Marjutina Emīlija

Saules zirgs

Mahuliena, zelta jaunava

Kādā tālā zemē dzīvoja karalis, un tam bija viens vienīgs dēls. Kad dēla māte nomira, karalis apņēma otru sievu, kas pret padēlu izturējās ļauni.

Princis visādi centās no tēva izdibināt, kas tā par skaistuli, kuras attēls karājās aizkrāsnē pie sienas. Taču tēvs negribēja teikt un allaž atbildēja vienu un to pašu:

— Pateikšu, kad izaugsi liels.

Jaunais princis jo dienas, jo auga lielāks un nevarēja vien beigt priecāties par skaisto attēlu. Kādudien, kad tēvs bija labā omā, princis atkal pavaicāja:

— Mīļo tētiņ, saki jel beidzot — kas tā par skaistuli, kuras attēls karājas aizkrāsnē pie sienas?

— Nu labi, dēls, — tēvs atbildēja, — pateikšu arī. Tā ir tava nelaiķe māmiņa, kuru visi dēvēja par Zelta jaunavu. Kad man bija tik daudz gadu, cik patlaban tev, es viņu, šo dižāko skaistuli no visām skaistulēm, apņēmu par sievu. Tagadiņ arī tev ir jānolūko sieva, lai mūsu dzimta neizmirtu un karaļvalsts pēc tavas nāves nepaliktu bez mantinieka.

Izdzirdusi šos vārdus, pamāte nolūkoja princim sievu pēc sava prāta. Taču princis i dzirdēt negribēja par pamātes izraudzīto līgavu un atklāti pateica, ka ātrāk neprecēšoties, iekams nebūšot atradis tik dižu skaistuli, kāda bijusi viņa māmiņa. Lai kā tēvs mēģināja viņu pārliecināt, teikdams, ka otras tādas daiļavas nekad vairs neesot bijis un nebūšot, un lai kā pamāte pūlējās viņu pierunāt apņemt to, kuru pati bija izraudzījusi, tomēr princis palika pie sava.

Tad karalis sasauca kopā savus padomdevējus, lai apspriestos, kur rast dēlam piemērotu sievu. Padomdevēji sanāca no visas karaļvalsts, sprieda un gudroja no agra rīta līdz vēlam vakaram, bet neko lādzīgu nespēja izgudrot. Viņi apspriedās arī visu nākamo un aiznākamo dienu, līdz pēdīgi vienojās, ka izsūtīs pa visu zemi sūtņus, lai tie sameklē visskaistāko meiteni.

Sūtņi jau otrā dienā devās ceļā, izdrasēja malu malas un pēc gada vispēdīgi atgriezās pilī un pavēstīja, ka tik skaistu meiteni šie nekur nav nedz redzējuši, nedz par to dzirdējuši.

Ko tagad iesākt? Karalis atkal lika ataicināt savus padomdevējus, lai šie gudro vēl, kā atrast skaistāko meiteni.

Padomdevēji atkal sanāca no visas karaļvalsts, un šoreiz viņi sprieda un gudroja ilgāk nekā iepriekšējo reizi, taču tik un tā neko lādzīgu nespēja izgudrot. Visbeidzot, kad spriešana jau bija ilgusi garas stundas un katrs bija devis kādu padomu, piecēlās sirms vecītis, kurš līdz tam vēl nebija bildis ne vārda, un sacīja:

— Es redzu, ka jūs nespējat rast kopīgu valodu, un vēl redzu. ja mēs tagadiņ karalim nekādu prātīgu padomu nedosim, viņš, raugi vien, kritīs izmisumā, un tad mūsu zemi piemeklēs nelaime. Bet, ja mēs princi neapprecināsim, līdz ar viņa navi izbeigsies arī karaļa dzimta, kas tik ilgi un laimīgi bija pārvaldījusi mūsu valsti, un tad mūsu karaļvalsts paliks bez karaļa. Es ilgi domāju, kā lai atrodam mūsu princim visskaistāko meiteni pasaulē, kas būtu viņa prātam, un redzu tikai vienu ceļu, kuru tūliņ gribu jums pavēstīt. Jūs zināt, ka mūsu pilsēta ir liela un slavena un ka to daudzina visā pasaulē, un zināt arī to, cik daudz svešzemnieku ik mīļu dienu dodas tai cauri gan ceļojot uz tālām zemēm, gan atgriežoties mājup. Darīsim tā: liksim aizvākot un noslēgt visas pilsētas akas un pilsētas ļaudīm stingri pieteiksim, lai nedod nevienam svešzemniekam ūdeni, bet sūta tos visus uz karaļa pils pagalmu, kur atstāsim vienu aku vaļā un pie tās noliksim sardzi, kas tad katru svešzemnieku izvaicās, kur būtu meklējama visskaistākā meitene.

Karalim padoms ļoti patika, un viņš bez kavēšanās lika izdarīt visu tā, kā sirmgalvis vēlēja.

Noteiktā kārtība nu bija spēkā. Neskaitāmi svešzemju ļaudis apstājās pie karaļa akas veldzēties, tomēr neviens par visskaistāko meiteni neko nemācēja teikt.

Tā aizritēja trīs gadi, un tad viendien pilsētā iemaldījās kads noguris ceļagājējs, kura drēbes klāja putekļi. Viņš bija tik iztvīcis, ka iegriezās pirmajā mājā un palūdza ūdeni, lai remdētu slāpes. Taču mājas saimnieks paskaidroja, ka svešzemniekiem pilsētā visas akas esot slēgtas un ka tālab tam vajagot doties uz karaļa pils pagalmu, kur tas varēšot dabūt ūdens, cik sirds kārošot. Ceļagājējs, aiz noguruma tik tikko kājas vilkdams, ar pūlēm aizgāja līdz karaļa pils pagalmam. Tiklīdz iegāja pa vārtiem, pagalma vidū ieraudzīja aku un pie tās — sardzes vīrus. Jau pa gabalu viņš tiem palūdza ātrāk iedot padzerties, kamēr aiz slāpēm nav izsīkuši pēdējie spēki. Sardzes vīri, ieraudzījuši svešinieku, bez liekas kavēšanās piesmēla pilnu krūzi ūdens un padzirdināja to, tad sāka izvaicāt, vai viņš nezinot, kur meklēt visskaistāko meiteni, kādas otras nav visā pasaulē.

— Kā nu nezināšu, — ceļinieks atbildēja, — jo esmu izstaigājis pasauli no vienas malas līdz otrai un zinu visu, kas uz tās atrodas un ir apbrīnas cienīgs. Esmu dzirdējis arī par brīnum skaistu meiteni, kuras daiļumu ieraugot katrs zaudē vai prātu.

To dzirdot, sardzes vīri paņēma ceļagājēju aiz rokām un vilkšus aizvilka taisni pie karaļa, lai tas izstāsta valdniekam visu, ko zina.

Karalis tapa ļoti priecīgs, jo bija jau sācis apšaubīt, vai tāda neredzēta skaistule vispār pasaulē atrodama. Viņš tūliņ lika ataicinat dēlu, lai ceļagajējs pats ar savu muti tam pavēstītu par skaistules neizsakāmo daiļumu.

— Jūsu gaišība, — ceļagājējs iesāka stāstīt, — tā ir tīra patiesība, ka esmu izstaigājis visu pasauli no vienas malas līdz otrai, bet nekur un nekad vēl neesmu sastapis otru tik diženu skaistuli, kāda ir Mahuliena, Zelta jaunava. Viņa ir tik neizsakāmi skaista, ka ikkatrs — lai tas būtu vecs vai jauns —, to ieraugot, no tiesas var zaudēt prātu. Tomēr neiesaku jaunajam princim šo skaistuli bildināt, un to neiesaku nevis aiz tā iemesla, ka viņa atrodas pārlieku tālu, kurp ne katrs spēj aizkļūt, bet aiz bailēm, ka viņam neiziet tāpat kā daudziem jo daudziem citiem bagātiem karaļiem un prinčiem. Tiklīdz kāds no viņiem uzmeta skaistulei acis un ieraudzīja viņas apburošo skaistumu, tā tūdaļ zaudēja prātu un bija jāsūta mājup kā vājinieks, jo skaistule pie tāda vājprāša vairs negribēja iziet par sievu.

Visu to noklausījies, jaunais princis vairs nezināja miera un tajā pašā dienā jau gribēja doties ceļā.

— Pacieties, mans dēls! — karalis viņam sacīja. — Paņem līdzi naudu, karotāju pulku, cik lielu vēlies, lai ceļā ar tevi nenotiek nekas ļauns, arī šo gudro vīru palūgsim jāt tev līdzi, jo kopā ar viņu tu ātrāk nokļūsi galā.

Karalis lūgtin lūdza ceļagājēju doties līdzi viņa dēlam pie neredzētās skaistules. Svešinieks sākumā atrunājās un tikai pēc ilgas lūgšanās deva piekrišanu, tomēr vēl piesacīja, ka jāšot līdzi tikai ar vienu norunu: ja princis neviena cita neņemšot pavadoņos un ceļā izpildīšot katru viņa pavēli, lai tā būtu kāda būdama.

Viss tika izdarīts, kā svešinieks vēlējās, un jau nākamajā dienā viņš kopā ar princi devās ceļā. Tā nu abi jāja cauri mūžamežiem, kur cilvēks kāju nebija spēris, jāja tuvu, jāja tālu; bet vienu dienu tiem mežā uznāca nakts. Izmaldījušies pamežu šurpu turpu, pēdīgi attapās pie mazas mājiņas, kuras lodziņā spīdēja uguntiņa. Iegāja iekšā un redz: pie galda sēž vecs vīrs un raksta kaut ko grāmatā. Ceļinieki padeva labvakaru, bet vecais to neatņēma. Abi ilgu laiku stāvēja pie durvīm, gaidīdami, kad vecais beigs rakstīt un atņems sveicienu, taču tas nelikās zinis un rakstīja vien tālāk. Ceļiniekiem apnika stāvēt, un pavadonis princim teica:

— Kā lai še nakšņojam, ja saimnieks mūs ne ar vārdiņu neuzbilst?

— Varbūt liksimies vien uz auss, — princis sacīja. — Večuks, redzams, neko ļaunu mums nedarīs.

Tā nosprieduši, abi ceļinieki apgūlās; princis tūdaļ iemiga, bet viņa ceļabiedram nekādi nenāca miegs.

Ap pusnakti pārradās mājās trīs veča meitas, kuras vārnu izskatā bija lidojušas apkārt pa pasauli.

— Tēvs, vai šeit neviens nav palicis nakšņot? — meitas vaicāja.

— Ak jā, patiesi, ir gan divi nakšņotāji, — večuks atbildēja. — Pastāstiet, kur jūs šodien bijāt un ko dzirdējāt!

— Labāk nestāstīsim, jo ceļinieki var noklausīties.

— Kur nu šie noklausīsies, ja guļ ciešā miegā. Un, ja ko arī dzirdētu, tas viņiem pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Sāc nu, vecāko meit, stāstīt, kur biji, ko dzirdēji!

Un vecākā meita iesāka:

— Šodien es biju tālu prom no šejienes un dzirdēju, ka viens princis meklē Mahulienu, Zelta jaunavu, kas ir tikpat skaista kā šā prinča nelaiķa māte; bet, ja kāds viņam to pateiks, tas pats tajā pašā mirklī līdz potītēm pārvērtīsies akmenī.

— Un kur tu, mana vidējā meita, lidoji, ko dzirdēji? — tēvs vaicāja.

— Es lidoju tālu apkārt pa plašo pasauli un dzirdēju, ka šis princis, jādams pie skaistās Mahulienas, Zelta jaunavas, nonāks krustcelēs; viens ceļš būs akmeņains un dubļains, bet otrs — gluds un līdzens. Ja viņš jās pa gludo un līdzeno ceļu, nekad neatradīs Zelta jaunavu; ja jās pa akmeņaino un dubļaino, tad, iespējams, viņu satiks. Bet, kurš viņam to pateiks, tas pats tajā pašā mirklī līdz ceļgaliem pārvērtīsies akmenī.

— un kur tu, mana jaunākā meita, lidoji, ko dzirdēji? — tēvs atkal vaicāja.

— Es lidoju apkārt pa plašo pasauli un dzirdēju, ka šis princis nedabūs Mahulienu, Zelta jaunavu, ja, to saticis, tūdaļ paskatīsies tai acīs. Turpretim, ja pirmajā dienā uzlūkos tikai no papēžiem līdz ceļgaliem, otrajā dienā — līdz jostasvietai un tikai Irešaja dienā palūkosies acīs, tad viņš to dabūs. Bet, kurš viņam to pateiks, tas pats tajā pašā mirklī līdz jostasvietai pārvērtīsies akmenī.

Vecais vīrs visu dzirdēto pierakstīja savā grāmatā, bet; prinča pavadonis, noklausījies pats savām ausīm, paturēja prātā.

Otrā rītā, kad princis pamodās, abi piecēlās un jāja tālāk. Necik ilgi jājuši, viņi piejāja pie krustcelēm. Pavadonis sacīja:

— Jūsu gaišība, tālāk jāsim pa sliktāko ceļu.

— Nē, jāsim pa šo, līdzeno, — princis nebija ar mieru.

— Gana esam drasējuši pa necaurejamiem mežiem un aizaugušiem ceļiem. Beidzot mums priekšā klāsies gluds ceļš.

To pateicis, princis nogriezās pa līdzeno ceļu, bet pavadonis pagrieza zirgu pa akmeņaino un dubļaino. Tomēr pēc neilga brītiņa princis griezās atpakaļ, jo, vienam jājot, viņu māca garlaicība.

Atkal abi jāja ilgu jo ilgu laiku. Princis vairākkārt gribēja nogriezties pa līdzeno ceļu, taču pavadonis tādās reizēs ieteicās, ka šiem vairs atlicis pavisam mazs ceļa gabals un ka pēc īsa laiciņa viņi jau būšot pie Mahulienas, Zelta jaunavas.

Kādudien, kad viņi uzjāja vienā kalnā, negaidot tālumā pamanīja pilsētas torņus, kurā dzīvoja Zelta jaunava. Princis tapa priecīgs un sāka trenkt zirgu auļos uz priekšu. Līdzko viņi iejāja pilsētā, princis gribēja taisnā ceļā doties uz karaļa pili, lai drīzāk redzētu Mahulienu, Zelta jaunavu. Tad pavadonis viņam atgādināja par mājās doto solījumu: klausīt viņam visās lietās un vietās. Tā viņi tūdaļ negāja pie karaļa, bet iegriezās kādā traktierī, sarunāja istabu un tur pārlaida nakti.

No rīta, kad ceļinieki piecēlās, pavadonis princim sacīja:

— Tagad ielāgo, ko teikšu! Tūliņ tu jāsi pie Zelta jaunavas. Kad ieiesi karaļa pilī, sardze tev vaicās: «Ko še meklē?» Droši atbildi, ka gribi redzēt Zelta jaunavu. Tevi bez kavēšanās aizvedis pie viņas. Ja tu esi īsts vīrs, tad nepārsteidzies! Nemēģini uzreiz jau lūkoties viņai acīs; kad viņa uzkāps uz paaugstinājuma, tu vispirms acis nodur zemē un tikai tad pamazītēm cel uz augšu — no viena pakāpiena uz otru, līdz ieraudzīsi Zelta jaunavas kājas, — ne augstāk par ceļgaliem. Te tad apstājies un tālāk neskaties! Turpat stāvēs uzklāts galds; uz tā būs nolikts šķīvis zupas un kauss vīna. Nevienam neteikdams ne vārda, apsēdies pie galda, izēd trešo daļu zupas un izdzer trešo daļu vīna, tad piecelies un atkal klusēdams dodies uz māju! Izdari visu tā, kā lieku, citādi tev izies plāni!

Princim šāds piekodinājums likās dīvains, tomēr viņš neuzdrīkstējās iebilst un vēlreiz pavadonim nosolījās klausīt visās lietās un vietās. Princis ieradās pilī, sardze viņu aizveda pie Zelta jaunavas; viņš palūkojās uz viņas kājām — ne augstāk par ceļgaliem, izēda trešo daļu zupas, izdzēra trešo daļu vīna un, nebildis nevienam ne vārda, atgriezās mājās. Pavadonis viņu varen uzslavēja, ka šis tik labi turējies.

Otrā dienā no rīta pavadonis atkal sūtīja princi uz pili un piesacīja rīkoties tāpat kā vakar, tikai piebilda, ka šoreiz viņš drīkstot Mahulienu skatīt līdz jostasvietai, izēst pusi zupas un izdzert pusi vīna. Kā pavadonis lika, tā princis visu izdarīja un apmierināts atgriezās mājās.

Trešajā dienā pavadonis atkal sūtīja princi uz pili, arī pamācīdams, kā viss darāms, un princim par lielu prieku vēl piebilda, ka šoreiz viņš drīkstot ielūkoties Zelta jaunavai sejā, tikai bez liekas steigas, bet pamazām acis ceļot uz augšu, un varot izēst visu zupu un izdzert visu vīnu. Taču vēlreiz piekodināja turēties kā vīram, ja nevēloties aiziet postā.

Princis devās uz pili, bet pavadonis ilgi nolūkojās tam pakaļ, bažīdamies, vai princis izturēs šo pēdējo — visgrūtāko pārbaudījumu. Princis, atnācis uz pili, nostājās Zelta jaunavas priekšā, kā klājas, un sāka acis pamazītēm celt uz augšu — no viena pakāpiena uz otru. Mahulienai, Zelta jaunavai, pat iesāpējās sirds, jo viņa baiļojās, ka šoreiz princis neizturēs un tā veltīgi aizies postā tik daiļš jauneklis. Bet princis lēnām cēla acis augstāk un augstāk; vispirms viņš ieraudzīja Mahulienas kājas, tad jostasvietu un vispēdīgi viņas seju. Tiklīdz viņš ielūkojās skaistules sejā, viņa samulsa un sagrīļojās; arī princim noreiba galva, un viņš bezmaz novēlās no kājām, tomēr laikus saņēmās un noturējās, tad piegāja pie galda, izēda visu šķīvi zupas un izdzēra visu kausu vīna. Tas viņam vairoja spēkus. Pa to starpu arī princese bija atguvusies, noskrēja lejā pa pakāpieniem taisni pie prinča un to apskāva.

Tobrīd istabā ienāca viņas tēvs — putnu karalis — un, redzēdams notiekošo, dižen izbrīnījās. Jaunais princis viņam izstāstīja, kālab šurp atjājis un kā izturējis visus pārbaudījumus, tad palūdza atdot Mahulienu viņam par sievu. Karalis ilgi doma ja, līdz pēdīgi sacīja:

— Labi, lai notiek, atdošu tev viņu par sievu, tikai ar vienu norunu: tu nekad nedrīkstēsi atgriezties savās tēva mājās.

Princis šos vārdus palaida gar ausīm, jo pārlieku baidījās pazaudēt Mahulienu, Zelta jaunavu, un tālab bija gatavs uz visu. Bez kavēšanās tika nodzertas kāzas, un princis palika dzīvot karaļa pilī. Arī savu draugu — pavadoni lika atvest šurp no traktiera. Pavadonis nevēlējās pilī palikt, teikdams, ka sarunāšot istabu tepat pils tuvumā un allaž atradīšoties viņam pie rokas. Tā viņi visi dzīvoja labu laiku, un jaunais princis i nedomāja atgriezties tēva mājās.

Vienā jaukā dienā princim iekrita prātā doma, ka vajadzētu saredzēties ar tēvu un uzzināt, kas jauns pa šo laiku noticis pilī. Jo vairāk viņš par to domāja, jo stiprāk sāka ilgoties pēc dzimtajām mājām. Pēdīgi viņš izšķīrās lūgt karali, kad tas būs labā omā, atļaut viņam ar sievu apraudzīt tēvu. Viendien karalis bija tik labā omā, ka likās — nav spējīgs nevienam neko atteikt. To izmantodams, princis viņu pazemīgi palūdza neliegt atļauju apmeklēt savus vecākus. Karalis ilgi lika sevi lūgties, līdz pēdīgi bija ar mieru. Jaunais pāris tūliņ posās ceļam. Atvadījušies ņo karaļa, princis, Mahuliena, Zelta jaunava, .un viņu draugs — pavadonis sēdās karietē un devās ceļā.

Viņi brauca, brauca, līdz, metoties krēslai, piebrauca pie tās pašas mājiņas, kurā dzīvoja vecais vīrs — grāmatā rakstītājs. Princis sacīja:

— Vai mums katrā ziņā jāpaliek šeit nakšņot? Varam tak doties ari tālāk.

— Manuprāt, jāpaliek vien būs, — pavadonis atbildēja, jo drīz uznāks nakts.

Viņi iegāja mājiņā. Vecais vīrs arī šoreiz cītīgi rakstīja grāmatā, un tā ceļinieki likās gulēt. Princis aizmiga, Mahuliena aizmiga, vienīgi viņu draugs — pavadonis ieklausījās katrā troksnītī.

Ap pusnakti pārradās trīs veča meitas, kas pa dienu vārnu izskatā bija lidojušas apkārt pa pasauli; vecākā meita vaicāja:

— Tēvs, vai šeit neviens nav palicis nakšņot?

— Ak jā, patiesi, te guļ tie paši ceļinieki, kas viņreiz pārlaida nakti, — tēvs atbildēja un skubināja: — Stāsti nu, kur biji, ko dzirdēji!

Vecākā meita iesāka:

— Šodien es biju aiz trejdeviņām zemēm un tur dzirdēju, ka princis jau dabūjis Zelta jaunavu un kopā ar viņu atgriežas mājup, tikai vēl nevar zināt, vai tas viņam izdosies. Viņa pamāte — ragana sūta tam pretim lielu karotāju pulku un piedevām kausu vīna; tiklīdz princis vīnu izdzers, tā tiks saārdīts gabalos. Bet, kurš viņam to pateiks, tas pats augstāk par jostasvietu pārvērtīsies akmenī.

— Un kur tu, mana vidējā meita, šodien lidoji, ko jaunu dzirdēji? — tēvs vaicāja.

— Es lidoju pa plašo pasauli un pabiju aiz trejdeviņām valstīm, kur dzirdēju, ka šis princis ar savu Zelta jaunavu tik un tā netiks līdz mājām. Ja viņš to vīnu no kausa arī neizdzers, tad, tuvojoties mājām, viņam pretim pamāte izsūtīs varenu rikšotāju; tiklīdz princis uzsēdīsies zirgam mugurā, tas tajā pašā mirklī ar visu jātnieku ielēks jūrā. Bet, kurš viņam to pateiks, tas pats līdz kaklam pārvērtīsies akmenī.

— Un kur tu, mana jaunākā meita, lidoji, ko jaunu dzirdēji? — tēvs vaicāja.

— Es lidoju pa visu plašo pasauli un pabiju aiz trejdeviņām zemēm, kur dzirdēju, ka šo princi un Mahulienu, Zelta jaunavu, vislielākās briesmas tomēr gaida tēva mājās. Pārbraucis viņš ar sievu aizies gulēt, bet ļaunā pamāte uzsūtīs viņiem pūķi, kurš pusnaktī izlīdīs no krāsns un abus saplosīs gabalos. Bet, kurš viņam to pateiks, tas pats tajā pašā mirklī pārvērtīsies akmenī.

Vecais vīrs dzirdēto pierakstīja savā grāmatā, bet prinča pavadonis, slepus noklausījies, to visu paturēja prātā.

Otrā rītā ceļinieki piecēlās un brauca tālāk. Viņi ilgi brauca pa klaju lauku; kad tēva mājas jau bija tikpat kā ar roku aizsniedzamas, negaidot priekšā uz ceļa sacēlās putekļu mākulis. Viņi piebrauca tuvāk un redz: tuvojas liels karotāju pulks, kura priekšgalā jāj jātnieks, turēdams rokā kausu vīna. Jātnieks piejāja pie prinča karietes, nokapa no zirga un pasniedza viņam kausu.

— Šo vīnu jums sūta mūsu karalis, tavs tēvs, — jātnieks sacīja. — Viņš zina, ka šajā stepē aizvien māc slāpes, bet vīns palīdz atveldzēties.

Princis no tiesas bija briesmīgi izslāpis un ar nepacietību gaidīja, kad varēs kausu celt pie lūpām, bet te piesteidzās klāt pavadonis.

— Pagaidi! — viņš iesaucās. — Tu man apsolījies klausīt visās lietās un vietās. Tad nedzer patlaban no šā kausa! Labāk atdod izdzert vīnu tam, kurš tev to pasniedza.

Jaunais princis tapa dusmīgs: vai tad pavadonis gribot, lai viņš nomirstot aiz slāpēm! Bet pavadonis, neļāva princim dzert. Tā jātniekam, kurš bija atvedis vīnu, vajadzēja to izdzert pašam — un viņš mirklī tika saārdīts gabalos.

— Redzi nu, tas varēja notikt arī ar tevi, — pavadonis sacīja.

Princis nu nezināja, kā draugam pateikties, ka tas paglābis viņu no drošas nāves.

Brauca visi atkal tālāk. Pilsēta jau teju, teju būs klāt. Skatās: pretim ved varenu rikšotāju.

— To sūta tev, princi, mūsu karalis, — vedējs sacīja.—Viņš vēlas, lai tu uz varena zirga lepni iejātu pilsētā.

P rincim jau bija apnicis braukt karietē, tālab viņš nopriecājās, ka tālāk varēs jāt. Jau grasījās lēkt zirgam mugurā, taču pavadonis neļāva to darīt.

Princis sadusmojās un pārmeta savam draugam, ka tas visu darot viņam par spīti. Taču pavadonis nepiekāpās.

— Labāk liec zirga vedējam pašam sēsties rikšotājam mugurā! — viņš pamācīja.

Princis tā arī izdarīja. Zirgs tūliņ ieskrējās un — žvīks! — ar visu jātnieku ielēca jūrā.

Pārbrauca pie tēva. Vecais karalis dēlu saņēma ar vislielāko prieku, arī pamāte izlikās jautra un apmierināta, un visi pilsētas ļaudis nopriecāties vien nevarēja, ka princis ar Zelta jaunavu laimīgi pārradies. Tajā pašā dienā sarīkoja lepnas kāzu dzīres. Visi līksmojās, ēda, dzēra un dancoja, cik uziet. Vienīgi prinča pavadonim jautrība nebija prātā, jo viņš visu laiku domāja, kā paglābt princi un Mahulienu no pēdējām briesmām.

Pēc kāzu dzīrēm, kad princis un Mahuliena jau gribēja doties pie miera, pavadonis lūdza princim neiet gulēt vienā istabā ar sievu, bet viņu guļamistabā atļaut pārlaist nakti viņam; pašam princim viņš pieteica nekā nebaidīties, tad viss būšot labi. Princis bija ar mieru, taču viņu sarunu noklausījās pamāte; viņa tūliņ sāka ārdīties: sak, tādam klaidonim nedrīkstot atļaut pavadīt nakti vienā istabā ar prinča sievu.

Bet princis sacīja:

— Kālab tad ne? Mans draugs man palīdzēja apprecēt Mahulienu, Zelta jaunavu, un jau daudzas reizes ir paglābis mani no nāves.

To pateicis, princis apgūlās citā vietā, bet pavadonis ar Zelta jaunavu pārlaida nakti vienā istabā.

Tomēr ļaunā pamāte velti netērēja laiku: viņa slepus no citiem nolika blakus istabā sardzes vīrus un tiem pieteica pa atslēgas caurumu vērot, ko darīs prinča pavadonis.

Pavadonis nemaz negāja gulēt, bet paņēma rokā asu zobenu un gaidīja, kas notiks. Pusnaktī nobruka krāsnij viens stūris un pa caurumu izlīda ārā pūķis ar divpadsmit galvām; tas tūdaļ grasījās aprīt Mahulienu, kas gulēja ciešā miegā. Prinča draugs saņēma visus spēkus un nocirta pūķim galvas, bet pašu sakapāja gabalu gabalos un šos gabalus izmeta pa logu laukā tādā vietā, kur neviens kāju nespēra. Pēc tam nokasīja no sienām asins traipus un, novilcis sev kreklu, uzslaucīja asins peļķes no grīdas un slapjo kreklu izgrieza pa to pašu logu. Kad visu bija piekopis, viņš vēlreiz pārlaida acis istabai, vai nav vēl kur redzamas asinis. Tās nekur vairs nemanīja, vienīgi uz Mahulienas vaiga bija palikusi viena pilīte. Pavadonis piegāja viņai klāt un šo pilīti no vaiga nolaizīja. Un tajā pašā brīdī, kad viņš to darīja, sardzes vīri otrā istabā pamodās, kaut līdz tam bija saldi gulējuši, un sacēla negantu troksni, saukdami, ka pavadonis skūpstot prinča sievu. Izdzirduši saucienus, tūdaļ saskrēja no visām pils istabām ļaudis, un ļaunā pamāte pavēlēja noziedznieku sasiet un iemest līdz rītam tumšā pagrabā.

Otrā rītā pamāte nosūdzēja princim viņa draugu: sak, nakti tas noskūpstījis Mahulienu, Zelta jaunavu. Sākumā princis viņas vārdos i klausīties negribēja, taču vēlāk, kad pamāte vēl aizvien nebeidza paļāt pavadoni un piedevām arī nelāgi aprunāt Mahulienu, viņš lika draugu nodot tiesai, kas piesprieda tam nāves sodu. Pienāca laiks, un pavadoni veda no tumšā pagraba uz karātavām.

Pavadonis palūdza atļaut pēdējo reizi parunāt ar princi. Princis bez liekas kavēšanās atskrēja pie drauga, un tas viņam visu, neko neslēpdams, izstāstīja.

— Es redzu, ka mani tā vai citādi gaida nāve, — viņš sacīja princim. — Pirms aizveru acis uz mūžu, gribu kaut tavā priekšā sevi attaisnot. Vai atceries vecā vīra tunšo mājiņu, kurā mēs pārnakšņojām? Tu toreiz gulēji, bet es ne. Ap pusnakti pārradās mājās trīs veča meitas. Paklausies, ko viņas tēvam pastāstīja! Vecākā meita teica: «Es šodien pabiju aiz trejdeviņām zemēm un tur dzirdēju, ka viens princis meklē Mahulienu, Zelta jaunavu, kas ir tik dižena skaistule kā viņa nelaiķa māmiņa. Bet, ja kāds šo vēsti pateiks tālāk, tas pats tajā pašā mirklī līdz potītēm pārvērtīsies akmenī.»

Tiklīdz prinča pavadonis izteica šos vārdus, tā līdz potītēm pārvērtās akmenī.

— Vidējā meita teica: «Es lidoju pa plašo pasauli un tur dzirdēju: ja šis princis, aizjājis līdz krustcelēm, tālāk jās pa gludo un līdzeno ceļu, tad nekad pie Mahulienas neaizjās, bet, ja jās pa akmeņaino un dubļaino, tad viņu satiks. Bet, kurš viņam to pateiks, tas pats tajā pašā mirklī līdz ceļgaliem pārvērtīsies akmenī.»

Tiklīdz prinča pavadonis izteica šos vārdus, tā līdz ceļgaliem pārvērtās akmenī.

— Jaunākā meita teica: «Es lidoju apkārt pa plašo pasauli un tur dzirdēju, ka šis princis nedabūs Zelta jaunavu par sievu, ja, to saticis, tūdaļ paskatīsies viņai acīs.» Un vēl piebilda, ka tas, kurš viņam to pateikšot, pats līdz jostasvietai pārvērtīšoties akmenī.

Tiklīdz prinča pavadonis izteica šos vārdus, tā līdz jostasvietai pārvērtās akmenī.

— Pēcāk, kā tu pats zini, atceļā uz mājām mēs atkal piebraucām pie šī veča mājiņas, — prinča pavadonis turpināja stāstīt. — Tu un Zelta jaunava gulējāt ciešā miegā, bet es negulēju un klausījos. Ap pusnakti atkal atlidoja trīs veča meitas. Paklausies, ko viņas tēvam pastāstījal Vecākā teica: «Es šodien lidoju apkārt pa pasauli un tur dzirdēju, ka princis ar Zelta jaunavu jau atgriežas mājup, tikai vēl nevar zināt, vai tas izdosies, jo pamāte viņam pretim izsūtīs kausu ar vīnu; tiklīdz princis vīnu izdzers, tā tiks saārdīts gabalos. Bet, kurš pēc manis šos vārdus izrunās, tas pats augstāk par jostasvietu pārvērtīsies akmenī.»

Prinča pavadonis vēl nepaguva izteikt šos vārdus līdz galam, kad jau augstāk par jostasvietu pārvērtās akmenī.

— Vidējā meita teica: «Es lidoju apkārt pa plašo pasauli un tur dzirdēju, ka princis tik un tā netiks līdz mājām. Ja viņš vīnu no kausa arī neizdzers, tad pamāte tam izsūtīs pretim varenu zirgu, kurš ar princi mugurā ielēks jūrā. Bet, kurš viņam to pateiks, tas pats līdz kaklam pārvērtīsies akmenī.»

Prinča pavadonis tik tikko paguva to izteikt, kad jau līdz kaklam pārvērtās akmenī.

— Jaunākā meita teica: «Es lidoju apkārt pa plašo pasauli un tur dzirdēju, ka princi vislielākās briesmas tomēr sagaida tēva mājās. Kad viņš un Mahuliena aizies gulēt, viņiem uzbruks pūķis un abus aprīs.» Tagad tu, draugs, pats saproti, kālab es agrāk par to tev nedrīkstēju stāstīt un vienīgi brīdināju, ka tev neklāsies labi. Šo pūķi es beigās nogalināju un izmetu pa logu ārā. Tavu Zelta jaunavu nevis skūpstīju, bet nolaizīju tai no vaiga pēdējo puķa asins lāsīti, kas tur bija uzpilējusi. Pūķa asinis ir indīgas, un tās saēstu sejas ādu līdz kaulam; tieši tobrīd pamodās sardzes vīri un mani sasēja. Bet klausies tālāk! Trešā veča meita pēdīgi vēl piemetināja, ka tas, kurš visu to izstāstīšot, pats no galvas līdz kājām pārvērtīšoties akmenī.

Prinča pavadonis vēl nepaguva lāgā izteikt šos vārdus, kad pārvērtās akmens stabā.

Visiem, kas dzirdēja prinča drauga stāstu, acīs sariesās asaras. Pats princis apskāva akmens stabu un gauži ieraudājās. Tikai ar varu viņu no tā atrāva un aizveda uz pili. Kopš šā brīža princis staigāja skumīgs un nekas viņu nespēja' iepriecināt. Pamāte baidījās princim acīs rādīties, jo tas viņu tūdaļ būtu licis sodīt ar nāvi. Vecais karalis drīz vien nomira, un kroni mantoja dēls, taču arī tagad jaunais karalis bija tikpat skumīgs kā iepriekš.

Pienāca laiks, kad Mahulienai vajadzēja laist pasaulē bērnu. Nakti pirms dzemdībām karalis redzēja šādu sapni: viņam jāpaņem bērns, kurš sievai piedzims, jāpārplēš pušu un ar tā asinīm jāapslacina akmens stabs, bet pašam steidzīgi jādodas atpakaļ uz pili.

Mahulienai piedzima dēls; karalis, kā bija nosapņojis, tā arī izdarīja un steidzīgi devās atpakaļ uz pili.

Necik ilgi — un kāds pieklaudzināja pie durvīm. Jaunais karalis skatās: durvīs stāv dzīvs un vesels viņa draugs un rokās tur dzīvu un veselu viņa bērnu. Karalis piecēlās un metās draugam pretim, lai to apskautu. Abi, turēdami viens otru savos skāvienos, raudāja prieka asaras. Tad devās pie Mahulienas un izstāstīja viņai visu, kā bijis. Pilī sākās tādi prieki un līksmība, kāda ne agrāk, ne pēcāk vairs netika piedzīvota.

Es pats, tiesa, tur klāt nebiju, tomēr dzirdēju, ka abi draugi dzīvo kopā vēl šobaltdien, ja nav miruši.

Kaķenīte — pils saimniece

Kādam bagātam tēvam bija trīs dēli. Abi vecākie dēli iedomājās, ka ir lieli gudrinieki, bet jaunāko uzskatīja par apaļu muļķi. Tēvs, nabadziņš, jau bija kļuvis vecs. Viņš nosprieda, ka nenāktu par ļaunu laikus sadalīt visu mantu dēlu starpā, lai pēcāk, kad viņš būs miris, nerastos strīdi. Viņš ataicināja pie sevis dēlus un tiem pavēstīja, kā tiek sadalīta manta.

— Tu saņemsi mantojumā to un to, — viņš sacīja, — tu atkal — to un to, bet tu — šito; man domāt, nevienam no jums nebūs nodarīts pāri.

Tomēr vecākajiem brāļiem šāda tēva mantas sadale nebija pa prātam; viņi gribēja dabūt visu mantu, bet jaunākajam atstāt tikai barankas caurumu.

Lai grozītu tēva lēmumu, abi vecākie dēli sāka tēvam visādi pieglaimoties. Tēvs drīz vien noprata, kas vecākajiem dēliem aiz ādas, un šo jautājumu izšķīra pēc sava prāta.

— Labi, — viņš sacīja, — ja mans sadalījums jūs neapmierina, tad teikšu ko citu. Posieties ceļā! Kurš no jums trim pēc gada atgriezīsies mājās visskaistākās drēbēs, tas saņems visu mantojumu.

Labi. Brāļi visi trīs reizē devās pasaulē. Kad bija kādu laiku gājuši, nonāca krustcelēs. Te abi vecākie izšķīrās un aizgāja katrs uz savu pusi pa gludu un līdzenu ceļu. Jaunākajam bija palicis vissliktākais ceļš: akmeņains un visnotaļ aizaudzis ar ērkšķiem, jo, redzams, pa to sen neviens nebija gājis.

Vecākais brālis nonāca pilsētā, kur dzīvoja karalis, un nolīga pie tā kalpot. Vidējais iegriezās kādā pilī un tur atrada sev darbu.

Bet jaunākais, nabadziņš, tikai ar lielām pūlēm tika uz priekšu, jo ceļš bija pārlieku aizaudzis un pamests, līdz pēdīgi iznāca plašā pļavā, kur sastapa melnu kaķenīti.

«Ja kaķis bradā apkārt, tad tuvumā jābūt cilvēku mājoklim,» jaunākais brālis nosprieda.

Kaķenīte pieskrēja viņam klāt un sāka glausties pie kājām; tad mazliet paskrēja uz priekšu, apstājās un atskatījās, it kā aicinādama brāli sevi līdzi. Daudz negudrodams, jaunākais brālis sāka iet kaķenītei pakaļ, un tā viņu taisnā ceļā aizveda uz kādu pili. Kaķenīte iegāja pa pils vārtiem, arī jaunākais brālis sekoja viņai pa pēdām. Tad abi devās pils priekšistabā. Tur viss bija tik kluss kā izmiris. Iegāja pirmajā goda istabā, tad otrajā un trešajā. Tā abi izstaigāja visu pili, bet nekur nesastapa nevienu dzīvu dvēseli. Pēdīgi iegriezās kādā istabā; tur stāvēja galds, uzklāts vienam ēdājam. Uz galda bija salikti visvisādi gardumi un piedevām vēl kauss vīna. Jaunākais brālis apsēdās pie galda, paēda un padzēra līdz sātam. Tiklīdz viņš bija ieturējies, atvērās durvis, ieskrēja istabā melnā kaķenīte, uzlēca uz galda un teica:

— Laipni lūdzu, paliec manā pilī!

Jaunākajam brālim likās dīvaini, ka kaķenīte runā cilvēku valodā. Bet šī runāja vien tālāk, par puiša izbrīnu nelikdamās ne zinis.

— Šeit tu vari dzīvot bez bažām. Es itin visu zinu, kas noticis jūsu mājās un kālab tu esi devies pasaulē. Šajā pilī es esmu saimniece, un, ja tu mani klausīsi, tev neklāsies slikti. Te, pie šī galda, tu varēsi ēst un dzert, cik tīkas, bet pēc gada dabūsi visskaistākās drēbes. Par to tev vajadzēs apaļu gadu darīt tā, kā likšu. Tad klausies! Ik rītu es tevi modināšu pirms saules lēkta. Tu paņemsi šo koka nazi un iesi uz mežu; tur nogriezīsi rīksti un pārnesīsi mājās. Pēc tam ar šo rīksti pērsi mani tik ilgi, kamēr es sākšu ar nagiem skrāpēt durvis. Un tā tu darīsi katru mīļu dienu — un tas būs viss tavs darbs.

— Bet, labo kaķenīt, pils saimniecīt, kā lai es paceļu roku pret jums, ja jūs man savu mūžu nekā ļauna neesat darījusi? — jaunākais brālis sacīja.

— Kā pats vēlies, — kaķenīte atbildēja. — Ja ne, tad ne, tikai tad tev neredzēt skaisto drēbju.

Vajadzēja piekrist. Vēl nebija lāgā atausis rīts, kad kaķenīte — pils saimniece jau atnāca jaunāko brāli modināt. Viņš uzlēca kijās, paņēma koka nazi, aizgāja uz mežu un nogrieza rīksti. Pārnesis to mājās, ņēmās kaķenīti vicot. Tā bēguļoja pa istabu, pilnā kaklā ņaudēdama, ka jaunākajam brālim nolaidās rokas: žēl bija nabadzīti pērt. Bet šī tūdaļ viņam uzbļāva:

— Vai aizmirsi, ko tev liku? Per taču, per!

Gribot negribot vajadzēja iesākto darbu turpināt; bet, tiklīdz viņš uzšāva kaķenītei reizes trīs, viņa sāka skrāpēt durvis, un pēršanu varēja pārtraukt. Otrā rītā viss sākās no gala — un tā katru mīļu dienu.

Reiz kaķenīte — pils saimniece jaunākajam brālim sacīja:

— Vadzi, tavi brāļi jau dodas uz mājām!

— Patiesi? — puisis brīnījās; viņš negribēja ticēt, ka apritējis apaļš gads.

— Bet tagad, — kaķenīte viņam sacīja, — nokāp lejā! Pils vidējā pagrabā tu atradīsi zelta drēbes. Velc tās mugurā un dodies mājās! Tikai vispirms izdari tā: zelta drēbēm virsū uzmet vecās, arī mājā aizgājis, tūliņ nerādies zelta drēbēs.

Jaunākais brālis paņēma zelta drēbes, sirsnīgi patencināja kaķenīti — pils saimnieci un devās uz mājām. Krustcelēs viņš satika abus vecākos brāļus, kuri jau tur bija priekšā, ģērbušies greznos tērpos. Ieraudzījuši jaunāko, viņi sāka zoboties, apsaukādami brāli visvisādiem vārdiem. Bet jaunākais brālis neko nebilda pretī. Pārnāca visi trīs mājās. Tēvs nevarēja vien nopriecāties par vecāko dēlu greznajiem tērpiem. Bet jaunākajam sacīja:

— Ej prom, es negribu tevi ne acīs redzēt!

Jaunākais brālis izgāja pagalmā un, nometis vecās drēbes, lepni pastaigājās mājas priekšā savā zelta apģērbā. Tēvs paraudzījās pa logu un savām acīm neticēja. Tad, ieskatījies ciešāk, sacīja vecākajiem dēliem:

— Paskatieties nu, kas jūsu brālim par greznu tērpu mugurā! Vai tik nav no tīra zelta?

Vecākie brāļi nu brīnīties brīnījās — tik greznu tērpu viņi savu mūžu nebija redzējuši!

Tā jaunākais brālis vecākos atstāja kaunā, un pēc taisnības tagadiņ visa tēva manta pienācās viņam. Tomēr tēvs atkal sacīja:

— Tas vēl nav viss; dodieties otrreiz pasaulē; kurš pēc gada pārvedīs vislabāko zirgu, tas dabūs visu manu mantu.

Brāļi atkal saposās un devās'plašajā pasaulē — katrs pa savu agrāko ceļu. Kaķenīte — pils saimniece jaunāko brāli jau gaidīja pļavā un aizveda taisni uz savu pili. Tur viss izskatījās kā iepriekš, arī galds bija uzklāts. Kad brālis ieturējās, atskrēja kaķenīte — pils saimniece, uzlēca uz galda un sacīja:

— Laipni lūdzu, paliec manā pilī!

Tā vārdu pa vārdam — un apsola jaunākajam brālim pēc gada iedot vislabāko zirgu, ja brālis viņai tikpat uzcītīgi kalpošot.

Jaunākais brālis nu atkal ik dienas dodas pirms saules lēkta uz mežu, tur nogriež ar koka nazi rīksti un, pārnesis mājās, vico nabaga kaķenīti, kamēr tā sāk skrāpēt durvis. Un tā katru mīļu dienu.

Pēc gada kaķenīte — pils saimniece viņam saka:

— Vadzi, tavi brāļi jau dodas uz mājām un katrs ved līdzi pa zirgam!

Jaunākais brālis brīnās: vai patiesi apritējis gads? Viņam šķiet, ka tikai nesen pilī ieradies.

— Ej uz stalli, — kaķenīte viņam saka, — tur stāv mani zirgi, bet ņem to, kurš stāv pašā attālākajā kaktā. Nebaidies, ka no paskata tāds izkāmējis. Parausti aiz krēpēm un redzēsi, kas tas par varenu zirgu.

Jaunākais brālis paņēma izģindušo kleperi, zemu palocījās kaķenītes — pils saimnieces priekšā un devās uz mājām. Zirdziņš iet solīšos, knapi kājas vilkdams; bet tad jaunākais brālis to paraustīja aiz krēpēm; tas mirklī pārvērtās varenā zirgā ar zelta krēpēm un aizjoņoja kā viesulis. Netālu no krustcelēm zirgs atkal pārtapa par agrāko izkāmējušo zirģeli un tik tikko vilkās uz priekšu. Krustcelēs vecākie brāļi jau ganīja savus rikšotājus; kad viņi ieraudzīja jaunāko brāli un tā kleperi, atkal sāka par šo zoboties. Pārjāja visi trīs mājās. Tēvs nopriecāties vien nevarēja par vecāko dēlu zirgiem, bet jaunākajam nepateica neviena laba vārda. Brāli ieveda savus zirgus stallī un aizgāja ieturēt azaidu. Pēc pusdienām jaunākais brālis izgāja ārā, izveda no steliņģa savu zirgu, apsegloja un paraustīja aiz krēpēm. Mirklī kleperis pārtapa par zeltkrēpi un aizauļoja apkārt pa pagalmu. Tēvs paraudzījās pa logu, ieraudzīja jaunāko dēlu varena zirga mugurā un pasauca vecākos:

— Pavei, pavei, kādā zirgā auļo jūsu brālis!

Vecākie brāļi brīnās un pukojas: cik varens zirgs! Par tādu neteiksi neviena slikta vārda.

— Labs zirgs, nav ko iebilst, — viņi teica, — tikai mūsu zirgi ir desmit šādu vērti.

— Labi, — tēvs sacīja, — tūdaļ par to pārliecināsimies. Ejiet un apseglojiet savus zirgus! Būs jālec pāri pagalma vārtiem.

Brāļi izveda no steliņģiem savējos zirgus. Vecākais ieskrējās ar savu zirgu un gribēja pārlēkt pāri vārtiem, taču zirgs salauza kāju. Tūliņ pēc vecākā brāļa ieskrējās vidējais ar savējo rikšotāju, bet šā zirgs nolauza kaklu. Nu jaunākais brālis iecirta piešus zeltkrēpim sānos, un tas putna vieglumā pārlidoja pāri vārtiem, pēc tam tādā pašā vīzē atgriezās atpakaļ pagalmā. Vecākie brāļi aiz kauna nezināja, kur acis likt, jo tagad bija skaidrs, kuram brālim ir labākais zirgs un kuram pienākas saņemt visu tēva mantu.

Tomēr tēvam ar šādu pārbaudi vēl nebija gana.

— Dodieties vēlreiz pasaulē! — viņš sacīja dēliem.— Kurš pēc gada pārvedīs mājās visdaiļāko līgavu, tas dabūs visu mantu.

Un atkal katrs brālis aizjāja pa savu ceļu. Kaķenīte — pils saimniece jau gaidīja jaunāko brāli tajā pašā pļavā un atkal taisnā ceļā aizveda uz savu pili. Viņa šo laipni uzņēma, tad sacīja:

— Es zinu, kālab tēvs jūs šoreiz sūtīja pasaulē. Dari visu tā, kā līdz šim, tad dabūsi arī līgavu, kuras dēļ nebūs jāsarkst.

Jaunākais brālis no jauna iet pirms saules lēkta uz mežu, tur ar koka nazi nogriež rīksti un per nelaimīgo kaķenīti. Un tā katru mīļu dienu.

Jau trešais gads iet uz beigām. Vienurīt pils saimniece pamodina brāli pirms ausmas un saka:

— Celies nu augšā! Tavi brāļi ar sievām jau dodas uz mājām, arī tev laiks tikt pie līgavas. Šodien tu mani nepērsi, bet izdarīsi, vei, tā: paņem šo koka cirvi un aizej uz mežu, tur piecērt asi malkas un pārnes mājās, pie reizes pieplēs arī klēpīti skalu. Kad ar šo darbu būsi ticis galā, pasauc mani!

Jaunākais brālis piecirta un atstiepa pils pagalmā asi malkas, arī skalus sagādāja, tad gāja pie pils saimnieces.

— Labi, pils saimniece sacīja. — Tagad paņem šo zobenu, sacērt mani trīs gabalos, iemet tos sārtā un pielaid malkai uguni! Kad viss sadegs, no oglēm izlīdīs ārā briesmīgi baidēkļi un metīsies tev virsū, bet tu atkaujies ar skaliem, un viņi visi izkritīs cauri zemei. Pēdējā izrāpos varde ar atslēgām. Sit viņu ar skalu bunti tik ilgi, kamēr tā nometīs atslēgas zemē. Tad viņa pazudīs, tu paņem atslēgas un atslēdz to goda istabu, kas atrodas viņā pils spārnā. Bet tagad ņem zobenu un dari, kā tev sacīju!

Jaunākais brālis dreb kā apses lapa.

— Nē, — viņš saka, — man neceļas roka jūs sacirst gabalos.

Bet kaķenīte — pils saimniece viņam uzbļauj:

— Cērt, citādi tev līgavas neredzēt!

Ko lai dara? Brālis paņēma zobenu rokā un sacirta kaķenīti trīs gabalos; gabalus uzmeta uz malkas un tai no apakšas pielaida uguni. Viss sadega zilās liesmās; tad no oglēm sāka līst briesmoņi, taču jaunākais brālis viņus kāva ar skaliem, un — necik ilgi — tie visi pazuda. Pēdīgi izrāpoja nejauka varde ar atslēgām mutē; viņš arī to tikmēr kāva, līdz tā nometa atslēgas zemē. Varde pazuda, un jaunākais brālis devās ar atslēgām uz istabu, kas atradās viņā pils spārnā. Tiklīdz viņš durvis atslēdza, pretim iznāca daiļa meitene un sacīja:

— Paldies tev, drosminiek, ka mani atsvabināji!

Un viņa izstāstīja jaunākajam brālim visu, kas ar viņu bija atgadījies. Viņas tēvs bijis karalis, bet pēc tēva nāves viņa palikusi viena. Reiz atnākusi burve un gribējusi viņu pierunāt iziet pie tās dēla par sievu, bet viņa atsacījusies, un tāpēc šī burve viņu noburusi par kaķenīti. Taču nu jau visas briesmas esot garām, jo varde ar atslēgām, kas izkritusi cauri zemei, bijusi pati ļaunā burve.

— Tagad, ja es tev patīku, — daiļā meitene sacīja, — labprāt kļūšu tava līgava.

Vai vēl jāsaka, ka jaunākais brālis priecīgs tam piekrita? Nu uz pili no malu malām sāka plūst ļaudis; visi pateicās jaunākajam brālim par princeses atpestīšanu no smagā lāsta. Tai pašā dienā nodzēra kāzas, bet pēc kāzām jaunais pāris iesēdās karietē, kuras priekšā bija aizjūgti četri zirgi, un aizbrauca uz līgavaiņa tēva mājām.

Vecākie brāļi jau bija pārveduši sievas; kad ieradās jaunākā brāļa sieva, tās abas bija pat priecīgas, ka neviens uz šām vairs neskatījās.

Tēvs aiz laimes jutās kā septītajās debesīs; viņš apskāva jaunāko dēlu un tā skaisto sievu.

— Mīļais dēls, — viņš sacīja, — tu trīsreiz esi uzvarējis, tālab novēlu tev visu savu mantu.

Jaunākais dēls patencināja tēvu un sacīja:

— Man pašam ir visādas mantas papilnam. Bet jūsu novēlēto es labprāt atdāvinu brāļiem. Lai viņi šeit dzīvo laimīgi, jo mēs brauksim atpakaļ uz savu pili un jūs, labais tēvs, vedīsim sev līdzi.

Pazudušais zēns

Reiz dzīvoja pasakaini bagāts vīrs, kam bija neizsakāmi daudz visādas mantas. Bet šī bagātība viņu neiepriecēja, jo nebija mantinieka, kam to atstāt. Tomēr bagātnieka sieva cerēja, ka viņi vecumdienās nepaliks vieni. Tā kā cerības bija lielas, sākās vēl lielāka gatavošanās uz kristībām. Ap to laiku, kad bērnam vajadzēja nākt pasaulē, bagātnieks nosapņoja, ka viņiem piedzimšot dēls, kas visādi sargājams un uzmanāms, lai līdz divpadsmit gadu vecumam ne reizes nepieskartos zemei, citādi tūdaļ būšot pagalam.

Labi. Vecākiem par lielu prieku piedzima skaists zēns. Tēvs bez kavēšanās nolīga deviņas aukles, kurām pēc kārtas vajadzēja zēnu uzraudzīt. Viņš stingri jo stingri aizliedza zēnu likt zemē un neļāva tam pieskarties grīdai. Aukles šo aizliegumu godīgi pildīja, un, kad līdz apaļiem divpadsmit gadiem bija atlikušas tikai dažas dienas, zēns vēl ne reizes nebija pieskāries zemei. Viņu allaž nēsāja uz rokām vai šūpoja zeltītā šūpuli. Tēvs jau posās rīkot lepnas dzīres, lai nosvinētu sava vienīgā dēla atbrīvošanos no liktenīgām briesmām.

Te negaidot pagalmā atskanēja skaļas klaigas. Aukle, kura tobrīd turēja zēnu rokās, gribēja ātrāk uzzināt, kas tur notiek. Degdama ziņkārē, viņa aizmirsa visus piekodinājumus. Nolikusi zēnu zemē, izliecās pa logu un blenza ārā kā tele uz jauniem vārtiem, pētīdama, kas tur tik aplam klaigā.

Pēdīgi klaigas aprima. Nu aukle atkal ņems zēnu rokās, taču no tā istabā vairs ne vēsts. Tikai tagadiņ aukle atminējās saimnieka piekodinājumu. Viņa sāka raudāt un vaimanāt, un tūliņ saskrēja ļaudis, kas tobrīd bija mājās. Atsteidzās ari pats saimnieks un vaicāja, vai neesot kas atgadījies ar Viņa dēlu. Pārbijusies aukle drebēja kā apses lapa, nespēdama izteikt ne vārda. Pēdīgi pēc garas taujāšanas viņa ar mokām atzinās, kas noticis.

Bagātnieks neizsakāmi noskuma, jo tik negaidīti bija sabrukušas visas viņa cerības. Nezaudēdams ne mirkli, viņš izsūtīja uz visām malām kalpus meklēt pazudušo dēlu. Viņš tos skubināja steigties gan pavēlēdams, gan lūgdamies, gan piesolīdams labu atalgojumu un bārstīdams dukātus kā sīknaudu. Kalpi ilgi meklēja pazudušo zēnu, bet tā ari neatrada. Zēns bija pazudis — kā zemē iekritis, it kā nekad pasaulē nebūtu dzīvojis.

Pēc kāda laika bēdu sagrauztajam tēvam sāka likties, ka viņš ik nakti tieši divpadsmitos goda istabā dzird kādu staigājam un žēli raudam. Tēvs nogaidīja dažas dienas, taču troksnis nemitējās, un viņu sagrāba nepārvarama vēlēšanās izdibināt, kas īsti šai istabā notiek; viņam pat iešāvās prātā doma: vai tikai tas nav viņa pazudušais dēls? Tad tēvs lika izziņot, ka samaksās trīssimt zelta gabalus tam, kurš kaut vienu nakti pārnakšņos šai istabā.

Trīssimt zelta gabali — tā ir liela nauda, it sevišķi nabadzīgam cilvēkam. Radās daudzi gribētāji, kas kāroja iegūt šo naudu. Taču, līdzko pienāca divpadsmit un istabā atskanēja troksnis, tie izbijās un pārlika — sak, dzīvība ir dārgāka par trīssimt naudas gabaliem un tālab nav vērts riskēt. Tā tēvs nevarēja un nevarēja uzzināt, kas istabā staigā un raud — viņa dēls vai kāds spoks.

Netālu no bagātnieka mājas dzīvoja dzirnavnieka atraitne ar trim meitām. Viņas dzīvoja lielā trūkumā, tik tikko vilka dzīvību. Valodas par spokošanos bagātnieka mājā un trīssimt zelta gabaliem nonāca arī līdz nabadzīgās dzirnavnieces namiņam. Vecākā meita rūpju nomāktajai mātei sacīja:

— Mīļo māmiņ, vai man neizmēģināt savu laimi? Kazi, paveicas izdibināt, kas tur naktīs spokojas. Tie trīssimt apsolītie zelta gabali mums itin lieti noderētu. Vai ne, māmiņ?

Māte bažīgi pašūpoja galvu, brītiņu padomāja un vispēdīgi atļāva meitai izmēģināt laimi.

Dzirnavnieces vecākā meita aizgāja pie bagātnieka un tam pateica savu vēlēšanos.

— Tu gribi izdibināt, kas tai goda istabā notiek? — bagātnieks pārvaicāja. — Labi, mīļā meitene, izmēģini laimi, lūko tur pārlaist nakti.

— Gan redzēsiet, ka es no tiesas tur pārnakšņošu, — dzirnavnieces meita atbildēja, priecādamās, ka dabūjusi piekrišanu. — Tikai jūs ļoti lūdzu: lieciet man iedot līdzi kaut ko no pārtikas, lai varu pagatavot sev vakariņas, jo kopš paša rīta ne cietu garoziņu neesmu mutē ņēmusi.

Bagātnieks pasauca virēju un lika iedot meitenei vakariņu tiesu. Virēja bez kavēšanās atnesa tik daudz visādu labumu, ka to pietiktu trim reizēm. Dzirnavnieces meita paņēma no visa tik, cik vēlējās: ēdienus, taukus, miltus, sāli un malku pavardam. Tad aizdedzināja vaska sveci un devās uz goda istabu. Tur viņa iekūra pavardu, uzlika uz uguns katliņus, uzklāja galdu un sakārtoja sev guļvietu. Viņa bija tā aizrāvusies ar vakariņu gatavošanu, ka ne manīt nemanīja, kā paskrēja laiks.

