Vortmane Stefānija

18 -Brīnumzeme. Poļu tautas pasakas. Pie Zeltavota

Pie Zeltavota

Poļu tautas pasakas

.

Vanda Dobačevska

ZELTA AKA

Reiz kāda ciema malā stāvēja maza būdiņa, zemē iegrimusi, sašķiebusies, satrupējusi, ar apsūnojušu jumtu. Būdiņā dzīvoja nabaga atraitne. Viņai bija meita Marusīte, raibraiba gotiņa, divas sloksnes zemes un nezālēm aizaudzis dārziņš. Kamēr Marusīte vēl bija maza un vēl rāpoja pa zemi, tikmēr nomaļajā būdiņā klājās grūti. Atraitne bija vārga, slimīga, viņai dzīvē nevedās. Kad Marusīte paaugās un sāka strādāt, viss pagriezās uz labo pusi.

Viņa kustējās pa dārzu no ausmas līdz tumsai, un, kur vien parušinājās, tur viss auga griezdamies. Vadziņas apsēja, apstādīja, dārziņu vienmer izravēja, ar kaimiņu palīdzību pat ar kviešiem un kartupeļiem tika galā.

—   Tu, māmulīt, nebēdā! Rudenī mums būs visa kā gana!

Bet nenotiek jau tā, kā cilvēks gribētu.

Pienāca rudens, un māte tā sasirga, ka nevarēja vairs celties. Guļ slimības gultā, ne rokas, ne kājas nevar pakustināt. Steidzami jāmeklē palīdzība.

Bet kā lai viņu paglābj, ja mājās nav ne plika graša?

Marusīte aiztecēja pie kaimiņienes.

Kaimiņiene arī bija atraitne, tikai turīga. Saimniecība viņai bija itin prāva, darba rīku pārpārēm un arī grašu košajā skrīnē ne mazums. Bet par velti viņa nevienam nekad nepalīdzēja.

Viņa paskatījās bargi uz Marusīti.

—    Es ubagu dāvanas neatzīstu, un tu jau arī ubagot kaunētos. Es tev labprāt palīdzēšu, kādēļ gan ne, bet tu man par to dosi ķīlā abas zemes sloksnes un dzīvojamo būdu ar dārziņu. Ja māte atlabs, varēsi atpirkt, jo tu esi strādīga kā reti kāda meita.

Marusīte piekrita. Kas cits viņai atlika? Par kaimiņienes aizdoto naudu viņa atveda zinīgu ārstu, sapirka zāles, labi, sātīgi māti pabaroja, silti saģērba …

Bet neko tas nelldzeja, māte nomira,

Marusīte palika bārenīte, viena plašajā pasaulē ar savu Raibaliņu.

Kaimiņiene Marusītei saka:

—    Tava būda tagad pieder man, tāpat zemes sloksnes un dārziņš. Es tur gribu mitināt svešus ļaudis, lai tie saimniekotu un maksātu man renti, bet tu nāc pie manis par kalponi. Man vajadzīga palīdze, lai manas meitiņas savas rociņas pasaudzētu.

Saimniecei auga divas meitas. Abas bija glītas, bet trakoti slinkas, ķildīgas un bļaustīgas. Saimniece par viņām vien rūpējās un gādāja, bet ciema puiši pēc viņām īsti vis nekāroja. Kas nu tādas par sievām ņems?

Abas saimnieces meitas Marusīti uzreiz ienīda, tāpēc ka viņa bija skaistāka, piemīlīgāka. Viņas uzkūdīja māti, un tā centās bārenītei uzkraut pēc iespējas grūtākus darbus un nostrādināt tā, ka viņa vakarā atkrita bez elpas savās cisās. Bet saimniece un viņas meitas vēl nerimās.

Nabaga Marusīte kļuva bāla, vāja un noskumusi. Savu apģērbu viņa galīgi nonēsāja, bet, tā kā saimniece jaunu nešuva, tad staigāja noskrandusi, kaut arī tīra, nosalusi zila un trīcoša. Toziem neviens viņu nepazina. Vai tā ir tā pati skaistā un priecīgā Marusīte?

Viņas vienīgais prieks bija raibā gotiņa. Saimniece arī gotiņu uzskatīja par savu īpašumu, slauca viņu reizē ar savām govīm, bet vismaz neliedza Marusītei to apmīļot. Kuru katru brīdi bārenīte varēja Raibaliņu apraudzīt.

Kad Marusīti pārņēma neizturamas skumjas, tad viņa skrēja jz kūtiņu, apņēma Raibaļu ap kaklu un izraudāja visas savas <arstās asaras, kuras bija krājušās nebaltajās dienās. Bet Raijaļa, klusi dvašodama, ar savu silto, šerpo mēli aplaizīja Maruiītes pieri, saraudātās acis … Un viņām abām bija labi.

Pienāca pavasaris. Palejās sāka burzguļot strauti, nojumēs ečivinājās bezdelīgas, dārzos uzziedēja ābeles. Saimniece iestāās durvīs, pielika plaukstu virs acīm, paskatījās uz zaļajiem aukiem un pasauca pie sevis Marusīti.

