedz par aizvadītām dienām, nedz tām, kas vēl gaida priekšā.

KA ALDARS KOSE PASU ŠAITANU PĀRSPĒJA VILTĪBĀ

Vai tas bija vai nebija, bet stāsta, ka pa stepi reiz klaiņojis šaitans. Viņš ļaudīm daudz nekrietnību nodarījis. Kur tikai parādījies — nelaime klāt. Un ļaudis šo pacietuši, jo pārlieku baidījušies nelabā, domādami, ka nav nekā pasaulē stiprāka un viltīgāka par šaitanu. Pats allahs šo nespējot pievārēt, kur nu vēl cilvēks!

Saitanam tas pa prātam: «Paklausīgam kamielim vieglāk cirpt vilnu.» Tā šaitans ņirgājies, kā tikai tam prātā ienācis, — gan par vecu un jaunu, gan par jājēju un kājām gājēju. Tomēr reiz pienākušas arī viņam nebaltas dienas.

Kas tad pievārējis šaitanu? Paklausies — uzzināsi.

Šaitans joņo apkārt pa stepi. Skatās: strauta malā pie pašas kraujas zviln kāds bezbārdains vīrs. Mugurā tam tikai krekls un bikses, kājas basas, zem galvas spilvena vietā palikta dūre. Varētu domāt, ka miris, un tomēr ne, jo, dzi, kā vareni krāc: krastmalas krūmi locīdamies lokās kā lielā vējā.

«Nu, ja šis cilvēks vēl ir dzīvs,» šaitans smīknēdams saberzēja ķetnas, «tad viņš nepagūs ne muti atplest, kad būs beigts!»

Šaitans klusītiņām piezagās pie guļošā vira un nogrūda to no stāvā krasta. Bet te negaidot šaitanam kaklu sažņaudza kā arkāns divas veiklas rokas, un viņš kopā ar cilvēku nolidoja lejā.

—   Laid vaļā, — šaitans lūdzās, — tā mēs abi divi noslīksim!

—   Palaidīšu, kad iznesīsi mani atpakaļ krastā, — cilvēks atbildēja.

Ilgi abi ķepurojās atvarā. Šaitans pēdīgi saprata: neatbrīvoties viņam no cilvēka rokām. Vajadzēja piekāpties — un viņš iznesa bezbārdaino vīru no ūdens.

Krastā abi pasēdēja. Atvilka elpu. Apžāvējās mazdrusciņ. Tad šaitans sacīja:

—    Soreizīt tu mani pārspēji viltībā. Bet vairāk tev tas neizdosies. Klausies, cilvēk, — vai tu negribētu kopā paklaiņot pa pasauli, pamēroties ar mani attapībā un apķērībā?

—   Labprāt, — bezbārdis atsaucās.

Šaitans nebija gaidījis šādu atbildi.

-      Vai tu no tiesas domā mani pārspēt blēdībā? Kazi, tu mani neesi pazinis? Es esmu pats šaitans. Bet kas esi tu?

Bezbārdis paskatījās šaitanā, pasmīnēja un dziedot atbildēja:

Viltīgs gan tu, šaitan, esi,

Bet es cilvēks — tāds kā visi:

Neesmu nedz bajs, nedz hans.

Aldars Kosē — vārds ir man.

Iet Aldars Kosē un šaitans pa stepi. Jau šķērsotas sešas ielejas, pārvarētas sešas kalnu grēdas, veldzētas slāpes no sešām akām. Negaidot pie septītās akas karavānu ceļa malā viņi atrod naudas maku.

Šaitans saka:

—   To es atradu!

Aldars atbild:

—    Nē, to es atradu!

Uzsāka abi strīdu. Šaitans saka:

—          Darīsim tā. Kurš no mums vecāks, tam piederēs naudas maks.

—    Labi, — Aldars Kosē ar mieru.

Šaitans priecīgs: «Neredzēt tev, Aldar, naudas maku kā savu ausu.» Un skaļi saka:

—    Es piedzimu septītajā dienā pēc pasaules radīšanas. Aldars Kosē sasita plaukstas un gauži ieraudājās:

—    Vai manu bēdu, lielu bēdu!

Šaitans apjuka.

Kas par bēdu? Kālab tu raudi?

—   Vai, šaitan, tavi vārdi man iekrita taisni sirdī lika atcerēties manu vecāko dēlu. Viņš jau sen miris, bet bija tavs vienaudzis. Jūs abi, kā izrādās, vienā laikā dzimuši.

Un, nebeigdams šņukstēt, Aldars Kosē jau bāž naudas maku savā azotē.

Saitans acis vien noblisina. Rēķini kā rēķinādams, Aldaram Kosē taisnība: nav taču gadījies tā, ka dēls būtu vecāks par savu tēvu.

Iet un iet Aldars Kosē ar šaitanu pa stepi. Diena tveicīga, bet ceļš tāls. Aldaram apnika kātot kājām. «Kā būtu,» viņš gudro, «ja šaitans mani gabaliņu panestu sev uz muguras? Pamēģināšu ragaini apvest ap stūri.» Un viņš saka:

—   Vadzi, šaitan, vai mums nepamēģināt saīsināt garlaicīgo ce)u?

Saitans nesaprašanā.

—   Negvelz muļķības! Kā tu to saīsināsi?

—   Pavisam vienkārši. Vai tu dziedāt proti?

—   Protu.

—   Tad sarīkosim dziedāšanas sacensības. Pirmais dziedāšu es, pēc tam tu. Kura dziesma būs garāika, tas — uzvarētājs.

Saitans aiz prieka acis vien nozibināja.

—   Tev taisnība, Aldar Kosē. Ar dziesmu jebkurš ceļš rādās īsāks. Nu tad sāc. Bet es jau iepriekš varu pateikt, ka tu zaudēsi. Nav cilvēka spēkos šaitanu pārspēt dziedāšanā.

—   Par to nebūtu jābēdā, — Aldars Kosē sacīja, — bet, reku, viena nelaime: es iedams neesmu radis dziedāt. Norunāsim tā: kamēr es dziedāšu, tu mani nesīsi sev uz muguras, bet, kad es beigšu, būs mana kārta tevi nest. Vai tā esi ar mieru?

—   Ar mieru!

Aldars Kosē bez liekas gudrošanas uzlēca šaitanam mugurā — pinkainajā skaustā, apsēdās ērtāk un iesāka skaļi dziedāt, gari vilkdams vienu meldiņu:

—   Ai-ai-ai-ai-ai-ai…

Laiks skrien uz priekšu, saule jau stāv pašā dienvidū, šaitans rikšodams rikšo, bet Aldara dziesmai kā nav, tā nav gala.

—    Ai-ai-ai-ai-ai…

Pēdīgi šaitans neizturēja. Elsdams pūzdams Aldaram Kosē vaicā:

-    Saki — vai drīz tavai dziesmai «ai-ai» būs gals?

Bet Aldars Kosē atbild:

—   Nes vien, šaitan, tālāk, neesi tak slinks! Mana dziesma ir gara diezgan. «Ai-ai» — tas ir tikai sākums. Pēc tam sekos vēl «vai-vai»…

Un viņš iebļāvās pulka skaļākā balsī:

—    Vai-vai-vai-vai!…

Tā Aldars Kosē, nenokāpis šaitanam no muguras, izjādelēja visu stepi no vienas malas līdz otrai.

Stepes malā pletās tīrums, tīruma vidū stāvēja pamests arkls.

Aldars Kosē šaitanam saka:

—   Vadzi, šaitan, izmēģināsim spēkus, kurš stiprāks — tu vai es?

—    Labi. Bet kā?

—   Vai redzi to arklu? Tu velc to uz .priekšu, bet es — atpaka). Kurš pirmais piekusīs, tas arī būs zaudētājs.

Aldars iejūdza šaitanu arklā. Šaitans velk atspēries. Necik ilgi vilcis — jau mēle laukā un sviedrus trauš ar pinkainajām ķetnām, bet Aldars Kosē staigā pakal arklam, uzgūlies tam ar krūti, un dzen taisnu vagu. Labi vai slikti, taču Aldars ar šaitanu apara tīrumu.

Šaitans uz beigām vairs nejaudāja pavilkt, krita uz deguna, nespēdams lāgā atelsties.

Aldars viņu izjūdza un vēl pavilka uz zoba:

—   Jā, nu man skaidrs, kas tu par spēkavīru! Bet es tikpat kā nepiekusu. Esmu gatavs ar desmit šaitaniem paspēkoties.

Uzartajā laukā abi iesēja kviešus. Kad kvieši nogatavojās, tos nopļāva un izkūla. Aldars Kosē graudus sabēra

vienā kaudzē, bet salmus sameta otrā kaudzē un šaitanam vaicā:

-   Saki, šaitan, kuru kaudzi gribi — lielo vai mazo?

-   Lielo! Lielo! — šaitans metās pie salmu kaudzes.

—   Labi, ņem lielo.

Aldars Kosē paņēma savus kviešus, pārdeva un par dabūto naudu nopirka jaunas drēbes un apavus, bet šaitans tā ar! palika ar garu degunu pie savas salmu kaudzes.

Šaitans dikti apskaitās uz Aldaru Kosē.

-    Tu mani piekrāpi. Es gribu ar tevi kauties, — viņš Aldaram sacīja.

-    Ja kauties, tad kauties, man nekas nav pretim, — Aldars Kosē savam ceļabiedram atbildēja. — Tomēr klajā stepē uzsākt kautiņu nebūtu prātīgi: kāds ieraudzīs, metlsies klāt izšķirt un samierināt, tā mēs paliksim pusceļā, līdz galam neizkāvušies.

Abi gāja, gāja un negaidot uzdūrās pamestai velēnu būdai. Pārlaida tajā nakti, bet otrā rītā Aldars Kosē šaitanam vaicā:

-     Ar kādiem ieročiem mēs kausimies? Te ir tikai viena zirgu ganāmā rīkste un viena pletne. Izraugi pats, kura tev labāk noder.

Šaitans paķēra garo rīksti un domā:

«Tad ta muļķis šis Aldars! Es tūliņās viņam ribas ielauzīšu! Kamēr man rokās garā rīkste, šim ar pletni man netikt ne tuvu!»

Sākās cīniņš. Šaitans grib atvēzēties labi plaši, bet garā rīkste atduras pret būdas sienām, un viņš nevar to pagriezt ne pa labi, ne pa kreisi. Turpretī Aldars Kosē pieskrēja šaitanam klāt un nu ņemas zvetēt, cik spēka, pa spalvaino muguru.

Šaitans pameta rīksti pa roku galam un pats griežas aiz sāpēm kā vilciņš.

-     Nē, — šaitans sauc, — es tā neesmu ar mieru! Tu mani atkal piekrāpi. Apmainīsimies ar ieročiem un kausimies stepē!…

Izgāja abi ārā klajā laukā. Šaitanam nu rokās pletne, bet Aldaram — garā rīkste. Nāk viens otram virsū. Šaitans vēl nepaguva ne atvēzēt savu pletni, kad Aldars jau slānīja šo ar rīksti pa ribām tik cītīgi, ka nabadziņš bezmaz vai no kājām novēlās…

Saitans nekad vairs neielaidās ar Aldaru Kosē nekādos strīdos un kautiņos. Tapa gluži rāms, labprāt pakalpoja savam ceļabiedram, piekāpās tam visās lietās un vietās un nekad nerunāja pretim. Tomēr labu prātu uz viņu neturēja, gan dienu, gan nakti gudroja, kā tam atdarīt ar ļaunu; Un nosprieda ķerties pie pēdējās viltības — mēģinās iznīcināt Aldaru, piemetoties tam par draugu.

Saitans nu saka:

—    Aldar, es dabūju ciest ne mazumu pārestību tavu stiķu un niķu dēļ, taču man dusmu sirdī nav. Es mīlu tevi, manu gaišumiņ, par tavu izveicību, aso un jautro prātu. Esmu gatavs tevis labad uz visu, vari ticēt manam šaitana goda vērdami Būsim draugi līdz kapa malai! Tad pasaki man kā draugam: vai patiesi nav pasaulē spēka, kas tevi varētu nobeigt? Jebšu tu esi nemirstīgs?

Aldars šim atbild:

—   Ak, šaitan, neviens no cilvēkiem nedzīvo saules mūžu. Arīdzan es nomiršu. Bet, no kā nomiršu, kauču pats zinu, tev neteikšu. Tas ir mans noslēpums.

Saitans tapa uzmanīgs.

—   Aldar, manu dārgumiņ, kālab man neuzticies? Tu esi man dārgāks par īsteno brāli! Ja zināšu, no kā tev draud briesmas, sargāšu tevi kā savu acuraugu. Uztici nu īstajam draugam savu noslēpumu!

Aldars Kosē brītiņu padomāja, pagudroja, tad, atmetis ar roku, sacīja:

—   Labs ir, lai notiek kas notikdams, izstāstīšu tev kā draugam visu, neko neslēpšu. — Un sāka čukstēt šaitanam ausī: — Es nebīstos nedz bultas, nedz zobena, man nekaitē nedz vilka aso zobu kodiens, nedz čūskas dzēliens, man nespēj nodarīt ļaunu nedz šaitana blēdības, nedz allaha dusmas, toties ir nāvīgi bīstami taukos vārīti ķiļķeni. Jo taukāki tie, jo man bīstamāki! Ja es tos saēstos — gals klāt kā likts…

Izdibinājis Aldara noslēpumu, šaitans tapa līksms, nespēj vairs valdīt prieku: iet tīri vai palēkdamies, kājas piecirzdams kā kārtīgi paēdis kazlēns.

«Tagadiņ es ar tevi izrēķināšos, mīļais draudziņ,» šaitans priecājas. «Tagadiņ tava dzīvība ir manās ķetnāsl»

Naktī, kad Aldars Kosē aizmiga, šaitans aizjoza vispirms uz vienu aulu, tad uz otru, jurtās sazaga pilnu maišeli ķiļķenu un pirms rītausmas atgriezās atpakaļ. Aldars Kosē rāmā garā krāca pie dziestoša ugunskura. Šaitans viņam iespēra ar kāju un nicīgi nosvepstēja:

—   Atvadies no dzīves, bezbārdainais zobgalil Tagadiņ es tev atriebšos par visu reizē! Vai redzi maisu? Tajā tava nāve!

Aldars nodrebēja pie visām miesām, saķēra galvu rokās un muka aiz krūma, saukdams:

-   Ai, šaitan, lūdzams, piedod, pasaudzē mani!

Bet šaitans atbildēja:

—   Ij nelūdzies, tik un tā nepiedošu!

To sacījis, sāka mest no maisa Aldaram virsū taukos ķiļķenus. — Se tev, še tev! Se vēl!…

Aldars, aizslēpies aiz krūma, ķer ķiļķenus citu pēc cita un bāž tik mutē… Ne velti viņš bija veikls zellis, bet pie ēšanas jo sevišķi.

Saitanam maišelis drīz vien jau tukšs. Atviegloti nopūties, viņš drāž aiz krūma palūkoties, kas noticis ar nedraugu. Palūkojās un sagrīļojās: Aldars sēž zem krūma zālītē, sakrustojis kājas, un bāž mutē pēdējos ķiļķenus, bet ģīmis tam — vai nu aiz taukiem, vai aiz labsajūtas — laistās kā spožs zelta gabaliņš.

| Tencinu tevi, šaitan, no visas sirds par tik brangu cienastu! — Aldars Kosē saka, noslaucīdams rokas gar zābakstulmu. — Sen nebiju tik krietni ieturējis brokastis. Ne velti sakāmvārdā sacīts: «Ja tev biedros labs draugs, staigāsi ar tauku muti, ja slikts — ar zilu aci.»

To sacīdams, Aldars smej, vai gar zemi krizdams.

Šaitans aiz savas bezspēcības un dusmām gauži ieraudājās, apsviedās apkārt un metās prom, ko nagi nes. Jo ātrāk viņš skrēja, jo Aldars jautrāk smējās. Un kurš gan viņa vietā nedarītu to pašu?

Kopš tā laika stepē šaitani nav manīti. Neviens pats. Tak jau negatnieki būs sapratuši, ka cilvēks ir visattapīgākais, drošsirdīgākais un gudrākais no visiem. Tagad šaitana vārds sastopams vienīgi pasakās.

KA ALDARS KOSE KALPUS CIENĀJA

Reiz Aldars Kose salīga pie baja par kalpu.

—   Kā jums te klājas? — viņš vaicāja citiem kalpiem.

—   Gaužām nelāgi, — šie atbild. — Gaļu nedabūnam ne paostīt.

—    Nebēdājiet, gan es jūs pabarošu ar gaļu līdz sātam uz baja rēķina.

Kalpi galvas vien pašūpoja.

—   Ļaudis tā mēdz sacīt, Aldaken: «Neej tai jurtā ar lūgumu, kur ciemiņi kāju nesper.»

—   Es nemaz arī netaisos lūgt. Bajs pats iedos.

—   Ko gan tu, (ļrošsirdi, esi sadomājis?

—   Ja nepūtīs vējš, niedres nelocīsies, — Aldars izvairīgi atbild.

Tai pašā dienā — kā gadījās, kā ne — labākais baja auns iekrita bedrē un salauza kāju. Bajs saķēra galvu, saukdams:

—   Vai, Aldar, auns pagalam! Ko nu iesākt?

—   Ātrāk kauj nost! — Aldars Kosē dod labu padomu.

—   Gaužām žēl. Ganāmpulkā tad par vienu aunu būs mazāk… — bajs činkst.

—   Ja tev žēl kaut, lai šis pats sprāgst nost, — Aldars Kosē rāmā garā atbild.

Bajam nekas cits neatlika kā aunu nokaut. Kad tas bija padarīts, viņš saka:

—   Aldar Kosē, aiznes aunu uz tirgu un pārdod to labi dārgi.

Aldars Kosē uzvēla nokauto aunu kamiešos un slāja uz tirgu. Aizgājis klīst pa tirgus laukumu un sauc:

—   Ei, labie ļaudis! Pārdodu sprāgušu aunu par vienu zelta gabalu! Pērciet, ko gaidiet!

Ļaudis smejas!

-    Nepirksim vis, Aldaken, šoreizīt tev mūs nepiekrāpt. Nevajag mums sprāguša auna. Stiep vien to atpakaļ, no kurienes esi atnesis.

Aldaram Kosē šādi vārdi pa prātam.

Viņš atnāk pie baja un, slaucīdams ar roku sviedrus, saka:

-     Vajadzēs, baj, mums pašiem apēst aunu. Neviens to nepērk. Veltīgi tikai spēkus iztērēju. Saka, nevienam nevajagot…

Bajs viņa vārdiem nenoticēja.

-    Kālab tad nevajag? Tik labs auns! Tik trekns! Tu, Aldar, mānies! Rīt iesim abi kopā aunu pārdot.

Otrā rītā viņi divatā aizgāja uz tirgu.

Bajs sauc:

-   Ei, labie ļaudis! Pērciet aunu! Kam vajag aunu?

Bet Aldars Kosē skaļā balsī sauc tālāk:

-    Pērciet vakardienas aunu! To pašu aunu! Ņemiet ciet par vienu zelta gabalu!

Nu ļaudis noskaitās ne pa jokam:

-    Vācieties prom, dīkdieņi! Ne graša jums nedosim. Ēdiet paši savu aunu!

Abiem nekas cits neatlika kā lasīties no tirgus laukuma projām.

-     Ko darīsim tālāk? — Aldars • vaicā. — Vai ēdīsim gaļu paši jebšu to izmetīsim gravā vilkiem?

-     Ļauj padomāt, Aldar, ļauj padomāt, — bajs satriekts atbild.

Bajs saaicināja savā jurtā visus kalpus un tiem sacīja:

—   Vadzi, gani, klīst nelāgas runas, it kā es esot ļauns un skops cilvēks. Lai allahs soda šos mēlnešus! Šodien jūs paši pārliecināsieties, cik jūsu saimniekam ir laba sirds. Es gribu jūs pamielot, kā klājas. Vislabākā, vistreknākā auna man nav žēl. Ņem, Aldar Kosē, aunu un vāri gaļu! Tikai ar vienu norunu: viss cietais katlā piederēs man, pārējais — jums.

Kalpi saskatījās, noplātīja rokas un neko neteica. Lai būtu ari tā: ja nav cerību nogaršot auna gaļu, vismaz labu virumu varēs piestrēbties.

Aldars Kost* nesēd, rokas klēpī salicis: ugunskurs jau liesmo, katlā burbuļo ūdens, bet iekšā vārās gaļa. Aldars tik ilgi to vāra, ka saimnieks top nemierīgs.

—   Aldar, vai drīz būs pusdienas gatavas?

—   Drīz, driz, baj, tikai mazliet pacietības!

Kad gaļa bija izvārījusies tik mīksta, ka pati atlobījās no kauliem, Aldars saimniekam sacīja:

—   Nu tā, baj. Tagad atkārto vēlreiz: kas katlā ir tavs?

—   Tas, kas ir ciets! — bajs satraukts atbildēja.

—   Tad še tev viss, kas ir ciets! — To sacīdams, Aldars Kosē nolika bajam priekšā plikus kaulus. — Bet pārējais — mums.

Kalpi sasēdās ap katlu un ķērās pie ēšanas. Bajs tapa vai zils aiz dusmām, bet gani tikai smej. Saēdusies auna gaļas, cik tīkas, viņi noslaucīja ūsas un visi reizē sacīja:

—   Paldies tev, Aldaken, par cienastu!

KA BAJS NODIBINĀJA PAZĪŠANOS AR ALDARU KOSĒ

Kāds iedomīgs bajs reiz izlielījās aula ļaužu priekšā:

—   Visi stepē daudzināt daudzina: Aldars Kosē! Aldars Kosē!… Neticu, ka šis būtu tik pārmēru gudrs un viltīgs. Kaut reizi būtu man palaimējies šo satikt. Es viņu viens divi apvestu ap stūri.

Jaunie sāka smieties pilnā kaklā, vecie purināja galvas.

—   Nelielies, baj, pieraugi, ka neiekrīti kaunā. Līdz šim vēl nevienam nav izdevies Aldaru Kosē apvest ap stūri.

—   Bet es to izdarīšu! — bajs nerimās. — Apsolu, ka nokaušu ķēvi, sarīkošu dzīres un saaicināšu tajās visus aula ļaudis, ja šo viltnieku nepārspēšu viltībā. Kaut tikai palaimētos šo satikt!…

Viendien bajs — darīšanās vai tāpat vien — izjāja stepē, sēdēdams kamieļa mugurā. Skatās: netālu no ceļa kāds vīrs staigā uz vienas vietas riņķī, nezin ko meklēdams.

—   Ei, draugs, — bajs viņam uzsauca, — vai tu esi ko pazaudējis?

Svešinieks apstājās un noraizējies atbildēja:

—   Es neko neesmu pazaudējis un tomēr meklēju.

—   Ko tad tu meklē?

-     Meklēju zemes sākumu. Man ļoti labi zināms, ka tas ir tepat, tikainekādi nespēju ieraudzīt. Ja paskatītos uz stepi no augšas, atrastu kā likts. Taču, kā par nelaimi, tuvumā nav ne pauguru, ne pakalnu. Bet es tik un tā savu panākšu. To, kurš atradīs zemes sākumu, gaida liels gods un slava.

Bajs izbrīnījies klausījās svešinieka vārdos, pēc tam vaicāja:

-    Saki, draugs, — vai no kamieļa muguras tu varētu ieraudzīt zemes sākumu?

-    Skaidrāks par skaidru, ka no kamieļa varētu! Bet, ače, viena bēda: man nav kamieļa, pat nieka ēzelīša nav!

Bajs seglos nemierīgi sagrozījās, tad sacīja:

-     Kāp manam kamielim mugurā. Tikai ar vienu norunu: tev pēcāk visiem būs jāstāsta, ka mēs abi kopā atradām zemes sākumu. Dalīsim godu un slavu uz pusēm. Vai tā esi ar mieru?

—   Lai notiek, esmu ar mieru!

Bajs nokāpa no kamieļa, uzsēdināja tam mugurā svešinieku un, izslējis bārdu, gaidīdams gaida, ko tas teiks.

—   Nu, kas ir, vai redzi zemes sākumu?

-     Nē, — svešinieks nopūtās, ērtāk iekārtodamies seglos un paņemdams rokās pavadu, — neredzu vis. Redzu vienīgi to, ka tu, baj, esi liels muļķis. Bet tu nebēdājies: tagadiņ visiem varēsi lielīdamies stāstīt, kā kopā ar Aldaru Kosē meklēji zemes sākumu!

—  Aldars Kosē! Tad tu tas esi?! — bajs iebļāvās nelabā balsi un metās pie jātnieka. — Atdod kamieli, laupītāj!

-     Atdošu, ja mani panāksi! — Aldars Kosē iesaucās un aizjoņoja kamieļa mugurā taisni uz priekšu, ka zāles kušķi pa gaisu vien lidoja. Bet bajs ar vaļēju muti palika stāvam uz vietas.

Bajs tikai pirms saulrieta atvilkās kājām mājās. Pretī iznāca sieva un vaicāja:

—  Kālab tu salicis deviņos līkumos kā pērienu dabūjis? kur tad kamielis?

-     Nav vairs kamieļa. To atņēma Aldars Kosē, — bajs noburkšķēja.

Baja sieva sāka vaimanāt. Saskrēja ļaudis. Izdibināja, kas noticis.

—   Kā viņš tev atņēma? — ļaudis prašņā. — Ar spēku vai ar viltu?

—   Ar viltu, — bajs atzinās.

Nu aulā sākās jautrība. Jaunie smejas, vēderus saķēruši, arī vecie smīknē bārdās.

—   To tu esi pelnījis, lielībniek! Kauj nost ķēvi, aicini ļaudis uz dzīrēm! Tu esi zaudējis derības!

Ko bajam bija darīt? Ļaudīm dotais vārds jātur. Viņš ar asarām acis nokāva ķēvi un cienā visus aula iedzīvotājus — kā lielus, tā mazus.

Pašā dziru jautrākajā bridī uz kamieļa atjāj Aldars Kosē.

-          Saņem, baj, savu kamieli, — viņš smiedamies saka,

-    tikai uz priekšdienām nelielies pārspēt nabagos gudrībā

un nekāro svešas slavas!

Bajs bija priecīgs par atgūto kamieli, bet ļaudis — par Aldaru Kosē. Viņi pacēla savu mīluli uz rokām, nosēdināja goda vietā un nolika viņam priekšā vistreknāko gaļas gabalu. Un jautrās dzīres nebeidzās līdz pašam rītam.