Re, jau nosita divpadsmit. Un tūliņ goda istabā atskanēja troksnis un vaimanas. Dzirnavnieces meita nobijusies skatās apkārt, ielūkojas visos kaktos. Nekur neko nemana — viss pārredzams kā uz delnas, tomēr kāds raud un vaid… Negaidot i raudas, i vaidi apklusa un meitenes priekšā nostājās skaists zēns. Viņš laipnā balsī vaicāja:

— Saki — kam tu gatavo šīs vakariņas?

— Pati sev, — viņa atbildēja.

Zēns noskuma un, bēdīgi raudzīdamies meitenē, atkal vaicāja:

— Un kam tu uzklāji galdu?

— Pati sev, — viņa atkal atbildēja.

Zēns noskuma vēl vairāk, un viņa pelēkajās acīs parādījās asaras.

— Un kam tu sakārtoji guļvietu?

— Pati sev, — trešo reizi atbildēja dzirnavnieces meita.

Tad zēns gauži ieraudājās un, izmisīgi lauzīdams rokas, pazuda.

No rīta dzirnavnieces meita izstāstīja saimniekam visu, ko bija pieredzējusi. Noklusēja vienīgi to, ka viņas atbildes zēnu bija apbēdinājušas. Bagātnieks viņai noskaitīja apsolītos trīssimt zelta gabalus par to, ka viņa bija pavadījusi nakti šajā istabā.

Otru nakti pie bagātnieka devās vidējā māsa, un vecākā viņu pamācīja, kas jādara un kā jāatbild. Vidējā māsa visu tā arī izdarīja: aizgāja pie bagātnieka, un tas viņai atļāva pārnakšņot goda istabā; paņēmusi līdzi visādus ēdamos, taukus, sāli, malku, viņa aizdedzināja vaska sveci, iekūra pavardā uguni, uzklāja galdu, sakārtoja sev guļvietu un sāka gaidīt. Kad parādījās zēns un viņai vaicāja: «Kam tu vāri vakariņas, kam uzklāji galdu, kam sakārtoji guļvietu?» — viņa ikreiz atbildēja: «Pati sev, pati sev, pati sev!» Un zēns tāpat kā iepriekš gauži ieraudājās un, izmisīgi lauzīdams rokas, pazuda.

No rīta viņa izstāstīja saimniekam visu, kā bijis, vienīgi noklusēja, ka zens gauži raudājis. Un saimnieks viņai noskaitīja apsolītos trīssimt zelta gabalus.

Trešajā dienā visjaunākā māsa sacīja:

— Manasmīļās māsiņas, ja jums abām viss tik labi beidzās un jūs pārnesāt katra trīssimt zelta gabalus, tad iešu arī es izmēģināt savu laimi. Varbūt man izdosies pārvarēt savas bailes.

Māte, redzēdama, ka ar vecākajām meitām nekas ļauns nebija noticis, atļāva arī jaunākajai iet, kaut gan to mīlēja visvairāk.

Jaunākā māsa tāpat kā abas vecākās vispirms palūdza saimniekam atļauju pārnakšņot goda istabā un paņemt kaut ko ēdamu vakariņām, tad aizdedzināja vaska sveci un vakarā devās uz šo istabu. Tur meitene iekūra pavardu, uzlika uz uguns katliņus, uzklāja galdu, sakārtoja guļvietu un gaidīja pusnakti baiļodamās, nezaudēdama cerības.

Nosita divpadsmit. Istabā atskanēja raudas un vaimanas… Dzirnavnieces jaunākā meita skatās abi acīm, ielūkojas visos kaktos, taču nekur neko nemana — viss pārredzams kā uz delnas, tomēr kāds staigā un vaid. Negaidot i raudas, i vaidi apklusa un meitenes priekšā nostājās skaists zēns. Viņš laipnā balsī vaicāja:

— Saki — kam tu gatavo šīs vakariņas?

Meitene paskatījās uz zēnu, padomāja un tad atbildēja citādāk nekā māsas:

— Pati sev gatavoju, bet, ja tu vēlies, pacienāšu arī tevi.

Drūmais zēna vaigs tūliņ noskaidrojās, un viņš vaicāja:

— Un kam tu uzklāji galdu?

— Pati sev uzklāju, bet, ja tu vēlies, sēdies vien klāt.

Tiklīdz viņa to pasacīja, skaistais zēns mazlietiņ pasmaidīja.

— bet kam tu uzklāji gultu?

— Pati sev, bet, ja tev patiktos, vari arī tu tajā gulēt.

Nu zēns tapa pavisam priecīgs un plaukšķinādams sacīja:

— Ai, cik jauki! Ai, cik labi, ka tu visu tā izdarīji un par mani iedomāji! Tikai tu, lūdzama, brītiņu pagaidi: es vispirms aiziešu atvadīties no saviem draugiem, kas mani līdz šim aprūpēja.

Tūliņ sāka pūst silts vējiņš, un istabas vidū atvērās dziļš bezdibenis, kurā zēns lēnām sāka grimt. Dzirnavnieces jaunākā meita saķēra zēna svārku stērbeli un pati devās viņam pakaļ: jāapskatās, kurp viņš dosies?

Viņas priekšā pavērās pavisam cita pasaule. Pa labi tecēja zelta upe, pa kreisi mirdzēja zelta kalni, bet vidū pletās neredzēti skaista zaļa pļava, kurā ziedēja visdažādākās puķes. Zēns gāja pa taciņu uz priekšu, bet dzirnavnieces meita uz pirkstgaliem tam sekoja pāris soļu iepakaļ, cenzdamās iet klusi, lai viņš to nepamanītu.

Tā viņi gāja, gāja, līdz priekšā parādījās sudraba mežs. Kad viņi tuvojās mežam, no tā izskrēja visādi zvēriņi. Tie metās pie zēna un lēkāja apkārt, bet viņš tos visus pēc kārtas mīļi apglaudīja. Dzirnavnieces meita tikmēr nolauza sudraba zariņu un iesēja to mutautiņā — sev par piemiņu.

Tad viņi devās tālāk un nonāca pie otra meža, kas bija no tīra zelta. Kad viņi tuvojās mežam, no tā izlidoja neskaitāmi skaistu putnu bari. Putni burvīgi iedziedājās, salaidās zēnam apkārt, nometās uz pleciem un galvas, un viņš tos visus mīļi apglaudīja. Dzirnavnieces meita tikmēr nolauza zelta zariņu un ietina lakatiņā, nospriezdama: «Kas zina, vai citādi māsas noticēs, kad tām stāstīšu, kur biju un ko redzēju.»

Zēns atvadījās no saviem draugiem un pa to pašu taciņu, pa kuru bija nācis, atgriezās atpakaļ, arī dzirnavnieces meita — viņam pa pēdām. Kad abi pienāca pie cauruma, pa kuru bija nokāpuši lejā, viņa atkal saķēra zēna svārku stērbeli un reizē ar viņu pacēlās augšā tajā pašā istabā, kuru nesen bija atstājusi.

— Nu tā, — viņš sacīja dzirnavnieces meitai, — es atvadījos no saviem draugiem. Tagad varam ieturēt vakariņas.

Dzirnavnieces meita cēla galdā visu, ko bija pagatavojusi. Viņi apsēdās un ēda, cik kārojās. Kad vakariņas bija ieturētas, zēns sacīja:

— Bet tagad laiks doties pie miera.

Viņi ērti apgūlās uzklātajā gultā. Dzirnavnieces meita nolika

abu starpā sudraba un zelta zariņus. Un — necik ilgi — abi jau gulēja saldā miegā.

Otrā dienā, kad saule bija pacēlusies labi augstu, dzirnavnieces meita aizvien vēl nerādījās. Bagātnieks ilgi gaidīja, bet meitenes kā nebija, tā nebija. Tad viņš nosprieda, ka atgadījies kas ļauns, un devās lūkoties. Taču durvis bija cieši noslēgtas.

Saimnieks pavēlēja durvis uzlauzt. Un cik liels bija viņa prieks, kad istabā ieraudzīja savu pazudušo dēlu un dzirnavnieces meitu! Abi no saceltā trokšņa tikko bija pamodušies. Tēvs priecājās kā mazs bērns un tūlīt uz karstām pēdām lika sarīkot lielas dzīres un saaicināt visus apkaimes bagātniekus, lai tie dalās viņa priekā.

Negaidot zēns pamanīja sev līdzās divus zariņus un izbrīnījies dzirnavnieces meitai sacīja:

— Vai tu arī biji man līdzi tur — pazemē? Tad zini: tava uzticība ir mani atbrīvojusi no burvestības, šie zariņi pārvērtīsies par divām pilīm.

To pateicis, viņš paņēma zariņus un izmeta pa logu. Un tajā pašā mirklī ne no šā, ne no tā radās divas lielas pilis — viena zelta, otra sudraba. Pēcāk šajās pilīs dzirnavnieces jaunākā meita un skaistais jauneklis sāka dzīvot labas dienas un, jādomā, dzīvo vēl tagad, ja nav miruši.

Zelta pakavs, zelta spalva un zelta mats

Reiz dzīvoja zemnieks, kam bija divpadsmit dēlu, bet visjaunāko — divpadsmito — pārējie dēli nekad nesauca par savu brāli. Kādu dienu visi divpadsmit dēli sadomāja doties pasaulē darbu meklēt un, aizgājuši pie viena karaļa, sacīja:

— Labais, visugaišais karali, vai mēs nevarētu pilī dabūt darbu?

— Kālab ne, — karalis atbildēja, — tikai godīgi jāstrādā.

Brāļi nokalpoja pie karaļa apaļu gadu. Kad gads pagāja, karalis viņiem vaicāja:

— Sakiet — kā lai es jūs atalgoju?

— Labais, visugaišais karali, iedodiet mums katram pa vērsim.

— Labi, — karalis bija ar mieru. — Vei, tur ganās mani vērši. Ejiet un izraugieties paši pēc savas patikšanas!

Brāļi aizgāja uz ganībām, izraudzīja divpadsmit brangus vēršus un devās uz tēva mājām.

Skrien nu uz istabu un pasauc tēvu! — brāļi sacīja jaunākajam.

Tēvs iznāca pagalmā un ieraudzīja tur divpadsmit brangus vēršus.

— Tūdaļ redzams, ka esat krietni strādājuši, — tēvs sacīja.— Par to man liels prieks.

Pagāja kāds laiks, un atkal visi divpadsmit brāļi devās pasaulē darbu meklēt. Viņi aizgāja pie tā paša karaļa un sacīja:

— Labais, visugaišais karali, vai mēs nevarētu pilī dabūt darbu?

— Kālab ne, — karalis atbildēja, tikai godīgi jāstrādā.

Brāļi nokalpoja pie karaļa apaļu gadu. Kad gads pagāja, karalis viņiem vaicāja:

— Sakiet — kā lai es jūs atalgoju?

— Labais, visugaišais karali, iedodiet mums katram pa govij!

— Labi, — karalis bija ar mieru. — Vei, tur ganās manas govis. Ejiet un izraugieties paši pēc savas patikšanas!

Brāļi aizgāja uz ganībām, izraudzīja divpadsmit brangas go. vis un devās uz tēva mājām.

— Skrien nu uz istabu un pasauc tēvu! — brāļi sacīja jaunākajam.

Tēvs iznāca pagalmā un ieraudzīja tur divpadsmit brangas govis.

— Tūdaļ redzams, ka atkal esat krietni strādājuši, — tēvs sacīja. — Par to man liels prieks.

Brāļiem nu bija divpadsmit vērši un divpadsmit govis, taču viņi gribēja vēl vairāk. Tālab visi divpadsmit atkal devās pasaulē darbu meklēt un pēc veca paraduma iegriezās pie tā paša karaļa.

— Labais, visugaišais karali! Mēs atkal gribētu pilī dabūt darbu.

— Kālab ne, — karalis atbildēja, — tikai strādājiet tikpat godīgi kā iepriekš!

Brāļi vēlreiz nokalpoja pie karaļa apaļu gadu. Kad gads pagāja, karalis viņiem vaicāja:

— Sakiet — kā lai es jūs atalgoju?

— Labais, visugaišais karali! Mums tagad derētu katram pa zirgam.

— Labi, — karalis bija ar mieru. — Vei, tur ganās mani zirgi. Ejiet un izraugieties paši pēc savas patikšanas!

Brāļi aizgāja uz ganībām, un vienpadsmit vecākie brāļi izraudzīja katrs pa labu labam rikšotājam, tikai jaunākais staigāja šurpu turpu, aplūkodams zirgus un nezinādams, kuru ņemt. Ja ņemsi varenu zirgu, tas nometīs zemē, ja ņemsi vārgu — nespēs panest.

Jaunākais brālis jau gribēja doties prom bez zirga. Bet tad viņš pamanīja pie ūdens palts zirdziņu, kas cilvēka balsī viņam sacīja:

— Janko, ņem mani, es tev uzticīgi kalpošu. Kad aiziesim pie karaļa un viņš tev piedāvās visgreznākos seglus, tu no tiem atsakies, bet palūdz vecos, kas jau septiņus gadus istabaugšā mētājas.

Janko tā arī darīja.

Lai kā karalis mēģināja viņu pierunāt ņemt jaunos seglus, Janko pie tā nebija piedabūjams. Pēdīgi karalis lika notīrīt vecos, ieziest un atdot jaunākajam brālim.

Tikuši ārā no pilsētas, vecākie brāļi — viens divi — aizauļoja piecas verstis pastarītim priekšā. Tad zirdziņš jaunākajam brālim vaicāja:

— Saki, Janko, — kā jāsim: saules vai vēja ātrumā?

— Manu zirdziņ, skrien tā, lai ar mums abiem nenotiek nekas ļauns.

Zirdziņš nopurinājās vienu reizi, un tūdaļ Janko pārvērtās vara jātniekā, bet zirdziņš pats — vara zirgā. Janko vēl nepaguva ne attapties, kad viņi atradās pie ceļmalas kroga ātrāk nekā brāļi.

Ienāk brāļi krogā, bet Janko jau priekšā — sēž pie galda.

— Kazi, pats nelabais tevi šurp tik ātri atnesis? — brāļi viņam uzbļāva.

— Kas par nelabo, — Janko atbild. — Es tikai pa iemītu taciņu rāmā garā jāju, bet jūs gan laikam sazin kur dauzījāties apkārt.

Šie jaunāko apsauc:

— Turi muti, muļķi! Būtu jājis kopā ar mums, būtu redzējis vara princi vara zirgā.

To dzirdot, Janko sēž klusu, nebilst ne vārdiņa.

Izgāja visi divpadsmit kopā no kroga, un vecākie brāļi — viens divi — aizauļoja tālu priekšā. Tad zirdziņš jaunākajam brālim atkal vaicāja:

— Saki, Janko, — kā jāsim: saules vai vēja ātrumā?

— Manu zirdziņ, skrien tā, lai ar mums abiem nenotiek nekas ļauns.

Zirdziņš nopurinājās, un Janko pārvērtās sudraba jātniekā, bet zirdziņš pats — sudraba zirgā. Janko apdzina savus brāļus un apstājās pie ceļmalas kroga.

Ierodas brāļi, bet Janko jau priekšā — sēž pie galda.

— Kazi, atkal pats nelabais tevi uz muguras atvizinājis? — brāļi viņam uzbļāva.

— Kas nu par nelabo. Es tikai pa iemītu taciņu rāmā garā jāju, bet jūs gan laikam sazin kur dauzījāties apkārt.

Šie jaunāko apsauc:

— Turi muti, muļķi! Būtu jājis kopā ar mums, būtu redzējis sudraba princi sudraba zirgā!

To dzirdot, Janko sēž klusu, nebilst ne vārdiņa.

Vecākie vienpadsmit brāļi saposās ceļā un aizauļoja, bet Janko jāja rāmā garā, soli pie soļa likdams. Kad krogs palika aiz muguras, zirdziņš viņam vaicāja:

— Saki, Janko, — kā jāsim: saules vai vēja ātrumā?

— Manu zirdziņ, skrien tā, lai ar mums abiem nenotiek nekas ļauns.

Zirdziņš nopurinājās, un Janko pārvērtās zelta jātniekā, bet zirdziņš pats — zelta zirgā. Necik ilgi, un Janko pārjāja mājās agrāk par brāļiem.

Pārrodas brāļi, bet Janko jau priekšā — sēž pie krāsns.

— Paskat vien, — šie brīnās, — viņš atkal pirmais klāt! Kazi, pats nelabais tevi pārnesis mājās ātrāk par mums!

— Kas nu par nelabo. Es tikai pa iemitu taciņu rāmā garā jāju, bet jūs gan laikam sazin kur dauzījāties apkārt.

Šie jaunāko apsauc:

— Turi muti, muļķi! Būtu jājis kopā ar mums, būtu redzējis zelta princī zelta zirgā!

To dzirdot, Janko sēž klusu, nebilst ne vārdiņa.

Tēva tobrīd nebija mājās, bet, kad viņš pārnāca, vecākos brāļus uzteica par brašajiem zirgiem, turpretim Janko sarāja, ka pārvedis tik nožēlojamu kleperi.

Otrā dienā brāļi tēvam sacīja:

— Tētiņ, pietiks mums peļņā iet, tagad gribam precēties. Tā kā visi esam viena tēva dēli, tad sameklējiet mums arī līgavas — vienas mātes meitas.

Vecākais brālis apsegloja savu zirgu, tēvs uzsēdās tam mugura un aizjāja lūkot dēliem līgavas.

ādu laiciņu jājis, tēvs ieraudzīja vecu sievu uz lauka aram ar sešām ķēvēm. Viņš tai pavaicāja, vai šī nezinot apkārtnē kādu māti, kurai būtu divpadsmit meitas. Sieva deva viņam padomu jāt tālāk uz priekšu — sak, tādās un tādās mājās dzīvojot gan viena māte ar divpadsmit meitām.

Šī vecā sieva bija ragana, kurai pašai bija divpadsmit meitas. Viņa uzšāva ķēvēm ar pātagu un vienā mirklī atradās jau mājās.

Kad tēvs pārkāpa šo māju slieksni, viņu te sagaidīja kā dārgu viesi; taču tēvs bez liekas kavēšanās lūdza parādīt līgavas. Ragana aizskrēja uz stalli, paķēra aizdurvē pakārto pātagu un uzšāva katrai ķēvei pa reizei — un viņas priekšā nostājās divpadsmit meičas.

— Ātrāk ārā no staļļa! — vecene iebļāvās. — Pie jums atjājis precinieks.

Meičas cita pēc citas gāja uz istabu. Tēvam meitas bija pa prātam, un viņi tūdaļ norunāja, kad ieradīsies līgavaiņi un rīkos kāzas. Noteiktajā dienā visi divpadsmit brāli apsegloja savus zirgus un jāja pēc līgavām.

Kad viņi tuvojās meitu mātes mājām, jaunākā brāļa zirdziņš sacīja:

— Janko, tevi tur mēģinās nosēdināt aiz galda pašā vidū. To tu nedari, bet apsēdies maliņā, aizbildinādamies, ka tev kā jaunākajam jāpieskata zirgi. Un, līdzko es piecirtīšu kāju, tūdaļ steidzies ārā. Kad tevi cienās ar vīnu, tu pirmo kausu izlej zem galda, un tad tev rokā gadīsies glāzīte, kuru nemanot iebāz kabatā.

Janko iegāja istabā un izdarīja visu, kā zirdziņš vēlēja. Nu viņam kabatā bija glāzīte. Tad zirdziņš piecirta kāju, un Janko izgāja ārā. Zirdziņš viņam sacīja:

— Tagad jūs cienās ar virumu; tu pasmel pirmo karoti un izlej zem galda! Tūliņ radīsies suka. Šo suku pievāc un noslēp kabatā!

Janko atgriezās istabā un izdarīja visu, kā vēlēts. Nu viņam kabatā bija ari suka. Zirdziņš atkal piecirta kāju, un Janko izgāja ārā. Zirdziņš viņam sacīja:

— Tagad jums cels galdā cepeti; tu pirmo gabalu ar visu dakšiņu nomet zemē! Radīsies ķemme. Vecene nojautīs ko nelabu un pielieksies, lai tev dakšiņu pasniegtu, bet tu nesnaud un pasteidzies ātri paslēpt ķemmi kabatā. Tad vari turpināt azaidu droši.

Janko atgriezās istabā un izdarīja visu, kā vēlēts. Noslēpis ķemmi kabatā, saēdās cepeša, cik tikās. Kad azaids bija ieturēts, brāļi nolikās gulēt katrs savā gultā; arī meičas apgūlās savās gultās. Vecā ragana tāpat nolikās uz auss.

Zirdziņš piecirta kāju, un Janko izgāja ārā. Zirdziņš viņam sacīja:

— Pārnes brāļus vecenes meitu vietās, bet meitas — brāļu vietās. Arī pats neaizmirsti apmainīt savu guļvietu!

Tikko Janko visus apmainīja vietām un pats apgūlās meitu guļvietā, ienāca ragana ar zobenu rokā un devās taisnā ceļā pie līgavaiņu guļvietām. Aptinusi matus ap roku, viņa nocirta visām meičām galvas, jo domāja, ka tie ir līgavaiņi. Nevarēdama vien nopriecāties, ka pazudinājusi divpadsmit dvēseles, ragana atkal nolikās uz auss.

Zirdziņš piecirta kāju, un Janko izgāja ārā. Zirdziņš viņam sacīja:

— Pamodini brāļus, lai tie seglo zirgus un auļo prom, bet pats vēl paliec durvis aiztaisīt.

Brāļi piecēlās, apsegloja zirgus un aizauļoja, bet Janko palika aiztaisīt durvis. Kad durvis bija ciet, zirdziņš sacīja:

Tagad, Janko, sēdies man mugurā un, lai ko tu ceļā redzētu, mani neapstādini!

Janko uzsēdās zirdziņam mugurā un, auļodams garām raganas istabas logiem, uzsauca:

— Ei, vece, vecene, savu meitu slepkava, tencinu par cienastu!

To dzirdot, ragana uztrūkās no miega un aizskrēja pie meitām — tās no tiesas guļ beigtas! Viņa aiz lielām dusmām vai pušu pārplīsa. Tad uzsēdās uz lāpstas un dzinās brāļiem pakaļ. Bet tie jau bija gabalā.

— Piesargieties, — ragana pukojās, — gan es pratīšu jūs apstādināt! — Un pasvieda bēgļiem priekšā zelta pakavu.

— Vadzi, zirdziņ, — Janko sauca, — uz ceļa guļ zelta pakavs. Vai pacelt?

Bet zirdziņš viņam atbildēja:

— Ja pacelsi, klāsies ļauni, ja nepacelsi — vēl ļaunāk.

Janko nolēca no zirga un pacēla pakavu; kamēr viņš ap to noņēmās, ragana jau bija pavisam tuvu klāt.

— Nav labi, Janko, — zirdziņš sauca, — met zemē ķemmi!

Janko nometa ķemmi, un tūdaļ radās biezs mežs. Kamēr ragana izlauzās tam cauri, viņi jau bija gabalā.

— Piesargies, gan es tevi dabūšu rokā! — ragana sauca un pasvieda bēgļiem priekšā zelta spalvu.

— Vadzi, zirdziņ, — Janko sauca, — uz ceļa guļ zelta spalva. Vai pacelt?

Bet zirdziņš viņam atbildēja:

— Ja pacelsi, klāsies ļauni, ja nepacelsi — vēl ļaunāk.

Janko nolēca no zirga un pacēla spalvu. Tikmēr ragana jau atkal tik tuvu klāt, ka tās elpa svilina zirdziņam asti.

— Nav labi, Janko, — zirdziņš sauca, — met zemē suku! Janko nometa zemē suku, un tūliņ radās biezi dzeloņplūmju krūmi; kamēr ragana izlauzās tiem cauri, viņi jau atkal bija gabalā.

— Piesargies, tik un tā tu no manis neaizbēgsi! — Un ragana pasvieda bēgļiem priekšā zelta matu.

— Vadzi, zirdziņ, — Janko sauca, — uz ceļa guļ zelta mats. Vai pacelt?

— Ja pacelsi, klāsies ļauni, ja nepacelsi — vēl ļaunāk.

Kamēr Janko nolēca no zirga un matu pacēla, ragana jau mina turpat uz papēžiem — teju, teju saķers zirgu aiz astes.

— Nav labi, Janko, — zirdziņš sauca, — met zemē glāzīti! Janko nometa glāzīti, un tūdaļ radās plaša jūra. Mesties jūrā ragana neuzdrīkstējās un griezās atpakaļ tukšām rokām, bet Janko ar zirdziņu laimīgi pārjāja mājās. Nu brāļi vairs nedarīja Janko pāri; viņi bija priecīgi, ka jaunākais brālis tos paglābis no drošas nāves. Arī nelamāja vairs, bet katrā vārda galā sauca viņu par mīļo brālīti. Tomēr Janko aizvien vēl sirdī juta pārestību, ka iepriekš vecākie brāļi viņu ne reizes nebija saukuši par brāli. Janko atvadījās no tēva un brāļiem, apsegloja savu zirdziņu un aizjāja prom pasaulē darbu meklēt.

Janko jāja, jāja, līdz pēdīgi ieraudzīja priekšā kādu pilsētu.

— Vai redzi, Janko, ekur to pilsētu? — zirdziņš vaicāja.

— Tur dzīvo karalis, kura pilī tev jāmēģina atrast darbs. Ja karalis tevi pieņems par kalpu, strādā godīgi un kārtīgi! Ja kas nepaveiksies, pasaki tikai man, un es tev palīdzēšu.

Kad viņi piejāja pie pilsētas vārtiem, zirdziņš nopurinājās un tūdaļ pārvērtās par tik nožēlojamu un izkāmējušu kleperi, ka likās — tas veselus divpadsmit gadus nebūtu suku redzējis.

Janko atnāca pie karaļa un sacīja:

— Labais, visugaišais karali! Vai es nevarētu pilī dabūt darbu?

— Kālab ne, — karalis atbildēja, — man tieši zirgu puisis vajadzīgs.

Janko kopšanā nodeva divpadsmit zirgus, un trīspadsmitais bija paša zirdziņš, kas rāmi stāvēja staļļa kaktā.

Citi zirgu puiši vienas nedēļas laikā nodedzināja pa veselai mārciņai sveču, bet Janko iztika bez svecēm, un tomēr viņa zirgi bija labāk apkopti. Karalis par to brīnīties brīnījās un citus zirgu puišus sarāja par lielo sveču tēriņu, jo viņu zirgi tik un tā nespēja mēroties ar Janko zirgiem. Tas zirgu puišiem ķērās pie sirds.

— Pag, — viņi sprieda, — jāmēģina izdibināt, kur tas suns aprakts.

Tajā pašā vakarā viņi ieskatījās pa šķirbu Janko stallī un ieraudzīja, ka tur spīd zelta pakavs. Ar to viņiem pietika. Otrā rītā šie aizgāja pie karaļa un Janko nosūdzēja:

— Labais, visugaišais karali! Nu mēs zinām, kālab Janko nededzina sveces. Viņam pieder zelta pakavs, kas izplata gaismu.

To izdzirdis, karalis lika atsaukt Janko.

— Janko, — viņš sacīja, kas tev tas par pakavu? Nes to tūliņ šurp, citādi pavēlēšu tevi bez tiesas sprieduma sodīt ar nāvi!

Janko aizgāja uz stalli, apķērās zirdziņam ap kaklu un rūgti ieraudājās. Zirdziņš viņam vaicāja:

— Janko, kālab tu raudi, kas tev kaiš?

— Ai, manu zirdziņ, kā lai neraudu, ja karalis liek atdot zelta pakavu, citādi viņš pavēlēšot mani bez tiesas sprieduma sodīt ar nāvi.

Zirdziņš viņam tad sacīja:

— Es tak tev teicu: ja pacelsi pakavu, klāsies ļauni; bet, ja to nebūtu pacēlis, klātos vēl ļaunāk. Neraudi, Janko, atdod karalim šo pakavu!

Janko aiznesa pakavu un cerēja, ka tagad viņu liks mierā. Taču karalis negaidot pavaicāja:

— Kur tu ņēmi šo pakavu?

— Tur un tur — uz ceļa pacēlu!

Karalis paskatījās te uz Janko, te uz pakavu un pēdīgi sacīja tā:

— Labi, man nav no svara, kur tu to pacēli, teikšu tikai vienu. Ja tu nepārvedīsi man to zirgu, kurš pazaudējis šo pakavu, tad galva tev nost! Ja pārvedīsi, dabūsi pulka naudas.

Janko aizgāja uz stalli un raudādams izstāstīja zirdziņam visu:

— Ai, manu zirdziņ, karalis teica, ja nepārvedīšu viņam to zirgu, kurš pazaudējis pakavu, tad galva man nost. Bet, ja pārvedīšu, dabūšu pulka naudas.

— Nebēdājies, Janko; kam jānotiek, no tā neizbēgsi, — zirdziņš sacīja. — Ieber man šovakar vairāk auzu nekā citām reizēm, un rīt no rīta abi dosimies ceļā.

Otrā rītā, gaismiņai svīstot, viņi jau bija ceļā; auļoja cauru dienu pāri kalniem un lejām, līdz pēdīgi vēlu naktī piejāja pie raganas mājas. Zirdziņš apstājās un sacīja:

— Nu, Janko, esam klāt un tieši laikā. Vecene patlaban guļ, bet viņas zirgs stāv stallī. Klusītiņām ieej pie viņas un izvelc no spilvena apakšas atslēgas; zobenu, kas atrodas tai blakus, iemet kaktā, tad atslēdz stalli un atved zirgu šurp. Tikai esi piesardzīgs un papūlies labi drīz atgriezties!

Janko izdarīja visu, kā zirdziņš vēlēja: izvilka no spilvena apakšas atslēgas, iemeta kaktā zobenu un atslēdza stalli, un tūdaļ ar roku aizsedza acis, jo zelta zirgs tik stipri viņu apžilbināja. Tad atsēja zirgu un atveda pie sava zirdziņa.

— Kāp man mugurā, — zirdziņš pavēlēja, — un turi zelta zirga pavadu labi cieši!

Janko uzlēca savā zirgā un, auļodams garām raganas istabas logiem, uzsauca:

— ei, vece, vecene, savu meitu slepkava, nu mēs aizvedam tavu zelta zirgu!

To dzirdot, ragana uztrūkās augšā un jau gribēja ķert pēc zobena, bet no tā ne vēsts. Kamēr viņa visus kaktus pārmeklēja, jājēji jau bija tikuši pāri trim kalniem. Beidzot, kad viņi atradās pie jūras, ragana bēgļus ieraudzīja un pilnā kaklā iebļāvās:

— Janko, vai tu atjāsi vēlreiz pie manis?

— Atjāšu, atjāšu, tikai tu rūpīgāk uzmani savas atslēgas!

Jūras krastā raganas vara beidzās, un viņai bija vien jāgriežas atpakaļ tukšām rokām, bet Janko laimīgi pārveda zelta zirgu karalim.

Karalis dikti nopriecājās par zirgu un ierādīja tam atsevišķu greznu stalli. Viņš Janko nespēja vien beigt slavēt, toties par apsolīto atalgojumu bija pavisam piemirsis. Janko jau gribēja iet pie karaļa, lai viņam to atgādinātu, taču zirdziņš atrunāja:

— Neej vis vēl, Janko, pacieties kādu laiciņu!

Janko tāpat kā agrāk kopa divpadsmit zirgus; trīspadsmitais bija paša zirdziņš, kas stāvēja staļļa kaktā. Arī tagad Janko iztika bez svecēm, un viņa koptie zirgi tik un tā bija pārāki par citiem.

Karalis par to nobrīnīties vien nevarēja un rāja pārējos zirgu puišus.

— Kas jūs par zirgu puišiem? — viņš sacīja. — Re-, Janko nav vairs zelta pakava, un tomēr jūsu zirgi nespēj mēroties ar viņa koptajiem zirgiem. Par velti tikai sveces tērējat!

— Labais, visugaišais karali! Kam viņam sveces, ja ir zelta spalva!

To izdzirdis, karalis lika atsaukt Janko.

— Man zināms, ka tev ir zelta spalva, — viņš sacīja. — Nes to tūliņ šurp, citādi pavēlēšu tevi bez tiesas sprieduma sodīt ar nāvi!

Janko aizgāja uz stalli, apķērās zirdziņam ap kaklu un rūgti ieraudājās.

Zirdziņš viņam vaicāja:

— Kālab tu raudi, Janko, kas tev kaiš?

— Ai, manu zirdziņ, kā lai neraudu, ja karalis liek atdot zelta spalvu, citādi viņš pavēlēšot mani bez tiesas sprieduma sodīt ar nāvi.

Tad zirdziņš viņam sacīja:

— Es tak tev teicu: ja pacelsi spalvu, klāsies ļauni; bet, ja to nebūtu pacēlis, klātos vēl ļaunāk. Neraudi, Janko, atdod karalim šo spalvu!

Janko aiznesa zelta spalvu. Karalis paskatījās te uz zirgu puisi, te uz spalvu.

— Klausies, Janko, —- viņš pēdīgi ierunājās, — tu man pārvedi zelta zirgu, bet tagad sadabū man zelta pīli, kurai izkritusi šī spalva. Ja sadabūsi, saņemsi pusi no karaļvalsts, ja ne — likšu nocirst tev galvu.

Janko aizgāja uz stalli un raudādams izstāstīja zirdziņam visu:

— Ai, manu zirdziņ, karalis teica, ja nesadabūšu viņam pīli, kurai izkritusi šī spalva, viņš liks nocirst man galvu; ja sadabūšu, saņemšu pusi no karaļvalsts.

— Nebēdājies, Janko, kam jānotiek, no tā neizbēgsi! Ieber man šovakar vairāk auzu nekā citām reizēm, bet rīt no rīta abi dosimies ceļā.

Otrā rītā, gaismiņai svīstot, viņi jau bija ceļā; auļoja cauru dienu pāri kalniem un lejām, līdz pēdīgi vēlu naktī piejāja pie raganas mājas.

— Nu, Janko, esam klāt, — zirdziņš sacīja, — un tieši laikā.

Vecene jau guļ, bet pīle atrodas otrā istabā zelta būri, kur tup uz deviņpadsmit olām: viņa katru dienu izdēj pa olai. Tu klusītiņām ieej iekšā, tikai pielūko — neuzmodini veceni, jo atslēgas šoreiz tai aizbāztas aiz jostas. Uzmanīgi izvelc atslēgas ārā, bet zobenu, kas nolikts tai blakus, salauz sīkos gabalos un gabalus izmētā pa pagalmu, tad atslēdz otru istabu un atnes šurp zelta pīli ar visu zelta būri. Tikai esi piesardzīgs un atgriezies labi drīzi

Janko izdarīja visu, kā zirdziņš vēlēja: uzmanīgi izvilka raganai aiz jostas aizbāztās atslēgas, zobenu salauza sīkos gabalos un gabalus izmētāja pa pagalmu, tad atslēdza otru istabu, paķēra būri ar zelta pīli un atgriezās pie zirdziņa.

— Kāp man mugurā, — zirdziņš pavēlēja, un turi būri labi cieši!

Janko uzlēca zirdziņam mugurā un, auļodams garām raganas istabas logiem, uzsauca:

— Ei, vece, vecene, savu meitu slepkava, nu mēs aizvedam tavu zelta pīli!

To dzirdot, ragana uztrūkās augšā un jau gribēja ķert pēc zobena, bet no tā ne vēsts. Kamēr viņa pa pagalmu salasīja zobena gabalus, kamēr aizskrēja pie kalēja un sakaldināja tos kopā, Janko un zirdziņš jau bija tikuši pāri pieciem kalniem. Beidzot, kad viņi atradās pie jūras, ragana bēgļus ieraudzīja.

— Janko, vai tu atjāsi vēlreiz pie manis?

— Atjāšu, atjāšu, tikai tu rūpīgāk uzmani savas atslēgas!

Jūras krastā raganas vara beidzās, un viņai bija vien jāgriežas atpakaļ tukšām rokām, bet Janko laimīgi pārveda zelta pīli karalim.

Karalis dikti nopriecājās par pīli un zelta olām un tās būri pakāra virs savas gultas. Viņš Janko visādi slavēja, pat uz pleca tam paplikšināja, toties par solīto puskaraļvalsti bija pavisam piemirsis.

Janko sagrāba dusmas par vārda neturēšanu, un viņš jau gribēja iet un karalim to atgādināt, taču zirdziņš atrunāja:

— Neej vis vēl, Janko, mazlietiņ pacieties!

Janko tāpat kā agrāk kopa divpadsmit zirgus; trīspadsmitais bija paša zirdziņš, kas stāvēja staļļa kaktā. Arī tagad Janko iztika bez svecēm, un viņa koptie zirgi tik un tā bija pārāki par citiem. Pārējie zirgu puiši netika viņam līdz. Karalis par to nobrīnīties vien nevarēja un puišus rāja vienā gabalā.

— Kas jūs par zirgu puišiem? — viņš sacīja. — Re, Janko nav vairs ne zelta pakava, ne zelta spalvas, taču zirgi viņam labāk apkopti, arī sveces viņš nededzina bez jēgas.

— Labais, visugaišais karali, kam viņam sveces, ja ir zelta mats!

To dzirdot, karalis tūdaļ lika atsaukt Janko.

— Janko, — viņš sacīja, — kas tev tas par zelta matu? Nes to tūliņ šurp, citādi likšu sacirst tevi gabalos!

Janko aizgāja uz stalli, apķērās zirdziņam ap kaklu un rūgti ieraudājās. Zirdziņš viņam vaicāja:

— Janko, kālab tu raudi, kas tev atgadījies? .

— Ai, manu zirdziņ, kā lai neraudu, ja karalis liek atdot viņam zelta matu, citādi viņš likšot sacirst mani gabalos.

Tad zirdziņš viņam sacīja:

— Es tak tev teicu: ja pacelsi matu, klāsies ļauni; bet, ja to nebūtu pacēlis, klātos vēl ļaunāk. Neraudi, Janko, atdod karalim šo matu!

Janko aiznesa zelta matu. Karalis paskatījās te uz zirgu puisi, te uz matu, tad sacīja:

— Klausies, Janko, tu man pārvedi zelta zirgu, arī zelta pīle man jau rokā, bet tagad pārved man to kurai pieder šis mats. Ja to izdarīsi, atdošu tev visu karaļvalsti, ja ne — likšu nocirst tev galvu.

Janko aizgāja uz stalli un raudādams izstāstīja zirdziņam visu:

— Ai, manu zirdziņ, karalis teica, ja nepārvedīšu viņam to, kurai pieder šis mats, viņš liks nocirst man galvu; bet, ja pārvedīšu, atdos visu karaļvalsti.

— Nebēdājies, Janko, kam jānotiek, no tā neizbēgsi! Ieber man šovakar vairāk auzu nekā citām reizēm, bet rīt no rīta abi dosimies ceļā.

Otrā rītā, gaismiņai svīstot, viņi jau bija ceļā. Cauru dienu auļoja pāri kalniem un lejām, līdz vēlu naktī, kad ārā bija tik tumšs — kaut acī dur, piejāja pie raganas mājas.

— nu, janko, esam klāt, — zirdziņš sacīja, — un tieši laikā. Vecene jau guļ, bet meitene ar zelta matiem atrodas trešajā istabā, paslēpta aiz stikla. Tu klusītiņām ieej iekšā, taču šoreiz dabūt atslēgas tev būs daudz grūtāk: ragana tās tur, sakodusi zobos. Ja viņa pamodīsies, notiks nelaime. Atslēgas, ja vari, uzmanīgi izvelc, zobenu salauz gabalos un izmet pa logu. Tad atslēdz trešo istabu un esi bez rūpēm, jo meitene ar zelta matiem pati labprāt tev sekos. Tikai pielūko — nemēģini viņu noskūpstīt, citādi mums neklāsies labi. Esi piesardzīgs un atgriezies labi drīz!

Janko izdarīja visu, kā zirdziņš vēlēja: atslēgas uzmanīgi raganai izvilka, zobenu salauza un izmeta pa logu, tad atslēdza trešo istabu. Meitene ar zelta matiem bija tik skaista un daiļa kā sārtā saulīte un, kad Janko iegāja iekšā, viņam laipni uzsmaidīja. Janko metās pie viņas un jau gribēja noskūpstīt, taču laikus attapās — atcerējās zirdziņa vārdus, tad paņēma meiteni pie labās rokas un aizveda.

— Braši, Janko! — zirdziņš sacīja. — Un tagad sēdieties abi man mugurā!

Viņi uzsēdās zirdziņam mugurā, un, kad tas auļoja garām raganas istabas logiem, Janko uzsauca:

— Ei, vece, vecene, nu mēs aizvedam tavu zeltmati meiteni!

To dzirdot, ragana uztrūkās augšā un jau gribēja ķert pēc zobena, bet no tā ne vēsts. Kamēr viņa ārā lasīja zobena gabalus, kamēr aizskrēja pie kalēja un sakaldināja tos kopā, jājēji jau bija tikuši pāri septiņiem kalniem. Beidzot, kad bēgļi atradās pie jūras, ragana viņus ieraudzīja.

— Janko, vai tu atjāsi vēlreiz pie manis? — viņa sauca tiem pakaļ.

Janko viņai atbildēja:

— Nejāšu vairs, večiņ. Nu tu vari mierā dzīvot!

To dzirdēdama, ragana sāka viņus nejauki lādēt un apsaukāt, līdz pati aiz lielām dusmām pārplīsa un izplūda zemē kā melna darvas peļķe.

Zirdziņš ar Janko un zeltmati meiteni laimīgi atgriezās pilī.

Karalis aiz prieka nezināja ko darīt un bez liekas kavēšanās posās kāzām, taču meitene nekādi nebija ar mieru kļūt karalim par sievu — sak, iziešot vienīgi pie tā, kurš viņu atbrīvojis. Karalis mēģināja viņai pielabināties gan ar labu, gan ar ļaunu, taču meitene viņu negribēja ne acīs redzēt.

Tad karalis noskaitās un sadomāja ļaunu darbu — nogalināt Janko. Viņš cerēja: kad Janko vairs nebūs starp dzīvajiem, tad zeltmate meitene viņu ātrāk iemīlēs. Tā karalis lika Janko paziņot: sak, tādā un tādā dienā viņam būšot jāmirst, un viņš varot izvēlēties sev nāvi pēc paša prāta.

Dabūjis zināt šo ļauno vēsti, Janko aiz šausmām gandrīz zemē novēlās. Nabadziņš vaimanāja un raudāja kā mazs bērns, nebeigdams gausties:

Sagaidīju gan es solīto atalgojumu, nav vārdam vietas!

Negaidot staļļa kaktā ierunājās viņa zirdziņš:

— Janko, kālab tu atkal raudi, kas tev kaiš?

— Ai, manu zirdziņ, un tu vēl vaicā! Karalis paziņoja, ka man tādā un tādā dienā būšot jāmirst un ka es varot izvēlēties sev nāvi pēc paša prāta.

— Jā, tie vairs nav joki, — zirdziņš atbildēja, — bet tu neko daudz nebēdā, gan mēs visu vērtīsim par labu. Saki, lai lielā katlā ielej pienu un tajā tevi izvāra. Un vēl palūdz, lai pirms nāves tev atļauj no manis atvadīties.

Nākamajā dienā karalis ataicināja Janko pie sevis un vaicāja:

— Nu saki — kādu nāvi izvēlējies?

Un Janko atbildēja:

— Ja man ir jāmirst, tad izvāriet mani piena katlā!

Nu jau katls ar pienu uzlikts vārīties, un turpat līdzās stāv Janko, pagalam noskumis.

— Es gribu vēl ko lūgt, — viņš sacīja. — Atvediet šurp manu zirdziņu un atļaujiet man no tā atvadīties!

— Labi, — karalis atvēlēja, un zirdziņš tūliņ tika atvests.

Piens sāka vārīties, un Janko bija jālec katlā. Te zirdziņš ar vienu elpojienu ierāva nāsīs visu karstumu no katla. Janko ielēca pienā un tūdaļ viss tapa no galvas līdz kājām zeltots.

Karalis, to redzēdams, iesaucās, lai Janko ātrāk kāpj no katla ārā. Tiklīdz Janko izkāpa, tā karalis pats tajā ielēca. Te nu zirdziņš tūdaļ izelpoja visu karstumu atpakaļ katlā, un karalis tajā izvārījās.

Bet zeltmate meitene izgāja pie Janko par sievu, un ļaudis Janko iecēla vecā karaļa vietā. Kopš tā laika gan viņš, gan viņa zirdziņš varēja dzīvot bez raizēm.

Gans un pūķis

Reiz dzīvoja kāds gans, un viņam kā katram ganam ilgiem lāgiem bija jādzīvo ganu būdā augstu kalnos, kur atradās aitu ganības.

Daždien viņš pagatavo vārītu sieru, noliek kambarī un norīko kādu gados jaunāku ganu pieskatīt ganu būdu, bet pats dodas pie ganāmpulka, apsēžas un pūš stabulīti, priecādamies par kalniem, lejām un zilajām debesīm augstu virs galvas.

Viendien — tas notika rudenī, kad čūskas nolien zemē uz ziemas guļu, — gans stāvēja zem egles, atspiedies uz savas gana nūjas, un raudzījās lejā, kur auga biezs mežs. Te negaidot viņam aiz šausmām saļodzījās ceļi: no visām malām uz tās klints pusi, kas slējās tieši acu priekšā, sāka rāpot neskaitāmi čūsku bari. Katra čūska, pierāpojusi pie klints, nokoda kādu zālīti, pieskārās ar to klints sienai — un siena pati no sevis atdarījās. Čūskas cita pēc citas nozuda klints iekšienē, kā zemē iekrizdamas.

Aitu gans ilgi gudroja, ko tas varētu nozīmēt, līdz pēdīgi sadomāja, kas jādara. Viņš pavēlēja sunim Dunajam sadzīt aitas vienviet, bet pats devās pie klints.

«Jāizdibina,» viņš sprieda, «kas šī par zālīti un kur nozūd čūskas.»

Zālīte neko lielu neatšķīrās no pārējās zāles; taču, kad viņš to noplūca un pieskārās klints sienai, siena pati tūdaļ atdarījās. Viņš iegāja iekšā un ieraudzīja plašu alu, kuras zelta un sudraba sienas mirguļot mirguļoja — kā spožām zvaigznēm nosētas. Alas vidū stāvēja zelta galds, uz galda, saritinājusies līkumu līkumos, gulēja milzīgi liela, veca čūska; pārējās čūskas bija saritinājušās zemē apkārt galdam. Visas gulēja, un neviena i nepakustējās, kad gans ienāca.

Ganam šī ala patika, un viņš jau gribēja to pamatīgāk aplūkot, bet tad atminējās savas aitas un ganu būdu.

— Šodienai pietiks, — viņš pats sev sacīja. — Visu, ko vēlējos izdibināt, izdibināju, tagad laiks atgriezties mājās.

Viegli pateikt «laiks atgriezties mājās», bet — kā izkļūt no alas ārā? Klints siena bija aizvērusies ciet un ieslēgusi i viņu, i čūskas, un viņam nebija ne jausmas, kā klints atverama. Gans izmēģinājās gan šā, gan tā, tomēr klints siena nevērās vaļā.

«Kas tur liels! Ja nevaru ārā tikt, likšos arī es uz auss,» viņš pēdīgi izlēma, ietinās vadmalas svārkos, kuri, par laimi, bija līdzi, apgūlās un aizmiga.

Ganam šķita, ka tikai īsu brītiņu bija gulējis, kad jau izdzirda neizprotamu čaboņu un šņākoņu. Viņš pielēca kājās un nesaprata,. kas te notiek, jo bija pārliecināts, ka guļ kalnos savā ganu būdā. Bet tad izberzēja acis un apjēdza, kur atrodas. Visapkārt vizuļoja alas sienas, un vidū stāvēja zelta galds. Vecā čūska aizvien vēl saritinājusies gulēja, bet pārējās cita pēc citas slēja galvas augšā, laizīja zelta galdu un šņākdamas prašņāja: — Vai nav jau laiks? — Necik ilgi, un vecā čūska izdzirda šņākoņu, lēnam izslēja galvu un atbildēja:

— Ir laiks!

To pateikusi, vecā čūska izstiepās taisna kā dzelzs stienis, norāpoja no galda zemē un virzījās uz izeju. Pārējās Čūskas rāpoja tai pakaļ. Arī gans pastaipījās, pāris reižu nožāvājās un kņūpus rāpās aiz čūskām, domādams: «Kurp viņas rāpos, turp arī es.» Vecā čūska pieskārās klintij, un tā tūdaļ atdarījās. visas čūskas izrāpoja ārā. Aiz viņām gribēja līst laukā ari gans, bet klints turpat deguna priekšā aizvērās, ka ganam raibs vien gar acīm sametās. Vecā čūska ārpusē šņākdama ierunājās:

— Vadzi, cilvēk, tu paliksi iekšā!

— Bet ko es te darīšu? — gans atsaucās. — Jums nav saimniecības, arī darbu man nevarat piesolīt, bet gulēt es negribu. Izlaidiet mani ārā: man tur ganībās palikušas aitas, bet mājā — neganta sieva. Ja aitas laikus nepārdzīšu, viņa mani apēdīs bez sāls!

— Tu ātrāk netiksi ārā, iekāms nebūsi trīs reizes nozvērējies, ka nevienam nebildīsi ne vārda, ka te biji un kā te nokļuvi, — čūska šņākdama sacīja.

Ko ganam atlika darīt? Viņš tīri priecīgs trīs reizes nozvērējās, ka nebildīs nevienam ne vārda, lai tikai tiktu no klints laukā.

— Ja tu neturēsi vārdu, labi tev neklāsies! — čūska vēl nobrīdināja, izlaizdama ganu brīvībā.

Gans iznāca dienas gaismā, un atkal viņam saļodzījās ceļi: rudens vietā viņš visapkārt redzēja pavasari — kalnu nogāzes klāja spirgts pavasara zaļums un kokiem jau raisījās pumpuri.

— Tavu nelaimi! — Viņš lauzīja rokas. — Ko es, aunagalva, esmu izdarījis! Cauru ziemu nogulēju klints iekšienē! Ai, manas aitiņas, kur lai jūs tagadiņ meklēju? Un ko teiks sieva — kazi, neļaus man vairs pasaulē dzīvot!

Tā vaimanādams, viņš lēnām vilkās uz ganu būdas pusi. Būdas priekšā ieraudzīja rosāmies sievu. Baidīdamies, ka tā tūliņ neklūp viņam matos, gans paslēpās aiz zedeņu žoga. Te viņš no paslēptuves pamanīja, ka sievai līdzās — kur gadījies, kur ne — nostājas kāds labi ģērbies kungs un sāk viņu izprašņāt; kur esot šās vīrs? Gana sieva gauži ieraudājās un ņēmās visu klāstīt: viņas vīrs kā izgājušo rudeni aizgājis pēc aitām, tā izčibējis. Vakarā suns Dunajs pats pārdzinis aitas, bet no vīra līdz šim vēl ne ziņas, ne miņas.

— Vai nu vilki šo apēduši, vai arī raganas kalnos sagūstījušas un viņa kauliņus pa pasauli izmētājušas, — sieva vaimanādama gaudās.

— Ei, sieva, neraudi! — gans no zedeņu žoga atsaucās. — Es esmu šeit! Mani nav nedz vilki apēduši, nedz raganas kalnos saplosījušas. Es visu laiku biju še, žogmalē, un aizmidzis tepat ganībās nogulēju visu ziemu.

Gans, kā par postu, atsaucās nereizē. Izdzirdusi vīra vārdus, sieva tai pašā mirklī pārstāja raudāt un klupa viņam virsū, lamādama un kauninādama tik neganti, ka visi apkārtnes kalni trīcēja.

— Kauču tevi, putnu biedēkli, pēdīgo draņķi, simt pērkoni un zibeņi nospertu! Vai tas esot vīrietis? Vai kārtīgs gans? Aitas pamet savā ziņā, bet pats noliekas pie žoga sust! Un noguļ cauru ziemu kā tāds čūsku mūdzis! Vai tas kur dzirdēts?

«Tad ta sieva — tūdaļ uzmin patiesību!» gans nodomāja, bet neko neteica, lai lieki neizpļāpātos. Tad svešais kungs iesāka gana sievu mierināt — sak, skaidrāks par skaidru, ka viņas vīrs pūšot pīlītes; gan jau viņš ziemu pavadījis citā vietā, un, ja viņš izstāstītu patiesību, kazi, visiem no tā būtu labums.

Nu sieva sāka ārdīties vēl negantāk: lai šis pasakot tīru patiesību kur vazājies un pie kādiem ļaudīm ziemu pārlaidis? Nezin, kā viss būtu beidzies, ja kungs neiegrūdis gana sievai saujā naudas gabalu un nepierunājis to iet atpakaļ uz ciemu — sak, vīrs atgriezies un viņai šeit vairs neesot ko darīt, gan kungs pats ar vīru visu nokārtošot.

Kad gana sieva bija projām, svešais kungs pieņēma savu īsto izskatu, un gans savā priekšā ieraudzīja burvi. Gans to tūliņ uzminēja, jo zināja, ka katram burvim pierē ir vēl trešā acs. Bez tam burvim piemīt tāds spēks, ka viņš spēj pieņemt jebkuru izskatu. Ja kāds domā burvim pretoties, viņš to var pārvērst par aunu vai āzi. Skaidrs, ka ganam dūša bija papēžos, jo viņš no burvjiem vēl vairāk baidījās neka no sievas.

Burvis bez ilgas gudrošanas ņēmās ganu tincināt — sak, nemēģini izlocīties, bet teic visu skaidri un gaiši: kur biji un ko redzēji? Gans sastinga kā sālsstabs: cērt vai gabalos, viņš cietīs klusu un nepakustēsies, jo bail no vecās čūskas un vēl vairāk bail lauzt doto vārdu. Bet, kad burvis bargā balsī noprasīja otru reizi, pēc tam trešo, kur viņš bijis un ko redzējis, un negaidot turpat acu priekšā sāka pieņemties lielumā, ganam vairs ne čūska, ne zvērests nebija pratā. Viņš atzinās burvim visā: kur bijis, kā iekļuvis klints iekšiene un ko tur redzējis.

— Labs ir, — burvis tad sacīja, — bet tagad iesim! Tu man parādīsi to klinti un to zālīti.

Ganam nekas cits neatlika kā rādīt ceļu.

Aizgāja abi pie klints; gans noplūca zālīti un pieskārās klintij, un tās siena atdarījās. Taču burvis negāja iekšā, arī ganam neļāva iet: viņš izņēma kādu grāmatu un sāka to skaļā balsī lasīt. Gans stāvēja līdzās un trīcēja pie visām miesām.

Pēkšņi iedrebējās zeme, no klints iekšienes atskanēja šņākoņa un svelpoņa, un ārā izlīda briesmīgs pūķis, par kuru bija pārvērtusies vecā čūska. Pūķim no rīkles šaujas liesmas, galva tik šausmīga, ka bail uz to skatīties, aste zvalstās te uz labo, te uz kreiso pusi — kuru koku aizķer, to pārlauž pušu.

— Še, uzmet viņam kaklā šos iemauktus! — burvis ganam pavēlēja, pasniegdams kaut kādu valdziņu, bet pats aizvien vēl neatrāva acu no grāmatas.

Gans paņēma iemauktus, taču pūķim tuvoties baidījās. Tad burvis viņam pavēlēja otru reizi, pēc tam trešo. Gribot negribot vajadzēja paklausīt.

Un atkal ganam nepaveicās. Tikko viņš grasījās uzmest pūķim iemauktus, tas izlocījās līkumu līkumos un pamanījās ganu uzmest sev mugurā. Pūķis nu joņoja ar ganu pāri kalniem un lejām. Vienā mirkli visa apkārtne ietinās biezā tumsā, vienīgi liesmas, kas šāvās pūķim no rīkles un acīm, apgaismoja ceļu. Zeme drebēja, no kalnu virsotnēm lejup vēlās akmeņi. Pūķis kulstīja asti uz visām pusēm: ozoli un priedes lūza kā sīkas skaidiņas, bet ūdens, kas tecēja pūķim no astes un gāzās pāri kalnu nogāzēm, tik skaļi burbuļoja kā pati Vaha. Baigi uz to skatīties. Gans sēdēja pūķim mugurā ne dzīvs, ne miris.

Tad pūķa dusmas pamazītēm aprimās: viņš vairs nekulstīja asti un no rīkles nespļāva uguni. Ganam tika vieglāk ap sirdi. Viņš jau atvilka elpu un gaidīja, kad pūķis laidīsies lejup. Tomēr pūķim ar to vēl nebija gana. Viņš sadomāja ganu lieku reizi pārmācīt, tālab lidoja vēl augstāk debesīs, līdz visaugstākie kalni izskatījās tik maziņi kā smilšu graudiņi. Pūķis nerimās un lidoja aizvien augstāk, līdz gans neko citu vairs neredzēja kā vienīgi sauli, zvaigznes un mākoņus. Šai vietā pūķis apstājās.

— Vai manu dieniņ, ko lai es iesāku! — gans iesaucās. — Nu man, nelaimīgajam, būs jākarājas starp debesīm un zemi! Ja lēkšu lejā, kauliņus vairs nesalasīšu, bet lidot pa gaisu nemāku!

Pūķis, to dzirdot, necēla ne ausu.

— Mīļais pūķi, visuvarenais pūķi, esiet žēlīgs! — gans lūdzās tik pazemīgā balsī, ka pat akmens neizturētu un apžēlotos. — Laidieties nu zemē, es jūs lūgdams lūdzu! Zvēru, ka nekad vairs, līdz pat kapa malai, jūs nekaitināšu!

Bet pūķis šņākdams un elsdams stāv, kā stāvējis, uz vietas.

Negaidot gans izdzirda gaisā lirinām cīrulīti. Viņš nopriecājās. Cīrulītis lidoja tuvāk un tuvāk, un, kad tas ar spārniņiem turpat jau skāra gana galvu, viņs iesāka cīrulīti lūgties:

— Cīrulīti, mīļo putniņ, lūdzu, man palīdzi!

Cīrulītis pacēlās vēl augstāk debesīs, tad apstājās pūķim tieši virs galvas un nometa viņam bērza lapiņu, aprakstītu zelta burtiem. Tajā pašā mirklī pūķis ar ganu līgani nolaidās uz zemes.

Kad gans no lidojuma atjēdzās, viņš redzēja, ka stāv kalnu ganībās savas ganu būdas priekšā; suns Dunajs kā allaž rāmā garā dzen aitas aplokā uz slaukšanu; pūpola zarā zvans zvana bez steigas; te arī mūsu pasakai beigas.

Par trim grašiem

Kāds nabadzīgs vīrs reiz raka grāvi pašā lielceļa malā. Nezin kā gadījās, kā ne, bet pa šo ceļu brauca garām pats karalis un nabaga vīram vaicāja:

— Saki, mīļais, — cik tev maksā par tik smagu darbu?