—   Pļavās jau zāle sazēlusi. Izdzen govis paganīt mežmalā. Jn, lai tev ganos nebūtu garlaicīgi, te būs vērpšanai vilna. Pie-

spēkam… Bet viņa neuzdrošinājās ne pušplēsta vārdiņa iebilst. Baidījās no saimnieces, no viņas Jaunajām acīm un niknās balss… Arī no plašās pasaules viņai bija bail. Kur viņa ies? Kur patversies, ja viņu padzīs?

raugi, lai tu man līdz vakaram to savērptu visu līdz pēdējai šķipsniņai. Ja to neizdarīsi, tevi no mājas izdzīšu vienā kreklā, bet tavu Raibaļu paturēšu sev', Marusīte skatās uz milzīgo vilnas ērkuli… Kur nu! To jau nevarēs pat trijās dienās savērpt! Un govis taču ari jāpieskata. Šis darbs viņai nebūs pa

Marusīte paņēma vilnu un izdzina govis ganos. Nonāca ar ganāmpulku mežmalas pļavā, apņēma galvu savām sīkajām rociņām un iešņukstējās. Nekas cits viņai neatlika kā citrīt posties un iet, kur acis rāda — tālajā pasaulē, svešos ļaudīs. Vērpt viņa pat nemēģināja. Tik un tā darbs nebija padarāms.

Te pēkšņi pašā dienvidū pār mežu pārskrēja savāda vēsma, ār noru pārslīdēja tāda kā mākoņu plīva, saule uzreiz spožāk īmirdzējās, puķes pļavās kļuva košākas, tām pāri sāka virpuļot auriņi. Zālē nošalca tikko dzirdami soļi, krūmi tikko manāmi ašķīrās, bet gotiņa Raibaliņa ierunājās cilvēka balsī:

— Neraudi, Marusīt! Dod šurp man vilnu, es tev palīdzēšu.

Marusīte sabijās, sāka trīcēt, bet gotiņa skatījās tik vēlīgi, a viņa tūdaļ pat nomierinājās. Saņēma abās rokās vilnu un aklausīgi pienāca klāt Raibaļai. Gotiņa nolieca galvu.

—    Uzspraud man vilnu uz ragiem.

Tad viņa sāka grozīt galvu, un vilna vērpās tā, ka prieks, malki smalka gaišpelēka dzītiņa vērpās ap vārpstiņu. Un saulē ī mirdzēja kā sudraba stīga, kā smalkais tīmeklis, ko rudenī irneklis nostiepj rugājos, Marusīte sasita plaukstas, pielēca ājās, apkampa gotiņu un sajūsmā nomutēja uz platās pieres, -et gotiņa iemaurojās: — Nesaki nevienam, ka es to izdarīju.

Saimniece, vērpumu ieraugot, acis vien ieplēta, bet neko neautāja, tikai skraidīja pa istabu no viena kakta otrā. Viņa jau ija cerējusi, ka tiks vaļā no pieklīdenes, govi sev paturēs un avām meitiņām izpatiks. Tāpat vien bez kāda iemesla bāreni sdzīt no mājas nevarēja, jo tad kaimiņi sāktu aprunāt.

Otrā dienā viņa iedeva Marusītei divreiz vairāk vilnas,

—         Savērpi to — savērpsi arī šo, ja jau esi tāda liela strāātāja.

Marusīte šoreiz vairs neizbijās, jo paļāvās uz savu gotiņu, e pēkšņi, kad govis jau bija izdzītas pa vārtiem, viņu panāca aimnieces vecākā meita Juze.

—         Pagaidi! Es iešu tev līdzi! Māte mani sūta, lai pati savām cīm redzu, kā tu vērp.

Marusīte sastinga aiz izbailēm. Viņa gan izlikās esam prieīga, bet asaras viņai žņaudza kaklu. Viņa paslepen piespiedās ic savas gotiņas, glāstīja viņas purnu un klusi ausī čukstēja:

—    Ko mēs tagad iesāksim, Raibaliņ?

Gotiņa atbildēja:

—         Tikai nebaidies! Pašā dienas vidū padziedi šūpļa dziesmu, uru tev māmiņa kādreiz tika dziedājusi.

Juze nesaprata, ko Raibaļa sacīja. Viņai likās, ka govs tāpat ien sprauslo. Un tā,viņas atnāca ganībās.

Kad pienāca dienvidus un dabā sākās dīvainas pārvērtības, Marusīte pasauca saimnieces meitu, kas mežmalā lasīja puķes.

—   Tāda tveice, ka elpu ņem ciet. Noliksimies te kuplajā zālē, atpūtīsimies mazliet.

Juzei tas bija pa prātam. Viņa nometās mīkstajā zālītē, palika rokas pagalvī un sāka lūkoties debesīs.

Tur debesu zilajā dzidrumā, savus apveidus mainīdami, peldēja balti mākoņi un lēnām šūpojās. Biezajā zālē smaržoja kumelītes, dzirkstīdamas kā mazas zvaigznītes, āboliņa sarkanās pogaļas kā odziņas sārtojās uz lapām, violetie zvaniņi klusi zuzēja vējā. Cīruļi tuvējā laukā trillināja neapklusdami, mežā tiem pievienojās vālodzes un melnie strazdi, cenzdamies atdarināt lakstīgalu, bites un lapsenes dūca … dūca … un Marusīte dziedāja … liegā dziesmiņa kā koša dzītiņa savijās ar putnu balsīm … Un skanēja arvien liegāk un liegāk …

Juze aizvēra acis … Vēl kaut kas viņai ausīs zvanīja arvien klusāk … klusāk .. . Un tad viņa jau bija aizmigusi.

Marusīte to vien bija gaidījusi. Viņa pielec kājās, pieskrien pie gotiņas un uzs]5Tauž vilnas ērkuli tai uz ragiem.