KA ALDARS KOSĒ SKOPO MULLU PĀRMĀCĪJA

Mullas lādes bija pilnum pilnas visādu labumu, ko viņam sanesa ticīgie, bet mullam aizvien vēl nebija gana. Tikai retais nedzirdēja no viņa vārdu «dod», toties nebija neviena, kuram viņš kaut reizi būtu teicis «ņem». Ja arī kāds vārgdienis uzdrošinājās palūgt mullam palīdzību, tad svētajam allaha kalpam atbilde allaž bija gatava:

—   Mans dēls, uzcītīgāk jālūdz visaugstais radītājs — allahs ir visuvarens un žēlīgs. Ja tava sirds ir tīra no grēkiem, viņš tevi neaizmirsīs un bagātīgi atalgos.

Uzzinājis par mullas skopulību un divkosību, Aldars Kosē sadomāja viņu pārmācīt.

Vienreiz mulla jāja uz ēzelīša no viena aula uz otru. Dzird: priekšā uz ceļa kāds rūgti raud. Kas tas varētu būt?

Varbūt tur kāds apraud aizgājēju? Mulla paskubināja ēzellti. Ne velti mēdz sacīt: «Lops kļūst apaļš no kārtīgas barības, mulla — no ļaužu asarām.»

Piejāj mulla pie vecas akas ceļmalā un redz: sēd kāds vīrs, zemu nodūris galvu, un skaļā balsī raud.

—   Kas noticis? — mulla vaicā.

—   Ai bēdu, manu rūgtu bēdu! — vīrs nepārstāj raudāt.

—   Saki — kāda bēda tevi piemeklējusi? Tuvs radinieks nomiris, vai?

—   Ak, vēl ļaunāk!

—   Kas tad var būt ļaunāk?

—   Tas, ka mani izputināja nolādētais Aldars Kosē!

—   Aldars Kosē? No šitā bezdievja visu ko var sagaidīt. Pats viņu gan neesmu redzējis, toties no ļaudīm daudz ko par viņu zinu. Ko tad viņš tev nodarīja?

—   Mēs abi nejauši sastapāmies šeit, pie akas. Pasēdējām, parunājām. Aldars Kosē palūdza man šķipsniņu tabakas. Es pastiepu viņam savu veco tabakmaku, bet viņš, nelietis, izrāva man to no rokām un iesvieda akā…

Mulla pavīpsnāja.

—   Vai ir vērts veca tabakmaka dēļ, kaut arī tajā būtu bijusi tabaka, tik gauži raudāt un sacelt troksni visā stepē!

—   Bet tabakmakā zem tabakas es glabāju trīs zelta naudas gabalus. Tā visa mana bagātība, — svešinieks noteica un ieraudājās vēl gaužāk.

Mulla nolēca no segliem.

—   Tu saki, ka tabakmakā bijā trīs zelta naudas gabali? Tad kālab tu, jocīgais cilvēk, nekāp akā tiem pakaļ? Aka nav pārāk dziļa.

—   Kā lai kāpju, ja man nav auklas.

Mullam iedzalkstījās acis.

—   Klausies, — viņš sacīja, — es tev aizdošu ēzeļa pavadu, ja tu man par to atdosi vienu naudas gabalu.

—   Lai allahs jūs svētī, dievbijīgais mulla! Es ar lielāko prieku jums to atdotu, tikai baidos, ka ēzeļa pavada man nelīdzēs.

—   Kālab tad nelīdzēs?

—   Tālab, ka es kopš bērna kājas dikti baidos no auksta Odens, — tad jau labāk nomirt nekā kāpt akā…

«Ir gan neredzēts muļķis!» mulla nodomāja. «Es naudas dēļ ne tikai akā, bet pašā peklē nokāptu…» Un skali sacīja:

-    Ja tā, atļauj, es tevi izpestīšu no nelaimes un dabūšu rokā tavu naudu. Tikai par risku un pūlēm tu man atdosi divus naudas gabalus.

-    Atdošu, nemaz nepažēlošu! Tik un tā nauda būtu pagalam. Lai notiek: divi zelta gabali — jums, viens — man.

Mulla, daudz negudrodams, nometa drēbes un, pieturēdams vēderu, bažīgi ielūkojās akā.

-    Turi pavadu labi cieši, — viņš piekodināja. — Bet, kad es aizsniegšu tabakmaku, velc mani aši augšā!

Pieķēries pie pavadas, mulla stenēdams un vaidēdams iekāpa akā un karājas virs ūdens.

—  Laid mani pamazītiņām lejāk, tikai, pielūko, uzmanīgi!— no akas atskanēja mullas balss. — Nu, ko tu kavējies?

-    Bet uz kurieni mums jāsteidzas, mans tēvs? — mulla izdzirda balsi sakām no augšas. — «Lēnprātīgs cilvēks arī arbā1 braukdams noķer zaķi». Es kavējos tādēļ, ka domāju. Un es domāju par to, vai labāk man neatzīties tūlīt, ka akā nav nekādas naudas.

-    Kā tā — nav?! — mulla iesaucās. — Akā nav naudas? Blēdis! Tātad tu man sameloji, ka Aldars Kosē tevi ļauni izjokojis?

-    Jā, sameloju gan, svētais tēvs, un dikti nožēloju! Aldars Kosē tik tiešām izjokoja vienu cilvēku. Viņš izjokoja jūs, svētais tēv, jo Aldars Kosē — tas esmu es.

-     Ak es nelaimīgais! — mulla iebļāvās nelabā balsī un, atrāvies no pavadas, ar plunkšķi iekrita ūdenī.

Aka no tiesas nebija dziļa. Stāvēdams līdz jostas vietai dzestrajā ūdenī, mulla lamājās, lādējās un visādi draudēja, bet drīz vien saprata, ka no šādiem vārdiem Aldaram Kosē ne silts, ne auksts: viņš, pārliecies pār akas malu, gardi smējās. Tad mulla ierunājās citādā balsī:

—  Aldar, mīļais, es uz tevi vairs neturu dusmas par neipetno izjokošanu. Arī tu nedusmojies uz mani. Padzini

Arba — austrumnieku rati.

jokus — diezgan. Nosvied lejā aši pavadu, palīdzi man, milais, iztikt no akas laukā!

Taču Aldars atbildēja mullas vārdiem:

—   Svētais tēv, uzcītīgāk jālūdz visaugstais radītājs. Allahs ir visuvarens un žēlīgs. Ja tava sirds ir tira no grēkiem, viņš tevi neaizmirsīs un bagātīgi atalgos.

To pasacījis, jokdaris Aldars Kosē uzsēdās ēzelītim mugurā un aizjāja, kurp ceļš to aicināja, iepriekš noslēpis mullas drēbes, lai tās nav tik viegli atrodamas. Bet mulla ne jau vienu stundu vien dabūja paplunčāties akas ūdenī, iekāms viņu no turienes izvilka tirgotāji, kas brauca garām.

KA ALDARS KOSĒ ATRAITNEI IZLĪDZĒJA

Reiz kādai nabadzīgai atraitnei saslima dēls. Viņš mokās karsonī, murgo un murgodams lūdz:

-   Mīļo māmiņ, iedod kaut malciņu kumisa nodzerties!

Māte raud: viņu būdā savu mūžu nav bijis kumisa. Paņēmusi vecu, robainu krūzi, viņa devās pie baja.

—   Esi žēlīgs, baj, un liec ieliet kauču puskrūzītes kumisa mirstošam bērnam. Mans vīrs nosala stepē, viesuļvētras laikā glābdams tavu ganāmpulku. Viņš tevis dēļ nepažēloja dzīvību, tad nepažēlo tu arī viņa dēla labad stepju zāles sulu1 !…

Bajs viņā nemaz neklausījās, tikai pazobojās:

-     Ak tad tev kumisa sagribējies? Bet vai nūjas tu negribi? Ir gan pienākuši laiki: ubagi nekaunas traucēt cienījamus cilvēkus! Vācies prom, bezkaunīgā diedelētāja! Un viņš izgrūda sievieti aiz durvīm.

Mirkdama asarās, atraitne vilkās uz māju. Nogājusi pusceļa, viņa izdzirda aiz muguras pakavu dipoņu. Izbijusies atskatās un redz: zirga mugurā jāj Aldars Kosē.

-     Kas tev, sieva, nodarīja pāri? Kālab raudi? — viņš tai vaicā.

'Kazahi par zāles sulu tēlaini sauc kumisu un pienu.

Atraitne viņam izstāstīja visu savu posta dzīvi.

-     Nebēdājies neko, es tev palīdzēšu, — Aldars Kosē sacīja. — Es domāju tā: bijusi tikai galva, gan cepure atradīsies.

Un, nebildis vairs ne vārda, viņš aizjāja sīkos riksīšos uz baja jurtu pusi.

Tieši tobrīd bajs bija iznācis laukā paelpot svaigu gaisu un pie reizes papriecāties par saviem ganāmpulkiem.

Aldars Kosē piejāja viņam klāt, sasveicinājās pēc visiem pieklājības likumiem, tad aplinkus ievaicājās, vai viņš nezinot šai apvidū kādu godājamu baju, kam vajadzīgs zirgs.

-     Vai tu esi sadomājis savējo pārdot? — bajs painteresējās.

—   Nevis pārdot, bet mainīt.

Bajs tapa nemierīgs: viņam dzīvē nebija lielāka prieka kā mainīt zirgus un mainoties piemuļķot vientiesīšus. Viņš bija gatavs pat savu tēvu mainīt pret vienu nieka jērādiņu.

—   Ko tu gribi par savu kleperi dabūt pretī? — bajs nevērīgi pamāja uz Aldara Kosē zirga pusi un sāka to apčamdīt.

-   Daudz jau neprasu. Vai piecus aunus dosi?

-   Cik? Piecus? — Bajs neticēja savām ausīm.

—   Jā, piecus. Ja piecu par daudz, atdošu par trim.

Zirgu par trim auniem! Nedzirdēta peļņa pati krīt klēpī!

—        Lai iet! Esmu ar nlieru! — bajs steidzās atbildēt.

-   Kāp no zirga zemē un izraugies aunus!

Bet kur gan Aldaram jāsteidzas? Ar steigu lietas nemēdz kārtot. Viņš nokāpa no zirga, taču pavadu neizlaiž no rokām.

—   Varen skaisti, ka tu esi ar mieru, — viņš saka. — Lai mūsu darījums nes abiem veiksmi! Bet paklau, baj, — vai mums neturpināt mainīšanos? Es tev došu zirgu un trīs aunus pret vērsi. Nu, ko tu par to saki?

Bajs atrāva vaļā kreklam apkakli un sparīgi pamāja ar roku, sacīdams:

—   Lai iet! Esmu ar mieru!

—   Nu, brīnišķīgi, ka esi ar mieru. Ij tu esi apmierināts, ij es esmu apmierināts. Tad varbūt turpināsim mainīties? Es tev došu zirgu, vērsi un trīs aunus pret slaucamu ķēvi!

Bajs, aizrāvies ar mainīšanos, dega kā drudzī.

-    Lai iet! — viņš atsaucās, smagi elpodams. — Kauču zaudēju… Tomēr esmu ar mieru!

—  Vai nu tas, baj, godīgi sakot, ir zaudējums? Tu jau mani cērp kā aitiņu. Bet izmanto vien manu labo sirdi. Kas ir, mainīsimies tālāk? Es tev došu zirgu, ķēvi, vērsi un trīs aunus pret visvājāko kamieli!

-     Lai iet! — Bajs ķēra ar roku pie sirds. — Esmu ar mieru — kamielis pieder tev!

—  Nu re, cik jauki, ka tu esi ar mieru. Tikai es neesmu ar mieru.

-     Kālab tad ne? — bajs tapa pikts. — Kālab tu griez kažoku uz otru pusi? Vārds ir kā bulta: ja izšauta, atpakaļ vairs neatgriežas.

-          Es, redzi, tālab neesmu ar mieru, — Aldars atbildēja,

-   ka negribu ņemt no tevis lieka. Tāds nu es esmu, pārāk

godīgs. Pietiks man ar ķēvi. Lai tev paliek kamielis, bet man — mans zirģelis. Vai iet?

«Man atkal laimējies,» no mainīšanās nogurdinātais bajs līksmo. «Lai cik vājš kamielis būtu, cena tam tomēr augstāka nekā zirgam…»

-     Lai iet! Lai iet! Pievāc savu zirgu! — Un no lieliem priekiem pats sēdina Aldaru Kosē seglos. Aldars uzmet baja ķēvei arkānu un — tik viņu redzējis?

-     Ei, džigit, — bajs viņam *vēl nosauc pakaļ, — ja tu sadomā kādreiz mainīties, atjāj pie manis atkal!

—  Katrā ziņā atjāšu! — Aldars Kosē atsaucās, palaizdams zirgu pilnos auļos. — Gaidi vien!

Pa ceļam viņš iegriezās pie atraitnes.

—   Bajs tev aiz liela skopuma pažēloja kausiņu kumisa, toties es tev no viņa atvedu slaucamu ķēvi. Tagad tavās mājās vienmēr būs kumiss.

Atraitnes priekiem nebija gala. Viņa izslauca ķēvi, padzirdīja dēlu ar kumisu. Un tas drīz vien kļuva vesels. Atraitne visu mūžu atcerējās Aldaru Kosē ar labu vārdu.

Arī bajs viņu atcerējās. Atjēdzies no aizrautīgās mainīšanās, viņš pēdīgi aptvēra, ka atdevis Aldaram Kosē slaucamo ķēvi par baltu velti, bet tur neko vairs nevarēja darīt: kas iemests ugunī, to veltīgi kabatā meklēt

KA ALDARS KOSE PIE SĪKSTUĻA ŠIGAIBAJA CIEMOJĀS

Kāds cilvēks, tāda viņa slava. Viens slavens ar gudru prātu, otrs —ar savu dzimtu, trešs — ar labiem darbiem, ceturtais — ar lopu bariem, cits — ar spēku un sparu, cits ar brašu stāju un lepnu garu…

Bet bajs Sigaibajs bija slavens visā plašā pasaulē ar savu skopulību. Viņš drebēja par katru sūkalu lāsīti, par katru apgrauztu kaulu. Viņa priekšā varēja locīties vai līdz zemei, tik un tā viņš neatvēlēs ne nabagam, ne izslāpušam pat rasas lāsīti no puķes zieda. Un nekad savu mūžu nevienu neaicināja pie sevis ciemos. Ja viņš kādreiz pamanīja tuvojamies svešinieku, jau pa gabalu tam uzbļāva:

—   Ko tu te meklē? Lasies ātrāk prom!

Tālab ļaudis viņu bija iedēvējuši par Sikbermesu Sigaibaju1 .

Lai neviens viņam neuzmāktos ar lūgumiem un diedelēšanu, lielais sīkstulis savu jurtu bija uzcēlis pavisam nomaļā vietā. Bez tam viņš apkārt jurtai ar gudru ziņu bija noklājis trīs sausu niedru klājienus. Kālab tā, tas skaidrāks par skaidru: ja kāds uzkāps uz klājiena — cilvēks vai zirgs — niedres iečabēsies un pavēstīs, ka tuvojas nelūgts ciemiņš.

Tā šis badakāsis dzīvoja viens kā vientuļš vilks. Un jāvaicā: kurš gan gribētu biedroties ar šādu cilvēku? Ja nu vienīgi Aldars Kosē.

Tiesa, reiz Aldaram Kosē iesēdās prātā doma: kā būtu, ja paciemotos pie Šigaibaja pāris nedēļiņu? Sī doma viņam nedeva miera. Un tā jokdaris, ilgi neprātodams, uzmauca savam laukajam zirgam apaušus galvā un devās ceļā pie skopuļa.

Jāj viņš sīkiem riksīšiem, iespriedis rokas sānos, garām auliem un ganībām, bet ļaudis viņam sauc:

—    Pie sīkstuļa jādams ciemos uz vienu dienu, neaizmirsti paņemt līdzi ēdamo veselai nedēļai, citādi atstiepsi kājas.

'SiJcbermess tulkojumā nozīmē «rasas lāsītes neatvēlētājs», iigai— «lasies prom!».

—   Tikai muļķis, sēdot ūdens malā, cietīs slāpes, — Aldars Kosē atsaucas, skubinādams zirgu. — Vai tad es, jūsuprāt, esmu muļķis?

Pievakarē tālumā jau parādījās Sigaibaja jurta. Virs jurtas cēlās tieva dūmu strūkliņa: redzams, tika vārītas vakariņas.

īstajā laikā trāpīju,» Aldars Kosē pasmaidīja un piegrieza zirgu pie slitas, kur stāvēja baja jājamzirgi. Viņš klusiņām piesēja zirgu, pameta tam tuvāk zāles klēpi un sāka uzmanīgi vākt kopā ap jurtu noklātās niedres.

Satumsa vakars, tomēr Aldars darbojas rāmā garā, neaizmirsis sakāmvārdu: «Ja bez vajadzības zirgu trieksi, drīzi vien pats kājām iesi.» Tā viņš lasa niedrīti pēc niedrītes, neradīdams ne mazākā troksnīša. Un paskat vien — jau taciņa līdz jurtai attīrīta. Aldars piegāja pie jurtas durvīm un skatās pa šķirbu iekšā.

Jurtā viss rādījās kluss un mierīgs. Rāmi dega pavardā kizjaks, virs uguns katlā vārījās gaļa. Pie pavarda bija sapulcējusies visa Sigaibaja ģimene: pats gatavoja zirga gaļas desas, sieva mīcīja mīklu, vedekla svilināja auna galvu, meita plūca meža zosi.

Vai par Aldaru Kosē nav teikti vārdi: ja šis vella zellis kauču mazo pirkstiņu iebāzīs pa durvīm, tad ziniet, ka tas jau tikpat kā ticis iekšā un sēž goda vietā. Saimnieki ne mutes atplest nepaguva, kad džigits kopā ar stepes vējiņu ieslīdēja jurtā.

—   Labvakar! — Aldars Kosē palocīdamies sveicināja.

—   Kaut tev akmens uzkritis uz galvas! — bajs noburkšķēja un deva labi saprotamu zīmi mājiniekiem.

Mirklī viss, kas tika gatavots vakariņām, pazuda kā uz burvja mājienu un katrs jau darbojas ar pavisam ko citu: bajs labo apaušus, baja sieva vērpj vilnu, vedekla šuj kreklu, meita rušina pavardā ogles.

«Tas gan tika smalki nostrādāts!» Aldars Kosē pabrīnījās. «Bet lai tad es aizmirstu savu vārdu, ja padošos tavai viltībai, baj!» Un, negaidīdams uzaicinājumu, apsēdās pie pavarda, pabīdījis saimnieku sānis.

—         Kālab ieradies, bezbārdi? — bajs sapīcis vaicāja.

—   Kazi, cerē uz vakariņām? Veltīgi, man mājās nekā nav,

ar ko tevi pacienāt. — Un, lai pagrieztu sarunu uz citu pusi, piebilda: — Ja esi ieradies nelūgts, tad nesēdi kā ūdeni mutē ieņēmis. Kaut ko pastāsti…

—   Ko lai tev pastāstu, baj? Vai to, ko pats savām acīm esmu redzējis, vai ko savām ausīm esmu dzirdējis?

-     Pastāsti, ko esi redzējis. Ļaužu valodām es neticu. Tajās daudz nepatiesības.

-      Labi, tad klausies. — Aldars Kosē piepacēlās ceļos un, briesmīgi izbolījis acis, iesāka: — Nupat es, piejādams pie jūsu jurtas, baj, negaidīti ieraugu: man priekšā uz ceļa guļ saritinājusies dzeltena čūska. Garum gara un resnum resna! Nemaz nepārspīlēju — tieši tik resna kā tās desas, ko tu slēp zem halāta stērbeles. Kā lai, domāju, aizstāvos? Paķēru akmeni, vej, tik lielu kā tā auna galva, ko palikusi tava vedekla sev apakšā spilvena vietā, un sāku ar to no visa spēka zvetēt riebīgo tārpu. Sadauzīju, samīcīju gluži kā mīklu tai traukā, uz kura apsēdusies tava sieva. Ja meloju, vari man noplūkt bārdu kā to zosi, ko pabāzusi apakš halāta tava meita!

Bajs saprata: no Aldara Kosē nekas nav noslēpjams. Aiz dusmām ņēmās maisīt katlā ūdeni, pie sevis murminot:

—   Vāries, manu katliņ, vāries sešus mēnešus no vietas 1

To dzirdēdams, Aldars Kosē lēnā garā noāva kājas, nolika abus zābakus vienu otram blakus un žāvādamies sacīja:

—   Atpūtieties, mani zābaciņi, viesmīlīgajā jurtā līdz nākošajam gadam!

Katls vārījās un vārījās. Jau pusnakts klāt. Bet Sigaibajs aizvien vēl cer, ka, turēdams viesi badā, ātrāk dabūs laukā no jurtas. Taču Aldars Kosē ij nedomā kustēt.

Pēdīgi bajs neizturēja:

—   Ei, vecen, klāj guļvietu! Sen laiks iet gulēt.

Visi sāka kārtoties uz naktsguļu. Apgūlās arī Aldars Kosē un izlikdamies cieši aizvēra plakstus. Bet, tiklīdz bajs sāka krākt, viņš naski piecēlās, izzvejoja no katla gaļu, saēdās, cik vēderā līda, tad iemeta katlā baja ādas bikses un, it kā nekas nebūtu bijis, izstiepās uz tūbas paklāja.

Dziļā naktī bajs satraukts bungo augšā siev.u:

—   Siev, celies! Šķiet, tas bezbārdis jau aizmidzis. Kamēr viņš sutis, mēs pagūsim ieturēt vakariņas. Kusties veicīgāk!

Baja sieva sāka rosīties pa tumsu: nocēla katlu, izvilka no tā bikses, ielika koka traukā un pasniedza vīram.

Bajs ar pūlēm nogrieza krietnu gabalu no ādas biksēm un iestūķēja mutē. Kas tad tas? Viņš koš)ā, košļā gabalu, valstīdams pa muti, bet pārkost nespēj.

—   Sasodīts, pagalam ga)a! — bajs skaišas. — Tik briesmīgi savārījusies, ka zobus var izlauzt! Un tas viss tā nolāpītā Aldara dēļ!

Veltīgi nopūlējies, Sigaibajs atbīdīja trauku malā un sievai sacīja:

—   Jau gaismiņa aust. No rīta aizjāšu apraudzīt ganāmpulku. Sacep man ceļam plāceņus. Stepē varēšu mierīgi paēst.

Baja sieva salūkoja noslēpto miklu un ķērās pie darba.

Pēc kāda laika bajs viņai čukstus vaicā:

—   Vai plāceņi izcepti, vecen?

—   Izcepti, — baja sieva atbild, — tikai vēl dikti karsti, tikko nocelti no uguns. Lai atdziest.

Tieši tobrīd Aldars Kosē nokrekstējās, skaļi ievilka caur degunu gaisu un pagriezās uz otriem sāniem.

—   Šis mostas, — bajs nosēcās un steigšus sāka bāzt plāceņus azotē. Bet, tiklīdz viņš paspēra soli uz sliekšņa pusi, Aldars Kosē pielēca kājās un aizšķērsoja ceļu.

—   Tu, rādās, dārgais baj, esi kaut kur saposies? Laimīgu ceļu! — Aldars mlllgā balstiņā sacīja. — Kazi, arī es šodien došos tālāk. Diez vai mēs kādreiz redzēsimies? Tad apskausimies uz šķiršanos, kā tas pie mums ir pieņemts!

Un, nejāvis bajam bilst ne vārdiņa, Aldars viņu cieši jo cieši apskāva un labu brīdi ņēmās spiest un spaidīt.

Bajs mēģināja izrauties, bet kur nu: viesa rokas tikpat kā arkāns viņu turēja ciet. Arī plāceņi sāka dedzināt stiprāk. Bajs nespēja vairs ciest un aiz sāpēm iebļāvās:v

—   Vai manu, vai! Vēders pagalam!

Aldars viņu palaida vaļā, un Sigaibajs nosvieda viņam pie kājām visus plāceņus.

—   Še, nekauņa, rij nost tos nešķīstos plāceņus!

Aldars Kosē gluži priecīgi šim saka:

—   Veltīgi tu, baj, lamā maizīti, kas ar allaha svētību cepta. Šādi plāceņi vai pašam hanam ceļami priekšā!

Aldars tos savāca, nopurināja un apēda ar gardu muti. Pabrokastojis atkal nolikās uz auss. Bet bajs aizgāja no mājām pagalam noskaities un izsalcis.

Nākošās dienas rītā bajs atkal sāka posties ceļā. Paaicināja sievu aiz jurtas un čukstus viņai saka:

—    Ielej, siev, torsikā aira nu1 , bet tā, lai tas bezbārdainais nešķīstenis nemana. Ceļā izdzeršu, sirdi atvieglošu.

-   Ieliešu, kālab ne. Tikai kā tu to iznesīsi ārā?

—   Paslēpšu zem halāta, torsiku uzkāršu kaklā…

Abi sačukstas un neapjauš, ka Aldars ari ar aizvērtām acīm visu redz un ar aizbāztām ausīm visu dzird.

Baja sieva sāka post viru ceļā. Uzkāra tam kaklā pilnu torsiku ar airanu, uzvilka virsū halātu un apjoza to ar musturotu lakatu.

—   Jāj, baj! Lai ceļā nekas ļauns ar tevi nenotiek, lai tavi lopi ir spirgti un veseli!

Bet Aldars Kosē jau klāt kā saukts. Izskrien no jurtas un metas bajam klāt.

—   Paliec sveiks, mīļais baj! Negribu vairs ilgāk tevi apgrūtināt — jāšu prom! Nepiemini mani ar ļaunu! — Un, saķēris baju aiz abi rokām, purina tik sparīgi, ka tas sāk raustīties kā krampjos. Grīļojas un zvāļojas no vienas puses uz otru, un airans šim zem halāta skalojas, žļakst un šļakstās ārā tieši uz krūtīm, tek pa biksēm zābakos.

—   Laid vaļā, — pēdīgi bajs sāka lūgties. — Tūdaļ kritīšu gar zemiL.s — Un, ar pūlēm atbrīvojis rbkas, meta torsiku Aldaram virsū, saukdams: — Dzer, negauša, dzer manu airanu! Kaut tu dzerdams aizrītos!

Aldars saķēra rokās torsiku, atgāza galvu un salēja sev mutē visu airanu līdz pēdējai pilītei.

—   Paldies tev, baj, par cienastu! Tu atkal mani kopš paša rīta krietni pabaroji. Vajadzēs aizceļošanu atlikt. Kā lai dodos ceļā ar pilnu vēderu? Iešu atpūtīšos jurtā!…

Tā pagāja vēl vairākas dienas. Sigaibajs kā zvērs aiz niknuma gatavs Aldaru saplosīt gabalu gabalos, pat miesās sakritās. Sievai sūdzas:

—   Bezbārdis, tā rīdams, mūs atstās nabagos. Negribu

'Torsiks —ādas maiss vīna glabāšanai, airans—rūgušpiens.

vairs viņa nekaunīgo ģīmi ne acīs redzēt! Laikam aiz lielām dusmām drīz pārplīsīšu. Gan es viņam par visu atdarīšu, viņš mani ilgi atcerēsies!