— Trīs grašus dienā, jūsu gaišība.

Karalis izbrīnījās: kā ar trim nieka grašiem var dienā iztikt?

— Ak, jūsu gaišība, ja šie graši būtu domāti tikai iztikai! Bet man viens no tiem jāatliek parāda dzēšanai, otrs jāaizdod un tikai trešais paliek pašam.

Karalis nekādi nespēja saprast vīra teiktos vārdus. Viņš ilgi berzēja pieri, gudrodams, ko tie varētu nozīmēt. Nespēdams izgudrot, atklāti atzinās, ka netiekot skaidrībā, kā varot ar trim grašiem i parādu dzēst, i otram aizdot, i pats iztikt.

— Tad klausieties, jūsu gaišība, — nabadzīgais vīrs sacīja. — Es uzturu savu veco tēvu, kurš jau tapis nespēcīgs, un tādā veidā atlīdzinu parādu, ka viņš mani izaudzinājis. Bez tam es uzturu savu dēlu, tā aizdodams viņam, lai pēcāk viņš man to atlīdzinātu, kad būšu vecs un vārgs. Bet trešais grasis paliek man pašam iztikai.

— Nu labi, ka tā, — karalis tapa priecīgs. — Redzi, mīļais cilvēk, man mājās ir divpadsmit padomdevēju, un, jo lielāku atalgojumu tiem maksāju, jo vairāk tie gaužas, ka nespējot iztikt. Es uzdošu viņiem šo mīklu, kuru tu nupat man biji uzdevis. Ja viņi atnāks pie tevis un sāks izvaicāt, ko šie vārdi nozīmē, nesaki viņiem neko, iekams nebūsi redzējis manu vaigu.

Tā pateicis, karalis iespieda vīram saujā zelta naudas gabalu un aizbrauca.

Pārradies pilī, karalis tūdaļ lika ataicināt pie sevis divpadsmit padomdevējus.

— Kā gan jūs, saņemdami tik lielu atalgojumu, nespējat iztikt? — karalis viņiem vaicāja. — Mūsu zemē dzīvo vīrs, kurš dienā saņem tikai trīs grašus, pie kam viņš vienu atdod parāda dzēšanai, otru aizdod un tikai trešo iztērē sev, un jāteic — iztiek. Tagad atbildiet man, ja esat tik lieli gudrinieki, kā viņš to var! Ja līdz aizparītam neatbildēsiet, likšu jūs padzīt no savas valsts, lai šeit par baltu velti neēstu maizi.

Karaļa padomdevēji, nokāruši degunus, aizvilkās mājās un sāka apspriesties: kā tas būtu iespējams? Katrs gribēja būt gudrāks par citiem, tomēr neviens neko lādzīgu nevarēja izdomāt. Pagāja viena diena, tad otra, arī trešā jau klāt: drīz jāiet pie karaļa ar atbildi, bet padomdevēji vēl tikai domā. Pēdīgi viņiem kāds pačukstēja, kur dzīvo tas nabadzīgais vīrs, kurš šai nelaimē varētu palīdzēt. Padomdevēji visi barā devās pie tā vīra. Aizgājuši gan lūgšus lūdzās, gan draudēja, gribēdami izdibināt, kā viņš var iztikt ar trim grašiem dienā. Taču nabadzīgais vīrs nebija iebaidāms. Viņš atkārtoja karaļa pavēli: sak, vispirms parādiet man karaļa vaigu, tad, kazi, graudi pārvērtīsies miltos.

— Bet kā lai mēs tev parādām karali? — padomdevēji sacīja. — Uz mūsu aicinājumu karalis šurp nenāks, arī tevi pie viņa neviens nelaidīs. Nu, liec kauču ar vārdiņu noprast, kā pareizi atbildāms!

— Ja jums nav ne mazākās sajēgas, tad no šādiem miltiem maizi neizcept!

Nu padomdevēji mēģināja citādi: piedāvāja zemniekam zelta kalnus un piesolīja pulka naudas, iegalvodami, ka ar šādu bagātību viņš itin labi varēšot iztikt arī bez karaļa žēlastības, lai tikai izstāstot, kā viņš varot izdzīvot ar trim nieka grašiem. Bet nabadzīgais vīrs necēla ne ausu. Kad karaļa padomdevēji no tiesas sanesa viņam kaudzi zelta naudas, viņš tos vispirms pavilka uz zoba: sak, kā šie tik augstu mācīti vīri nesajēdzot, no kura gala lietas jāsākot kārtot, — un tikai tad izņēma no kabatas vienu no tiem zelta naudas gabaliem, ko karalis bija uzdāvinājis, un sacīja:

— Vai redzat, šekur ir karaļa vaigs! To man pats karalis uzdāvināja, un es viņu redzu pats savām acīm. Tātad man nav jābaidās, ka pārkāpšu karaļa pavēli. Tagadiņ, kā gribu, tā varu rīkoties. — Un izstāstīja padomdevējiem savu noslēpumu.

Kad pienāca trešā diena, padomdevēji nu droši varēja doties pie karaļa un atbildēt, jo nabaga vīrs tiem bija apskaidrojis prātus. Bet karalis tūdaļ noprata, kas par lietu, un, ataicinājis pie sevis nabadzīgo vīru, tam vaicāja:

— Saki man — kālab tu, tik godīgs būdams, tomēr nenoturējies un pārkāpi manu karaļa aizliegumu?

— Es, jūsu gaišība, neesmu vainīgs jūsu priekšā, jo cietu klusu, kā ūdeni mutē ieņēmis, iekāms nebiju redzējis jūsu vaigu. Tas arī patlaban atrodas pie manis, jo jūs pats man to uzdāvinājāt.

To sacīdams, nabadzīgais vīrs sadabūja kabatā zelta naudas gabalu ar karaļa attēlu un izstāstīja visu, kā bijis: kā divpadsmit padomdevēji viņam draudējuši un lūgšus lūguši, kā pēcāk viņu apzeltījuši un kā viņš šos vispēdīgi pavilcis uz zoba.

— Ja tev vienam ir vairāk prāta nekā maniem divpadsmit padomdevējiem kopā, tad gana tev grāvjus rakti — sacīja karalis. — Turpmāk tu dzīvosi pilī kā liels dižmanis un sēdēsi man blakām. Bet ko lai iesāku ar jums? — karalis uzrunāja savus padomdevējus. — Tīrie nekauņas! Es nevis maksāšu jums lielāku atalgojumu, bet to pašu samazināšu!

Kopš tās reizes padomdevēji vairs netraucēja karali ar saviem lūgumiem.

Trīs brāļi — kraukļi

Kādai nabadzīgai atraitnei bija trīs dēli un viena meita, pie tam ļoti piemīlīga. Dēli jau bija lieli puikas, bet mazā meitenīte vel neprata ne staigāt, ne runāt. Puikas kā jau puikas — nemitīgi draiskuļojās un visur bāza savus degunus. Kaut gan visi puikas ir vienādi, tomēr šie bija pārlieku lieli bezkauņas un izēdāji. Ai, cik daudz rūgtuma viņi sagādāja savai nelaimīgajai mātei!

Ja kur atklājās kāda nekrietnība, tad skaidrs, ka to pastrādājuši viņas puikas; ja kur iesākās ķīviņš — atkal viņas puikas vainīgi. Un cik nelāga viņi uzvedās mājās! Citreiz māte atlicināja šo to no pusdienu galda vakariņu tiesai, taču jau iepriekš zināja, ka dēli tik un tā uzokšķerēs un notiesās. Viņa nekad nevarēja gaļu pat kārtīgi izvārīt: līdzko atgāja pāris soļu no katla, šie tūlīt izzvejoja gaļu un aprija pusjēlu. Māte vairs nezināja, ko ar dēliem iesākt. Mēģināja viņus gan ar labu pārliecināt, gan lūgšus lūgties, gan sodīt un iekaustīt. Viss veltīgi. Beidzot viņas pacietība bija galā.

Kādu dienu māte saposās uz baznīcu. Uzlikusi uz uguns vārīties pusdienas, dēliem piesacīja:

— Vadzi, dēli! Iekāms es būšu baznīcā, nesagudrojieti tikai pirms laika izzvejot gaļu! Ja nepaklausīsiet, pārnākusi nezān ko ar jums izdarīšu! Gan es jūs, bezkauņas, vienreiz atradināšu no šā nejaukā paraduma!

Puikas tikai nosmēja vien, raudzīdamies mātei tieši acīs, un viņa sadusmota aizgāja.

Līdzko māte bija aiz durvīm, dēli — žvikt! — pie katla, izzvejoja no tā visu gaļu un apēda.

Māte pārnāca, klusībā cerēdama, ka dēli, nobijušies viņas draudu, gaļu nebūs aiztikuši; viņa piegāja pie pavarda, ieskatījās katlā — tukšs! Un viņu sagrāba tik lielas dusmas, ka viņa pazaudēja galvu un pikti iesaucās:

— Kaut jūs izputētu, kaut par kraukļiem pārvērstos un cits ar cita gaļu mielotos!

Tiklīdz viņa izteica šos vārdus, tajā pašā mirklī dēli pārvērtās par trim kraukļiem, savicināja ogles melnos spārnus un aizlaidās, cits citu knābādami un plosīdami. Bet māte, vēl neattapusies no dusmām, nosauca tiem pakaļ:

— Lidojiet, nekauņas, lidojiet pa plašo pasauli, iekāms jūs neatpestīs jūsu vistuvākie asinsradinieki!

Taču mātei dusmas drīz pārgāja, un viņa pēkšņi attapās, ko izdarījusi. Pieķērusi roku pie sirds, viņa, neziņā lauzīdama rokas, iesāka vaimanāt par saviem nelaimīgajiem dēliem un smagajiem nolādējuma vārdiem. Tā viņa vaimanāja katru mīļu dienu, izraudādama visas acis.

Aizritēja gadi, bet no dēliem ne ziņas, ne miņas. Pa to laiku mazā meita jau izauga liela un tapa diža skaistule no vaiga balta un sārta kā rozes pumpurs; visā plašā apkaimē nebija meitenes, kura spētu ar viņu daiļumā mēroties. Bez tam skaistule bija jauka no dabas, jautru prātu un čaklām rokām; lai kurp viņa gāja, visur par viņu priecājās, arī mātei viņa bija labu labais palīgs — gan mājas darbos, gan uz lauka. Tāpēc ka meita allaž bija līksma un apmierināta, māte slēpa no viņas savas mokošās ilgas un sāpes pēc nelaimīgajiem dēliem un ne ar pušplēstu vārdiņu nepateica, ka meitenei kādreiz bijuši arī brāļi.

Taču meitene pati bieži iedomājās, kāpēc gan visiem kaimiņu bērniem ir brāļi un māsas, bet viņai nav. Dažkārt viņa pavaicāja mātei, vai ari viņai neesot bijis kāds brālītis vai māsiņa, bet māte tādās reizēs tikai dziļi nopūtās un papurināja galvu par zīmi, ka nav bijis. Meitene sāka izprašņāt citus ļaudis, un tie pastāstīja, ka bijuši viņai brāļi, pie tam veseli trīs, tikai šie negaidot kaut kur pazuduši un nu jau daudzus gadus par tiem nekas neesot zināms.

Meitene atkal gāja pie mātes.

— Māmiņ, mīļo māmulīt, — viņa sacīja, — ļaudis tomēr saka, ka man bijuši trīs brāļi. Kur viņi palikuši?

— Manu meitiņ, — māte atbildēja, — viņi devušies plašajā pasaulē. — To pasacījusi, māte izplūda gaužās asarās.

— Nu, bet kādēļ viņi atstājuši mājas un uz kurieni devušies? Vai no tiesas viņi nekad vairs nepārnāks? Izstāstiet man visu — kas ar viņiem noticis?

Māte meitai izstāstīja, neko neslēpdama, kādi brāļi bijuši, kā viņa tos lielās dusmās nolādējusi, lai šie lidojot pa plašo pasauli kā melni kraukļi, iekāms tos kāds no vistuvākajiem asinsradiniekiem neatpestīšot.

— Nomierinieties, māmiņ, — noklausījusies mātes stāstu, meitene sacīja. — Kas tad cits viņiem var būt tuvāks nekā es? Iešu, māmiņ, viņus meklēt un atpestīšu, lai tas maksātu ko maksādams!

— Ak, manu meitiņ, met, šādas domas no galvas ārā! Tu viņus tik un tā neatradīsi, lai kādas zemes un valstis izstaigātu. Kas zinās pateikt, kur viņi patlaban lidinās? Vai tu no tiesas gribi atstāt mani vecumdienās vienu bez atbalsta?

— Neskumstiet, māmiņ, ka es jūs pametu vienu. Man liktenis lēmis atpestīt brāļus, un es viņus atradīšu un atpestīšu, lai viņi atrastos kaut vai septiņdesmit septītajā zemē!

Lai kā māte centās meitu atrunāt, meita nepiekāpās, un beigu beigās māte ar skumju sirdi saposa viņu ceļam.

Meitene ilgi gāja, šķērsodama augstus kalnus un dziļas lejas, plašus laukus un klajus līdzenumus, taču nekur nesastapa nevienu dzīvu dvēseli.

Pēdīgi viņa nonāca pie kādas vecas māmuļas, kas bija Mēness māte.

— Lai jums laba veselība, māmuliņ! — ceļiniece sacīja, zemu palocīdamās.

— Arī tev, meitiņ, vēlu to pašu, — Mēness māte atbildēja. — Saki — kā tu šeit gadījies? Uz šejieni tak nedz zvērs spēj atskriet, nedz putns atlidot, par cilvēku nemaz i nerunājot!

— Tāpat vien gāju, līdz atnācu. Es gribu jums pavaicāt, vai neesat ko dzirdējusi par trim kraukļiem — maniem nolādētajiem brāļiem.

— Par trim kraukļiem — taviem nolādētajiem brāļiem es tev, meitenīt, neko nemācēšu pateikt; bet tu pagaidi: pārradīsies mājās mans dēls, pavaicāšu viņam, varbūt viņš zinās. Lai viņš tevi neapēstu, paslēpies, šeku, zem siles. Pieraugi, tupi klusi kā pelīte!

Meitene paslēpās zem siles un gaidīja, kas notiks tālāk.

Necik ilgi — Mēness pārradās mājās. Tiklīdz pārkāpa slieksni, tūdaļ iebļāvās:

— Māt, te ož pēc cilvēka! Dod šurp, es gribu ēst!

— Ai, dēls, kur lai te cilvēks gadītos! —māte atbildēja.— Pats zini, ka pie mums neviens neiegriežas. Redzams, šodien būsi pārlieku nopūlējies spīdēdams, tālab tev aiz liela noguruma tā rādās. Paēd labāk vakariņas un liecies gulēt!

Mēness sātīgi paēda un tūdaļ kļuva labsirdīgāks. Viņam uznāca miegs. Lai dēls ātrāk iemigtu, māte sāka tam ieskāt galvu. Kad viņš aizmiga, viņa to parāva aiz matiem.

— Ai, māt, — Mēness pamodies iesaucās, — kālab plēšat man matus?

Bet māte atbildēja:

— Āre, pati aizsnaudos un sapnī redzēju, ka man kāds vaicātu, vai tu neesot redzējis trīs brāļus, noburtus par kraukļiem.

— Kur man tos redzēt! Varbūt vienīgi Satules mātes dēls to spēj, viņam acis spodrākas.

— Nu labi, labi, — māte sacīja, — guli vien rāmi tālāk.

Izgulējies Mēness atkal devās pastaigāties pa debess jumu, bet Mēness māte skaistajai ceļiniecei sacīja:

— Šeit tu, meitiņ, neko vairāk neizdibināsi. Ej pa šo ieleju tālāk gar upes malu, un tu nonāksi pie Saules mātes. Varbūt viņas dēls tev varēs palīdzēt ar padomu.

Meitene ilgi gāja pa ieleju, līdz pēdīgi nonāca pie Saules mātes.

— Lai jums laba veselība, māmuliņ! — viņa sacīja, zemu palocīdamās.

— Arī tev, meitiņ, vēlu to pašu, — Saules māte sacīja.

— Kā tu šeit gadījies? Uz šejieni tak nedz zvērs spēj atskriet, nedz putns atlidot, par cilvēku nemaz i nerunājot!

— Ak, māmuliņ, es atnācu šurp pavaicāt, vai jūsu dēls nav kur redzējis trīs kraukļus — manus nolādētos brāļus.

— Par trim kraukļiem — taviem nolādētajiem brāļiem es neko nezinu, bet viņam gan varam pavaicāt, — Saules māte atbildēja. — Tikai tev, meitiņ, šeit palikt ir bīstami: mans dēls, pārradies mājās, var tevi apēst, jo viņš ir pārlieku kārs uz cilvēku gaļu.

— Ak, mīļo māmulīt, — ceļiniece lūdzās, — apžēlojieties par mani un paslēpiet mani drošā vietā!

Saules māte paslēpa meiteni zem siles. Tikko viņa to bija izdarījusi, pārradās Saules dēls un tūdaļ iebļāvās:

— Māt, te ož pēc cilvēka! Dod šurp, es gribu ēst!

— Ai, dēls, kur lai te cilvēks gadītos! Tev aiz liela noguruma tā rādās. Redzams, šodien būsi pārlieku spīdējis un cilvēku smakas saodies. Te būs vakariņas, paēd un liecies gulēt!

Saules dēls ieturēja vakariņas un sāka snauduļot. Lai viņš ātrāk aizmigtu, māte sāka ieskāt tam galvu. Kad viņš aizmiga, viņa to parāva aiz matiem.

— Ai, māt, — dēls pamodies iesaucās, — kālab plēšat man matus?

— Es netīšām, — māte taisnojās, — pati biju aizsnaudusies un sapnī redzēju, ka man kāds vaicātu, vai tu neesot redzējis trīs brāļus, noburtus par kraukļiem.

— Kur man tos redzēt, es tak visos kaktos neiespīdu! Varbūt vienīgi Vējš tos būs manījis; tas izpūš visas malu maliņas.

To pateicis, Saules dēls aizmiga un nogulēja līdz pašam rītam. No rīta viņš atkal devās pastaigāties pa debess jumu, bet Saules māte pamodināja ceļinieci un sacīja:

— Mīļo meitiņ, mans dēls neko nemācēja pateikt, taču viņš tev iesaka doties pēc padoma pie Vēja. Aizej pie viņa! Vei, tur aiz tā kalna viņš dzīvo.

Saules māte parādīja ceļiniecei taku, gabaliņu pavadīja, kā pieklājas, un tad meitene viena devās tālāk, šķērsodama augstus kalnus un dziļas ielejas, plašus laukus un klajus līdzenumus, līdz pēdīgi nonāca pie Vēja mātes.

— Lai jums laba veselība, māmuliņ! — viņa sacīja, zemu palocīdamās.

— Arī tev, meitiņ, vēlu to pašu, — Vēja māte atbildēja. — Kā tu šeit gadījies? Uz šejieni nedz zvērs cpēj atskriet, nedz putns atlidot, par cilvēku nemaz i nerunājot!

— Ai, māmuliņ, es atnācu šurp pavaicāt, vai jūsu dēls nav kur redzējis trīs kraukļus — manus nolādētos brāļus.

— Trīs kraukļus — tavus nolādētos brāļus? Labi, es viņam pavaicāšu, kad pārradīsies mājās. Bet ko lai iesāku ar tevi? Redzi, viņš ir pārlieku kārs uz cilvēku gaļu: atgriezies var tevi apēst.

— Ai, mīļo māmulīt, — ceļiniece lūdzās, — neļaujiet man aiziet postā, bet paslēpiet drošā vietā!

Vēja māte paslēpa meiteni zem siles un pieteica klusi tupēt kā pelītei.

— Necik ilgi — sapūties pārradās Vējš un jau no sliekšņa sauca:

— māt, te ož pēc cilvēka! dod šurp, es gribu ēst!

Māte panācās viņam pretim un mīļā balsi sacīja:

— Ai, dēls, kur lai te gadītos cilvēks! Redzams, šodien būsi krietni pūtis un cilvēku smakas saodies. Vai tad te kāds var iemaldīties?

Un pielabinādamās pasniedza viņam vakariņās veselu ceptu vērsi un mucu alus.

— Še, dēls, ieturi vakariņas! — viņa sacīja. — Iestiprinies un ej gulēt!

Kad Vējš kārtīgi paēda un padzēra, māte atkal viņam sacīja:

— Bet tagad liecies gulēt. Lai tu ātrāk aizmigtu, es paieskāšu tev galvu.

Un iesāka ieskāt. Kad dēls aizmiga, Vēja māte parāva to aiz matiem. Vējš uztrūkās no miega un iebļāvās: kālab plēšot matus?

— Guli rāmi, — māte viņu mierināja. — Es laikam pati biju aizsnaudusies un sapnī dzirdēju kādu balsi vaicājam, vai tu neesot dzirdējis par trim brāļiem, kas noburti par kraukļiem.

— Esmu gan viņus sastapis. Būdams stikla pilī, ik dienas tos redzu tur lidojam, — Vējš norūca un, pagriezies uz otriem sāniem, atkal aizmiga.

Pamodies Vējš no jauna aizgāja klaiņot pa plašo pasauli, bet viņa māte, pasaukusi skaisto ceļinieci, sacīja:

— Mīļo meitiņ, tu esi uzņēmusies grūtu darbu. Tavi brāļi dzīvo stikla pilī, taču šī pils atrodas, vei, tur aiz viņiem kalniem; netieku gudra, kā tu līdz pilij aizkļūsi. Bet pagaidi, es tev izcepšu kādu putnu. Iedama to apēd, tikai pieraugi — kauliņus prom nemet. Kad pienāksi pie pils, iztaisi no kauliņiem trepītes un pa trepītēm iekāp pilī pie saviem brāļiem.

Skaistā ceļiniece patencināja Vēja māti par labo padomu un palīdzēšanu un, kad putns izcepās, gāja savu ceļu tālāk.

Viņa gāja ilgi, ilgi pa Vēja mātes norādīto ceļu. Gāja pāri klajiem laukiem un cauri bieziem mežiem. Iedama skrubināja putna kauliņus un rūpīgi tos lika kopā. Pēdīgi nonāca pie stikla pils. Pils bija brīnum skaista, plaša un gluda kā ledus. Taču tajā nevarēja iekļūt, jo uz pili neveda nedz taciņa, nedz kāpnes. Meitene iztaisīja no putna kauliņiem trepītes un iekāpa pilī pa logu.

Viņa iegāja greznā goda istabā. Tās vidū stāvēja galds, uzklāts trim ēdējiem.

— Šīs vakariņas domātas maniem brāļiem, — viņa pie sevis noteica. — Viņiem drīz jābūt klāt.

Meitene piegāja pie viena šķīvja un iestrēba drusciņ viras, tad paslēpās pagultē.

Necik ilgi — aiz loga atskanēja triju kraukļu spārnu švīkstoņa. Līdzko kraukļi notupās uz palodzes, tie tūdaļ pārvērtās par trim jaunekļiem, nolēca zemē goda istabā un sāka apmazgāt ar dzestru ūdeni rētas, ko cits citam bija iecirtuši ar knābjiem. Pēc tam visi trīs sēdās pie galda. Tikko viņi apsēdās, visi trīs šķīvji to priekšā apgriezās apkārt.

— Pag, — sacīja vecākais brālis, — te jābūt kādam no mūsu asinsradiniekiem! Arī manu viru kāds ir strēbis.

— Nemels nu niekus! Kā lai te gadītos mūsu tuvinieki? — Jaunākie brāļi neticēja un rāmā garā ķērās pie ēšanas.

Vecākais brālis iebilzdams nopurpināja, ka pilī katrā ziņā kāds esot, un tad visi trīs vienojās, ka pēc maltītes pārmeklēs pils istabas. Ieturējuši vakariņas, viņi norunu aizmirsa, arī otrā rītā to neatcerējās. Pabrokastojuši nostājās uz palodzes un pārvērtās par kraukļiem, savicināja spārnus un aizlaidās, nejauki ķērkdami un cits citu knābādami. Uz kurieni viņi aizlaidās — kas to zinās pateikt?

Pievakarē galds pats uzklājās, arī trīs gultas bija uzčubinātas un saklātas. Meitene izlīda no pagultes, iestrēba no viena šķīvja viru, iedzēra no viena kausa vīnu un atkal no jauna paslēpās zem gultas.

Vakarā pārlidoja mājās brāļi, apmazgāja savas brūces un apsēdās pie galda. Tiklīdz viņi apsēdās, visi trīs šķīvji to priekšā apgriezās apkārt.

— Vadzi, brālīt, tu no tiesas vakar nebūsi tukšu melsis, ka te kāds ir bijis no mūsu tuviniekiem, — sacīja vidējais brālis.

— Vei, arī no mana šķīvja kāds ir strēbis viru un no kausa dzēris vīnu. Paēdīšu vakariņas un tūdaļ atnācēju sadzīšu rokā, lai kur tas būtu paslēpies!

Jaunākais brālis mēģināja nomierināt vidējo brāli, sacīdams, ka viņam tikai tā rādoties, jo neviens svešs te nevarot iekļūt, tomēr vidējais brālis nebija pārliecināms. Pēc vakariņām visi trīs aizgāja gulēt, un tikai gultā vidējais brālis atcerējās savu nodomu. «Nav liela nelaime,» viņš sprieda, «arī no rīta pagūšu to izdarīt.» Taču otrā dienā piecēlies viņš to vairs neatcerējās un tā ari aizlaidās, istabas nepārmeklējis.

Trešās dienas pievakarē māsa atkal iestrēba no viena šķīvja viru, iedzēra no kausa vīnu, tad brītiņu pagulšņāja vienā gultā.

Vakarā pārlidoja mājās brāļi, apmazgāja ar dzestru ūdeni brūces un apsēdās pie galda. Un atkal visi trīs šķīvji viņu priekšā apgriezās apkārt.

— Jā, te kaut kas nav kārtībā, — ieteicās jaunākais brālis, — šķīvji ik vakaru griežas mūsu priekšā apkārt, arī no mana šķīvja kāds ir strēbis viru un no kausa dzēris vīnu. — Viņš piegāja pie savas gultas. — Arī gultā kāds ir gulējis. Nu gan es šo atnācēju sameklēšu, ja jus to nedarījāt!

Jaunākais brālis knaši piecēlās no galda, paņēma zobenu un sāka pārmeklēt goda istabu. Ieskatījās pagultē un tur ieraudzīja paslēpušos meiteni.

— Are, nu tu man esi rokā! — jaunākais brālis iesaucās.

— Lien laukā un izstāsti, kālab esi ieradusies — ar labu vai ļaunu nolūku?

— Tikai ar labu, — meitene atbildēja, atstādama pagulti. — Es esmu jūsu māsa, atnācu, lai jūs atpestītu.

Brāļi māsu tūdaļ pazina un ļoti nopriecājās par viņas ierašanos. Viņi ilgi māsai stāstīja, kā māte tos nolādējusi, bet māsa savukārt pastāstīja visu par māti un par savu garo ceļu, ko mērojusi šurp nākdama. Pēdīgi viņa sacīja:

— Tā kā esmu jūs atradusi un tik daudz jūsu dēļ pārcietusi, sakiet — kā varu jūs atbrīvot no mātes lāsta?

— Ai, māsiņ, — brāļi sacīja, — ja mēs tev to arī pateiktu, tik un tā tu nespētu mūs atbrīvot, jo tad septiņus gadus, septiņus mēnešus, septiņas nedēļas un septiņas stundas tu nedrīkstētu bilst ne vārdiņa. Bet, ja tu izteiktu kauču vienu vārdu, viss būtu pagalam — mēs uz visiem laikiem paliktu par kraukļiem.

— Saprotu, ka tas nebūs viegli, — māsa atbildēja, — tomēr solos klusēt, tāpēc ka esmu devusi zvērestu ātrāk neatgriezties mājās, iekāms nebūšu jūs atbrīvojusi no lāsta.

Redzēdami māsas stingro apņemšanos, brāļi vairs nesāka viņu atrunāt. Lai māsai būtu vieglāk savu solījumu izpildīt, brāļi izgreba resna koka vidū caurumu, kurā māsa varēja brīvi stāvēt, un atstāja vaļā tikai mazu lodziņu, pa kuru padot viņai ēdienu.

Tā pagāja divi vai trīs gadi. Viendien garām stikla pilij brauca kāds jauns karalis ar četriem skaistiem zirgiem. Ceļš veda tieši garām resnajam kokam. Kad kariete pieripoja pie koka, visi četri zirgi apstājās uz vietas kā pienagloti. Kučieris velti tos šaustīja ar pātagu— zirgi slējās pakaļkājas, rāvās sānis, taču uz priekšu nekustēja ne lūdzami. Jaunais karalis tā ari netika tālāk, un vajadzēja griezt ilksis atpakaļ.

Pēc kāda laika jaunais karalis atkal saposās braukt uz šo pašu pusi; šoreiz viņš aizjūdza karietei priekšā citus četrus zirgus; tas tomēr nelīdzēja — viss notika tāpat kā pirmajā reizē. Līdz kokam zirgi auļoja vēja ātrumā, bet, tikuši pie koka, apstājās un nekustēja no vietas, kaut vai sit tos nost.

Nepagāja ilgs laiks, un karalis trešo reizi saposās ceļā; viņš ļoti piktojās, ka nespēj tikt tālāk par šo koku. Pavēlējis iejūgt citus četrus zirgus, aizlaidās kā vējš. Zirgi aizauļoja līdz kokam, bet tālāk — ne soli; slējās pakaļkājās, sprausloja, kārpīja zemi kājām un uz priekšu nekustēja ne lūdzami. Tad jaunais karalis izlēca no karietes un piegāja pie koka.

— Jāapskatās pašam, kas šis par koku, pie kura visi mani zirgi kļūst dulni, — karalis sacīja.

Viņš pētīdams staigāja apkārt kokam, līdz pēkšņi pamanīja lodziņu; ieskatījās iekšā un tur ieraudzīja mīlīgu meitenes vaigu. Abi ar kučieri veicīgi paķēra zobenus un sāka cirst koku, līdz meiteni dabūja laukā. Meitenei mugurā, tiesa, bija gaužām vienkāršas drēbes, i tās pašas stipri novalkātas, toties meitene pati bija tik daiļa, ka jaunais karalis viņu iemīlēja no pirmā acu uzmetiena un nolēma apņemt sev par sievu.

Kad viņš sāka meiteni izvaicāt, kas viņa tāda un no kurienes, meitene neatbildēja ne vārda. Lai ko viņš tai jautāja, meitene tikai klusēja un purināja galvu. Pēdīgi, kad karalis pavaicāja, vai viņa gribētu ar to kopā braukt uz pili, viņa nodūra acis un paraustīja piecus. Karalis tapa priecīgs, iesēdināja viņu karietē un aizveda uz savu grezno pili, cerēdams, ka ar laiku meitene kļūs drošāka un sāks runāt.

Pilī jaunais karalis bez kavēšanās lika atnest skaistajai meitenei greznu tērpu, un, kad meiteni tajā ieģērba, viņa karalim iepatikās daudzkārt vairāk. Viņš nespēja vien nopriecāties par viņas skaistumu un lūgšus lūdzās, lai viņa bilst šim kaut vārdiņu; tomēr meitene, laipni smaidīdama, uz visiem kara|a jautājumiem atbildēja, purinot galvu.

Karalis pēdīgi izšķīrās viņu apprecēt. Un tā arī izdarīja. Taču arī laulības ceremonijas laikā viņa nebilda ne vārda, vienīgi palocīja galvu par zīmi, ka būs uzticīga karalim līdz kapa malai.

Pēc kāzām abi laimīgi un saticīgi dzīvoja. Tomēr šīs laimes dienas nevilkās ilgi. Karalim bija jādodas karā un skaistā sieva jāatstāj mājās. Viņš šķīrās no sievas ar smagu sirdi un atstāja viņu vienās vecenes ziņā, kura dzīvoja turpat pilī. Šī vecene bija ragana.

Raganai pašai bija meita, tikai briesmīgi neglīta; ragana gribēja, lai karalis apprec viņas meitu, taču viņš — neparko. Tālab ragana bija ļoti noskaitusies uz karali, bet vēl jo vairāk uz mēmo karalieni, un drīz vien radās izdevība izgāzt uz viņu savas dusmas. Pa to laiku, kamēr karalis atradās karā, karalienei piedzima skaists puisēns ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Šo bērnu ragana izzaga un viņa vietā nolika kucēnu. Pieskrējusi pie loga, gribēja bērnu nomest lejā— ūdenī. Te gar pils logu laidās krauklis. Ragana, daudz negudrodama, pasvieda bērnu krauklim, vēl uzsaukdama:

— Še, kraukli, tev barība!

Krauklis satvēra puisēnu knābī un aiznesa prom — uz kurieni, neviens nezina.

Ragana uz karstām pēdām palaida pa pilsētu valodas, ka ka ralienei piedzimis kucēns; to pašu viņa aizrakstīja arī karalim. Karali šāda vēsts dikti apbēdināja, tomēr viņš, sievu karsti mīlēdams un raganai ne visai ticēdams, atrakstīja atbildi, ka tas, sak, neesot nekas jauns, visādi jau varot gadīties, bet kucēnu lai labi uzraugot, iekāms viņš pats pārradīšoties mājās.

Atgriezās karalis mājas un dēla vietā atrada kucēnu, bet karalieni pašu — pārlieku noskumušu, jo viņa nevarēja attaisnoties karaļa priekšā. Tomēr karalis sievu mīlēja tāpat kā agrāk un no viņas nešķīrās.

Drīz vien karalim atkal vajadzēja iet karā, un atkal viņš atstāja karalieni raganas ziņā. Un kas notika tālāk? Karalienei piedzima skaists puisēns ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Ragana bērnu izzaga, atdeva krauklim, kurš tieši tobrīd laidās garām pils logiem, bet puisēna vietā nolika kaķēnu. Pēc tam atkal palaida pa pilsētu valodas, ka karalienei piedzimis kaķēns; to pašu viņa aizrakstīja ari karalim.

Šāda vēsts karali dikti apbēdināja, tomēr viņš sievu joprojām mīlēja. Atgriezies mājās, izturējās pret viņu ar agrāko laipnību, vienīgi, ieraugot kucēnu un kaķēnu, viņam sažņaudzās sirds.

Pagāja kāds laiks, un atkal iesākās karš. Karalis aizjāja karot, bet karalienei tikmēr piedzima skaista meitenīte ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Arī meitenīti ragana izzaga, izmeta pa logu krauklim, bet viņas vietā nolika, satrupējušu malkas pagali un karalim aizrakstīja, ka karalienei bērna vietā piedzimusi satrupējusi pagale.

— Tas nu ir par daudzi — karalis sadusmots iesaucās, kad izlasīja vēstuli. — Runāt viņa nespēj, bez tam bērnu vietā dzemdē visādus nejauceņus; tā es drīz tapšu par apsmieklu visai pasaulei. To ilgāk vairs nevar ciest!

Un viņš nolēma sievu sodīt ar nāvi.

Pārjājis no kara, karalis pats piesprieda karalienei nāves sodu, bet viņa, nabadzīte, brāļu dēļ nebilda ne vārda, lai sevi aizstāvētu. Karalis lika viņu aizvest uz lauka un tur nocirst galvu.

Jau bende pacēla zobenu. Te negaidot sazin no kurienes atlaidās krauklis, nesdams knābī puisēnu ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Krauklis iesaucās:

— Ei, bende, pagaidi! Še tev puisēns, parotaļājies ar viņu! — Un nolika puisēnu zemē.

Bende apstājās, tīksminādamies par bērnu, līdz iesāka ar to rotaļāties. Arī karalis rotaļājās ar puisēnu, aizmirsis par nāves sodu.

Tad karalis attapās un iesaucās:

— Bende, pie darba!

Bende pacēla zobenu, lai atvēzētos, bet tai mirklī atlaidās otrs krauklis, nesdams knābī vēl vienu puisēnu ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Krauklis iesaucās:

— Ei, bende, pagaidi! še tev puisēns, parotaļājies ar viņu!

Bende nolika zobenu sānis un sāka ar puisēnu rotaļāties; arī karalis rotaļājās.

Tad karalis attapās un iesaucās:

— Bende, pie darba!

Bende jau pacēla zobenu, atvēzējās, lai teju, teju karalienei nocirstu galvu. Tai mirklī atlaidās trešais krauklis, nesdams knābī skaistu meiteni ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Krauklis iesaucās:

— Ei, bende, pagaidi! Bet tu, māsiņ, runā!

Tieši tajā brīdī apritēja septiņi gadi, septiņi mēneši, septiņas nedēļas un septiņas stundas. Trīs kraukļi pārvērtās par trim jaunekļiem, un tad karaliene ierunājās:

— Nu manas mokas ir galā: brāļi atbrīvoti! Tagad es varu tev, mans mīļotais vīrs, visu izstāstīt: gan to, kāpēc klusēju un nerunāju, gan arī to, kā ragana tēvi krāpa un man šūpulī ielika kucēnu, kaķēnu un satrupējušu malkas pagali to bērnu vietā, kurus biju dzemdējusi, bet manus pašas bērnus izmeta pa logu.

Karaliene izstāstīja visu, kā bijis, neko neslēpdama, un atbrīvotie brāļi vēl papildināja, ka viņi izmestos bērnus saķēruši un aiznesuši uz stikla pili, lai pēcāk, kad pienāks īstais laiks, atdotu tos atpakaļ viņu vecākiem.

Klausoties sievas vārdos un redzot brīnum jaukos bērnus, karalis izplūda prieka asarās. Aizkustināts līdz sirds dziļumiem, viņš lūdza sievu piedot negribēto bardzību, un viņa ar priecīgu prātu to piedeva. Tad karalis svinīgi aizveda sievu un bērnus uz pili.

Pilī karalis ataicināja pie sevis tiesas vīrus, lai piespriestu raganai nāves sodu, un saaicināja pulka ļaužu uz dzīrēm. Dzīru laikā viņš uzdeva viesiem šādu jautājumu: sak, esmu pabijis karā tālās zemēs un tur daudz pieredzējis. Ko, jūsuprāt, pelnījis cilvēks, kurš tīšām gribējis pazudināt Četras dzīvības? Te ragana, kas vēl nezināja, ka visi viņas darbi ir jau atklāti un karalis mērķē tieši uz viņu, iesmiedamās sacīja:

— Vai vēl jāvaicā, ko tāds cilvēks pelnījis! Tas jāiebāž mucā, muca jāaiznaglo un jālaiž lejā no augsta kalna!

— Nu re, veca ragana, tu pati sev izraudzīji šo nāves sodu, — karalis tad sacīja. — To piespriežu tev par to, ka gribēji pazudināt manu nevainīgo sievu un manus bērnus!

Ar raganu tā arī izdarīja.

Bet karalis ar karalieni kopš tā laika dzīvoja mierīgi un laimīgi. Izglābtie brāļi palika turpat karaļa galmā, arī māte pēc karaļa pavēles tika pārvesta uz pili, un visi viņi šeit dzīvoja labas dienas līdz pašam mūža galam.

Divi blēži

Reiz Ozolaines ciemā dzīvoja kāds blēdis, kura prātus nodarbināja tikai viena doma: kā, mazāk strādājot, vairāk nopelnīt vai — vēl jo labāk — kā bez darba tikt pie naudas. Kādudien viņš ozolu birzī salasīja pilnu maisu zīļu un devās pasaulē ar tām tirgoties. Iegriezies vienā krogā, sāka gaidīt, vai neatradīsies kāds lētticīgs pircējs, kurš ozolzīles noturētu par riekstiem.

Kādā citā ciemā dzīvoja otrs blēdis, kurš tāpat nebija ar pliku roku ņemams. Arī viņš nekad nepalaida garām izdevību otru apvest ap stūri. Viendien viņš piebēra pilnu maisu pelnu un devās tos pārdot par miltiem. Sagadījās tā, ka arī šis blēdis iegriezās tajā pašā krogā, kur jau bija apmeties pirmais.

— Labdien, — miltu blēdis atnācis sacīja.

— Labdien, labdien, — riekstu blēdis atņēma. — Uz kurieni dodamies?

— Dodos pasaulē ar miltiem tirgoties. Bet uz kurieni jūs?

— Es dodos ar riekstiem tirgoties.

Nakti, kad miltu blēdis vēl gulēja, riekstu blēdis pielēca kājās un gudroja: «Kā būtu, ja es samainītu maisus un paņemtu viņa miltus? Varbūt viņš to nemaz nepamanītu.» Domāts — darīts. Riekstu blēdis veikli uzmeta plecos maisu ar pelniem un — aiziet! — uz mājām.

Pēc brīža pamodās otrs blēdis un vaicāja:

— Kur tad dējies mans kaimiņš? Are, viņš nudie paķēris manus pelnus riekstu vietā! Vēl jo labāk! Jālaižas lapās, iekāms nav attapies.

Miltu blēdis uzmeta plecos maisu ar ozolzīlēm un diedza uz mājam, ko mācēja.

— Vadzi, sieva, — viņš jau pa gabalu sauca, — es tev atnesu pilnu maisu riekstu!

— Kur tu tos dabūji? sieva vaicāja. — Laikam atkaliņ būsi kādu piekrāpis, nekauņa!

To teikusi, viņa atstiepa abru, un miltu blēdis to piebēra pilnu j ar … ozolzīlēm.

Tikmēr arī riekstu blēdis pārskrēja mājās un jau pa gabaluļ sievai sauca:

— Nes šurp abru, es tev atnesu pilnu maisu miltu!

Sieva itin priecīga nolika vīra priekšā maizes abru un jau gudroja par ķiļķenu vārīšanu. Te skatās: no maisa birst… pelni.

Nu abi krāpnieki dzina viens otram pēdas, līdz beidzot satikās atkal tajā pašā krogā.

— Klausies, draugs, — sacīja viens, — tu nu gan esi liels blēdis!

— Bet tu, ače, neesi mazāks! — atbildēja otrs. — Ja mēs abi saderam kopā kā roka ar cimdu, tad iesim kopā darbu meklēt. Ko nopelnīsim, to brālīgi sadalīsim uz pusēm.

Tā norunājuši, blēži devās ceļā. Viņi gāja, gāja, līdz nonāca plašā pļavā, kuras vidū stāvēja veca būdiņa. Šajā būdiņā dzīvoja ragana kaulkāja.

— Labdien, māmuliņ!

— Labdien, labdien, dēliņi! Uz kurieni iedami?

— Ejam darbu meklēt, varbūt pie tevis atradīsies kāds darbs?

— Kālab ne. Varu kaut abus paturēt.

— Mēs tieši to gribējām. Kāds darbs tad darāms?

— Viens ganīs manu teli, bet otrs tikmēr tīrīs kūti.

Labi. Otrā dienā jau agri no rīta riekstu blēdis aizdzina vecenes lieso teli uz ganībām, bet miltu blēdis ķērās pie kūts tīrīšanas un mēslu izmēšanas.

Iegājis kūtī, miltu blēdis redzēja, ka mēslu nebūs vairāk kā pāris ķerras. Tad viņš atvēra durvis līdz kājai vaļā un saule iespīdēja visos kūts kaktos, mēslu kaudzes tūdaļ acu priekšā sāka augt; jo vairāk viņš mēslu izmēza, jo vairāk to, nolādēto, kūtī radās.

Un kā klājās riekstu blēdim? No rīta, iekāms saule vēl nebija sākusi cepināt, viņš zvetēja teli ar stibu vienā laidā, taču šī necēla ne ausu — vilkās uz priekšu kā nedzīva. Bet, kad saule tai sāka sveilēt muguru, tapa nemierīga, izslēja galvu un, acis pārgriezusi, drāzās lēkšiem vien projām pa klinšainām kraujām un egļu audzi. Gans tikmēr jau bija atlaidies garšļaukus zālē un aizsnaudies: sak, pagulēšu, gan tele nekur tālu neaizklīdīs. Pēc brītiņa viņš pameta acis apkārt — kur tele? — un pamira; tā bija jau krietnā gabalā. Riekstu blēdis šo labinādams sauca: «Telīt, manu brūnaliņ!» — tomēr tele, pacēlusi asti, drāza aizvien tālāk. Gans izmēģinājās gan šā, gan tā to atgriezt atpakaļ, taču veltīgi kājas nopulēja. Pēc dienvidus viņš jau saprata, ka teli nenoganīs un tā aizmuks sazin kur, tālab ar bailēm sāka gudrot, ko teikt vakarā vecenei. Kad saulīte sāka svērties uz rieta pusi, telīte tapa vārgāka; kad saule aizgrima pavisam aiz apvāršņa, tā kļuva tik slābana, ka tik tikko kājas vilka. Un atkal riekstu blēdis nomocījās, iekāms šo dabūja laidarā. Te viņš satika miltu blēdi dzenam ķerru ar mēsliem un tam vaicāja:

— Kas ir, draugs, tu laikam dabūji krietni nojēgties ar mēsliem?

— Kas nu par nojēgšanos! No rīta izvedu vienu ķerru, patlaban vedu otru. Vai tas kāds darbs? Un kā tev gāja? Laikam dabūji kārtīgi noskrieties pakaļ šai nejaukai telei?

— Kas nu par noskriešanos! šo ar grūšanu nevar dabūt uz priekšu. Augu dienu nogulēju zem krūma.

Otrā dienā tas, kurš bija tīrījis kūti, sāka lūgties:

— Vadzi, draugs, atļauj man šodien paganīt teli, gribu zaļos tīrumos paskatīties un saulītē pasildīties.

— Labi, svaini, ej ganos, ja tik ļoti vēlies. Tikai uzklausi manu padomu: paķer līdzi soliņu, uz kā sēdēt, jo kājās stāvēt apnīk. Neaizmirsti paņemt arī pīpi ar garo kātu — varēsi laiku pakavēt.

Tā abi blēži priecīgu prātu samainījās darbiem: miltu blēdis dzīs teli ganos, bet riekstu blēdis paliks mājās kūti tīrīt.

Agri no rīta miltu blēdis ar lielām pūlēm izdabūja teli no kūts. Kamēr viņš sakārtoja garo pīpes kātu, kamēr sagrieza tabaku un piesēja uz muguras soliņu, saule jau bija pakāpusies labi augstu. Viņš izdzina teli no laidara, un tā sāka iet naigu soli. Kamēr viņš , to aizdzina līdz mežam, saule jau cepināja pilnā sparā, un telīte sāka bizināt: te ieskrien krūmos, te pļaviņā, te aizjož uz kalna j galu, te atkal laiž no kalna lejā. Gans uz karstām pēdām skries tai pakaļ kalnā — garais pīpes kāts traucē. Līdīs pakaļ krūmos soliņš ķeras zaros, tik tikko pats izspraucās laukā, bet tele pa to j starpu jau pazudusi no acīm. Gans aiz bailēm tīri vai sirmus matus dabūja. Vakarā tele pati pārvilkās mājās; atkal gans vai rokas izstaipīja, iekāms šo iedabūja laidarā.

Piegājis pie kūts, viņš redzēja, ka riekstu blēdis kopš paša rīta nopūlas ar mēslu vešanu un vēl nav ticis galā — skaišas gan pats uz sevi, gan uz miltu blēdi, ka šim atkal trāpījies smagākais darbs.

— Ei, draugs, — viņš sacīja miltu blēdim, — tu tomēr esi slīpēts!

— Arī tu, razbainiek, neesi no muļķu mājam!

Abi pavīpsnāja un neteica vairāk ne vārda.

Trešajā dienā viņi palūdza veceni atlīdzināt par darbu, jo šie, vei, nedomājot ilgāk te kalpot — gribot doties pasaulē apskatīties, kā ļaudis dzīvo, un paši pieņemties gudrībā.

— Kā lai jums, dēliņi, atlīdzinu? — vaicāja vecene.

— Tikai naudā, māmuļ, tikai naudā!

— Labi. Tad iekāpiet, vei, tai bedrē un piegrābiet pilnu maisu zelta naudas!

Miltu blēdis ielēca bedrē, bet riekstu blēdis palika augšā, lai pēcāk izvilktu biedru un maisu ar naudu. Miltu blēdis, piegrābis pusi maisa, apķēries domāja, lai neiziet greizi, tāpēc ielīda arī pats maisā un sauca no lejas:

— velc nu naudu augšā!

Riekstu blēdis vilka atspēries, līdz izvilka maisu ārā, uzvēla to plecos un deva kājām ziņu, ka simt zirgiem nepanākt. Viņš skrēja, skrēja, kamēr vairs nejaudāja, nometa maisu zemē un pats ierāpoja krūmos nosnausties.

Te pēkšņi maiss pats no sevis atsējās un no tā izkāpa vīrs kā ozols. Aplaidis acis apkārt, miltu blēdis ieraudzīja, ka riekstu blēdis guļ krūmos, tālab pakampa maisu ar naudu un nozuda mežā.

Ap palaunadzi krūmos pamodās riekstu blēdis. Kur maiss? Paskatījās pa labi, pa kreisi — nav!

Skaidrs, to nokampis bezkaunīgais klenderis, — viņš nopukojās. — Pag, pag, balodīt, nekur tālu tu vēl nebūsi aizlaidies, gan uzķersies uz manas makšķeres!

Tā noteicis, riekstu blēdis iegāja mežā un, tur staigādams, sāka zviegt kā zirgs.

Tā arī notika. Miltu blēdis piekusis aizvien biežāk apsēdās zem kokiem atvilkt elpu: jozt taisni uz mājām baidījās, jo riekstu blēdis tad viegli tiktu uz pēdām un panāktu. Izdzirdis zirga zviegšanu, miltu blēdis nopriecājās: «Zirgam mugurā — viens divi — būšu mājās!»

Un, izlīdis no krūmiem, sāka vilināt zirgu:

— Šu, šu, bērit, nāc šurp!

Pēkšņi viņa priekšā nostājās riekstu blēdis.

— Āre, kur tu esi, nelietīgais bezgodi!

— Tu pats esi bezgodis un krāpnieks! Es tak domāju, ka šeit no tiesas ir zirgs.

— To es arī gribēju. Nu labs ir, tagadiņ iesim kopā.

Aiziet abi pie riekstu blēža sievas: sak, paciemosimies kādu laiciņu šepat, jo miltu blēdis apgalvoja, ka tam mājā neviena neesot. Divas dienas paciemojās riekstu blēža mājās, trešā naktī miltu blēdis pazuda ar visu naudu. Pārmucis mājā, sievai saka:

— Še zelta gabals, diedz pie mācītāja un pasaki, ka eš esmu miris un lai viņš par šo naudu mani šodien pat apglabā. Pārējo naudu saber zārkā, lai to neviens nevar nozagt. Bet zārku neaizberiet, tikai pārlieciet pāri dēļus, un es pēc trim dienām pārradīšos mājā. Ielāgo vienu: ja kāds pēc manis vaicās, saki, ka esmu miris un guļu kapā.

Kā blēdis piesacīja, tā sieva izdarīja. Blēdi it kā apbedīja, zārku nolaida kapā, bet vāku neaiznagloja un ar zemi neaizbēra, jo sieva teicās vēlāk nākt nelaiķi apraudāt.

Riekstu blēdis itin labi zināja, ka arī miltu blēdim ir sieva un ka šis katrā ziņā steigsies pie viņas, nezināja vienīgi, ko viņš varētu atkal pastrādāt. Tā riekstu blēdis atnāca pie «nelaiķa» sievas un sacīja:

— Labdien, svaine! Vai svainis ar mājā?

— Vai manu, vai! Esmu palikusi viena, ak es nelaimīgā! Nomira nabadziņš … Lai viņam vieglas smiltis! Sasirga un tajā pašā dienā nomira …

— Tā, tā, — ciemiņš noteica. — Bet vai vecu maisu viņš nav atstājis?

— Nē, itin neko nav atstājis. Kas viņam bija, viss tika ielikts zārkā līdz…

— Tad aizvediet mani kaut pie viņa kapa, lai varu aizgājēju apraudāt. Mēs, ače, abi dzīvojām kā divi brāļi, kopā kalpojām, kopā pelnījām.

Tomēr svaine i nedomā ciemiņu vest uz kapiem, gudro, kā tikt no šā vaļā. Tad riekstu blēdis pats aizgāja uz kapsētu un iesāka maut kā vērsis. Miltu blēdis tobrīd kapā skaitīja naudu. Izdzirdis maujam vērsi, meta skaitīšanai mieru un uzbļāva:

— Ak tu negantnieks, vai iesi prom!

Divkājainais «vērsis», to dzirdēdams, vēl skaļāk iebaurojās un taisnā ceļā devās pie svaigā kapa. Piegājis sāka raust ar kājām uz dēļiem smiltis. Nu «nelaiķis» izbijās ne pa jokam un visādi izmēģinājās vērsi aizbaidīt. Visbeidzot «vērsis» nevarēja novaldīt smieklus un iesaucās:

— Ak tad tu šeitan, draudziņ?

— Šeitart gan!

— Paskat, kas par slīpētu zelli!

— Tu jau neesi mazāk slīpēts!

— Un, neteikuši vairāk ne vārda, abi sadalīja naudu līdzīgās daļās un aizgāja katrs savu ceļu.

Burvis

Reiz dzīvoja vecs vīrs, kam bija viens vienīgs dēls. Šis vīrs bija pārlieku vecs un nabadzīgs, tālab nespēja sūtīt dēlu augstās skolās. Vienu dienu viņš, nobēdājies par savu pliko nabadzību, pasauca dēlu un sacīja:

— Vadzi, dēls, es jau esmu vecs un strādāt par diviem vairs nespēju; iet pasaulē ubagot man kauns, bet iekrātas mantas nebaltām dienām arī nav. Tu drīz vien būsi liels, un man nekas cits neatliek kā sūtīt tevi kalpot pie svešiem ļaudīm.

— Labi, tēvs, — dēls atbildēja. — Es pats jau par to tiku domājis. Atrodiet man vietu, un es mīļu prātu iešu pie jebkura saimnieka par kalpu.

Vecais vīrs paņēma gana spieķi, iebāza tarbā pēdējo maizes doniņu, kas vēl bija atlikusi mājās, un devās kopā ar dēlu meklēt tam darbu. Viņi gāja, gāja, šķērsodami kalnus un lejas, līdz pēdīgi satika vīru melnās drēbēs sēžam uz akmens un lasām grāmatu. Šis vīrs bija — ielāgojiet! — burvis, taču nedz tēvs, nedz dēls to nezināja. Viņi palocījās vīra priekšā un sacīja:

— Lai jums laime un veselība!

— To pašu vēlu arī jums, — burvis atņēma. — Uz kurieni dodaties?

— Meklēju dēlam saimnieku, gribu salīgt par kalpu. Varbūt jums būtu kāds darbs?

— Kālab ne? Kalps man īstajā reizē; labi, atstājiet dēlu pie manis! Jateic, ka viņš te šo to derīgu iemācīsies. Ko jūs man par viņa macīšanu dosiet?

— Ko es, pliks nabags, varu dot, ja pašam nav ko ēst?

— Tad norunāsim tā. Septiņus gadus jūsu dēls paliks pie manis; kad apritēs šis laiks, atnāksiet viņam pakaļ. Ja tad jūs viņu pazīsiet, varēsiet vest sev līdzi, ja ne — viņš paliks tepat uz mūžīgiem laikiem.

— Labi, lai tā notiek, — tēvs bija ar mieru un pie sevis pabrīnījās: «Kas tas varētu būt par darbu, ja pēc septiņiem gadiem es vairs savu miesīgo dēlu nepazīšu?»

Tā vecais vīrs atstāja dēlu pie burvja un gāja mājās.

Burvis tūdaļ sāka dēlu izvaicāt, vai šis protot lasīt. Zēns pazina tikai burtus, i tos ne sevišķi labi, tālab aiz piesardzības, ka neiziet greizi, atbildēja: sak, kur nu šim prast, neesot neviena bijis, kas iemācītu lasīšanas māku.

— Ja neproti, tad man noderēsi. Es došu tev vienu darbu.— To pateicis, burvis aizveda zēnu uz savu mitekli. Pirmā istaba bija piekrauta ar sukām, otra — tikai ar grāmatām, bet trešā bija tukša, un no tās veda vienas durvis uz blakus istabu, kas bija aizslēgta.

— Vei, šekur tu dzīvosi; ar šīm sukām tev vajadzēs slaucīt no grāmatām putekļus, un tas būs tavs vienīgais darbs; ja šis darbs apniks, te būs rīkstīte: piedauzi ar to trīs reizes pie šīm durvīm, un tajā pašā mirklī atskries šurp tādi paši zēni kā tu, un jūs varēsiet pavadīt laiku spēlēs un rotaļās. Kad sagribēsies ēst, piesit pie durvīm vienu reizi, un tavā priekšā tūliņ parādīsies ēdiens. Es tagad došos ceļojumā uz septiņiem gadiem; tu tikmēr uzvedies godīgi, lai atgriezies varu tevi uzslavēt.

Burvis devās ceļojumā, un zēns palika viens. Jāsaka, slikti viņam neklājās, jo ēdamā nekad netrūka: ja piesita pie durvīm vienu reizi, tūliņ galdā parādījās visādi ēdieni; ja piesita trīs reizes, saskrēja zēni ar visādām spēļu mantiņām. Viss būtu bijis labi, tikai zēnam ar laiku apnika slaucīt no grāmatām putekļus. Reiz viņš paņēma vienu grāmatu, atšķīra to un sāka burtot, līdz iemācījās lasīt. Un tā viņš lasīja visas grāmatas pēc kārtas un no tām iemācījās visādas burvestības.

Apritēja septiņi gadi, un pārradās mājās burvis. Redzēdams, ka viss ir kārtībā, viņš zēnu uzslavēja.

Kā pa šo laiku mājās dzīvoja zēna tēvs? Kaut kā jau iztika, tomēr allaž domāja, vai pazīs dēlu, kad apritēs septiņi gadi. Noraudzīdamies dēla vecuma puišeļos, viņš prātoja: «Tagadiņ arī mans dēls ir tikpat garš pastiepies un izskatās kā šie zēni. Nebūs tak pārvērties par putnu biedēkli!»

Kad apritēja septiņi gadi, tēvs paņēma gana spieķi un tarbu un devās uz to mežu; kad jau atradās netālu no burvja mājas, viņam pretim izsteidzās stalti noaudzis jauneklis.

«Tāds patlaban varētu izskatīties arī mans dēls,» tēvs nodomāja. «Vienīgi drēbes viņam nebija tik labas.»

Bet, jāsaka, tas bija viņa dēls. Pieskrējis vecajam vīram tuvāk, vaicāja:

— Tētiņ, vai jūs mani pazīstat?

— Vai, dēliņ, tikai ar pūlēm sazīmoju, — tēvs, viņā raudzidamies, atbildēja. — Ko lai saka, tik tiešām pa šiem gadiem tu esi krietni izaudzis!