Raibaļa savērpa vilnu gludi jo gludi, līdzeni jo līdzeni — tāpat kā pirmo reizi, un, kad Juze pamodās, dzija jau bija satīta uz vārpstas.

Vakarā saimniece Juzei jautāja:

—    Nu? Ko tu redzēji?

Bet Juze neveikli stostījās:

—    Bija šausmīgi karsts … Es tikai uz mirklīti acis aizvēru, un, kad pamodos, viss jau bija savērpts. Nudien nezinu, kā viņa to dara.

Saimniece sabļāva uz Juzi, bet otrā dienā ganos līdzi Marusītei sūtīja savu otru meitu Fruzi.

Fruze aizgāja, bet arī viņa neko nemanīja. Tiklīdz sāka putni dziedāt, dunduri dūkt, lauku zvaniņi žužināt cits par citu jaukāk un viņiem vēl piebalsoja Marusīte, dziedādama savu šūpļa dziesmu, tad Fruze pat nepaguva palūkoties apkārt, kad jau bija aizmigusi. Bet, kad viņa pamodās, tad dzestrs vējiņš vilka pār pļavu, vakarpusē pamale sārtojās, bāls mēness sirpis karājās pie skaidrām debesīm un Marusīteī blakus gulēja liels dzijas kamols, ko uz pilnās vārpstas nevarēja uztīt.

Lai cik tas bija nepatīkami, Fruzei nācās atzīties, ka arī viņa vērpšanu nogulējusi.

Trešajā dienā saimniece saka:

—   Tu vazāji aiz deguna muļķa skuķes, bet nu man pietiek! Iešu pati tev līdzi uz ganībām.

Marusīte tomēr nenobijās. Pie sevis nodomāja:

«Iemiga tavas meitas — iemigsi arī tu. Es tev vēl maigāku šūp]a dziesmu padziedāšu.»

Par laimi, tveice todien bija vēl lielāka nekā iepriekšējās dienās. Dienvidū nevarēja ne paelpot, puķēm galviņas nolīka, putni apklusa un tikai dunduri rūca un dūca un ķirzakas šaudījās starp akmeņiem kā zaļas zibens šautras.

Kaut arī iestājās dienvidus, tomēr dabā nekādas pārvērtības nenotika. Dienvidus burvestību atvairīja ļaunās sievas dusmība un spīvais naids.

Velti Marusīte dziedāja, cik skaisti vien varēdama. Saimniece neiemiga. Viņa tikai izlikās, ka kļūst miegaina. Nolika galvu mīkstajā zālē, acis aizsedza ar plaukstām, bet pa pirkstu starpām glūnēja.

Marusīte paskatījās uz viņu vienreiz, otrreiz un, domādama, ka niknā sieva iemigusi, klusītiņām piegāja pie gotiņas un gribēja uzlikt vilnu tai uz ragiem.

Raibaļa tramīgi paskatījās apkārt, smagi nopūtās, tomēr vilnu paņēma uz ragiem un sāka vērpt.

Glūnīgā saimniece redz, ka Raibaļa groza galvu, turēdama vilnu uz ragiem, un dzija pati tinas.

«Ak lūk, kā!» saimniece nodomā. «Tad tāda tu man esi, Maruse, čaklā vērpēja!»

Uzreiz viņa tomēr neko neteica, jo sabijās no brīnumainās govs. Tikai vakarā viņa pasauca Marusīti pie sevis.

—   Tavā govī ieperinājies ļaunais gars. Es negribu turēt tādu briesmoni. Rīt no rīta nokausim viņu gaļai.

Marusīte sabijās. Paskatījās saimniecei acīs un saprata, ka lūgties veltīgi. Maizes rieciens, kas tika pasniegts vakariņās, iesprūda kaklā, ar rūgušpienu viņa aizrijās, visu nemaz nevarēja izdzert. Tūlīt pēc vakariņām viņa izlavījās uz kūtiņu, apķēras savai gotiņai ap kaklu un rūgti raudāja.

Bet gotiņa saka:

—    Es visu zinu. Ļaunajai sievai nepietiek, ka viņa tevi izkalpina un pazemo. Viņa grib tevi pazudināt, jo viņai aiz lielas bagātības pārakmeņojusies sirds, un viņa tevi neieredz tādēļ, ka nodarījusi tev pāri. Tev un tavai mātei grūtā brīdī viņa sniegusi savtīgu palīdzību, lai piesavinātos tavu zemi. Tādēļ viņa nolēmusi mani nokaut, jo zina — kamēr es būšu dzīva, tikmēr tev būs savs atspaids. Neko nevar darīt, viņa šobrīd ir stiprāka, bet tu nebēdā. Stipri vēji ilgi nepūš. Neraudi un uzklausi, ko tev teikšu.

Kad mani nokaus un sadalīs gaļu, tad palūdz saimniecei, lai tev atdod manus ragus. Viņa droši vien neatteiks — ko gan viņa ar tiem darīs. Tad tu ieroc tos dārzā, žogmalē, tur, kur saulīte pašā dienvidū gozējas, un pacietīgi gaidi, kas notiks.

Otrā rītā jau ar gaismas svīdumu saimniece izdzina Marusīti ganos, bet Raibaļu paturēja kūtī.

Marusīte vairs nedziedāja. Visu dienu viņa žēlabās raudāja. Un visa daba skuma līdz ar viņu. Puķes nobālēja, nopluka, kukaiņi paslēpās, putni apklusa. Tikai nez no kurienes atlidoja melna vārna, uzmetās vientuļā priedē un ķērca:

—   Kurr Rraibaļa? Kurr Rraibaļa?