Aldars Kosē saprata, ka bajs sagudrojis ko nelāgu.

«Ka tikai šis ļaunais sīkstulis nemet aci uz manu zirgu un nenodara tam Jaunu?» Aldars domā.

Tiklīdz satumsa, Aldars nemanīti piezagās pie zirgiem un ar mēsliem aiztriepa savam laucim pierē balto zvaigznīti, bet baja labākajam kumeļam ar krītu iekrāsoja pierē uz mata tādu pašu zvaigznīti.

«Ja Stgaibajs gribēs manam zirgam nodarīt ļaunu, lai tas nedarbs atdarās viņam pašam!»

Tā ari notika.

Pusnakti bajs rāpus izlīda no jurtas, aizrāpoja kā zaglis, atpakaļ lūrēdams, līdz slitai un, daudz negudrodams, ietrieca nazi ribās zirgam, kam pierē bija balta zvaigznīte.

-   Nu tā, dārgais ciemiņ, tagad es esmu tev atriebies!

Noslaucījis nazi zālē, bajs atgriezās jurtā un palīda

zem segas. Bet jau mazā gaismiņā sacēla troksni, saukdams:

-     Ei, mosties, bezbārdaino slīmest! Notikusi nelaime! Ače, atskrēja mana sieva ne savā ģīmī: saka, ciemiņa zirgs beidzoties nost. Kazi, būs uzdūries uz kā asa, asinis plūstot aumaļām. Kas tu par jocīgu cilvēku, ja nevīžo zirgu pieskatīt! Vienīgās rūpes — kā no sveša katla piebāzt vēderu!…

Bajs ārdās, pie sevis viltīgi smīknēdams.

Aldars piecēlās sēdus, gari nožāvājās un saka:

—   Ko bļausties, baj! Saki — kura zirgs beidzas nost?

—   Tavējais, auša! Tas ar zvaigznīti pierē!

—   Lai beidzas vien, — Aldars atteica un no jauna nolikās uz auss. — Tikai, baj, ielāgo vienu: ja sadūries tas, kam zvaigznīte ar mēsliem aizziesta, tad no tiesas būs manējais, bet, ja tas, kam zvaigznīte ar krītu iezīmēta, tad gan būs tavējais…

Sigaibajam Aldara Kosē vārdi radīja aizdomas. Viņš metās pie zirgiem un redz: nodūris savu vismīļāko rikšotāju. Bajs sāka vaimanāt, ka skanēja visa apkārtne, bet nav neviena, ko notikušajā vainot.

Aldars Kosē vēl daudzas dienas ciemojās pie Šigaibaja. Un visu šo laiku mestin meta acis uz baja meitu Bizbekešu. Viņam iepatikās žiglā sprigace. Arī Bizbekešas sirdij bija tīkams jautrais džigits, kas viesojās viņu jurtā.

Vienu reizi, kad abi palika divatā, Aldars Kosē viņai sacīja:

—    Bizi, vai tu gribi nākt pie manis par sievu?

Meitene nosarka un, nolaidusi plakstus, sacīja:

-     Ar tevi kopā esmu gatava iet kaut līdz pasaules malai, Aldaken! Man līdz kaklam apnikusi šī tumšā jurta un sīkstuļu dzīve. Tikai saki — kur tu ņemsi tik lielu līgavas izpirkšanas maksu, lai apmierinātu mana tēva alkatību?

Aldars Kosē apskāva meiteni un sacīja:

-     Jau rītdien tevi aizvedīšu no šejienes, manu drostaliņ! Aizvedīšu bez kādas izpirkšanas maksas.

Pagāja nakts, un pienāca otras dienas rīts. Bajs jau mazā gaismiņā devās no mājām prom, lai tikai nebūtu jāredz neciešamais liekēdis.

Aldars Kosē viņu panāca un, pieķēries tam pie elkoņa, sacīja:

—    Baj, šodien es no tiesas jāšu prom. Zvēru allaha priekšā, ka runāju patiesību. Kad atgriezīsies, tava jurta būs tukša. Tikai pēdējo reizi, baj, vēl izpalīdzi — aizdod man bizu1 . Pirms došanās ceļā jāsalabo zābaki: eku, auti pa caurumiem lien ārā…

Bajs, nodūris galvu, apstājās, taču neko neatbildēja. Bet Aldars Kosē neliekas mierā ar savu lūgumu:

—   Nu, aizdod, lūdzams, man bizu! Ja neaizdosi, gribot negribot būs jāpaliek pie tevis pārlaist ziemu…

«Tā tikai vēl trūka!» bajs ar šausmām nodomāja un, neskatīdamies uz Aldara pusi, caur zobiem novilka:

—    Labs ir, laupītāj. Ej pie manas sievas, un viņa tev iedos bizu. Saki, ka bajs tā lika… Un drīzāk pazūdi no manām acīm, izspiedēj!

’Biz tulkojumā nozīmē īlens. Tā kā baja meitas vārds —Bizbekeia (saīsināti — B i za ), tad viltīgais Aldars Kosē āo vārdu spēli izmantoja savā labā.

-     Lielu lielais paldies) — Aldars Kosē no laimes vai lēca gaisā un putna spārniem ieskrēja jurtā, saukdams:

—  Baja siev, aši saģērb meitul

—    Kāda tad vajadzība?

—    Mēs ar baju vienojāmies — es Bizu vedīšu prom.

—   Lai tev mēle nokalst, vēj grābsti, tu melo! Vai tad bajs šādam plikadīdam atdos savu vienīgo meitu?

—   Ja netici maniem vārdiem, tad tici savām ausīm! — Un, izstīvējis baja sievu no jurtas uzsauca bajam, kurš jau bija pagājis gabaliņu projām. — Ei, baj! Tava sieva man nedod Bizu! Pavēli to izdarīt viņai pats!

-     Ei, siev, — Sigaibajs sauca, — atdod viņam bizu! Atdod bez liekas spriedelēšanas, citādi būs vēl ļaunāk. Lai viņš ņem bizu un vācas pie visiem velniem!

-     Nu, vai dzirdēji? — Aldars pameta ar acīm. — Un tu man negribēji ticēt…

Baja sieva ievaimanājās:

-      Vai manu, kas tie par ļauniem jokiem? Kazi, vecais būs prātu izkūkojis? Kam viņš meitu apsolījis par sievu! Garamgājējam ubagam, kuram nav ne tēva, na mātes, ne lopu, ne citas mantas!… — Tomēr viņa neuzdrīkstējās vīru nepaklausīt. — Tad ņem arī, sasodītais, meitu, un lai no tevis šeit vairs ne smakas nepaliktu!

Aldaram Kosē tas otrreiz nebija jāsaka. Viens mirklis, un viņš jau sēž savam laucim mugurā — zirgs no ilgās stāvēšanas dīžāt dīžājas, juzdams tālu ceļu priekšā. Aldars paņēma pavadu, uzcēla seglos skaisto Bizbekešu un kā viesulis aizauļoja pa stepi, saceldams putekļu mākoni.

KA ALDARS KOSĒ PARDEVA BAJAM MĀCĪTU ZAĶI

Reiz Aldars Kosē satika vecu draugu.

.— Kas tev lēcies, draugs, ka tu esi tik stipri novājējis?— Aldars vaicā, šo apskaudams. — Kālab sadrūmis? Stāsti, kā klājas.

—   Tāpat vien dzīvoju, — draugs bēdīgs nopūšas, — nav vairs nedz mugurā ko vilkt, nedz katlā ko likt. Bads dzen

no jurtas ārā, bet kailums — atpakaļ jurtā… Ak, Aldaken, mana ģimene drīz aizies postā!

—   Pag, tev tak bija pulciņš aitu?

-   Bija. Apaļas desmit. Bet patlaban nav nevienas.

—   Nobeidzās, vai?

-     Nē, nenobeidzās. Bajs Karinbajs atņēma. Visas līdz pēdējai. «Kālab tu mani izputini, baj?» es šim vaicāju. Bet šis smiedamies atbild: «Tālab, ka tavs vectēvs nosauca manu vectēvu par asinssūcēju!»

Aldars sarauca pieri.

—  Ak tādas tās lietiņas… Redzi, draugs, lai cik reižu tu atkārtotu: «Halva, halva,» — no tā tev tik un tā mutē nekļūs saldāks. Vajadzīgi nevis vārdi, bet darbi. Un zvēru, ka aitas tev būs! Pacieties, kamēr uzlēks jauns mēness…

Abi draugi atvadījās un izšķīrās.

Aldars Kosē soļo pa stepi, uzvilkdams dziesmu un piecirzdams kāju, it kā neseno sarunu jau būtu aizmirsis. Te negaidot viņam no kāju apakšas izdrāžas divi zaķēni un jož, ko māk, katrs uz savu pusi.

Neko teikt, sprigani zaķēni, tomēr no Aldara tiem neaizmukt: Aldars pagriezās pa kreisi, tad pa labi un — caps! — zaķēnus noķēra aiz ausīm.

Pārnes abus mājās. Sieva priecīga:

—  Atļauj, vīriņ, zaķēntiņus paņemt rokā! Kur tu viņus dabūji?

-     Pēcāk visu uzzināsi. Bet tagad klausies, ko tev teikšu: iekurini pavardu un izvāri labi treknas un garšīgas pusdienas! Pie mums šodien ieradīsies ciemos Karinbajs — nepiepildāmā muca. Viņš jāuzņem cik iespējams laipnāk un jāpabaro sātīgāk. Un, kad viņš vaicās, kas tev paguva paziņot par viesa ierašanos, atbildi: «Zaķis.» Un parādi garausi. Nu, vai visu iegaumēji? Paliec sveika!

Aldars ielika pārsteigtajai sievai rokās vienu zaķēnu, bet pats ar otru devās laukā pa durvīm. Nepaguva ne trīs reizes nolīgoties stepes līga, kad Aldars Kosē jau bija Karinbaja aulā.

Bajs samācies kā negaisa mākulis greizi pablenza uz Aldaru, tad uz zaķi, ko Aldars turēja, pieglaudis pie krūtīm, un ļauni iesmējās:

—   Kas ir, bezbārdi, no blēdībām grūti pārtikt? Jādomā, ne aiz vieglas dzīves esi pasācis zaķus medīt!

Aldars Kosē cienīgi atbildēja:

—   Es tev, baj, teikšu tā: iekāms līdz ūdenim neesi ticis, nemet zābakus nost. Tu labāk vispirms būtu pavaicājis, kas tas par zaķi, nekā atļāvies klaji zoboties. Šis zaķis nav parasts, bet mācīts. Vari viņu sūtīt ar jebkuru uzdevumu, kurp tikai vēlies, viņš visu izdarīs uz mata tā, kā liksi. Pat hanam nav tik izveicīga sulaiņa.

Bajam tikpat kā akls dundurs iedzeltu.

—   Nekaunīgais melša! Vai apjēdz, kam dūmus acīs pūt? Jebšu tu mani vēl nepazīsti? Es tev tā sadošu par melošanu, ka mūžam staigāsi ar šķību žokli!

—   Ai-jai-jai, cik tu, baj, neglīti lamājies! — Aldars Kosē pārmetoši sacīja. — Kaut gan *no tevis citādu valodu nemaz nevar gaidīt. Kam nešķīsta mute, tas arīdzan nešķīstus vārdus runā. Es neņemu )aunā: suns rej — karavāna iet tālāk. Bet zaķa dē| gan man sāp sirds. Kālab tad viņam tu netici? Varbūt gribi, lai parādu viņa veiklību?

—   Parādi! — bajs nošņāca.

Aldars Kosē pacēla zaķīti sev pie ģīmja un sacīja tam ausī:

—   Vadzi, ātrkāji! Joz, cik jaudas, uz māju un pasaki saimniecei, ka es vedu pie mums ciemos godājamo Karinbaju. Lai līdz mūsu atnākšanai viņa piekopj jurtu un pagatavo cienastu! — To pateicis, Aldars nolika zaķi zemē zālītē.

Zaķis notupās, pagrozīja ausis, vienreiz palēcās, otrreiz un tad, sajutis, ka ir brīvs, aizcilpoja cilpu cilpām taisni stepē, it kā tam paka) dzītos mednieka suns.

Bajs noblāva viņam pakaļ.

Aldars uzlika roku bajam uz pleca un, pieliecies pie auss, klusi sacīja:

—   Nevajag zaķi skubināt: mācīts zaķis pats zina, kas darāms. Ejam viņam paka). Kamēr aiziesim, sieva jau būs paguvusi parūpēties par cienastu. Tik gardu, ka mēli norīsi.

—   Labi, iesim pie tevis, blēdi! — Bajs padraudēja ar dūri. — Laika un goda nežēlošu, lai tikai pieķertu tevi krāpšanā. Tu man ilgi tad to pieminēsi!

Tā nu abi iet. Bajs -— sapūties un nikni šņākuļodams, bet Aldars — visu laiku zaķi lielīdams.

Jau redzama Aldara jurta. Bajs izslēja degunu: cik jauka gaļas smarža kairina nāsis! Viņš norija siekalas un vēl gaužāk sapūtās.

Iegāja abi jurtā — bet tur viss tīrs, nokopts, telpas vidū noklāts baltum balts galdauts, uz tā sakrauti visādi ēdieni — desmit vīriem nenotiesāt!

Bajs, to visu redzēdams, acis vien blisināja, bet Aldars paņēma viņu zem rokas kā dārgu radagabalu, nosēdināja goda vietā un pats ar savu roku nolika viņam priekšā labāko gaļas bļodu.

Negauša bajs kā klupa virsū cienastam, tā rij vienā rīšanā bez atelpas, bet uzposusies saimniece, stāvēdama viesim pie kreisās rokas, kā tas pieklājas, zina tik celt tam priekšā cienastu pēc cienasta, vēl laipni jo laipni paskubinādama:

—   Ēdiet, Karinbaj, ēdiet, nekautrējieties!

Piebāzis pilnu vēderu, bajs tika laipnāks. Viņš atzvēlās spilvenos un, atiezis zobus, tusnīdams sacīja:

—    Aldar, tavai sievai ir zelta rokas. Tas tik bija debešķīgs ēdiens! Kopš dzimšanas tik garšīgu nebiju baudījis. Krietnā cienasta dēļ esmu gatavs aizmirst mūsu ķīviņu un piedotu tev tavu tukšo pļāpāšanu… Un tomēr, saimniec, saki man, — viņš uzrunāja Aldara sievu, — kā tu dabūji zināt, ka tavs vīrs ved mājās ciemiņu?

Aldara sieva pasmaidīja, tad uz mirklīti nozuda aiz aizkara un atgriezās ar zaķi rokās.

—    Re, šis zaķis man atnesa priecīgo vēsti par dārgā ciemiņa ierašanos! — Un viņa noglauda garausi.

Bajs pārvērtās ģīmī.

—   Aldar, man ar tevi jārunā! Iziesim laukā.

Kad abi palika aci pret aci, bajs samierinoši paņēma Aldaru Kosē aiz rokas.

—    Redzu, ka biju netaisns, strīdoties ar tevi, Aldar. Piedod man. Tavas sievas pusdienas bija brīnišķīgas, tomēr tavs mācītais zaķis ir vēl brīnišķīgāks. Taču, godīgi sakot, Aldar, vai tadam nabagam kā tev mācīts zaķis nav pārlieku liela greznība?

—    Kazi, tev taisnība, — Aldars Kosē nopūtās. — Bagātnieka jurta vētru iztur, nabagā jurta ij no lietus lāses sabrūk. Es sapratu, uz ko tu mērķē, baj, un esmu gatavs šķirties no zaķa: ja tev tas tik dikti patīk, ņem ciet un dižojies savu draugu un nedraugu priekšā. Bet ko es dabūšu pretim? Vai simt aunu dosi?

To dzirdēdams, bajs tapa zili melns kā katla dibens.

—   Vai nebūs par sālītu, Aldar?

—   Ja negribi, nevajag… — un Aldars pagriezās uz promiešanu.

Bajs nostenējās un bija ar mieru.

Nākošajā dienā viņš atdzina Aldaram Kosē aitu baru — apaļu simtu, un Aldars viņam svinīgi pasniedza zaķi.

—   Kalpo nu savam jaunajam saimniekam tikpat uzcītīgi kā man! — viņš drebelīgā balsī sacīja, nobučodams zaķi.

Bet pēc pāris dienām Karinbajs briesmīgi saniknots iebruka Aldara Kosē jurtā un lamādamies saķēra viņu aiz apkakles:

-      Blēdis! Atdod, ko izkrāpi par to draņķa zaķi! Ja neatdosi, labi neklāsies!

—   Rāmāk, mīļais baj, rāmāk! Kas tev lēcies? — Aldars brīnījās. — Vai tev čūska iedzēlusi? Stāsti, lai varu saprast, — kas noticis?

-     Tu, neģēli, mani esi apkrāpis, piedevām vēl padarījis slavenu visā stepē. Es kopā ar divpadsmit ievērojamiem bajiem izjāju medībās. Un zaķi paķēru maisā līdzi. Baji sāka lielīties — cits ar zirgu, cits ar bisi, cits ar medību ērgli… Bet es izvilku no maisa zaķi un sacīju, ka nevienam tāda brinuma nav un nebūs. «Mans zaķis,» saku, «izpildīs jebkuru manu vēlēšanos.» Baji tam nenoticēja. Mēs saderējām. Tad es zaķim pavēlēju: «Steidzies uz aulu un pasaki manai sievai, lai viņa sagatavo bagātu mielastu, bet es,» saku, «kopā ar divpadsmit draugiem ieradīšos pievakarē.» Zaķis aizcilpoja, un mēs, kādu laiciņu patrenkājuši zvērus, pagriezām zirgus uz aula pusi, juzdamies tik izsalkuši kā šakāli. «Kauču drīzāk nokļūtu aulā!» viesi sūkstīdamies trenc zirgus. «Drusciņ pacietības,» es šiem saku, «jūs gaida kārtīgs mielasts — par to mācītais zaķis ir parūpejies.» Atjājam mājās — jurtā nekārtība, viss piegružots un pavards auksts. Es sievai vaicāju: «Kālab tu viesiem nesagatavoji mielastu, kā es vēlēju?» Sieva izbolīja acis un brīnās: «Kad tad tu man vēlēji? Tu laikam sāc murgot!» — «Kā — vai tad mācītais zaķis tev neko neteica?» — «Kāds zaķis? Atjēdzies, ko tu runā!…» — «Iznāk, ka mācītais zaķis pie tevis nemaz nav ieradies?» Te nu sieva sāk kliegt: «Ļautiņi mīļie, turiet viņu, bajs prātu zaudējis!» Un mūk prom no manis. Bet viesi smej, līdz zemei locīdamies, aizmirsuši savus tukšos vēderus. «Vai, Karinbaj,» un baksta man ar pirkstu, «sagādāji gan tu mums lielum lielus brīnumus ar savu mācīto zaķi!…» Redzi nu, kā tu mani izāzēji, nekrietneli! Tagadiņ man tevis dēļ nekur nebūs glābiņa. Atdod manas aitas, blēdi, bet par krāpšanos tev vēl nāksies atbildēt!

—          Mīļais baj, — Aldars Kosē maigā balstiņā sacīja,

—   zvēru, ka no sirds jūtu tev līdzi. Tomēr tu, man rādās, pats pie visa esi vainīgs. Saki — vai rītos tu devi zaķim ēst debeszālīti?

-      Debeszālīti? — bajs rīstīdamies pārvaicāja. — Vai tad tā viņam bija jādod?

—    Protams! Pēdējais muļķis to zina, ka mācīti zaķi bez šīs zālītes nespēj ne dienu iztikt. Tu nodarīji pāri nabaga dzīvnieciņam, un viņš no tevis aizbēga.

—    Es tak nezināju, ka viņam jādod šī zālīte! — bajs iebļāvās.

—   Cst! — Aldars viņam aizsedza ar roku muti. — To nesaki nevienam! Izrādās, ka tu esi dumjāks par pēdējo muļķi. Un kas notiks, ja to uzzinās tavi ievērojamie draugi?

Bajs kaut ko norūca sev zem deguna, nospļāvās un izvēlās kā muca no jurtas ārā.

Aldars Kosē ar sievu smējās lidz pašam vakaram kā kutināti.

Bet, kad pienāca vakars un pie debesīm parādījās jauns, spožs mēness, viņi aizdzina aitu baru tam nelaimīgajam grūtdienim, kuru tik nekaunīgi bija aplaupījis cietsirdīgais Karinbajs.

KA ALDARS KOSE BAJU IZĀRSTĒJA

Reiz Aldars Kosē jāja pa vasaras kalnu ganībām un lūkojās apkārt: kur varētu pieturēt zirgu, atpūsties un iekost? Skatās: starp diviem pakalniem viļņodamies plūst milzīgs aitu bars — ap tūkstoš galviņu, bet gans tikai viens — izdilis vecītis, ģērbies netīrās, novalkātās drēbēs.

Aldars piejāja viņam klāt un vaicā:

-   Saki, mans tēvs, — kam pieder šīs aitas, ko tu gani?

-    Kas tev daļas, kam tās pieder, — gans diezgan nelaipni noburkšķēja.

-     Veltīgi tu dusmojies, cienītais, es tāpat vien pavaicāju, ne jau aiz ļauna prāta. Tika žēl tevis, veca vīra. Joki mazi — vienam pašam saganīt šitentādu aitu baru. Tavam bajam, redzams, nav sirds krūtīs. Kaut viņa jurta bez saimnieka paliktu!

Vecais vīrs vēl vairāk noskaitās.

—  Lai tev mēle nokalst, izrunādama šādus vārdus! Par kādu baju tu mels? Man nekāda baja nav. Es pats esmu bajs!

-     Paskat tikai! Kas to būtu domājis! — Aldars iesvilpās. — Kaut gan dzīvē notiek visādi brīnumi. Gadās, ka nenovīdīgs suns atņem kaulu izsalkušam. Un tomēr es nekādi nespēju saprast, kālab tu, tik bagāts būdams, nesalīgsti ganus.

-   Ganiem ir jādod ēst. Vai tu to nezini?

—          Kas tiesa, tas tiesa, — Aldars bija vienis prātis.

—   Bet mēdz teikt, ka pabarotam zirgam — astoņas kājas… Tev tak būtu mierīgāka dzīve, ja nolīgtu ganus. Tavā ve* cumā skraidīt pakaļ aitām nav viegli — kas zin, ka nepiemetas kāda kaite!

-     Kaite… — bajs pikti atkārtoja. — Kur tas laiks, kad es jau sirgstu ar vienu kaiti.

—          Ar kādu, mans tēvs? — Aldars Kosē, noliecies no segliem, vaicāja.

Vecais vīrs noņēma jērādas cepuri.

I Vai redzi? Viss plikais galvvidus — viena vienīga kreve. Un tik dikti niez, ka nevaru izturēt. Jo vairāk kasu, jo vairāk niez…

Aldars līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—   Nav lāga, baj, nav lāga!… Vajag ārstēties.

To dzirdot, vecais sarāvās.

—   Ārstēšanās maksā naudu. Dziednieki par velti ij pletni negrib pasniegt. Bija te pasākuši iegriezties veikli dakterētāji. Viens par dakterēšanu prasa kamieli, otrs — jājamzirgu, trešs — veselu ganāmpulku… Visus aiztriecu ratā. Labāk lai ar galva iet postā, nekā ciest tādus zaudējumus.

—   Mīļais baji — Aldars iesaukdamies iepleta rokas.

—   Tad pateicies allaham — tev ir laimējies!

—   Ko nu b)auj, kaut pipari tev uz mēles! Aitas izbiedēsi. Saki aši — kādā ziņā man laimējies?

—   Ače, tādā, baj, ka arī es esmu dziednieks. Bet ne tāds kā tie citi. Es palīdzu ļaudīm nevis sava labuma pēc, bet aiz cilvēkmīlestības. Varu jebkuru kaiti izārstēt…

Bajs pārsteigts izbolīja acis.

—   Un tomēr, džigit, varbūt vispirms pateiksi, cik gribi par ārstēšanu? — viņš pēdīgi painteresējās. Taču pašam galvā viena doma: «Veltīgi tu, putniņ, mēģini piesēst pie mana pavarda. Nav vēl pieredzēts, ka mazs teliņš saplosītu vecu vilku.»

—   Kālab lai nepateiktu, — Aldars Kosē mīļuprāt atbildēja. — Gribu, lai allahs man visžēlīgi piešķir ilgu dzīvošanu un vieglu nāvi, un tas ir viss.

Bajs neticēja savām ausīm.

—   Vai tu no tiesas to saki?

—   Kālab lai melotu? — Aldars paraustīja plecus.

—   Melo tad, ja no tā iegūst sev labumu. Bet kāda jēga melot sev par ļaunu?

«Dziednieks, kā rādās, nav pie pilnas saprašanas,» bajs nosprieda, «un muļķa vientiesība palīdz gudram tikt pie mantas. Dzi, no tiesas allahs man sagādājis negaidītu izdevību. Tā sakot, devis iespēju aizjāt uz Buhāru sveša kamieļa mugurā. Kālab lai nepaārstējos, ja tas neko nemaksā? Tikšu vesels — labi, netikšu — arī daudz nebūšu zaudējis…»

Un vecais vīrs pārvērtās kā uz burvja mājienu.

—   Ai, mans labdari, — viņš sāka pieglaimoties, — lai viss piepildās, ko tu tik vēlies! Lūdzams, neaizjāj garām, padakterē večuku, atpestī no ciešanām, parādi savu brīnumdarītāja spēku!…

—   Nelūdzies tik daudz, — Aldars Kosē sacīja, nolēkdams no zirga, — es palīdzēšu arī bez lūgšanas. Kauj nost aunu!

Bajs nodrebēja un pakāpās atpakaļ.

—   Nokaut aunu? Tu tak nule sacīji, ka dziedini par brīvu!

—   Jā, varu šos vārdus atkārtot vai simt reižu! Auns jānokauj nevis manis, bet tevis paša labad. Redzi, lai izdziedinātu tavu kaiti, vajadzīgs auna kuņģis. Un vēl vajadzīgs, lai tu, pirms es ķeros pie dziedināšanas, būtu kārtīgi saēdies auna gaļu. Citādi visa dziedināšana vējā.

Bajs iegrima domās. Un tieši tobrīd viņam tik neciešami ieniezējās vātīm klātais pauris, ka viņš sāka purināt galvu kā zirgs, atgaiņādams odus. Aldars to pamanīja.