— Tā, tētiņ, būtu tikai pusbēda, — dēls atbildēja. — Bet, kad jūs ieradīsieties pie burvja, jums vajadzēs mani pazīt citādā izskatā. Viņš jums parādīs uz jumta baložu baru. Tad skatieties labi uzmanīgi: es tupēšu starp baložiem trešajā rindā un mazdrusciņ nolaidīšu spārnu, un pēc tā jūs varēsiet mani pazīt.

To pateicis, dēls aizskrēja. Vecais tēvs devās tālāk jau līksmāku prātu un, necik ilgi gājis, sasniedza burvja māju.

— Nu tā, — viņš sacīja, — esmu ieradies pēc sava dēla.

— Labi, — atbildēja burvis, — patiesi jau apritējuši septiņi gadi: tu varēsi dēlu paņemt atpakaļ, ja pazīsi. — To pateicis, burvis norādīja uz baložu baru, kas tupēja jumta čukurā. — Bet, ja ar vienas reizes minējumu nepazīsi, dēls paliks pie manis.

Vecais vīrs atspiedās uz gana spieķa un sāka raudzīties. Brīdi raudzījies, pēkšņi pamanīja, ka trešajā rindā viens balodītis mazdrusciņ nolaidis spārnu.

— Re, tas ir viņš! — tēvs iesaucās, norādīdams ar spieķi uz augšu. — Vei, trešajā rindā ar nolaistu spārniņu.

— Uzminēji! — burvis sacīja.

Tēvs nu teica, lai burvis atdodot viņam dēlu, taču tas visādi izlocījās, atrunādamies, ka uz karstām pēdām šis nevarot dēlu atlaist, jo tas patlaban esot baloža izskatā; lai dēlu atkal pārvērstu par jaunekli, vajadzīgs krietns laiks, tomēr viņš drīz vien to atlaidīšot. Tā tēvam nekas cits neatlika kā doties mājup vienam pašam un dēlu atstāt.

Vienudien, kad burvis aizgāja darīšanās, jauneklis pievāca burvja grāmatas un ņēma kājas pār pleciem — diedza projām pie tēva.

— Tu tomēr tiki vaļā no tā viltnieka, — tēvs sacīja.

— Tiku gan, pie tam vēl paņēmu līdzi viņa grāmatas, — dēls atbildēja.

— Bet vai par to tev nenāksies dārgi samaksāt?

— Ko niekus! Es pats tagad esmu vēl dižāks burvis nekā viņš. Tētiņ, tikai ar tukšām kabatām nav dzīvošana. Mums jātiek pie kāda mazumiņa naudas. Darīsim tā. Es pārtapšu par gadu vecu bullēnu, un jūs aizvedīsiet mani uz tirgu. Tikai lētāk par simt zelta gabaliem nepārdodiet; kad pārdosiet, neatstājiet man ap kaklu saiti, bet pieprasiet to sev, tad es atkal atgriezīšos mājās.

Kā dēls sacīja, tā arī notika. Tēvs pārdeva bullēnu par simt zelta gabaliem, bet saiti paturēja sev, un dēls ātrāk par tēvu pārradās mājās.

Kad šie simt zelta gabali bija iztērēti, dēls atkal sacīja:

— Vadzi, tēvs, mēs atkal esam bez naudas. Tagadiņ es pārtapšu par vērsi; prasiet par mani simt zelta gabalu un ne par grasi mazāk. Kad pārdosiet, atraisiet man saiti, un tad es atkal atgriezīšos mājās.

Arī otru reizi viss izgāja labi: dēls pārradās mājās ātrāk par tēvu.

Trešo reizi viņš pārtapa par varenu zirgu un tēvam pieteica nepārdot lētāk par simt zelta gabaliem, kā arī neatstāt pircējam iemauktus.

Labi. Tēvs ieradās tirgū; tur nebija otra tik skaista zirga kā šis. Tūliņ saskrēja apkārt pircēji un prašņāja, cik zirgs maksājot, taču simt zelta gabali tiem rādījās par dārgu. Tad pienāca klāt kāds bagāts pircējs (tas bija pats burvis).

— Ei, saimniek, — cik prasāt par šo stalto zirgu? — viņš vaicāja un tūliņ uzslavēja, cik tas esot skaists.

— Skaists gan, — vecais vīrs atsaucās, — tikai neviens negrib maksāt simt zelta gabalus.

— Vai jūs nemaz nedomājat nolaist?

— Ne graša, cienīts kungsl

— Es jau sen meklēju labu zirgu. Lai iet, maksāšu tik, cik jūs prasāt.

Un nobēra vecā priekšā kaudzi naudas.

Iekāms vecais savāca naudas gabalus, pārbaudīdams, vai pa starpu nav patrāpījies kāds viltots, burvis uzlēca zirgam mugurā, paņēma rokā iemauktu pavadu, un — tik viņu redzējis!

«Nu tu esi manās rokās,» burvis domāja. «Tagad es tevi pārmācīšu, kā bāzt degunu cita amata gudrībās!»

Tā domādams, burvis iecirta zirgam piešus un trieca to uz priekšu, līdz aizjāja kaimiņu ciematā un tur apstājās smēdes priekšā. Piesējis zirgu pie staba, burvis iegāja iekšā pie kalēja.

— Vadzi, kalēj, — viņš sacīja, — izkal pudu smagus pakavus un, kamēr tie nav atdzisuši, apkal manu zirgu!

Lai kalējam darbs ātrāk sokas, burvis pats ņemas palīdzēt. Pa tam no visa ciemata saskrēja pie smēdes puikas, lai paskatītos uz zirgu un tā saimnieku. Kāds puika piegāja zirgam pavisam tuvu klāt, un zirgs viņam pačukstēja:

— Puisīt, nomauc man iemauktus …

Zēns tā arī izdarīja. Zirgs aši pārtapa par balodi un laidās prom. Burvis, to ieraudzījis, mirklī pārvērtās par vanagu un metās balodim pakaļ. Abi lidoja, lidoja, līdz šķita — vanags nupat, nupat balodi panāks.

Turpat tuvumā atradās karaļa pils dārzs. Tajā pastaigājās princese, kas bija gaužām noskumusi un bēdīga, jo viņas tēvs gulēja uz nāves gultas un neviens dziednieks to nespēja izdziedināt. Te, kur gadījies, kur ne, viņas priekšā nostājās brašs jauneklis un lūgšus lūdza, lai viņa uzmauc sev pirkstā gredzenu un tā paglābj viņu no briesmām.

Princesei jauneklis patika, un viņa, ilgi neprātodama, tam piekrita. Kad viņš pārtapa par skaistu zelta gredzenu, princese to uzmauca sev pirkstā.

Tieši tolaik karalis bija izsludinājis šādu vēsti: kurš viņu izdziedinās no ļaunās slimības, tam viņš atdošot savu meitu par sievu.

Sākumā dziednieku un ārstu saradās baru bariem, jo katrs gribēja izārstēt karali, tomēr neviens necerēja uz viņa izveseļošanos, un tālab drīz vien pilī neviens vairs neiegriezās. Tad negaidot trešajā dienā no rīta ieradās kāds dziednieks un teicās izdziedināt slimnieku. Tas bija burvis. Burvis tik tiešām karali izdziedināja un tūliņ vēlējās mīt gredzenus ar princesi, jo esot izpelnījies viņas roku. Princese ilgi atsacījās to darīt, aizbildinādamās, ka šai neesot piemērota saderināšanās gredzena, un lūdza vēl pagaidīt. Taču burvim par gredzenu bija viss labi zināms, tālab viņš princesei sacīja:

— Dodiet man pretī, vei, šo pašu, kas uzmaukts mazajā pirkstiņā. Es būšu mierā ar to.

Karalis lika meitai nomaukt gredzenu un apmainīt to pret līgavaiņa gredzenu.

Kad princese mauca gredzenu no pirkstiņa, gredzens nejauši izslīdēja viņai no rokām, noripoja uz grīdas un negaidot sabira sīkos prosas graudiņos. Burvis, to redzēdams, pārvērtās par gaili un sāka prosu uzknābāt. Viņš jau bija uzknābājis gandrīz visus graudiņus, tikai vēl vienu vienīgo nekādi nespēja uzknābt, jo tas bija iekritis šķirbā. Tad gailis pārvērtās par peli, tā gribēdams tikt pie graudiņa, taču graudiņš negaidot pārtapa par kaķi, un tas — viens divi — noķēra peli un saplosīja gabalos. Tā burvim bija pienācis gals.

Tajā pašā mirklī karaļa un princeses priekšā nostājās brašs jauneklis un lūdza piedošanu, ka sagādājis tik daudz satraukumu. Redzēdams notiekošo, karalis nespēja vien nobrīnīties un lika jauneklim izstāstīt visu pēc kārtas.

— Ja tu pārspēj gudrībā pašu burvi un manai meitai esi tīkams, es tev atdodu viņu par sievu, — karalis pēdīgi sacīja.

Bez liekas kavēšanās tika nodzertas kāzas. Jauneklis vēlēja atvest uz pili savu tēvu un pēc karaļa nāves pats kļuva par karali. Un tā viņi visi dzīvo tai pilī vēl šobaltdien, ja nav miruši.

Jaunava un pūķis

Reiz dzīvoja kāds bagāts vīrs, kam bija tikai viena vienīga meita — diža skaistule. Pie skaistās jaunavas brauca precībās ievērojami augstmaņi un lūdza viņas roku, taču viņa tos noraidīja, teikdama:

— Es iziešu par sievu tikai pie tā, kurš atbrauks precībās, ģērbies zelta drēbēs!

Kādu dienu pils pagalmā ātrāk par vēju ieripoja kariete ar sešiem meļņiem priekšā un no karietes izkāpa skaists jauneklis, tērpies no galvas līdz papēžiem zelta drēbēs. Tagad bija piepildījusies jaunās skaistules vēlēšanās, un viņa priecīga sniedza tam savu roku.

Bez liekas kavēšanās sāka posties kāzām. Divpadsmit šuvējas dienu un nakti šuva līgavai zelta līgavas tērpu un līgavainim līgavas dāvanu — zeltā izšūdinātu līgavaiņa kreklu.

Kāzu dienā pils pagalmā sabrauca karietes, cita par citu lepnāka, un no tām izkāpa kāzu viesi, cits par citu greznāk ģērbušies, tomēr neviens nespēja līdzināties pašam līgavainim. Jaunais pāris devās pie altāra, un pēc tam līgavainis dancināja jaunuvi tik strauji, ka tai aumaļām sāka līt sviedri.

Negaidot pie kāzu nama uz kruķiem pieklunkurēja kāds ubags. Kalpone nezināja, kā viņu dabūt projām; ubags apsēdās uz sliekšņa un sāka vērot kāziniekus. Pēkšņi, kad garām dancoja jaunais pāris, ubags sasita rokas un iesaucās:

— Mīļie ļautiņi, paskatieties, kas tie par kāziniekiem! Citam zirga kāja, citam zoss kāja!

To izdzirdis, līgavainis paķēra līgavu un rāva projām, arī kāzu viesi salēca karietēs; nopliukšķēja pātagas, atskanēja rīboņa, dārdoņa, un — prom! Aiz ciema visi apstājās, un, kur gadījies, kur ne, tiem līdzās iedziedājās melns gailis: vienā mirklī kāzinieki kā caur zemi izkrita un tai vietā sāka viļņoties ezers, bet jaunais vīrs ar sievu aizlidoja pa gaisu sazin uz kurieni. Nu ļaudis ieraudzīja, ka vīrs bija nevis ievērojams augstmanis zelta drēbēs, bet gan pūķis ar divpadsmit galvām un divpadsmit astēm. Viņš no vienas vietas bija notinies ar zeltainiem salmiem un tā ļaudīm aizmiglojis acis, ka tie bija gatavi vai apzvērēt: paši redzējuši diženu skaistuli zelta drēbēs.

Tēvs un māte nespēja iedomāties, kur palikusi viņu vienīgā meita. Velti abi lēja asaras un visus izprašņāja — no meitas ne ziņas, ne miņas.

Viendien vecāku mājā iegriezās kāda sieviņa un, redzēdama vecākus izmocītus un nobēdājušos, vaicāja, kāda nelaime tos piemeklējusi.

— Vai tad tu neesi dzirdējusi, ka mums pazudusi meita? Kaut mazu vēsti būtu atlaidusi, kur atrodas un kā klājas: vai ir apmierināta vai nelaimīga … — māte raudādama sūdzēja sieviņai savas bēdas.

— Neskumstiet daudz, mana mīļā, — sieviņa sacīja. — Ja gribat izdibināt, kur atrodas jūsu meita un kā viņai klājas, to var izdarīt vieglāk par vieglu. Man ir dēls, kurš visu redz un dzird, kas notiek pasaulē; gan viņš uzmeklēs jūsu meitu, lai kur tā atrastos, un pēcāk visu jums izstāstīs. Es jau šodien viņu atsūtīšu šurp.

— Atsūtiet gan un jo ātrāk, jo labāk! — sacīja meitas māte, bagātīgi apveltīdama sieviņu.

— Necik ilgi — un sieviņas dēls bija klāt.

— Vai tu esi tas, kurš visu redz un dzird, kas notiek pasaulē? — vaicāja bagātnieks.

— Jā, tas es esmu. Tikai pasakiet, kas man jāizdibina.

— Izdibini, kur atrodas mūsu meita un kā viņai klājas.

Sieviņas dēls aplaida acis apkārt, tad, cieši lūkodamies vienā vietā, sacīja:

— Jā, kungs, jūsu meitai neklājas labi! Viņu aiznesis pūķis uz klinšu kalniem un paslēpis tumšā alā. Tur viņš aptinis jūsu meitu ar divpadsmit astēm un piespiedis sukāt ar ķemmi dienu un nakti savas divpadsmit galvas, lai nāktu saldāks miegs.

— Bet vai nevar viņu no turienes izpestīt?

— Kālab ne? Var gan, ja mēs — trīs brāļi — ķersimies pie šā darba. Jāteic, ka mans vidējais brālis spēj iezvelt ar vāli pa zemi tik stipri, ka visapkārt pusversti platumā izaug nepārvarama siena, bet jaunākais brālis spēj ar bultu trāpīt mušai, kas atrodas simt verstu tālumā.

— Tad ķerieties tūdaļ pie darba! Varat prasīt jebkuru atalgojumu.

— Labi, — sieviņas dēls bija ar mieru, — tad sitam saujā!

Sieviņa ielika katram dēlam kulē pa brinzas un maizes gabalam, ielēja blašķēs karstu zāļu tēju un izvadīja visus trīs ceļā.

Vecākais dēls aizveda brāļus pa vistaisnāko ceļu kā pa nostieptu diedziņu uz kalnu alu un pirmais iegāja iekšā. Tur sēdēja jaunā skaistule un sukāja pūķim galvas, bet pūķis snauduļodams turēja viņu ciet, aptinis ar divpadsmit astēm. Tiklīdz skaistule ieraudzīja ienākam vecāko brāli, viņa izbijusies sāka čukstēt:

— Mūc žiglāk prom no šejienes, ja tev nav apnicis dzīvot! šai alā i muša baidās ielidot!

— Neuztraucies, gan viss būs labi, — vecākais brālis atbildēja. — Sukā vien galvas tālāk, lai šis nepamostas, bet es darīšu to, kas darāms.

To teicis, vecākais brālis sāka tīt vaļā astes. Tiklīdz vienu attin, tā pūķis ierunājas:

— Vadzi, sieva, es jūtu cilvēka smaku!

Bet viņa to ikreiz nomierina, sacīdama:

— tu būsi to nosapņojis, pats tak zini, ka šeit i ods nespēj ielidot.

Kad vecākais brālis skaistuli bija atbrīvojis no visām divpadsmit astēm, viņi abi uz pirkstgaliem izzagās ārā.

Tur brāļi sastājās skaistulei apkārt, un visi kopā metās bēgt, ko kājas nes. Pēc brītiņa pamodās pūķis un joza bēgļiem pakaļ. Skaistule, to redzēdama, izbailēs iekliedzās:

— Vai, neatdodiet mani pūķim! Vai, neatdodiet mani!

— Nekliedz taču, pūķis vēl tālu, — vecākais brālis sacīja. Nepagāja ilgs laiks, un pūķis jau mina bēgļiem uz papēžiem; jaunā skaistule iebļāvās vēl skaļāk:

— Vai, neatdodiet mani pūķim! Vai, neatdodiet mani! Vecākais brālis tad sacīja vidējam:

— Iezvel nu ar savu vāli, lai skaistule norimstas.

— Vēl nav laiks, kad pūķis pielaidīsies tuvāk, tad zvelšu. Skaistule atkal sāka bļaut, ka pūķis šo aiznesīšot atpakaļ. Bet, kad pūķis teju, teju gribēja skaistuli saķert, vidējais brālis iezvēla ar vāli pa zemi, un mirklī pusversti platumā bēgļiem visapkārt izauga nepārvarama siena.

Pūķis skraida apkārt sienai un bļauj:

— Atdodiet to, kas man pieder! Atdodiet to, kas man pieder!

To dzirdēdama, skaistule aiz sienas ievaimanājās:

— Vai, neatdodiet mani pūķim! Neatdodiet mani!

Nevarēdami vairs šādu vaimanāšanu paciest, brāļi pūķim uzsauca:

— Te nav nekā, kas tev piederētu! Vācies prom, no kurienes esi nācis!

Bet pūķis viņiem atbildēja:

— Tad tupiet te kaut līdz pasaules galam! Es nekur neiešu, iekāms nebūšu redzējis kaut vienu viņas matiņu, lai uz atvadām par to vēl papriecātos.

— Kā šo matiņu lai tev parādām? — brāļi sauca aiz sienas.

— Izsitiet ar vāli mūri caurumu! — pūķis sauca pretī.

— Nedariet to! Neko viņam nerādiet! — vecākais brālis iesaucās, jo noprata, ka tas labi nebeigsies.

Taču abiem jaunākajiem brāļiem apnika visa šī jezga, un viņi sacīja:

— Kas tur liels? Nekas ļauns nenotiks, ja viņš paskatīsies uz matu.

Taču pūķis zināja, ko grib. Pa nelielo caurumu viņš aptina matu sev ap pirkstu un izvilka skaistuli laukā. Viņa paguva tikai iesaukties:

— Vai, neatdodiet mani pūķim!

Brāļi mutes vien ieplēta, kad šiem pašā deguna galā pūķis nolaupīja jauno skaistuli un nesa projām uz tālīnajiem kalniem. Vienīgi šāvējs, to redzēdams, pavīpsnāja, jo nu bija pienākusi viņa kārta parādīt māku, lai izglābtu skaistuli.

«Nošaušu nešķīsteni pēdējā mirklī,» viņš nosprieda un stāvēja, gaidīdams īsto brīdi. Pūķis jau bija tik tikko saredzams.

— Ko gaidi? Šauj! — brāļi sauca.

— Pag, vēl nav laiks, — šāvējs atbildēja.

— Nokavēsi! — vecākais brālis uztraucās. — Pūķis jau izskatās tik maziņš kā punktiņš.

Te šāvējs nomērķēja un — plī! — ar vienu reizi notrieca pūķim visas divpadsmit galvas un divpadsmit astes. Izglābtā skaistule skriešus metās pie brāļiem, bet brāļi — pie viņas. Pēc tam viņi aizveda skaistuli mājās pie tēva un mātes. Vecāku priekam nebija gala; kā lai nepriecājas, ja skaistule bija viņu vienīgā meita!

Tagad vairs skaistule negaidīja precinieku zelta drēbēs. Viņai tīri labi patika jaunākais no brāļiem. Arī abi vecākie nepalika bešā — viņi dabūja bagātīgu atalgojumu, tad nolūkoja krietnas meitas, un visi trīs brāļi reizē nodzēra kāzas. Stāsta, ka tik līksmas kāzas nekad agrāk šeit nebija redzētas.

Berona

Tāltālā malā aiz trejdeviņām zemēm, aiz Sarkanās jūras un Ozolu klints, kur pasaulei apkārt uzcelts dēļu žogs, lai zeme nebirst nost, dzīvoja kāds karalis. Šim karalim bija dārzs, un šai dārzā auga koks, par kuru otra skaistāka neatrast visā pasaulē. Bet, vai šis koks kādreiz nesīs augļus, to neviens nezināja. Un tā karalis nepacietīgi alka izdibināt visu par šo koku. Lai kas pie viņa atnaca, viņš rādīja tam koku un vaicāja, vai šis nevarot pateikt, kad koks ziedēšot un kādi būšot tā augļi. Tomēr neviens — nedz savietis, nedz svešzemnieks — uz to nespēja atbildēt

Kādu dienu karalis pavēlēja ataicināt no visām karaļvalsts malām dārzniekus, pētniekus un citus gudrus vīrus, lai tie palauza galvas un pasaka, kad koks ziedēs un kādi būs tā augļi. Sapulcējās visi karaļvalsts dārznieki, pētnieki un citi gudri vīri; viņi ilgi aplūkoja koku, bet tik un tā neko nevarēja pateikt. Pēdīgi kāds sirms, salīcis vecītis ierunājās:

— Neviens no mums nezina, kādus augļus nesīs šis koks, jo otra šāda koka nav visā pasaulē un tālab tā augļus neviens nav redzējis. Kad es biju maziņš, no sava vectēva dzirdēju par šo koku, taču līdz šim nevienam to neesmu stāstījis. Tagad klausieties: šis koks katru nakti tieši vienpadsmitos sarieš ziedpumpurus, pēc stundas ceturkšņa sāk ziedēt pilnos ziedos, bez ceturkšņa divpadsmitos tam jau ienākas zelta augļi, bet tieši divpadsmitos ierodas kāds — kas īsti, nemāku teikt, — un šos augļus nolasa.

Kad vecais vīrs beidza savu stāstu, karalis sacīja:

— Šis brīnums, ja tāds no tiesas notiek, ir jāatklāj, un augļi ir jānovāc. Koks taču pieder man, jo aug manā dārzā. Kurš šo darbu uzņemsies paveikt?

— Es uzņemšos, — atsaucās vecākais karaļdēls.

Nākamajā nakti vecākais karaļdēls saposās sargāt zelta ābolus.

Pienāca vakars. Karaļdēls paņēma vīna krūku un cepeti, iegāja dārzā, iekārtojās, cik ērti varēja, un raudzījās uz koku, acu nenovērsdams: kas notiks? Ilgu laiku nekas nenotika, pat ne lapiņa neiečabējās. Bet, līdzko nosita vienpadsmit, koks sariesa ziedpumpurus; nosita ceturksni uz divpadsmitiem — koks krāšņi saplauka pilnos ziedos; nosita pusdivpadsmit — ziedi nobira un aizmetās mazas, sārtas odziņas, kas acu priekšā tapa lielākas un lielākas; bez ceturkšņa divpadsmitos tās jau pārvērtās par brīnum skaistiem āboliem, kas zeltaini vizēja kā spožas saulītes. Karaļdēls ar vaļā muti skatījās uz visu notiekošo un, tiklīdz ieraudzīja, ka āboli jau ienākušies, tūdaļ grasījās tos nolasīt. Taču viņš nepaguva paspert ne soli uz koka pusi, kad nospīda apžilbinošs zibens, nogranda pērkons, sazin no kurienes saradās mākoņi, aumaļām sāka gāzt lietus un pūst iemidzinošs vējš. Karaļdēls tajā pašā mirklī aizmiga, pie tam tik ciešā miegā, ka to ne ar lielgabala šāviņu nepamodināt. Tā viņš nogulēja līdz pašam rītam. No rīta koks stāvēja kails, bet no tā, kas negaisa laikā nolasīja zelta ābolus, vairs nebija nevēsts.

Karaļdēls bēdīgs aizgāja pie tēva un izstāstīja visu, kas bija atgadījies.

— Ja tev nepaveicās, -— sacīja vidējais karaļdēls, — pamēģināšu es nosargāt ābolus; gan man izdosies noķert to, kurš nāk pie ābeles.

Karalis bija ar mieru.

Tikko satumsa, vidējais karaļdēls jau sēž dārzā zem koka un mielojas ar cepeti un pīrāgiem. Līdz vienpadsmitiem viss bija klusu. Līdzko nosita vienpadsmit, koks sariesa ziedpumpurus; nosita ceturksni uz divpadsmitiem — koks saplauka krāšņos ziedos; nosita pusdivpadsmit — ziedi nobira un aizmetās mazas, spīdīgas odziņas, kas acu priekšā auga lielākas un lielākas; tieši bez ceturkšņa divpadsmitos kokā ievizējās brīnum skaisti zelta āboli. Vidējais karaļdēls, daudz negudrodams, devās pie koka, lai ābolus novāktu.

Negaidot koka tuvumā sāka sprēgāt nikns sals, dārzs ietinās biezā miglā un tumsā, un viss pārklājās ar ledu. Karaļdēls gāja, klupdams un krizdams uz katra soļa. Tad sāka pūst iemidzinošs vējiņš, un karaļdēls aizmiga ciešā miegā. Bet no rīta, kad viņš pamodās, koks atkal stāvēja kails — visi augļi bija nolasīti. Karaļdēls kaunējās rādīties tēvam acīs, tomēr neko nevarēja darīt, vajadzēja vien visu izstāstīt, kā bijis.

Karalis brīnīties brīnījās, bet reizē arī bēdājās, jo tagad vairs nebija cerību, ka atradīsies kāds, kas apņemtos ābolus nosargāt un uzzināt, kur tie paliek. Te panācās uz priekšu jaunākais karaļdēls, par kuru mājās neviens neteica laba vārda, jo viņš neprata tā izcelties citu acīs kā viņa brāļi, bet augas dienas tikai pūta savu stabuli.

— Tēvs, — jaunākais karaļdēls sacīja, — atļaujiet arī man savu reizi sargāt koku, kā to darīja brāļi. Varbūt man labāk veiksies.

— Kur nu tev nosargāt, ja tavi brāļi ar šo darbu netika galā, — karalis atbildēja. — Atstāj mani mierā un lieki nekaitini!

Tomēr jaunākais karaļdēls nerimās, līdz tēvs pēdīgi piekāpās.

Vakarā jaunākais karaļdēls paņēma savu stabuli un aizgāja uz dārzu. Iekārtojies netālu no koka, viņš sāka stabulēt, ka visa apkārtne skanēja. Nosit vienpadsmit — koks jau ver ziedus vaļā, bet karaļdēls stabulē, kā stabulējis, nosit ceturksni uz divpadsmitiem — ziedi jau pārzied un aizmetas košas odziņas; odziņas aug lielākas un lielākas; bez ceturkšņa divpadsmitos kokā jau viz zelta āboli, taču karaļdēls tikai stabulē aizvien jaukāk un jaukāk.

Tieši divpadsmitos atskanēja troksnis, uz ābeles zariem nolaidās divpadsmit baltas dūjiņas un pārvērtās par skaistām meičām, bet visskaistākā no visām bija viņu kundzene. Jaunais karaļdēls, ieraudzījis tik neredzēti dižu skaistuli, aizmirsa i savu stabuli, i zelta ābolus.

Skaistule pa tam lasīja no zariem zelta ābolus un, kad tos visus bija nolasījusi, nokāpa zemē pie karaļdēla un sacīja:

— līdz šim es pati ierados šeit nolasīt no ābeles ābolus, bet turpmāk to darīsi tu. Es tos novācu pusnaktī, bet tu to darīsi pusdienlaikā.

— Bet saki — kas tu tāda esi un no kurienes ieradies? — karaļdēls vaicāja.

— Es esmu Berona no Melnās pilsētas, — skaistule atbildēja un tajā pašā mirklī pazuda.

Jauneklis vēl ilgi raudzījās viņai pakaļ — uz koka pusi, it kā viņa pie tā vēl kavētos, taču no skaistules tur nebija ne vēsts.

Brītiņu nogaidījis, karaļdēls gāja mājās. Ieraudzījis tēvu, viņš jau pa gabalu priecīgs sauca:

— Es nosargāju, nosargāju, tagad visu zinu!

Tēvs ļoti izbrīnījās un nopriecājās.

— Ak tad nosargāji gan, — viņš sacīja. — Kur tad zelta āboli?

Zelta ābolu man nav, bet es savām acīm redzēju, kur tie palika, un drīz vien šie āboli būs arī man. Skaistule, vārdā Berona, no Melnās pilsētas ik nakti ierodas šeit tieši divpadsmitos novākt ābolus, bet es tos vākšu ik dienu tieši divpadsmitos — tā man pavēlēja Berona.

To dzirdēdams, iepriecinātais tēvs uzslavēja dēlu un paplikšķināja tam pa plecu.

Beidzot vecais karalis bija apmierināts un priecīgs, jo tagad viņa jaunākais dēls katru mīļu dienu vāca zelta ābolus. Taču jaunais karaļdēls pats staigāja domīgs un jo dienas, jo tapa skumjāks, tāpēc ka visu laiku domāja par Beronu. Kad viņš gāja pie koka noraut zelta ābolus, ikreiz cerēja tur ieraudzīt Beronu; tomēr skaistule kā nerādījās, tā nerādījās, un tāpēc jaunekli zelta āboli vairs neiepriecināja, un viņš lūgtin lūdza tēvu, lai atļauj tam doties pasaulē.

Karalis negribēja šķirties no sava mīļākā dēla un tālab kavējās dot savu piekrišanu, taču pēdīgi bija ar mieru, jo cerēja, ka dēls atgriezīsies mājās priecīgāku prātu. Un tā karaļdēls, dabūjis tēva atļauju, bez kavēšanās posās ceļā. Līdzi paņēma vienu sulaini, kārtīgu zobenu un pietiekami daudz pārtikas. Atvadījies no tēva, mātes un brāļiem, viņš sēdās zirgam mugurā un jāja pasaulē, kurp acis rāda.

Mūsu ceļavīri jāja cauri bieziem mežiem un klajiem laukiem, cēlās pāri upēm un jūrām, izdrasēja neskaitāmas zemes un valstis, tā apceļodami visu plašo pasauli no vienas malas līdz otrai, tomēr par Melno pilsētu un skaisto Beronu nekur neko nezināja. Pārcietuši neizsakāmas ceļa grūtības, viņi pēdīgi piejāja pie kādas pils. Šī pils piederēja raganai, kuras meita bija meklētā Zelta Berona. Tiklīdz karaļdēls un tā sulainis piejāja pie vārtiem, ragana viņus jau gaidīja, laipni apsveicinājās un vaicāja, ko šie vēloties.

— Mēs ieradāmies pavaicāt, vai jūs nezināt, kur meklēt Melno pilsētu un Zelta Beronu, — karaļdēls paskaidroja.

— Kā nu nezināšu, mani bērniņi, — ragana atbildēja, zinu gan! Berona katru dienu pusdienlaikā ierodas manā dārzā peldēties. Ja vēlaties, varat viņu tur sastapt.

Ragana noprata, ka ieradies precinieks, tāpēc tik laipni izturējās pret viņu, taču izlikās, ka to nenojauš.

Tuvojās pusdienlaiks, un jaunais karaļdēls devās uz dārzu. To redzēdama, ragana paaicināja sulaini sānis un tam piesacīja, lai ejot savam kungam līdzi un mēģinot Zelta Beronu sastapt pirmais un, viņu ieraudzījis, lai izdarot, ko viņa, ragana, likšot; par to viņa šo bagātīgi atalgošot. Tā pateikusi, ragana iedeva sulainim stabulīti un vēl piemetināja:

— Līdzko pamanīsi Zelta Beronu, sāc stabulēt, lai tavs kungs žiglāk steidz pie kundzenes!

Ragana lika sulainim iet dārzā, kur jau pastaigājās karaļdēls. Karaļdēls klīda pa dārzu viens, bet sulainis uzmanīja, kad ieradīsies Zelta Berona. Nosita divpaasmit, un virs koku galiem atskanēja troksnis: atlidoja divpadsmit dūjiņas un pārvērtās par divpadsmit brīnum skaistām meičām, taču visskaistākā no visām bija viņu kundzene, kas ar savu skaistumu žilbināja acis kā saulīte. Sulainis, ieraudzījis tik dižas skaistules, gandrīz vai aizmirsa vecenes piekodinājumu, taču vēl laikus attapās un iestabulējās. Tajā pašā brīdī karaļdēls nokrita zemē kā nopļauts un uz vietas aizmiga. Zelta Berona piegāja pie jaunekļa, mīļām acīm viņā paraudzījās un aizgāja.

Līdzko viņa bija prom, karaļdēls tūdaļ pamodās. Kad sulainis viņam izstāstīja, ka šeit bijusi Zelta Berona un mīļām acīm viņā raudzījusies, viņš noskaitās uz sulaini, ka tas viņu nav pamodinājis. Sulainis gan nožēloja savu vainu, tomēr par stabulīti nebilda ne vārda.

Otrā dienā karaļdēls no jauna posās uz dārzu, un ragana atkal paaicināja sulaini sānis. Viņa tam kaut ko iečukstēja ausi, kaut ko iespieda rokās un tad iedeva stabulīti. Tagad sulainis jau zināja, no kuras puses Berona ieradīsies, tālab uzreiz nostājās īstajā dārza vietā.

Izdzirdis dūjiņu spārnu švīkstoņu un pamanījis tās pazibam virs koku galiem, viņš bez kavēšanās sāka stabulēt, un viņa kungs atkal aizmiga ciešā miegā. Berona piegāja pie karaļdēla, mīlam, skumjām acīm viņā paraudzījās un aizgāja. Kad karaļdēls pamodās un atkal uzzināja, ka šeit bijusi Berona, viņš dusmojās gan pats uz sevi, gan uz sulaini, ka tas viņu nebija pamodinājis. Bet tik un tā neko vairs nevarēja darīt. Tad karaļdēls sevī apņēmās, ka trešajā dienā, lai notiktu kas notikdams, viņš neaizmigs.

Trešajā dienā, kad tuvojās pusdienlaiks, karaļdēls aizgāja uz dārzu, pastaigājās šurpu turpu, berzēdams acis, lai neuznāktu miegs un viņš kaut īsu brītiņu varētu palūkoties uz savu mīļoto. Taču tas neko nelīdzēja, jo arī šoreiz vecene bija uzpirkusi sulaini.

Līdzko Zelta Berona parādījās starp kokiem, sulainis skaļi iestabulējās, un viņa kungs aizmiga ciešā miegā — cērt to vai gabalos. Zelta Berona pienāca pie karaļdēla, žēlām acīm viņā palūkojās un sacīja:

— Ai, nelaimīgā dvēselīte, tu guli un nemaz nenojaut, kurš stāv tavai laimei ceļā.

No viņas daiļajām acīm sāka birt nevis asaras, bet pērles. Viņa pagriezās un kopā ar savām draudzenēm saplūca ziedus, ar kuriem apbēra jauno karaļdēlu. Un atkal no viņas daiļajām acīm noritēja pērles. Tad viņa sacīja sulainim:

— Pasaki savam kungam, lai viņš pakar savu cepuri vienu naglu zemāk, tad viņš mani atradīs.

Paskatījusies vēlreiz uz karaļdēlu, Berona pazuda.

Karaļdēls tūliņ pamodās un sulainim vaicāja, vai bijusi Zelta Berona un kā tas gadījies, ka viņam apkārt tik daudz ziedu. Sulainis visu izstāstīja: kā viņa ar asarām acīs uz to raudzījusies, kā ar ziediem apbērusi un kādu padomu devusi — sak, ja šis gribot viņu atrast, lai pakarot savu cepuri vienu naglu zemāk.

Karaļdēls tapa bēdīgs un iegrima dzijās domās.

Viņš labi saprata, ka šeit tik un tā neko nepanāks, tālab devās no raganas pils projām, visu laiku lauzīdams galvu par Beronas teiktajiem vārdiem, taču nekādi nespēja atminēt to apslēpto nozīmi. Tad viņš ceļā redzēja sapni, kurā parādījās Zelta Berona un viņam sacīja:

— «Kamēr tev kalpos šis sulainis, tu mani neatradīsi, jo viņš ir uzpirkts un tev visādi kaitē.»

Karaļdēls pamazām sāka noprast, kas viņam jādara, taču, ikreiz iedomājies, ka ir jānocērt sulainim galva, nekādi nespēja saņemties un to tāpat vien bez kāda iemesla izdarīt. Tiesa, viņam nepatika, ka paša sulainis ne no šā, ne no tā viņu nodod, bet to nogalināt neuzdrošinājās.

Tikmēr sulainis jo tālāk, jo biežāk vazāja savu kungu aiz deguna un diendienā tam ļaunu darīja; ja karaļdēls mēģināja viņu norāt, viņš rupji runāja pretim. Pēdīgi nokaitinātais karaļdēls paķēra zobenu un cirta nepaklausīgajam sulainim — tajā pašā mirklī sulainim galva noripoja no pleciem. Visapkārt izplūda melnas asinis kā sastāvējies ūdens, un zeme aprija viņa miesas.

Ticis no sulaiņa vaļā, jaunais karaļdēls tālāk jāja viens, lauzdamies cauri mežu biezokņiem un neizjājamiem ceļiem, līdz kādudien negaidot izdzirda briesmīgus kliedzienus, kas atbalsojās tālu kalnos. Karaļdēls pagrieza zirgu uz to pusi un drīz vien priekšā ieraudzīja meža pļaviņu, kur plūcās trīs velni, ka vilnas kumšķi pa gaisu lidoja.

— Kālab jūs tik neganti plūcaties? — karaļdēls vaicāja.

— Tēva mantojuma dēļ, — velni atbildēja. — Nekādi nevaram sadalīt, eku, šo kažoku, velteņus un pletni.

— Esat gan jūs neredzēti muļķi!' Vai tad šādu nieku dēļ jākaujas? — karaļdēls sacīja.

— Tas nu tā, bet šīs mantas nav parastas: ja uzvilksi kažoku — pats velns tevi nespēs saredzēt; ja uzausi kājās velteņus — pacelsies gaisā; ja nopliukšķināsi ar pletni — nokļūsi tur, kur vien vēlēsies. Tālab mēs katrs gribam iegūt visas šīs trīs mantas, jo katra atsevišķi tā zaudē savu burvja spēku.

— Ja tā, es jums palīdzēšu sadalīt, tikai paši — visi trīs — skrieniet, lūk, uz to kalnu, bet mantas atstājiet! Es palikšu te un došu jums zīmi. Kurš no jums atskries šurp pirmais, tas dabūs visas mantas!

Muļķa velni meta kautiņam mieru un dieba prom uz kalnu. Pa to starpu karaļdēls uzmeta plecos kažoku, uzāva kājās velteņus, nopliukšķināja gaisā pletni un izteica savu vēlēšanos — nokļūt Melnajā pilsētā. Tajā pašā mirkli karaļdēls pārlidoja visu zemi, pats neaptverdams, kā tas notika, un — paskat vien — jau stāvēja Melnās pilsētas vārtu priekšā.

Viņš noāva velteņus, novilka kažoku, un te viņu pamanīja viena no meičām, kas kalpoja pie Zelta Beronas. Meiča aizsteidzās pie savas kundzenes un pavēstīja, ka redzējusi karaļdēlu. Berona negribēja tam ticēt, jo zināja, ka karaļdēls pats nav spējīgs atrast Melno pilsētu. Viņa aizsūtīja otru meiču pārliecināties, vai tas tiesa. Tā atgriezās un to apliecināja. Nu Berona sūtīja trešo meiču — arī tā atgriezās ar to pašu vēsti. Tagad pati Berona izgāja pie vārtiem.

Viņa iziet un redz: no tiesas ieradies viņas mīļotais, un viņai aiz prieka sāka birt pērles no daiļajām acīm.

Tieši tobrīd atjoņoja trīs velni un sacēla brēku, vienā mutē saukdami:

— Atdod mums to, kas nepieder tev: kažoku, velteņus un pletni!

Karaļdēls nometa velnu priekšā prasītās mantas; velni tās paķēra un aizdrāza prom.

Ticis vaļā no velnu mantām, karaļdēls padeva Zelta Beronai labdienu. Viņa to tūdaļ aicināja savā pilī, pēc tam izrādīja visus savus īpašumus. Kad viss bija parādīts, bez liekas kavēšanās tika nodzertas kāzas. Jaunais karaļdēls kļuva par karali, un abi ar Beronu dzīvoja un valdīja tai zemē ilgi un laimīgi.

Koka govs

Stāsta, ka vecos laikos pasaule bijusi pavisam citāda nekā patlaban, jo tagadiņ katrs staigā, degunu nokāris, sadrūvējies un raujas vai pušu no gaismas līdz gaismai. Senāk ļaudis tik aplam nekārojuši mantu un nelīduši no ādas ārā, lai saraustu bagātību: viņi iztikuši ar to, kas bijis, pēc maltītes padzērušies tīru ūdeni un atkal līksmi smējušies. Un, jāsaka, viņiem tas gājis labumā. Tajos laikos, ja kāds nepratis jokus dzīt vai runāt asprātības, nevarējis nemaz ļaudīs rādīties, jo tad visi cilvēki bijuši bezgala jautri, runātīgi un lieli nebēdnieki. Gan šie vecie, labie laiki vēl atgriezīsies!

Tomēr arī tajos laikos dzīvoja kāda karaļmeita, kas bija pārmēru nopietna — pasarg dies, lai kādreiz iesmietos! Skaistuma un bagātības ziņā viņai varēja būt pa desmit precinieku uz katra pirksta, taču tos atbaidīja meitas pārliecīgā grūtsirdība. Vecāki netika gudri, ko ar meitu iesākt. Pēdīgi viņi lika saucējiem pa visu karaļvalsti izziņot šādu vēsti: kurš sasmīdinās karaļmeitu, tas dabūs tik daudz zelta, cik pats sver. Uz pili sāka plūst no malu malām jokdari un asprāši, taču katrs aizgāja ar garu degunu. Drīz vairs nebija neviena, kas gribētu izmēģināt laimi. Tomēr tautā ne velti mēdz sacīt «kas māk, tam nāk».

Kādudien karalis sēdēja savas meitas istabā, nezinādams, kā viņu pamudināt uz runāšanu, kad negaidot atvērās durvis un iekšā ielūkojās sapinkojusies galva.

— Pazemīgi izlūdzos piedošanu! Vai karalis mājā?

— Kas tu tāds esi? Ko še meklē, plikadīda? — karalis viņam uzbļāva.

— Padevīgi izlūdzos piedošanu! Es atnācu šurp taisnību meklēt.

— Kādu taisnību? Vai tad ciemā jums nav vecākā?

Tā karalis būtu aizraidījis nelūgto viesi, ja viņa nopietnā meita, kas trīs dienas ne pušplēsta vārdiņa nebija bildusi, pēkšņi neatļāvusies viņam aizrādīt — sak, tālab jau karaļi esot, lai uzklausītu ļaužu vajadzības.

— Tad klāj vaļā, kas tev uz sirds! — karalis atvēlēja.

— Tūliņās, tādēļ jau esmu atnācis! — atsaucās Kubo, jo tas tik tiešām bija Kubo — mūsu ciema gans.

Daudz negudrodams, viņš norāva no nesukātā pakauša jērenīcu, uzkāra to uz gana spieķa un nostājās karaļa tētiņa un viņa meitas priekšā visā savā godībā: zemnieku vadmalas svārkos, sajoztos ar jostu, stilbi notīti autiem un kājās pastalas. Arī viņa valoda nebija nekāda izmeklētā; tomēr karalis viņā klausījās, tāpēc ka viņā klausījās karaļa meita, kas parasti katram aizbāza muti, pirms tas paguva vārdiņu bilst. Nu tad paklausīsimies gana stāstā arī mēs!

Bungas rībinot, ciemā tika pavēstīts, ka katram tā iedzīvotājam, vai tam būtu govs vai ne, vienlīdzības labad jāmaksājot sava tiesa ciema ganam.

«Tad ta atraduši vienlīdzību!» pukojās Krajecs. «Man ne v govs, ne sprāguša teļa nav! Nu paga, ganiņ kūmiņ, es tev atspēlēšos! Neaudzēsi vis par manu naudu sev taukus!»

Tā nospriedis, Krajecs izgrieza no koka govi un aiznesa uz ganībām, neaizmirsis ganam Kubo piesacīt, lai šā govi kārtīgi pieganot un ik vakaru pārdzenot mājā kā visas citas.

«Nu gan nelaimē iedzīvojos!» Kubo domāja, kasīdams pakausi. Tomēr koka govi ganībās paturēja, jo par to taču viņam maksāja naudu. Neko darīt, visu laiku vajadzēja koka govi staipīt līdzi ganāmpulkam un ik vakaru vēl aiznest uz Krajeca māju.

Kā par postu, rudens pusē negaidīti uznāca sals, un Kubo izsālās līdz kaulam. Klajā laukā malku nesadabūt. Viņš paņēma koka govi, saskaldīja to un sakūra ugunskuru. Mazliet sasildijās gan, toties pēcāk mājās dabūja kārtīgu sutu.

— Kur mana govs? — vakarā kliedza vecais Krajecs, redzēdams pārnākam ganu tukšām rokām.

— Es to tur, ganībās, sacirtu malkā, — gans atbildēja.

— Nu pielūko, Kubo, ka nedabū par govi man samaksāt!

Kubo tikai paraustīja plecus: kā būs, tā būs. Bet Krajecs, viltīgais lapsa, aizdiedza pie ciema vecākā ganu nosūdzēt.

— Paklau, vecākais, — šis sacīja, — man bija govs, par tās ganīšanu es maksāju ganam Kubo, kā jūs bijāt pavēlējis, un viņš to ganīja cauru vasaru kopā ar citām govīm, kā tas pienākas. Bet šodien, vai zināt, ko viņš ganībās izdarīja? Sacirta manu govi gabalos, pat asti neatnesa man par piemiņu. Ko jūs par to teiksiet?

— Es, mīļais Krajec, teikšu tā: govi pret govi.

Un aizsūtīja palīgu pēc gana Kubo, lai tas ierodas ar savu govi taisnās tiesas priekšā.

— Mana govs nav cienīga stāties jūsu taisnās tiesas priekšā, jo nav piemērotā izskatā. Pasakiet, lai tiesas vīri maķenīt pagaida, kamēr es to apkopšu un izsukāšu.

Ticis no ciema vecākā palīga vaļā, zinādams, kas taisnās tiesas vīriem aiz ādas, Kubo sāka spriedelēt:

«Kurš gan nezina, cik kāri ir ciema vecākā zobi! Tikai jūs, mīļais, nedabūsiet nobaudīt manas telītes gaļu, par agru esat sācis laizīties!»

Viņš ieveda savu gotiņu piedarbā un nokāva. Gaļu sakāra turpat uz zārdiem, lai nākošajā dienā pārdotu, bet ādu uzstiepa uz koka steķiem, kas izskatījās pēc govs, jo arī Krajeca koka govs bija līdzīgi sameistarota. Bet te ciema vecākais lika izziņot: ja kāds uzdrošināšoties no gana nopirkt gaļu kaut par vienu grasi, tas zaudēšot i gaļu, i naudu, pie tam par nepaklausību vēl tikšot ieslēgts soda bluķī. Tā nabaga Kubo neko neieguva, jo visi baidījās pārkāpt ciema vecākā aizliegumu. Tiesa, dažs labs nebaidījās, par piemēru, mācītāja suns Duksis un tā draugi. Viņi sapulcējās piedarbā apakš zārdiem un, acu nenovērsdami no gaļas, laizījās un luncināja astes.

— ahā, man rādās, jūs labprāt nopirktu gaļu, tikai nav naudas, vai tā? — Kubo sacīja. — Nekas, es jums to aizdošu uz parāda. Bet, kad atnākšu parādam pakaļ, man to atdosiet. Norunāts?

To pateicis, Kubo noņēma no zārdiem veselu cisku, un suņi, atņirguši zobus, jau bija gatavi ķerties tai klāt.

— Ahā, — gans sacīja, — man rādās, jūs vairs nespējat sagaidīt. Nu labi, esam vienojušies.

Kubo nometa suņiem gaļu, un mācītāja Duksis pirmais ieklupa tajā ar zobiem; arī pārējie suņi nebija lūdzami.

Bet ko lai iesāk ar pārējo gaļu? Gudram padoms ātri rokā.

«Likšu sievai no tās pagatavot visādus gaļas ēdienus: gan vētītus, gan sautētus, gan ceptus,» Kubo izlēma, «un saaicināšu pusdienās visus kaimiņus. Pēc tam man atliks tikai piemiegt ar aci, un viņi mīļu prātu pacienās i mani, i manu sievu, i bērnus, ne attapties nepaspēšu, kad ziema jau būs pārlaista.»

Kā izdomāja, tā izdarīja. Vēl dārgos viesus skubināja:

— Ēdiet, mīļie kaimiņi, nekautrējieties, man dieviņš pagādāja gaļu, arī par jums es iedomāju!

Mīļie kaimiņi saēdās, sadzērās, patencināja Kubo par cienastu un aizgāja mājās. Pēcāk par viņu vairs nelikās zinis. Kaimiņi, tas tiesa, Kubo netraucēja, toties sieva tam katru dienu atgādināja:

— Veltīgi govi nokāvi! Ko mēs tagadiņ ēdīsim? Vai akls, bērni uz krāsnsaugšas drīz nomirs aiz bada!

Dzirdēdams šādus sievas vārdus, gans Kubo turpat vai sirmus matus dabūja. Vispēdīgi viņš atcerējās, ka mācītāja pagalmā dzīvo viens viņa parādnieks, un taisnā ceļā devās uz turieni; aizgājis meklēja vainīgo pa malu malām — pārlūkoja pagalmu, siena gubeni, klēti, stalli, izskatīja visus kaktus, bet no Dukša ne smakas — noslēpies gods godam.

«Nu pag! Ja negribi pats man rādīties,» Kubo sprieda, «nāksies tevi pārmācīt. Tūliņ iešu pie tava saimnieka un tevi nosūdzēšu!»

Kubo ieiet mācītāja istabā, skatās un redz: Duksis, kas bija akls ar vienu aci, izstiepies pagaldē, mierīgi snauž.

— Ak tad šeit tu esi, aklais suns! — Kubo iebļāvās. — Atdod parādul

Tobrīd pie galda sēdēja pats mācītājs, kurš, jāteic, arī bija ar vienu aci akls, ar otru knapi redzēja. Un tā viņš nosprieda ka gans Kubo šos vārdus domā viņam. Mācītājs pielēca kājās kā dzelts un ganam uzbrēca:

— Kā tu uzdrīksties mani par aklu suni saukāt! Vai aizmirsi, kas es esmu? Un saki, baskāji, — ko es tev, plikadīda, esmu parādā?

Kubo tikpat kā vējš aizpūta no sliekšņa. Viņam nopakaļ vēl uzpucināja Dūksi, kas gandrīz tam stilbos ieklupa.

Tā ganam Kubo ne tikai parādu neatdeva, bet arī suni uzrīdīja. Mācītājs par šādu nozākāšanu bija gatavs ganam ādu novilkt pār acīm; labi, ka Kubo laikus paguva kājām dot ziņu.

— Nu pag, blēdi! — mācītājs vēl draudēja. — Nekur tu no manis nespruksi!

Mācītājs ieradās pie taisnās tiesas un panāca, ka tā piesprieda ganam Kubo simt kārtīgu nūjas sitienu.

Nabaga Kubo tupēja mājās ne dzīvs, ne miris. Te pagalmā ienāca sardzes vīrs un seši spēcīgi zemniekpuiši ar kailām dakšām rokās, lai aizvestu viņu uz apriņķa pilsētu. Kubo bez liekas gudrošanas metās pa sētas durvīm ārā un pāri tīrumam — aidā! — prom plašā pasaulē. Viņš ilgi klīda pa plašo pasauli, iedams no ciema uz ciemu, no pilsētas uz pilsētu. Viendien nonāca svešā pilsētā, atspiedās uz sava gana spieķa un nobrīnīties vien nevar: viņa priekšā paceļas milzīgi liela māja, kādu viņš savu mūžu nav redzējis, pie tam nobalsināta zaļā krāsā.

— Tad ta joki, — viņš skaļi spriedelēja. — Varbūt šais vietās atrodami tādi kaļķi, kas pēc balsināšanas kļūst zaļi? Un logi — tik lieli kā mūsciēmā māju durvis! Arī griesti, man domāt, būs pulka augstāki nekā citur. Ja šai mājā pie griestiem ir laktas kā visās kārtīgās mājās, tad, es gribētu zināt, kā tur vistas tiek augšā? Un kur tad te cūkām kūtiņa un govīm laidars? Nedz īstu vārtu, nedz nieka pagalma nemana!

Tikmēr viņam aiz muguras salasījās pulciņš ļaužu un jautri smējās, vērojot, kā Kubo, bolīdams acis, stulbi skatās uz māju un piedevām ērmīgi spriedelē.

— Esi gan tu aunagalva, ļaudis viņam sacīja. — Vai maz zini, kurp esi atnācis? Tu tak stāvi karaļa pils priekšā!

— Ak tu pasaulīt — karaļa pils priekšā? Ļautiņi mīļie, tad, rasi, pastāstīsiet man kaut ko par karali?

Vajadzēja dzirdēt, kā ļaudis smējās par to, ka šis i to nezināja, kādu atalgojumu karalis apsolījis tam, kurš sasmīdinās viņa meitu. Pazobojušies par muļķi, ļaudis izklīda.

«Dabūt tik daudz naudas, cik pats sveru, man īstajā reizē! Kabatas tukšas, bet mājās bērni raud,» Kubo domā, «tikai netieku gudrs, kā iekļūt pilī.»

Pils vārti ir augsti un plati, bet kāda jēga? Vārtu priekšā soļo bramanīgs sardzes vīrs ar kailu zobenu pie sāniem, kas uz visām pusēm met dzirkstis — tik asi uzasināts. Katrs muļķis zina: ja sardzes vīrs šādam zobenam pavēlēs: «Zoben, cērt!» — tas mirklī nocirtīs tev galvu. Nu nē, pa šiem vārtiem viņu neviens i vilkšus neievilks!

Tomēr, ja labi padomā, šādu vīru var apvest ap stūri.

— Sargi vien šo spraugu, — Kubo sacīja. — Brīvam putnam brīvs ceļš!

Un viņš devās apkārt mājai, jo kaut kur tak jābūt dārzam un pagalmam; bet, ja ir pagalms, jābūt arī sētai, kurai itin viegli var pāri tikt; pagalmā varbūt simt suņi būs priekšā, tomēr kārtīgs gans no tiem neizbīsies — pasvilps tik, un tie saskries apkārt, astes luncinādami. Tikai viena nelaime: Kubo iet un iet apkārt pilij, taču veltīgi.

Šeit viss ir citādāk nekā viņu ciemā: nav nedz kārtīgas sētas ap pili, nekā, visnotaļ vārti un vārti, bet pie tiem stāv dažviet viens, dažviet divi sardzes vīri ar spožiem zobeniem. Pēkšņi kaut kur tālumā — bezmaz aiz desmit citām mājām — Kubo pamanīja mūra sētu.

«Labi gan! Nu lēkšu no viena dārza otrā un tā, skaties vien, aiztikšu līdz pašam karaļtētiņam!» viņš nosprieda un — viens redzējiens! — jau atradās aiz sētas. Tur, rādās, bija dārzs. Bet, jāteic, aplam jocīgs, jo nekur neredzēja nedz pētersīļus, nedz burkānus augam, bez kuriem neviena kārtīga saimniece nevar iztikt; šai dārzā ziedēja tikai puķes, zaļoja visādi krūmi un mauriņi. Un — ak kungs! — cik tur bija savests smilšu! Ja liktu visiem ciema ļaudīm tās vest, i tad ar šo darbu galā netiktu. Un vēl šīs smiltis — kaut tu izčibētu! — ir caur sietu izsijātas un gludi izlīdzinātas.

«Nūja,» domā gans Kubo, «tas tak ar gudru ziņu! Sak, ne jau ar netīrām vīzēm pa tām staigāt!»

Tā nospriedis, viņš devās taisni pa mauriņu, līkumodams starp puķu dobēm. Pēkšņi, kur gadījušies, kur ne, viņam uzklupa trīs vīri, kas turpat puķēs bija rušinājušies; vai nu ravējuši, vai putekļus pūtuši no ziediņiem, dies to zina. Viņi uzklupa ganam no trim pusēm kā ķēdes suņi.

— Ak tu netīrais pastalnieks, ko mīdi mūsu puķītes!

Šie ar rungām būtu nozilinājuši Kubo muguru, taču ganam kājas bija desmitkārt žiglākas nekā resnajiem vīriem. Šie brūk viņam no labās puses, viņš metas uz kreiso; šie viņu lenc no trim pusēm, viņš mūk uz ceturto. Tā viņš šos izdancināja pa puķu dobēm, līdz pašam apnika. Tad pagriezās un skrēja, ko kājas nes, uz nelielu vārtiņu pusi un pa tiem no dārza ārā.

Kubo, par laimi, i nenojauta, ka bija trāpījis tieši pilī pie paša karaļa. Ai, manu pasaulīt! Tā gan bija pils! Ne gruzīša tur nemanīja! Viņa vecene savu mūžu tik tīru istabu nebija izslaucījusi. Jā, bet kur šie liek saslaukas no tik lielas mājas? Tak ne jau apakš soliem samēž? Un sakiet, mīļie, — kur tad šie grūž mēslus? Tos tak nevar noslēpt kā mazo adatiņu! Kubo sāka meklēt pa visiem pils kaktiem mēslu bedri, taču te izgāja greizi. Negaidot viņu ielenca uzreiz pieci vīri, saķēra aiz pinkām un sāka sukāt, lamādami:

— Ko tu, glumais blēdi, te karaļa pilī okšķerē? Nošaut šito spiegu! Pakārt!

Tā nu nevar: ne no šā, ne no tā cilvēkam mest cilpu ap kaklu.

— Ļautiņi mīļie, — Kubo tiem sacīja, — vai jūs driģenes esat saēdušies? Es tak esmu ciema gans Kubo un neko te neokšķerēju, tikai gribu izdibināt, kur šāds saimnieks kā mūsu karalis liek mēslus. Un vēl es gribēju sasmīdināt mūsu gaišības karaļa meitu.

To izdzirduši, vīri aprimās un atkāpās no Kubo, izņemot vienu, kurš bija vislabāk ģērbies. Tas sacīja:

— Nekas, labais cilvēk, nebaidies! Es neļaušu tev pāri darīt. (Tā viņš teica, gribēdams pieglaimoties ganam.) Es tevi pamācīšu, kā tikt pie paša karaļa, tikai tu man par to apsoli vienu ceturto daļu no tā, ko dabūsi par karaļa meitas sasmīdināšanu.

— labi. kālab lai neatdotu? — kubo apsolīja. —. tad pagaidiet mani šepat.

Vīrs sīki paskaidroja ganam, kā tikt pie karaļa, un vēl pamācīja, kā apiet tos trīs sardzes vīrus, kuri trāpīsies ceļā, un pats apsēdās gaidīt.

Kubo nu drošu soli devās uz priekšu. Bet, jāteic, katrs nobīsies, ja sardzes vīrs nelabā balsī uzbrēks;

Stāt, lauķi! Kas tev še meklējams?