Pamalē sabiezēja snra'gi, tumši mākoņi un gaidīja tur savu īsto brīdi.

Vakarā rieti virs meža dega ļaunā un draudīgā blāzmā, sacēlās vējš, sagrieza uz ceļa putekļu vērpetes, lopi žēli īdēja, bet ļaudis nemierīgi vēroja debesis un gaidīja negaisu.

Raibaļas āda jau bija izkārta uz sētas, saimniece ar meitām un kalponēm lika gaļu baļļās, bet ragi turpat malā mētājās.

Marusīte, apspiezdama elsas, pienāca klāt un ietina tos priekšautiņā.

—   Vai es drīkstu tos paņemt? — viņa nedroši jautāja.

Saimniece atskatījās pār plecu.

—    Ņem jau, ņem! Tie lai tev paliek no govs, jo gaļu, ja arī es tev dotu, tu tak laikam vis neēstu.

Marusīte pa dienu noskatīja vietu žogmalē, kur pašā dienvidū saule spīd visvairāk, silda visstiprāk. Bet vēlu naktī, kad visi gulēja, izgāja ārā aprakt govs ragus.

Pie debesīm spīdēja pilns mēness, zvaigznes to ieskāva spīguļojošā lokā, visapkārt bija tāds klusums, ka Marusīte! sirds dunēja krūtīs kā zvans. Balti nakts tauriņi lidinājās ap viņas galvu, pelēkie nakts tauriņi lidojumā noglauda viņu ar spārniem, bet krāsainie nakts tauriņi ar samtainām kājiņām pieskārās sejai. Sikspārņi šaudījās šurp un turp, pūce klanījās augstajā liepā pie vārtiem, bet tumšajās debesīs kaut kur pašā pamalē zibsnīja rūsa.

Marusīte ļoti baidījās no pūces un sikspārņiem un arī no mēnesnīcas mānīgajām ēnām, bet viņa nevarēja neizpildīt savas gotiņas lūgumu. Viņa uzmanīgi aizspraucās starp ērkšķogu krūmiem līdz mazajam šķūnītim, kur glabājās dažādi darba rīki.

No šķūnīša viņa paņēma lāpstu un žogmalē izraka dziļu dobi, izklāja to ar sulīgu zāli, uz mīkstā paklāja nolika Raibaļas ragus, iepriekš tos sirsnīgi noskūpstīdama, apbēra tos ar melno zemi un atgriezās mājās.

No rīta nolija silts, ražens lietutiņš, pēc tam no mākoņiem palūkojās saule un karstiem stariem apspīdēja visu dārzu. Trīs dienas lija lietus un spīdēja saule, bet ceturtajā dienā pašā dienvidū notika kaut kas neticams.

Žogmalē starp nātrēm un bezdelīgactiņām bija pacēlusies zelta aka. Grodi spīguļoja saulē, vinda zaigot zaigoja, valgs laistījās visās varavīksnes krāsās, bet valga galā karājās kristāla spainis.

Atskrēja saimniece, sasita rokas milzīgā pārsteigumā.

—   Ak to brīnumu! Ak to bagātību! Nu gan mēs ar meitām staigāsim apzeltītas!

Juze un Fruze atkārto mātes vārdus, priecīgi ap aku lēkādamas, bet ļaudis, kas iet garām, apstājas, skatās žogam pāri un skrien uz ciemu jauno ziņu teikt.

Pienāca arī Marusīte, kuru šajā dienā saimniece bija norīkojusi pie kāda steidzama darba. Pienāca, paskatījās, un acis viņai priekā iemirdzējās. Tad rau, kādā izskatā gotiņa Raibaliņa pēc nāves viņai parādījusies!

Bet saimniece jau steidz Marusīti atgaiņāt:

—    Ko tu te nāc? Ko bāz degunu, kur nevajag? Tā ka tūliņ ietu un izmēztu cūku kūti!

Marusīte aizvainojās. Šī aka taču izaugusi no viņas gotiņas ragiem, tātad tā pieder viņai. Bet skaļi viņa neuzdrošinājās neko teikt. Notupās aiz ērkšķogu krūma un gaidīja, kas notiks tālāk.

Saimniece ieskatījās akā un sauca:

—   Tur jau nav ūdens, bet visīstākais vīns! Pārdošu vīnu — par vienu dukātu lielo kausu un par sudraba dālderi mazo kausiņu. — Viens un divi — manām meitām pūrs būs pielocīts!

Ļaužu aiz žoga salasās arvien vairāk, visi staipa kaklus, ar elkoņiem stumda cits citu, sačukstas.

Saimniece iespieda rokas sānos.

—    Dzi, ļautiņi, klausieties! Kas grib vīna kausu? Brīnišķīgs vīns! Dziedē visas vainas! No Jauna skatiena atbur! Labas domas raisa! Simtkāršo spēku! Ei, ļautiņi, sanāciet! Kas dos zelta dukātu, dabūs lielo čarku! Kas dos sudraba dālderi — tam mazā čarka! Bet, kas nežēlos vara grasi, tam atjaušu akā paskatīties, lai vismaz vīna smaržu dabūtu just. Ei, ļautiņi, sanāciet!

Ļaudis aiz žoga saskatījās. Nevienam no viņiem nebija zelta dukāta, jo kur tad lai ciemā zelta dukāti rastos? Bet sudraba dālderi pats turīgākais saimnieks gan izvilka no kabatas. Ja jau šis vīns simtkāršo spēkus, dziedē no visām kaitēm, tad var maksāt. Jāpalūko!