—   Nu, kā tad paliek, baj, vai gribi ārstēties? Jebšu tev auna smirdīgās iekšas ir dārgākas par paša dzīvību?

Bajs sēkdams devās pie aitu bara. Izraudzījis visliesāko aunu, viņš to nokāva, nodīrāja ādu, izņēma iekšas un kuņģi atdeva Aldaram, bet gaļu ielika katlā.

Kad gaļa izvārījās, Aldars Kosē pavēlēja:

—   Tagad ēd, baj! Ed un uz mani neskaties: es gaļu mutē neņemu.

Neticīgi šķielēdams uz Aldaru, bajs nogrieza gabaliņu gaļas un lielā alkatībā to nesakošļātu norija.

—   Ed vēl, ēd! — Aldars uzstāja.

-     Diezgan! — Bajs noslaucīja piedurknē lūpas. — Rit un parit arī būs diena. Ja taupīgi ēdīšu, ga)as man pietiks ilgam laikam…

Aldars iesmējās, sacīdams:

—   Vai, cik tu, baj, esi liels sīkstulis! Ceri apaļu gadu iztikt ar vienu aunu? Nē, mīļais, ar suņa ādu neVar izklāt visu jurtu. Bet tā ir tava paša darīšana, man nav laika ar tevi daudz spriedelēt. Nu, tupies, eku, bedrē, met nost jēreni un nekusties!

Bajs paklausīja. Aldars ar nazi pārgrieza auna kuņģi un saka stīvēt to bajam galvā kā mici.

—   Ko tu dari? — bajs iekunkstējās. — Es noslāpšu!…

—   Būs vien jāpaciešas, cienītais, — Aldars stingri sacīja. — Cieties un skaļā balsī atkārto burvestības vārdus: «Ko vējš atpūtis, to vējš aizpūtis!» Kad septiņtūkstoš reizes šos vārdus atkārtosi, būsi vesels. Pielūko, tikai nesajauc skaitu!

Te pēkšņi bajs rāvās no bedres ārā, iesaukdamies:

—   Bet manas aitas? Kas tās ganīs?

—   Neuztraucies, es tikmēr paganīšu.

—   Gaidi vien, ka tev uzticēšu! Tu tās aizdzīsi prom, jo manas acis neko neredz…

—   Ja acis neko neredz, tad ausis visu dzird. Kamēr aitas ganās šepat tuvumā, tās saceļ troksni. Vai tad tu nesadzirdēsi, ja troksnis noklusīs?

Bajs nomierinājās: dziednieks saka taisnību, kauču viņš ir savāds cilvēks. Un, sēdēdams šaurā bedrē ar auna kuņģi galvā, bajs sāka bubināt kā mulla mošejā:

—   Ko vējš atpūtis, to vējš aizpūtis! Ko vējš atpūtis, to vējš aizpūtis!…

Pa to starpu Aldars Kosē, uzmanīdams aitas, izzvejoja no katla visu gaļu, saēdās, cik kāroja, bet atlikušo un vēl auna iekšas izmētāja pa ganībām. Tad sadzina aitu baru vienkop un, sēdēdams zirga mugurā, aizdzina tās pāri kalniem un ielejām prom — uz kurieni, nevienam ne jausmas. Ļaudis zina teikt, ka tieši kopš tās dienas daudziem nabadzīgiem ļautiņiem, kam agrāk nebija neviena sava lopiņa, tagad ganībās ganās aitas — dažam piecas, dažam desmit, bet dažam, kam mājās bērnu pulciņš kuplāks, arī aitu bariņš ganās lielāks.

Tiklīdz Aldars baja aitas aizdzina prom, tūdaļ, sajutuši barību, ganībās salaidās putni no malu malām: švīkstina spārnus, tekalē pa zemi un . knābā gaļas atliekas. Bet bajam šķiet, ka tās ir aitas, kas iada troksni. Viņš brīsniņu ieklausās un no jauna atsāk bubināt:

—   Ko vējš atpūtis, to vējš aizpūtis! Ko vējš atpūtis, to vējš aizpūtis!…

Pievakarē no aula uz ganībām atnāca sievas, lai izslauktu aitas. Viņas paskatās uz vienu pusi, paskatās uz otru — aitu nekur nemana, vienīgi putnu bari lidinās virs ganībām un nezin no kurienes, gluži kā no pazemes, dzirdama baja

balss. Sievas ielūkojās bedrē un visas reizē sāka viņu izvaicāt:

-        Saki, baj, — kālab tu šeit tupi! Vai esi sataisījies uz miršanu jebšu no kāda slēpies? Un kas tev uzmaukts galvā? Ko tu visu laiku murmini par vēju? Kur dējušās aitas? Kazi, atgadījusies kāda nelaime?

Izdzirdis balsis, bajs pārbijās līdz nāvei, izlēca no bedres un norāva no galvas auna kuņģi. Tagadiņ viņam viss bija skaidrs.

— Palīgā! — viņš iebļāvās un sāka skriet apkārt bedrei. — Mani aplaupīja! Palīgā!

Sadzirdējuši viņa palīgā saucienus, no apkārtējiem auliem atauļoja džigiti ar paceltām rungām rokās, bet, uzzinājuši, kas par lietu, rungas nolaida. Kurš gan gribēs palīdzēt ļaunam skopulim? Džigiti par baju tikai pazobojās.

-        Šis dziednieks, domāt, būs bijis Aldars Kosē. Kuram gan citam ienāktu prātā šādi pārmācīt veco skopuli? Viņš atmaksāja nenovīdīgajam bajam par mums visiem. Cik varen trāpīgus vārdus izdomājis: «Ko vējš atpūtis, to vējš aizpūtis…» Bet tu, baj, nekauc, tev salaupītā pietiks vēl ilgiem gadiem!

Bajs sapūtās un apklusa. Nekas cits viņam neatlika kā aiz bēdām kasīt galvu. Viņš pieskārās ar pirkstiem plikajam pakausim — kas tad tas? No kreves — ne vēsts! Visa nogājusi! Nejaud ne pūtītes uz plikās ādas, galva gluda kā arbūzs. Ja gribat — ticiet, ja negribat — neticiet, bet prātnieks Aldars Kosē tomēr bija izdziedinājis kreveļaino baju.

KA ALDARS KOSĒ NABADZĪGU DŽIGITU APPRECINĀJA

Reiz dzīvoja pasaulē kāds bajs. Viņš bija liels muļķis — nu īsts aunagalva, taču domājās esam liels muzikants. Kad viņi, piepūtis vaigus un pārgriezis acis, sāka pūst savu sabizgi — lielu stabuli, ļaudis muka prom stepē, bet suņi sāka tā gaudot, kā tuvumā juzdami vilku baru. Taču bajam iķita, ka neviens pasaulē neprot labāk spēlēt par viņu.

Šim bajam bija meita, liela skaistule, kuru karsti mīlēja kāds izveicīgs džigits, vārdā Maliks. Tomēr Maliks bija nabadzīgāks par nabagu — viņam nebija ne lopu, ne naudas, bet bajs par meitu pieprasīja lielu līgavas izpirkšanas maksu. Vienreiz bajs, ieraudzījis šo džigitu jauniešu pulkā blakus savai meitai, sāka kliegt:

-     Vācies prom no aula, nekauņa, un sargies man patrāpīties acīs! Ubags nesader pārī ar ievērojama vīra meitu. Es tev viņu atdotu par sievu vienīgi tad, ja man būtu jāmirst un tu mani pieceltu no miroņiem!…

Bēdu un skumju nomākts, džigits aizgāja stepē, un te viņu nejauši satika Aldars Kosē.

-     Kas tevi, draugs, nospiež, ka staigā degunu nokāris? — Aldars Kosē viņam vaicā. — Kazi, saule vairs zemi nesilda jebšu zeme nebaro lopus?

Maliks viņam izstāstīja visu, kā ir, neko neslēpdams.

—   Nebēdājies daudz, — Aldars Kosē sacīja, — gan skaistule piederēs tev. Paļaujies uz mani. Tu pavāļājies mīkstā zālītē līdz vakaram, bet es pa tam apraudzīšu baju.

Bajs nekādi nebija gaidījis šādu ciemiņu.

—   Kālab tu, nemiera gars, esi ieradies?

Aldars Kosē zemu palocījās un sacīja:

-    Atnācu pie jums, cienījamais baj, ar lielu lūgumu!

-     Ar lūgumu? — bajs sarauca pieri. — Tad saki, ar kādu.

—   Vai drīkstu jūs, cienījamais baj, lūgt mazdrusciņ paspēlēt sabizgi — man par prieku?

Bajs mirklī atdzīvojās un kļuva jautrs.

Es redzu, Aldar Kosē, ka tu esi prātīgs un cienījams cilvēks. Ienāc dziļāk jurtā. Es labprāt tev paspēlēšu. Tu esi pabijis stepes malu malās, esi ciemojies ganu apmetnēs, redzējies ar dažādiem ļaudīm. Tad paklausies manu spēli un pasaki — vai ir kaut kur tik labs muzikants kā es?

Kamēr bajs runāja, Aldars Kosē jau paguva aplaist acis jurtai. Neko teikt — bagātības te netrūka! Visur paklāji un spilveni, samts un zīds, pie sienas karājas dārgas zirglietas, bet guļvietas galvgalī stāv ar grieztiem rotājumiem izmargota lādīte, kam priekšā piekārta smaga atslēga.

«Nesperšu prom kāju bez šās lādītes,» Aldars pie sevis nolemj. «Tajā, redzams, glabājas visa baja nauda.»

Bajs tikmēr jau sameklējis sabizgi, pielicis pie lūpām un sāk pūst, cik jaudas. No stabules izlauzās ārā griezīga svilpoņa, un ļaudis, kas bija tobrīd aulā, tai pašā mirklī metās skriet pa kaklu pa galvu tālāk stepē, bet suņi iegaudojās kā negudri. Bajs stabulēja, un Aldars Kosē jūsmīgi klausījās, klakšķinādams mēli.

-   Nu, kā ir? — brītiņu stabulējis, bajs ievaicājās.

-     Manu pnīlo baj, — Aldars Kosē sacīja, izlikdamies slaukām krekla malā asaras, —s klausoties jūsu brīnumaino spēli, es tiktāl aizmirsos, ka vairs neapjēdzu, kur atrodos: šķita, ka man virs galvas dziedātu paradīzes putni. Jūs tik tiešām esat neparasts muzikants!

Bajs apmierināts nobraucīja bārdu.

-    Tu, Aldar, man sāc patikt aizvien vairāk un vairāk, — viņš sacīja. — Lai tā notiek, uzdāvināšu tev savu veco halātu.

-     Tencinu, no sirds tencinu, visdārgais baj! Tomēr, mans kungs, neņemiet ļaunā manus vārdus: esmu saticis cilvēku, kurš spēlē vēl labāk.

Bajs sarauca uzacis un uzmeta viesim dusmīgu skatienu.

-   Kādā ziņā tas muzikants mani pārspēja?

—       Tas muzikants, — Aldars Kosē noslēpumaini sacīja;

-    trīs stundas pēc kārtas varēja spēlēt ar aizvērtām acīm.

-            Tik vien tās mākslas? — bajs iesmējās pilnā kaklā.

—    Es esmu ar mieru kaut piecas stundas no vietas pūst stabuli, neskatīdamies uz pirkstiem. Netici? Tad aizsien man ar lakatu acis.

Aldars bez kavēšanās to izdarīja. Un tā bajs ar aizsietām acīm sāka pūst sabizgi vēl varenāk nekā iepriekš. Un ļaudis vēl tālāk aizmuka stepē, un suņi vēl mežonīgāk sāka gaudot. Bet Aldars Kosē, piesardzīgi likdams solus pa tūbas paklājiem, pacēla smago lādi, uzvēla sev kamiešos un klusitiņām izlavījās no jurtas.

Bajs līdz vēlam vakaram centīgi pūta stabuli, kamēr aiz piepuies vairs nejaudāja.

—  Nu. Aldaken, ko tu tagadiņ teiksi? — viņš vaicāja, Iprmflomi elpu.

Taču neviens viņam neatbildēja.

Bajs noņēma no acīm lakatu un ieb)āvās nelabā balsī: jurtā nebija ne Aldara, ne dārgās naudas lādes!

Ap baja jurtu sapulcējās ļaudis, irgājas un sačukstēdamies smej:

—   Bajs, pūzdams stabuli, aizpūtis savu naudiņu vējā!

Augu nakti bajs nerimās vaimanāt:

—   Vai manu, vai, gals klāt! Es mirstu! Vai, esmu pagalam!

Bet no rīta pie baja ieradās Maliks un, ne vārda neteikdams, nolika viņa priekšā grezno lādi.

Bajs palika ar vaļā muti. Tad kā ārprātīgs metās pie lādes, noņēma atslēgu, atvēra vāku: lāde pilna līdz malām ar naudu. Drebošām rokām viņš pārskaitīja naudas gabalus — netrūka neviena paša!

—   Malik, balodīt, — bajs, aiz priekiem šņukstēdams, sacīja, — tu atdevi man dzīvību! Ņem manu meitu — ko tur vairs iebilst! Tikai neceri uz pūru. Nekā nedabūsi. Varu tev atdāvināt vienīgi šo stabuli — sabizgi. Stabule ir uz goda! Pūt to, cik ādā lien, un dzīvo vienos priekos. Bet man šī sabizgi vairs nav vajadzīga. Dies ar viņu!

Tā, vej, Maliks apprecēja baja meitu. Un bajs līdz mūža galam neuzzināja, kā džigita rokās bija nonākusi viņa naudas lāde. Bet mēs gan to itin labi zinām.

KA ALDARS KOSE NOVALKĀTU ČAPANU PRET LAPSAS KAŽOKU SAMAINĪJA

Kad sāka pūst stindzinošs vējš, griezties putenis un plosīties sniega vētra — bija klāt visnejaukākais mēnesis — februāris. Sādā nelaikā posts gan lopiem, gan nabaga trūcīgiem ļautiņiem. Neklājas labi arī tiem, kas mitinās zem jumta pārziemošanas vietās, bet vēl ļaunāk tiem, kas atrodas klajā stepē.

Šādā negantā salā un putenī, kad jājējs neredz tālāk par segliem un zirga krēpēm, pa sausa sniega klātu stepi jāja Aldars Kosē, sēdēdams sava nožēlojamā klepera mugurā.

Lai kā viņš zirdziņu skubināja, ātrāk uz priekšu netika — lopiņš no vienas vietas stiga un klupa sniega kupenās.

Aldaram apģērbs nebija nekāds lādzīgais: galvā veca, noplīsusi cepure, mugurā novalkāts čapans1 un kājās sadiluši bajpaki2 . Nabadziņš jau pagalam nosalis, raujas tīri vai čokurā, pūš rokās, nolād ij salu, ij ceļu, tomēr dūšu nezaudē.

«Tikai mironis necer uz laimīgu gadījumu,» Aldars domā.

Tiklīdz viņš tā bija nodomājis, kad vējš izklīdināja sniega aizsegu un priekšā pavīdēja kāds jājējs, kas jāja tieši pretim. Tā zirgs knaši soļoja pa vēja sadzītajām kupenām. Tātad zirgs nebija no vārgajiem. Un kam gan citam pieder šāds zirgs, ja ne bajam? Aldaram kļuva jautrāk ap sirdi.

«Klāt ir laimīgais gadījums. Vilku neviens nedzen cilpā, tas pats ielien,» viņš nosprieda.

Aldars Kosē bravūrīgi atgrūda cepuri pakausī, atpogāja vaļā uz krūtīm čapanu un, nometis pa roku galam pavadu, itin kā nemaz nesteigtos ar jāšanu, sāka dziedāt pilnā kaķlā dziesmiņu.

Abi jātnieki satikās. Aldars īsā mirklī noteica, ka nebija kļūdījies: branga, labi kopta argamaka3 mugurā neveikli šūpojās resns bajs, ģērbies lapsādas kažokā.

Ko nu bļauj pilnā rīklē? — bajs uzrunāja Aldaru, pieturedams zirgu. — No aukstuma prātu esi zaudējis?

Man nemaz nesalst, — Aldars jautri atsaucās. — Taisnību sakot, man gluži pa prātam šitāds rēns vējiņš. Citādi es noslāptu aiz lieka karstuma.

Nemels nu blēņas!… — bajs viņu pārtrauca. IR Man, H kāds kažoks, un tomēr esmu izsālies līdz kauliem. Vai tad tavas skrandas sildītu labāk par manu lapsas kažoku?

Labais cilvēk, — godbijīgi smaidot, sacīja Aldars, tespeiams, ka tu neesi muļķis, bet droši vien tev trūkst dzīves pieredzes. Vai tu vēl neesi aptvēris, kas man mugura par čapanu?

‘Capan» »ilu halats, kazahu virsdrēbju gabals.

9s ļ pa k i no vilnas saveltas zeķes.

*Arfam«k» jajamzirgu īpaša suga.

—   Gauži vajadzīga dzīves pieredze, lai pamanītu, ka tavam čapanam droši vien rēgotos simtiem caurumu, ja tos nesegtu simtiem ielāpu.

—   Ak, baj, cik nepārdomātus vārdus tu runā! — Aldars nosodoši piemiedza acis. — Tumšam cilvēciņam visa pasaule rādās tumša. Tu ievēroji gan, ka manam čapanam caurums pie cauruma, bet, ače, neapjēdzi, ka šajos caurumos slēpjas visa burvestība. Mans čapans nav parasts: tam piemīt burvju spēks. Vējš un sals tādā čapanā cilvēkam neko nespēj kaitēt: tas ieskrien pa vienu caurumu iekšā, bet pa otru izskrien ārā. Un tā man savā brīnišķīgajā čapanā jebkurā spelgoņā ir siltāk nekā karstā vasaras laikā.

Jo ilgāk bajs viņā klausījās, jo platāka pletās viņam mute. '

«Tas tik ir čapans!» viņš skaudīgi domāja. «Kā man to izkrāpt šim vientiesītim?»

Bet Aldars Kosē pa tam prātoja:

«Labs gan tev kažoks, baj, tomēr ilgi tas neturēsies tev plecos, kā caurā spainī neturas ūdens.»

Bajs brītiņu klusēja, šņaukādams nozilējušo degunu, tad negaidot lika priekšā:

—   Vai gribi mainīties? Es tev došu lapsādas kažoku, bet tu man — burvju čapanu.

—    Atdot čapanu? — Aldars izsmējīgi nomērīja baju no galvas līdz kājām un, noņēmis cepuri, sāka atvēsināties.

—   Nē, manu gaišumiņ, netērēsim velti laiku tukšās sarunās. Tu labāk steidzies mājup, iekāms vēl neesi sasalis ragā savā lapsādas kažokā.

Bajs ar katru brīdi vairāk un vairak iedegās pēc Aldara čapana.

—   Ja tev nepietiek ar kažoku, piemetīšu klāt naudu. Patlaban stepē valda bads. Ar naudu tu varēsi dzīvot, cepuri kuldams.

—   Ko es ar naudu? «Kuru nenomāc rūpes, tas pat no ūdens pieņemas miesās.»

—   Netielējies nu, — bajs eentās pierunāt. — Labs ir, atdošu tev piedevām vēl zirgu: tas ir vislabākais no maniem aulotājiem. Velc nost čapanu un ģērbies kažokā! Kāp zemē no klepera un sēdies argamakā!* Ko vēl gaidi?…

«Kamēr gudrais domā, drošais jau rīkojas.» Un kurš gan virs zemes ir drosmīgāks par • Aldaru? Nepagāja ne brīsniņš, kad viņš jau auļoja pa sniegoto stepi baja auļu zirgā, sildīdamies lapsādas kažokā.

—   Kur tu ķēri tādu kažoku? Kur dabūji šitādu zirgu? — pēc tam Aldaru Kosē izvaicāja draugi.

Aldars tikai viltīgi piemiedza acis un smaidīdams atbildēja:

—   Lai to jums pastāsta bajs, kas iekāroja manu novalkāto čapanu. Es varu sacīt tikai vienu: «Labāk vairāk prāta nekā augums kamieļa lielumā.»

KĀ ALDARS KOSE TRĪS MILŽUS PIEVEICA

Tovasar stepē viss bija mierīgi: ienaidnieki nedraudēja pārkāpt zemes robežas, nenotika arī savstarpējas ķildas vai ganāmpulku nolaupīšanas. Bet tad negaidot uzbruka nelaime: no tālajām zemēm, no sniegotajiem kalniem stepē uzradās trīs milži. Viņi kalna pakājē uzslēja lielu jo lielu jurtu un tad sāka gudrot, kur ņemt ēdamo.

Un, jāsaka, kas nekaiš šiem ēdamo sagādāt, ja tas tepat pa rokai:

Zirgi ganās leknā zālē — kas nekaišl

Aitas ganās stāvā kraujā ||| kas nekaiš!

Kazas lēkā kalna galā — kas nekaiš!

Govis gremo upes malā — kas nekaiš!

Milži uzklupa ganāmpulkiem un sāka rīt lopus/ Lopi bļauj, gani mēģina milžus atvairīt, bet kur nu šiem tikt galā ar milžiem! Milži piebāza pilnus vēderus un paēduši sagudroja padraiskuļoties: tūkstoš gadus vecas klints radzes. tūkstoš pudus smagus akmens bluķus viņi izkustina no zemes un rotaļādamies mētā šurpu turpu.

No šādas rotaļas zeme ievaidējās, ūdeņi šļakstinājās ārā no krastiem, zvēri muka projām np alām un midzeņiem, putni atstāja iesildītās ligzdas, bet gani aizdzina lopus no leknajām ganībām uz saulē izdegušo stepi.

Aulu vecākie un dzimts vecākie — aksakali sanāca kopā

un sāka apspriesties, kā tikt vaļā no nelaimes, kā milžus pielabināt. Sabāzuši bārdas vienuviet, viņi domāja dienu, domāja divas trīs…

Kamēr aksakali domāja, Aldars Kosē jau sācis rīkoties. Viņš pielika zābakiem jaunas pazoles, uzvilka tīru kreklu, nogrieza jaunu rungu, paņēma līdzi maisiņu svaiga biezpiena un devās taisnā ceļā uz kalnu pusi, kuru pakājē bija apmetušies milži.

Tiklīdz cejā viņš satika kādu, tas ņēmās Aldaru atrunāt:

—   Griezies atpakaļ, Aldaken, veltīgi aiziesi postā… Mūc kopā ar mums tālāk no ļaunuma, glāb sev dzīvību!

Aldars Kosē, skali smiedamies, atbildēja:

—   Zaķis mirst no meldru iečabēšanās, varonis — savu godu aizstāvot!

—   Gan runāsi citu valodu, karstgalvi, kad satiksi milžus. Tad, draudziņ, tev dūša būs papēžos.

Bet Aldars nav iebaidāms. Viņš saka:

—   Ja bailīgam ilgi dzenas pakal, tas pēdīgi kļūst drošsirdīgs; ja vājo pa īstam nokaitina, tas kļūst spēkavīrs.

—   Ar drosmi vien vēl milžus nepieveiksi. Bet tāda spēka, kas uzdrošinātos tiem pretī stāties, nav nekur pasaulē.

—   Akmens pāršķeļ galvu, bet roka — akmeni. Vai to jūs esat dzirdējuši? Man milži neko nepadarīs, tāpēc ka katram spēkavīram ir arī savas vājās vietas.

Un tā Aldars Kosē iet tālāk. Re, jau priekšā redzami sniegotie kalni. Un no kalnu puses tikpat kā dzīvs kalns pretim virzās viens milzis.

Kolīdz Aldars ieraudzīja briesmoni, tā vairs nespēja ne paelpot. Tomēr pats sev sacīja tā:

«Gļēvulis mirst tūkstoš reizes, drosminieks — tikai vienu reizi. Ko es zaudēšu? Plikam no lietus nav jābaidās…»

Milzis apstājās, iesprieda dūres sānos, pieliecās un no augšas sāka aplūkot cilvēku. Aldars arī apstājās un no apakšas uz augšu sāka skatīties milzī. Viņš skatījās, skatījās, līdz piepeši sāka skali smieties:

-         Ha-ha-ha! Ha-ha-ha!

Milzis savu mūžu nebija dzirdējis cilvēka smieklus.

—   Ko tu tur saki? — viņš rēcošā balsī vaicāja.

—   Neko nesaku. Es par tevi smejos.

-   Tu smejies? Kas tad man tik smieklīgs?

—   Tu, milzi, izskaties pārlieku vārgs.

—   Vai tad tu esi stiprāks?

-     Nezinu, vai esmu stiprāks, bet no akmens varu izspiest ūdeni.

To teikdams, Aldars Kosē noliecās, kā paceldams akmeni, bet pašam saujā jau paslēpta krietna pika biezpiena. Viņš saspieda biezpienu tik cieši, ka sūkalas sāka tecēt caur pirkstiem.

—   Bet tagad tu, milzi, pamēģini saspiest akmeni!

Milzis sameklēja akmeni, sāka to spiest ar vienu roku,

tad ar abām, spaidīja gan šā, gan tā, pats aiz piepūles nosvīda, tomēr ūdeni tik un tā nespēja izspiest. Nometa akmeni zemē un sacīja:

—   Es redzu, ka tu esi īsts batirs — spēkavīrs. Kālab mums naidoties? Nāc man līdzi, būsi man dārgs viesis.

Abi devās uz milžu jurtu. Tā tikai bija jurta! Trīs dienās tai ar arbu apkārt neapbraukt, pa vienu dienu tai aulekšos apkārt neapjāt.

Viņi iegāja iekšā. Aldars Kosē pieklājīgi padeva labdienu, bet milzis tūdaļ ņemsies aizgūtnēm cildināt ciemiņa spēku un izveicību.

Milži nosēdināja Aldaru goda vietā un no katla, kas bija tik liels kā otrādi apgāzts kalns, izņēma vērša gaļas gabalus, cēla tos ciemiņam priekšā, lai mielojas.

Akiars no cienasta atteicās, atrunādamies:

—   Paldies, bet es jau brokastīs krietni ieturējos. Simt vēršu un tūkstoš aunu ielocīju iekšā. Ēdiet vien paši, stiprinieties. Citādi uz jums. vārguļiem, žēl skatīties…

Milži tūdaļ ķērās pie ēšanas: zobi šņirkst vien, žokļi kustēdamies kustas — vienā mirklī milzīgais katls bija iztukšo ts. Paēduši milži aicina ciemiņu ārā brīvā dabā — jautrās spēlēs pakavēt laiku.

—   Man nekas nav pretim, — Aldars Kosē atbild, t* tikai spēlei jābūt godīgai. Un lai piesargās tas, kurš sadomās blēdīties!…

—   Vari būt mierīgs, mīļais ciemiņ, mūsu spēle būs gokurš pacels vissmagāko klintsbluķi un vistālāk to

aāflaetis. tas būs uzvarētājs.