Tad nu gans Kubo ikreiz saņēma dūšu un atbildēja:

— Eju pie karaļa tā meitu sasmīdināt.

Nu katrs sargs sāka viņam pieglaimoties gan šā, gan tā. īsi sakot, katram vajadzēja apsolīt vienu ceturto daļu no tā, ko dabūs, ja sasmīdinās karaļa meitu.

— Vei, tā es šeit atrodos, karaļtētiņ, — viņš beigās sacīja, jo Kubo, mūsu ciema gans, tas esmu es pats — kā šeitan stāvu jūsu priekšā. Izstāstīju jums visu, ko šurp pa ceļam piedzīvoju, un tik tiešām esmu priecīgs, ka jūsu meita, manī klausīdamās, šad tad pasmaidīja.

— Braši, braši, — karalis viņu uzslavēja un paplikšķināja pa plecu. — Saki — ko tu gribi par savu stāstu?

— Es tak jums jau sākumā sacīju, ka esmu ieradies taisnību meklēt. Tālab lūgtu jūs pēc taisnības apstiprināt tos simts nūjas sitienus, kurus man piespriedusi taisnā apriņķa tiesa.

— Kubo, Kubo, — karalis sacīja, — gana tev jokus dzīt! Es no tiesas gribu tev dot solīto atalgojumu par savas meitas sa- smīdināšanu.

— Bet es, karaļtētiņ, arī no tiesas gribu, lai jūs apstiprinātu ar savu karaļa zīmogu, ka man pienākas simt nūjas sitieni. Tie man būs atalgojuma vietā par jūsu meitas uzjautrināšanu un noderēs, lai norēķinātos ar tiem sardzes vīriem, kuri jau iepriekš man pieprasīja jūsu atalgojumu.

— Pareizi, tētiņ, nepažēlo zīmogu! — karaļa meita iesmējās, sasizdama plaukstas. — Sen laiks pārmācīt mūsu negožas sargus!

Tā arī izdarīja. Karalis parakstīja tiesas spriedumu un ar savu zīmogu apstiprināja, ka jokdarim Kubo piespriesti simt pamatīgi nūjas sitieni, kas vienlīdzīgi jāuzskaita tiem četriem sardzes vīriem, kuri nelaida Kubo pie karaļa un pieprasīja no viņa apsolīto atalgojumu. Kubo, ciema gans, tikai smīkņāja bārdā, kad šiem nekauņām kārtīgi izdauzīja no biksēm putekļus.

Arī mūsu Kubo nepalika tukšā. Karalis pavēlēja parādīt viņam karaļa govju kūti un to, bez kā nevar iztikt neviena kūts, — lūdzam neņemt ļaunā par rupju vārdu, — mēslu bedri. Tālab Kubo tika iesēdināts karietē un aizvests uz karaļa lauku ganībām, kur mežmalā atradās karaļa lopu laidars, bet laidarā — liels ganāmpulks: simt govis, cita par citu labāka. Un ganam Kubo tad pavēstīja, ka viņš no šā brīža tiekot iecelts par karaļa govju ganu un varot pārvest uz šejieni arī savu sievu un bērnus. Un tas vēl nav viss. Karalis viņam uzdāvināja vienu no šīm govīm, kuru Kubo pats izvēlējās. Laimīgais gans tai piesēja kaklā zvaniņu un ganīdams par to priecājās. Nu pasaka ir galā. Kurš to noklausījies, lai paiet malā.

Labdien, Laipiņ!

Reiz dzīvoja atraitnis, kam bija meita. Atraitņa meita bieži gāja uz kaimiņmājām vakarēt, līdzi ņemdama vērpjamo ratiņu vai kādu citu roku darbu, kā meitenēm klājas. Kaimiņos dzīvoia viņas labākā draudzene—atraitnes meita. Un atraitņa meita nelikās zinis par ļaužu valodām, kas melsa, ka draudzenes māte esot ragana, jo atraitne allaž bija laipna pret viņu, atraitņa meitu, kā pret savu īsto meitu. Ja atraitne kādreiz sacepa saldas karašas vai pagatavoja kādu citu gardumu, abas meitenes pacienāja vienlīdz devīgi. Un tā atraitņa meita šo draudzenes māti iemīlēja kā savu īsto.

Viendien atraitņa meita atnāca pie draudzenes vakarēt; abas meitenes apsēdās pie ratiņiem un sāka vērpt. Te ragana it kā starp citu pamirkšķināja ar aci un sacīja:

— Cik jauki jums, meitenes, klātos, ja abas dzīvotu vienā mājā: tad allažiņ varētu, re, šādi kopā pavadīt laiku! Nu māsas kas masas! Tu, kaimiņien, butu pačukstējusi tēvam — sak, ko šis viens pats nīkst? Ja es dzīvotu kopā ar jums, palīdzētu apdarīt mājas darbus. Tad jums klātos pulka labāk.

To dzirdot, meitene neko neatbildēja, tikai pie sevis nodomāja, ka patiesi tā būtu labāk.

Pārnākusi mājās, viņa tēvam vaicāja:

— Saki, tētiņ, — kālab tu neapņem sievu? I tev būtu atspaids, i man, bārenei, māte. Ar labu pamāti es dzīvotu sirsnībā un saticībā. Tu varētu apņemt kaut vai mūsu kaimiņieni, viņa allažiņ ir loti laipna pret mani.

— Ak, meitiņ, — tēvs atbildēja, — par mūsu kaimiņieni klist visādas nevalodas — viņa esot burve. Diezin vai šāda sieviete tev derēs par pamāti?

— Bet tu appreci, un, tici man, viņa būs mīļa pret manī, ļaudis samelš diezin ko. Vai nu visu var ņemt par pilnu!

Meitene tik ilgi nelika tēvu mierā, līdz viņš atraitni bildināja. Un kas notika? Vēl nebija kārtīgi nodzertas kāzas, kad pamāte sāka visādi pameitu mocīt, ka grūti pat izstāstīt. Viņa lika pameitai strādāt no agra rīta līdz vēlam vakaram, neļaudama ne elpu atvilkt. Pat kārtīga ēdiena nedeva: meitenei vajadzēja ēst no viena trauka ar suni pusdienu atliekas; citreiz pameta priekšā no pelniem ceptus plāceņus; arī jaunas drēbes pažēloja, bet lika valkāt vecās skrandas, kas īstajai meitai vairs nederēja. Savu meitu ragana, protams, visādi lutināja. Tā staigāja, lepni uzcirtusies kā pāviene, piebāzusi pilnas kabatas ar saldiem pīrādziņiem. Arī viņa bija kļuvusi tikpat ļauna kā tās māte. Dažreiz atnāk paēdusi un izdaiļojusies pie pameitas un skatīdamās, kā tā strādā, sāk dižoties:

— Paskat, kāda man jauna kleita! Bet tev mugurā netīras skrandas! Ače, cik man gardi pīrādziņi! Domā, ka tev došu? I prātā nenāk!

Atraitņa meita to no savas nesenās mīļās draudzenes nebija gaidījusi. Nabaga pameita! Dzirdēdama šādu valodu, viņa aizvien gauži raudāja. Kad aiz bēdām sirds vai pušu plīsa, viņa nolīda pie akas un tur klusībā izraudāja asaras.

Vienreiz viņu tā raudam pie akas pārsteidza tēvs.

—: Redzi nu, meitiņ, — viņš sacīja, — man bija taisnība, kad teicu, ka kaimiņiene tev nebūs laba pamāte. Bet tagad neko vairs nevar grozīt. Cieties, meit, kamēr liktenis pats ko izmainīs.

— jā, tēvs, tev bija taisnība. tikai pati esmu vainīga, ka iepriekš neko nenojautu, — meita atbildēja. — Tad pati arī mēģināšu vēl ko labot. Iešu pasaulē darbu meklēt.

— Ja tu domā, ka tā būs labāk, ej vien, — tēvs atvēlēja. Pameita sāka posties ceļam. Viņa palūdza pamāti, lai tā viņu izvada ļaudis, kā pieklājas. Taču pamāte tapa nikna — sak, kā šo vēl vajadzēšot izvadīt? Ko šī sagribējusi? Vai tad esot slikti apģērbta? Jebšu viņai roku trūkstot, ka nespēšot pati sapelnīt vajadzīgo? Tā pamāte neko pameitai neatvēlēja kā vienīgi tos kankarus, kas bija mugurā, un vēl pāris no pelniem ceptu plāceņu. Un meitene devās projām, kurp acis rāda.

Viņa gāja, gāja, līdz nonāca pie upes, kurai pāri bija pārmesta laipa.

— Labdien, laipiņ! — pameita sveicināja.

— Labdien, labdien, meitiņ! — laipa mīļi atņēma. — Uz kurieni iedama?

— Eju darbu meklēt.

— Tad apgriez mani uz otriem sāniem! — laipa palūdza.

— Jau neskaitāmus gadus ļaudis staigā man pāri, un neviens i neiedomā mani apgriezt otrādi. Ja tu man pakalposi, arī es tev kādreiz atdarīšu ar labu.

Pameita apgrieza laipu un devās tālāk. Viņa gāja, gāja, līdz satika nonīkušu, sapinkojušos sunīti.

— Labdien, sunīti — pameita sveicināja.

— Labdien, labdien, meitiņ! — sunītis mīļi atņēma. — Uz kurieni iedama?

— Eju darbu meklēt.

— Tad iztīri un izsukā man kažoku! — sunītis palūdza.

— Jau neskaitāmi cilvēki pagājuši man garām, tomēr neviens par mani neapžēlojas. Ja tu man pakalposi, arī es tev kādreiz atdarīšu ar labu.

Pameita kārtīgi izsukāja sunītim kažoku un devās tālāk. Viņa gāja, gāja, līdz nonāca pie vecas bumbieres.

— Labdien, bumbiere! — pameita sveicināja.

— Labdien, labdien, meitiņ! Uz kurieni iedama?

— Eju darbu meklēt.

— Tad nopurini man bumbierus! — bumbiere palūdza.

— Nespēju tos ilgāk noturēt, bet neviens i neiedomā man palīdzēt. Ja tu man pakalposi, arī es tev kādreiz atdarīšu ar labu.

Pameita rūpīgi nopurināja bumbieri — katru tās zariņu, un kokam tapa vieglāk. Pēc tam viņa devās tālāk. Gāja, gāja, līdz ieraudzīja zaļā pļavā piesietu vērsēnu.

— Labdien, vērsīt!

— Labdien, labdien, meitiņ! Uz kurieni iedama?

— Eju darbu meklēt.

— Tad pārsien mani! — vērsītis palūdza. — Jau daudzus gadus es šai vietā ganos, bet neviens i neiedomā mani pārsiet. Arī es tev kādreiz atdarīšu ar labu.

Pameita pārsēja vērsīti svaigā zālītē un devās ātri tālāk. Viņa gāja, gāja, līdz nonāca pie krāsns, kas kurējās un nekad nedzisa.

— Labdien, krāsniņ!

— Labdien, labdien, meitiņ! Uz kurieni iedama?

— Eju darbu meklēt.

— Tad izraus no manis degošās ogles! Jau neskaitāmus gadus tās mani dedzina, un neviens par mani neiežēlojas. Arī es tev kādreiz atdarīšu ar labu.

Pie krāsns bija piesliets bigulis. Pameita to paņēma un izrausa ogles no krāsns ārā, tad devās tālāk. Tā viņa gāja, gāja pa ceļam vēl padarīdama daudz labu darbu, kuru dēļ krietni vien' aizkavējās.

Tālāk ceļš veda cauri bieziem mežiem. Pameita gāja un gāja uz priekšu pa aizaugušu taku, nemanīdama nekur nevienu dzīvu dvēseli. Pēdīgi viņa ieraudzīja meža vidū klajumu un klajumā — vientuļu būdiņu. Meitene iegāja iekšā un tur satika vienu vienīgu večiņu, kas bija ragana.

— Labdien, māmiņ! — pameita sveicināja.

— Labdien, labdien, meitiņ! Uz kurieni iedama?

— Eju darbu meklēt. Varbūt tu mani pieņemtu, ja es palūgtu?

— Labi, pieņemšu, — ragana atbildēja. — Pie manis tev nekas liels nebūs darāms, vienīgi vajadzēs ik dienas izslaucīt vienpadsmit istabas. Bet, vei, tajā — divpadsmitajā nekad nedrīksti ieskatīties!

— Kā liksi, tā arī darīšu! Meitene atbildēja un, drusciņ atvilkusi no ceļa elpu, ķērās pie darba.

Pameita ik dienas slaucīja vienpadsmit istabas, bet divpadsmitajā ieiet i nedomāja. Tomēr viņai likās dīvaini: kālab šajā istabā nedrīkst pat ieskatīties? Visādi izgudrojās, kas tajā varētu būt, taču tik un tā pie skaidrības netika. Kā to izdibināt? Pēdīgi viņa izšķīrās ar vienu actiņu ieskatīties, kas tur atrodas.

Viendien ragana kaut kur aizgāja. Pameitā to tikai bija gaidījusi. Kad ragana jau bija gabalā, viņa nometa slotu kaktā un klusītiņām piezagās pie durvīm, pavēra nelielu spraudziņu un ar vienu aci ielūkojās aizliegtajā istabā. Skatās un redz: istabas vidū stāv trīs lieli toveri.

— Kas gan tajos varētu būt? — viņa vaicāja pati sev.

Tad atvēra durvis plašāk un ieraudzīja: viens toveris bija pilns ar tīru varu, otrs ar sudrabu, bet trešais ar zeltu. Meitenei tik tiešām še nebija ko darīt. Bet tad viņa, kā neizprotama spēka mudināta, pieskrēja pie zelta tovera, ielēca tajā un no galvas līdz kājām pārklājās ar zeltu.

— paliks maza piemiņa, — viņa vēl noteica.

Un, nospriedusi, ka vairāk nekas te nav jāaiztiek, metās prom uz mājām, ko kājas nes.

Labi vai slikti, bet negaidot pārradās ragana. Viņa ieraudzīja, ka istabas nav izslaucītas, divpadsmitās istabas durvis plaši atvērtas un zelts izšļakstināts pa grīdu. Ragana tūdaļ saprata, kas noticis. Viņa pakampa dzelzs sukas, uzsēdās jāšus uz linu paisīklām un — aidāl — bēglei pakaļ.

Pameita pa tam jau bija aizskrējusi līdz krāsnij. Krāsns viņai ļāva paskriet garām. Bet, kad piejoņoja ragana, krāsns — viens divi — sabruka tai ceļā un izspļāva visu uguni. Uguns sadedzināja paisiklas un pašu raganu tik neganti apsvilināja, ka tā aiz liela karstuma novēlās zemē bez samaņas. Tikmēr zeltotā meitene jau bija gabalā.

Nu raganai nekas cits neatlika kā ņemt kājas pār pleciem un atkal dzīties bēglei pakaļ. Netālu no vērsēna viņa jau gandrīz panāca zeltoto meiteni un nelabā balsī uzbļāva:

— Ak tu šāda un tāda! Pag, pag, gan es tev ar šo suku tūliņās visu zeltu nokasīšu!

Taču vērsēns, ātri palaidis pameitu garām, pielieca galvu un metās ar ragiem raganai virsū, aizbīdīdams to nezin cik tālu atpakaļ.

Pameita jau bija noskrējusi krietnu ceļa gabalu. Tomēr pie bumbieres ragana atkal viņai jau mina uz papēžiem. Te bumbiere — krakš! — uzgāzās raganai tieši virsū un to piespieda pie zemes.

Kamēr ragana izķepurojās, zeltotā meitene jau bija tikusi līdz sunītim.

— Mīļais sunīt, palīdzi man! — pameita lūdzās, jo ragana atkal sekoja viņai pa pēdām. Sunītis tagad bija atžirdzis un atkopies. Viņš veicīgi izskrēja raganai pretim, pārplēsa tai drēbes un pašu sakoda.

Pameita tikmēr diedza, ko spēja, tālāk. Kad bija tikusi pāri laipiņai, atskatījās. Viņa jau atradās otrā upes krastā. Re, ar! ragana uzkāpa uz laipas. Tiklīdz tā uzkāpa, tā laipiņa apsviedās otrādi un ragana — plunkš! — iekrita ūdenī līdz ausīm. Slīkdama vēl sauca bēglei pakaļ:

— pag, nekrietnele! kad dabūšu tevi rokā, ādu pār acīm novilkšu! Vai redzi, kas man par sukām?

Tomēr ragana veltīgi lādējās un draudēja, jo pāri upei viņa netika.

— Necik ilgi — un zeltotā meitene jau tuvojās tēva mājām. Viņa iet un dzird — pagalmā gailis dzied:

— Kikerikā!

— Pameita nāk! Drīz tā būs klāt:

Priecīga vaigā,

Zeltoti zaigo…

Tomēr zeltotā meitene istabā negāja, jo baidījās pamātes. Viņa aizgāja pie akas, kur iepriekš bija raudājusi, un apsēdās uz akas grodiem. Tur viņu ieraudzīja īstā meita. Tā tūdaļ aizskrēja pie savas mātes un sauca:

— Vadzi, māt, šī jau no peļņas mājāl Ja tu redzētu, kā viņa visa zaigo vienā zeltā!

— Vai tu tikai nemels niekus?

— Nemelšu vis! Paskaties: pie akas sēž.

Pamāte aizskrēja pie akas. Un, izlikdamās laipna, aicināja pameitu uz istabu. Viltniece to darīja ar gudru ziņu, jo gribēja izdibināt, kur pameita bijusi un kā pie zelta tikusi, lai pēcāk ari savu meitu turp varētu aizsūtīt. Līdzko pameita ienāca istabā, tur viss sāka mirdzēt un vizuļot. Pamāte tapa vēl laipnāka un, aplūkodama pameitu no visām pusēm, cēla to vai debesīs, turpretim savu meitu kaunināja un rāja:

— Redzi nu! Kam nav slinkums pa pasauli pastaigāt, tam allaž kads labums atlec. Bet tu tikai zini mājās tupēt! Būtu gājusi ļaudīs, varbūt arīdzan tiktu pie kāda labuma!

— Ja tā, iešu arī, — īstā meita atbildēja. — Kālab ne? Lai tikai viņa pastāsta, kurp jāiet.

Pameita visu sīki izstāstīja. Tad pamāte saposa savu meitu ceļam, protams, ne tik skopi kā pameitu. Šoreiz viņa sacepa saldus pīrāgus, vēlēja uzvilkt jaunas drēbes un pati vēl gabaliņu pavadīja, palīdzēdama nest maizes kuli. Un tā īstā meita lepni aizsoļoja pasaulē meklēt darbu un tikt pie zelta.

Viņa gāja, gāja, līdz nonāca pie laipiņas, taču laipiņai nepadeva ne labdienu. Kad laipiņa palūdza, lai to apgriež otrādi, tāpēc ka šī puse pārlieku nomīdīta, īstā meita atbildēja:

— Liela vajadzība man gar tevi nopūlēties!

Tad viņa nonāca tajā vietā, kur gulēja savārdzis sunītis.

Tas viņu lūdza iztīrīt kažoku, apsolīdams par to vēlāk atdarīt ar labu, taču baltrocīte atcirta, ka i nedomājot šitādam sprāgoņam pieskarties. Bumbierei viņa pat acu neuzmeta. Tāpat vērsēnu, līdzko ieraudzīja, apgāja ar līkumu. Pēc tam viņa nonāca pie krāsns. Arī šoreizīt tā liesmodama dega. Kad krāsns palūdza īstai meitai, lai tā neļauj tai sadegt — sak, es tev par to vēlāk atdarīšu ar labu, — īstā meita viņas lūgumu izlikās nedzirdam. Pēdīgi īstā meita nonāca mežā, kur klajumā stāvēja vientuļa būdiņa. Viņa ieiet iekšā un redz: pie galda sēž ragana.

— Labdien, saimniec! — īstā meita sacīja.

— Labdien, labdien, meitiņ! — ragana atņēma. — Uz kurieni iedama?

— Atnācu pie tevis. Pieņem mani darbā!

— Labi, pieņemšu. Tev vajadzēs ik dienas slaucīt vienpadsmit istabas. Bet, vei, tajā — divpadsmitajā nedrīkstēsi ieskatīties, citādi tev klāsies plāni.

— Labi, labi, saimniec! Gan visu izdarīšu.

To teikusi, īstā meita iekārtojās raganas būdiņā gluži kā mājās. Viņa ik dienas nepacietīgi slaucīja vienpadsmit istabas un gaidīdama gaidīja, kad ragana pēdīgi izies no mājām. Tad kādu dienu šī izgāja ari. īstā meita tūliņ — žvikt! — rikšiem uz divpadsmito istabu. Līdzko ieraudzīja zeltu, tā metās pie tovera un ar visām drēbēm ielēca iekšā — gan pēcāk no matiem un drēbēm zeltu izžmaudzīs laukā. Un slapja metās prom, ko kājas nes.

— Necik ilgi — pārradās ragana un ieraudzīja, ka pa visām istabām izšļakstināts zelts.

— Nu, piesargies, nejaukais skuķi! — viņa iebļāvās. — Gan es tevi pārmācīšul

Ragana pakampa dzelzs sukas un uzrāva kājās dzelzs zābakus. Tajos ik solis — ik jūdze uz priekšu.

Īstā meita pa to laiku jau bija aizskrējusi pie krāsns. Krāsns degdama visu uguni izšāva laukā uz bēgli, tā izkausējot krietnu pusi zelta. Tad īstā meita aizskrēja līdz vērsēnam; arī tas nostājās viņai priekšā un sāka badīt. Tikmēr ragana klāt: pieskrējusi pie īstās meitas, tā ar dzelzs sukām nokasīja visu atlikušo zeltu, tad skuķi palaida vaļa, jo bija jāsalasa zelts. Pa tam īsta meita jau aizskrēja līdz bumbierei. Bumbiere uzgāzās viņai virsū un piespieda ar zariem pie zemes tik cieši, ka Jaunā meitene nespēja ne pakustēt. Pa to starpu ragana atkal piesteidzās klāt un noplēsa viņai vai visas drēbes. Līdzko īstā meita tika no raganas vajā, uzbruka jauna nelaime: priekšā uz ceļa izskrēja sunītis un viņu sakoda. Te atkal ragana bija klāt un ņēmās skrāpēt, līdz pēdējās skrandas noplēsa no miesas. Kad pēdīgi īstā meita uzskrēja uz laipas, tā apsviedās otrādi un iegāza bēgli ūdenī. Ragana šo arī tur vēl mazliet paskrāpēja — sava prieka pēc.

Rūgti raudādama, īstā meita izrāpās no ūdens un saplēstām drēbēm aizklunkuroja tālāk, tik tikko kājas vilkdama. Kad viņa tuvojās mājām, gailis, tupēdams pagalmā uz sētas, iedziedājās:

Kikerikā! īstā meita nāk!

Drīz tā būs klāt:

Saplēsta, sasista,

Slapja kā vista!

Īstā meita neuzdrīkstējās iet pie mātes. Viņa aizvilkās pie akas un tur skaļi ievaimanājās:

— Ak es, bēdule! Re, kādu balvu izkalpojos, kādā nelaimē iedzīvojos! Kā lai tagadiņ rādos ļaudīm acīs?

Māte izdzirda meitas balsi, taču i nedomāja, ka meitu piemeklējusi bēda. Viņa atsteidzās pie akas, priecīgi saukdama:

— Ai, manu meitiņ, vai tu jau pārnāci? Kālab slēpies? Rādi nu, ko esi izkalpojusies!

Bet meitai nav ko rādīt: plika, kā no mātes miesām nākusi.

— Kā nu tā? Tu neko neesi nopelnījusi? Tad labāk lai tevi pērkons būtu nospēris! Kur ta blandījies apkārt, nekrietnā?

Un pamāte tik ļauniem vārdiem lādēja savu meitu, ka apkārtnes ļaudis saskrēja, lai redzētu, kas noticis.

Kopš tā laika pamāte savu īsto meitu necieta ne acu galā; kurš puisis šādu pliku un saskrāpētu ņems par sievu?

Bet zeltoto meiteni apņēma par sievu kāds jauneklis. Jauneklis atnāca pie meitenes tēva un lūdza viņas roku. Un viņi dzīvoja tik labi, ka labāk vairs nevarēja vēlēties.

Gudrais Matjko un miļķi

Matjko devās līgavu lūkot; aizgāja uz vienām mājām, kur viņu laipni saņēma, pat putekļus no sola noslaucīja, pirms lūdza apsēsties. Viņš laiciņu patērzēja ar mājas ļaudīm par šo un to, kā tas pieklājas. Tad saimnieks sacīja saimniecei:

— Vadzi, siev, aizteci uz pieliekamo! Pati taču saproti, kas atnesams.

Sieva to tikai bija gaidījusi; tūlīt aizgāja uz pieliekamo pēc cienasta un … pazuda — kā akā iekrita. Tad saimnieks sacīja:

— Vadzi, meit, aizteci un paskaties, kur māte tik ilgi kavējas!

Meita aizgāja. Aizgāja un arī nenāk vairs atpakaļ.

— Kur ta šīs, nolāpītās, palikušas? Iešu pats raudzīt, tūliņ atvedīšu, — saimnieks pikti sacīja un izgāja pa durvīm.

Mūsu mīļais līgavainis Matjko gaidīja, gaidīja, taču kā nevar, tā nevar sagaidīt mājiniekus. Tā nu viņš sēž, pa reizei nožāvājas un, kaudamies ar miegu, sabiksta pavardā pagales, bet šie vēl arvien nenāk atpakaļ.

«Jāiet vien pašam lūkot, ko šie pieliekamajā dara,» viņš pie sevis nosprieda. «Varbūt pie grīdas piesaluši jebšu ar naglām pie sienas pienagloti.»

Matjko aiziet uz pieliekamo, skatās un redz: svece jau dziest, ko māte paņēmusi līdzi, un visi trīs — turpat! Raud un vaimanā tik žēli, ka pat kaimiņmājās dzirdams.

— Sakiet . kālab tik gauži raudat? —- Matjko vaicā. Bet šie nespēj ne vārdiņa bilst, raud un vaimanā vienā gabalā.

Pēdīgi māte ar mokām atņēma elpu un visu pēc kārtas izstāstīja:

— Vai redzi, mīļais Matjko, šekur stāv pieslietas trepes, pa tām var uzkāpt istabaugšā, bet šeku, trepju spraislī, iekārts cirvis. Kad jūs abi ar mūsu Dorku apprecēsieties un jums būs dēls, viņš netīšām ienāks pieliekamajā, papurinās trepes, cirvis uzkritīs nabadziņam uz galvas un to nositīs. Tā tik būs nelaime! Tālab mēs jau tagadiņ raudam. Ak tu, mūsu nabadziņš, nelaimes čupiņa, pārsistā galviņa!… — māte atsāka vaimanāt; no viņas neatpalika arī meita un tēvs.

Matjko nezināja, ko iesākt: smieties vai raudāt. Ar mokām šos nomierinājis, sacīja:

— Ja satikšu vēl piecos ciemos šādus muļķus kā jūs, tad ņemšu jūsu meitu par sievu. Bet pagaidām — palieciet sveiki!

To pateicis, Matjko devās plašajā pasaulē.

Viņš gāja, gāja un ilgu laiku muļķus nesatika. Pēdīgi nonāca kādā ciemā. Apskatījās — ļaudis dzīvo gana pārtikuši un bagāti.

«Iegriezīšos palūkot, kā cieminieki saimnieko,» Matjko nosprieda.

Kādā pagalmā viņš ieraudzīja saimnieci, kas sita un dauzīja pa zemi perētāju vistu.

— Kālab tik bezsirdīgi sitat un dauzāt klukstīti? — viņš vaicāja.

— Ače, šī izperēja divpadsmit cālīšus un nedod tiem ne lāsītes piena pazīst.

Matjko pamācīja saimnieci, ka jānovāra ola, ka tā jānoloba un ar asu nazi sīki jāsakapā jebšu arī jāizvāra putraimi un ar tiem jāpabaro cālīši. Saimniece nekādi negribēja ticēt, ka cālīši nekad nezīž no savas mātes pienu, iekāms pati savām acīm ieraudzīja, cik tie labprāt knābā olas drupačas un putraimiņus. Par padomu saimniece Matjko dāsni atlīdzināja. Bet Matjko savukārt pārliecinājās, ka pasaulē ir vēl citi muļķi — ne sliktāki kā viņa līgavas mājās.

Labi. Nu Matjko iet tālāk, aiziet līdz otrajam ciemam un jau pa gabalu dzird baznīcas tornī zvanus zvanām. Skatās: no ciema puses viņam pretim nāk bēru gājiens — ļaužu vesela jūra. Vīri nes zārku; aiz zārka iet sievas vaimanādamas, rokas lauzīdamas; viņām nopakaļis seko gan jauni, gan veci ļaudis. Zārkam nocelts vāks; to nes turpat līdzās; bet zārkā guļ daiļa meitene — dzīva, nevis mirusi!

— Paskaidrojiet, labie ļaudis, — ko jūs darāt? — Matjko vaicāja.

— Vai ta pats neredzi — viņam atbildēja. — Ače, mūsu ciema vecākā meita gāja ar māla krūzi pēc ūdens un netīšām krūzē iebāza roku, ka nekādi nevar izdabūt ārā. Mēs, ciema ļaudis, visādi izgudrojāmies, kā viņai palīdzēt, tak netikām gudri. Vai nu meitenei tagadiņ visu mūžu būs nēsāt šo nolādēto krūzi? Kur tas redzēts! Tad jau labāk viņu atsvabināt no šīm mokām tūlīt un dzīvu guldīt zemē.

— Ir gan muļķi! — Matjko brīnījās.

Ja šos vārdus būtu saklausījuši ciema ļaudis, līgavainim būtu izgājis plāni. Taču Matjko nebija slinks: ar vienu dūres sitienu sadauzīja krūzi un skaisto meiteni atsvabināja.

Nu ciema ļaudis visi pulkā veda Matjko taisni uz ciema vecākā māju. Tur jau bija sagatavots nelaiķes piemiņas mielasts; ļaudis bez liekas gudrošanas sēdās pie galdiem un sarīkoja līksmas dzīres. Uz atvadām viņi gudrajam, līgavainim savāca pilnu bļodu skanošu naudas gabalu..

— Āre, ka atradās arī otrs ciems ar muļķiem, kas piedevām vēl nebija no skopajiem.

Trešajā ciemā ļaudis gudroja uzcelt tādu baznīcu, kam sienas būtu viscaur baltas jo baltas. Tikai nespēja izdomāt, no kāda materiāla šāda baznīca ceļama. Kāds gudrinieks deva padomu celt no biezpiena, jo par to nekā baltāka neesot. Ļaudis nu visu ciema pienu izlietoja biezpienam un no tā uzcēla baznīcu, tikai… piemirsa ietaisīt logus. No ārpuses baznīca izskatījās balta un skaista. Bet kas no tā? Iekšā bija tumšs kā pagrabā. Ļaudis nu sāka nest gaismu iekšā ar maisiem.

Tomēr veltas pūles. Necik ilgi — salaidās no meža putniņi, izknābāja biezpiena sienās caurumus, un baznīcā tūliņ tika gaišāks.

Kas to būtu domājis, ka putniņi dod gaismu! Satvarstīsim tos lielā skaitā un salaidīsim baznīcā, lai šie dienu un nakti to apgaismo! — kāds gudrinieks deva padomu.

Ļaudīm divreiz nebija jāsaka. Padoma devējs piesolījās parādīt augstu koku, kur putniņi savijuši ligzdas.

Uzcēluši plecos garas trepes, puiši stiepa tās uz mežu. Tavu nelaimi! Trepes ķērās aiz katra koka, bet, ienākot biežņā, pagalam iesprūda, ka nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Nekas cits neatlika kā tām aizķeroties ikreiz nozāģēt galus. Tā viņi laimīgi aiztika līdz tam augstajam kokam, bet — tavu postu! — no trepēm bija atlikuši tikai trīs spraišļi. Tomēr šie puiši nebija ar pliku roku ņemami! Viņi uzrāpās cits citam uz kamiešiem un, stingri atspērušies, nekustīgi stāvēja uz vietas. Tas, kurš atradās pašā augšā, pastiepa roku pēc ligzdas un to nocēla ar visiem putniņiem. Kad viņš aiz lieliem priekiem iesaucās: «Nu ir putniņi rokā!» — arī apakšējais gribēja tos redzēt un paskatījās uz augšu. Pēkšņi nabadziņam saļodzījās kājas, un viņš novēlās zemē. Arī pārējie tajā pašā mirklī nokrita, bet putniņi aizlaidās. Viss darbs bija vējā, palika tikai zilumi un puni pierē.

Tieši tobrīd šo ciemā ieradās Matjko. Viņš pamācīja, kā ceļama baznīca no akmeņiem, kur atstājami sienā caurumi logiem un kā sienas izbalsināmas ar kaļķiem. Un, āre, baznīca iznāc?, ka prieks skatīties, — skaista un balta! Ciema ļaudis aiz pateicības sabēra Matjko priekšā lielu kaudzi naudas, pat pulka vairāk, nekā maksāja pati baznīca.

Tā Matjko bija atradis trešo ciemu, kur dzīvoja muļķi, un atkal piepildījis sev pilnas kabatas.

Ceturtajā ciemā ļaudis rādījās prātīgāki; arī baznīcu bija uzcēluši, kā klājas, — pamatīgu, ar mūra sienām. Bet, iedomājieties tikai, ko viņi darīja! Sasaistījuši ar auklām vērsi, stīvēja to augšā — baznīcas tornī. Matjko negribēja ticēt savām acīm, taču šie no tiesas tā darīja. Viņš vaicāja:

— Ko jūs, labie ļautiņi, darāt?

— Ko darām? Re, nomira mūsu bagātais miesnieks un mirdams novēlēja šo vērsi baznīcas augstākajai galvai. Tālab mēs gribam to uzdabūt visaugstākā baznīcas torņa galā.

Matjko šo vērsi pārdeva un cieminiekus pamācīja, kā iegūto naudu izlietot baznīcas labā. Arī šie ļautiņi nepalika viņam parādā par vērtīgo padomu.

Tā Matjko jau bija atradis ceturto ciemu, kur dzīvo muļķi.

«Nu atliek vēl atrast piekto ciemu,» viņš domāja. «Redzams, ari tas ilgi nebūs jāmeklē!»

Tik tiešām — tālu nemaz nebija jāiet. Piektajā ciemā ļaudis darīja tā: uzliek galdā ēdienu, tad paši paiet maliņā un nogaida, kamēr no visiem istabas kaktiem saskrien peles, pamielojas, cik tīkas, un atkal nozūd savās alās; pēc tam viņi notiesā to, kas atlicis no peļu mielasta.

— Ļautiņi mīļie, kas tā par kārtību? — Matjko vaicāja.

— Pēc mana prāta, labāk nomirt badā, nekā ēst peļu atstātās drupačas!

— Kādreiz arī mēs tā spriedām, — ļaudis viņam atbildēja, taču cilvēks, jāsaka, pierod pat pie karātavām, tā, ače, i mēs

pieradām pie pelēm. Liekam gan peļu slazdus, gan visādi citādi ar tām karojam, tomēr tik un tā netiekam no viņām vaļā. Redzams, tās saskrējušas šurp no visām pasaules malām.

— Zināms, ka saskries, ja sēdēsiet, rokas klēpi salikuši, — Matjko atbildēja.

— Labais cilvēk, tad paglāb mūs no pelēm! — ļaudis sāka lūgties.

— Matjko sadabūja — protams, pret labu samaksu — tādu zvēriņu, kurš neko citu nedarīja, kā tikai ķēra peles, koda nost un rija.

To redzēdami, ciema vīri izbijās un sāka gudrot: ko šīs briesmonis rīs tad, kad būs aprijis visas peles? Bet Matjko pa to starpu, saņēmis bagātīgas dāvanas, jau bija aizgājis krietnu gabalu prom no ciema. Vīri nu sauca viņam pakaļ: sak, ko šis zvērs ēdīs pēc tam?

— Kas būs, to ēdīsi — Matjko atkliedza un nozuda aiz kalna.

Bet šie saprata: «Jūs tad ēdīsi»

Kad visas peles jau bija izķertas, bet pašu kaķi ciema ļaudis nekādi nevarēja noķert, viņi sadomāja, lūk, ko: izstiepa ārā no mājām iedzīvi un ciemu no visām pusēm aizdedzināja, lai šis nelabais sadeg kopā ar ciema mājām. Kad ciems bija nosvilināts, ļaudis skatās un redz: kaķis tup kapsētā uz visaugstākā kapu krusta. Un tam ne spalviņa nav apsvilusi! Bet blakus kaķim — kur gadījusies, kur ne — tup kaķenīte. Nu ciemā savairojās kaķu, ka biezs; taču ļaudis pie viņiem pierada, jo nu vairs netraucēja peles. Vienīgi žēl, ka šie muļķi tikai pēc kārtīgas mācības bija nākuši pie prāta.

Matjko vairs nebija vajadzības iet tālāk pasaulē muļķu ciemus meklēt. Kas lai zina pateikt, cik tādu ciemu viņš vēl būtu atradis! Arī par naudu vairs nebija rūpes — saimniecības vajadzībām tās pietika atliku likām. Viņš atgriezās mājās un sacīja:

— Pasaulē muļķu ir vairāk, nekā vajaga: piecos ciemos pats atradu, sestajā dzīvo mana sieva ar radiniekiem.

Stāsta, ka Matjko ar sievu dzīvojuši saticīgi un laimīgi, jo ne velti ļaudis saka: «Gudra vīra paspārnē arī sieva nav muļķe.

Apburtais mežs

Kādā mazā būdiņā dzīvoja nabadzīga atraitne ar divi dēliem, kuri bija tik līdzīgi viens otram kā divas ūdens piles; viņus pat miesīgā māte tikai ar pūlēm atšķīra. Abi brāļi mātes paspārnē auga braši un spēcīgi. Tā ritēja gadi, un viss bija labi.

Kad dēli paaugās un redzēja citus ciema puišus dodamies pasaulē laimi meklēt, arī viņi sagribēja redzēt svešas zemes, tālab aizgāja pie mātes un lūdza atļaut doties plašajā pasaulē. Bet māte nebija ar mieru.

— Vai tad mājās jums slikti klājas, ka gribat iet pasaulē? — viņa sacīja. — Sazin kas jūs svešumā gaida; labāk sēdiet mājā un neatstājiet mani vienu!

Tomēr pierunāšana nelīdzēja: ko brāļi ieņēma galvā, no tā neatteicās. Nelaimīgā māte raudāja dienu un nakti, izraudādama visas acis.

— Mīļo māmiņ, — dēli viņu mierināja, •— nebēdājieties tik gauži un par mums neraizējieties: mēs jau ne pirmie un ne pēdējie iesim pasaulē laimi meklēt. Pēc trim gadiem atgriezīsimies, bet pagaidām visu sagādāsim, lai jums pa šo laiku nebūtu nekādu rūpju.

Dēli sagādāja mātei malku, miltus un visādu aizdaru trim gadiem uz priekšu. Redzēdama, kā dēli pūlas viņas labā, māte juta kā akmeni noveļamies no sirds un mīļu prātu sāka post viņus ceļam.

Viss jau mājās bija sagādāts, trūka vienīgi svaigas gaļas.

— Mīļie dēli, aizejiet uz mežu pamedīt, — māte sacīja, gribu jums ceļam pagatavot kārtīgu gaļas cepeti.

Brāļi klīst pa mežu no rīta līdz pusdienai, no pusdienas līdz vakaram, bet kā netiek, tā netiek zvēram uz pēdām. Jau nosprieda iet mājās.

Te negaidot izskrēja divi vilki un sāka plēsties. Brāļi bija gatavi tos šaut, tomēr bail.

— Ja ar pirmo šāvienu abus nenobeigsim, — viņi gudroja, vilki taps nikni un metīsies mums pašiem virsū. Būs prātīgāk, ja nometīsim tiem pa maizes kancim un sālītas gaļas gabalam.

Brāļi tā arī izdarīja. Vilki tajā pašā mirklī pārstāja plēsties un padevīgi sekoja brāļiem gluži kā suņi un neatstājās līdz pašām mājām. Ieslēguši vilkus kūtī, brāļi devās uz istabu.

— Nu, kā veicās? Ko tad nošāvāt? — māte vaicāja.

— Nekā nenošāvām, — dēli atbildēja, — toties pārvedām divus vilkus un ieslēdzām tos kūtī.

— Ļautiņi mīļie! — Māte sasita plaukstas. — Viņi tak saplosīs manu gotiņu! Skrieniet ātrāk to paglābt!

Brāļi aizskrien uz kūti; tur gotiņa stāv, kā stāvējusi, savā kaktā, bet vilki rāmi guļ otrā kaktā, un abiem mutes aizslēgtas ar milzu atslēgām. To redzēdami, brāļi nevar vien nobrīnīties.

Otrā dienā brāļi atkal posās uz mežu medībās un atkal neko nenošāva, tikai atceļā uz mājām satika divus lāčus, kas viens ar otru plēsās. Brāļi nometa viņiem pa maizes kancim un sālītas gaļas gabalam; lāči tajā pašā mirklī tapa rāmi un padevīgi čāpoja brāļiem līdzi uz mājām. Tur brāļi tos ieslēdza kūtī.

Izdzīrdusi par lāčiem, māte izbijās ne pa jokam; kad brāli ieskatījās kūtī, tur valdīja miers, bet lāčiem mutes bija aizslēgtas ar atslēgām.

Arī trešajā dienā, ka par spīti, brāļi neko nenomedīja, tikai satika divus lauvas, kas viens ar otru nikni plēsās. Brāļi tos padarīja rāmus un pārveda mājās.

— Redzams, cepetis jums nav lemts, — sacīja māte.

Neko darīt. Brāļi sakravāja somās visu, kas bija sagatavots cejam, sirsnīgi atvadījās no mātes un, paņēmuši līdzi zvērus, devās pasaulē.

Brāji gāja trīs dienas un trīs naktis, līdz pēdīgi nonāca krustcelēs, kur auga veca liepa.

— Paklau, brāli, — vecākais sacīja jaunākajam, — te ceļš nogriežas uz divi pusēm, tagad šķirsimies arī mēs. Tu ej pa šo ceļu, bet es pa otru. Un izdarīsim vēl tā: iegriezīsim liepā savus vārdus un tiem līdzās iedursim nažus. Kurš pirmais te atgriezīsies, tas izvilks brā]a nazi un aplūkos. Ja no naža pilēs asinis, tā būs zīme, ka brālis dzīvs, ja pilēs ūdens, nozīmēs, ka brālis ir miris.

Jaunākais brālis tā bija ar mieru. Abi iegrieza liepā savus vārdus un iedūra nažus. Tad sadalīja savā starpā zvērus, atvadījās un aizgāja katrs uz savu pusi.

Vecākais brālis ilgi maldījās pa bieziem mežiem un klajiem laukiem, līdz beidzot nonāca kādā pilsētā, kas bija ietērpta sērās.

Viņš iegriezās krogā un krodziniekam vaicāja:

— Kas labs dzirdams jūsu pusē?

— Nekā laba nav, toties slikta, cik uziet, — atbildēja krodzinieks. — Mūsu pilsētā ir tikai viena aka ar dzeramu ūdeni, bet tas mums izmaksā dārgāk par dārgu, jo alā aiz pilsētas iemitinājies pūķis ar divpadsmit galvām un tam katru dienu jādod viena meitene apēst, citādi tas nelaiž pie akas, un pilsētas ļaudis tad nomirs aiz slāpēm. Visi pilsētnieki nu jau atdevuši pūķim savas meitas, tagad pienākusi kārta karaļa meitai. Tālab karalis pavēlējis ietērpt pilsētu melnās sērās un vēl licis izziņot: ja kāds šo pūķi nonāvētu, tas dabūtu viņa meitu par sievu un piedevām pusi no karaļvalsts, bet pēc viņa nāves — visu valsti un karaļa kroni.

Vecākais brālis iekāroja kļūt par karaļa znotu un paziņoja, ka gribot pamēģināt pūķi nonāvēt.

Krodzinieks aizskrēja pie karaļa ar vēsti, ka viņa krogā iemaldījies kāds ceļinieks ar trim zvēriem un soloties nonāvēt pūķi; ģērbies viņš, tiesa, esot vienkāršās drēbēs, taču spēka, kā redzams, tam netrūkstot, ja spējis savaldīt tik niknus zvērus.

Šāda vēsts karali stipri iepriecināja; viņš aizsūtīja vecākajam brālim greznu apģērbu un lika bez kavēšanās ierasties pili. Brālis pārģērbās un kopā ar saviem zvēriem devās pie karaļa. Pili viņu goddevīgi sagaidīja, un karalis deva viņam vārdu, ka tūdaļ atdošot tam savu meitu par sievu, ja viņš pieveikšot nolādēto pūķi.

Brālis palūdza iedot viņa zvēriem vakariņu tiesai katram pa divi auni, bet viņam pašam pagādāt asu zobenu.

Tikko atausa rīts, princese iesēdās karietē. Kariete sāka kustēties, bet tai nopakajis devās vecākais brālis ar saviem zvēriem un asu zobenu rokā. Kad viņi vairs nebija tālu no pūķa alas, brālis lika apturēt karieti. Princese izkāpa ārā un uzsēdās zirgam mugurā.

— Turieties labi stingri seglos! — viņš princesei piesacīja. — Aizauļojiet alas priekšā un izviliniet pūķi laukāl Kariete lai paliek šepat.

Princese bultas ātrumā aizauļoja līdz alai; pūķis, viņu sajuzdams, izbāza ārā vienu galvu, taču negaidot nozibēja brāļa asais zobens, un pūķa galva noripoja zemē. Pūķis noskaitās un izbāza vēl trīs galvas, kam no rīklēm šāvās ārā garas uguns mēles. Te pielēca klāt zvēri un briesmīgo pūķi sāka plosīt no visām pusēm; arī vecākais brālis to cirta un kapāja ko mācēdams, līdz nu četras galvas bija nost.

Un kas notika tālāk? Pūķis izbāza laukā visas astoņas galvas uzreiz, no kuru rīklēm šāvās ārā uguns mēles. Vecākajam brālim aiz nespēka jau zobens krita no rokām; arī vilks un lācis vairs nejaudāja plosīt pūķi, tikai no sāniem to plucināja. Bet lauva kā ieskrējās, kā lēca pūķim virsū — tā visas astoņas galvas noripoja no pretīgā rumpja. Pūķis novēlās beigts, vienīgi galvas vēl kādu laiku nerima svaidīties pa zemi.

Vecākais brālis izgrieza visām pūķa galvām mēles, iebāza tās kabatās un steidzās pie izglābtās princeses. Tā aiz lieliem priekiem nekādi nespēja atjēgties, apķērās savam glābējam ap kaklu un nomutēja. Pēc tam nomauca no pirksta gredzenu, pārlauza uz pusēm un vienu pusi atdeva vecākajam brālim. Viņš, būdams pārlieku noguris, nolika galvu princesei klēpī un aizsnaudās. Arī zvēri apgūlās turpat līdzās un aizmiga.

Redzot, ka visi aizmiguši, kučieris paķēra zobenu un brašajam princeses glābējam nocirta galvu; tad princesei lika septiņas reizes zvērēt, lai tā visiem teiktu, ka glābējs ir viņš, kučieris; salasījis pūķa galvas kā pierādījumu, ka viņš to nobeidzis, steidzās, cik ātri varēdams, ar princesi pie karaļa.

Pamodās zvēri un ieraudzīja beigto saimnieku. Aiz bēdām viņi žēli iekaucās un iegaudojās. Tad lauva sacīja vilkam:

— Diedz, cik ātri vari, pa šo ceļu, tur tu satiksi čūsku, kas mutē nesīs zālīti, ar ko atdzīvināt savu brāli. Palūdz viņai pusi no šīs zālītes. Ja nedos ar labu, paņem ar varu.

Vilks aizdiedza pa ceļu, bet pretī tam brauca pajūgi. Vedēji, ieraudzījuši vilku, paķēra rungas. Vilks nobijās un metās atpakaļ.

— Esi gan tu vientiesis! — lauva viņu sarāja. — Vadzi, lāci, aizskrien tu pēc zālītes!

Lācis aizskrēja un arī uzgrūdās pajūgiem; taču vedēji, pamanījuši lāci, paslēpās vezumos kā peles, ieraudzījušas kaķi. Lācis uzmeklēja čūsku un palūdza viņai pusi zālītes, bet čūska neparko negribēja dot un manījās lācim iedzelt. Lācis saniknojās, piespieda čūsku ar ķepu pie zemes un atņēma tai pusi zālītes. Nu lācis drāza pie lauvas, cik ātri varēdams. Lauva tūliņ ieberzēja ar zālīti vecākajam brālim kaklu un pielika klāt galvu, taču nepareizi — ar seju uz mugurpusi.

Lauva redzēja, ka vecākais brālis nespēj lāgā paiet, uz katra soļa klūp. Neko darīt, viņš novēla brāli zemē, atrāva galvu, iezieda ar zālīti un šoreiz tam galvu pielika tā, kā vajadzīgs, galva tajā pašā brīdī pieauga klāt. Vecākais brālis pielēca kājās, izstaipījās un sacīja:

— Ai, cik es saldi nosnaudos!

Tad paņēma savus zvērus un, it kā nekas nebūtu noticis, devās prom, kurp acis rāda.

Pēc mēneša viņš atkal nonāca tajā pašā pilsētā un redz, ka pilsēta ietērpta svētku rotā. Vecākais brālis iegriezās krogā un krodziniekam vaicāja, kas še jauns noticis.

— Patīkami jaunumi, — krodzinieks atbildēja, — mūsu meitenēm nav vairs jābaidās, tāpēc ka karaļa kučieris nogalināja pūķi; šovakar pilī notiks lieli svētki, bet rīt kučieris vedīs princesi pie altāra.

To izdzirdis, vecākais brālis tapa bēdīgs: viņam ļoti kremta, ka kučieris nostājies viņa laimei ceļā. Brālis pielēca kājās un krodziniekam sacīja:

— Saderēsim, ka es ēdīšu karaļa pilī no kāzu galda!

Krodzinieks tam negribēja ticēt, un tā viņi saderēja.

Vecākais brālis uzrakstīja vēstuli, ietina tajā pusi gredzena, vēstuli ielika grozā un ar lāci aizsūtīja tieši uz pili.

Lācis ienāca karaļa pils pagalmā; tur visi suņi, cik to bija, riedami metās viņam virsū, bet lācis necēla ne ausu. Kad kvekši vēl nerimās, viņš nolika grozu zemē un aizgaiņāja šos prom, tad paņēma grozu un devās tieši uz to pils istabu, kur notika dzīres. Lācis taisnā ceļā piegāja pie princeses un pasniedza tai grozu. Kučieris, ieraudzījis lāci, tā uztraucās, ka grozīdamies nogrūda no sēdekļa trīs spilvenus.

Princese izlasīja vēstuli, piecēlās no galda un salika grozā visizmeklētākos ēdienus, bet tiem pašā virsū vēl uzlika kausu vīna, kurā iemeta abas gredzena pusītes. Pilno grozu lācis aiznesa savam saimniekam.

Tā krodzinieks zaudēja derības, bet vecākais brālis ieturēja krietnas vakariņas, notiesādams princeses atsūtītos gardumus. Kad bija paēdis, viņš vienā rāvienā izdzēra vīnu un kausa dibenā ieraudzīja gredzenu, jo abas pusītes nu bija cieši saaugušas kopā. Tā bija zīme, ka laime atkal ir vecākā brāļa pusē.

Vecākais brālis bez kavēšanās ar saviem zvēriem steidzās uz karaļa, pili un taisnā ceļā devās uz to istabu, kur notika dzīres. Līdzko princese viņu ieraudzīja, priecīga metās savam glābējam pretim un visu acu priekšā to apskāva. Karalis un viesi, to redzēdami, brīnīties brīnījās, bet nelietīgais kučieris sāka drebēt kā apses lapa un drebinādamies nogrūda no sēdekļa pēdējos spilvenus. Tagad princese izstāstīja visu, kā bijis, bet vecākais brālis par pierādījumu uzlika uz galda divpadsmit pūķa mēles.

Nelietīgajam kučierim tiesa piesprieda īsu sodu: lai to saplosa zvēri. Karalis priecīgu prātu atdeva savu meitu tās īstajam glābējam. Tā vecākais brālis kļuva par karaļa znotu un pusvalsts valdnieku, vārdu sakot, sāka dzīvot tik labi, ka labāk vairs nevarēja vēlēties.

Vienu rītu, kad karaļa znotu sulainis ģērba, karaļa znots pameta acis logā un ieraudzīja, ka pils priekšā mežs vienā pusē ir krāšņi zaļš, bet otrā — nodzeltējis, drūms kā rudenī. Tas viņam izlikās dīvaini, jo ārā bija visskaistākais gadalaiks — pavasaris.

— Kālab šis mežs vienā pusē saplaucis spirgtā zaļumā, bet otrā jau nodzeltējis? — viņš vaicāja sulainim.

— Mans kungs, šis mežs ir apburts, — sulainis atbildēja.

— Tajā jau pazuduši neskaitāmi cilvēki, jo katrs, kas tur iemaldās, ārā vairs netiek.

Karaļa znots, noklausījies atbildi, neko nebilda, taču šis mežs viņam diez kā nepatika.

Pēc ilga vai neilga laika viņš reiz sacīja sievai, ka gribot iet medībās. Paņēma zvērus un aizgāja.

Tikko viņš bija izgājis aiz pils vārtiem, te — kur gadījusies, kur ne — priekšā izskrēja lapsa. Vecākais brālis ar zvēriem tūliņ metās to tvarstīt, bet nekādi nevarēja nedz panākt, nedz ar lodi trāpīt.

Viņi vajāja lapsu krietnu laiku: te viltniece apstājās, te aizjoza gabaliņu tālāk, it kā mānīdama medniekus sev pakaļ, taču rokā nedevās. Karaļa znots neganti noskaitās un lielās dusmās nolamājās, ko agrāk nekad nebija darījis. Bet lapsa to tikai bija gaidījusi, jo viņai pār nevainīgu cilvēku nebija varas. Vecākais brālis paskatījās un redzēja, ka atrodas dziļā, biezā mežā. Visapkārt valdīja melna tumsa kā pusnaktī. Viņu sagrāba šausmas — gribējās ātrāk tikt kādā klajumiņā. Tomēr viņš iekļuva aizvien dziļāk un dziļāk mežā, nespēdams vairs nekādi atrast īsto ceļu.

Vecākais brālis mežā bija pārsālies un izsalcis, tāpēc zem kāda ozola sakūra uguni, lai sasildītos un izceptu gaļu. Te piepeši virs galvas izdzirda balsi:

— Man salst, ai, kā man salst!

Vecākais brālis paceļ galvu un redz: kokā tup sarāvusies kāda vecene.

— Ja tev salst, kāp lejā un sasildies! — viņš tai no apakšas uzsauca, bet vecene negaidot apklusa.

Pēc maza laiciņa viņa atsāka atkal:

— Man salst, ai, kā man salst!

— Es jau sacīju: ja tev salst, kāp lejā un sasildies!

Bet vecene atkal apklusa.

Pēc brītiņa viņa trešo reizi ierunājās:

— Man salst, ai, kā man salst!

Vecākais brālis nesavaldījās un uzbļāva:

— Vai nu kāp lejā un sasildies, vai apklusti pavisam!

— Es jau labprāt kāptu, bet baidos no taviem zvēriem. še rīkstīte, iesit tiem, tad es nokāpšu.

Vecākais brālis iesita ar rīkstīti saviem zvēriem, un vecene nokāpa no koka; tad viņa aizskrēja kaut kur prom, bet drīz atgriezās ar vardi, uzdurtu uz kociņa, un sāka to virs uguns cept. Cepdama pie sevis murmināja:

— Tu cep gaļu, es — vardi. Man būs gaļa, tev — varde.

Tā runādama, pa reizei pabakstīja vecākajam brālim ar vardi zem deguna un uzpilināja viņa gaļas gabalam vardes taukus.

Kad vecene tā bija darījusi vairākas reizes, vecākais brālis sadusmojās un sāka rīdīt tai virsū savus zvērus, bet tie nekustēja ne no vietas, jo pēc rīkstītes pieskāriena bija sastinguši par akmeņiem. Tai brīdī, kad vecākais brālis pagriezās uz zvēru pusi, ragana ari viņam iesita ar rīkstīti un viņš tāpat sastinga par akmeni.

Pēc tam ragana viņu aizvilka uz bedri, kurā jau gulēja tā nobendēti daudzi cilvēki.

Karaļa pilī gaidīdami gaidīja jauno karali; pagāja viena diena, pagāja otra, taču no viņa ne vēsts. Visi noskuma, jo nosprieda, ka viņš būs iemaldījies apburtajā mežā un tur ņēmis sev galu.

Jaunākais brālis jau gāja uz mājām un nonāca krustcelēs. Te viņam iešāvās prātā:

«Jāapskatās, kā klājas manam brālim.»

Viņš izvilka liepā iedurto nazi. Skatās un redz: pa vienu naža pusi pilēdamas pil asinis, pa otru — ūdens.

«Nav labi,» domā jaunākais brālis. «Viņš ir nedz dzīvs, nedz miris. Jāiet meklēt.»

Tā nospriedis, jaunākais brālis devās pa to pašu ceļu, pa kuru iepriekš bija aizgājis viņa brālis.

Viņš iet, iet ar saviem zvēriem, iet cauri bieziem mežiem un klajiem laukiem, līdz pēdīgi nonāk pie tās pašas pils, kur dzīvo vecākā brāļa sieva.

Princese tobrīd stāvēja pils pagalmā. Ieraudzījusi jaunāko brāli, tapa priecīga un steidza tam pretim.

— Ai, kur tu tik ilgi biji pazudis? — viņa sacīja. — Es jau visas acis izskatīju, tevi gaidīdama.

Viņa jaunāko brāli noturēja par savu vīru, jo, kā zināms, abi brāļi bija tik līdzīgi kā divas ūdens piles.

Jaunākais brālis tūdaļ noprata, ka tā ir brāļa sieva, un atrunājās kā mācēdams. Tomēr neatzinās, kas viņš īsti ir.

Pārlaidis nakti pilī, jaunākais brālis no rīta pamodās krietni vēlu, jo no ceļa bija stipri noguris. Kad viņu sulainis ģērba, viņš pa logu pamanīja to pašu drūmo, nodzeltējušo mežu un vaicāja:

— Kāpēc šaipusē mežs ir krāšņi zaļš, bet viņējā — drūms un nodzeltējis?

Sulainis acis vien ieplēta.

— Es tak jums par to jau stāstīju! Vai ta neatceraties?

— Neatceros gan, — jaunākais brālis atbildēja.

Un sulainis viņam pastāstīja, ka tas ir apburtais mežs un, kurš tajā iemaldās, atpakaļ vairs neatgriežas.