Saimniece aizsūtīja Fruzi pēc kausiņa, pati satvēra vizuļojošo valgu, nolaida vindu … bet veltīgi pūlējās iesmelt kristāla spainī vīnu. Tas noplal^a akas dziļumā, izsusēja pavisam, bet saērcinātā saimniece tikai nedaudz nogulšņu paguva iesmelt.

Pūlis smej: — Tas tik ir vīns, ko!

Tad kāds cits sniedz dālderi, bet notiek atkal tas pats. Vīns nupat vēl līdz pat grodu malai skalojās, bet nu tā vairs nav! Saimniecei, trešo reizi smeļot, jau rokas dreb … Un atkal nekā.

Ļaudis sāk mēles trīt.

—   Mūsu kaimiņiene jau nu neizvilks pilnu vīna spaini! Te slēpjas burvestība. Vai nu kādam būtu pāri nodarīts, vai?

Bet ļaužu pulkā stāvēja jauneklis, skaists un slaids. Tas bija dzirnavnieks Jasis. Jau sen Juze un Fruze viņu bīja nolūkojušas, un arī viņš uz glītajām meitām mīļu prātu acis meta, nepazīdams viņu īsto dabu.

Tas piepeši iesaucās:

—    Vadzi, ļaudis! Klau, ko es domāju! Šis vīns negrib, ka to pārdod. Šī aka noburta citā nolūkā. Man rādās, šī aka nes nevis bagātību, bet laimi tam, kam tā nolemta.

To teikdams, viņš viegli pārlēca pāri žogam, nostājās pie akas, saimnieces priekšā zemu paklanījās.

—    Klausies, māt! Manas dzirnavas rūc dīķn.alā, dzirnakmeņi baltus miltus maļ. Sēru vītoli līkst pār dīķi, zelta skaras zaļā ūdenī mērcēdami. Pie dzirnavām aug ābeļdārzs, zosis ka sniegbalti lakati pa pagalmu plīvo, govis mauro, vakarā nākdamas no ganībām. Pie manis ir skaisti un visa kā diezgan, tikai skumji un vientuļi. Es sev meklēju sievu un nolēmu, ka ņemšu to meiteni, kas man pasniegs kausu vīna no šī kristāla spaiņa. Atļaujiet iesmelt vīnu savām meitām!

To dzirdēdama, laipni pasmaidīja Juze, vēlīgi pavaikstījās Fruze. Dzirnavnieks Jasis bija pats skaistākais, pats strādīgākais, pats izveicīgākais puisis ciemā, katra meita sapņoja, ka viņš nāks tieši viņu bildināt.

Juze mātei saka:

—   Atļaujiet, es nolaidīšu vindu akā. Un jūs redzēsiet, ka man vīns neaizbēgs.

Māte ļauj pieiet Juzei pie akas, meita abām rokām tiecas pasmelt, pārliecas pār zelta grodiem, skatās.

… Ka tevi vilks! Zeltaini dzirkstošais vīns atrodas tādā dziļumā, ka to ne ar spaini aizsniegt, ne ar aci ieraudzīt.

Jasis iesmējās, iespieda rokas sānos.

—    Redzi nu! Tu neesi man nolemta!

Pieskrēja Fruze, atgrūda apmulsušo Juzi.

—   Nebūs tev, būs man. Paej nost!

Fruze stumj, stumj, visus spēkus sasprindzinādama, stumj spaini arvien dziļāk, zeltaini mirdzošo virsmas lāsumu attālinādama.

Sasodīts! Vīns atrodas nesniedzamā dziļumā. Ne to ar spaini var aizsniegt, ne ar aci ieraudzīt.

Un Jasis saka:

—    Ko lai dara, māt? Jūsu meitām neizdevās, atļaujiet pamēģināt citām. Es skaidri nomanu: kurai zelta aka paklausīs, tai jābūt par citām labākai un gudrākai, tā vīram būs laba sieva.

Saimniece nelabprāt piekrita, bet arī pretoties neuzdrīkstējās, jo ļaudis viņpus žoga visi vienā balsī sāka saukt:

—    Ļaujiet citām! Ļaujiet! Ne jau jums tā aka no zemes dziļumiem te uzradās! Starp visām ciema meitām atradīsies viena, kam aka paklausīs.

Sabira meitas dārzā kā puķes, kas pavasara vienā naktī uzzied. Visapkārt iespulgojās cerību pilnas acis, pazibēja vējā atlaistas bizes, novizēja puķaini lindraki. Katra no meitām nolaiž vindu akā, velk abām rokām vizuļojošo valgu… bet nevienai neveicas. Kas tas par brīnumu? Ko vēl apburtā aka gaida?

Bet Jasis nu vairs nesmejas, pat rokas sānos neiespriež. Tās viņam bezpalīdzīgi nošļukušas gar sāniem.

—    Kā tad tā? Vai tad nevienu no jums apburtā aka negrib atzīt?

Visi noklusa aiz žoga. Stāvēja sadrumuši un norūpējušies. Meitas cita pēc citas, galvu nodūrušas, spruka laukā no dārza, bet Jasis jautā:

—   Vai visas pie akas jau bijušas?

Ļaudis atbild: — Visas! Visas!

Un nelaipni noskatās uz aku, kas viņu meitas apkaunojusi.

Jasis jautā:

—   Vai nav vairs nevienas? Nevienas pašas?