Pirmais milzis paķēra klintsbluķi, tik lielu kā jurta, un aizmeta to tik tālu, cik bulta spēj aizlidot. Otrs milzis paķēra otrtik lielu bluķi un aizmeta to divreiz tālāk par pirmo. Bet trešais paķēra vēl lielāku klintsbluķi un aizmeta to triju bultu lidojuma attālumā.

Zeme ievaidējās, ūdens sāka šļakstināties ārā no krastiem, tumši putekļu mākoņi sacēlās līdz pašām debesim.

—   Nu ir tava reize, spēkavīr, rādīt savu māku, — Aldaram teica milži.

Aldars nožāvājās, izstaipījās, laiski pakasīja muguru un, rādīdams neapmierinātu ģīmi, sacīja:

—   Vai nu šī ir kāda spēle? Jums pašā reizē ar aula knauķiem sacensties kauliņu mešanā. Manuprāt, ja spēkojas, tad vajag mest nevis nieka bluķus, bet visu kalnu uz reizi.

—   Kalnu?! — milži pārsteigti ievaidējās.

-     Jā, kalnu, — Aldars Kosē atkārtoja. — Tikai dodiet man drauga padomu: uz kuru pusi to labāk lai metu? Ja metīšu uz rītiem, kalns aizšķērsos ceļu dienai, un tad iestāsies mūžīga nakts. Ja metīšu uz vakariem, tas aizšķērsos ceļu naktij, un tad būs mūžīga diena — atkal nelāgi. Kazi, mest uz ziemeļu pusi? Bet tad kalns nostāsies ceļā saltajam vējam un visa dzīvā radība iznīks mūžīgā svelmē. Ja mestu uz dienvidiem, kalns nostātos cejā siltajiem vējiem un visa zeme pārklātos ar mūžīgu ledu. Prātīgāk būs, ja to metīšu uz augšu!

Nu visi trīs milži krita Aldaram Kosē pie kājām un lūgdamies lūdzas:

-     Ai, diženais spēkavīr, mēs atzīstam tevi par uzvarētāju, tikai esi žēlīgs un nemet kalnu uz augšu!

-     Nu nē, — Aldars tiepjas, — man nevajag nepelnītas uzvaras lauru. Tagad ir mana kārta mest. Un es metīšu kalnu, kā vien gribēšu.

—          Mūsu pavēlniek, — milži sāk lūgties vēl gaužāk,

—   saudzē mūs! Dari ar kalnu, ko gribi, tikai vispirms at vēli mums atgriezties savā valstībā.

—   Ai-jai-jai, — Aldars sāka kaunināt milžus, — un jūs vēl teicāties spēlēt godīgi! Kur jūsu sirdsbalss? Ļaudis mēdz sacīt: «Devīgais neatsakās no dāvanas, drošsirdīgais

nelauž doto vārdu.» Bet jūsu vārds, rādās, ir kā pelni: kurp vējš pūš, turp tie lido… Nu labi. Kauču jūs nebijāt lidz galam godīgi, tomēr es dodu jums brīvestību — varat iet uz visām četrām debess pusēm. Mūsu zemē valda tāds likums: ko nepiedod miesīgajam tēvam, to piedod svešzemniekam. Tikai ilgi netūlājietiesI Man, ače, uznākusi neganta vēlēšanās mest kalnu uz augšu — rokas tā ij niezēt niezi…

Un Aldars sāka atlocīt piedurknes. Atlocīt piedurknes var ātrāk par ātru, taču, kad viņš to padarīja, no milžiem vairs nebija ne vēsts.

Sirmbārdainie aksakali — aulu vecākie un dzimts vecākie pa tam aizvien vēl, saraukuši uzacis, sēdēja un domāja savu domu.

—   As'salam aleikum, visgudrie sirmgalvji! — negaidot viņi izdzirda Aldara jautro balsi. — Kaut gan man, bezbārdim, neklājas ielauzties tik cienījamu viru sabiedrībā, tomēr dažkārt gadās, ka vajadzība spiež pat ar zābakiem kāpt ūdenī. Gana jums domāt garo domu! Dodiet šurp sujunši1 ! Briesmīgo milžu vairs nav mūsu zemē!

Vecajiem vīriem ietrīcējās bārdas, un viņi visi kā vienā mutē pikti sacīja:

—   Ko nu mels, balamute! Atradis īsto brīdi dzīt jokus!

Aldars Kosē smejas:

—   Lai nabags sacītu ko sacīdams, viņam tikpat netic! Ja neticat savām ausīm, tad pamēģiniet ticēt savām acīm.

Aksakali iznāca no jurtas, skatās un redz: visapkārt valda līksme, prieks un jautrība — klejotāji gani dziedādami, spēlēdami un dancodami atgriežas vasaras kalnu ganībās.

Stepē no jauna ir iestājies miers.

Zirgi ganās leknā zālē — kas nekaiš!

Aitas ganās stāvā kraujā — kas nekaiš!

Kazas lēkā kalna galā — kas nekaiš!

Govis gremo upes malā — kas nekaiš!

Kamieli pa stepi klejo — kas nekaiš!

Arī labiem ļaudīm dzīvot nekas nekaiš!

'Sujunši — dāvana par labas vēsts paziņošanu.

KĀ ALDARS KOSE IEMĀCĪJA BAJU ĒZEĻUS AUDZĒT

Mēdz sacīt, ka tam, kam nav zirga, arī ēzelis ir lāga lops. Bet nabaga Kamalam, daudzu bērnu tēvam, ij sava ēzeļa nebija. Kad vispēdīgi kāds bagāts radagabals pēc garas lūgšanās tam bija ar mieru aizdot trīs ēzeļus, ar ko aizvest malku uz pilsētu pārdošanai, viņš jutās tik laimīgs, it kā pašam sultānam būtu savu meitu izprecinājis par sievu.

—   Par ēzeļiem tu atbildēsi ar savu galvu, bet par manu labsirdību atstrādāsi trīs mēnešus, — radagabals vēl piesacīja.

Kamals uzkrāva ēzeļiem saksaula malku un priecīgu prātu devās uz pilsētu.

Līdz pilsētai bija krietns ceļa gabals. Kamals soļo aiz ēzeļiem un gudro:

«Ja par malku dabūšu kārtīgu naudas žūksni, nopirkšu aitu. Kam ir aita, to vairs nevar ieskaitīt nabagos. Sieva slauks aitu, un bērniem būs airans. Bet, kad aitai atskries jēriņi vienu reizi, pēc tam otru un trešo, mums, paskat vien, iznāks arī tauki putras aizdaram un vilna tūbai, ar ko salāpīt jurtu… Ar laiku, kas zina, tikšu pie kumeliņa. Vai nav pareizi vārdi: «Nenoniecini mazu kumeliņu, jo pēc gada tas izaugs par zirgu!» Un zirgs taču ir vīrieša spārni. Kājinieks zirdzinieka priekšā ir tikpat kā knislis stiprinieka priekša. Kad sēdēšu seglos, jutīšos kā īsts vīrs. Tad gan es varēšu dzīvot bez raizēm!…»

Nabaga vīrs tik dikti aizsapņojās, ka aizmirsa visu virs zemes un nepamanīja priekšā nelielu dumbrāju. Vajadzēja šai staignajai vietai apmest līkumu, bet viņš tik dzen ēzeļus taisni uz priekšu.

Un tad notika nelaime: ēzeļi iestiga dūkstī — sākumā līdz vēderam, bet tad jau līdz mugurai ar saišķiem. Kamals metas ēzeļus glābt, bet kur nu — bezmaz pats nogrima muklāja, tikai brīnumainā kārtā izķepurojās laukā. Trakā stetgā paguva paķert vienīgi ceļa somu — koržunu. Bet toļiem neko vairs nevarēja palīdzēt: redzamas tikai trīs galvas, kas snaikstas virs slīkšņas.

Lai kā Kamals skraidīja apkārt dumbrājam, lai kā sauca pēc palīdzības — veltīgi: tuvumā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles…

Drīz sāka krēslot. Nabadziņš nokrita uz mutes zemē un vaimanāja:

-    Vai manu, vai! Kaut drīzāk atnākusi nāve!

Tikko viņš izteica šos vārdus, turpat līdzās dzird kādu sakām:

—   Ko tu vēlies, cilvēk?

Kamalam pārskrēja salti drebuļi pār muguru: kas tagadiņ notiks? Viņš pacēla galvu un redz: viņa priekšā stāv jātnieks staltā zirgā.

Aiz bailēm tikko kustinādams mēli, Kamals nošļupstēja:

-     Apžēlojies, nāve, par nejēgu Kamalu, neatņem viņam dzīvību! Labāk palīdzi izdabūt laukā no slīkšņas ēzeļus.

-     Par kādiem ēzeļiem tu runā, cilvēk? Izstāsti visu pēc kārtas, kas tev atgadījies.

Kamals izstāstīja visu, kā bija, un atkal sāka žēlā balsī lūgties:

-     Neatņem man dzīvību, nāve, bet vispirms atļauj aiziet pie sievas un bērniem atvadīties. Kolīdz atgriezīšos mājās, tas radagabals tik un tā par ēzeļiem man noraus galvu.

Jātnieks sāka pilnā kaklā smieties:

-      Ai, Kamal! Vai tad tu mani nepazīsti? Es taču neesmu nāve, bet Aldars Kosē. Kā redzams, īstajā laikā ierados. Nebēdājies, draudziņ. No rīta atausīs gaisma un atkal apgaismos ceļu.

Sapinuši zirgu, viņi palaida to ganīties, bet paši nolikās uz auss un aizmiga.

Mazā gaismiņā Aldars piecēlās un redz: Kamals jau sen kājās. Atbalstījis plaukstās zodu, viņš bēdīgs raugās dumbrājā. Pa nakti ēzeļi jau bija iegrimuši tik dziļi, ka vienīgi trīs pāri ausu rēgojās ārā.

Aldars nemīl gaidīt, lai cepti zvirbuļi paši skrietu mutē.

-     Dodies stepē, — viņš Kamalam saka. — Tur pielasi pilnu ceļa somu ar zaķu spirām un, cik ātri vari, nāc atpakaļ.

Necik ilgi — un Kamals jau klāt ar pilnu somu.

-     Tagadiņ, — Aldars viņam saka, — sēdies manam zirgam mugurā un solīšos jāj uz māju. Tikai pieraugi, ka nenozaudē ceļa somu! Vēl nebūsi ticis ne pusceļā, kad zaķu spiras pārvērtīsies naudas gabalos. Netici? Ja mani vārdi nepiepildīsies, vari paturēt manu zirgu. Bet, ja piepildīsies, tad ielāgo: par šādu veiksmi tev būs jāsavīkš lepnas dzīres.

Kamals lāgā nesaprata Aldara vārdus. Vai viņš dzen jokus vai runā no tiesas? Kā zaķu spiras var pārvērsties naudā? Jebšu Aldars Kosē būtu burvis? Ko visu ļaudis par viņu nemēļo, tomēr šādas spējas līdz šim viņam vēl netika piedēvētas.

Kamals apjucis un satraukts devās ceļā.

Bet Aldars apsēdās muklāja malā, kur bija nogrimuši ēzeļi, un sāka gaidīt. Katram zināms, ja Aldars kaut ko gaida, tad viņš arī sagaida.

Vēl nepaguva nožūt rīta rasa, kad tālumā ieskanējās zvārguļi, kamieļu brēcieni, zirgu zviedzieni, govju maušana, aitu blēšana, cilvēku balsis un suņu rejas — redzams, pa stepi virzījās bagāta ganu apmetne. Visiem pa priekšu, reizumis pamezdams skatu atpakaļ uz saviem ganāmpulkiem, dižodamies aidinieka mugurā, jāja bajs, tērpies zīda halātā.

Ticis blakus Aldaram Kosē, viņš vaicāja:

—   Kālab tu sēdi stepes vidū kā tāds nepilnīgs?

—    Nepilnīgs ir tas, kurš skatās un neredz vai ari redz, bet tikpat neko neapjēdz, — Aldars atbildēja. — Spried nu, baj, pats — kurš no mums tādā gadījumā ir nepilnīgs? Tomēr, vaļsirdīgi runājot, es šeitan ne par velti sēdu: es sargāju to, ko esmu iesējis.

—   Ko tad tu esi iesējis?

—    Paskaties uz asniem, kazi, pats sapratīsi. — Un Aldars norādīja ar roku uz muklāja pusi.

Bajs paskatījās, sarauca pieri, paberzēja acis.

—   Ēzeļu ausis? Kāpēc no dūksts rēgojas ēzeļu ausis?

—     Ek, baj! Vai tikai ļaudis, sacerēdami sakāmvārdu «Labāk iztikt bez lopiem nekā bez prāta», nav domājuši par tevi? Ēzeļu ausis — tie jau ir mana sējuma asni! Es, mīļais baj, kā pats redzi, audzēju ēzeļus. Tikai vakar iesēju ēzeļu sēklu, bet šodien, ače, jau asni izlīduši!…

Bajs neticīgi pašķielēja te uz Aldara, te uz muklāja pusi un sacīja:

—   Četrdesmit gadus dzīvoju pasaule un zinu, ka ir

ļaudis, kas sēj kokvilnu un kviešus, prosu un miežus. Bet ka varētu no sēklas izaudzēt ari ēzeļus… tā nu man ir pirmā dzirdēšana.

-      Nebrīnies, baj, jo visu jau nevar zināt. Apgalvot, ka tu visu zini, ir riskanti. Atzīstos, es pats arīdzan neko nezināju par ēzeļu sēklu, iekāms allahs mani nesaveda kopā ar kādu lāga vīru. Viņa vārds ir Kamals. Viņš dodas no Bagdādes uz dzimteni un ved no turienes pilnu ceļa somu ar ēzeļu sēklu. Viņš to ieguvis, pārvarēdams lielas grūtības un briesmas. Es Kamalu satiku vakar šajā pašā vietā. Abi uzsākām valodas, un viņš man parādīja dārgās sēklas. No paskata, jāsaka, tās diezgan dīvainas: uz mata kā zaķu spiras. Taču zirga vērtību noteic nevis pēc spalvas, bet pēc straujā sola. Tad nu es no Kamala izlūdzos sauju sēklas un iesēju, vej, šajā dūksti Domāju, diez vai kas sanāks, bet paskat, cik brangi asni pa nakti izlīduši! Pēc nedēļas man jau būs krietns ēzeļu bars. Gribēšu — pārdošu, gribēšu — pats paturēšu. Nožēloju vienīgi to, ka nebija naudas, lai nopirktu visu sēklu. Kamals prasīja par somu simt zelta gabalu. Tikpat kā par velti atdeva. Tāda sēkla nevis simt, bet tūkstoš zelta gabalu vērta…

«Šim bezbārdim uzsmaidījusi laime, kaut jupis viņu rāvis!» bajs domā. «Tikai viņš to nav mācējis paņemt. Ek, ja es būtu saticis Kamalu!»

Un viņš sacīja:

—   Aldaken, mīļais, es arī pēc tava parauga gribētu audzēt ēzeļus. Kā lai tieku pie ēzeļu sēklas? Saki — uz kuru pusi Kamals aizjāja? Un kāds viņam bija zirgs?

—   Zirgs nebija slikts, tomēr tavs labāks, — Aldars Kosē atbildēja. — Auļo taisni vien, tad ap pusdienlaiku Kamalu panāksi. Pasveicini viņu no manis un pasaki, ka es esmu sveiks un vesels un, kā solīju, visādā ziņā būšu pie viņa dzīrēs. Laimīgu ceļu, baj!

Bajs parāva pavadu, zirgs izslējās un aizauļoja — tik viņu redzējis.

Aldars nosmēja, baju pavadīdams ar acīm:

—   Kaut tev bēda tā diegusi pakaļ, kā tu, alkata, dzenies pēc zaķu spirām!

Tieši pusdienlaikā bajs panāca jātnieku ar ceļa somu.

—  Vai tu esi Kamals? — bajs uzsauca, aizjādams viņam priekšā.

—   Jā. es. — Kamals nobijies atbildēja.

—  Klausies. Kamal. man viss ir zināms par tevi un tavu ceļa somu…

To dzirdot. Kamalam jau dūša papēžos. «Nu atkal nelaime klāt.» viņš domā. «Mukdams no lietus, pakļuvu zem krusas…»

-    Es pērku tavu ceļa somu! — bajs sacīja. — Tu, kā man teica, gribot par to simt zelta gabalu? Nesāksim tirgoties. Se nauda un dod man somu ar sēklām!

Kamals ne atjēgties nepaguva, kad naudas maks ar zeltu jau bija viņam rokās, bet ceļa soma — baja aidiniekam uz muguras.

-     Paliec sveiks, Kamal! — bajs pamāja ar pletni un pagrieza zirgu atpakaļ. — Kad satiksies ar Aldaru Kosē, pasaki viņam, ka es dabūju to, ko gribēju. Lai viņš aiz skaudības kož sev pirkstos!

To pateicis, bajs aizauļoja.

Pēc dažām dienam jaunā, tīrā un plašā Kamala jurtā notika jautras dzīres. Nu Kamals, nesenais nabags, varēja pacienāt savus draugus!

Ciemiņu sanāca pilna jurta, bet tie, kas netika iekšā, apmetās jurtas priekšā uz izrakstītiem tūbas paklājiem.

Dzīrēs ieradās arī Aldars Kosē. Kamals viņu saņēma kā vecāko brāli, kas pēc ilgākas šķiršanās atgriezies mājās.

-     Kā lai tev atlīdzinu, Aldaken? — viņš ar asarām acīs sacīja. — Tu izglābi man dzīvību un padarīji laimīgu manu ģimeni!

—   Par ko, Kamal, tu saki man pateicību? — Aldars Kose smējās. — Tavās rokās nonāca nevis mana, bet baja nauda. Tas nekas, ka bajs tevis dēļ mazlietiņ dabūja iztērēties, vai nu tālab šis jāžēlo! «Labi barots zirgs uz rāviena nenosprāgst.» Lai šis muļķis atceras: «Kurš karstu strebj, tas sadedzina lūpas.»

Ciemiņiem skaļi smejoties, Aldars Kosē izstāstīja, kā viņš baju piemuļķojis.

Nākošajā dienā šis stāsts aplidoja stepi no viena gala līdz otram. Tas nenonāca vienīgi līdz bajam, kurš bija nopircis «ēzeju sēklu» un šai laikā paslepen no citiem tupēja purva malā, gaidot, kad pēdīgi no muklāja līdīs laukā ēzeļu dzieti.

KĀ ALDARS KOSE DIVIEM BAJIEM — MEDNIEKIEM LAIKU KAVĒJA

Vispirms Akbajs paciemojās pie Karabaja, tad Karabajs paciemojās pie Akbaja, bet pēc tam abi draugi sarunāja jāt kopā putnu medībās. Viņi uzmeta plecos lokus, piesēja pie segliem bultu makus un laida prom uz tālo ezeru.

Abi jāj un redz: pa priekšu gausi velkas kāds virs.

Draugi paskubināja zirgus. Laiž auļiem visu rīta cēlienu, laiž auļiem visu pārējo dienu un tikai pret vakaru panāk gājēju. Ieskatās — tas taču Aldarsl

—   Aši gan tu, Aldar, kāto!

—         Bagātam piederas cienīga gaita, nabagam — veicīgs solis. Kurš žigli iet, tas tālāk tiek, bet, kam garāks ceļš priekšā, tam pati dzīve arī garāka.

—   Aldar, kas jauns dzirdams pasaulē? — mednieki vaicā.

—   Sis un tas, — Aldars atbild.

—   Tad pastāsti!

—         Kāds brašs batirs ar vienu pašu bultu ievainojis kulanam kāju un ausi.

Baji neticīgi šūpo galvas.

—         Aldar, tu mūžīgi saceri pasakas! Ar vienu bultu nevar reizē ievainot zvēru kājā un ausī.

—    Izrādās, ka var. Kad batirs izšāvis bultu, kulans ar pakaļkāju kasījis labo ausi.

—    Ja tā, tad gan tev tā kā būtu taisnība, — mednieki piekrita. — Un kādi vēl tev jaunumi?

I Stāsta, ka tas pats brašais batirs notriecis ar bultu no debesīm zvaigzni.

—   Kurš nu, Aldar, tam ticēs!

—   Ja apšaubāt, nogaidiet nakti un saskaitiet zvaigznes.

Varat tās pārskaitīt kaut desmit reižu pēc kārtas, un tomēr vienas trūks.

Kurš gan Aldaru spēs aizrunāt? Dažam var iedot maiksti, un viņi no tās nepratis iztaisīt murindiku1 , bet šis izmanīgais virs, ja gribēs, to pašu maiksti bez vāles visu iedzīs zemē.

-    Bet vai tu pats, Aldar, proti šaut? — mednieki viņam vaicāja.

-    Asa bulta trāpa tikai vienam, bet ass, trāpīgs vārds — tūkstošiem, — Aldars Kosē atbildēja.

-    Labi, asprāti, nāc mums biedros. Mēs šausim putnus, bet tu mums kavēsi laiku, uzjautrinādams ar jokiem. Vai norunāts?

—   Norunāts.

Viņi uzcēla zaru telti, sakūra ugunskuru un nolikās gulēt.

Otrā dienā Akbajs ar Karabaju pārnesa no medībām pelikānu. Tas bija branga auna lielumā.

-    Kā lai to sadalām? — baji gudro. — Aldar, dod nu padomu!

-    Ar lielāko prieku! Mans uzdevums — jūs uzjautrināt, vai ne? Tālab arī došu jautru padomu. Lai pelikāns tiek tam, kurš no mums trim spēs nociesties un nebildīs, ne vārda, līdz pie debesīm iemirdzēsies pirmā zvaigzne.

-    Esi gan tu, Aldaken, uz jokiem! Bet lai notiek, kā tu vēlies.

Visi trīs apsēdās pie ugunskura un apklusa. Klusē, kā smiltis mutē iegrābuši. Jau diena sliecas uz vakaru, bet neviens ij lūpas nepakustina. Tad Aldars Kosē klusēdams paņēma pelikānu un sāka plūkt tam spalvas. Noplūcis izņēma iekšas, ielika ga)u katlā un katlu pakāra virs uguns.

Akbajs ar Karabaju neizpratnē noraugās uz Aldara izdarībām, tomēr nebilst ne vārda: līdz pirmajai zvaigznei vēl garš laika sprīdis.

Kad pelikāns izvārījās, Aldars Kosē piesēdās tuvāk katlam un, ne vārdiņa nebilzdams, ķērās pie gaļas.

'Murindiks —koka nūjiņa, kamieļa aizjūga piederums.

Akbajs ar Karabaju skatās viņam mutē, ar acīm vai gatavi viņu aprīt, taču nebilst ne vārda. Un tikai tad, kad Aldars jau sāka sūkāt pēdējo kauliņu, abi reizē iebļāvās:

-   Ko tu, nekauņa, dari? Tu tak mūs aplaupi!

Bet Aldars Kosē, laizīdams pirkstus, atbildēja:

-    Kālab bļaustāties? Vai tad es pārkāpu norunu? Noruna bija tāda: kurš nebildīs ne vārda līdz pirmajai zvaigznei, tam ari piederēs pelikāns. Bet jūs pirmie sākāt bļaustīties. Tad nu pēc taisnības iznāk, lai jūs rēķinātu kā rēķinādami, ka pelikāns pieder man. Un, tā kā tas pieder man, es to ar lielāko prieku notiesāju vakariņās.

Mednieki tikai pakasīja bārdas un tukšiem vēderiem likās gulēt.

Nākošajā dienā Akbajs un Karabajs nomedīja divas brangas zosis un sīku tilbīti.

—   Kā tagad sadalīsim medījumu? — baji vaicā.

Aldaram atbilde jau uz mēles:

-    Cienījamie Akbaj un Karabaj, jūs esat divi, bet es, nelaimīgais, viens. Zosis ir divas, bet tilbīte viena. Ņemiet jūs tilbīti un atdodiet man zosis. Tad jūs būsiet trīs un mēs arī būsim trīs.

-    Ehē, krāpniek, — baji tapa uzmanīgi, — vai tad tilbīti var salīdzināt ar zosīm?

-    Ko jūs, mani labdari, — Aldars atgaiņājās abi rokām, — man ij domas nebija to darīt! Vai tad var salīdzināt lieso tilbīti ar treknajām zosīm! Nevienam taču neienāks prātā, re, nepazīstamo bārabērnu Aldaru Kosē salīdzināt ar jums, augstdzimušajiem bajiem. Tālab jau es jums piedāvāju nevis sevi, bet tilbīti un sev ņemu nevis jūs, bet zosis.

Abi mednieki skatās viens otrā, tad pablenž uz Aldaru, uz nošautajiem putniem — un nekā vairs nesaprot. Bezbārdis viņiem pavisam sajaucis prātus. Smagi nopūtušies, abi ķērās pie tilbītes.

Turpretī Aldakens sāka tiesāt zosis. Eda, ēda, bet, ko nevarēja apēst, to nobāza maisā.

Nākamajā dienā mednieki nošāva gulbi. Atkal uzdevums: kā lai to sadala? Putns viens, bet ēdāji trīs.

-     Es domāju tā, — Aldars Kosē sacīja, ieliksim

gulbi katlā, lai vārās, bet paši tikmēr pie ugunskura nosnaudīsimies. Un, kurš redzēs visjaukāko sapni, tas sadalīs gulbi pēc sava prāta.

Visi trīs apgūlās. Aldars Kosē kā nolikās, tā sāka krākt. Taču šie divi ij nedomā gulēt. «Krāc vien, krāc, Aldar! Kamēr tu krāksi, mēs tik jaukus sapņus sagudrosim, kādus vēl nedz gudrais, nedz muļķis nav redzējis.» Baji līdz pusnaktij grozījās no vieniem sāniem uz otriem, ostīdami smaržu, kas cēlās no katla. Taču pēcāk aizmiga tik ciešā miegā, ka nogulēja līdz pašam rītam.

Kad mednieki pamodās, saule jau bija gabalā, Aldars sēdēja maliņā, kaut ko dūkdams sev zem deguna, bet ogles zem katla tik tikko gailēja.

Sāka stāstīt sapņus.

Pirmais iesāka Akbajs, jo bija vecākais.