Jaunākajam brālim tagad bija skaidrs, kur vecākais brālis meklējams.

Viņš devās medībās; mežā viss atkārtojās ar lapsu uz mata tā, kā vecākajam brālim medījot, tikai jaunākais nesāka lamāties.

Viņš nonāca pie tā paša ozola, sakūra uguni un sāka cept gaļu. Zvēri stāvēja maliņā un laizīja savus sastingušos akmens brāļus.

— Man salst! — ozolā ierunājās vecā ragana.

— Kāp lejā un sasildies, ja tev salst, — jaunākais brālis atbildēja no apakšas.

— Es jau labprāt kāptu, bet baidos no taviem zvēriem. Še rīkstīte, iesit tiem, tad es nokāpšu.

Jaunākais brālis pagriezās uz zvēru pusi un tiem blakus pamanīja akmens zvērus. Viņam tapa viss skaidrs.

«Nu pag, vecā ragana, tagad es ar tevi norēķināšos!» viņš nolēma un iesita ar rīkstīti nevis zvēriem, bet pa zemi.

Ragana nokāpa lejā, atnesa vardi, uzdurtu uz kociņa, un sāka to cept virs uguns.

— Tu cep gaļu, es — vardi. Man būs gaļa, tev — varde, — viņa murmināja, pa reizei pabakstīdama jaunākajam brālim ar vardi zem deguna un uzpilinādama viņa gaļas gabalam vardes taukus. Jaunākajam brālim aptecējās dūša, un viņš iecirta raganai plauku. Šī tūdaļ bruks virsū, lai jaunāko brāli nožņaugtu, taču viņš pasauca savus zvērus, un tie ņēmās raganu plucināt. Ragana aiz bailēm sāka lūgties, lai šo nedodot zvēriem saplosīt.

— Atdzīvini šos zvērus, tad parunāsim! — jaunākais brālis sacīja.

Ragana noāva savus zābakus un pasniedza jaunākajam brālim, lai tas uzkāpj ozolā pēc zelta rīkstītes un ar to lai iesit akmens zvēriem. Jaunākais brālis tā arī izdarīja: iesita ar zelta rīkstīti apburtajiem zvēriem, un tie mirklī atdzīvojās.

— Bet tagad, — jaunākais brālis sacīja vecākā brāļa zvēriem, —- ķerieties arī jūs plosīt raganu, kamēr viņa pateiks, kur likusi manu brāli.

Ragana neizturēja zvēru zobus, aizveda jaunāko brāli pie bedres un iedeva viņam ziedi: lai ar to ieziežot brālim kaklu. Kad to izdarīja, vecākais brālis atdzīvojās. Nu abi brāļi devās pie saviem zvēriem. Tagad tikai sākās visīstākā cīņa. Zvēri paši uzbruka raganai un to saplosīja gabalu gabalos. Tās galvaskauss iekrita liesmās un, briesmīgi sprakšķēdams, sadega. Mirklī visapkārt kļuva gaišs un nodzeltējušais mežs atguva savu spirgto zaļumu.

Bet tas vēl nebija viss! Trīs pirmie zvēri, kas tika pārvērsti par akmeņiem, negaidot pārtapa par trim bruņiniekiem ar zobeniem pie sāniem un, izrāvuši kailos zobenus, sacirta gabalos trīs atlikušos zvērus un gabalus salika kaudzē. Tiklīdz viņi to bija izdarījuši, no kaudzes piecēlās trīs jauni bruņinieki, kas bija ļoti līdzīgi iepriekšējiem; viņi visi apskāvās kā brāļi un piedeva cits citam izdarītās pārestības.

Abi dvīņu brāļi skatījās, mutes atplētuši, un neticēja savām acīm. Tad vecākais no sešiem bruņiniekiem ierunājās:

— Nebrīnieties, mūsu labdari, un uzklausiet manu stāstu! Mēs bijām seši brāļi no karaļu dzimtas, taču vecāki mums nebija atstājuši nekādu novēlējumu, un tā mēs nemitīgi ķildojāmies, lai izšķirtu, kuram sēsties valdnieka tronī. Par to mūs piemeklēja lāsts un mums mūžīgi bija jāplēšas savā starpā kā vilkiem, lāčiem un lauvām, līdz mūs samierina divi nevainīgi brāļi un mēs paši izdarām cits citam ko labu. Tagad, kad jūs visu zināt, mēs atdodam jums mūsu karaļvalsti un gribam nodzīvot atlikušo mūžu kā jūsu pavalstnieki.

Visi atgriezās karaļa pilī. Tur drīz vien tika noskaidrots, kurš ir karaļa meitas vīrs un kurš ir karaļa meitas vīra brālis. Pēc tam sākās līksmas dzīres — simtreiz līksmākas nekā iepriekšējās.

Pēc neilga laiciņa abi brāļi pārveda uz pili arī savu māti. Vecākais brālis tā arī palika par karali savā zemē, bet jaunākais devās uz sešu bruņinieku zemi. Tur viņam ar prieku uzlika karaļa kroni, un visi viņi dzīvoja draudzīgi un laimīgi.

Kā vilks sev zābakus šuva

«Kas gan cilvēkiem nekaiš dzīvoti» reiz nosprieda vilks. «Mūs, baskājus, viņi trenkā, bet paši staigā apavos un nekad savas kājas gar akmeņiem un koku saknēm nesavaino… Varbūt derētu arī man tikt pie zābakiem?»

Tā nospriedis, vilks devās uz ciema malu pie kurpnieka, it kā ietu pie kaimiņa. Te vilks varēja nākt droši — nabadzīgā kurpnieka māju apsargāja vienīgi vārgs, klibs sunītis. Ieraudzījis vilku, tas pat neierējies iemuka kūtiņā.

Vilka negaidītā ierašanās kurpniekam uzkrita kā sniegs uz galvas. Bērni aiz bailēm paslēpās kur kurais — cits uzrāpās uz krāsns, cits iemuka kaktā, cits palīda mātei zem priekšauta. Pats saimnieks acis vien ieplēta: kas tas par ciemiņu? Bet ciemiņš pavisam pieklājīgi uzsāka valodu:

— Kas ir, kaimiņ, vai jūs nepašūtu man zābakus? '

— Kālab ne, ja pats pagādāsiet visu vajadzīgo, — kurpnieks atbildēja. — Es, ače, vairāk noņemos ar apavu lāpīšanu.

— Sakiet — kas jums vajadzīgs?

— Vispirms vajadzīga kārtīgi izģērēta āda, kuras pagatavošanai, tā sakot, labi noderētu barota tele, kas ganījusies leknās ganībās.

— Labi, šovakar teli dabūsiet, — vilks apsolīja. — Iznāciet ap pusnaktī ārā aiz piedarba, tikai nenosebojiet!

Ai, cik trekna bija tele, ko vilks atstiepa kurpniekam zābaku šūšanai! Un kas pēcāk bija par lepnām dzīrēm kurpnieka mājā! Kurpnieka sieva trīs dienas no vietas cepa un vārīja, un visi tā saēdās gaļu kā augstos svētkos. Tik gardus ēdienus nabaga ļautiņi sen nebija baudījuši. Bet teles ādu kurpnieks tik tiešām nodeva ādminim ģērēšanai.

Trešajā dienā vilks jau ieradās pēc zābakiem.

— Kas ir, kurpniek, vai zābaki gatavi?

— Būtu gatavi, dārgais kaimiņ, — laipnā balsī atbildēja kurpnieks, — tikai pietrūkās piķa diegu. Vai jūs nevarētu pagādāt kādu nieciņu linu un kaņepāju?

Pie linu mārkiem šādas mantas bija, cik uziet, — i izmērcēta, i izklāta žāvēties. Nakti vilks sastiepa kurpniekam aiz piedarba krietnu kaudzi linu un kaņepāju. Otrā dienā kurpnieka sieva tos kārtīgi izžāvēja, paisīklās izmīstīja un izsukāja, pati nevarēdama vien nopriecāties: nu varēs savērpt dziju un noaust bērniem drēbes.

Pēc trim dienām vilks atkal ieradās pēc zābakiem.

— Kas ir, kurpniek, vai zābaki gatavi? Āre, kur stāv! Ai, cik jauki zābaciņi! Tie tak ir manējie, vai ne?

Uz soliņa no tiesas stāvēja jauni zābaki, kurus kurpnieks bija pašuvis no ādas, iemainītas no ādmiņa pret teles ādu, jo viņš dega nepacietībā ātrāk izmēģināt roku pie kārtīgu zābaku šūšanas. Un, tā kā meistara māka jau bija rokā, kurpnieks uzsāka šādu valodu:

— Būtu jau jūsējie, dārgais kaimiņ, bet, redzat, kāds āķis: Šos zābakus man pasūtīja mūsu ciema tiesnesis, un tā jūsējos vajadzēja atlikt. Tikai, jāteic, no tiem nav lielas jēgas, jo kā vienus, tā otrus es nevaru ieziest — trūkst tauku. Ja jūs no meža ganībām atstieptu barokli, tad gan man būtu tauku atliku likām. Pēc pāris dienām tad zābaki būs gatavi kā likts — auniet tik kājās!

Ap pusnakti aiz piedarba jau bija atstiepts trekns jo trekns baroklis. Kurpnieka mājās nu netrūka tauku — sieva priecīgu prātu tagadiņ varēja cept raušus un plāceņus.

Trešajā dienā vilks atkal bija klāt. Kurpnieks tam padeva gatavus zābakus, taču vilks tos nevarēja dabūt kājās.

— Nē, šie gan man neder, — vilks sacīja.

— Nebēdājiet, kaimiņ, — kurpnieks mierināja, — gan man atradīsies ari tādi zābaki, kas jums būs tieši laikā. Es tikai gribēju jūs pārliecināt, ka parastie zābaki, kādus visi valkā, jums neder. Es pagādāšu citus. Nāciet man līdzi!

Kurpnieks izveda vilku pagalmā, kur jau iepriekš bija izrakta bedre un iekšā samests mīksts baltais māls.

— Nu, — kurpnieks sacīja, — ja gribat tikt pie zābakiem, leciet ar kājām šajā bedrē!

Vilks ielēca arī. Kad viņš izlīda laukā, tā kājas klāja baltā māla kārtiņa, kas spīdēja vien.

— Redzat nu, kaimiņ, cik jums spoži, balti zābaciņi! Tādu vēl nevienam nav bijis! Es šūdams pūlējos cik prazdams, lai jūs mani ilgi pieminētu. Teikšu vienu: varat ar tiem skraidelēt gan pa akmeņiem, gan pakalniem, cik patīk, tikai pa ūdeni un rasu gan nebradājiet! Ja ļaudis sāk bradāt pa ūdeni ar zābakiem, tad mums, kurpniekiem, pārlieku daudz darba.

Taču vilks kurpnieka pamācības nespēja noklausīties līdz galam: lepodamies ar saviem zābakiem, viņš jau diedza prom gar piedarba stūri.

— Nu gan vairs pa mežu neblandīšos, — viņš pats sev noteica, nebeigdams apjūsmot jaunos zābakus. — Staigāšu tāpat kā cilvēki pa ceļu vien, jo beidzot tak man kājās zābaki kā viņiem!

Un vilks cienīgi aizsoļoja pa lielceļu. Pretim brauca vezumu rinda. Tiklīdz pajūgi pieripoja vilkam klāt, braucēji paķēra pātagas, bet saimnieki, apbruņojušies ar cirvjiem, nokāpa no vezumiem.

— Ekur vilks, ekur vilks! — viņi sauca un klupa vilkam virsū.

Iekūlies tādā ķezā, vilks aizmirsa savus zābakus un, kā no cilpas pasprucis, ielēca upē. Par laimi, upe bija plata un dziļa, tā vajātāji viņu nevarēja panākt. Bet, kad viņš pārpeldēja upi un izlēca otrā krastā, no zābakiem vairs nebija ne vēsts: ūdens tos bija nomazgājis. Ai, kā vilks noskaitās! Ja tai brīdī tur būtu gadījies kurpnieks, vilks šo nekrietneli būtu saplosījis: tik neganti viņš rūca, ņirgdams un klabinādams zobus.

Aiz dusmām neapjēgdams, ko dara, vilks atskrēja pie kurpnieka un viņam paziņoja, ka rīt tikos un tikos viņš izaicinot šo uz divkauju, lai kurpnieks pagādājot sev divus lieciniekus, un tad viņi mežā pie tāda un tāda ozola cīkstēšoties uz dzīvību un nāvi.

Labi. Vilks uzaicināja sev par lieciniekiem vāveri un meža cūku un sāka gaidīt pretinieku zem kuplā ozola. Kurpnieks ilgi nerādījās. Vilks tad sacīja vāverei:

— Uzkāp, lūdzama, ozolā un paskaties, vai šo jau nemana. Ja ne, būs jādodas pašiem pie viņa un jāsaplosa visa tā banda gabalu gabalos.

Vāvere uzkāpa ozolā un nelabā balsī iespiedzās:

— Vai manu dieniņ! Viņš jau nāk šurp ar diviem lieciniekiem: viens sev no aizmugures sarkanas uguns mēles šauda, bet otrs kā sper soli, tā grābj akmeni saujā. Vai, kādas šausmas!

Un vāvere aiz bailēm palika turpat ozolā. Bet meža cūka izbijusies ierakās zem ozola lapās, pat šņukuru neredzēja laukā. Ko atlika darīt vilkam, kad abi biedri to bija pametuši? Viņš laida jekas vaļā un drāza mežā iekšā, nemaz nedomādams, ka aizmūk basām kājām, apdauzīdams un savainodams savas kājas.

Kurpnieks no tiesas pēc kāda brītiņa ieradās pie ozola kopā ar abiem lieciniekiem — ar paša personīgo gaili, kam vējš plivināja sarkanās astes spalvas, kuras vāvere, tupēdama kokā, bija noturējusi par sarkanām uguns mēlēm, un ar klibo sunīti, kas pie katra soļa gāzelējās un ar purniņu atdūrās pret zemi, it kā uzlasīdams akmeņus. Vāvere, ieraudzījusi sunīti, mirklī aizslēpās aiz ozola stumbra, lai šai netrāpītu pirmais akmens. Meža cūka gulēja zem lapām, baidīdamās pat šņukuru pabāzt laukā. Taču pats vilks jau atradās gabalā. Kurpnieks kādu laiciņu pagaidīja, tad devās uz māju. Tā briesmīgā divkauja nemaz nenotika.

Vilkam patlaban nekas cits nebija prātā kā viena doma: kur sadabūt ēdamo, jo brokastlaiks jau sen bija garām, bet viņš kopš agra rīta neko nebija licis uz zoba un no tiesas jutās izsalcis kā vilks. Te viņš ielejā netālu no ezera pamanīja ganāmies ķēvi ar mazu kumeliņu. Atiezis zobus, vilks ierūcās:

— Vadzi, ķēve, atvēli man savu kumeliņu ar labu! Ja ne, es tik un tā viņu apēdīšu!

Ķēve vilkam atbildēja:

— Labi, labi, vilciņ, tikai mans kumeliņš vēl nav nokristīts. Kā tu nekristītu ēdīsi?

— Tas nekas, gan es pats viņu nokristīšu.

— ja esi sadomājis pats sevi iecelt mācītāja godā, dari, kā gribi. Es tikmēr ar kumeliņu došos pie ezera un pievedīšu viņu pie ūdens.

Vilks nostājās pašā ūdens malā un gaidīja. Ķēve piegāja pie ezera, kumeliņš — aiz viņas. Vilkam jau siekalas saskrēja mutē. Te ķēve kā spers vilkam ar kājām, tā nabadziņš attapās pašā ezera vidū.

— Izskalo nu, vilciņ, muti pēc ēšanas! — ķēve viņam vēl uzsauca un, kamēr vilks ķepurojās pa ūdeni, itin rāmā garā aizgāja ar savu kumeliņu projām.

Vilks iztrausās no ezera otrā krastā un diedza pa lauku uz priekšu. Te pēkšņi viņš dzird: veca piedarba tuvumā blēj kaza, bet tai līdzās redzams kazlēns.

«Jauki. Ja pirmīt nekas nesanāca, varbūt tagadiņ palaimēsies,» vilks nosprieda un, piegājis pie kazas, tai vaicāja:

— Kālab tu tik ļoti mēkšķini?

— Ače, kāda nelaime mani piemeklējusi: kazlēniņš nobeidzās.

— Tad atdāvini to man, tev tik un tā viņš vairs nav vajadzīgs.

— Kā lai tev, vilciņ, atdāvinu, ja neesmu vēl to ne apraudājusi, ne bēru dziesmu tam nodziedājusi? Palīdzi vispirms viņu apraudāt un bēru dziesmu nodziedāt.

Vilks, daudz neprātodams, sāka gaudot un jo tālāk, jo skaļāk: viņam dikti iepatikās šāda nodarbošanās — apraudāt aizgājēju. Necik ilgi — un viņa gaudošanu izdzirda ļaudis, kas piedarbā kūla labību. Viņi atskrēja ar spriguļiem un nu tik slānī vilkam muguru, ka tam vai dzīvība kāpj pa muti laukā. Labi, ka nabadziņš laikus attapās un aizšmauca prom uz mežu.

Kas nekaiš vilkam mežā — pats kungs! Viņš atkal itin lepnīgi pastaigājās, kauču vēders burkšķēja un kājas drebēja. Negaidot viņš ieraudzīja putniņu lēkājam no koka uz koku, no zara uz zaru. Vilks tūliņ sāka zagties tam klāt: teju, teju to noķers … Bet putniņš aizvien pamanījās aizlidot tālāk. Tad vilks noskaitās un iebļāvās:

— Ei, putniņ, apstājies, es tevi ēdīšu!

— Es esmu tavam vēderam par niecīgu, — putniņš atbildēja. — Kāds no tā labums, ja tu mani apēdīsi? Bet es zinu vietu, kur var paēst un padzert, cik tikai vēderā lien. Skrien man pakaļ — dabūsi pamieloties kā pie kāzu galda.

Vilks bija ar mieru un loba pakaļ putniņam. Bet putniņš jau iepriekš bija redzējis, ka garām aiziet sievas, stiepdamas pilnus grozus ar ēdieniem un dzērieniem — redzams, sataisījušās krietni padzīrot. Un putniņš lidoja tām tieši pa pēdām. Pamanījis cauri koku zariem pavīdam sievas, viņš lika vilkam skriet tām nopakaļ, bet pats aizlidoja gājējām priekšā un notupās uz taciņas. Ieraudzījušas putniņu, sievas iesaucās:

— Ai, cik skaists putniņš! Kas ir, noķersim to, būs mājās bērniem ar ko kavēties.

Viņas nolika grozus zemē un dzinās putniņam pakaļ.

Putniņš, vilinādams sievas, laidās aizvien tālāk mežā. Ievilinājis sievas labi dziļi biezoknī, uzspurdza gaisā un kā lode šāvās atpakaļ uz to vietu, kur uz taciņas bija atstāti grozi.

Viņš notupās uz groza malas un sāka knābāt maizi, jo vilks viņu neaiztika: tas, pieskrējis pie groziem, tur uzgāja gaļu un vienā rāvienā aprija to ar visiem kauliem. Tad vilkam gribējās dzert, un viņš iebāza galvu pilnā podā, lai padzertos. Tieši tobrīd no meža biezokņa atgriezās sievas un sacēla briesmīgu brēku.

— Puiši, ātrāk šurp! — viņas bļāva. — Paķeriet spriguļus, rungas, mietus, te vilks!

Putniņš, daudz negudrodams, uzspurdza gaisā un aizlaidās — tik viņu redzējis! Bet vilks, ieraudzījis atkal spriguļus, rungas, mietus, izbijās ne pa jokam. Viņš gribēja izraut galvu no poda, bet — kur nu! Aiz bailēm iegrūda to vēl dziļāk un tā uzmauca podu sev galvā. Redzēdamas vilku mūkam ar visu podu, sievas pieskrēja no mugurpuses tam klāt un, paķērušas kokus, kas gadījās pa rokai, sāka zilināt muguru. Vilks nedomāja gaidīt, bet laida ļekas vaļā, ko mācēja.

Viņš skrēja, skrēja, neko neredzēdams apkārt, līdz piepeši ietriecās ar galvu kokā, tā ka pods saplīsa sīkās drumstalās. Kaut kā ar ķepām izberzējis acis un atguvis elpu, notupās atpūsties. Paskatījās apkārt un — ko ierauga? Nav tālu vairs vakars, bet viņš tup zem tā paša ozola, pie kura no rīta vajadzēja ar kurpnieku cīkstēties. Liecinieku arī vairs nav — sazin kur tie izčibējuši! Vilku sagrāba bailes: likās, ka viņa priekšā stāv kurpnieks ar saviem lieciniekiem un draud viņam ar liesti un — galvenais — ar uguns mēlēm. Aiz šausmām vilks jau aizvēra acis, lai nav jāredz, kas notiks.

Tomēr visapkārt valdīja klusums, nedzirdēja pat mušu sīcam.

«Vai dieniņ, vai dieniņ, cik es esmu vientuļš un atstāts!» viņš tupēdams gudroja. «Man nav pat drauga, kurš palīdzētu uzslieties kājās. Un tikai tālab, ka pametu savu amatu un iekāroju to, kas vilkam nemazam nepiederas. Mans tēvs nedz sev zābakus šuva, nedz mācītāja goda tīkoja, nedz bērēs dziedāja, nedz pa kāzām staigāja, un tomēr viņam piederēja visi plašie lauki un meži, līdz nokļuva tur, kur tam bija lemts nokļūt: pie ādmiņa uz naglas. Ko lai tagadiņ iesāku? Pagalam apnicis dzīvot, taču arī mirt vēl negribas! Vai dieniņ, vai dieniņ, kur man dēties?»

Viņš gribēja atvērt acis, bet nepaguva. Plī! — atskanēja no vienas puses; plī! — atskanēja no otras puses, un divas lodes ieurbās vilkam pašā sirdī. Divi mežsargi bija pamanījuši, kā viņš šaudījās pa mežu; abi iznāca vilkam pretim un to nošāva. Tā vilks nokļuva tur, kur jau bija nokļuvuši neskaitāmi viņa brāļi: pie ādmiņa uz naglas.

Dzelžavīrs

Kādai mātei bija dēls, vārdā Janko. Viņiem nekas liels nepiederēja, vienīgi plūmju dārzs un pāris vēršu. Kad pienāca ziema, vajadzēja dārzu izcirst malkā, lai kaut cik sasildītos; bet pavasarī Janko iejūdza vēršus, dārzu uzara un apsēja to ar magonēm — tak būs sava iztikšana. Kad magones sāka ienākties, lauku apsēda putni. Janko saprata, ka nu visas magones būs pagalam; tad viņš no kakta izvilka tēva veco loku un ar to sāka apsargāt magoņu lauku.

Viendien sargādams Janko pamanīja, ka uz lauka nolaižas jauns vanags. Jauneklis paķēra loku jin — blīkš! — trāpīja vanagam spārnā.

— Vadzi, sargs, kālab tu iešāvi man spārnā? — vanags vaicāja.

— Bet kālab tu knābāji manas magones? — Janko atvaicāja.

— Kālab knābāju? Tālab, ka biju izsalcis! — vanags atbildēja. — Bet vai tu zini, ka mans tēvs ir vanagu karalis? Ja tu neparūpēsies, lai mans spārns sadzīst, šurp atlidos visa vanagu cilts un tavu magoņu lauku iznīcinās, bet tev pašam izknābs acis.

— Nu, nedusmojies, manu vanadziņ! Pag, es tevi tūdaļ aiznesīšu pie savas mātes.

Un Janko aiznesa putnu pie mātes.

Tagad mātei rūpju bija gana: vajadzēja sameklēt zālīti, kas liekama vanagam uz rētas, un vajadzēja atrast galdnieku, kurš iestiprina ievainoto spārnu starp dēlīšiem, lai spārns pareizi saaug.

Laiks nestāvēja uz vietas, un vanags izveseļojās; taču tikmēr no abiem vēršiem arī nekas nebija palicis pāri, jo vanags, gatavais rīma, neko citu neēda kā tikai gaļu. Tāpat magoņu lauku putni pagalam nopostīja, jo dēls nevarēja to apsargāt. Māja ātri kļuva tukša kā izslaucīta.

— Tā mēs, draudziņ, pie mantas netiksim! — sacīja vanags, kad jau spēja lidot.

— Bet kā lai tiekam? — Janko vaicāja.

— Tad klausies: mēs abi dosimies pie mana tēva, lai viņš tev atlīdzina par tiem vēršiem, kurus atvēlējāt man barībai. Tava māte pa to laiku lai kurina karaļa pilī krāsnis — tā nopelnīs sev iztiku.

Labi. Māte palika karaļa pilī kurināt krāsnis, bet Janko ar vanagu devās ceļā. Vanags lidoja pa priekšu, un Janko gāja tam nopakaļ. Tā viņi nonāca jūras krastā. Jaunais vanags — viens divi — pārlidoja pāri jūrai, taču Janko nevarēja vanagam tikt līdzi un palika šai pusē raudādams.

— Neraudi, Janko! — vanags viņam sauca no viņējā krasta. — Gan mans tēvs zinās, kā tevi atgādāt pāri jūrai.

To pateicis, vanags aizlidoja, bet pēc neilga laiciņa atkal atgriezās ar lielu, sarkanu lakatu. Viņš izklāja lakatu uz ūdens, un tas abus tajā pašā mirklī pārnesa uz otru krastu.

Kad abi jau bija tikuši pāri, vanags sacīja:

— Nu tā, draudziņ, pagaidām viss iet labi. Sākumam es tev dāvinu šo sarkano lakatu, lai tu vari ceļot pāri jūrām. Tagad es tevi aizvedīšu, vei, uz to kalnu pie sava tēva. Mans tēvs tev neļaus aiziet tukšām rokām. Viņš tevi ievedīs trijos pazemes kambaros. Pirmajā kambarī glabāsies vara nauda, otrajā — sudraba, bet trešajā — zelta. Viņš gribēs tevi apveltīt ar naudu, bet tu no tās atsakies. Turpat trešajā kambarī aizdurvē būs veca lāde— palūdz, lai viņš to atdod tev. Tiklīdz lādi dabūsi, steidzies uz mājām: šī lāde ir vērtīgāka par zelta naudu.

Vanagu cilts karalis priecājās, redzēdams savu dēlu un Janko. Noklausījies abu stāstu, viņš tūdaļ aicināja Janko uz saviem mantu kambariem, mudinādams jaunekli ņemt naudu, cik tikai sirds vēlas. Bet Janko no naudas atteicās, palūgdams vienīgi veco lādi, kas atradās trešā kambara aizdurvē.

— Ūja, draudziņ, kāds tu esi gudrinieks, — vanagu cilts karalis sacīja. — Ņem visu, tikai ne šo lādil

Tomēr Janko nav pierunājams: vai nu šo lādi vai neko! Pēdīgi karalis atdeva jauneklim prasīto lādi un atlaida mājās.

Janko nu priecīgs devās prom, un jūra viņu vairs nebiedēja: dāvinātais sarkanais lakats pārnesa tai pāri. Ticis jūras otrā krastā, jauneklis nolēma atpūsties un apmetās kādā lielā pļavā. Viņš jutās izsalcis un tūliņ izdzirda it kā klusu balsi čukstam — sak, iemet acis lādē. Janko atvēra lādes malējo nodalījumu, un negaidot no tā sāka nākt ārā vērši, zirgi, aitas; kazas, zosis, vistas, pīles — bars aiz bara, rinda aiz rindas, ka ne gala saredzēt.

«Šie lopiņi mani nepabaros, tie paši barojami,» Janko nodomāja un atvēra lādes otru nodalījumu. No tā sāka birt ārā karotāji … Vei, jau vesela armija iznākusi, bet iekšā, šie saka, esot vēl daudz vairāk.

«Šitie karotāji mani pašu apēdīs ar visu ādu un kauliem,» Janko nodomāja un ieskatījās nākošajā nodalījumā. Tur mirdzēja zelta nauda. Lai cik viņš no atvilktnes izņēma, naudas kļuva nevis mazāk, bet gan vairāk. Par naudu, viņš šo to nopirka un paēda.

— Ei, puis, tagad laiks doties tālāk! — Janko sacīja pats sev, jo neviena cita tur nebija, ar ko varētu sarunāties. — Bet kā man rīkoties? Vai šos lopus un karotājus atstāt šepat uz vietas jebšu ņemt līdzi? Tikai — kas zinās pateikt, kā tos, dabūt lādē atpakaļ?…

Tā sēd viņš uz vietas un mokās neziņā. Kur gadījies, kur ne, parādījās milzīgi liels vīrs — tikpat kā kalns un melns kā ogle. Tas bija Dzelžavīrs.

— Ir laiks tev savu mantību dabūt atpakaļ lādē, — Dzelžavīrs sacīja.

— Tas tiesa, — Janko atbildēja. — Vai tu nezini, kā to izdarīt?

— Ja esmu še ieradies, tad skaidrs, ka zinu! Es tos iedabūšu lādē, bet tikai ar vienu noteikumu: tev jādod zvērests, ka nekad neprecēsi karaļa meitu.

Janko bija ar mieru, jo viņš par precēšanos vēl nedomāja. Kad abi bija vienojušies, Dzelžavīrs apskrēja vienu reizi apkārt karotāju pulkam, otru reizi apkārt lopu bariem, un tūlīt visi sagāja atpakaļ lādē.

Tad abi šķīrās. Dzelžavīrs vēl nosauca Janko pakaļ:

— Pieraugi, neaizmirsti, ko man zvērēji! Ja neturēsi vārdu, saplosīšu tevi gabalu gabalos, lai kur mēs sastaptos!

Janko pārnāca mājās un rādīja mātei lādi. Bet māte smējās — sak, šādas grabažas dēļ gan neesot bijis vērts doties pāri istabas slieksnim; kālab šim vajadzīga lāde, ja tajā tik un tā neesot ko glabāt? Taču Janko vēlēja mātei nolīgt ganus tiem ganāmpulkiem, kuri atradās lādē. Māte negribēja to darīt, tomēr dēls viņu pēdīgi pierunāja. Bet ļaudis viņu izsmēja: lai atnesot iepriekš rokasnaudu. Tad Janko pagrāba no lādes dukātus un piebēra mātei pilnu priekšautu, lai šai nav jāiet tukšām rokām. Un atkal viņa dzirdēja ļaužu zobgalības: kālab šai vajadzīgi gani, ja neesot ganāmpulka, tie divi vērši, kas viņai piederējuši, jau sen tak esot apēsti.

— Redzi nu, dēls, — māte sacīja, — man visur parādīja durvis. Kālab man bija jāpieredz šāds kauns?

— Nekas, māmiņ, — Janko atbildēja. — Lai tad mani lopi ganās paši.

To teicis, viņš atvēra lādi. Laukā sāka nākt neskaitāmi ganāmpulki, ka zaļā zeme vairs nebija saredzama. Arī gani nebija vajadzīgi, jo katram ganāmpulkam nopakaļ gāja gans; lopi izklīda pa ganībām, ka prieks bija skatīties.

Janko izlaida ārā visus lopus. Kas tiem nekaiš ganīties plašajās karaļa pļavās!

Kad uz pili atnāca māte kurināt krāsnis, karalis viņai bargi uzbruka: ja šie lopi piederot viņas dēlam un ja tam padomā sagrābt viņa, karaļa, pļavas, tad lai rīt tas esot gatavs stāties pretī

viņa, karaļa, septiņām karotāju rotām! Māte pārnāca mājās, pagalam izbijusies.

— Nebaidieties, māmiņ, — dēls viņai sacīja. — Ja karalis sūtīs septiņas rotas, es likšu pretī septiņdesmit septiņas.

No rīta Janko izlaida savus karotājus pļavā, kur vajadzēja notikt kaujai, un tiem vaicāja:

— Sakiet — cik vajadzīgs karotāju, lai stātos pretī septiņām rotām?

— Pietiks ar mani vienu pašu, i tad šiem karsti klāsies! — sacīja viens šķībs un greizs karotājs, veikli izlēcis priekšā.

Kad sākās kauja, tik tiešām — šis viens pats ar mazo pirkstiņu nolika gar zemi visas septiņas karaļa rotas.

Karalis dikti noskaitās un pavēlēja doties uz kaujas lauku vēl septiņām rotām. Šķībais, greizais karotājs arī ar šiem tāpat tika galā, pēc tam — vēl ar septiņām rotām un vēlreiz ar septiņām, līdz pēdīgi viss karaļa karaspēks bija noguldīts gar zemi.

Tagadiņ Janko varēja runāt citu valodu. Viņš lika karalim paziņot, lai tas atdod viņam savu meitu par sievu; ja ne, karalim ar meitu vajadzēšot Janko pilī kurināt krāsnis, kā to bija darījusi viņa māte. Tūdaļ Janko uzcēla sev pili un sapirka lepnas drānas. To visu redzēdams, karalis labprāt apsolīja viņam savu meitu — taču būs labāk nekā krāsnis kurināt.

Necik ilgi — un jaunais pāris jau brauc krāšņā karietē laulāties. Pēkšņi kā no gaisa nokrita Dzelžavīrs un metās Janko virsū. Janko nebija klāt lādes, un viņš nevarēja aizstāvēties, tālab aši izmetās no karietes un laida ļekas vaļā.

Dzelžavīrs, skaļi smiedamies, nosauca viņam pakaļ:

— Bēdz vien, bēdz! Gan es pagūšu i izlaist karotājus no lādes, i aizvest tavu līgavu, kurp tikai vēlēšos, i vēl tevi pašu trīsreiz panākt!

Janko bēga prom pa mežonīgiem kalniem un akmeņainām takām, kāju nejuzdams, līdz pieskrēja pie kādas būdiņas. Tajā dzīvoja ragana. Janko pieklaudzināja un, iegājis iekšā, sacīja:

— Labdien, vecmāmiņ!

— Labdien, labdien, dēliņ! Es zinu, no kā tu bēdz, taču šeit vari justies drošs. Apsēdies, ieturi azaidu, padzeries un labi izgulies! Mans suns Tāluredzētājs stāvēs sardzē: kad viņš ieriesies pirmo reizi, Dzelžavīrs. atradīsies trīs verstis tālu; kad viņš ieriesies otru reizi, Dzelžavīrs atradīsies divas verstis tālu; kad viņš ieriesies trešo reizi, Dzelžavīrs atradīsies tikai vienu versti no šejienes un tad es tevi pamodināšu.

Janko apsēdās, ieturēja azaidu un pagulēja, bet, līdzko suns ierējās trešo reizi, vecene viņu pamodināja, iegrūda kabatā plāceni un skubināja bēgt tālāk.

Janko bēga prom pa mežonīgiem kalniem un akmeņainām takām, kāju nejuzdams, līdz pieskrēja pie otras būdiņas. Arī tajā dzīvoja ragana. Janko pieklaudzināja un, iegājis iekšā, sacīja:

— Labdien, vecmāmiņ!

— Labdien, labdien, dēliņ! Es zinu, no kā tu bēdz, taču šeit vari justies drošs. Apsēdies, ieturi azaidu, padzeries un labi izgulies! Mans suns Tāludzirdētājs stāvēs sardzē: kad viņš ieriesies pirmo reizi, Dzelžavīrs atradīsies trīs verstis tālu; kad viņš ieriesies otru reizi, Dzelžavīrs atradīsies divas verstis tālu; kad viņš ieriesies trešo reizi, Dzelžavīrs atradīsies tikai vienu versti no šejienes un tad es tevi pamodināšu.

Janko apsēdās, ieturēja azaidu un pagulēja, bet, līdzko suns ierējās trešo reizi, vecene viņu pamodināja, iegrūda kabatā plāceni un skubināja bēgt tālāk.

Janko bēga prom pa mežonīgiem kalniem un akmeņainām takām, kāju nejuzdams, līdz pieskrēja pie trešās būdiņas. Arī tajā dzīvoja ragana. Janko pieklaudzināja un, iegājis iekšā, sacīja:

— Labdien, vecmāmiņ!

— Labdien, labdien, dēliņ! Es zinu, no kā tu bēdz, taču šeit vari justies drošs. Apsēdies, ieturi azaidu, padzeries un labi izgulies! Mans suns Stiprais stāvēs sardzē; kad viņš ieriesies pirmo reizi, Dzelžavīrs atradīsies trīs verstis tālu; kad viņš ieriesies otru reizi, Dzelžavīrs atradīsies divas verstis tālu; kad viņš ieriesies trešo reizi, Dzelžavīrs atradīsies tikai vienu versti no šejienes un tad es tevi pamodināšu.

Janko apsēdās, ieturēja azaidu un pagulēja, bet, līdzko suns ierējās trešo reizi, vecene viņu pamodināja, iegrūda kabatā plāceni un skubināja bēgt tālāk.

Janko aizbēga līdz pašam jūras krastam, bet Dzelžavīrs jau mina turpat uz papēžiem: teju, teju viņu noķers un saplosīs gabalos. Jāteic, ka Janko nekad nešķīrās no sava sarkanā lakata un valkāja to jostas vietā. Viņš steidzīgi atraisīja lakatu, izklāja, un tas parnesa viņu otrā jūras krastā. Dzelžavīrs nejaudāja tikt pāri jūrai, tālab apsēdās turpat smiltīs gaidīt. Bet arī Janko bija noguris. Ticis viņā krastā, viņš novēlās zemē kā beigts un nogulēja apa]as trīs dienas no vietas.

Trešajā dienā Janko atvēra acis un aiz bailēm sastinga: viņam apkart no trim pusēm gulēja trīs milzīgi suņi, katrs krietna teļa lielumā. Janko neuzdrīkstējās ne pakustēties. Viņš iebāza roku kabatā un gribēja suņus pamielot ar plāceņiem, lai pielabinātos, taču no plāceņiem nebija ne miņas; šie plāceņi bija pārtapuši par suņiem — Tāluredzētāju, Tāludzirdētāju un Stipro, kurus raganas bija pamanījušās iedot viņam līdzi. Kad suņi ieraudzīja, ka Janko pamodies, tie sāka luncināt astes un glausties klāt. Janko saprata, ka suņi viņam neko ļaunu nedarīs, tāpēc viņš piecēlās un devās tālāk, bet visi trīs suņi, neatpalikdami ne soli, uzticīgi tecēja nopakaļ.

Tā viņi gāja, gāja, līdz . nonāca pie kādas pils, kurā dzīvoja vientuļa princese, gluži viena pati kā pirksts. Janko salīga pie viņas par pils sargu, jo nebija neviena, kas pili apsargā, bet tai visapkārt pletās nebeidzami meži. Janko tagad katru mīļu dienu gāja ar visiem trim suņiem medībās un ik vakaru atgriezās atkal pilī.

Nedz Janko, nedz princese nepazina viens otru, bet jāteic, ka tā bija tā pati karaļa meita, ar kuru Janko gribēja precēties. Kā lai pazīst, ja abi bija redzējušies tikai vienu reizi karietē, kad brauca laulāties. Pēc tam Dzelžavīrs karaļa meitu ar visu lādi bija atgādājis šurp — uz šo pili, kur viņa to gaidīja, nevarēdama sagaidīt. Ik mīļu dienu princese gāja pie jūras, lūkojās uz otru krastu un gaidīja Dzelžavīru.

Vienu dienu arī pats Dzelžavīrs princesi pamanīja no viņa krasta un tai uzsauca. Viņa tūdaļ viņu pazina un atsaucās. Tad abi ātri vienojās, kas būtu darāms, lai Janko nobeigtu.

Janko par to visu nebija ne jausmas. Vakarā viņš pārnāca mājās kā vienmēr, ieturēja vakariņas un apstaigāja pils istabas. Pārliecinājies, ka viss ir pilnīgā kārtībā, viņš mierīgu prātu likās gulēt un aizmiga ciešā miegā. Te pie viņa gultas uz pirkstgaliem piezagās princese, uzmanīgi atraisīja viņa sarkano lakatu un tā vietā apsēja citu — uz mata tādu pašu. Otrā rītā, tiklīdz Janko atstāja pili, princese — žviks!.— aizmetās uz jūras malu. Pārcēlusies uz lakata pāri jūrai, viņa paņēma Dzelžavīru un kopā ar to atgriezās pilī. Tur viņa parādīja istabu, kurā Janko gulēja pa nakti, un priekšnamā kaktu, kur mitinājās viņa suņi.

Dzelžavīrs baidījās suņiem rādīties acīs, tālab izrīkojās ar gudru ziņu: Janko istabas paslieksni izraka bedri un, tur ielīdis, gaidīja viņu pārrodamies. Vakarā, kad Janko nāca no medībām mājās, nezin kur pazuda Tāluredzētājs. Janko izbrīnījās, jo līdz šim suņi allaž bija tecējuši viņam pa pēdām. Pārnācis Janko redz: pazudušais suns guļ pie viņa istabas sliekšņa. Suns gulēja tieši Dzelžavīram virsū, kuru Janko domājās esam vēl otrā jūras krastā. Veltīgi Janko sauca Tāluredzētāju; abi pārējie suņi grozījās ap vakariņu galdu, ķerdami kumosus, bet šis nekustējās ne no vietas un tā palika tur guļam visu cauru nakti.

Otrā dienā Dzelžavīrs, kad Janko ar suņiem aizgāja medībās, izraka bedri zem pavarda un tur paslēpās. Bet vakarā pirmais pārskrēja Tāludzirdētājs un apgūlās tieši Dzelžavīram virsū. Janko atkal dikti izbrīnījās, sauca suni ēst, pat iekaustīja, taču tas nekustējās ne no vietas visu cauru nakti.

Trešajā dienā Dzelžavīrs izraka bedri pagaldē, jo bija sadomājis Janko noķert aiz kājām, kad tas apsēdīsies ieturēt vakariņas. Taču tovakar bedrei virsū uzgūlās Stiprais, un tā Dzelžavīrs i pirkstiņu nespēja pakustināt.

Tagad Dzelžavīram un karaļa meitai nekas cits neatlika kā mēģināt Janko pieveikt ar viltu. Princese mīlīgi centās Janko iestāstīt — sak, tā un tā: suņi, redzams, esot sasirguši, ja guļot un pat ēst nenākot, lai viņš kaut reizīti tos atstājot mājās, gan viņa pieskatīšot. Janko paklausīja un atstāja suņus kambarī, piesējis ķēdē, lai tie neskrietu pakaļ.

Janko nu klejo pa mežu viens pats, suņi mājās pie ķēdēm kaukdami kauc, bet Dzelžavīrs tikmēr jau pierīko kambarim trīs bultas, lai suņus ieslodzītu pa īstam un tie netiktu laukā.

Janko klejo pa mežu, klejo un nekā nevar nošaut, vienīgi kāda pele visu laiku šaudās zem kājām. Viņš jau gribēja peli paspert ar kāju, taču tā ierunājās:

— Ei, Janko, nedzen mani prom! Tu, redzams, esi aizmirsis, cik dārgi tev jāmaksā par zvēresta laušanu; bet vajadzēs samaksāt vēl dargak, ja tu šajā pašā mirklī nesteigsies uz mājām. Tur Dzelžavīrs jau iesloga tavus suņus aiz stiprām bultām; kad viņš tos ieslodzīs, tad panāks tevi pašu un saplosīs gabalu gabalos. Pasteidzies pārrasties mājās, iekāms tavi suņi vēl nav ieslodzīti! Ja tomēr nepagūsi, uzrāpies tai augstajā vītolā, kas aug ūdens malā; kad Dzelžavīrs liks tev kāpt zemē, met viņam virsū visus savus apģērba gabalus, kādus tikai vari novilkt. Tad pats redzesi, kas notiks tālāk.

Janko paklausīja peles padomam un diedza uz mājām, cik ātri vien jaudāja. Kad viņš atskrēja, Dzelžavīrs jau lika durvīm priekšā pēdējo bultu. Ko darīt? Janko uzrāpās tai vītolā, bet Dzelžavīrs izskrēja no pils un nelabā balsī bļāva tam no apakšas:

— Kāp zemē, citādi tevi ar visu vītolu samalšu sīkās drumstalās!

Janko nometa lejā cepuri, un Dzelžavīrs to vienā mirklī saplosīja lupatu lēveros. Dzelžavīrs bļauj, bet Janko pamazītēm met lejā vienu apģērba gabalu pēc otra, kādi tikai bija mugurā. Dzelžavīrs tos visus saplosīja, ka ne diega galiņš pāri nepalika.

Kad Janko vairs nebija ko mest, Dzelžavīrs pieskrēja pie vītola, lai pašu nopurinātu zemē. Bet te norāvās no ķēdes Tāluredzētājs, izgāza durvis ar visām bultām, atskrēja šurp un metās virsū Dzelžavīram. Dzelžavīrs iesita sunim vienu reizi, un tam — dzīvība laukā.

Dzelžavīrs atkal pieskrēja pie vītola un tik stipri to sapurināja, ka Janko turpat vai zemē novēlās. Bet tad norāvās no ķēdes Tāludzirdētājs un metās Dzelžavīru plosīt. Dzelžavīrs iesita sunim vienu reizi, un tam — dzīvība laukā.

Dzelžavīrs atkal pieskrēja pie vītola un būtu to izrāvis ar visām saknēm, ja tieši tai brīdī neatskrējis Stiprais. Tas bija norāvies no ķēdes pēdējais un nu cīkstējās ar Dzelžavīru pusi dienas, līdz pēdīgi to pieveica. Dzelžavīrs pārvērtās māla pikā. No pikas tūliņ radās vesels kalns, kam zem plānas māla kārtiņas bija tīra dzelzs rūda. Kopš tā laika šo kalnu sauc par Dzelžakalnu, un līdz šai baltai dienai ļaudis tur rok dzelzs rūdu.

Pēc tam Stiprais atdzīvināja Tāluredzētāju un Tāludzirdētāju, un visi trīs suņi izrēķinājās ar karaļa meitu, kas tik nelietīgi bija nodevusi Janko. Suņi viņu saplosīja sīkos gabalos, bet paši tūliņ pārvērtās par cilvēkiem. Atdzīvojās arī pils un apkārtnes mežonīgie kalni, visur sāka skanēt līksmas ļaužu valodas. Pilī Janko atrada savu lādi un nekavējoties izlaida ārā visus ganāmpulkus, lai tie ganās leknajās ganībās; izlaida ārā arī savus kārotājus, lai pats varētu dzīvot drošībā. Viņš vairs nepazina ne rūpju, ne raižu, jo naudas vecajā lādē nekad neaptrūka.

Janko vēlāk pārveda uz pili savu māti un apņēma arī sievu — visskaistāko meiteni visā zemē.

Veiklais šāvējs

Kādam tēvam bija trīs dēli. Abi vecākie dēli aizvien turēja zobenus asi uztrītus — ar tādiem varēja izlauzt ceļu kaut vai no pašas pekles, turpretim jaunākais meistaroja vienīgi lokus un šāva tik labi, ka bultas trāpītu pašam nelabajam.

Kādu nakti jaunākais dēls redzēja sapni: viņš guļ zem klajas debess un pēkšņi pienāk klāt vecītis, uzmodina viņu un pasniedz vēstuli.

«Šī vēstule domāta tev,» vecītis saka. «Tajā rakstīts, ka tu dzīvē daudz ko sasniegsi, ja nekad nekā nebaidīsies.»

Otrā rītā pamodies, jaunākais dēls patiesi ieraudzīja sev rokā vēstuli un saprata, ka sapnis bijis zīmīgs. Viņš palūdza tēvu, lai atļauj viņam doties plašajā pasaulē laimi meklēt. Izdzirduši jaunākā brāja nodomu, arī vecākie brāļi nostājās tēva priekšā ar saviem zobeniem: viņi nebija sliktāki par jaunāko brāli ar loku. Tēvs negribēja šķirties no dēliem, taču viņi tik neatlaidīgi lūdzās, ka viņš pēdīgi sacīja:

— Mani mīļie dēli, dariet paši, kā esat izlēmuši!

Vecākie brāļi paņēma zobenus, jaunākais — loku; tēvs saposa ceļā, bet māte, atvadīdamās no jaunākā, izplūda gaužās asarās.

Arī dēliem sāpēja sirds, šķiroties no tēva un mātes. Kad dzimtās mājas izzuda no acīm, viņiem prāts tapa līksmāks un solis — raitāks. Ta viņi gāja, gāja, līdz nonāca pie kāda kroga, kura saimniekam karalis bija devis pavēli ceļiniekiem dot ēst un dzert par brīvu. Brāļi iegriezās šajā krogā un kārtīgi iestiprinājās; pēc tam soļoja tālāk vēl līksmāku prātu.

Viņi gāja, gāja, līdz iegāja biezā jo biezā skābaržu mežā, kur ne zvērs skrēja, ne putns lidoja. Jau vakars nāk virsū, bet biezoknis vel nebeidzas — jo tālāk viņi iet, jo mežs kļūst biezāks. Brāļiem nekas cits neatlika kā pārlaist nakti turpat mežā. Viņi visai naktij sagatavoja malku — pat ar lielu kaudzi — un savā starpā vienojās tā: kurš nakti stāvēs sardzē, tas nemodinās pārējos, lai kas ar viņu atgadītos, un no rīta par notikušo nebildīs ne vārda, citādi — galva no pleciem nost! Ja pa nakti izdzisīs ugunskurs, arī tad būs jāsamaksā ar savu dzīvību.

Labi. Brāļi sagādāja malku, sakrāva ugunskuru, aizkūra to, un liesmas sprakšķēdamas pacēlās līdz pašām debesīm. Jaunākie brāļi nolikās gulēt un aizmiga, bet vecākais apsēdās pie ugunskura, atstādams turpat pa rokai zobenu. Tā viņš sēž, brīžam piemezdams malku, brīžam iesnauzdamies, taču iemigt neizdodas, jo brīžam iečabas kokiem lapas, brīžam iebrēcas pūce. Negaidot viņš dzird: sāk brakšķēt mežs. Apskatās apkārt un redz: lauzdams kokus, nelabi šņākdams, viņam tuvojas pūķis ar trim galvām. Vecakais brālis tik briesmīgi izbijās, ka gribēja modināt brāļus, taču laikus apdomājās.

«Ja saukšu viņus palīgā,» viņš sprieda, «būs jāšķiras no savas galvas, bet, ja pūķi nepievārēšu, visi trīs aiziesim postā. Ek, kas būs — būs, divreiz cilvēks nemirst, bet vienai nāvei tik un tā neizbēgt!»

Tiklīdz pūķis sāka šņākt un ar uguni dedzināt, vecākais brālis droši satvēra zobenu, un — šņākt! — viena galva pūķim nost; tad atkal — šņākt! — arī otra galva nost; pēc tam viņš cirta trešoreiz, un pūķim pēdējā galva noripoja zemē. Tik tikko vecākais brālis paguva beigto pūķi aizvilkt dziļāk biezoknī, izraut tam mēles un iebāzt kabatā, kad, atsteidzies pie ugunskura, ieraudzīja: tas teju, teju izdzisīs; arī rītausma jau manāma pie debess malas. Viņš žigli uzpūta uguni un pamodināja brāļus. Visi trīs saposās ceļā, ne vārda nebilzdami, kā katram nakti klājies vai cik labi katrs gulējis, — noruna jāievēro.

Brāļi atkal gāja, gāja, taču mežam kā nebija, tā nebija gala. Vakars pienāca pašā meža vidū. Atgādinājuši iepriekšējo norunu, viņi sakūra ugunskuru, un, kad liesmu mēles jau cēlās līdz pašām debesīm, divi brāļi nolikās gulēt, bet vidējais apsēdās pie ugunskura, atstādams turpat pa rokai zobenu. Tā viņš sēž, brīžam piemezdams malku, brīžam iesnauzdamies, taču iemigt neizdodas, jo brīžam iečabas kokiem lapas, brīžam iebrēcas pūce. Negaidot viņš dzird: sāk brakšķēt mežs. Apskatās apkārt un redz: lauzdams kokus, nelabi šņākdams, viņam tuvojas pūķis ar sešām galvām. Vidējais brālis izbijās un jau gribēja modināt brāļus, taču laikus apdomājās.

«Ja saukšu viņus palīgā,» viņš sprieda, «būs jāšķiras no savas galvas, bet, ja pūķi nepievārēšu, — visi trīs aiziesim postā. Ek, kas būs — būs, divreiz cilvēks nemirst, bet vienai nāvei tik un tā neizbēgt!» |

Tiklīdz pūķis sāka šņākt un ar uguni dedzināt, vidējais brālis droši satvēra zobenu, un — šņākt! — divas galvas pūķim nost, tad atkal šņākt! — vēl divas galvas nost; pēc tam viņš cirta trešoreiz, un arī pēdējās divas galvas pūķim noripoja zemē. Vidējais brālis aizvilka beigto pūķi dziļāk biezoknī, izrāva visas sešas mēles un iebāza kabatā. Tikmēr ugunskurā jau plēn pēdējā dzirkstīte, arī rītausma manāma pie debess malas. Viņš žigli uzpūta uguni un pamodināja brāļus. Visi trīs saposās ceļā, bet, ka katrs pavadījis nakti, nebilda ne vārda.

Brāļi atkal gāja, gāja, taču apburtais mežs aizvien vēl nebeidzās. Vakars uznāca tādā meža biezoknī, ka pat zilas debesis virs galvas nebija saredzamas. Atgādinājuši norunu, viņi sakūra ugunskuru. Kad liesmu mēles jau cēlās līdz pašām debesīm, vecākie brāļi nolikās gulēt, bet jaunākais palika sargos; savu loku viņš atstāja pa rokai. Tā viņš sēž, brīžam piemezdams malku, brīžam žāvādamies; te iečabas kokiem lapas, te iebrēcas pūce un neļauj aizsnausties. Negaidot viņš dzird: sāk brakšķēt mežs. Apskatās apkārt un redz: viņam nāk virsū pūķis ar divpadsmit galvām. Jaunākais brālis negaidīja, kad pūķis viņu sagrābs, bet aši uzvilka loku, nomērķēja un — dzinn! dzinn! — bultu pēc bultas, kamēr caururba visas divpadsmit pūķa galvas. Beigto pūķi aizvilka biezoknī, mēles izrāva un iebāza kabatā.

Kad jaunākais brālis atgriezās pie ugunskura, tajā vairs ne dzirkstītes. Parušinājās pelnos, arī tie jau atdzisuši. Nu gan viņam beigas, ja brāļi pamodušies atradīs ugunskuru izdzisušu! Kamēr viņi guļ, var taču kaut ko darīt. Viņš uzkāpa visaugstākā koka galotnē un paskatījās uz visām pusēm: vai neredzēs kur uguni? Tomēr nekur nekas nebija manāms, tikai vienā pusē it kā spīdēja uguntiņa, bet tā atradās pārāk tālu.

«Kaut vai līdz otrai pasaules malai būtu jāiet,» jaunākais brālis sprieda, «tomēr šī uguns ir jāatrod, jo mana dzīvība karājas mata galā.» Viņš nokāpa no koka un devās uz uguntiņas pusi.

Jaunakais brālis gāja, gāja, līdz ceļā satika nakti.

— Kas tu tāda esi? — viņš vaicāja naktij.

— Es esmu nakts, — tā atbildēja.

— Bet vai tu ilgi šeit kavēsies?

— Neilgi, jo drīz jau svīdīs gaismiņa.

— Kas vēl nebūs! Tad man savu mūžu vairs neredzēt šo pasauli. Nāc man līdzi! — viņš tai pavēlēja.

Bet nakts metās bēgt. Jaunākais brālis, daudz negudrodams, pacēla loku, nomērķēja un iešāva naktij kājā. Nakts nu klibodama paklausīgi vilkās viņam nopakaļ kā ēna.

Necik ilgi — un nakts sāka vaimanāt:

— vai manu, vai!

— Kas tev lēcies? — jaunākais brālis vaicāja.

— Vei, ekur nāk diena, — nakts atbildēja. — Tā mani raidīs prom!

Tik tiešām — starp kokiem kaut kas balsnīja. Jaunākais brālis pacēla loku, nomērķēja un iešāva arī dienai kājā. Diena gribot negribot apstājās, un šāvējs viņai sacīja:

— Labs vakars!

Bet diena viņam atbildēja:

— Kazi, neesi pie pilnas saprašanas? Vai neredzi, ka ir jau diena?

— Būtu jau diena, ja tu patlaban neatrastos manā varā; tagad tev vajadzēs pakavēties šeit kopā ar nakti!

Tā pateicis, jaunākais brālis piesēja abas divas pie koka — nakti no vienas puses, dienu — no otras, lai netraucē viņam rīkoties, un aizsteidzās tālāk, jo tepat netālu jau spīdēja tā uguntiņa, kuru viņš bija redzējis no koka galotnes. Re, te nu tā ir! Deg varen liels ugunskurs, bet tam apkārt sēž divpadsmit milži. Tie, redzams, nupat ieturējuši vakariņas — divpadsmitais tikko beidz tukšot savu kausu.

«Nelaikā tu pacēli kausu pie lūpām!» jaunākais brālis pie sevis nosmēja un, uzvilcis loku, raidīja bultu, izsizdams kausu no rokām tieši deguna priekšā, reizē aizķerdams arī milža degungalu.

Milži uzlēca kājās un skatījās apkārt. Kas tad tas? Kas tur ir? Līdz šim taču neviens cilvēks savu kāju šai mežā vēl nebija spēris. No viņu acīm vēl nevienam nebija izdevies paslēpties. Bet jaunākais brālis pats piegāja pie ugunskura un nostājās milžu priekšā.

— Varbūt jūs mani meklējat? — viņš pienācis vaicāja.

— Ak tad tu izšāvi kausu no rokām?

— Es gan. Vei, te ir mans loks!

— Ja tu esi tik veikls šāvējs, mēs tev neko ļaunu nedarīsim: mums tieši vajadzīgs tāds šāvējs!

Milži apsēdināja jaunāko brāli pie ugunskura un izstāstīja viņam visu.

Netālu no šejienes atrodas apburta pils, kas ir pilna ar zeltu, ko milži sen tīko iegūt. Tikai viena nelaime: pa pils sienām dienu un nakti skraida mazs, melns sunītis, kas no tālienes saož katru nācēju un sāk riet tik skaļi, ka saceļ kājās visu pili.

— Tas vēl nebūtu nekas, jo milži — drošāks par drošu — tiktu galā ar pils ļaudīm, taču šai pilij nav nedz durvju, nedz vārtu, ir tikai viens lodziņš, pa kuru no pils met atkritumus; pa šo lodziņu milži var iekļūt vienīgi pa vienam. Tālab viņi grib aicināt palīgā šāvēju.

— Tu vispirms trāpi ar bultu sunītim, — milži sacīja. — Pēc tam mēs tevi pacelsim augšā pie lodziņa, tu esi veikls puisis un viegli iekāpsi pa to pilī. Ja sunītis nepagūs ierieties, iekšā neviens i nepakustēsies. Tu izstaigāsi pili no viena gala līdz otram, visu izlūkosi, tad atgriezīsies atpakaļ un izstāstīsi, ko redzēji, pēc tam ievilksi arī mūs pa lodziņu iekšā.