Tad kāds vecītis, kas, visu šo laiku stāvēdams nomaļus, bija pamanījis Marusīti aiz ērkšķogu krūma, norādīja uz viņu:

—    Šī te vēl pie akas nav bijusi.

Saimniece atskatījās.

—   Ko? Šī lupatu bunte? Viņa jau neskaitās. Tā ir mana gane, nabadze, ko es pieņēmu aiz žēlastības, sušķe, sliņķe, liekēde. Ne jau nu viņai būs lemts vīnu no zelta akas smelt!

Bet ļaudis sāka skaļi saukt:

—   Ja visas, tad visas! Lai pienāk bārenīte Marusīte! Lai tver vizuļojošo valgu! Kas to var zināt, kas kuram ir lemts!

Jasis pienāca pie Marusītes, paņēma viņu aiz rokas, piecēla kājās un, ieskatījies viņai acīs, pamanīja tajās neparastu gaišumu, un sirds viņam pielija ar saulainu mirdzumu.

—    Nāc nu, Marusīt, pie zelta akas, velc aiz spožā valga, nolaid vindu, nolaid kristāla spaini akā! Es jaušu, ka tu vīnu iesmelsi.

Marusīte kvēlošiem vaigiem pienāk pie akas un, tiklīdz grib satvert mirdzošo valgu, tas pats ievijas viņai rokās, vinda pati nolaižas, kristāla spainis vīna dzelmē iegrimst un pats paceļas augšā. Meitene piesmeļ pilnu kausu un bikli pienāk pie dzirnavnieka. Viņš ar vienu roku satvēra kausu un to pielika pie lūpām, ar otru apskāva Marusīti. — Dodiet mums savu svētību, labie ļaudis, jo mēs abi esam bāreņi!

Tad visi, kas tur bija sapulcējušies, sāka viņus sveikt un abiem vēlēt laimes. Vecākās sievas apkampa Marusīti un mutēja viņu, vīri spieda Jāsim roku, un ciema ļaudis nevarēja vien nopriecāties gan par to, ka ciemā atradusies tāda meitene, gan arī par laimīgo jauno pāri.

Bet Marusītes saimnieci pārņēma briesmīgs naids glužī kā nevaldāma sveloša liesma.

Savās velnišķīgajās dusmās saimniece un līdz ar viņu arī abas meitas acumirklī pārvērtās par melnām vārnām. Visas trīs, skaļi ķērkdamas, aizlaidās uz ziemeļiem.

Zelta aka deva kāzām tik daudz vīna, ka viesī varēja dzert, cik kuram kārojās. Bet, kad vīns līdz pēdējai lāsei bija izdzerts, tad — skat, ļautiņi mīļie! — no akas izlēca gotiņa Raibaliņa dzīva un vesela, it kā nekas nebūtu noticis, pienāca pie Marusītes un priecīgi iemaurojās.

Marusīte apķērās gotiņai ap kaklu, nobučoja tās valgo purnu. — Mana Raibaliņa! Nu mēs vairs nekad nešķirsimies!

Un tūda] pat zelta aka nozuda kā nebijusi.

Marusīte ar Jasi dzīvoja ilgi un laimīgi, izaudzināja četrus raženus dēlus, četras daiļas meitas un prasmīgi saimniekoja dzirnavās.

Niknās saimnieces māja un manta izputēja. Zemi sadalīja nabagākajiem zemniekiem, bet mājā neviens negribēja dzīvot. Pagalms aizauga ar nezālēm, žogi sapuva, mājas jumts iebruka, lietus un vējš sagāza sienas. Tikai laiku pa laikam šurp atlaidās trīs melnas vārnas, notupās nokaltušā kokā un žēli ķērca.

Vanda Dobačevska

MELNĀ PŪĶA DĀVANA

Reiz dzīvoja kāds nabaga zemnieks, kuram, kā mēdz teikt, nekas negāja no rokas, lai gan otra godīgāka un čaklāka darbarūķa nebija visā apkaimē. Zemes vīram bija maz, iekopta tikai tāda šaura strēmele kviešiem. Pa kreisi pletās purvs, kurā pat smilgas neauga. Rau, tādēļ viņš dzīvoja tik lielā trūkumā kā reti kurš un kaimiņi viņu sauca par Nabaģeli.

Kādā rudens rītā Nabaģelis izgāja ziemājiem zemi art. Ara tavu aršanu. Zirdziņš vājš, izģindis, tikko kājas var pavilkt, arkls aiz akmeņiem ķeras zvingstēdams. Nabaģelim piere vīslo, sviedri plūst aumaļām, kaut gan diena dzestra, gaiss pievildzis kā jau rudenī. **

Nabaģ'elis pārguris, labprāt jau atpūstos, tomēr neatlaižas, jo cieši noņēmies, ka strādās līdz dienas vidum un tikai pusdienlaikā atvilks elpu un notiesās maizes doniņu, kas glabājas azotē.

Apņemšanās jau būtu laba, bijis tikai vairāk spēka kaulos. Bet Nabaģelis tikko kustēja, turklāt viņš jutās arī pagalam izsalcis. Uz ežas pakrūmē viņam likās klusi un jauki. Viņš piestāja, izņēma maizes doniņu, ievīstītu tīrā linu drāniņā, kāri aplūkoja to un prātoja:

«Apēst tūlīt vai vēl paglabāt? Maizīte garda, kauč arī cieta, jo cepta no tīriem rudziem. Pavei, kā smaržo garoziņa!… Mm … Bet saulītei līdz pusdienlaikam vēl tālu ko tecēt… Apēdīšu tagadītās, citādi līdz vakaram neizturēšu. Ek,» domā, «nē, pacietīšos, maizīti nolikšu tepat uz ežas, lai nekārdina.»