—   Es redzēju dīvainu sapni. Šķita, ka esmu spārnotais pasaku zirgs: uz muguras man slējās vareni spārni, kājām bija sudraba nagi, virs skausta viļņoja zelta krēpes. Te pēkšņi — kur gadījies, kur ne — parādījās batirs — īsts spēkavīrs, uzlika man apaušus un uzlēca mugurā. Es sapurināju krēpes, piecirtu kāju, saplivināju spārnus un uzjoņoju pašās debesīs…

Karabajs sacīja:

—   Tavs sapnis, Akbaj, no tiesas ir apbrīnojams, tomēr tas ir tikai manējā sākums. Redzi, tas spēkavīrs, kas uzlēca tev mugurā un uzjoņoja debesīs, biju es. Ticis debesīs, es nemaz neizbijos un neapjuku, bet jāju droši tālāk. Priekšā man spīdēja saule, aiz muguras — mēness, apakš kājām mirdzēja zvaigznes, virs galvas lidinājās paradīzes hūrijas un rādīja man ceļu uz allaha mājokļiem…

—   Ai, cik jauki jūsu sapņi, mani baji, — ierunājās Aldars Kosē, — jāsaka, pat pārlieku jauki! Prāto, cik gribi, nepateiksi, kūrējā sapnis ir jaukāks. Bet man nav pat lāgā ko stāstīt, jo es sapnī redzēju visu to pašu, ko jūs: gan to, kā godājamais Akbajs pārvērtās par pasaku zirgu, gan to, kā godājamais Karabajs pārtapa par spēkavīru. Un, kad jūs abi uzjoņojāt debesīs, es rūgti, rūgti noraudājos, jo nospriedu tā: «Tagadiņ mani maizes devējiņi vairs neatgriezīsies uz zemes un mani, nabaga bāreni, šeitan atstās vienu

likteņa ziņā. Tātad ari gulbis viņiem vairs nav vajadzīgs — allaha mājokļos, kazi, gardākus ēdienus ceļ priekšā. Taču nevar pieļaut, ka zemes labumi tā aizietu pazušanā…» Aiz bēdām es ņēmu un apēdu gulbi, lai allahs mielo jūsu dvēseles…

—   Vai pa miegam ēdi jebšu no tiesas? Atbildi, glumais

-    Akbajs ar Karabaju iebļāvās un, sadūrušies pierēm, pārliecās pāri katla malai. Ieskatījās iekšā, bet tur tikai gulbja kauliņi peld pa virsu.

Nu baji bruka Aldaram Kosē virsū, saukdami:

-  Tavi joki mums jau līdz kaklam! Lasies ātrāk prom!

-     Ja tā, — Aldars rāmi atbildēja, — iešu arī savu ceļu tālāk. Kam pašam nav mājas, tas māju atrod katrā vietā. Bet sakiet — kā man atrast tādu vietu, kur gudrā joki nenokaitinātu muļķus?

To pasacījis, Aldars Kosē nozuda starp meldrājiem.

KĀPEC ALDARS KOSĒ BEZ BĀRDAS PALIKA

Reiz dzīrēs kāds Aldaram Kosē vaicāja:

—   Vadzi, Aldaken, kāpēc tev bārda neaug?

Un Aldars, it kā būtu gaidījis šādu jautājumu, rāmā garā atbildēja:

-     Kad man vajadzēja nākt pasaulē, mans labais tēvs un māte iesākuši strīdēties, ko liktenis viņiem atsūtīšot — puiku vai meiteni. Tēvs apgalvojis: «Būs dēls!» Māte atkaliņ teikusi: «Nē, meita!» Man jums jāsaka — es vēl pirms dzimšanas savus vecākus dižen karsti mīlēju un godāju. Un tā, lai iztaptu tēvam, piedzimu par puiku, bet, lai nesarūgtinātu māti, uz visiem laikiem paliku bez bārdas un usam. Dzīve mūs, draugi, lāgiem noved strupceļā, taču nekad nevajag noskumt: ja esi ticis gana godā, tad proti atrast arī ganības!

Visi saka smieties, bet Aldars Kosē vēl piemeta ugunij žagarus, sacīdams:

I Nu, spriediet paši: kāds labums cilvēkam no ūsām uri bardas? Sadomā spļaut griestos, ūsas traucē. Sadomā

nospļauties uz grīdas, bārda priekšā. Bet kas nekait man: varu spļaut, kur gribu, nekas* netraucē. Un vai tas nav labums? Ir arī vēl cits — svarīgāks labums. Sakiet — kurš cilvēks aiz rūpēm un raizēm nepaliek vecāks? Bet man ne bēdas, ne laika zobs nespēj neko nodarīt. Ir pat tāds sakāmvārds: «Liels kamielis nepazīst noguruma, bezbārdis cilvēks nepazīst vecuma.» Mūžīgā jaunība, rēķini, kā gribi, taču ir vērtīgāka par bārdu. Vai es pareizi saku?

—   Kurš nu tevi, Aldaken, sāks apstrīdēt! — atsaucās jautras balsis. — Dzer kumisu, dižmuti, dzer uz veselībām! Un lai tev ceļā biežāk patrāpās tādi, kam naudas kā spaļu, bet prāta tik, cik melns aiz naga!

KĀ ALDARS KOSĒ PIE TIESNEŠA PĒC PADOMA GĀJA

Dzīvoja kāds bajs — tiesnesis, kurš dīvaini sprieda tiesu. Ja pie viņa atnāca vainīgais, bet ar dārgu dāvanu, tas aizgāja mājās priecīgāks par priecīgu; ja atnāca nevainīgs prasītājs, bet ar tukšām rokām, tas aizgāja prom raudādams. Tālab šo tiesnesi bagātie baji cildināt cildināja, turpretī nabadzīgie ļaudis lādēt lādēja.

«Nu pag, mantplēsi,» Aldars Kosē klusībā piedraudēja tiesnesim, «kauču tev bārda gara, tomēr man, bezbārdim, vajadzēs tevi vest pie prāta.»

Nepaiet ilgs laiks — viņš jau pietur zirgu pie tiesneša jurtas.

Kurš gan nepazīs Aldaru! Mugurā lepns halāts, ka pat hans tādā nekaunētos staigāt: atlass spīguļo kā rīta ausma, izšuvumu raksts tik raibs kā ziedu pļava. Taču kopš seniem laikiem zināms: ja bagātnieks ietērpjas greznās drēbēs — visi viņu apsveic ar jaunu kārtu, turpretī ja nabags uzvelk ko labāku mugurā — viņu tirda un izprašņā: «Kur tu to nozagi?»

—   Vai dieniņ, cik tev dārgs halāts mugurā! — tiesnesis iepleta rokas, ieraudzījis Aldaru. — Saki, blēdi, — kam tu to nocēli? Tev pašam pie tāda netikt, rokas par īsām.

Šitik lepns halāts vienīgi cienījamam vīram valkājams, par piemēru, man, ij tad ne jau darbdienās, bet tikai pa augstiem svētkiem…

Aldars Kosē, ne vārda nebildis, novilka halātu un uzmeta to tiesnesim uz pleciem.

Tiesnesis tūliņ atmaiga, smaida kā mēness un mudīgi stīvē halātu mugurā, nekādi nevarēdams trāpīt roku piedurknē.

Cik brīnišķīgs halāts! Tā tik ir manta! — Viņš grozās, no visām pusēm sevi apbrīnodams. — Nu gan tu, Aldar, mani gods godam apveltīji! Tagadiņ pats redzu, ka ļaudis par tevi nepatiesi melš daudz ļauna… Iespējams, tu no tiesas kādam muļķim esi sariebis, bet tas lai vaino pats sevi: sak, neturi muti vaļā, tad muša neielidos rīklē!

Un, pēc paraduma sataisījis gudru ģīmi, tiesnesis krekstēdams apsēdās mīkstajos spilvenos.

—    Kādā lietā, mans dēls, esi ieradies? — viņš laipni vaicāja, nebeigdams glaudīt halātu.

—    Ierados pie jūsu gaišības pēc padoma, tikai nezinu, ar ko sākt…

—    Runā vien, nekautrējies, — tiesnesis viņu uzmundrināja. — Ja esi atnācis, tā sakot, pienu lūgt, tad neslēp krūzi aiz muguras… Atlasa halāts man silda sirdi. Lai kāda būtu tava vaina, jau iepriekš varu pasacīt — tā tiks izšķirta tev par labu.

—   Liels paldies jums, liels paldies! — Aldars sāka klanīties. — Ja jūs, visgudrais tiesnesi, esat tik labs prfet mani, teikšu jums visu vaļsirdīgi. Man bija vergs. Dārgi gan par to samaksāju, toties pēcāk to tā iemīļoju, ka nespēju iztikt bez viņa ne mirkli. Jāteic, pat putns tik dikti nesaudzē putna bērnu kā es savu vergu. Nevis viņš, bet es biju viņa kalps. Dažkārt es strādāju, bet šis atpūšas, es klīstu pa stepi, rūpestu dzīts, šis gulšņā mājā. Ja uzmetas šim nieka puteklītis, es nopūšu, ja uzkrīt rasas pilīte — nožāvēju. Citkārt gadās abiem iet ļaudīs, tad — varat iedomā-

es eju un nesu šo sev uz muguras! Un vai zināt, kas notika?

| Nu, kas? — tiesnesis ziņkārīgi pastiepa kaklu.

I Šodien es šķiros no sava verga, — Aldars sacīja.

—   Kā tas notika?

—   Tas notika tā. Tieši šodien mēs abi uzdūrāmies vienam vecam kukuļņēmējam. Sis mantkārīgais cilvēks, ieraudzījis manu vergu, tūdaļ to iekāroja sev. Manā acu priekšā viņš sāka vergu visādi cildināt, bet mani pulgot un sevi atkaliņ celt debesīs, līdz — ko citu varēja gaidīt! — aizvīla nekrietneli pie sevis. Tā no manis aizgāja mans vergs, varētu sacīt, aizmuka acu priekšā, nepateicīgais, pie cita saimnieka. Ko man tagad iesākt? Dodiet padomu!

—   Ko iesākt? — tiesnesis smīnot sarauca uzacis. — Mans padoms vienkāršāks par vienkāršu. Uz karstām pēdām tu sadzen savu vergu rokā, turpat uz vietas viņu kārtīgi noper ar pletni un velc aiz apkakles prom uz savu jurtu. Sak, lai turpmāk telēns zina, kura ir viņa īstā māte!

—   Saules mūžu jums, visgudrais tiesnesi! Zelta galva! Nekad jūs vēl neesat izsprieduši tik taisnu tiesu kā šajā reizē! Steigšos izpildīt jūsu spriedumu. Vainīgais nemaz nav tālu jāmeklē. Tas atrodas tepat līdzās. Cerēdams uz jūsu apķērību, es nosaucu par vergu nevis cilvēku, bet savu halātu. Es, cienīgs tiesnesi, cēlu apsūdzību pret halātu. Vai tad es to nemīlēju un neglabāju kā savu acuraugu? Bet vajadzēja jums pateikt tikai pāris vārdu, lai tas jau atrastos jums mugurā… Nu gan tas man atbildēs par šādu nodevību!

To teicis, Aldars veikli pieliecās un izvilka no zābakstulma pletni.

Tiesnesis tai pašā mirklī apjēdza, uz kuru pusi vējš pūš, un jau grasījās laisties lapās, taču Aldars viņam uzšāva ar pletni pa muguru tik sāpīgi, ka nabadziņš palēcās līdz pat jurtas dūmvada lūkai un nelabā balsī iebļāvās, ka noskanēja visa apkārtne:

—   Palīgā! Mani sit nost!

—   Kālab tu, tiesnesi, kauc kā šakālis? Kālab lēkā kā kalnu āzis? — darbodamies ar pletni, Aldars Kosē vaicāja.

—   Es tak sodu nevis tevi, bet savu halātu pēc tava paša sprieduma!

—   Kaut tavs halāts pārvērstos par čūskas ādu, ļaundari! — tiesnesis nobļāva un, atbrīvojies no halāta, muka pie lādes, kur paslēpās un palika kluss kā pelīte.

Aldars aizbāza pletni atkal aiz zābakstulma, paņēoia halātu aiz apkakles un, kā izpildīdams tiesneša sprieduma, vilka to pa zemi uz durvju pusi. Pie sliekšņa viņi atskati* jās uz lādi un sacīja:

—  Neņem nu ļaunā, tiesnesi, ka ioreizit muša ielidoja tev pašam rīklēEs gribēju tikai atgādinat, ka, perot halātu, sāpes aizvien ir jācieš cilvēkam. Vai tu mani saprati?

Pēc ļaudis stāstīja, ka tiesnesis Aldaru sapratis un kops tās reizes aizvien ļaudis tiesājis godīgi, izšķirdams visos strīdus pēc taisnības un labākās sirdsapziņas.

KĀ ALDARS KOSE DAUZOŅU SAVALDĪJA

Dzīvoja kāds rupjš un kauslīgs bajs, kurš ne tikai sava aula, bet arī tuvākās apkārtnes ļaudis turēja mūžīgās bailes Spēka bajam bija kā vienkupra kamielim, taču mīlestības uz cilvēku — ne tik, cik meža zvēram. Viņi negrieza ceļu nedz vecam cilvēkam, nedz mazam bērnam: dažu pagrūda, dažu iekaustīja, bet dažu padarīja par kropli uz visu mūžu. Un nebija tāda drosminieka, kurš uzdrīkstētos viņu savaldīt. Neko darīt — jāiet meklēt taisnību pie paša hana. Bet kurš gan nezina, ka starp diviem kamieļiem allaž iet bojā muša. Notiek arī tā, ka, krītot stiprajam pie kājām, lūdzējs sadauza sev pieri. Ne velti ļaudis stāsta, ka tola kaza, kas reiz devusies pie lauvas izlūgties sev ragus, mājās atgriezusies bez ausīm.

Tā rupjais un kauslīgais bajs vienādiņ tika sveikā cauri. Bet viņa bagātie drauģeļi šo vēl visādi skubināja un uzkūdīja. jo viņi visi bija no viena bara.

Vienreiz kauslīgais bajs padzirda, ka netālu pie ganiem ciemojas Aldars Kosē, un sāka vicināt dūres, draudēdams: Kā šis draņķa bezbārdis uzdrīkstas manām apmetnēm tuvoties! Šsto bezkauņu! Ļauj viņam vaļu, un viņš jau ritdien iebāzis ķepu man kabatā… Tikai tas nu nekad nenotiks. Apseglojiet zirgu — es jāšu pēc Aldara Kosē! Kopā ar adu es viņam novikšu arī kreklu un bikses! Atvedīšu šurp pliku, lai ļaudis šo apbrīno! Kā noplūktu ūpi1 palaidīšu stepē citiem par prieku!

Kalpi atveda bajam zirgu. Nošmīkstēja gaisā pletne — un bajs aizauļoja.

Laiks iet uz priekšu, bet ļaudis neizklīst, gaida, kā te viss beigsies. Nabadzīgie pagalam noskumusi, pūš un vaid vienā gabalā: viņiem žēl Aldakena. Turpretim baja drauģeļi ļauni priecājas:

—   Nu gan bezbārdim beigas! Aizies pie tēviem kā likts!

Bajs pa tam jau aizauļojis uz ganībām.

—   Kur ir Aldars Kosē? — viņš ganiem vaicā.

—   Bija un aizgāja.

—   Uz kurieni aizgāja?

—   Kas to zinās pateikt? Vai tad paipala izraugās ceļu? Kur iet, tur dzied…

—        Panākšu nelieti! — bajs, zobus griezdams, solās.

—   No zemes izraušu laukā! Tik un tā piespiedīšu pliku pa stepi dancot!

Un auļoja tālāk.

Priekšā pavīdēja upe. Bajs skatās: upes malā sēž līka vecenīte un vērpj. Tuvumā nemana nevienas dzīvas dvēseles.

—   Ei, vecā grezele! — bajs viņai uzsauca. — Saki — vai te nupat nepagāja garām kāds bezbārdains vīrs?

Vecene iekāsējās, iekrekstējās, tad, purinādama galvu, nošļupstēja:

—   Es, putniņ, lāgā nedzirdu, ko tu saki. .Nokāp, mīļais, no zirga un iekliedz man ausī.

Bajs sapīcis nolēca no segliem, piegāja pie vecenes un, noliecies pie auss, iebļāvās:

—   Es vaicāju, vai te nupat nepagāja garām… — bet tālāk netika, jo vecene neticami veikli nogāza baju no kājām un uzmeta virsū tam savu žauliku — vecu sievu galvas segu.

'Agrāk kazahi ar ūpja spalvām greznojuši bērnu un sieviešu cepures. Dažkārt cietsirdīgi «jokdari» dzīvam ūpim noplūkuši visas spalvas un palaiduši to stepē citiem par uzjautrinājumu.

Pārbaidītais bajs tai pašā mirklī izdzirda skaļus smieklus, zirga pakavu klaboņu un ūdens šļakstēšanu.

—   Palīgā! — bajs ieaurojās. — Mani žņaudz ragana!

Drebošām rokām viņš pēdīgi nostlvēja no galvas žauliku

un ieraudzīja… ak, to labāk bija neredzēt!

Viņa dārgais auļotājs dīžājās upes otrā malā, bet tā mugurā, aiz smiekliem vai krizdams no segliem ārā, sēdēja… Aldars Kosē.

-     Nu tā, stipriniek, es tevi pievārēju bez cīņas. Vai tu atzīsti, ka uzvara pieder man? — Aldars vaicāja, joprojām nespēdams valdīt smieklus.

—   Atzīstu, — «stiprinieks» noņurdēja, aiz dusmām tapdams gluži sarkans. — Tikai tu atdod man zirgu!

-     Tavs zirgs man nav vajadzīgs. Atnāc uz šo malu, kā nu proti — brišus vai peldus —, un pievāc to!

Ko citu bajam atlika darīt? Viņš noāva kājas, noģērba visas drēbes un iekāpa duļķainajā upē. Dabūja krietni sarīties ūdeni, līdz aizkļuva seklumā.

Bet Aldars Kosē, nogaidījis, kamēr bajs izkāpj malā, iekaucās kā džins un, uzšāvis zirgam ar pletni, atkal metās pāri upei.

Šļakatas apšļāca baju no galvas līdz kājām. Kad viņš izberzēja acis un paskatījās, aiz izmisuma turpat apsēdās smiltīs: Aldars Kosē, pārjājis pāri upei, nokāpa no zirga, rāmā garā pievāca viņa drēbes, sasēja paunā, tad,, sēdēdams jau zirgā, pamāja viņam atvadām ar roku un nozuda stepes plašumos…

Tas viss notika no rīta, bet dienas otrā pusē baja zirgs, nodzīts līdz putām, krākdams, bez jātnieka iedrāzās aulā, nesdams pie segliem piesietas saimnieka drēbes. Izcēlās satraukums. Baja drauģeļi, paķēruši sitamos, kas nu kuram gadījās pa rokai, aizjoza meklēt savu pazudušo barvedi. Necik ilgi — un viņi stepē pamanīja cilvēku. Tas basām kājām, galīgi pliks tenterēja uz aula pusi, lāgu lāgiem palēkdamies uz dzelkšņainās zāles stiebriem. Draugi drīz vien nācējā sazīmēja pazudušo baju. Viņi apstāja to no visām pusēm un apbēra ar jautājumiem:

I Kas noticis? Kas tevi tā apkaunojis? Vai tas nebūs Aldars Kosē?

Bajs, acis nodūris, klusēja.

Kopš šīs dienas kauslīgo baju vairs nevarēja pazīt. Viņš bija tapis rāms kā jēriņš un mīksts kā vilnas sprodziņa. Un, ja kādreiz viņam uznāca agrākā vēlēšanās paālēties vai darīt pāri citiem, vajadzēja tikai ieteikties: «Vai Aldaru Kosē aizmirsi?» Tad vīram visa dūša saplaka un viņš norimās uz ilgu laiku.

KĀ ALDARS KOSE NO MULLAS DZIESMAS PAGLĀBA

Reiz Aldars Kosē, spēlēdams dombru un bezbēdīgi dziedādams, raita zirga mugurā tuvojās kādam lielam aulam. Viņam pretim izsteidzās aula ļaudis un, mādami ar rokām, sauca:

—   Apklusti, Aldaken, nedziedi! Mūsu aulā nedrīkst dziedāt!

—   Nedrīkst dziedāt? — Aldars izbrīnījās. — Kalab tā? Skumjas valda tais mājās, kur nav saimnieka, bet vēl skumjāk ir ciematā, kur neskan dziesmas. Jebšu pie jums atgadījusies kāda nelaime?

—    Jā, briesmīga nelaime, mīļais Aldaken, daudz briesmīgāka par melnajām bakām… Mūsu aulā, eku, apmeties mulla. Drīz apritēs gads, kopš šis teitan dzīvo, bet projām vākties, redzams, tam nenāk ne prātā. Aulā ir viens dievbijīgs hodža — dieva kalps, vārdā Jusups. Un šā namā mulla atradis sev mājvietu. Kauču viņš dzīvo pie Jusupa, tomēr ēd un dzer aula ļaužu labumus — nepaies ilgs laiks, un viņš mūs visus pagalam izputinās. Augām dienām sēž abi dīkdieņi un * skaita korānu, arī mūs spiež lūgt dievu un ieturēt gavēni. Aizliegts ļaudīm dziedāt, aizliegts pat jokot un smieties. Dzīvojam kā mošejā: bērni nedrīkst parotaļāties, jaunie uzjautrināties un veči papriecāties par mazajiem bērneļiem. Mulla ne tikai par dziedāšanu, bet arī par nevainīgu pasmaidīšanu draud ar pravieša dusmām un mūžīgām mokām…

—   Tā jau nav dzīve, bet nīkšana, — Aldars Kosē sadrūmis sacīja. — Aizliegt cilvēkiem dziedāt — vislielākā

ļaundarība pasaulē! Bet sakiet — kā būtu, ja es pamēģinātu mullu dabūt laukā no jūsu aula?

—  Lai tev, džigit, par šādiem vārdiem halvu vien katru dienu baudīt un simt gadus dzīvot šai pasaulē! Ja tu izmānīsi mullu ārā no aula — mums atgriezīsi dienas gaismu un dzīvesprieku.

—   Tad rādiet, kur mulla apmeties!

Kad Aldars Kosē vairs nebija tālu no hodžas Jusupa jurtas, viņš ieklepojās, ieņēma krūtīs pa vairāk gaisa un deguna balsī iesāka vilkt:

—  Tā vienīgā un visuvarenā allaha vārdā, kura žēlastība nepazīst robežu un bez kura ziņas pat matiņš nenokrīt no galvas, tā mūžīgā, visgudrā un labsirdīgā allaha vārdā…

Drīz vien no jurtas izvēlās laukā drukns vīrs čalmā, neveikls kā klucis, un pikti noprasīja:

—   Ko tu vēlies, svešiniek?

—  Atļaujiet pavaicāt, — Aldars Kosē klanīdamies sacīja, — vai jūs būtu tas dievbijīgais allaha kalps,— hodža Jusups, paraugs visiem ticīgajiem?

—  Jā, tas esmu es, — jau drusciņ laipnāk atbildēja druknais vīrs.

-    Tad, kazi, dievbijīgais hodža, jūsu namā ciemojas svētais mulla, uzticīgākais no pravieša kalpiem?

—  Jā, mulla ir mans viesis. Bet kālab viņš tev vajadzīgs?

-      Lai ir slavēts allahs, — Aldars Kosē pacēla acis uz augšu. — ka man pēdīgi palaimējās atrast šo mullu, godājamāko no visiem mullām! Es atvedu svētajam tēvam dāvanu, — Aldars labi skaļi pavēstīja, lai varētu dzirdēt arī jurtā, — pie tam tādu dāvanu, kādu viņš vēl savu mūžu nav saņēmis. Lūdzu, jūsu žēlastība, nododiet viņam, eku, 4o

To sacīdams, Aldars Kosē izliecās no segliem un iecirta hodžam tik pamatīgu pļauku, ka* tas tik tikko palika uz savam kājām.

Hodža aiz pārsteiguma nespēja ne vārda dabūt pār lūpam. bet Aldars uzšāva zirgam ar pletni — un projām

Saķēris vaigu, hodža Jusups noskatījās Aldaram Kosē

pakaļ un dusmīgāks par dusmīgu atgriezās jurtā. Mulla vērās viņā ar caururbjošu skatienu un tūliņ pamanīja, ka bodža ienācis tukšām rokām. «Nelietis, būs iebāzis dāvanu azotī,» viņš nosprieda.

—   Kas tur bija atjājis? —I mulla piesardzīgi vaicāja.

—   Kāds bezgodis, — hodža sapīcis nomurmināja.

—  Bezgoži nemēdz teikt un slavēt allahu, mulla uzbudināts iebilda. — Un ko viņš tev sacīja?

—   Vai ir vērts atkārtot katra grēcinieka vārdus?

Nu mullam bija skaidrāks par skaidru, ka hodža grib viņu apvest ap stūri.

—  Vai tu sauc par grēcinieku cilvēku, kurš godā savu mullu un pēc allaha gribas atved tam dāvanas? Neizliecies! Es pats savām ausīm dzirdēju jūsu sarunu. Tūliņās dod šurp dāvanu!

Hodža tapa sarkans aiz dusmām, tomēr savaldījās.

—   Zvēru allaha priekšā, ka to nevaru izdarīt, svētais tēv. Jel neprasi no manis neiespējamo.

—   Kā? Tu gribi piesavināties to, kas pienākas tavam viesim, nabaga mullam?! ES aizkaitināts iebļāvās mulla.

—  Taču neceri, ka tev palaimēsies mani piekrāpt. Velc ārā no azotes, ko esi nozadzis! Citādi es tevi, atkritēju, nolādēšu un tu sadegsi elles ugunīs!…

Hodžam no pļaukas vēl nebeidza džinkstēt galva, bet no mullas vārdiem viņš pagalam zaudēja sajēgu.

—   Tu, glupais mulla, gribi saņemt to, ko tas bendesmaiss lika tev nodot? =| To teikdams, Jusups paspēra soli uz priekšu. — Nu tad še, saņem ar!…

Un atvēzējies iecirta mullam pļauku.

Mulla, aizmirsis savu augsto stāvokli, klupa hodžam virsū un, kauču no paskata bija sīks un kārns, sažņaudza pretinieka kaklu kā spīlēs.

—r._ Ak tu neticīgais suns! Šaitana sabiedrotais! Zaglis! — viņš žņaugdams spiedza. — Tev nepietiek, ka aplaupīji, piedevām vēl uzdrošinājies pacelt roku pret savu garīgo tēvu!…

Abi valstījās pa paklāju kūleņu kūleņiem. Jurta no viņu valstīšanās un grūstīšanās līgot līgojās, līdz pēdīgi sašķobījās, nokrakšķēja un sagāzās. Ļaudis tikai ar lielām pūlēm

izvilka abus svētuļus no grausta apakšas un, ar varu izšķīruši, aizstlvēja katru uz savu pusi.

Tai pašā dienā mulla pazuda un nekad vairs nerādījās šai apvidū. Arī hodža, lai paglābtos no (aužu apsmiekla« drīz vien savāca savu mantību un pārcēlās uz dzīvi tālak kalnos.