Viņi devās uz pili. Jaunākais brālis, būdams veikls šāvējs, trāpīja ar bultu melnajam sunītim, kad tas vēra muti vaļā, lai ierietos. Divpadsmitais milzis pacēla brāli kā spalviņu augšā pie paša loga, un iekāpt pa logu bija tīrais nieks, jo šāvējam augums šmaugs un viduklis tievs kā lapsenei.

Jaunākais brālis nu staigā pa apburto pili un visu smalki apskata. Zelta un sudraba te kaudžu kaudzēm, tomēr viņš neko neaiztiek, tikai izlūko, vai nav šai pilī kaut viena dzīva dvēsele, kas būtu jāpaglābj no milžiem. Ilgi nenācās meklēt. Iegājis vienā istabā, viņš ieraudzīja guļam sešas kalpones. Tad klusītiņām iegāja otrā istabā; arī tur gulēja sešas kalpones tik ciešā miegā ka nosistas. Pec tam iegāja trešajā istabā, kas bija visgreznākā. Istabas vidū stāvēja zelta galds, uz galda — vīna kauss, iepretim galdam — zelta gulta, virs gultas karājās zelta zobens, bet gulta gulēja brīnum daiļa meitene.

Jaunākajam brālim vispirms krita acīs zobens. Viņš piegāja pie sienas, lai zobenu noņemtu, bet nespēja to ne pakustināt.

— Vai tad es būtu tapis tik nespēcīgs, ka nevaru vairs zobenu pacelt? — viņš sev sacīja.

Pamēģināja vēlreiz — nē, nespēja vis.

— Labi, tad jāiestiprinās no šā vīna kausa.

Viņš izdzēra vīnu un tūdaļ simtkārt pieņēmās spēkā. Tad piegāja pie sienas, itin viegli noņēma zobenu un apjoza to sev ap vidu.

— Tagad var ķerties pie darba, — viņš teica.

— Jaunākais brālis tikpat klusītiņām, kā bija ienācis, atstāja istabas un aizgāja pie lodziņa, zem kura viņu gaidīja milži.

— Nu stāsti — kas un kā? — milži viņu izprašņāja.

— Viss kārtībā, — brālis atbildēja. — Tur zelta un sudraba kaudžu kaudzes, un visi ļaudis guļ kā nosisti: nāciet tik un ņemiet!

Milži sāka rāpties pa vienam pilī. Taču, līdzko milzis pabāž galvu lodziņā, jaunākais brālis tam tūdaļ ar zobenu — šņākt! — un galva nost, bet pašu ievelk iekšā. Šāds darbs tagad viņam bija pa kaulam, jo spēka vairāk nekā simt spēkavīriem kopā. Kad pēdējam milzim galva noripoja no pleciem, pils atdzīvojās kā bišu strops, skanēja soļi un balsis: kas šeit bijis, kas vīnu izdzēris, kas zelta zobenu aiznesis?

Jaunākais brālis negaidīja, kamēr viņu te pamana, — mēs taču .zinām, kāda bija noruna brāļu starpā. Viņš izlēca pa logu un skrēja, ko mācēja: taisnā ceļā uz turieni, kur jau sen tam vajadzēja būt. Viņš pieskrēja pie milžu sakurtā ugunskura, paķēra uguni un skrēja tālāk.

Kad viņš ieradās tai vietā, kur bija piesieta diena un nakts, abas viņam klupa virsū: kur šis tik ilgi kavējies? Ja viņš būtu aizkavējies vēl kauču mazu brītiņu, viņa dēļ visa pasaules kārtība izjuktu.

— Nu labi, — viņš tām atbildēja, — es tūdaļ visu nokārtošu.

Jaunākais brālis atraisīja abas no koka. Tad nakti pabīdīja uz to pusi, kurp pašam bija jāiet, bet dienu — uz otru pusi.

— Nu varat iet katra savu ceļu, tikai pielūkojiet: nemēģiniet i vairāk ar mani satikties! — viņš nepiemirsa nobrīdināt.

Nakts steidzās uz priekšu cik spēdama, bet jaunākais brālis tai pa pēdām — pie sava ugunskura. Kad viņš pieskrēja tam klāt, ausa jau diena, taču brāļi vēl gulēja. Viņš, lieki nekavēdamies, sakūra ugunskuru, un uguns liesmas sprakšķēdamas atkal pacēlās līdz pašām debesīm. Tagad viņš pamodināja brāļus. Brāļi piecēlās un sacīja:

— Ai, brālīt, cik gara bija šī nakts!

Bet jaunākais brālis tiem atbildēja:

— Man tā šķita vēl garāka!

Brāļi nebilda vairāk ne vārda, lai nepārkāptu norunu, tomēr viņi, redzams, nojauta, ka jaunākais brālis ne mazums dēku piedzīvojis, jo tam pie sāniem mirdzēja zelta zobens.

Kādu laiku visi trīs brāļi vēl maldījās pa mežu, bet tad nejauši izkļuva uz tā paša ceļa, pa kuru bija šurp nākuši. Jaunākais to tūliņ ievēroja, taču neko neteica. Arī vecākajiem brāļiem nekas nebija pretim ātrāk atgriezties mājās, lai padižotos ar pūķa mēlēm, kas atradās kabatās. Cik liels bija viņu prieks, kad priekšā ieraudzīja to pašu krogu, kurā bija iegriezušies, šurp nākdami.

— Kazi, iegriezīsimies atkal? — vecākie brāļi ieminējās.

— Kālabad ne, — atbildēja jaunākais. — Jūs taču atceraties, ka šeit karalis ceļiniekiem dod ēst un dzert par baltu velti.

Viņi iegāja iekšā. Saimnieks brāļus pazina un priecīgi sagaidīja — sak, stāstiet nu, kur esat pabijuši un ko redzējuši! Bet, tiklīdz pamanīja jaunākajam brālim pie sāniem mirdzam zelta zobenu, viņš norāva tā priekšā cepuri un apsēdināja goda vietā; tad iečukstēja savam sulainim kaut ko ausī un neuzkrītoši aizsūtīja to prom. Pēc tam sāka cienāt viesus ar vislabākajiem ēdieniem un dzērieniem.

Iebaudījuši labu vīnu, brāļi tapa jautri. Vispirms atraisījās mēle vecākajam brālim.

— Bet es, ače, ne velti pa plašo pasauli klīdu. Pirmajā naktī, kad stāvēju sardzē tajā apburtajā mežā, man uzbruka pūķis ar trim galvām. Un, kā jūs domājat, ko es izdarīju? Es i muti neatvēru, kā bijām vienojušies, bet tajā pašā mirklī paķēru savu zobenu, un — šņākt! — visas trīs galvas no pleciem nost! Tad beigto pūķi paslēpu mežā. Ja neticat, āre, te ir trīs mēles, kuras izrāvu pūķim.

To teicis, viņš izņēma no kabatas trīs pūķa mēles.

— Kas tur liels — trīs mēles! — atsaucās vidējais brālis.

— Bet es, āre, vienā naktī dabūju sešas!

Un viņš izņēma no kabatas sešas pūķa mēles.

— Tā kā jūs jau esat izpļāpājuši, — pēdīgi ierunājās jaunākais brālis, — lai tad notiek pēc jūsu prāta: atcelsim norunu, kuru jūs paši bijāt noteikuši un kuru nule paši pārkāpāt. Tagad paklausieties, ko es esmu piedzīvojis. Vei, šekur būs divpadsmit pūķa mēles! — Viņš izlika tās visas uz galda. — Un piedevām, re, vēl zelta zobens! — Izrāvis to no maksts, viņš atvēzējās gaisā; atskanēja smalka žvindzoņa, un uz visām četrām debess pusēm paspīda spoži zibšņi:

— Kā tu tiki pie šāda zobena? — brāļi viņam vaicāja.

— Tad jau vajadzēs jums izstāstīt visu pēc kārtas. Ar pūķi es kāvos tāpat kā jūs, bet par zobenu jāpastāsta mazliet vairāk.

Tā jaunākais brālis izstāstīja tās nakts piedzīvojumus, kura kā viņam, tā abiem vecākajiem brāļiem bija likusies pārlieku gara. Viņš vēl nebija lāgā beidzis stāstīt, kad kroga priekšā rībēdamas pieripoja zelta karietes; pirmajā karietē brauca pats karalis ar savu meitu, bet pārējās — karaļa galma augstmaņi.

Kroga apmeklētāji satraukti prašņāja cits citam: — Kas tad tas? Ko tas nozīmē?

Vienīgi krodzinieks to zināja, bet viņš neteica neko, tāpēc ka viņam bija dota pavēle sūtīt pie karaļa ziņnesi, līdzko krogā iegriežas kāds ceļagājējs ar zelta zobenu pie sāniem. Kad ieradās brāļi, viņš uz karstām pēdām aizsūtīja pie karaļa savu sulaini ar šo vēsti.

Jaunākais brālis, uzmetis acis karaļa meitai, tūdaļ sazīmēja viņā to meiteni, kas bija gulējusi apakš zelta zobena; tomēr viņš nekādi nespēja tikt gudrs, kā viņa gadījusies šeit, pie tam kopā ar karali.

Karalis, tikko pārspēra slieksni, taisnā ceļā devās pie jaunākā brāļa un vaicāja:

— Saki — vai tu te vicināji gaisā zelta zobenu? Atzīsties, jo spožie zibšņi bijā saredzami pat pilī!

— Visugaišais karali! Jā, tas biju es, un, re, šeit ir tas zelta zobens! — viņš droši atbildēja.

— Un kā tu tiki pie šā zobena? — karalis viņam atkal vai- I cāja.

Tā un tā. Un jaunākais brālis vēlreiz izstāstīja visu no viena gala līdz otram.

— Viss saskan uz mata tā, kā tam vajadzēja notikt, —- karalis sacīja. — Vienīgi nezinu, vai tas ir tavu roku darbs jebšu tu šo zobenu esi ieguvis viltus ceļā. Bet par to mēs tūdaļ varam pārliecināties. Tas, kurš iekļuva pilī un ieguva zelta zobenu, bija labs un veikls šāvējs, citādi viņš nakts laikā nebūtu trāpījis melnajam sunim. Nu, tad pierādi, ka tu to spēj! Ja notrieksi no manas pils torņa zelta kupolu, tad viss, ko stāstīji, ir tīra patiesība.

Viņi izgāja laukā. Jaunākais brālis uzvilka loku, nomērķēja — un zelta kupols pazuda kā nebijis!

Tad karalis paņēma jaunāko brāli aiz rokas un nosauca par savas vienīgās meitas glābēju un savu dēlu. Pēc tam viņš abiem deva savu tēva svētību un novēlēja pusi karaļvalsts kopā ar pili, kas bija atbrīvota no burvju varas, bet pēc karaļa nāves jaunais pāris mantoja visu karaļvalsti.

Lai nu kas, bet jaunais karalis prata aizstāvēt savu valsti, jo viņam piederēja paša loks un brīnumainais zelta zobens. Viņa valstī allaž valdīja miers un visiem klājās labi — gan viņa tēvam un mātei, gan abiem brāļiem, gan visiem citiem godīgiem cilvēkiem.

Velns par kalpu

Kāds nabadzīgs malkas cirtējs ielika audekla tarbā pēdējo maizes doniņu un devās uz mežu. Ar šo doniņu viņam bija jāiztiek visu dienu. Aizgājis mežā, malkas cirtējs pakāra tarbu zarā un pats ķērās pie darba. Viņš tik cītīgi cirta un skaldīja resnos ozola klučus, ka sviedri no pieres tecēja aumaļām.

Pa to starpu pie viņa tarbas piezagās nosmulējies pekles velnēns un nočiepa vienīgo maizes doniņu.

Velnēns atgriezās atpakaļ ellē un nu tik sāks pārējo velnu priekšā lielīties:

— Āre, zēni, šitā maizes doniņa bija kādam malkas cirtējam vienīgā iztika visai dienai, bet es to viņam nočiepu!

— Ko tu tur plāties? — vaicāja velnu velns Lucifers.

Ticis skaidrībā, kas un kā, Lucifers noskaitās ne pa jokam: kā velns uzdrīkstējies tik cietsirdīgi izrīkoties ar nabaga vīru — nozagt tam pēdējo maizes kumosu! Un tūliņ vainīgajam uzlika sodu: lai šis velns uz karstām pēdām dodas atpakaļ pie malkas cirtēja un par savu nedarbu atstrādā tam apaļu gadu.

Otrā dienā, kad malkas cirtējs atkal saposās uz mežu un jau uzlika plecā smago cirvi, negaidot atvērās istabas durvis un iekšā ienāca spēcīgs, jauns puisis.

— Labdien, saimniek! — atnācējs sveicināja. — Vai jūs nepieņemtu mani darbā?

— Ek, dēls, ko es ar tevi iesākšu? — malkas cirtējs atbildēja. — Pašam maizes nepietiek, bet kaktā, vai re, vesels pulciņš izsalkušu bērnu raud.

— Bet jūs tik un tā mani pieņemiet! Par darbu es nekādu atalgojumu neprasīšu. Pats redzēsiet, ka jums slikti neklāsies.

— Ja tā, ejam uz mežu kokus līst, — pēdīgi noteica malkas cirtējs un pasniedza velnam cirvi.

Nepagāja ne trīs dienas, kad jau mežs, ko meža cirtējs viens pats gada laikā nebūtu izcirtis, bija nolīsts un sacirsts malkā. Acis priecēja kārtīgi sakrautas malkas grēdas.

Kopš šā laika malkas cirtējam sāka klāties labāk, bērni vairs neraudāja aiz bada, saspiedušies istabas kaktā, bet paēduši auga veseli un priecīgi kā putnēni.

— Tagad, saimniek, darīsim tā, — kalps sacīja, — jūs pamazītēm cērtiet mežu, bet es iešu kaut kur un salīgšu par labības kūlēju, jo jāsagādā tak ziema? maize un viss pārējais, lai maja nekā netrūktu.

— Labi, ej vien, — malkas cirtējs atvēlēja, — bet es cirtīšu malku, cik nu spēciņš atļaus.

Kādā plašā līdzenumā stāvēja bagātas mājas.Šo māju saimniekam tīrumā, bija trīssimt stirpas labības, kūtī — trīssimt brangu vēršu un trīssimt treknu barokļu. Malkas cirtēja kalps iegriezās šajās mājās un bagātajam saimniekam palūdza, lai tas viņu nolīgst par labības kūlēju.

— Bet kur tad tavi pārējie strādnieki? — bagātais vaicāja.

— Par pārējiem esiet bez rūpēm! Tikai sakiet — vai atvēliet jums nokult labību?

— Kālab tad ne, bet kā tu viens pats tiksi galā?

— Tikšu vai netikšu, gan pēcāk redzēsiet!

— Un cik tu par darbu gribi?

— Neko lielu, kungs, vienīgi tik daudz kviešu, cik pats varu aiznest, — kalps atbildēja.

«Vai nu šāds vīrelis spēs daudz aiznest,» bagātais nosprieda un bija ar mieru.

Ap pusnakti pie labības stirpām sāka žvingstēdami rībēt trīs tūkstoši spriguļu: tuk, tuk, tuk, tak, tak, fak! Tuk, tuk, tuk, tak, tak, tak! Tur strādāja pekles velni, kas bija atskrējuši savam biedram palīgos. Līdz rītam visa labība jau bija nokulta un izvētīta.

Mazā gaismiņā kūlējs ieradās pie bagātā —sak, lai pieņemot darbu. Saimnieks nespēj vien nobrīnīties, kā tik īsā laikā šis ticis ar visu galā. Priecādamies par labi padarīto darbu, viņš nu atvēlēja kūlējam saņemt nolīgto kūluma tiesu.

Kūlējs palūdza graudu maisus uzmest tam platajos kamiešos, un saimnieka kalpi uzkrāva velnam plecos vismaz desmit mērus kviešu.

— Nu, kazi, pietiks? — bagātais vaicāja.

— Kālab tik maz? — kūlējs smiedamies iebilda. — Ar šādu nieka kravu es diedams varu skriet.

Sakrāva velnam plecos visus kviešus; saimniekam, to redzot, aiz šausmām mati sacēlās stāvus.

— Nu, vai tagad pietiks? — viņš atkal vaicāja, bet kūlējs smiedamies atbildēja, ka vēl esot par maz.

— Kraujiet vien, nežēlojiet, kas tikai jums mājā ir, — velns sacīja. — Es, re, varu vēl palēkties, it kā plecos nekā nebūtu.

Saimnieka kalpi izdzina no kūts apaļu simtu treknu barokļu, un velns tos visus uzmeta sev plecos.

— Nu, nolāpītais, kazi, tagad tev pietiks?

Bet velns tikai smej vien, lēkā ar nastu un sauc, lai kraujot vēl. Saimnieks aiz dusmām vai pušu plīst, taču vārds jātur.

— Dzeniet šurp simt brangu vēršu, — viņš uzbļāva saviem kalpiem, — vai nu šis tos visus paņemsi

Bet velns i tos pievāca un, nokaitinātā bagātā saimnieka acu priekšā gardi iesmējies, aizskrēja taisnā ceļā pie meža cirtēja tik viegli, it kā šāda nasta tam bijusi nebijusi.

— Are, saimniek, tas viss jums! — to teicis, kalps novēla savu nastu malkas cirtēja pagalma vidū. — Man rādās, tagadiņ jums no bada nav vairs jābaidās, kauču man laiks atstāt jūsu māju, jo gads, kas bija jānostrādā, ir galā. Bet vai jūs maz zināt, kas es īsti esmu? Varbūt atminaties — reiz mežā jums pazuda pēdējā maizes doniņa.

Malkas cirtējs palocīja galvu.

— Kā lai neatminos, — viņš teica, — atminos gan.

— Nu tā: es esmu velns. To doniņu es biju nočiepis un par sodu dabūju jums nokalpot apaļu gadu. Bet tagad dzīvojiet veselil

Tai brīdī visapkārt mājai atskanēja skaļi smiekli, it kā trīs tūkstoši kumeļu zviegtu. Tur smējās pārējie velni par savu biedru, kam bija iegadījies kalpot pie nabadzīgā malkas cirtēja.

Drošsirdis

Sensenos laikos kādam bagātam tirgonim bija viens vienīgs dēls, kurš itin nekā pasaulē nebaidījās, lai notiktu kas notikdams. Citiem ļaudīm jau no šausmu stāstu dzirdēšanas vien mati slējās stāvus, turpretim šim, tos noklausoties, prāts nesās visu izdibināt un paša acīm pārliecināties, vai stāstītais ir patiesība. Tā viņš i dienvidū, i pusnakts stundā varēja ierasties pamestās pilīs, baznīcās, kapsētās un kapenēs, kur gulēja līķi, kā arī tieši divpadsmitos aiziet uz krustcelēm, vārdu sakot, nebaidījās ierasties visur tur, kur pēc ļaužu valodām notika kas briesmīgs vai pārdabisks. Viendien viņam iešāvās prātā doma, ka vajadzētu apskatīt pasauli.

Te nekas briesmīgs nenotiek, no kā man būtu jānobīstas, lai gan ļaužu mēles nezin ko melš, — viņš sacīja. — Labāk došos pasaulē, varbūt tur izdosies iepazīt, kas ir bailes.

Izdzirdīs tā runājam dēlu, tēvs sāka visādi gudrot, kā viņu atrunāt no šāda soļa, lai tas, klīstot pa pasauli, svešumā nenoliktu galvu. Tomēr, taisnību sakot, labais tēvs tā arī neko lādzīgu nespēja sagudrot.

Bez tam Drošsirdis tieši tobrīd pastrādāja tādus jokus, ka tēvs vairs nezināja, ko iesākt. Aprunājušies savā starpā, vecāki pēdīgi izšķīrās: lai dēla nedarbi ātrāk aizmirstos, būtu labāk, ja viņš pazustu no ļaužu acīm. Un tā viņi atļāva Drošsirdim atstāt dzimtās mājas. Tēvs viņam iedeva ieroci, labu zirgu un naudu; māte uz šķiršanos pagatavoja garšīgas pusdienas: klimpu piena zupu, pladiņas ar magonēm un žāvētu cūkgaļu ar biezputru, bet kabatas piebāza ar plāceņiem un aitu sieru — gan vārītu, gan žāvētu. Drošsirdis bija tik priecīgs, ka tūlīt devās ceļā, kaut arī bija nakts, jo dega nepacietībā ātrāk redzēt pasauli.

Drošsirdis pārlaida nakti dziļā mežā un jāja pa biezokni uz priekšu, kur patrāpījās tādas vietas, ka ne dienas gaisma, ne saule virs galvas nebija redzama. Tā viņš jāja pa neiemītām takām un neiebrauktiem ceļiem, gan rāpdamies pa stāvām klints radzēm un kraujām, kuras spēj pārlidot vienīgi putns, gan nokāpdams dziļās ielejās. Biezs egļu mežs reižu reizēm mijās ar zaļām noriņām un pļavām, kur varēja ganīt lopus, un ar izcirtumiem. Tomēr, jo tālāk viņš jāja, jo mežs tapa necaurejamāks, aizvien biežāk pagadījās neizbrienami dumbrāji un vētras sagāzti koki. Citreiz nevarēja sameklēt pat tādu vietu, kur apmesties uz nakti. Arī ēdamā vairs nebija. Drošsirdis tikai ar pūlēm atrada retu brūkleni vai melleni, vai arī kādu ēdamu augu saknīti, bet zirgs grauza sausu kūlu. Tā tirgoņa dēls jau ceļoja vairākas nedēļas no vietas un bija gaužām noguris.

Pagalam izvārdzis un izsalcis, viņš viendien piejāja pie kādas pils. Skaistā pils slējās tieši virs kraujas klints, kas bija gluda un apaļa kā ola. Drošsirdis nezināja, ka šī pils ir noburta, — to bija izdarījuši divpadsmit ļauni gari, — un tālab nekādi nevarēja tajā iekļūt. Viņš staigāja un staigāja pilij apkārt, taču neatrada taciņu, kas vestu uz pils vārtu pusi. Kaut gan pils atradās tepat deguna galā, Drošsirdis jau sāka domāt, ka laikam nakts būs jāpārlaiž zem klajas debess, klabinot zobus aiz aukstuma; bet tad vakarā viņa priekšā negaidot pils vārti paši no sevis atvērās.

Drošsirdis ieiet pils pagalmā un redz: tepat stāv zirgu stallis — jāved tikai zirgs iekšā, jo siens redelēs jau sabāzts, auzas ar sakapātiem salmiem silē iebērtas, ūdens saliets. Iet viņš pa pils istabām — viss kā izmiris. Tikai vienā istabā galds apklāts ar skaistu linu galdautu, uz galda — sālstrauciņš un krūka ar vīnu, uz krūkas šāds uzraksts: «Ceļiniekam ko iestiprināties.»

Drošsirdis apsēdās pie galda, padzērās no krūkas, bet ēdieni paši no sevis saradās galdā. Ieturējis brangas vakariņas, viņš, daudz negudrodams, iegāja blakus istabā un apgūlās mīkstā gultā: Drošsirdim kaut vienu nakti gribējās kārtīgi izgulēties. Un viņš aizmiga dziļā un veselīgā miegā.

Ap pusnakti visa pils sāka briesmīgi rībēt un drebēt. Negaidot atvērās durvis un istabā iebruka neredzēti briesmoņi — visi divpadsmit ļaunie gari — un ar rungām metās virsū tirgoņa dēlam, saukdami:

— Vai tu tas esi, kurš nekā nebaidās? Tad mēs tevi pārmācīsim: iedzīsim tev bailes! Paskat, šis ielauzies pilī kā laupītājs! Tagadiņ tu no mums nekur nespruksi!

Drošsirdis nepaguva ne iepīkstēties, kad neredzētie briesmoņi sāka viņu sist un vālēt kā kviešu kūli. Šie tik neganti sita un vālēja, ka nabaga Drošsirdim neviena vietiņa vesela nepalika. Tad pulkstenis nosita pirmo nakts stundu, un visi ļaunie gari pazuda.

Drošsirdis pēdējiem spēkiem aizrāpoja līdz gultai un, par laimi, tur atrada zāļu ziedi, ar ko iezieda rētas un zilumus — sāpes tūliņ kā ar roku tika atņemtas. Drošsirdis atkal iemiga dziļā miegā un nogulēja līdz pašam rītam. Kad pamodās, ārā jau bija liela diena. Pielēcis kājās, viņš apģērbās un skatās: uz galda jau gaida brokastis un dažādi dzērieni, ko ceļiniekam iestiprināties. Drošsirdis pieēdās līdz sātam un domāja: «Gan es jums, briesmoņi, pietikšu klāt un jūs pārmācīšu! Vakar man neļāvāt ne vārdiņa bilst — tūliņ likāties virsū ar rungām. Pagaidiet, gan mēs vēl aprunāsimies!»

Viņš devās pa pils istabām meklēt ļaunos garus. Pārlūkoja kaktu kaktus, bet nekur nevienu neatrada, tikai viņa zirgs stallī bija labi apkopts un pabarots. Priecīgi zviegdams, tas kārpīja ar kājām zemi.

— Ko iesākt? Drošsirdis vēlreiz izstaigāja visu pili, pārmeklēja kaktu kaktus. Pēdīgi negaidot sienā pamanīja mazas durtiņas — tik maziņas, ka izejot vajadzēja pieliekties. Viņš tās atvēra un priekšā ieraudzīja brīnumainu dārzu. Dārza vidū spīdēja ezers, apaļš kā acs un dzidrs kā asara, bet ezera vidū stāvēja skaista meitene līdz padusēm ūdenī.

— Ko tu šeit, daiļaviņ, dari? — Drošsirdis viņai vaicāja.

— Kālab nekāp krastā?

— Ak, es priecīgu prātu Jo darītu, bet nespēju: esmu noburta!

— Kas tevi nobūris?

— Kas nobūris? Agrāk es šeit dzīvoju kopā ar savu tēvu un māti. Tad vienreiz mūsu pilij uzbruka divpadsmit ļaunie gari. Tie vecākus neaiztika, jo viņi bija svaidītie — karalis un karaliene, tikai aizdzina abus tālu prom uz aizjūras zemi, toties es šeit mokos un vārgstu kopš divpadsmit gadu vecuma, nespēju nedz zem ūdens paslēpties, nedz virs ūdens parādīties. Ar tevi tagad nespētu sarunāties, ja tu pirmais te nebūtu pārnakšņojis un, garu nenobijies, manis dēļ mocības pacietis. Ja vari, paciet vēl divas naktis, tad mani atsvabināsi pavisam. Tagad briesmoņi tev mēģinās visādi pielabināties, gribēs pierunāt, lai tu bilsti kaut vārdiņu, bet tu klusē, citādi tev pašam būs beigas, šonakt viņi tevi mocīs un tirdīs vēl negantāk nekā iepriekšējo reizi, tomēr tu klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis, un neviena nebaidies. Gan pēcāk pats redzēsi, kādi brīnumi notiks.

— Labi, klusēšu, lai notiek kas notikdams, — atbildēja Drošsirdis un nomierināja meiteni, teikdams viņa dēļ neraizēties un pacietīgi gaidīt.

Otrā vakarā viss notika tāpat kā iepriekšējā: uz galda stāvēja garšīgas vakariņas, un Drošsirdis sātīgi paēda un padzēra. Tad nolikās gulēt, bet iemigt nekādi nevarēja. Gaidīdams pusnakts stundu, grozījās no vieniem sāniem uz otriem, it kā gulētu uz skudru pūžņa. Šoreiz gari pret viņu bija pārmēru pieklājīgi, uzsāka pieglaimīgas valodas, tā gribēdami izspiest no viņa kaut vārdiņu. Taču Drošsirdis klusēja, kā klusējis, — visi ļauno garu vārdi atdūrās kā pret sienu. Tad viņi saniknojās ne pa jokam, sastājās Drošsirdim apkārt un sāka pūst viņam iekšā gaisu kā gumijas bumbā un piepūta tik stingri, ka drosminieks gandrīz vai pārsprāga pušu. Pēc tam gari to sāka mētāt pret sienām, uzķerdami un atsizdami ar rungām. Drošsirdis ne reizes neievaidējās, nenobijās un visas mokas klusēdams pacieta. Kad pulkstenis nosita stundu pēc pusnakts, gari pazuda kā nebijuši. Drošsirdis ar mokām aizrāpās līdz gultai, iezieda sasitumu rētas ar dziedinošo ziedi, un sāpes vienā mirklī tika atņemtas kā ar roku — viņš iemiga dziļā un ciešā miegā. No rīta Drošsirdis aiziet uz dārzu un redz: meitene ezerā jau atburta līdz pusei un tapusi vēl skaistāka nekā iepriekš. Augu dienu viņš pavadīja ar viņu sarunās, staigādams apkārt ezeram.

Arī trešās dienas vakarā Drošsirdis atrada uz galda bagātīgas vakariņas. Viņš paēda un padzēra, taču šoreiz ēdiens vairs nelikās tik gards kā iepriekšējos vakaros. Apgūlies viņš prātoja: kādas mocības viņu gaida šonakt? Un nevarēja nekādi aizmigt. Necik ilgi — gari jau klāt. Drošsirdim šermuļi pārskrēja pār kauliem, jo pats lielākais un briesmīgākais gars nostājās blakus viņa gultai, turot ķetnās milzīgi garu dzelzs iesmu. Vispirms briesmonis laipni uzrunāja drosminieku, gribēdams tam pielabināties, lai izdabūtu no viņa kaut pušplēstu vārdiņu. Bet tad nelabā balsī iebjāvās:

— Ja tu, spītniek, arī šoreiz klusēsi, mēs tevi kārtīgi pārmācīsim! Gan stenēdams ierunāsies, kad sāksim cepināt! — Un uzdūra Drošsirdi uz iesma, lai liktu virs uguns. — Ja tev vēl moku nebija gana, tagad tās izbaudīsi atliku likām!

Par laimi, pulkstenis nosita stundu pēc pusnakts, un visi briesmoņi pazuda kā nebijuši. Visgrūtāk bija aiztikt līdz ziedei, bet, kad viņš ar to ieziedās, mirklī sāpes aprima, un Drošsirdis iemiga dziļā jo dziļā miegā. Tā viņš nogulēja līdz pašam rītam.

No Tīta pamodies, Drošsirdis negribēja ticēt savām acīm: ap viņa gultu uz pirkstgaliem staigāja sulaiņi un apsargāja viņa miegu, gaidīdami, kad viņš atvērs acis. Drošsirdis vēl nepaguva izkāpt no gultas, kad šie jau pienesa viņam greznas drēbes. Ēdamistabā viņu laipni sagaidīja daiļā meitene, tērpusies skaistās drānās. Viņa patencināja viņam par atbrīvošanu no burvju varas un pasniedza brīnišķīgu baltu lakatiņu, uz kura bija izšūdināts viņas pašas, viņas tēva un mātes vārds.

— Šo lakatiņu es tev dodu ķīlā, ka esmu tava līgava, — meitene sniegdama sacīja. — Taču, pirms nebūsi mani aizvedis pie maniem vecākiem, var vēl viss kas atgadīties. Ja tu mani mīli, tad dosimies pie viņiem! Tur arī nodzersim mūsu kāzas.

Daiļā meitene ilgi lūdza Drošsirdi, līdz pēdīgi viņš apsolījās izpildīt viņas lūgumu, kaut lāgā negribējās. Kas zina, kā klāsies!

Ātri vien viņi saposās ceļam un priecīgu prātu aizauļoja zirgos. Nakti vajadzēja pārnakšņot dziļa meža vidū kādā krogā. Krodziniece bija veca ragana, kas šeit dzīvoja kopā ar savu meitu; ragana viņu sadomāja izprecināt Drošsirdim. Kā to izdarīt? Raganai šāds darbs vieglāks par vieglu. Viņa paņēma adatu un iesprauda Drošsirdim drēbēs, un jauneklis tūliņ novēlās zemē beigts. Daiļā līgava aiz lielām bēdām vai prātu zaudēja. Apbedīja viņu, apraudāja un viena pati devās tālāk pie saviem vecākiem.

Daiļava vēl nebija tālu tikusi no kroga, kad vecā ragana izraka Drošsirdi no kapa, izņēma no tā drēbēm adatu, un viņš atdzīvojās. Raganas meitu viņš nevarēja ciest ne acu galā un kā apmāts klīda apkārt, meklēdams savu mīļoto. Taču ragana arī par tālāko parūpējās: viņa drosminieku nobūra, tā ka viņš nespēja tālu aiziet no kroga. Ja kādreiz aizmaldījās tālāk mežā, tomēr ikreiz atgriezās atpakaļ. Viendien, klīzdams pa mežu, viņš satika zintnieci. No paskata viņa neko daudz neatšķīrās no raganas, tomēr sirds viņai bija laba un ļaudīm viņa ļaunu nevēlēja.

— Ak, Drošsirdi, — zintniece sacīja, — ja tu zinātu, kas ar tevi atgadījies!

Un izstāstīja viņam visu, ko ragana ar viņu bija izdarījusi. Pēc tam viņa itin viegli atbūra Drošsirdi no raganas burvestībām.

— Ņem šo zālīti! — viņa sacīja. — Ieliec to kreisās kājas zābakā zem salmiem un droši ej uz krogu. Krodziniece pārvērtīsies par kaķi un mēģinās tev uzlēkt virsū. Bet tu viņai iesper ar kreiso kāju, un viņa tūliņ sabirzīs putekļos. Tad savāc savas mantas un atnāc šurp pie manis! Par tālāko neraizējies!

Drošsirdis vēl nebija ticis līdz kroga pagalmam, kad pretim izskrēja milzīgs melns kaķis un ņaudēdams grasījās mesties virsū, lai Drošsirdim izskrāpētu acis. Drošsirdis kā spēra kaķim ar kreiso kāju, tā tas sabirza putekļos. Tad viņš paņēma savas mantas un devās pie zintnieces.

Āre, vecomāt, esmu jau klāt! Palīdziet ar padomu — ko man tālāk darīt?

— Palīdzēšu, dēliņ, palīdzēšu, — vecā sieviņa sacīja. — Tikai ielāgo: neskaties atpakaļ! Tur gulēs ragana, iekāms to uzcelšu augšā. Ej prom, vei, pa šo vidējo ceļu. Nenogriezies ne pa labi, ne pa kreisi, bet ej tikai taisni uz priekšu! Pēc kāda laiciņa nonāksi pie augsta, stāva kalna: kāp tajā tikai pa iemītām pēdām. Kalna galā ieraudzīsi dārzu, kurā ik ziediņš būs piespiests pie zemes ar cilvēka kaulu. Salasi šos kaulus līdz pēdīgajam un aproc zemē. Ielāgo vienu: ja neizdarīsi tā, kā saku, arī tevi piemeklēs tāds pats liktenis — tavi kauli reiz nolieks ziedus un tos piespiedīs pie zemes. Kad tu kaulus apraksi, pie tevis ieradīsies tas baigais briesmonis, kuru tu jau redzēji apburtajā pilī. Taču tagad viņš tev neko ļaunu nedarīs, pat tevi paslavēs un pavaicās, ko tu vēlies saņemt kā atalgojumu. Neprasi neko, tikai palūdz, lai viņš tev pasaka, kur atrodas tava līgava. Šim briesmonim to vajadzētu zināt, jo viņš ir Visu zvēru pavēlnieks.

Drošsirdim tas divreiz nebija jāsaka. Viņš patencināja veco zintnieci un bez kavēšanās devās tālāk, līdz laimīgi sasniedza kalnu, uzkāpa tajā un iegāja dārzā. Tur viņš salasīja kaulus, apraka zemē, un — tavu brīnumu! — visas puķes atdzīvojās. Tūliņ viņa priekšā nostājās briesmonis, tikpat kā no zemes izlīdis. Briesmonis vispirms paslavēja Drošsirdi, tad vaicāja, kādu atalgojumu viņš vēloties.

— Es neko nevēlos, — drosminieks atbildēja. — Tu tikai pasaki — kur atrodas mana pazudusī līgava?

— Ko nezinu, draugs, to nezinu. Drusciņ pacieties. Es saaicināšu kopā savus pavalstniekus un tiem pavaicāšu, vai viņi nav kur redzējuši tavu līgavu.

To teicis, briesmonis tik vareni ietaurējās, ka zeme nodrebēja. Katrs zvēriņš, lai kur tas atradās, mirklī atsteidzās pie sava pavēlnieka, un tas visus — kā lielus, tā mazus — izprašņāja, vai kāds nav redzējis Drošsirža līgavu. Zvēri atbildēja, ka neesot redzējuši.

— Nebēdājies, draugs, pēc lietus atkal spīd saule! — sacīja zvēru pavēlnieks. — Ja nezina mani zvēri, varbūt zinās putni. Ej turp — uz otru dārzu. Tur sastapsi manu brāli, kas ir visu putnu pavēlnieks.

Drošsirdis aizgāja uz otru dārzu. Tur cits briesmonis viņam vaicāja:

— Ko tu šeit meklē?

— Neko, tikai, lūdzams, pasaki — kur atrodas mana līgava?

— Lai notiek, — putnu pavēlnieks atbildēja. — Mani iepriecināja tavs darbs, ko tu paveici mana brāļa dārzā. Kopš tā laika arī manas puķes sākušas ziedēt krāšņāk. Pacieties mazdrusciņ!

To teicis, viņš ietaurējās tik skaļi, ka gandrīz zeme sāka plaisāt. Mirklī iešalkojās mežs un gaiss — šurp laidās no visām pasaules malām putni baru bariem.

— Vai neesat kur redzējuši šā jaunekļa līgavu?. — putnu valdnieks ikkatru putnu — kā lielu, tā mazu — nopratināja. Tie visi atbildēja, ka neesot redzējuši.

Likās — visi putni jau atlaidušies, taču no jauna iešalkojās mežs un virs dārza parādījās varen liels ērglis, kas drīz vien nolaidās zemē.

— kālab tu neieradies laikā, līdzko atskanēja mana taure? — putnu valdnieks tam bargi noprasīja. — Kazi, nesadzirdēji?

— Kā nu nesadzirdēju, manu pavēlniek, sadzirdēju gan! Bet tieši tobrīd es nesu pāri Melnajai jūrai Melnās jūras karaļa meitu.

— Tā tak bija viņa! — Drošsirdis līksmi iesaucās. — Vai viņa ir sveika un vesela? — viņš vēl pajautāja.

— Kālab lai nebūtu vesela? — ērglis atbildēja. — Viņa patlaban pošas uz kāzām.

— Ar ko tad viņa precas?

— Ar kādu princi.

— Vai mēs varam vēl pagūt uz šīm kāzām?

— Varbūt varam, varbūt arī ne, — ērglis atbildēja. — Es esmu jau vecs, un nav vairs agrākā spēka. Ka tikai, āre, jūras vidū abi neiekrītam ūdenī.

— Mīļo ērglīt, izmēģini vēlreiz savus spēkus! Lai tad notiek kas notikdams.

— Labi. Ja aiziesim bojā, tā būs tava vaina.

— Lai tad notiek kas notikdams, — Drošsirdis vēlreiz apliecināja, uzrāpdamies varenā ērgļa mugurā.

Viņi laimīgi pārlidoja pāri jūrai un nolaidās zemē tieši pie tās pilsētas, kurā dzīvoja līgavas tēvs. Drošsirdis patencinaja ērgli un pavaicāja, kādu atalgojumu viņš vēlētos.

— Labu atmaksā ar labu, — ērglis pēdīgi sacīja. — Izvelc zobenu un nocērt man galvu!

— Ko tu, ērglīt, runā! To es nekad nedarīšu!

— Velc laukā zobenul — ērglis bargā balsī pavēlēja. — Ja tūliņ nedarīsi tā, kā lieku, pēcāk būs par vēlu un tu nekad vairs neredzēsi savu līgavu. Tiklīdz nocirtīsi man galvu, izrauj man no krūtīm sirdi un tajā iešķel, lai var to atvērt vaļā. Notiks tā: ikreiz, kad tu vērsi manu sirdi vaļā, piepildīsies tas, ko tu tai brīdī vēlēsies, — pat visdārgāko mantu tev būs atliku likām. Ņem rokā zobenu un cērt! Arī man vienreiz ir jāatpūšas, jo pietiekami ilgi šai pasaulē esmu dzīvojis.

Drošsirdim nekas cits neatlika kā nocirst ērglim galvu un izraut sirdi. Viņš tūdaļ atvēra sirdi, kā ērglis bija mācījis, un pārbaudīdams izteica vēlēšanos — iegūt simt zelta gabalu. Āre, tie jau rokā!

Tad Drošsirdis taisnā ceļā devās uz pilsētu un apmetās kādā krogā. Krodzinieks, galvu šūpodams, brīnījās, kas šis par dīvainu cilvēku, ka nedara tā kā visi prātīgi ļaudis.

— Tad Sakiet, mīļais krodziniek, — kas man patlaban būtu jādara? — Drošsirdis vaicāja.

— Labi, klausies, — krodzinieks sacīja, — vienīgi aklais neredz un kurlais nedzird, kas notiek. Uz visiem pilsētas vārtiem ir izliktas pavēles un pa visām pilsētas ielām, pūzdami taures, staigā saucēji, vēstīdami, ka mūsu karalis rīko savai meitai kāzas. Viņš ielūdz visus pilsētas ļaudis uz pili, kur tie var ēst un dzert, cik patīk, un piedevām vēl katrs ik stundu saņem pa zelta gabalam.

— Tas nu ir pāri mēram! — Drošsirdis sacīja. — Tomēr, ja karalis pilī sadomājis tā šķērdēties, arī mums še, krogā, nāksies izšķiest naudas vēl vairāk.

To dzirdot, krodzinieks acis vien ieplēta: vai šis atbraucējs ir pie pilna prāta? Bet, kad Drošsirdis izbēra viņa priekšā veselu kaudzi zelta naudas gabalu, ka vai zeme tai vietā ieliecās, viņš izmainījās vaigā.

— Un tagad, — viņam sacīja Drošsirdis, — nopērciet man zelta karieti, visātrākos zirgus un nolīgstiet sulaiņus! Tad pagatavojiet visizmeklētākos ēdienus un vislabākos dzērienus un lieciet tos galdā! Katrs, kurš atnāks pie manis kāzās — redzat, arī es precos! — piedevām vēl dabūs piecus zelta gabalus stundā.

Šī vēsts mirklī aplidoja visu pilsētu, un karaļa pils istabas drīz vien tapa tukšas. Ikviens, kurš spēja turēties kājās, steidzās uz krogu ēst, dzert un grābt zelta gabalus. Karalis, visu to redzēdams, aizsūtīja pie Drošsirža vēstnešus ar pazemīgu lūgumu, lai viņš tā nerīkojoties, bet labāk pagodinot karali ar savu ierašanos pilī uz kāzām.

Pēc brīža Drošsirža zelta kariete jau traucās pie karaļa. Taču karietē sēdēja, pārģērbies sulainis, bet kučiera vietā uz bukas — Drošsirdis. Drošsirdis šādi gribēja pārliecināties, vai izredzētā nav viņu aizmirsusi.

Karaļa pilī Drošsirža sulaini sagaidīja augstmaņi un, paņēmuši viņu zem rokas, cienāja ar gardiem ēdieniem un aizjūras vīniem, saskandinādami kausus. Visbeidzot vēl lika priekšā dancot un uzlūgt pašu jaunuvi. Sulainis, kuru jau iepriekš Drošsirdis bija samācījis, kā rīkoties, ēda un dzēra kopā ar augstmaņiem, kā klājas, bet no dancošanas atrunājās, teikdams, ka šis neesot nekāds veiklais dancotājs, toties viņa sulainis — tas gan protot tik braši danci griezt, ka otra tāda dancotāja visā zemē neatrast. Jaunuve ar vienu ausi klausījās šai sarunā. Tad it kā starp citu ieteicās, ka viņa labprāt padancotu ar tādu brašu dancotāju.

Drošsirdis tūdaļ izveicīgi palocījās jaunuves priekšā un aizveda viņu dejotāju pulkā. Viņš no tiesas bija iznesīgs puisis. Kad Drošsirdis ar jaunuvi sāka griezties dejā, viņš tīšām nometa uz grīdas to pašu lakatiņu, kuru princese viņam bija uzdāvinājusi apburtajā pilī. Viņa tūliņ pazina lakatiņu, pacēla to un iesaucās:

— Par manu vīru kļūs tas, kurš nozaudējis šo lakatiņu, un nevis tas, kuram tiku apsolīta pret pašas gribu!

Pa to starpu Drošsirdis izskrēja laukā no deju zāles. Sacēlās kņada, visi metās viņu meklēt. Tikmēr viņš jau bija paguvis pārģērbties savās drēbēs un iznāca zāles vidū. Visi kā apburti raudzījās uz skaisto jaunekli. Arī princese viņu pazina un apskāva visu ļaužu acu priekšā.

Karaļa pilī nu valdīja liels prieks un līksmība.

Zeltmatīte

Reiz dzīvoja kāds kalējs, kas bija tik nabadzīgs, ka otru tādu grūti sameklēt. Taču, jāteic, agrāk viņš bija pazinis ari labākas dienas. Ko viņam iesākt, ja pēdējā laikā aptrūkās darba un viss sāka iet uz leju, bet mājās sieva un mazi bērni uzturami? Pēdīgi viņš nonāca tādā trūkumā, ka kabatā vairs bija atlikuši septiņi nieka graši. Ar tiem jau nevar pabarot izsalkušos un nosalušos bērnus, kas činkstēdami prasa ēst. Kur lai rod izeju? Tad kalējs par šiem pēdējiem grašiem nopirka auklu un gāja uz mežu kārties.

Viņš atnāca uz mežu, izraudzīja kokā resnu zaru, kas atradās labi augstu, un jau grasījās ap to apmest auklu. Te pēkšņi, kur gadījusies, kur ne, pienāca klāt melna sieva melnās drēbēs un sāka viņu atrunāt, lai nekaroties, jo tā esot liela apgrēcība un nekrietnība. Kalējs apjuka: no kurienes gan šī sieva uzradusies? Taču paklausīja tai un gāja prom.

Kad viņš gabaliņu pagāja, atkal sadomājās par savām nelaimēm un atkal gribēja apmest auklu ap zaru. Taču viņa priekšā kā no gaisa nokrita tā pati melnā sieva un mēģināja atrunāt. Kalējs nu nezina, ko darīt: stāv ar auklu rokās kā zemē iemiets. Bet, līdzko sieva nozuda, tā viņš atkal iedomājās visu savu posta dzīvi un bez ilgas prātošanas apmeta auklu ap zaru.

Tai pašā mirklī viņa priekšā nostājās melnā sieva un sacīja:

— Nekaries vis, kalēj! Es tev palīdzēšu nelaimē: iedošu tik daudz naudas, cik pats vēlēsies. Tikai apsoli man to, kas tev mājās ir, bet tu pats nezini.

«Ek, vai nu es nezināšu, kas man tukšajā mājā atlicis! Kazi, nieka sīkums, kam nav nekādas vērtēs,» kalējs nosprieda un apsolījās to atdot par palīdzēšanu. Melnā sieva viņam tūliņ piebēra pilnu kabatu zelta naudas.

— Saņem un dzīvo laimīgs! — viņa sacīja — Bet pēc tava solītā es ieradīšos, kad būs apritējuši apaļi septiņi gadi.

To pateikusi, melnā sieva pazuda kā nebijusi, bet kalējs, kas negaidīti bija ticis bagāts, priecīgs steidzās mājup. Pārnācis viņš līksmu sirdi izbēra visu bagātību uz galda. Kas tie bija par priekiem! Sieva, patīksminājusies par skanošajiem un mirdzošajiem naudas gabaliem, mudīgi aizskrēja sapirkties ēdamo. Izbadējušies bērni pieēdās līdz kaklam, lēkāja aiz prieka un dižojās, kurš pielocījis pilnāku vēderu. Bet tad šie gribēja zināt, kā tēvs ticis pie tādas bagātības.

— Vai nu vērts par tādiem sīkumiem muti dzisināt, — kalējs sacīja. — Es apsolīju pretī atdot to, kas mums mājās ir, bet es pats nezinu.

Tiklīdz viņš to bija pateicis, sieva aiz bailēm turpat uz vietas vai sastinga; ja viņa līdz šim vēl nebija droša, ka zem sirds nēsā bērnu, tad patlaban to skaidri sajuta.

— Ko tu esi izdarījis! — viņa iesaucās. — Savu paša bērnu pirms nākšanas pasaulē jau esi pārdevis!

Kalējs izbijās ne pa jokam. Ko iesākt? Doto vārdu nevar lauzt.

Labi. Pēc neilga laika kalēja sievai piedzima brīnum skaista meitene ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē, un visi viņu sāka dēvēt par Zeltmatīti. Tēvs un māte viņu visādi aprūpēja, loloja un lutināja; bet, kad atcerējās, ka vajadzēs no meitas šķirties, ikreiz tiem sāpēs sažņaudzās sirds.

Kad Zeltmatītei apritēja pilni septiņi gadi, tieši tajā brīdī kalēja mājas logu priekšā rībēdama piebrauca melna kariete, no tās izkāpa melnā sieva un, atgādinājusi kalējam par norunu, paņēma meiteni un iesēdināja savā karietē. Gauži raudādami un asaras liedami, mājinieki pavadīja karieti līdz ciema galam un gribēja pavadīt vēl tālāk, taču melnā sieva piedraudēja tiem uzlaist virsū ]aunu sērgu. Tā viņi atgriezās mājās bēdādamies, ka nekad vairs neredzēs savu Zeltmatīti.

Melnā sieva ar daiļo Zeltmatīti traucās melnajā karietē pa plašiem laukiem un bieziem mežiem, līdz pēdīgi apstājās kādas brīnum skaistas, dižas pils priekšā. Sieva ieveda meiteni pilī, parādīja viņai deviņdesmit deviņas istabas un tad sacīja:

— Tagad tu, meitiņ, dzīvosi te. Vari šeit saimniekot un uzkopt visas deviņdesmit deviņas istabas, vari pa tām pastaigāties, cik patīkas, un dzīvot, kurā tikai sirds vēlas. Bet ielāgo vienu: tur tajā, simtajā, istabā tu nedrīksti ne ieiet, ne acu iemest, citādi tev labi neklāsies. Pēc septiņiem gadiem mēs atkal satiksimies, līdz tam paliec šeitan viena un daudz nebēdājies!

To pateikusi, melnā sieva pazuda. Apaļus septiņus gadus no viņas nebija ne ziņas, ne miņas.

Visus šos gadus Zeltmatīte klusi un rātni dzīvoja pilī: pastaigājās pa deviņdesmit deviņām istabām, uzkopa tās un uzposa, ka viss spīdēja un laistījis. Bet simtajā istabā ne reizes neieskatījās, lai kā arī gribējās; citreiz viņai pat sapņos rādījās, ka ir iegājusi aizliegtajā Istabā.

Kad apritēja septiņi gadi, atgriezās melnā sieva.

— Nu, vai neesi ieskatījusies pēdējā istabā? — viņa vaicāja Zeltmatītei.

Un Zeltmatīte atbildēja, ka neesot to darījusi.

Sieva bija apmierināta, jo viņa labi zināja, ka Zeltmatīte no tiesas nav ieskatījusies aizliegtajā istabā. Pēc tam viņa meitenei atkal pieteica to pašu, ko iepriekš, un atkal pazuda uz septiņiem gadiem.

Zeltmatīte joprojām dzīvoja pilī, pastaigājās pa greznajām deviņdesmit deviņām istabām, uzposa tās un uzmanīja, lai viss spīdētu un laistītos kā spogulis. Tā aizritēja gads pēc gada tikpat kā sapnī. Kad jau septītais gads nāca uz beigām, reiz Zeltmatīte kā allaž staigāja pa pili, sevī priecādamās, ka par spodrību pils goda istabās izpelnīsies melnās sievas uzslavu. Te pēkšņi viņa izdzirda no pēdējās — simtās istabas plūstam maigu mūziku. Daudz nedomādama, meitene piesteidzās pie durvīm, un mūzika sāka spēlēt vēl jaukāk un maigāk. Zeltmatīte pagrieza atslēgu — knikt! — un iegāja iekšā.

Aizliegtajā istabā pie galda sēdēja divpadsmit noburti vīri; viņi sēdēja nekustīgi — uz mata tā, kā bija sēdējuši pirms daudziem gadiem tai mirklī, kad tika noburti. Aizdurvē stāvēja vēl viens vīrs, un tas Zeltmatītei sacīja:

— Vadzi, Zeltmatīt, dieva dēļ neatklāj nevienam to, ko šeitan redzēji! Lai ko tev melnā sieva nedarītu, klusē, kā mēli norijusi! Ja bildīsi kauču vienu vārdiņu, i pati kļūsi nelaimīga, i mēs paliksim noburti uz visiem laikiem!

Pēc šiem vārdiem atkal iestājās stings klusums, bet Zeltmatīte, pārbijusies līdz nāvei, izskrēja no istabas.

Viņa nemaz nepamanīja, ka pa to starpu bija pārradusies melnā sieva un nostājusies viņai priekšā. Sieva jau iepriekš zināja, ka Zeltmatīte ir ieskatījusies pēdējā istabā. Viņa padraudēja meitenei ar pirkstu un sacīja:

— Ai, Zeltmatīt, Zeltmatīt, ko tu esi izdarījusi! Tu tak esi ieskatījusies simtajā istabā! Tad stāsti — ko tur redzēji?

Bet Zeltmatīte cieta klusu, kā mēli norijusi, un nebilda ne vārdiņa. Nevarēdama meiteni piespiest, runāt ar labu, melnā sieva sāka visādi piedraudēt, tomēr meitene tik un tā klusēja. Pēdīgi sieva viņai sacīja:

— Ja neteiksi, ko tajā istabā redzēji, es tevi iemetīšu akā un padarīšu mēmu uz mūžu!

Tā nobrīdinājusi, sieva no tiesas iemeta Zeltmatīti dzijā akā un padarīja mēmu. Meitene nu nevarēja sarunāties ne ar vienu citu pasaulē kā tikai ar viņu — ar melno sievu.

Kad Zeltmatīte mazdrusciņ atguvās, viņa aplaida acis apkārt un turpat akā ieraudzīja smilšu pauguriņu, bet smiltīs — eju. Viņa sāka iet pa šo eju, līdz iznāca brīnum jaukā meža pļaviņā. Te viņa palika dzīvot, pārtikdama no ogām un augu saknītēm. Melnā sieva nelika viņu mierā arī šeit un ierodoties ikreiz lūdza, lai Zeltmatīte pasaka, ko redzējusi pēdējā istabā. Tomēr Zeltmatīte klusēja un nekad viņai neko neteica.

Tajā mežā, kur atradās pļaviņa, reiz ieradās medībās jauns karalis. Viņš nejauši uzgāja pļaviņu un tur ieraudzīja skaisto Zeltmatīti, kas zālē atdusējās. Karalis raudzījās meitenē un nespēja vien nobrīnīties: kur še gadījusies tik neredzēta daiļava? Jo ilgāk viņš Zeltmatītē raudzījās, jo vairāk viņa tam iepatikās. Beidzot viņš nolēma daiļavu pamodināt, aizvest uz māju un apņemt par sievu, vienalga, lai ļaudis pēcāk runātu ko runādami.

Karalis Zeltmatīti klusītēm pamodināja un vaicāja, kas viņa tāda esot un no kurienes še uzradusies. Taču Zeltmatīte nespēja viņam atbildēt. Viņš nosprieda, ka meitene nerunā aiz bailēm vai bikluma, un pavaicāja, vai viņa būtu ar mieru kļūt par viņa sieva un doties līdz uz pili. Zeltmatīte apstiprinādama palocīja galvu. Jaunais karalis tad aizveda viņu uz pili, lika ietērpt skaistās drēbēs un, kā iepriekš jau bija izlēmis, uz karstām pēdām nodzēra kāzas.

Tiesa, Zeltmatīte arī pēc kāzām nespēja runāt, tomēr jaunais karalis viņu karsti mīlēja, un viņi dzīvoja laimīgi un saticīgi. Kad apritēja nepilns gads un pienāca laiks dzemdēt bērnu, Zeltmatīte, kā nelāgu juzdama, jo dienas jo tapa skumjāka. Un tad viņai piedzima neredzēti skaists dēls ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Karalis bija neizsakāmi priecīgs. Viņš tūlīt lika sarīkot varen plašas dzīres, lai visi ļaudis priecātos kopā ar viņu. Bet viņa lielie prieki, kā tas bieži mēdz notikt, izvērtās par lielām bēdām. Kālab tā? Paklausieties, kas notika!

Naktī pie jaunās mātes atkal ieradās melnā sieva un teica, lai pasakot, ko redzējusi tajā istabā. Ja neteikšot, viņa šās bērnu nožņaugšot. Zeltmatīte notrīsēja kā apses lapa un tomēr klusēja, kā klusējusi.

— Ja tā, tev pašai neklāsies labi! — sieva nobrīdināja.

Zeltmatīte arī tagad nebilda ne vārda. Tad melnā sieva nožņaudza zēnu, notriepa Zeltmatītei lūpas ar asinīm un pati nozuda.

Nav vārdiem aprakstāms, cik briesmīgi visi izbijās, kad otrā rītā atrada zēnu bez dzīvības. Karalis aiz šausmām un bēdām tapa balts kā drēbe. Pa pili sākās meklēšana un pratināšana, kas varējis zēnu nonāvēt, taču vainīgo neatrada. Tā kā Zeltmatītei lūpas bija ar asinīm, sākās nevalodas, ka viņa pati dēlu nožņaugusi. Bet viņa, nevainīgā, nespēja izteikt ne vārdiņa, lai aizstāvētos. Jau atskanēja balsis, ka par tādu darbu viņa pelnījusi nāvi. Tomēr karalis šais runās neklausījās un dzīvoja ar sievu tikpat labi un saticīgi kā agrāk, jo viņš Zeltmatīti mīlēja.

Pēc gada Zeltmatītei piedzima meita ar zelta matiem un zelta zvaigzni pierē. Karalis atkal tapa priecīgs; lai arī šoreiz nenotiktu nelaime, viņš Zeltmatītes istabas durvju priekšā nolika uzticamus sargus.

Bet tas neko nelīdzēja: melnā sieva, uzsūtījusi sardzes vīriem dziļu miegu, pati ieradās pie Zeltmatītes un sāka no jauna viņai draudēt:

— Es no tevis neatstāšos, iekāms nebūšu uzzinājusi, ko tu redzēji pēdējā istabā! Tik un tā tev no nāves neizbēgt! Ja es nožņaugšu arī šo tavu bērnu, karalis tevi liks sadedzināt uz sārta!

Lai kā sieva draudēja Zeltmatītei, viņa palika nelokāma un nebilda ne vārda. Tad melnā sieva nožņaudza meitenīti, notriepa Zeltmatītei lūpas ar asinīm un pati nozuda.

No rīta bērnu atrada nedzīvu, bet sardzes vīri, kas apsargāja Zeltmatītes istabu, nebija dzirdējuši ne mazāko troksnīti.