Nabaģelis paņēma linu drāniņu, rūpīgi ievīstīja maizi, lai valgā migla klāt netiktu, un, smagi nopūties, turpināja art.

Tā viņš ara un ara, acis ne pa labi, ne pa kreisi, pat ne uz savu smiltāju purvu nepamezdams.

Aiz šī purva, kas atradās viņa robežās, melnēja liels akacīs, bezdibenīgs, ar purva staipekņiem ciet aizvilkts. Tur mita paši nelabie.

Tur mājoja arī Zaļais pūķis. Tas ar negantu prieku visus garāmbraucējus, kas kūlās pa tuvējo čikstu, ievilināja muklājos, ar savām vardes pleznām ķērās riteņos, un tie stiga slīkšņā; milzīgas zaļas vardes izskatā tas lēca zirgiem pie purna, un tie pārbīli sāka trakot, sarāva iejūgu, salauza ilksis. Braucēji, nomocījušies, pārguruši, līdz pat rīta gaismai nevarēja uz ceļa tikt.

Tur mājoja arī Zilais pūķis, kas pa sīkām tērcītēm no mīkņām aizmanījās līdz ezeriem, sagandēja zvejniekiem murdus, samudžināja tīklus un tinas.

Purvā vēl mita Rudais pūķis, kas no dūkstīm apkārtējiem ļaudīm uzlaida karsoni.

Bet visnegantākais bija Melnais pūķis. Visneatlaidīgākais, visviltīgākais, visuzmācīgākais. Viņš, izrāpies no akača, izbradāja iekoptos laukus, pielavījās pie māju logiem un lūkoja, kam varētu sariebt, kam nodarīt pārestību, kam sagādāt raizes. Pie tam viņš bija tik izmanīgs, ka nebaidījās klaiņot apkārt pat dienvidū.

Tā nu kādā dienvidū Melnais pūķis izrāpās no purva, iznāca muklāja malā un notupās aiz kārklu krūma. Izvalbījis redzokļus, viņš glūnēja visapkārt.

Viņš redzēja, ka nabaga zemnieciņš pie ežas apstājās, savu maizes doniņu apskatīja, kaut ko pie sevis nomurmināja, pēc tam linu drāniņā ievīstītu nolika to uz ežas atpakaļ un dzina vagu tālāk.

Tiklīdz Nabaģelis aizgriezās, nelabais izlēca no pakrūmes, vīstokli sapluinīja un, ielēcis kārklu pudurā, gaidīja, ko nu Nabaģelis teiks un kas nu notiks, kad būs pamanījis pastrādāto nelietību.

Pa to laiku saule pakāpās virs sirmpelēkajiem mākoņiem, uzmeta spožu skatienu visai pasaulei, un miklajā zemē iezīmējās strupas koku un krūmu ēnas.

Nabaģelis, roku acīm priekšā aizlicis, paskatījās uz sauli, atviegloti nopūtās, palaida zirgu zālītē, kas tikko bija sadīgusi uz ežas, bet pats aizgāja pēc atstātās maizes.

Pienāk … skatās — no doniņas ne miņas, tikai linu drāniņā mētājas.

Nabaģelis noskuma līdz sirds dziļumiem, pakasīja pakausi un skaļā balsī sacīja:

— Kas gan būtu iekārojis manu cieto maizes doniņu? Kas mani līdz vakaram badā pametis? Droši vien garām būs gājis kāds, kas vēl nabagāks par mani.

Melnais pūķis neticēja savām ausīm. Tas nu Ir savādnieks! Pūķis jau bezmaz gribēja pamest zemniekam nožēlojamo maizes doniņu, jo maz prieka no tādas ļaundarības, ja nelaimīgais nesodās un nenolād. Taču ļaunu griezt par labu — to nelabais nebija paradis. Viņš norēcās, ļauni iesmiedamies, piesita āža nagus, papurināja āža ragus un iespruka purva akacl.

Te, pašā purva vidū, kur cilvēks kāju nebija spēris, klusa, meldriem un vilkuvālēm aizauguša ezeriņa krastā, pie kārklu čumura mitinājās Purva velns, visvecākais un pats galvenais no visiem nešķīsteņiem, kas mita šajā nolādētajā pasaules malā.

Viņš sēdēja, ērti atzvēlies tronī, kas bija pīts no vītolu klūgām, melnu apmetni ap pleciem apmetis, vītolu kroni galvā. Tumši zaļš pēc vaiga, ar uzblīdušu vēderu — tā viņš tur snauda, rudens saulītē sildīdamies.

Purva velns gaidīja, kad atgriezīsies uz visām malām izsūtītie pūķi un pastāstīs, kur un ko viņi pastrādājuši.

Kad viņa priekšā nostājās Melnais pūķis, Purva velns pavēra vienu aci, izvalbīja to gluži kā varde un nosēcās:

—   Nu? Ko vēstīsi?

Un Melnais pūķīs sāka:

—    Es nočiepu maizes kripatu vienam vārgulim, lai šo saērcinātu, lai piedabūtu pie nešpetnas lādēšanās, kas mūs, pūķus, kā zināms, ielīksmo.

Purva velns saausījās.