Aulā nu atkal ļaudis tapa priecīgi. No gaismas līdz gaismai nebeidza skanēt dziesmas kā augstos svētkos.

Pēc tam vēl ilgus gadus veci ļaudis zināja stāstīt saviem bērniem, kā Aldars Kosē paglābis dziesmas un no aula izmānījis nīstamo mullu.

KĀ ALDARS KOSE AUGSTPRĀTI LIKA KAUNĀ

Reiz sultāna dēls, sēdēdams baltai kamieļmātei mugurā zem raiba baldahīna, kalpu un sardzes vīru pavadībā atgriezās no svētceļojuma uz sava tēva zemi

Karavānai ceļā patrāpījās kāds jātnieks — bezbārdains virs novalkātās drēbēs. Bezbārdis jāja, vērdamies debesīs un smaidīdama pār visu ģīmi.

-              Ei. jātniek, — sultāna dēls uzsauca svešiniekam» — vai tu nebūsi Aldars Kosē?

uzminēiāt. mans kungs! Tas esmu es — Aldars Kosē, jūsu jūsu žēlsirtibas padevīgs kalps.

Soltāna dēls pacēla roku — un karavāna apstājās« H

-               Sāki Aldar Kosē« — vai taisnība« ka tu piemuļķojot un apmānot visus cilvēkus pēc kārtas?

Aldars pazemīgi nolieca galvu un sacīja:

-               Mans kungs, mēdz būt tādi meli, kas izklausās pēc patiesības, un mēdz būt patiesība, ’kas neatšķiras no meliem Spriediet paši: vai nu viens pats cilvēks« lai viņš būtu gudrākais no gudrākajiem, spēs piemuļķot un apmānīt visus? Visi — tā tak ir vesela tauta, vai ne?

-              Ko nu mēģini izlocīties? — sultāna dēls pārtrauca AldaruKālab tu še piepin klāt tautu? Man nepatīk šis vārds

—       patīk vai nepatīk, taču ir tāds sakāmvārds: «Nespļauj

tautai virsū — siekalu nepietiks; bet, ja tauta tev spļaus, noslīksi spļaudekļos kā ezerā…»

Sultāna dēls samācās drūmāks par negaisa mākuli.

—   Piesargies! Tu pārlieku ļauj vaļu savai mēlei. Labāk atbildi man skaidri un gaiši: vai mani, par piemēru, tu spētu piemuļķot?

—   Jūs, mans kungs? — Aldars iegrima domās. — Nē, jūs es laikam nespētu vis. Kaut gan, lai to droši pasacītu, man vajadzētu uzmest acis jūsu plikajiem papēžiem…

—   Ak tā? — Sultāna dēls ļauni saviebās. — Nu labi, uzmet arī…

Viņš pavēlēja kalpiem noguldīt kamieļmāti, tad pats nokāpa zemē, apsēdās un elsdams pūzdams ņēmās vilkt nost zābakus.

—   Skaties nu, re, mani papēži!

—   Lūdzams, kungs, augstāk paceliet kājas!

Sultāna dēls atspriedās ar rokām pret zemi un sacēla kājas gaisā

Aldars ilgi skatījās viņa papēžos, šūpodams galvu un nesaprotami murminādams, tad drebelīgā balsī sacīja:

—   Nē, kungs! Nē un vēlreiz nē! Dariet ar nelaimīgo Aldaru Kosē, ko gribat, kauču velciet ādu pār acīm nost, kauču lieciet tupēt uz karstām oglēm, es jūsu žēlastību piemuļķot tomēr neesmu spējīgs…

Sultāna dēls apmierināti iesmējās.

—   Redzi nu! Vēl nav piedzimis tāds gudrinieks, kurš spētu mani piemuļķot. Tava laime, balamute, ka neuzdrīkstējies man melot!

Drīz karavāna sasniedza sultāna zemi, un sultāns dēla pārbraukšanai par godu sarīkoja varen plašas dzīres. Dzīru laikā dēls izstāstīja visu, ko ceļā bija pieredzējis, un nobeidza ar to, kā viltīgais Aldars Kosē viņa priekšā izblamējies.

-     Pag, pag! — sultāns iesaucās. — Bet tu pēc bezbārža gribas tak nokāpi no kamieļa! Tu pēc viņa gribas viņa priekšā noāvi kājas klajas stepes vidū! Tu kā muļķis viņam un kalpiem par uzjautrinājumu izslēji gaisā kājas! Iznāk, ka Aldars Kosē tevi trīsreiz piemuļķojis!

Sultāns, tikko dusmas valdīdams, aizgriezās no ļaužu

acīm, bet sultāna dēls, tikpat kā ar rungu dabūjis pa pakausi, mirkšķināja acis un kaut ko murmināja sev zem deguna.

Dzīru viesi, redzēdami visu notiekošo, dunkāja cits citam sānos un aiz smiekliem vai slāpa nost, tāpēc ka skaļi smieties neuzdrošinājās. Tomēr klusībā katrs domāja: «Gudrs dēls padara tēvu slavenu, bet muļķis iegrūž kaunā.»

KĀ ALDARS KOSE NOKĻUVA PIE ALAŠAHANA PAR SULAINI

—   Ja krist, tad krist tikai no kamieļa, — sacīja Aldars Kosē un devās uz hana apmetni.

Toreiz stepē valdīja hans Alašahans, viltīgs un patvaļīgs valdnieks. Nekad nevarēja zināt, ko viņš perina savā prātā, cik liela būs viņa žēlastība un kā viņš izgāzīs dusmas.

Ja hans ar svītu jāja pa stepi, ļaudis aizmuka kur kurais un slēpās. Patrāpīties viņam acīs — tā bija lielākā nelaime. Bet kā lai paslēpjas no hana likumu bardzības? Ne velti bija radies sakāmvārds: «Hana nūja aizsniegs vistālāko stepes nostūri.»

Hans izdeva pavēli: «Visiem, kam pieder kaut viena aita, līdz pirmajam sniegam jāiemaksā hana valsts kasē pa zelta gabalam. Kurš šo pavēli neizpildīs, tiks paņemts verdzībā.»

Stepi pārņēma satraukums. Ļaudis sāka kurnēt. Kur nabaga cilvēks lai ķer zelta naudu, ja viņš kopš dzimšanas tikai badu un trūkumu pazīst, pat pliku vara tengu nav savās rokās turējis?

Aldars Kosē iegrima dziļās domās:

«Te vajag krietni daudz zelta, lai nabaga ļaudīm palīdzētu. Kam būtu tik daudz naudas? Nevienam citam kā hanam! Aiziešu pie viņa un pamēģināšu aprunāties. Kazi, palaimēsies no viņa aizņemties kādu maišeli zelta? Lai būtu kā būdams —j «drošsirdīgajam laiva nekad negrimst dibenā…»

Bija pavasaris. Stepē ziedēja sarkanas magones un tulpes. Aldars gāja, nevarēdams vien nopriecāties par stepes skaistumu.

Hana apmetne atradās kalna pakājē pie ezera. Puslokā slējās skaistas jurtas sniega baltumā, tomēr viena, kas atradās pašā vidū, bija lielāka un greznāka par citām. Pie tās ieejas stāvēja sardzes vīri, virs kupola vīdēja pīķis ar bunčuku1 galā. Tā bija hana jurta.

Aldars Kosē taisnā ceļā neuzdrošinājās doties uz jurtu, bet svilpodams pastaigājās šurpu turpu pa gabaliņu no tās.

Nepagāja ilgs laiciņš, un hana miesassargi bija klāt.

-     Ko tu stepē vēju gaiņā? Kas tu tāds esi? Kālab te staigā? — viņi prašņāja.

—    Esmu Aldars Kosē. Gribu hanam atklāt noslēpumu.

-     Tad šitāds tu izskaties, bezbārdainais blēdi! — Alašahans sacīja. — Pulka esmu dzirdējis visādu nostāstu par taviem nedarbiem, daudzi ievērojami un cienījami vīri man ir sūdzējušies par tevi. Kādā lietā esi atnācis?

-     Manu pavēlniek, — Aldars sacīja, nokrizdams hana priekšā ceļos, — neticiet tukšām runām. Kurš gan spēs ļaudīm izdabāt? Ja pateiksi vienu vārdu — šie nosauks tevi par pļāpu, ja klusēsi — nosauks par muļķi. Par manu centību un nesavtību pats varēsit pārliecināties, ja atļausit izteikt vienu domu, kas man urdās galvā.

Hans pamāja: sak, klāj vien laukā, paklausīsimies.

-          Manu pavēlniek, — Aldars Kosē dedzīgi iesāka,

-    es neesmu skaitījis, ciķ, jūsu valsts kasē ir naudas, tomēr

esmu pārliecināts, ka to ij skaitīdams nesaskaitītu. Taču jāteic, ka nav virs zemes tāda valdnieka, kurš atteiktos no lieka mēriņa zelta. Nu tad klausieties — es zinu paņēmienu, kā var pavairot jūsu bagātību. Patlaban ir pavasaris — sējas laiks. Aizdodiet man mēriņu naudas, es to iesēšu savā tīrumā, bet rudenī novākšu ražu un visu atdošu jums. Man ir zināms, ka raženā vasara no viena naudas gabala izaug vesels tūkstotis.

'Bunčuks —no zirga astriem darināts rotājums, piestiprināts ptk* galā, hana varas zīme.

—   Bet ja nauda aizies zudumā? — hans bargi noprasīja.

Aldars pazemīgi noplātīja rokas un sacīja:

—   Jūsu varā, manu pavēlniek, par mānīšanos mani sodīt ar nāvi.

Vezīri, kas bija klāt un dzirdēja šo sarunu, aizturējuši elpu, gaidīja, ko hans atbildēs. Hans ilgi klusēja, ar acīm urbdamies Aldarā, it kā gribēdams iztaustīt, kas tam aiz ādas. Pēdīgi viņš pavēlēja:

—   Ieberiet viņam mēriņu zelta! Lai iesēj. — Un, redzēdams vezīru izbrīnu, Jauni iesmiedamies, piebilda: — Nekur viņš no mums neaizmuks!

Hana pavēle uz kajstām pēdām tika izpildīta, un Aldars Kosē priecīgu prātu soļoja mājup ar zelta maisu uz muguras. Bet viņam pa pēdām, slēpdamies garajā stepes zālē, zagās glūņas, lai novērotu, ko viņš darīs ar naudu.

Pēc kāda laika glūniķi atgriezās.un hanam paziņoja, ka bezbārdis, tiklīdz pārnācis mājās, iejūdzis arklā vēršu pāri un aizbraucis uz tīrumu, kur uzaris nelielu ielāpiņu zemes un kaut ko tur iekaisījis, runādams: «Lai no viena izaug tūkstotis! Lai no viena izaug tūkstotis!» Pēc tam viņš zemes gabaliņa malā uzcēlis telti un tajā apmeties, lai atgaiņātu putnus, tā ka šiem neesot izdevies pārliecināties, vai viņš tur iesējis zelta naudu vai ko citu…

Pienāca rudens. No ezera pacēlās zosu bari un aizlidoja uz dienvidiem, nokalta zāle vasaras ganībās, un gani aizdzina ganāmpulkus uz pārziemošanas vietām. Tikai no Aldara Kosē ne ziņas, ne miņas.

Alašahans pēdīgi sūtīja Aldaram Kosē pakaļ karavīru pulku, pieteikdams:

—   Atgādājiet šo krāpnieku pie manis! Nu tam pienācis laiks atbildēt par visām blēdībām.

Klaigādami un apdzīdami cits citu, karavīri aizauļoja stepē, bet drīz vien atgriezās tukšā.

—   Augstais pavēlniek, — viņi ziņoja, — kad ielauzāmies Aldara Kosē jurtā, mēs tur saimnieku neatradām. Izdzisuša pavarda priekšā sēdēja vienīgi mīlīga izskata meiča, kura sacījās esam Aldara Kosē māsa. Viņa rūgti raudāja. «Kur ir tavs brālis?» mēs viņai vaicājām. «Viņa nav mājās, bet iespējams, ka nav vairs starp dzīvajiem…» meitene

atbildēja, izmisīgi lauzīdama rokas. Katram iesmelgtos sirds, redzot tādas bēdas! «Saki — kas noticis?» mēs taujājām meiču tālāk. Un viņa atbildēja: «Šogad pie mums kopš paša pavasara nenolija ne pilīte lietus. Hana zelta nauda, ko mans nelaimīgais brālis iesēja, neuzdīga. Un tā viņš, bīdamies hana dusmu, devās meklēt naudu, lai atdotu to hanam visu līdz pēdējai tengai. Ja mans brālis nespēs norēķināties ar hanu, viņš pats sev atņems dzīvību…» Tas ir viss, ko mēs uzzinājām. Ko kungs pavēlēs tagad iesākt?

Hans brītiņu padomāja un sacīja:

—    Man rādās, ka Aldara Kosē māsa būs uz vienu roku ar brāli. Veltīgi jūs noticējāt šās liekules asarām. Atgādājiet viņu šurp man kā ķīlnieci brāļa vietā!

Kad meiteni atveda uz hana jurtu, viņa visiem tik dikti iepatikās kā no paskata, tā izturēšanās un viņas asaras bija tik patiesas, ka aizkustināja pat hana sirdi. Viņš lika ierādīt viņai atsevišķu jurtu, lika aiznest turp cienastu, visādus gardumus un arī dāvanas.

Tieši tai laikā kāds jauns sultāns ieradās bildināt vienu no hana meitām. Hans gaužām nevēlējās radoties ar šo cilvēku un tālab sadomāja tam atdot par sievu Aldara Kosē māsu. Uz karstām pēdām līgavai uzlika galvā saukali1 , pašu ieģērba dārgās kāzu drānās, nodziedāja kāzu dziesmu, uzcēla zirgam mugurā un veda prom uz līgavaiņa mājām.

—    Mans mīļais, — līgava ceļā vaicāja sultānam, — ar ko ir pildīti jūsu ceļa maisi?

—   Ar zeltu, ko hans iedeva līdzi pūrā.

Pievakarē kāzu karavāna apstājās, lai pārlaistu nakti. Jaunajam pārim uzcēla telti. Sultāns krietni saēdās, padzērās un iemiga ciešā miegā. Bet līgava novilka viņam halātu, noņēma cepuri un žigli pārģērbās vīrieša drēbēs. Un pēkšņi pārvērtās… Aldarā Kosē! Tālab ka tas bija viņš — blēņdaris Aldakens, nevis viņa māsa!

Aldars Kosē apsegloja sultāna zirgu, piesēja ciešāk naudas maisus, veikli uzlēca seglos, un pazuda nakts tumsā.

No rīta mazā gaismiņā viņš ieradās hana apmetnē un taisnā ceļā devās pie hana.

'Saukale — līgavas galvas rota.

—    Manu pavēlniek, — viņš sacīja, — esi man žēlīgs! Tā nav mana vaina, ka jūsu zelts nedeva augļus: sējumu pazudināja sausums. Kauču jums tas nav nekāds lielais zaudējums, tomēr es nevarēju palikt jūsu acis par krāpnieku. Gods man ir dārgāks par paša dzīvību. Un sakiet — kas ir zelts? Spožs dzelzs gabaliņš. Bet pie šāda spoža gabaliņa nabagam nav viegli tikt. Taču allahs mani nepameta nelaimē, un tagadiņ es varu jums atdot visu man uzticēto naudu. Kopš šā brīža mana sirdsapziņa jūsu priekšā ir tīra un balta kā tikko izslaukts piens. Tomēr, izrādās, mans kungs, cik viegli var apvainot un pazemot niecīgus nabaga ļautiņus zemē, kur nav taisnības! Kamēr es biju projām, manā jurtā paguvuši ielauzties jūsu karakalpi. Viņi manu neaizsargāto māsu nolaupījuši un ar varu aizdevuši uz svešatni kādam par sievu. Un es, nelaimīgās vienīgais brālis, neko nezinu par viņas likteni. Ai, kāda nekrietnība pastrādāta! Ai, kāds kauns un negods! — To sacīdams, Aldars Kosē skaļā balsī gauži ieraudājās.

Apjukušais hans sāka viņu mierināt:

—   Neņem nu, Aldar Kosē, to tik dikti pie sirds! Tava māsa ar bagātu pūru izdota pie sultāna. Vai tad sultāns, tavuprāt, nav viņai piemērots vīrs? Grēks gausties, Aldar. Bet šis zelts, ko tu man atvedi, lai paliek tev par māsu kā līgavas izpirkšanas maksa.

Tikko hans to bija pateicis, te uz putās nodzīta zirga ieradās sultāna vēstnesis ar ziņu, ka līgava ceļā aizbēgusi un reizē ar viņu pazudis arī līgavaiņa argamaks un zelts.

-     Vai, vai, mans kungs!J — neļaudams hanam atjēgties, Aldars nokrita zemē kā beigts. — Vai, mans kungs! Ir pastrādāts ļauns darbs! Droši vien sultāns manu māsu nogalējis un ziņnesi atsūtījis, lai noslēptu briesmīgo noziegumu. Aizstāvi mani, valdniek!

Nespēdams lāgā saprast, kas noticis, Alašahans pagalam apjuka.

Pēdīgi viņš piecēlās un piecēla no zemes Aldaru, kas gulēja turpat vai bez dzīvības.

—   Klausies, Aldar Kosē, es dodu savu hana vārdu: ja tava māsa triju dienu laikā neatradīsies, es piespiedīšu sultānu par māsas noslepkavošanu izmaksāt tev tik daudz

naudas, kādu vēl neviens nav saņēmis. Bet tu pagaidām paliec pie manis par sulaini.

Nav nemaz jāstāsta, ka līgava neatradās nedz pēc trim dienām, nedz pēc trim mēnešiem. Aldars Kosē dabūja krietnu žūksni naudas un gluži negaidot kļuva hama pilī par sulaini.

Laiks nestāvēja uz vietas, drīz pienāca ziema ar sniegu un salu. Hans pēkšņi atminējās savu pavēli. Vesels pulks nodokļu vācēju devās stepē no vienas ziemas apmetnes uz otru, lai piedzītu no ļaudīm zeltu un ar arkānu sasaistītu tos, kas nav spējīgi samaksāt hana pieprasīto maksu.

Taču jāteic, ka pirms hana karavīriem te jau visās apmetnēs bija paguvis pabūt Aldars Kosē.

Un notika brīnums: hana kalpi savāca nodevas, cik pienācās! Neviens nenonāca verdzībā, jo pat visnabadzīgākajā apmetnē atradās zelta naudas gabals, ko samaksāt hanam.

Hans bija apmierināts. Nabaga ļaudis bija apmierināti. Arī Aldakens bija papilnam apmierināts.

KĀ ALDARS KOSĒ ALAŠAHANU UZVEICA SPĒLĒ

Kādudien Alašahans ataicināja pie sevis Aldaru Kosē un sacīja:

-     Mani māc garlaicība, Aldar Kosē. Tev droši vien to grūti saprast?

-      Saprotu gan, diženais han, kā nu to nesaprast? Kad hanam ir jautri, pavalstniekiem birst asaras, kad hanam garlaicīgi, pavalstniekiem līst asinis. Bet sakiet — kā lai aizdzenu jums garlaicību? Varbūt uzspēlēt kobizu, nodziedāt senu dziesmiņu jebšu pastāstīt kādu joku pasaku?

—   Nē, — hans nepacietīgi atmeta ar roku, — man jau līdz kaklam apnikušas dziesmas un mūzika, arī pasakas un kalamburus, vairs negribu dzirdēt. Labāk pakavēsim laiku ar spēli, ko es pats izgudroju.

—   Kas tā būtu par spēli, diženais han? — neparedzēdams neko labu, vaicāja Aldars Kosē.

—   Spēle ir šāda. Mēs abi apsēdīsimies viens otram pretim, pa vidu noliksim manu mīļāko kaki. viņam uz astes uzliksim aizdedzinātu sveci un vilināsim kaķi katrs pie sevis. Kuram kaķis ielēks klēpī, tas būs uzvarētājs, bet, uz kura pusi novelsies svece, tas — zaudētājs. Iesākumam es no savas puses lieku simt zelta gabalus.

«Nu ir ķeza,» Aldars Kosē nodomāja. «Kaķis, skaidrāks par skaidru, klausīs saimnieku un ielēks viņam klēpi… Man var iziet tā, kā teikts sakāmvārdā: «Leopards vien smieties zina, kad āzis kājas notirina.»»

Bet vai tad drīkst hanam iebilst?

—   Brīnišķīga spēle! — Aldars Kosē jautri sacīja. — Man vienīgi nav skaidrs — kāda jēga jums, han, spēlēt ar mani? Man tak nav ne plikas tengas pie dvēseles.

—   Ja tev nav naudas, liec pretī savu halātu! — hans pavēlēja.

Aldars Kosē notupināja kaķi hana jurtas vidū uz paklāja, nolika viņam uz kuplās astes aizdegtu sveci, tad notupās pats pretī hanam — un spēle varēja sākties.

—   Minci, minci! — hans pasauca.

—   Minci, minci! — Aldars Kosē pasauca.

Kaķis pagrozīja galvu, pakustināja ūsas un laiski ielēca hanam klēpī.

Svece kūpēdama novēlās uz Aldara pusi.

—   Es uzvarēju! — hans sasita plaukstas.

Arī otrajā, trešajā un ceturtajā reizē kaķis klausīja hanu. Tā Aldaram Kosē bija jāpaspēlē ne tikai halāts, bet arī tibeteika, josta, zābaki… Pēdīgi viņš palika vienīgi apakškreklā.

Bet hans aizvien vēl nemitējās.

«Kas būs tālāk? Redzams, hans sadomājis mani iedzīt kapā,» Aldars sprieda, novilkdams pēdējo kreklu.

—   Lieku piecsimt zelta gabalus! — hans iesaucās kā nepilnīgs. — Spēle vēl nav galā! Ja tev nekā cita vairs nav, tad liec bankā savu galvu!

—   Labi, — Aldars Kosē mierīgi atbildēja, — es lieku savu galvu, kaut gan iepriekš zinu, ka to pazaudēšu. Tālab, diženais han, uzklausiet manu lūgumu un atļaujiet man pēdējo reizi paskatīties uz dzimto stepi.

—   Nu, izej paskaties, — hans, sašķiebis muti, atvēlēja. — Tikai nepaliec ilgi!

Aldars Kosē izgāja ārā un aizvēra aiz sevis durvis. Bet pēc brīsniņa viņš jau stāvēja uz sliekšņa.

—         Varam turpināt spēli, — Aldars smaidīdams sacīja.

—   Es esmu gatavs, diženais han.

Viņš atkal notupināja kaķi uz paklāja, iededza sveci, un hans, aizsteidzies Aldaram priekšā, laipnā jo laipnā balsī pasauca:

—   Minci, minci!

Te notika brīnums, ko hans nekad nebija gaidījis. Kaķis gailošām acīm, sabozis spalvu, kā traks metās Aldaram pie krūtīm, un svece novēlās uz hana pusi.

—   Es uzvarēju! — Aldars Kosē vienaldzīgā balsī paziņoja.

Hans no dusmām vai prātu zaudēja.

—   Lieku tūkstoti! Trīs tūkstošus! Piecus! — viņš blāva kā negudrs. Ģīmis tam pielija asinīm, cepure nokrita no galvas. — Lieku četrdesmit tūkstošus!

Taču tagad kaķis ikreizīt lēca Aldaram klēpī — itin kā tas viņu būtu nobūris.

Beidzot Aldars Kosē sacīja:

—   Vai šodienai nepietiks, diženais han? Man rādās, jūs lāgā nejūtaties, ari jūsu mīļotais kaķis pagalam nokusis. Rīt atsāksim spēli no jauna, ja jūs nebaidāties, ka varat tik ilgi zaudēt, līdz pēdīgi pazaudēsit savu galvu.

Trausdams sviedrus, hans noburkšķēja:

—   Man iekšā viss vārās! Sev par postu iesāku šo spēli ar tevi, ļaundari. Tu esi uzvarējis! Pievāc naudu un atklāj noslēpumu: kāda burvestība tev palīdzēja mani pieveikt?

—   Nevis burvestība, mans kungs, bet tikai attapība. Kad jums palūdzu atļaut atvadīties no stepes, es zālē noķēru mazu zvēriņu, kas kaķiem ir mīļāks par visiem haniem virs zemes. Spēles laikā es pavēru mazliet plaukstu un kaķim to parādīju — tā arī visa mana burvestība, visuvarenais han.

To teikdams, Aldars Kosē atvēra plaukstu: uz delnas tupēja maza, dreboša pelīte.

—   Pele! — hans iebļāvās un atsprāga sāņus: viņš vairāk par nāvi baidījās no pelēm.

Bļāviena izbaidīta, pelīte nokrita uz paklāja. Kaķis metās tai pakaļ, apgāzdams un apdzēsdams gaismekļus.

Nu Aldaram bija pēdējais laiks pazust ar veselu ādu. Viņš aši pievāca savus apģērba gabalus un klusiņām izlavījās laukā pa durvīm.

KĀ ALDARS KOSĒ NO NĀVES PAGLĀBĀS

Pēc hana pavēles Aldaru Kosē saņēma ciet un piesprieda tam visbargāko sodu — nāves sodu.

—   Dumju tiepšu savalda ar pletni, bet stūrgalvīgu gudrinieku — ar zobenu! Es ilgi pacietu šā kūdītāja un musinātāja nedarbus. Nu paskatīsimies, ar kādiem jokiem daiļrunīgais gudrinieks paglābsies no bendes cirvja un ar kādām viltībām izrausies no nāves ķetnām… — hans, ļauni priecādamies, sacīja un tūdaļ pavēlēja: — Lai saucēji sasauc tautu noskatīties nāves soda izpildīšanu!

Vēstneši aizauļoja uz visām četrām debess pusēm, nodzīdami zirgus līdz putām. Necik ilgi, un uz hana apmetni sāka plūst ļaužu straumes — cits līksmodams, cits skumdams —, lai noskatītos, kā Aldaram Kosē nocirtīs galvu.

Nabaga jokdaris pa tam tupēja tukšā jurtā un gaidīja savu galu.

Visapkārt jurtai bija nostādīti vienādā atstatumā cits no cita divpadsmit sargi ar zobeniem un pīķiem rokās. Viņiem bija pavēlēts nesarunāties un nesaskatīties savā starpā, nekustēties un negrozīties apkārt, bet ar abām acīm uzmanīt jurtu un klausīties, vai noziedznieks pirms nāves neizteiks kādu vēlēšanos.

Pa to laiku Aldars Kosē, sakrustojis kājas, sēdēja jurtas vidū uz plikas zemes un klusēja. Viņš domāja.