Karalis briesmīgi noskaitās, ka viņa pilī nesodīti notiek tik ļauni darbi, un lika stingri jo stingri izmeklēt, kā tas varējis gadīties un kas pie tā vainīgs. Tomēr vainīgo neatrada. Pēdīgi visi atklāti sāka runāt, ka abus bērnus nožņaugusi pati karaliene, jo viņas istabā neviens cits neesot kāju spēris un — paraugieties! — arī lūpas tai esot ar asinīm, ne velti šī briesmone nespējot izteikt neviena vārda. Kad šādas nevalodas izplatījās pa visu valsti, karalim nekas cits neatlika kā piespriest Zeltmatītei nāves sodu.

Nolēma nabaga Zeltmatīti sadedzināt uz sārta aiz pilsētas mūra. Rau, viņu izved pa pilsētas vārtiem; rau, jau piesien pie staba; rau, jau laužu acu priekšā aizdedzina sārtu. Te negaidot pūļa vidū iejoņoja melnā kariete un apstājās tieši Zeltmatītei līdzās. No karietes izkāpa melnā sieva un sacīja:

— Reče nu, ka piepildījās mani vārdi: tev nav vairs cita glābiņa! Saki man beidzot — ko redzēji manas pils pēdējā istabā?

Tomēr Zeltmatīte klusēja. Melnā sieva vēl visādi izmēģinājās izdabūt no viņas atbildi, bet velti — Zeltmatīte nebilda ne pušplēsta vārdiņa.

Rau, jau dūmi un uguns mēles zogas pa stabu pie Zeltmatītes. Bet te pēkšņi —šito brīnumu! — melnā sieva pārvērtās, un viņas melnā seja tapa balta. Viņa tūdaļ pavēlēja sārtu apdzēst, tāpēc ka Zeltmatīte nebija vainīga, un viņai sacīja:

— Tā ir mūsu laime, ka tu klusēji un sevi nenodevi. Ar to tu izglābi mani un tos divpadsmit vīrus, kurus redzēji simtajā istabā. Ja tu būtu atzinusies, reizē būtu pazudinājusi i sevi, i mūs visus uz laiku laikiem!

To pateikusi, sieva — ej nu sazini, kā to iespēja, — atdeva Zeltmatītei abus viņas zeltmatainos bērnus dzīvus un veselus un pati aizjoņoja karietē kā viesulis.

Tajā pašā mirklī Zeltmatīte atguva valodu un izstāstīja karalim visu, kas ar viņu bija noticis. Karalis nespēja ticēt savām ausīm un acīm, ka tā visa ir balta patiesība. Aiz lieliem priekiem viņš nezināja, ko iesākt: vai priecāties par saviem zeltmatainiem bērniem vai lūgt Zeltmatītei piedošanu, ka sagādājis viņai tik daudz ciešanu. Tad karalis aizveda sievu un bērnus uz pili, kur nu dzīvoja bez kādām rūpēm un bēdām. Pēcāk vēl uzmeklēja Zeltmatītes tēvu — kalēju un pārveda arī viņu ar visu ģimeni uz pili.

Divpadsmit mēneši

Kādai mātei bija divas meitas — viena īstā, otra pameita, īsto meitu, vārdā Holenu, viņa ļoti mīlēja, bet pameitu, vārdā Marušku, necieta ne acu galā, jo pameita bija daudzkārt skaistāka par pašas meitu. Bet Maruška i nenojauta sava skaistuma: viņa zināja vienīgi to, ka pamāte, uzmetusi viņai acis, allaž top īgna. Tādās reizēs Maruška domāja, ka nav izdarījusi pamātei ko pa prātam.

Pa to laiku, kamēr Holena visādi daiļojās un greznojās un pa istabu vien grozījās vai, izgājusi pagalmā, atvēsinājās, Maruška uzkopa māju, vārīja ēst, mazgāja veļu, šuva, vērpa un auda, pastarpām vēl lopiem sieku sapļāva, govis izslauca — visus darbus apdarīja. Taču pamāte viņu tik un tā mūžīgi lamāja un rāja. Viņas cieto sirdi nespēja iežēlināt ne bārenītes pazemība, ne paklausība; tā, gluži otrādi, viņu vēl vairāk sakaitināja un padarīja ļaunāku. Un tikai tālab, ka Maruška ar katru dienu tapa skaistāka, bet Holena — neglītāka. Tad pamāte nosprieda:

«Kāds man no tā prieks, ka mājās ir skaista pameita? Atnāks ciemos puiši un ieskatīsies Maruškā, bet Holenu nemaz neievēros.»

Viņa apspriedās ar Holenu, un abas izdomāja tādas lietas, kas godīgam cilvēkam ne prātā neienāktu.

Vienu dienu — tas notika drīz pēc jaungada, kad, ārā sprēgāt sprēgāja sals. — Holenai iegribējās, lai mājā smaržotu vijolītes. Un viņa sacīja:

— Aizej, Maruška, uz mežu un atnes man vijolīšu pušķi! Gribu to piespraust sev pie jostas un just vijolīšu maigo smaržu.

— kas tev, mīļā māsiņ, prātā ienācis! vai tad ir dzirdēts, ka zem sniega ziedētu vijolītes? — nabaga Maruška iebilda.

— Kā tu, sliņķe, uzdrīksties man pretī runāt, kad es tev pavēlu? — Holena uzbļāva. — Ej tūliņ uz mežu un bez vijolītēm mājās nerādies, citādi es tevi nositīšu! — viņa vēl piedraudēja.

Pamāte izgrūda Marušku ārā aiz sliekšņa, aizcirta durvis un aizgrūda aizbīdni.

Gauži raudādama, meitene devās uz mežu. Tur visapkārt slējās augstas sniega kupenas un nekur nemanīja cilvēku pēdas. Maruška ilgi klīda pa mežu; viņu mocīja izsalkums, sals koda līdz kaulam; pēdīgi meitene neizturēja un raudādama sāka lūgties debesu tēvu, lai tas viņu labāk pieņem pie sevis. Negaidot tālumā pamirdzēja uguntiņa. Maruška sāka iet uz tās pusi un — necik ilgi — nonāca augsta kalna galā. Tur dega liels ugunskurs, kam visapkārt stāvēja divpadsmit akmeņi, bet uz akmeņiem sēdēja divpadsmit vīri. Trīs vīri bija ar baltām un sirmām bārdām, trīs — drusciņ jaunāki, trīs — vēl jaunāki, trīs pēdējie — pavisam jauniņi. Viņi visi sēdēja rāmi un klusi, nekustīgi raudzīdamies ugunskura liesmās. Šie divpadsmit vīri bija divpadsmit mēneši. Janvāris sēdēja uz visaugstākā akmens. Mati un bārda viņam bija sniega baltumā, un rokās viņš turēja garu nūju.

Maruška aiz bailēm tīri vai sastinga. Bet tad sadūšojās, piegāja vīriem klāt un palūdza:

— Labie ļautiņi, atvēliet man drusciņ pasildīties, esmu pagalam nosalusi!

Janvāris pamāja ar galvu, tad vaicāja:

— Kālab tu, meitiņ, esi šurp atnākusi? Ko te meklē?

— Atnācu pēc vijolītēm, — Maruška atbildēja.

— Patlaban nav īstais vijolīšu laiks, visapkārt, rau, sniegs, — Janvāris iebilda.

— To es zinu, — Maruška sacīja, — bet māsa Holena un pamāte man pieteica, lai pārnesu šīm no meža vijolītes. Ja nepārnesīšu, viņas mani nositīs. Pazemīgi lūdzu jūs, mīļie tēvocīši, dodiet padomu — kur lai meklēju vijolītes?

Tad Janvāris piecēlās no savas vietas, piegāja pie visjaunākā mēneša un, sniegdams tam nūju, sacīja:

— Brāli Mart, tagad sēdies tu manā vietā!

Mēnesis Marts uztrausās visaugstākā akmens galā un pavicināja nūju virs ugunskura. Tūdaļ gaisā uzšāvās liesmu stabs: sāka kust sniegs, kokiem raisīties pumpuri, jauno dižskābaržu pakājē uzdīga zaļa zālīte, un tajā sāka šūpoties ziedu pumpuri — iestājās pavasaris. Krūmu apakšā, paslēpušās zem lapām, saplauka vijolītes. Maruška skatās un netic savām acīm: visa zeme tikpat kā ar gaišzilu lakatu pārklāta!

— Plūc nu, Maruška, labi ātri! — jaunais Marts viņu skubināja.

Maruška priecīga sāka plūkt vijolītes un īsā laikā saplūca lielu pušķi. Tad, patencinājusi mēnešus, steidzās uz mājām.

Holena nespēja vien nobrīnīties, arī pamāte brīnīties brīnījās, kad ieraudzīja Marušku nākam mājās ar ziediem. Viņas atvēra meitenei durvis, un visā mājā sāka smaržot vijolītes.

— Kur tu tās saplūci? — Holena pikti vaicāja.

— Augstu kalnā zem krūmiem, tur to ir atliku likām, — Maruška klusi atbildēja.

Holena izrāva viņai no rokām vijolīšu pušķi un, piespraudusi to sev pie jostas, sāka ziedus ostīt, arī mātei deva paostīt, tikai māsai neteica: «Še, paosti!»

Otrā dienā Holena, sēdēdama pie krāsns, pēkšņi sagribēja zemeņu. Viņa sacīja:

— Aizej, Maruška, uz mežu un atnes man zemenes!

— Kas tev, mīļā māsiņ, prātā ienācis! Vai tad ir dzirdēts, ka zem sniega augtu zemenes?

— Kā tu, sliņķe, uzdrīksties man pretī runāt, kad es tev pavēlu? Ej tūliņ uz mežu un bez zemenēm mājās nerādies, citādi es tevi nositīšu! — Holena piedraudēja.

Pamāte izgrūda Marušku ārā aiz sliekšņa, aizcirta durvis un aizgrūda aizbīdnī.

Gauži raudādama, meitene devās uz mežu. Tur visapkārt slējās augstas sniega kupenas un nekur nemanīja cilvēku pēdas. Maruška ilgi klīda pa mežu; viņu mocīja izsalkums, sals koda līdz kaulam.

Negaidot tālumā pamirdzēja tā pati uguntiņa, kas iepriekšējā dienā. Un atkal viņa gāja uz tās pusi, līdz nonāca pie ugunskura. Tam visapkārt sēdēja tie paši divpadsmit vīri — divpadsmit mēneši; Janvāris — sirms vīrs ar baltu bārdu — sēdēja augstāk par citiem un turēja rokās garu nūju.

— Labie ļautiņi, atvēliet man drusciņ pasildīties, esmu pagalam nosalusi! — Maruška palūdza.

Janvāris pamāja ar galvu, tad vaicāja:

— Kālab tu, meitiņ, atkal esi šurp atnākusi? Ko te meklē?

— Atnācu pēc zemenēm, — meitene atbildēja.

— Patlaban tak ir ziema, un sniegā zemenes neaug, — Janvāris iebilda.

— To es zinu, — Maruška bēdīga sacīja, — bet mana māsa Holena un pamāte pieteica, lai šīm salasot zemenes; ja nesalasīšu, viņas mani nositīs. Pazemīgi lūdzu jūs, mīļie tēvocīši, dodiet man padomu — kur lai meklēju zemenes?

Tad Janvāris piecēlās no savas vietas, piegāja pie tā mēneša, kurš sēdēja viņam pretim, un, sniegdams tam nūju, sacīja:

— Brāli Jūnij, tagad sēdies tu manā vietā!

Jūnijs uztrausās visaugstākā akmens galā un pavicināja nūju virs ugunskura. Tūdaļ gaisā uzšāvās trīsreiz garakas liesmu mēles, sniegs vienā rāvienā nokusa, koku zari pārklājās ar lapām, visapkārt iedziedājās putni, saplauka raibum raibi ziedi — iestājās vasara. Krūmu apakšā saziedēja balti jo balti ziediņi — kā baltas zvaigznītes, un šīs baltās zvaigznītes turpat acu priekšā pārvērtās par zaļām odziņām, kas ienākdamās kļuva aizvien sārtākas un sārtākas. Maruška nepaguva ne atjēgties, kad zemeņu jau bija tik daudz, ka visa zeme mirdzēja, kā sārtām asinīm nolaistīta.

— Lasi nu, Maruška, labi ātri! — laipnais Jūnijs viņu skubināja.

Maruška priecīga sāka lasīt zemenes un īsā laikā pielasīja pilnu priekšautu. Tad, patencinājusi mēnešus, steidzās uz mājām.

Holena nespēja vien nobrīnīties, arī pamāte brīnīties brīnījās, kad ieraudzīja Marušku nākam mājās ar zemenēm pilnu priekšautu. Viņas atvēra meitenei durvis, un visā mājā sāka smaržot zemenes.

— Kur tu tās salasīji? — Holena pikti vaicāja.

Bet Maruška viņai klusi atbildēja:

— Augstu kalnā zem krūmiem, tur to ir atliku likām!

Holena paņēma zemenes un pieēdās, cik kāroja; arī māti pamieloja, tikai Maruškai neteica: «Še, paņem kādu odziņu!»

Panašķojusies ar zemenēm, Holena trešajā dienā jau sagribēja ābolus.

— Ej, Maruška, uz mežu un atnes man sārtus ābolus! — viņa pavēlēja.

— Kas tev, mīļā māsiņ, prātā ienācis! Vai tad ir dzirdēts, ka ziemā āboli ienāktos?

— Kā tu, sliņķe, uzdrīksties man pretī runāt, kad es tev pavēlu? Ej tūliņ uz mežu un bez āboliem mājās nerādies, citādi es tevi nositīšu! — Holena piedraudēja.

Pamāte izgrūda Marušku ārā aiz sliekšņa, aizcirta durvis un aizgrūda aizbīdni.

Gauži raudādama, meitene devās uz mežu. Tur visapkārt slējās augstas sniega kupenas un nekur nemanīja cilvēku pēdas. Maruška ilgi klīda pa mežu; viņu mocīja izsalkums, sals koda līdz kaulam, un viņa sāka lūgt debesu tēvu, lai tas viņu labāk pieņem pie sevis. Negaidot tālumā pamirdzēja tā pati uguntiņa, un Maruška, iedama uz tās pusi, nonāca pie ugunskura. Tam visapkārt sēdēja kā uz vietas piekalti divpadsmit vīri — divpadsmit mēneši; Janvāris — sirmais vīrs ar balto bārdu — sēdēja augstāk par citiem un turēja rokās garo nūju.

— Labie ļautiņi, atvēliet man drusciņ pasildīties, sals mani pagalam nosaldējis! — Maruška palūdza.

Janvāris pamāja ar galvu, tad vaicāja:

— Kālab tu, meitiņ, atkal esi šurp atnākusi?

— Atnācu pēc sārtiem āboliem, — meitene atbildēja.

— Patlaban tak ir ziema, un ziemā āboli neaug, — Janvāris iebilda.

— To es zinu, — Maruška bēdīga sacīja, — bet Holena ar pamāti man pieteica: ja neatnesīšu no meža šīm ābolus, viņas mani nositīs. No visas sirds lūdzu jūs, mīļie tēvocīši, palīdziet man vēl šoreizīt!

Tad Janvāris piecēlās no savas vietas, piegāja pie viena no vecākajiem mēnešiem un, iedevis tam rokā nūju, sacīja:

Brāli Oktobri, tagad sēdies tu manā vietā!

Oktobris uztrausās visaugstākā akmens galā un pavicināja nūju virs ugunskura. Liesmas uzšāvās gaisā, un sniegs nokusa; taču kokiem lapas nevis saplauka, bet nodzeltēja un nobira — iestājās rudens. Maruška nekur neredzēja košus ziedus;

viņa tos arī nemeklēja. Meitene raudzījās vienīgi uz kokiem. Te pēkšņi pamanīja ābeli, kuras zaros krietni augstu karājās sārteni āboli.

— Purini nu, Maruška, labi ātri! — Oktobris skubināja. Maruška papurināja ābeli, un zemē nokrita viens ābols. Tad papurināja otru reizi, un nokrita otrs ābols.

— Ņem nu, Maruška, ābolus ciet un diedz uz māju! — Oktobris uzsauca.

Maruška paķēra abus ābolus un, patencinājusi mēnešus, aizsteidzās uz mājām.

Holena nespēja vien nobrīnīties, arī pamāte brīnīties brīnījās, kad redzēja Marušku atgriežamies ar āboliem. Viņas atvēra meitenei durvis, un Maruška pasniedza ābolus.

— Kur tu tos dabūji? — Holena vaicāja.

— Tie auga augstu kalnā ābelē, un tur to vēl palika krietni daudz, — Maruška atbildēja.

Tiklīdz Maruška pateica, ka ābolu palicis krietni daudz, Holena viņai klupa virsū, saukdama:

— Ak tu, sliņķe, kālab tad nepārnesi vairāk? Droši vien pa ceļam pati apēdi?

— Mīļo māsiņ, es ne kumosiņa neesmu nobaudījusi. Kad pirmo reizi ābeli papurināju, nokrita viens ābols; kad otru reizi papurināju, nokrita otrs, bet vairāk man neļāva purināt. Skubināja steigties uz mājām, — Maruška sacīja.

— Kaut tevi jupis rāvis! — Holena sāka lamāties un gribēja sist māsai. Arī pamāte negribēja atpalikt un paķēra koku. Bet Maruška pamanījās aizmukt uz virtuvi un paslēpties aizkrāsnī.

Kārumniece Holena pārstāja lamāties un sāka ēst ābolu, bet otru iedeva mātei. Tik saldus ābolus viņas vēl nekad nebija ēdušas.

— Māt, dod šurp kažociņu, iešu pati uz mežu! — Holena iesaucās. — Tā sliņķe pa ceļam atkal pati apēdīs. Gan es atradīšu to vietu, kur aug ābeles, un visus ābolus nopurināšu, kaut vai pats nelabais man uzbruktu.

Holena tā bļāva, ka māte veltīgi pūlējās viņu atrunāt. Uzvilkusi kažociņu, Holena uzmeta uz galvas lakatu, ietinās tajā līdz acīm un devās uz mežu. Māte neziņā lauzīja rokas, izmisusi par meitas pārdrošo soli.

Holena aizgāja uz mežu. Tur visapkārt slējās augstas sniega kupenas un nekur nemanīja cilvēku pēdas. Viņa ilgi klīda, meklēdama ābeles, jo neremdināmā kāre pēc āboliem viņu dzina aizvien dziļāk un dziļāk mežā. Te negaidot viņa tālumā pamanīja uguntiņu un sāka iet uz tās pusi. Viņa nonāca pie ugunskura, kam visapkārt sēdēja divpadsmit vīri — divpadsmit mēneši. Holena nepadeva ne labdienu un nepalūdza atļauju pasildīties, bet pati piegāja pie ugunskura un izstiepa rokas virs uguns, it kā šis ugunskurs būtu sakurts tieši viņai.

— Kālab esi atnākusi, ko te meklē? — Janvāris dusmīgs vaicāja.

— Kas tev par daļu, vecais muļķi! Nav tava darīšana, uz kurieni es eju un ko meklēju! — Holena atcirta un kāpa augstāk kalnā, itin kā āboli viņu tur jau gaidītu.

Janvāris sarauca pieri un pavicināja sev virs galvas nūju.

Tai pašā mirkli debesis pārklājās ar mākoņiem, uguns apdzisa, sāka snigt biezs sniegs un pūst ledains vējš. Holena neko vairs neredzēja sev priekšā pat soļa attālumā; jo tālāk gāja, jo dziļāk iestiga sniega kupenās. Viņa brida, lādēdama i Marušku, i visu pasauli. Rokas un kājas pārmēru nosala, ceļi saļodzījās, un viņa bezspēkā saļima sniegā.

Mājās māte viņu gaidīdama gaida, te paraugās lodziņā, te iziet pagalmā; aizrit viena stunda, aizrit otra, bet no meitas ne vēsts.

«Kazi, būs pārāk aizrāvusies ar āboliem. Jāiet pašai paraudzīties,» māte nosprieda, paņēma kažoku un, ietinusies lakatā, gāja meklēt meitu.

Sniegs krīt aizvien lielākām pārslām, vējš pūš vēl negantāk, kupenas aug augumā kā sienas. Māte brien pa dziļo sniegu, sauc meitu — ne dzīva dvēsele neatsaucās. Apmaldījās, pati neatskārš, kurp aizklīdusi, lād Holenu un visu pasauli. Rokas un kājas pagalam nosalušas, ceļi ļogās; pēdīgi arī viņa saļimst sniegā.

Pa tam mājās Maruška jau izvārījusi pusdienas, uzkopusi māju un izslaukusi govi; bet Holena ar māti kā nerādās, tā nerādās.

«Kur gan viņas tik ilgi kavējas?» Maruška nemierīga domāja, sēzdamās vakarā pie ratiņa. Viņa vērpa līdz vēlai naktij, spole jau sen pilna, taču no Holenas un pamātes — nevēsts.

«Ak dies, kas gan varētu būt atgadījies?» labā Maruška uztraucās, skumji raudzīdamās lodziņā. Ārā nevaid ne dvēseles, vienīgi pie debesīm mirguļo zvaigznes pēc norimušā sniegputeņa un zeme vizuļo balta, reizēm jumta spāres iekrakšķas aiz sīva sala. Skumju sirdi Maruška nolaida aizkara malu. No rīta viņa atkal atsāka gaidīt abas uz brokastīm, tad uz pusdienām, bet ne Holenu, ne pamāti nesagaidīja. Tās abas mežā bija nosalušas.

Maruškai nu palika mājiņa un gotiņa, sakņu dārziņš un zemes gabaliņš ar pļaviņu mājas priekšā. Kad atnāca pavasaris, šai saimniecībai radās arī saimnieks — skaists jauneklis, kas apņēma labo Marušku sev par sievu, un abi sāka dzīvot lielā saticībā un mīlestībā.

Pelnrušķis

Kādam tēvam bija trīs dēli, visi trīs jau lieli vīri. Divi vecākie bija tik izskatīgi un brasi, ka katrs, viņus saticis, aiz pārsteiguma apstājās. Bet jaunākais bija īsts slinkuma maiss un sušķis, kas zināja vienīgi uz krāsns sust un pelnos rušināties. Tālab viņu ļaudis saukāja par Pelnrušķi.

Šim tēvam bija ari auzu lauks. Katru mīļu nakti kāds nekauņa šīs auzas izbradāja un izmīdīja, tēvam, to redzot, sāpēja sirds. Viņš nekādi nespēja izdibināt, kas pie šās nelaimes vainīgs.

— Gan es tevi dabūšu rokā, lai tu būtu kas būdams, — viendien tēvs sacīja un lika dēliem apsargāt auzu lauku. — Notveriet negantnieku un kārtīgi pārmāciet, lai tas vairs nedarītu Šādus nelāga darbus!

Abi vecākie dēli sāka posties uz lauku tikpat kā uz viņu pasaules malu: paņēma līdzi zirgus, suni, rungas un vēl daudz ko citu; māte sacepa pīrāgus, izvārīja un izsautēja gaļu un tā piestūķēja abu dēlu maizes kules, ka tām šuves sprāga pušu.

— Mīļie dēli, — māte vēl piekodināja, — aizjājuši auzu laukā, neaizmirstiet kārtīgi ieturēties, citādi nomirsiet badā!

Dēli paķēra līdzi arī vīnu, ko uzdzert, lai ēdiens nespriestos kaklā, tad jāja uz lauku.

Un ko darīja Pelnrušķis? Viņš slepus atvēra galda skapīti, paņēma sakaltušas maizes garozas, iebāza tās audekla tarbiņā. Kad viņš lūdza mātei pīrāga gabalu, viņa to iztrenca no virtuves ar maizes lizi. Pelnrušķis kājām kātoja uz auzu lauku.

Vecākie brāļi, atjājuši pie auzu lauka, sakūra ugunskuru, zirgus piesēja turpat ganīties, saēdās pīrāgus un gaļu, uzdzēra vīnu; arī sunim deva i gaļu, i pīrāgus, i vīnu.

— Še, krancīt, uzdzīvo kopā ar mums! — brāļi sacīja. — Ed un dzer, kamēr esi dzīvs!

Un suni pamatīgi piedzirdīja. Drīz brāļi, klanīdami galvas, aizmiga un ievēlās auzās; arī suns izstiepās viņiem blakām. Visi gulēja tik ciešā miegā, ka cērt tos kauču gabalos — nepamodināsi. Taču Pelnrušķi viņi nepieņēma savā pulkā — aizraidīja prom.

Pelnrušķis, slinkuma maiss, daudz negudrodams, uzrāpās mežābelē, kas turpat laukmalā auga; tupēja ābelē un grauza garozas; kad sagribējās dzert, norāva ābolu un to sūkāja.

Pusnaktī atskrēja trīs brīnuma zirgi, un viens taisnā ceļā drāza pie ābeles ēst lapas. Te Pelnrušķis — opā! — uzlēca zirgam mugurā, ieķērās apaušos un tur zirgu ciet, cik spēka. Zirgs iesāka lēkšot: lec no vagas uz vagu, no ežas uz ežu, no riežas uz riežu. Tā auļodams, mēģina nomest Pelnrušķi zemē. Bet tas stingri turas mugurā. Pēdīgi zirgs pagura un saprata, ka no jātnieka netikt vaļā, tālab sacīja:

— Redzu, ka tu esi veikls jājējs. Ņem šos apaušus. Ja tos pavicināsi, dabūsi visu, ko vēlēsies.

Pelnrušķis tā arī izdarīja: paņēma apaušus, palaida zirgu vaļā un gāja mājās.

No rīta tēvs skatās: auzu lauks atkal izmīdīts. Viņš noskaitās uz dēliem, ka tie nav bradātāju noķēruši, un pavaicāja Pelnrušķim:

— Varbūt tu esi kādu matījis?

— Kur nu man matīt! — jaunākais dēls nomurmināja sev zem deguna. — Es tak gulēju…

Otrā naktī brāļi atkal devās sargāt auzu lauku. Vecākie brāli paņēma līdzi pilnas kules pīrāgu un ceptas gaļas, Pelnrušķis — tikai sausas garozas. Brāļi ēda un dzēra, kamēr apskurba. Pelnrušķis tupēja mežābelē un grauza garozas, klāt piekozdams pa sūram ābolam. Pusnaktī atskrēja divi brīnuma zirgi, un viens taisnā ceļā drāza pie ābeles ēst lapas. Te Pelnrušķis — opā! — uzlēca zirgam mugurā. Zirgs nu lec kā negudrs no vagas uz vagu, no ežas uz ežu, no riežas uz riežu, taču no Pelnrušķa nekādi netiek vaļā. Pēdīgi zirgs sacīja:

— Atlaid mani, bet sev paturi manus apaušus: ja tos pavicināsi, dabūsi visu, ko vēlēsies!

Pelnrušķis paņēma apaušus un aizgāja mājās.

Trešajā naktī tēvs atkal sūta dēlus sargāt auzas. Abi vecākie, līdzīgi iepriekšējām reizēm, piedzērās pilni kā mārki un aizmiga. Turpretim Pelnrušķis grauž sausās garozas un sūros mežābolus, par gulēšanu nemaz nedomādams.

Pusnaktī atskrēja vairs tikai viens brīnuma zirgs un taisnā ceļā drāza pie ābeles. Pelnrušķis — opā! — uzlēca tam mugurā un au]oja pa vagām, pa ežām un auzu lauku, kamēr zirgs atdeva savus apaušus, teikdams:

— Ja tos pavicināsi, dabūsi visu, ko vēlēsies, tikai atlaid mani!

Pelnrušķis paņēma apaušus un devās prom.

Agri no rīta dzērāji brāji nokaunējušies pārjāja mājās. Tēvs saprata, ka auzu lauku tik un tā nenosargāt, tālab vēlēja auzas nopļaut sienā.

Reiz karalis nezin kāda iemesla pēc izdeva šādu pavēli: kurš uzlēks ar zirgu līdz princeses logam un noraus tur zelta aukliņā pakārto zelta gredzenu, tas dabūs viņa meitu par sievu. Šī vēsts aizskanēja tuvu, tālu; arī Pelnrušķa brāļi vēlējās izmēģināt laimi.

— Tu, Pelnrušķi, droši vien netaisies jāt uz pili? — šie vaicāja.

— Kālab ne? Jāšu gan, — Pelnrušķis atbildēja un nostājās viņiem līdzās.

Vecākie brāļi apsegloja zirgus, paši uzcirtās gods godam. Bet Pelnrušķis uzsēdās raibai cūkai mugurā un arī aizjāja uz pili, lai izmēģinātu laimi ar princeses gredzenu.

Ai, kā brāļi smējās par viņu, arī visi citi smējās, vēderus turēdami.

Pelnrušķis, līdzko tika aiz piedarba, pavicināja apaušus, un tūliņ atskanēja balss:

— Ko saimnieks vēlas?

— Neko lielu, tikai vara drēbes un vara zirgu!

Tajā pašā mirklī vara zirgs un vara drēbes bija klāt. Pelnrušķis uzcirtās dārgās drēbēs un aizauļoja uz karaļa pili.

Pils priekšā jau drūzmējās vesela jūra ievērojamu augstmaņu, un visi bija zirgos. Katrs gribēja aizsniegt un noraut princeses gredzenu, taču nekas nesanāca. Arī Pelnrušķa brāļi veltīgi nopūlēja savus zirgus: gredzens joprojām karājās savā vietā.

Negaidot kā negaisa mākulis atlidoja jauneklis vara zirgā, uzslējās gaisā, satvēra zelta gredzenu kopā ar aukliņu, palocījās princeses priekšā un aizjoņoja prom.

Sākās vara jātnieka meklēšana; par viņu izlaida vēstis uz visām valsts pusēm, taču nekur nesadzina viņam pēdas.

Tad karalis izdeva otru pavēli: kurš uzlēks ar zirgu augstāk par princeses logu un noplūks zelta ābolu, tas dabūs viņa meitu par sievu. Vecākie brāļi atkal sāka ķircināt jaunāko:

— Nu, sušķi, vai jāsi uz pili? Un atkal cūkai mugurā?

Pelnrušķis paraustīja plecus un atbildēja:

— Skaidrs, ka jāšu. Kālab lai nejātu?

Kad brāli uzcirtušies uzlēca zirgos, arī viņš uzsēdās tai pašai raibajai cūkai mugurā un jāja līdzi. Viņam nopakaļ skrēja puiku bars, un visi Jaudis, kas to redzēja, rādīja uz viņu ar pirkstiem.

Ticis aiz piedarba un palicis viens, Pelnrušķis izņēma no audekla kules apaušus un tos pavicināja. Tūliņ atskanēja balss:

Ko saimnieks vēlas?

— Neko lielu, tikai sudraba zirgu un sudraba drēbes! — viņš atbildēja.

Tajā pašā mirklī prasītais bija klāt, un Pelnrušķis pārģērbās.

Karaļa pils priekšā arī šoreiz drūzmējās ievērojami augstmaņi greznās drēbēs. Viņi izmēģinājās noplūkt ābolu, taču velti. Negaidot pašķīda kā spožs zibens — atjoņoja jauneklis sudraba drēbēs un sudraba zirgā; redzot šo dīvaino jātnieku, ļaudis aiz brīnumiem parāvās malā. Jātnieks ar zirgu palēcās un noplūca ābolu, tad atskatījās uz princesi un arī šoreiz nozuda ar visu ābolu. Klātesošie ar vaļā mutēm blenza tam pakaļ kā auni uz jauniem vārtiem. Pēcāk lai karalis kā pūlējās izdibināt, kur sudraba jātnieks palicis, viss velti — tas bija kā ūdenī iekritis.

Visbeidzot karalis izdeva trešo pavēli: kurš uzlēks ar zirgu līdz visaugstākajam pils logam un paņems no turienes zelta lakatu, tas dabūs i viņa meitu par sievu, i piedevām vēl visu karaļvalsti.

Pils priekšā sajāja tik daudz visvisādu augstmaņu, cik koku mežā. Arī Pelnrušķa brāļi saposās un devās ceļā. Bet Pelnrušķis tāpat kā iepriekš izjāja uz raibās cūkas cauri visam ciemam, ļaudis smīdinādams. Ticis aiz piedarba, pavicināja apaušus. Tūliņ atskanēja balss:

— Ko saimnieks vēlas?

— Neko lielu, tikai zelta zirgu un zelta drēbes!

Tad Pelnrušķis uzvilkās zelta drēbes, visu apkārtni apspīdēja zeltains mirdzums — spožāks par saules gaismu! Viņš uzsēdās brīnumainam zelta zirgam mugurā un aizauļoja uz karaļa pili. Tur neviens i nesapņoja vairs tik augstu uzlēkt. Negaidot kā viesulis atbrāzās zelta jātnieks zelta zirgā, uzjoņoja līdz mākoņiem, paķēra lakatu un aiztrauca prom kā putns.

Karalis tad sacīja:

— Lai kur jātnieks būtu, man viņš jādabū rokā!

Un karalis izdeva pavēli pārmeklēt visas pilsētas, ciemus, pilis, mājas, virtuves, aizkrāsnes, pagalmus, piedarbus un apcirkņus — itin visas vietas un jātnieku atrast. Pelnrušķis tikmēr jau tupēja mājā aizkrāsnē tādā pašā izskatā, kā no rīta bija norāpies no krāsns — vienās apakšbiksēs un kreklā, uzlicis galvā vecu, noskrandušu cepuri, — īstenais putnubiedēklis! Taču dabūtās mantas bija paturējis pie sevis: zelta lakatu un zelta ābolu paslēpis zem cepures, bet zelta gredzenu nobēdzinājis pelnos karstās oglēs un aukliņā piesējis pie pirksta; tā viņš tupēja, šad tad paraustīdams gredzenu aiz aukliņas un spēlēdamies ar to kā mazs bērns.

Karaļa sūtņi ieradās arī viņu mājās un brāļiem apvaicājās par jātnieku. Pēc tam piegāja pie Pelnrušķa un smiedamies tam vaicāja:

— Saki, Sušķi, vai tikai tu nebiji tas jātnieks?

— Par ko jūs vaicājat? Vai par to, kā es uz cūkas jāju? — Pelnrušķis atvaicāja, jocīgi stiepdams vārdus.

— Tas tik ir varonis! — sacīja viens no vecākajiem brāļiem. — Šādā lepnā huzāru cepurē viņam tikai tītarus ganīt!

To sacīdams, joka pēc Sušķim pastūma cepuri uz pieri. Negaidot no cepures apakšas izkrita zelta ābols un lakats. Pelnrušķis steidza cepuri atgrūst atkal vietā, bet nejauši aiz aukliņas izrāva no pelniem gredzenu. Nu sūtņi viņu tūliņ pazina. Un visi nobrīnīties vien nevarēja, kā šitāds lempis varējis pārvērsties tik neredzēti izskatīgā jātniekā.

Tad Pelnrušķis parādīja, kā tas bija noticis. Izslējies visā augumā, viņš pavicināja apaušus. Un tūliņ atskanēja balss:

— Ko saimnieks vēlas?

— Zelta drēbes un zelta zirgu!

Mirklī viss prasītais bija klāt. Pelnrušķis apģērbās, uzlēca seglos un — viens pūtiens — jau atradās karaļa pilī. Tur viņu laipni sagaidīja, un karalis viņam atdeva savu meitu par sievu. Nodzēra kāzas. Tā viņi abi dzīvo vēl šobaltdien, ja nav miruši.

Saules zirgs

Kādā pasaules malā reiz bija drūma un nomākta zeme, kurā valdīja mūžīga nakts un tumsa, jo tur nekad neiespīdēja saule, šai zemē vienīgi sikspārņi un pūces jutās labi, toties ļaudis droši vien jau sen būtu aizgājuši prom, ja karalim nepiederējis zirgs ar sauli pierē, kura spīdēja kā īstena saule. Šo zirgu vadāja pa visu karaļvalsti, un, kur zirgs gāja, tur tapa gaišs kā dienā. Bet, tiklīdz zirgs aizgāja aiz kalna, tā atkal iestājās tumsa, pie tam tik bieza — kaut vai acī dur.

Tad negaidot saules zirgs pazuda. Tūdaļ visu zemi ietina bieza, necaurredzama tumsa. Ļaudis nespēja paspert ne soli, par strādāšanu tīrumā vai citur nemaz i nerunājot. Viņus piemeklēja nedzirdēts posts; pats karalis briesmīgi izbijās: kas tagad notiks ar viņa valsti? Bez saules zirga ļaudīm nebūs nekādas dzīves. Tā nospriedis, karalis sapulcināja savus karotājus un devās saules zirgu meklēt. Viendien viņi ar pūlēm sasniedza savas valsts robežas, kur tālāk jau sākās cita karaļvalsts. Virs tās pletās zilganas debesis, jo tajās atplaiksnījās vāja gaisma, kas tikko samanāma cēlās no augstas un bezgala garas kalnu grēdas. Viņi devās tālāk, līdz nonāca pie vecas, vientuļas būdiņas.

Būdiņā pie galda sēdēja kāds vīrs un lasīja lielu, biezu grāmatu. Kad karalis padeva viņam labdienu, vīrs aizvēra grāmatu, piecēlās un sacīja:

— Es nule izlasīju par tevi, tu esi devies pasaulē meklēt pazudušo saules zirgu. Tikai, jāsaka, veltīgi pūlies, jo tu pats to nekad neatradīsi. Labāk uztici šo darbu man — pareģotājam. Es zirgu pārvedīšu laikā, un tava karaļvalsts atkal piedzīvos labas dienas. Man palīgos iedod vienu no saviem kalpiem, kuru es izraudzīšos pēc sava prāta. Bet pats atgriezies mājās, jo šada drūmajā tumsības laikā tu nedrīksti pamest savus pavalstniekus vienus.

— Labi, izdari šo labo darbu, paglāb mani un manus pavalstniekus! — karalis bija ar mieru. — Par to es tevi bagātīgi atalgošu.

Karalis ar savu karotāju pulku bez liekas kavēšanās griezās atpakaļ. Pie pareģotāja palika tikai viens viņa kalps, kuru tas pēc sava prāta bija izraudzījies. Apsēdinājis kalpu būdas kaktā, pa' reģotājs atkal sēdās pie galda, atvēra biezo grāmatu un sāka lasīt; viņš tā lasīja līdz vēlam vakaram.

Otrā rītā, līdzko atausa gaisma, abi ar kalpu jau devās ceļā; viņi gāja, gāja, šķērsodami sešas zemes no vietas, līdz pēdīgi septītajā apstajās — un tieši karaļa pils priekšā. Šajā septītajā zemē valdīja trīs brāļi, kas bija raganas dēli; ragana tos bija apprecinājusi ar trim māsām, vienas mātes meitām.

Pareģotājs lika kalpam paiet gabaliņu nostāk, bet pats pārvērtās par mazu, zaļu putniņu un uzlaidās augšā pie raganas vecākās vedeklas loga. Putniņš ilgi laidelējās, klaudzinādams pie rūts, kamēr vedekla atvēra logu. Priecīgi raudzīdamās uz putniņu, viņa sacīja:

— Ai, neredzēto putniņ, cik tu esi jauks! Ja mans vīrs būtu mājās, es parādītu tevi arī viņam, lai papriecājas, bet viņš atgriezīsies tikai vēlu vakarā, jo aizjājis pārbaudīt vienu trešdaļu no karaļvalsts zemēm.

Pareģotājs to vien gribēja zināt. Te istabā ieskrēja vecā ragana un grasījās putniņu noķert un nožņaugt.

— Šim putnam pārlieku asi nagi! — viņa sacīja vedeklai, sniegdamās ar saviem garajiem pirkstiem kā grābekļiem pēc putniņa. Taču putniņš veicīgi pārvērtās atpakaļ pareģotājā un izgāja pa durvīm laukā.

Ārā viņš atkal pārvērtās par mazo, zaļo putniņu un uzlaidās augšā pie raganas vidējās vedeklas loga. Ilgi klaudzināja pie rūts, kamēr vedekla atvēra logu. Priecīgi raudzīdamās uz putniņu, viņa sacīja:

— Ai, neredzēto putniņ, cik tu esi jauks! Ja mans vīrs būtu mājās, es parādītu tevi arī viņam, lai papriecājas, bet viņš atgriezīsies tikai rīt vakarā, jo aizjājis pārbaudīt divas trešdaļas no karaļvalsts zemēm.

Pareģotājs to vien gribēja zināt. Te istabā ieskrēja vecā ragana un grasījās putniņu noķert un nožņaugt.

— Šim putniņam pārlieku asi nagi! — viņa sacīja vedeklai, sniegdamās ar saviem garajiem pirkstiem kā grābekļiem pēc putniņa. Taču putniņš veicīgi pārvērtās atpakaļ pareģotājā un izgāja pa durvīm laukā.

Ārā viņš vēlreiz pārvērtās par mazo, zaļo putniņu un uzlaidās augšā pie raganas jaunākās vedeklas loga. Ilgi klaudzināja pie rūts, kamēr vedekla atvēra logu. Priecīgi raudzīdamās uz putniņu, viņa, tāpat kā māsas, sacīja:

— Ai, neredzēto putniņ, cik tu esi jauks! Ja mans vīrs būtu mājās, es parādītu tevi arī viņam, lai papriecājas, bet viņš atgriezīsies tikai parīt vakarā, jo aizjājis pārbaudīt visas karaļvalsts zemes.

Pareģotājs .to vien gribēja zināt. Taču drīz bija sprukās: istabā kā negudra ieskrēja vecā ragana un teju, teju grasījās putniņu noķert. Putniņš mirklī pārvērtās atpakaļ pareģotājā un izgāja pa durvīm laukā — tik viņu redzējis!

Tagad pareģotājs aizsteidzās pie kalpa, lika viņam aiziet uz pilsētu un nopirkt trim dienām pārtiku, bet pats paslēpās mežā: sak, nevar zināt, kas raganai aiz ādas. Necik ilgi — atgriezās kalps, no ātrās iešanas aizkusis un nosvīdis līdz matu galiem; viņš pareģotājam pavēstīja, ka pilsētā tiekot meklēts kāds vīrs un ka šis pats tikai ar pūlēm izsprucis sveikā.

Abi gāja tālāk un nonāca pie tilta, pār kuru vajadzēja atgriezties mājās raganas dēliem. Pareģotājs šķērsām uz tilta nolika baļķi, bet pats ar kalpu nolīda patiltē un gaidīja vakaru. Vakarā viņi saklausīja zirga pakavu dipoņu: tur atgriezās pirmais karalis — raganas vecākais dēls. Kad viņš uzjāja uz tilta, zirgs aizķērās aiz baļķa un paklupa.

— Kurš ļaundaris te baļķi nolicis? — raganas vecākais dēls iebļāvās.

— Es to noliku! Bet kas tu tāds esi, ka uzdrošinies mani nosaukt par ļaundari? — pareģotājs iesaucās un izlēca no patiltes.

— Es esmu tas, kas piespiedīs tevi par šādu izdarību samaksāt ar dzīvību!

To teikdams, raganas vecākais dēls atvēzēja zobenu pār pareģotāja galvu. Arī pareģotājs vienā mirklī izrāva zobenu, un abi iesāka cīkstēties. Nepagāja ilgs laiks, un pareģotājs jau notrieca raganas dēlu zemē. Tad beigtu to piesēja pie segliem un uzšāva zirgam ar pātagu, lai ved saimnieku mājās. Bet pats nolīda atpakaļ patiltē un kopā ar kalpu klusītēm gaidīja nākamās dienas vakaru.

Otrajā vakarā atgriezās mājās otrais karalis — raganas vidējais dēls. Kad viņš uzjāja uz tilta, zirgs aizķērās aiz baļķa un paklupa.

— Kurš ļaundaris te baļķi nolicis? — raganas vidējais dēls iebļāvās.

— Es to noliku! Bet kas tu tāds esi, ka uzdrošinies mani nosaukt par ļaundari? — pareģotājs iesaucās un izlēca no patiltes.

— Es esmu tas, kas piespiedīs tevi par visu — arī par šeit izlietām asinīm — samaksāt ar dzīvību!

To teikdams, raganas vidējais dēls atvēzēja zobenu pār pareģotāja galvu. Arī pareģotājs vienā mirklī izrāva zobenu, un abi iesāka cīkstēties. Nepagāja ilgs laiks, un pareģotājs jau notrieca raganas dēlu zemē. Tad beigtu to piesēja pie segliem un uzšāva zirgam ar pātagu, lai ved saimnieku mājās. Bet pats nolīda atpakaļ patiltē un kopā ar kalpu klusītēm gaidīja nākamās dienas vakaru.

Trešajā vakarā atgriezās mājās trešais karalis — raganas jaunākais dēls, jādams saules zirgam mugurā. Saules zirgs uz baļķa nepaklupa, taču jājējam ceļu aizšķērsoja uz tilta izlietās asinis.

— Kas tā par ļaundarību? Kurš uzdrīkstējies man ceļā izliet asinis? — raganas jaunākais dēls iebļāvās.

— Es šeit izlēju tavu brāļu asinis! — pareģotājs iesaucās un izlēca no patiltes ar zobenu rokā. Abi cīkstējās ilgu laiku, kamēr notrula zobeni un salūza, tomēr pieveikt viens otru nevarēja.

Tad pareģotājs sacīja:

— Ar šādiem zobeniem nav karošana. Kas ir, pārvērtīsimies par riteņiem un riposim, vei, no tiem pakalniem viens otram virsū!

— Labi, — raganas jaunākais dēls bija ar mieru. — Es būšu smago ratu ritenis, bet tu — vieglo.

— Nē, — pareģotājs iebilda, — labāk es būšu smago ratu ritenis, bet tu — vieglo.

Raganas dēlam nekas nebija pretim.

Viņi uzkāpa katrs savā pakalnā un ripoja viens otram virsū. Smagais ritenis — bāc! — ietriecās vieglajā ar tādu sparu, ka tas salūza gabalu gabalos. Pareģotājs iznāca no sava ratu riteņa un sauca:

— Nu tu esi beigts: es uzvarēju!

— Nesteidzies, draugs, mani pirms laika apbedīt! — ierunājās raganas jaunākais dēls, iznākdams no izjukušā riteņa drazu kaudzes. — Tu tikai roku pirkstus man salauzi. Kas ir, pārvērtīsimies par uguns liesmām un viens otru dedzināsim! Es būšu sarkanā uguns, bet tu — zilā.

— Nē, — pareģotājs iebilda, — labāk es būšu sarkanā uguns, bet tu — zilā.

Raganas dēlam atkal nekas nebija pretim.

Turpat pie tilta viņi pārvērtās par uguns liesmām un sāka viens otru nežēlīgi dedzināt. Abi tā cīkstējās ilgu laiku, tomēr neviens nevarēja uzvarēt. Te, kur gadījies, kur ne, garām gāja vecs ubags.

— Vectētiņ, — viņam uzsauca zilā uguns, — atnes ūdeni un apdzēs, vei, šo sarkano uguni! Par to es tev iedošu vienu grasi.

— Vecais ubags aizgāja un atnesa ūdeni. Tagad sarkanā uguns iesaucās:

— Vectētiņ, apdzēs, vei, šo zilo uguni! Par to es tev iedošu divus grašus.

Ubags tā arī izdarīja, jo divi graši, saki, ko gribi, ir vairāk nekā viens. Viņš apdzēsa zilo uguni. Nu gan raganas jaunākais dēls bija beigts. Pareģotājs pārvērtās no sarkanās uguns atpakaļ par cilvēku, satvēra saules zirgu aiz iemauktiem un uzlēca tam mugurā. Patencinājis ubagu par palīdzēšanu, viņš pasauca kalpu, un abi divi devās projām.

Pa to laiku nesnauda arī vecā ragana. Apglabājusi dēlus, viņa nemaz neklausījās vedeklu žēlās vaimanās, bet, nozibsnījusi ar acīm, piecirta kāju, uzsēdās uz krāsns kruķa, iežmiedza visas trīs vedeklas azotē un dzinās ceļiniekiem pakaļ.

Ceļinieki tikmēr gāja uz priekšu, šķērsodami biezus mežus un klajus laukus, iztikdami bez maizes un ūdens, jo visa pārtika jau sen bija cauri. Drīz abus sāka mocīt izsalkums, it sevišķi kalpu. Negaidot viņi priekšā ieraudzīja kuplu ābeli, kurai zari aiz augļu smaguma līka līdz zemei. Kalps aši aizskrēja uz priekšu, lai ātrāk nobaudītu sārtos ābolus.

— Vai dzirdi, neaiztiec! — pareģotājs viņam uzsauca. — Pagaidi, es, zirgā sēdēdams, augstāk aizsniegšu!

Pareģotājs pieauļoja pie ābeles un no visa spēka iecirta tajā ar zobenu. Izšļācās sārtas asinis, un ābele nogāzās zemē.

— Redzi nu, — pareģotājs sacīja kalpam, — tā beigts gulētu arī tu, ja būtu iekodis ābolā. Šī ābele bija pirmā karaļa sieva, ko ragana te nolikusi, lai mūs noindētu ar āboliem. Labs, kas labi beidzas, tagad varam droši iet tālāk.

Necik ilgi gājuši, viņi priekšā ieraudzīja aku, kurā ūdens bija dzidrs kā spogulis.

— Nu varēšu kaut ūdeni nodzerties, — kalps sacīja. — Varbūt tad izsalkums tik dikti nemocīs.

— Pagaidi, — pareģotājs viņam uzsauca, — es tev pasmelšu!

Viņš iegrūda savu zobenu līdz spalam ūdenī, un akā sāka mutuļot sārtas asinis.

— Redzi nu, — pareģotājs sacīja kalpam. — Šī aka bija otrā karaļa sieva, ko ragana te nolikusi, lai mūs noindētu ar ūdeni. Labs, kas labi beidzas, tagad varam droši steigt tālāk.

Necik ilgi gājuši, viņi priekšā ieraudzīja brīnum skaistu rožu krūmu, kas ziedēja sārtiem ziediem. Kalps nodomāja: «Ja nedabūju paēst un padzert, saodīšos rožu smaržu!» Tomēr pareģotājs aizsteidzās viņam priekšā — pieauļoja pie krūma un atvēzējies nocirta rozes. No krūma uz visām pusēm izšļācās sārtas asinis.

— Tā bija trešā karaļa sieva, — pareģotājs sacīja kalpam. — Viņa tevi būtu noindējusi ar smaržu. Nu ragana aiz dusmām pārplīsīs. Pati neuzdrošināsies mums tuvoties.

— Jā, ne mazums nācās piedzīvot visādu likstu, —kalps sacīja. — Par baltu velti saules zirgs mums neiekrita rokās.

— Nav no svara, kā zirgs dabūts, — pareģotājs atbildēja, bet tu nesteidzies daudzināt dienu, iekāms vakars nav sagaidīts: zirgs arī patlaban mums vēl pa īstam nepieder.

— Kā tad tā? Tas nevar būt!

— Dzīvosim — redzēsim, — pareģotājs sacīja.

Tikko viņš to pateica, kur gadījies, kur ne, pretim skrēja puišelis, turēdams rokās iemauktus. Ticis zirgam līdzās, viņš tos pašķindināja. Tajā pašā mirklī pareģotāju it kā vējš būtu nopūtis no zirga, bet puišelis uzlēca seglos un aizauļoja.

— Vai es neteicu, ka paliksim tukšām rokām? — pareģotājs sacīja, pieceldamies no zemes.

— Tev taisnība, — kalps skumji atbildēja. — Tad ta puišelis! Kas to būtu domājis, ka šis tāds blēdis! Nu pag, dabūšu tevi rokā, kārtīgi pārmācīšu! — kalps sauca, draudēdams tam ar dūri.

— Ja gribi, dzenies pakaļ, — pareģotājs sacīja! — Tikai tu šo puišeli nekad nepanāksi, jo viņš ir burvis. Neiesaku ar viņu ielaisties. Vadzi, draugs, labāk dodies uz māju pusi, pa ceļam iegriezies pilsētā un iestiprinies. Bet es tevi vienmēr paspēšu panākt, tikai vispirms jādabū rokā saules zirgs.

Abi izšķīrās, un pareģotājs devās atpakaļ — burvim pa pēdām. Drīz vien viņš to panāca un nesteigdamies kātoja nopakaļ kā parasts ceļagājējs. Negaidot puišelis atskatījās un viņam uzsauca:

— No kurienes nākdams, labais cilvēk?

— No tālienes, — pareģotājs atbildēja.

— Un uz kurieni dodamies?

— Klīstu pa pasauli, darbu meklēdams.

— Vai no zirgiem arī ko sajēdzat?

— Kā nu nesajēgšu! Man tak pašam bija zirgs.

Burvis, to dzirdēdams, tapa priecīgs un sacīja, ka viņam vajagot zirgu puiša.

Abi nonāca burvja pilī. Pareģotājs ieveda saules zirgu stallī un nevarēja vien beigt priecāties kā par paša zirgu. Bet burvi jau nodarbināja jauna doma: kā dabūt sev daiļo jūras skaistuli? Redzams, viņš par to tik pārmērīgi domāja, ka pat ar visu burvestības spēku nenoskārta, ko pieņēmis sev par kalpu. Viendien viņš kalpu ataicināja pie sevis un sacīja:

— Klausies, puis, man rādās, tu esi meistars visās lietās. Atved man jūras daiļavu, kas dzīvo savā pilī pašā jūras vidū! Ja neatvedīsi — galva nost!

Pie šīs daiļavas pils neviens nevarēja piekļūt, jo tā stāvēja uz papeles, kas auga jūras vidū un stiepās līdz pašām debesīm. Par to, kā kalps tiks galā ar uzdoto darbu, burvim bija maza bēda: lai tikai nerunā pretim un drīzā laikā pārved šim līgavu.

Pareģotajs sadabūja kuģi un piekrāva to pilnu ar dārgām mantām; lielā izvēlē tur bija arī matu lentas, lakatiņi un tērpi — cits par citu skaistāks. Viskošākos tērpus un rotas viņš izkarināja pa visu kuģi redzamās vietās un tad piestāja daiļavas pils tuvumā, kas atradās jūras vidū uz augstās papeles. Daiļava ieraudzīja kuģi ar mantām un sūtīja kalponi uzzināt, vai tās ir dabūjamas.

— Skaidrs, ka dabūjamas, pie tam lielā izvēlē, — pareģotājs paskaidroja. — Lai daiļava pati nokāpj uz kuģa un izraugās pēc savas patikšanas. Es daudz neprasīšu.

Jūras daiļava nokāpa uz kuģa un sāka aplūkot greznās lentas un lakatiņus, nespēdama vien nopriecāties; tā darbodamās, viņa nemaz nepamanīja, ka kuģinieki jau sparīgi cilā irkļus un kuģis teju, teju piestās pie krasta. Kad pēdīgi viņa to saprata, bija par vēlu.

— Es zinu, uz kurieni tu mani ved, — daiļava sacīja pareģotājam. — Ja tu esi labs cilvēks, tad neatdod mani šim puišelim, bet gan tam, kuram gatavojies pārvest saules zirgu.

— Arī es tā domāju, — atbildēja pareģotājs, — jo šis puišelis tev neder par vīru, kaut ir burvis. Labi, lai notiek pēc tava prāta, tikai vispirms tu izdibini, kur puišelim atrodas burvju spēks.

— Necik ilgi — krasts jau bija klāt. Puišelis — burvis jutās bezgala laimīgs, ka dabūjis jūras daiļavu, un aiz prieka lēkāja, skaļi plaukšķinādams; arī daiļava viņu mēģināja visādi aptecēt un apvārdot. Viņa kā bezdelīga ilgi čivināja un aplidoja to, līdz pēdīgi viņš tai atklāja savu noslēpumu: augstu kalnos aiz viņa pils augot kupls ozols, zem ozola ganoties briedis, briedim iekšā esot pīle, bet pīlē — zelta ola.

— Un šajā olā, manu drostaliņ, — beigās burvis sacīja, atrodas viss mans spēks. Tikai pieraugi, nevienam par to ne pušplēsta vārdiņal Tagadiņ mēs dzīvosim tik labi, ka labāk vairs nevarēs vēlēties — caurām dienām divatā jādelēsim saules zirgam mugurā.

Bet jūras daiļavai ne prātā nenāca ar puišeli — burvi kopā jāt saules zirgā. Līdzko burvis aizmiga, viņa aizskrēja pie pareģotāja un tam visu izstāstīja. Pareģotājs uz karstām pēdām devās augstu kalnos, kur zem kuplā ozola nošāva briedi, no brieža izņēma pīli, bet no pīles — olu. Šo olu viņš pārsita pušu un izdzēra: tūdaļ viss burvja spēks salija viņam kaulos, turpretim burvis tapa vārgs kā bērns. Tagad pareģotājs uzsēdināja jūras daiļavu saules zirgam mugurā un devās ceļā.

Kad abi piejāja pie drūmās karaļvalsts robežas, tur satika kalpu. Viņš nekādi nebija spējis sadūšoties, lai pamestu gaišo zemi un dotos tumsā, kā arī tukšām rokām rādītos karalim acīs. Tagad gan viņš kopā ar pareģotāju un jūras daiļavu labprāt atgriezās savā zemē.

Līdzko viņi ar saules zirgu iesoļoja karaļvalstī, tur viss tapa gaišs kā dienā un ļaudis skrēja no mājām laukā nācējus sagaidīt. Pats karalis steidzās pretim kā spārnos. Viņš nezināja, par ko vairāk priecāties: par saules zirgu vai par skaisto jūras daiļavu, kas sēdēja zirgam mugurā.

Viss labs, kas labi beidzas. Pareģotājs atdeva tumšajai ka raļvalstij saules zirgu un jaunajam karalim piedevām vēl skaistuli līgavu. Ai, kas tie bija par priekiem! Ļaudis pareģotāju nēsāja uz rokām, nezinādami, kā tam pateikties. Karalis gribēja savam labdarim atdot pusi valsts, taču pareģotājs no tās atteicās.

— Es neko citu nevēlos, — šķiroties viņš sacīja karalim, kā tikai savu būdiņu un grāmatas. Kas tajās par tevi bijā ierakstīts, visu izlasīju un piepildīju. Tagad glabā iegūtos dārgumus labi rūpīgi un dzīvo laimīgi!

To pateicis, pareģotājs saposās ceļā un aizgāja

Content

Marjutina Emīlija Saules zirgs

Mahuliena, zelta jaunava

Kaķenīte — pils saimniece

Pazudušais zēns

Zelta pakavs, zelta spalva un zelta mats

Gans un pūķis

Par trim grašiem

Trīs brāļi — kraukļi

Divi blēži

Burvis

Jaunava un pūķis

Berona

Koka govs

Labdien, Laipiņ!

Gudrais Matjko un miļķi

Apburtais mežs

Kā vilks sev zābakus šuva

Dzelžavīrs

Veiklais šāvējs

Velns par kalpu

Drošsirdis

Zeltmatīte

Divpadsmit mēneši

Pelnrušķis

Saules zirgs