«Ja man būtu putna spārni,» viņš prātoja, «es tos savicinātu un pa dūmvada lūku izlidotu brīvībā. Ja es būtu kurmis, izraktu pazemes alu un nozustu klajā stepē. Ja es būtu lauva, uzkluptu saviem sargiem un tos saplosītu gabalos. Bet kā paglābties cilvēkam, kas atrodas tādā stāvoklī kā es?»

Negaidot Aldara Kosē seja apskaidrojās. Viņš iebāza roku kabatā un tur sataustīja vecu vara pogu. Sen atpakaļ viņš to bija pacēlis kādā tirgus laukumā: sak, varbūt kādreiz noderēs. Un tagad tā noderēja.

«Sī apsūbējusī poga man palīdzēs izglābties!» Aldars Kosē līksms nosprieda un ķērās cītīgi to spodrināt.

Pienāca nakts. Pa dūmvada lūku jurtā iespīdēja mēness. Aldars nolika pogu tieši mēness staru gaismā — tā iemirdzējās kā zelts. Un tad sargi izdzirda gūstekņa balsi.

-     Ir gan tas mūsu hans liels muļķis! — skaļi prātodams, Aldars Kosē sacīja. — Notiesādams ļaudis uz nāvi, viņš pats laikam domā palikt nemirstīgs. Taču katram zināms, ka agri vai vēlu nāve paņems ikvienu. Tā nu iznāk, ka arī hans ir notiesāts uz nāvi. Kādā ziņā tad viņa liktenis ir labāks par manējo? Un, ja tas ir tā, tad kālab man, bezbārdim, baidīties no nāves!

Brītiņu klusējis, viņš ierunājās atkal:

—   Nē, es nebaidos no nāves, vienīgi sāp sirds, ka kopā ar mani aizies pazušanā arī mani dārgumi…

Sargi, aizturējuši elpu, sāka ausīties:

«Dārgumi? Kādi dārgumi?»

—         O, allah! — Aldars Kosē žēlabainā balsī iesaucās.

—   Tu man palīdzēji tikt pie Irānas padišaha gredzena, kuru es patlaban turu nāvei nolemtajā rokā. Daudzus gadus es šo gredzenu slepus glabāju no ļaužu acīm, iešūtu bikšu ielāpā. Nedz tēvs, nedz brālis, nedz draugs, nedz nedraugs, nedz zaglis, nedz godīgs cilvēks — neviens par to nekā nezina. Bet šis brīnišķīgais gredzens maksā baltu naudu! Vajag tikai aizkļūt uz Irānu un gredzenu parādīt padišaham — tā tūdaļ var dabūt pusi viņa bagatības un piedevām vēl viņa meitu par sievu…

To dzirdēdami, sargi sastinga kā sālsstabi, pat rīkles tiem izžuva sausas.

«Vai patiesi bezbārdim ir padišaha gredzens?» domāja katrs no sargiem. «Un šāda manta tagad aizies postā! Kas zina, pirms galvas nociršanas noziedznieku pārmeklēs, un tad gredzens tiks hanam. Vai nu šim nepietiek savas bagātības? Ja man būtu tāds gredzens! Es to nenēsātu vis, iesūtu ielāpā, bet tūliņ meklētu ceļu uz Irānu!…»

No jauna atskanēja Aldara balss:

—   Zinu gan, ko darīšu ar gredzenu! Allahs man apskaidroja prātu! Es izmetīšu to pa dūmvada lūku ārā — stepē. Lai tas netiek ne zemes klēpim, ne slepkavam hanam. Labāk lai to atrod kāds nabadzīgs cilvēks un kļūst laimīgs!

To pateicis, Aldars izmeta pogu pa lūku. Virs jurtas tā paspīdēja kā zibens un, aprakstīdama gaisā mirdzošu loku, iekrita vērmeļu ceros.

Divi sargi, kas atradās vistuvāk ceriem, tai pašā mirklī, aizmirsuši hana pavēli, metās turp.

—   Mans! — viens iešņācās.

—   Nē, mans! — otrs nošņāca.

Tūliņās saskrēja arī pārējie desmit sargi un visi sakrita čupā, raudami cits citam no rokām spožo priekšmetu. Vispēdīgi tas nonāca visstiprākā sarga rokās.

—   Stulbeņi! — stiprinieks pusbalsī uzbrēca. — Beidziet plēsties! Aldars Kosē mūs izmuļķojis: tas nav vis gredzens, bet vara poga! Marš, savās vietās, tūļas, kamēr bezbārdis vēl nav ticis laukā no jurtas!

Sargi metās atpakaļ uz savām vietām un atkal sastinga miera stājā, it kā nekas nebūtu noticis.

Agri no rīta hana apmetnes tuvumā sapulcējās lieli ļaužu bari, ka nebija ne adatai kur nokrist.

Kalpi izklāja baltus tūbas paklājus. Uz tiem cienīgi apsēdās hans ar vezīriem. Tad hans deva zīmi un bendes aizsoļoja uz notiesātā jurtu, kurai apkārt vienādā atstatumā cits no cita nekustīgi stāvēja divpadsmit sargi ar zobeniem un pīķiem rokās.

Ļaužu pūlis noklusa. Bendes pacēla durvju aizsegu un… atkāpās atpakaļ.

—          Kas nu lēcies? — hans neapmierināts uzsauca.

—    Vediet viņu ātrāk šurp!

—    Diženais han, — bendes atbildēja. — Jurtā nav noziedznieka! Te mētājas tikai viņa novalkātais halāts.

Hans, to dzirdot, iepleta rokas un novēlās uz paklāja kā beigts.

KĀ ALDARS KOSE NO VAJĀTĀJIEM AIZMUKA

Hans sacīja galvenajam vezīram:

—   Paņem no maniem zirgiem pussimta visstraujāko rikšotāju, uzsēdini tiem mugurās vispieredzējušākos karavīrus un dodieties meklēt Aldaru Kosē. Atgādā viņu šurp dzīvu vai mirušu!…

Galvenais vezīrs pazemīgi palocīja ceļus hana priekšā.

Septiņas reizes un vēlreiz septiņas reizes uzlēca un norietēja mēness, taču vezlra karavīri siroja un siroja pa stepi, meklēdami Aldaru Kosē, līdz pēdīgi tika viņam uz pēdām.

Aldars muka no vajātājiem reizēm skriešus un rāpus, reizēm slēpdamies gravās un krūmu puduros. Viņš novājēja no vaiga un izkritās miesās, drēbes un zābakus noplēsa drisku driskās. Sādā izskatā viņš negaidot, kā no gaisa nokrizdams, ieradās kādā vecā, pa pusei pamestā karavānu iebraucamā sētā, kas atradās pie meldriem aizauguša ezera.

Sajā karavānu iebraucamā sētā tikai retais iegriezās, tālab saimnieks, izdzirdīs kāju dipoņu, izsteidzās ārā aiz vārtiem, lai palūkotos, vai pravietis viņam nesūta kadu viesi. Bet, uzmetis acis noskrandušam svešiniekam, sapīcis novērsās.

—   Ja tu, džigit, atrikšoji pie manis cerībā izlūgties kādu dāvanu vai par baltu velti dabūt naktsmājas, — viņš sacīja, — tad klausies manu padomu: rikšo vien tālāk!

Aldars nosodoši pašūpoja galvu:

—   Nē, godājamais baj, man nekas no tevis nav vajadzīgs. Es nevis sevis, bet tevis labad atskrēju šurp, netaupīdams savu veselību. Saki, mīļais, skaidri un gaiši — ko tu esi nogrēkojies hana priekšā, ka viņš tik dikti uz tevi noskaities?

To dzirdot, saimnieks aiz pārsteiguma pat nožagojas.

—   Tu saki — hans uz mani noskaities? Negvelz nu muļķības! Es hanu savu mūžu acīs neesmu redzējis! Kas šim gar mani daļas? Labāk pasaki — no kuras nāss tu šādas ziņas izurbināji?

—   Mans draugs, ja man būtu laiks, es tev izstāstītu visu smalki pēc kārtas, — satrauktā balsī Aldars Kosē

atbildēja unf pieliecies saimniekam pie auss, pačukstēja:

-  Teikšu tikai to, ko dzirdēju no uzticamiem cilvēkiem: hans esot izsūtījis savu slepkavnieku pulku, lai tevi saņemtu ciet un atvestu pie viņa — šis gribot ar tevi izrēķināties. Nelaime jau pavisam tuvu! Paskaties, vej, uz stepi!…

Saimnieks paskatījās, kurp Aldars rādīja, un pamira: pa stepi, mirdzot bruņām vakara saulē, auļoja taisni uz iebraucamo sētu bruņotu jātnieku pulks. Jau bija dzirdamas draudīgas balsis, pakavu klaboņa un zirgu skanīga zviegšana.

Saimnieka bēdīgais ģīmis izstiepās vēl garāks un tapa baltāks par biezpienu. Drebošiem pirkstiem viņš pieķērās pie Aldara skrandām un lūdzās:

—     Mans labdari, neļauj man, nevainīgajam, aiziet postā! Esi žēlīgs: ja darīji zināmu par briesmām, tad pamāci, kā no tām paglābties! Vari lūgt, ko gribi, tikai izpalīdzi!

Aldars Kosē savilka pieri grumbās un brītiņu stāvēja, kā pārdomās iegrimis.

—   Saki jel ātrāk! — saimnieks viņu skubināja.

—   Nu tā, — Aldars iesita sev pa pieri. — Dod man savu halātu, lai varu apslēpt savus plikumus, bet pats joz, ko maki, uz meldru biezokni. Tur nogaidi pāris dienu… Lai tad notiek kas notikdams, riskēšu ar savu galvu — sagaidīšu hana sūtņus tavā vietā. Teikšu viņiem: «Nokavējāt, mīlīši, tas, kuru meklējat, jau miris… Pirms trim dienām apglabājam. Pārēdās, dabūja vēdergraizes un nomira, slavēdams hana vārdu…» Ko no aizgājēja vairs var prasīt? Gan razbainieki aizvāksies prom ar garu degunu… Kā teikts tai sakāmvārdā: «Kurš iekāro vārītu taukasti, tas nedabū ne jēlas iekšas…»

— Lai allahs tevi svētī! Lai allahs tevi svētī! — saim' nieks nomurmināja un vienās apakšbiksēs nozuda meldros.-

Aldars Kosē viņam pamāja ar roku:

«Pavārties, mīļais, kā vepris dubļos, pabaro odus — tāds cilvēks kā tu nav jāžēlo!»

Tad pats — viens divi — uzvilka nomesto halātu, aptina ap galvu lupatu, kas turpat zemē mētājās, un, saķēris ar roku vaigu, vaidēdams tuntuļoja pretī jātniekiem.

-    Laipni lūgtum, dārgie viesi, apmesties manā iebraucamā vietā! Laipni lūgtum!

Vezīrs pilnos auļos apturēja zirgu, izsliedams to pakaļkājās tieši Aldara deguna priekšā.

—  Ei, putnu biedēkli, kas tā par čalmu, ko esi aptinis ap savu dumjo pauri? Pašā laikā tev atbaidīt vilkus, lai nenāk jērus zagt, bet nevis turēt iebraucamo vietul Ja tu tomēr esi še saimnieks, tad atbildi — vai pie tevis neslēpjas cilvēks, kuru mēs meklējam? Viņš ir bīstams noziedznieks, negants hana ienaidnieks. Bez bārdas, kalsens un vājš… Varbūt viņš te manīts skrējām garām?

Atbildes vietā Aldars pašūpoja galvu un žēli ievaimanājās:

—  Ak jūs nolādētie! Nezvēri! Slepkavas! Ļaudīm no jums tikai posts un negals… Jūs visus, sasodītos, ar uguni sadedzināt! Saitanam zem astes pabāzt! .

Vezīram aiz niknuma acis kļuva sarkanas.

—  Turi muti, nekrietneli! Kā tu uzdrīksties apvainot hana kalpus? Vai esi akls, ka neredzi, kas stāv tavā priekšā? Jebšu tu ar Aldaru Kosē uz vienu roku?

-     Vainīgs, manu pavēlniek, esmu vainīgs… — Aldars iečinkstējās, — no sāpēm pavisam prāts aptumšojies… Par kādu Aldaru Kosē tu runā? Es tāda nepazīstu… Ai, kā sāp zobi! Galīgi mani nobeigs, kaut jupis tos rāvis! Kazi, līdz rītam vairs nenodzīvošu…

-     Tu arī līdz vakaram nenodzīvosi, ja turpināsi činkstēt un kavēsies atbildēt! — To teikdams, vezīrs pacēla zobenu. — Pēdējo reizi vaicāju: redzēji vai neredzēji bezbārdainu vīru?

-     Redzēju, redzēju, kā nu ne, manu zelta gabaliņ… Kālab tad skaisties? Aiz dusmām sirds var pārplīst… Bet bezbārdainais vīrs… Nūja, kā tad… Nesen te bija. Es viņu nelaidu pa nakti palikt. Pie manis viņa nav, varat pārmeklēt kaut visas maliņas.

-     Kur tad viņš ir? Saki — kur? — Vezīrs ar visu zirgu mācās Aldaram virsū. — Ātrāk atbildi!

—   Meldros… purvā iemuka, dumiķis! (Vai, zobil) Tur tak neizbrienams muklājs, ne jāšus, ne kājām netikt pāri… Tikai nemeklējiet viņu tur vakara krēslā. Pasarg dievs!

Būsit pagalam! Paši aiziesit postā un zirgus noslīcināsit!… Pārlaidiet nakti pie manis — dārgi neprasīšu. Pa tengai no katra… (Vai, asinssūcēji!) Nogaidiet līdz rītrītam… Vīri atpūtīsies, zirgi arīdzan… Es mazā gaismiņā jūs pamodināšu… Un no rīta bēgli saņemsit ciet plikām rokām… Kur šis nu spruks? Kā putniņu noķersit (vai, nekauņas mocītāji!). — Un Aldars atkal saķēra vaigu.

—   Nokāpt! — vezīrs pavēlēja karavīriem. — Šim tukšpaurim laikam būs taisnība. Gadās, ka arī muļķis pasaka kādu prātīgu vārdu. Seit atvilksim elpu. Bet viltīgais Aldars Kosē lai mirkst vien šo naksniņu purva dubļos. Rīt no rīta mēs viņu kārtīgi pažāvēsim ar pletnēm. Kārtojieties uz naktsguļu! — To pateicis, vezīrs nometa «saimniekam» maku ar naudu — samaksu par naktsmītni.

Aldars noķēra naudas maku kā ērglis putniņu un metās atritināt viesiem tūbas paklājus.

—   Labu nakti, dārgie viesi! Dziļu miegu!

Karavīri nosegloja zirgus, piesēja pie slitas, nolika tiem priekšā barību, tad paši nolikās slīpi strīpā uz paklājiem, un visi piecdesmit deguni reizē sāka šņākt. Visilgāk grozījās savā vietā vezīrs. Pirms iemigšanas viņš vēl bargi norūca:

—   Pieraugi, saimniek, ka neaizmirsti mūs mazā gaismiņā pamodināt! Ja mēs nenoķersim Aldaru Kosē — nocirtīšu tev galvu!…

To pateicis, arī vezīrs sāka krākt.

Kamēr viesi kārtojās uz naktsguļu, Aldars tupēja maliņā un nebeidza vaidēt un lādēt vai nu sāpošos zobus, vai hana karavīrus — tiec nu gudrs! Tad viss pamazām noklusa.

«Pirmais nomiedzis ir visciešākais,» Aldars Kosē nosprieda. «Pats īstākais laiks sākt rīkoties…»

Aldars mirklī pārvērtās. Vispirms viņš bez trokšņa un liekas kņadas sadabūja saimnieka mantās dzirkles, ar ko cērpj aitas. Ar pirkstu nomēģināja asmeņus — vai tie asi: aši gan, kā bārdas naži! Ar šīm dzirklēm rokā viņš klusi kā ēna sāka aptecēt guļošos vīrus citu pēc cita. Pie kura pielien, tam — šņikt! — bārda nost, kails zods vien rēgojas. Pirmā nolidoja vezīra kuplā bārda, pēc tās — pārējās… Aldars visiem saviem ienaidniekiem nogrieza bārdas

pa tīro. Un kas tās bija par bārdām! Cita gara, cita strupa, cita pinkaina, cita gluda, cita bieza, cita plāna, cita sirma, cita melna, cita ruda!… Viņš tik veikli nodarīja savu darāmo, ka neviens miegā pat nepakustējās.

Ticis ar bārdām galā, Aldars Kosē ķērās pie zirglietām: seglus un sviedrenes, pavadas un seglu jostas — itin visu sagraizīja sīkumsīkos gabaliņos. Tikai vienus seglus — visdārgākos — neaiztika. Tos viņš uzlika vislabākajam zirgam mugurā, iebāza kāju kāpslī — un nozuda naktī.

Uz rīta pusi pamodās vezīrs, jo bija pārsalis. Paskatījās — jau aust gaismiņa.

-      Saimniek! — viņš satraukts iesaucās. — Kāpēc tu mūs laikus nepamodināji? Ei, saimniek? Kur tu esi ielīdis, spoks tāds!

Neviens neatsaucās.

Vezīram šermuļi pārskrēja pār kauliem.

«Vai tikai šis zutis nav mūs piekrāpis?» viņam iešāvās prātā. «Tūliņ jāsaceļ kājās karavīri!»

Taču karavīri gulēja tik ciešu miegu, ka tos ij ar rungu nedabūsi augšā. Pēdīgi vezīram palaimējās vienu uzbungot.

Tas pielēca kājās un dumjām acīm blenza vezīrā.

Arī vezīrs izbrīnā atsprāga no karavīra.

«Kas tas par bezbārdainu mūli? Tas tak Aldars Kosē! Paskat, viltnieks pārģērbies karavīra drēbēs…»

Bet karavīrs izberzēja acis ar dūrēm vienreiz, otrreiz un atkal blenza vezīrā.

«Vai es vēl nebūtu pamodies? Nē, nav šaubu — tas tak ir Aldars Kosē! Re, viltnieks pārģērbies par vezīru…»

Un abi klupa viens otram virsū.

-       Palīgā! Aldars Kosē ielavījies mūsu apmetnē! Es noķēru Aldaru Kosē! —j abi bļāva vienā mutē.

No šādas bļaušanas pat mironis uztrūktos no kapa augšā. Karavīri pielēca kājās un vaicāja:

—   Kurš kliedza? Kur ir Aldars Kosē?

Tad, paskatījusies cits citā, metās ķert savu kaimiņu, jo katrs sev priekšā redzēja bezbārdi.

—   Re, kur Aldars Kosē!

—   Tu pats esi Aldars Kosē!

—   Ķeriet viņu) Sitiet!

—    Ak, šis vēl domā kautiesl Še tev, še!…

Visi sakrita vienā čupā juku jukām, valstās pa zemi un bļauj nelabā balsī, kuldami cits citu ar to, kas tikai pie rokas. Visa stepe skanēja no viņu kliedzieniem tikpat kā īstā kaujas laukā, un nav zināms, kā šis slaktiņš būtu beidzies, ja virs tālajiem kalniem tobrīd neuzlēkusi saule.

Saules gaismā karavīri atjēdzās un saprata, ka viņi iekrituši tik ļaunos un apkaunojošos tīklos, kādus pat šaitans nebūtu spējīgs izdomāt.

—    Dabūt rokā saimnieku!

Karavīri pārmeklēja visu iebraucamo sētu — saimnieks kā akā iekritis.

—   Saskaitīt zirgus!

Sāka skaitīt. Viena nav — nav tieši vezīra zirga.

—    Dzīties pakaļ! — piekautais vezīrs aizsmacis komandēja. — Tas cilvēks, kurš uzdevās par saimnieku, būs bijis Aldars Kosē! Šis musinātājs un dieva zaimotājs mūs iedzinis kaunā un negodā! Dzenieties viņam pakaļ!

Karavīri metās pie segliem — bet tur tikai sagraizītu ādu un siksnu kaudze. Ko nu lai dara?

Līdz asinīm saskrāpētie karavīri ar nogrieztām bārdām uztrausās neseglotos zirgos un, ieķērušies krēpēs, jāja garā virtenē uz hana apmetni, lai atzītos savā vainā. Kā pēdējais visiem nopakaļ kājām slāja vezīrs, arīdzan bez bārdas. Karavīri negribēja atvēlēt viņam zirgu, tāpēc ka tagad neviens no viņa vairs nebaidījās: bargā vezīra dziesma bija nodziedāta!

Bet Aldars Kosē pa to laiku jau atradās krietnā gabalā un auļoja aizvien tālāk un tālāk… Un kurš gan spēs pateikt, kurp ved viņa ceļš un kur viņš pieturēs zirgu? Aldakens ir kā kamolzāle: tā veļas un veļas pa stepi no vienas vietas uz otru, bet, uz kurieni veļas, — tas jāvaicā vējam, taču, kurā vietā tā apstāsies, — arī vējš nezina.

SATURS

Teiksmainais dārzs ; Brīnum daiļā Aislu ; Hans Suleimens un putns Baigizs ; Nopirktais sapnis ; Skaistule Miržana un zemūdens valstības valdnieks ; Kadira laime ; Zirenšē un Karašaša ; Hana Zanibeka zirgs ; Kalējs un viņa uzticīgā sieva ; Ermotīgais vārds ; Apkārtstaiguļi brāļi ; Malkas cirtēja meita ; Nuržana dēli ; Adaks (Sens nostāsts) ; Četrdesmit blēņu stāsti ; Divi blēži ; Drošsirdīgais ēzelis ; Trīs draugi ; Ēzelis — dziedātājs ; Kāpēc bezdelīgai iešķelta aste

BEZBĀRDAINĀ JOKDARA ALDARA KOSE JAUTRIE NEDARBI

Kā Aldars Kosē uzsāka savas gaitas ; Kā Aldars Kosē džinu aizdzina ; Kā Aldars Kosē pašu šaitanu pārspēja viltībā . ; Kā Aldars Kosē kalpus cienāja ; Kā bajs nodibināja pazīšanos ar Aldaru Kosē . Kā Aldars Kosē skopo mullu pārmācīja ; ; Kā Aldars Kosē atraitnei izlīdzēja ; Kā Aldars Kosē pie sīkstuļa Sigaibaja ciemojās Kā Aldars Kosē pārdeva bajam mācītu zaķi Kā Aldars Kosē baju izārstēja ; Kā Aldars Kosē nabadzīgu džigitu apprecināja Kā Aldars Kosē novalkātu čapanu pret lapsas ; kažoku samainīja ; Kā Aldars Kosē trīs milžus pieveica ; Kā Aldars Kosē iemācīja baju ēzejus audzēt Kā Aldars Kosē diviem bajiem — medniekiem ; laiku kavēja ; Kāpēc Aldars Kosē bez bārdas palika . . . . Kā Aldars Kosē pie tiesneša pēc padoma gāja ; Kā Aldars Kosē dauzoņu savaldīja ; Kā Aldars Kosē no mullas dziesmas paglāba Kā Aldars Kosē augstprāti lika kaunā …. Kā Aldars Kosē nokļuva pie Alašahana par ; sulaini . . ; Kā Aldars Kosē Alašahanu uzveica spēlē . . ; Kā Aldars Kosē no nāves paglābās ; Kā Aldars Kosē no vajātājiem aizmuka

TEIKSMAINAIS DĀRZS

Kazahu laulāt pasakas

Redaktore A. Sprlvule. Māksi, redaktors H. Purvtņi. Tehn. redaktore L. Engere. Korektora I. Tirāni. NodoU salikšanai 1975. g. 9. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 30. jūnijs. Dobspiedes papīrs Nr. 1, formāts 70X90/16. 14.88 (iz. Iespiedi.; 17,41 uzsk. iespiedi.; 12.88 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 80 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 148/27716/B-340. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 520.

Content

Maļuga Jevgeņijs 15 -Brīnumzeme. Pasaules tautu pasakas. Teiksmanais dārzs. Kazahu tautas pasakas

TEIKSMAINAIS DĀRZS

BRlNUM DAIĻĀ AISLU

HANS SULEIMENS UN PUTNS BAIGIZS

NOPIRKTAIS SAPNIS

SKAISTULE MIRŽANA UN ZEMŪDENS VALSTĪBAS VALDNIEKS

KADIRA LAIME

ŽIRENSĒ UN KARAŠAŠA

HANA ZANIBEKA ZIRGS

KALĒJS UN VIŅA UZTICĪGA SIEVA

ERMOTĪGAIS VĀRDS

APKĀRTSTAIGUĻI BRĀĻI

MALKAS CIRTĒJA MEITA

NURZANA DĒLI

ADAKS

ČETRDESMIT BLĒŅU STĀSTI

DROŠSIRDĪGAIS ĒZELIS

ĒZELIS — DZIEDĀTĀJS

KĀPĒC BEZDELĪGAI IEŠĶELTA ASTE

KA ALDARS KOSE UZSĀKA SAVAS GAITAS

KA ALDARS KOSE DZINU AIZDZINA

KA ALDARS KOSE PASU ŠAITANU PĀRSPĒJA VILTĪBĀ

KA ALDARS KOSE KALPUS CIENĀJA

KA BAJS NODIBINĀJA PAZĪŠANOS AR ALDARU KOSĒ

KA ALDARS KOSĒ SKOPO MULLU PĀRMĀCĪJA

KA ALDARS KOSĒ ATRAITNEI IZLĪDZĒJA

KA ALDARS KOSĒ PARDEVA BAJAM MĀCĪTU ZAĶI

KA ALDARS KOSE BAJU IZĀRSTĒJA

KA ALDARS KOSĒ NABADZĪGU DŽIGITU APPRECINĀJA

KA ALDARS KOSE NOVALKĀTU ČAPANU PRET LAPSAS KAŽOKU SAMAINĪJA

KĀ ALDARS KOSE TRĪS MILŽUS PIEVEICA

KĀ ALDARS KOSE IEMĀCĪJA BAJU ĒZEĻUS AUDZĒT

KĀ ALDARS KOSE DIVIEM BAJIEM — MEDNIEKIEM LAIKU KAVĒJA

KĀPEC ALDARS KOSĒ BEZ BĀRDAS PALIKA

KĀ ALDARS KOSĒ PIE TIESNEŠA PĒC PADOMA GĀJA

KĀ ALDARS KOSE DAUZOŅU SAVALDĪJA

KĀ ALDARS KOSE NO MULLAS DZIESMAS PAGLĀBA

KĀ ALDARS KOSE AUGSTPRĀTI LIKA KAUNĀ

KĀ ALDARS KOSE NOKĻUVA PIE ALAŠAHANA PAR SULAINI

KĀ ALDARS KOSĒ ALAŠAHANU UZVEICA SPĒLĒ

KĀ ALDARS KOSĒ NO NĀVES PAGLĀBĀS

SATURS