—   Nu, nu? Un ko tad šis nolādēja?

—    E, nevienu. Tas ir tāds vientiesis. Viņš novēlēja labu veselību tam, kas apēdis viņa maizi.

Purva velns pakārstīja savu vardes galvu, kas bija tik liela kā prāvs ķirbis.

—   Tu saki — viņš novēlēja labu veselību tam, kas viņu aplaupījis? Tad jau viņam būs maizes vai cik. Kas tādam viena nieka rika?

—    Kur nu! Tas īr pēdējais nabags. Visi viņu par Nabaģeli vien saukā. Tik tikko ar savu ģimeni velk dzīvību. Nu viņam līdz pat vakaram nebūs ko likt uz zoba.

To padzirdējis, Purva velns bargi savilka uzacīs un nikni ieb|āvās:

—    Ak tu diedelnieks! Vai tu nezini, ka velniem un pūķiem arī Ir savs gods? Kā tu uzdrīkstējies nabagam pēdējo kumosu izraut no mutes? Tas laikam ir vieglāk nekā pietikt pie bagātā lādes, ko? Kaunies! Tādu izrīcību atstāj cilvēkiem. Ja patīk, lai viņi tā dara! Bet tu joz atpakaļ un noliec maizi tur, kur to paņēmi.

Melnais pūķis satrūkās.

—   Kā lai es to izdaru! Tā nieka doniņa man sabirza, un putni pa kripatai vien uzknābāja.

Purva velns, pirkstu pie purna pielicis, brīdi padomāja, tad teica:

—   Ja nevari aiznest atpakaļ, tad ej un atkalpo! Ej tūlītās pie tā zemnieka un piesakies viņam par kalpu! Tev pie viņa jānokalpo trīs gadi, tad varēsi pie mums nākt atpakaļ.

Kad jau, tad jau. Purva velns bija visu velnu un pūķu valdnieks, tāpēc to vajadzēja paklausīt. Melnais pūķis aizšāvās atpakaļ, piesita kāju pie zemes, pārvērtās par īstu kalpu, — un ies nu Nabaģelim klāt.

Bet šis patlaban jau vilkās no lauka uz māju, jo arī saule aiz tālā meža posās jau uz dusu.

Nabaģelis steberē elsdams un pūzdams, viņa zirdziņš arī tikko kājas cilā, arkls kumuro aiz zirga, pa ciņiem lēkādams, pret akmeņiem atsizdamies … bet Nabaģelim nav vairs spēka to saturēt. Aiz izsalkuma un pārguruma pats grīļojas vien.

Te pie viņa pienāk kāds nepazīstams dēlietis. Acis šim zaļas kā mežezers, uzacis melnas, mati tumši kā vārnas spalvas, aveņsārtajā sejā uz virslūpas dīgst melnas ūsiņas. īsts skaistulis un spēka vīrs! Viņš Nabaģelim uzreiz iepatikās. Zaļo acu skatiens gan bija spīvs, taču Nabaģelis to nepamanīja.

Brašulis satvēra arkla balstus, uzrāva arklu stāvus un teica:

—    Es jums, saimniek, palīdzēšu.

Uzsvilpa zirgam, un tas, it kā ar burvju rīksti tam būtu uzšauts, sparīgi nosprauslojās, izslēja galvu, viss saspringa un tad aizlika uz mājām kā jauns ērzelis. Nabaģelis aiz brīnumiem muti vien ieplēta. **

—    Kas tu tāds esi, ka nāc man palīgā?

—   Ja vēlaties — jūsu kalps.

Nabaģelis izbrīnījās vēl vairāk.

—   Kā tad tev, puis, prātā ienācis man rādīt tādu labestību? Es esmu pēdējais nabags, nespēju kalpu turēt. Tik tikko pats ar sievu un bērniem garu velku, kur nu vēl kalpu algot…

Svešais atbildēja:

—   Man nekādas maksas nevajag. Man, saimniek, taīsnī labpatiktos jums kalpot. Nedzeniet vis projām, un — es lieku galvu ķīlā — būsiet ar mani mierā.

Viņš lūdza uzstājīgi, gandrīz vai draudēja. Nabaģelis taisni vai satrūkās. Ej nu sazini, kas tas par uzklīdeni, ko tāds te meklēja? Varbūt kāds laupītājs, kas, no taisna soda bēgdams, meklēja sev drošu patvērumu? Ja tādu padzīsi, skaties — vēl atriebsies! Labāk jau pretī nerunāt.

Tā Nabaģelis klusībā nodomāja un pēc tam skaļi bilda:

—    Ko te daudz! Paliec, ja gribi! Nedēļu nodzīvosi, ja patiks, tad varēsim vienoties par ilgāku palikšanu.

Tā Melnais pūķis apmetās pie Nabaģeļa.

Jaunais kalps sāka savu darbu ar zirga atkopšanu. Viņš to kopa, baroja, dzirdināja, un Nabaģelis nevarēja tikt gudrs, kur viņš ņēma barību.

Nebija vēl nedēļa pagājusi, kad zirgu vairs nevarēja pazīt. Tas bija mīksts un apaļš, spalva spīdēja, krēpes izsukātas, iet saslējies kā brūtgāns savā kāzu dienā. Darbā nepiekūst, iejūgā raujas ar tādu sparu, ka ne novaldīt, kaimiņi brīnās vien.

Kur Nabaģelis tādu zirgu ņēmis? Pircis jau nebūs, kurš par velti tādu zirgu dos — naudas tak viņam ne plika graša pie dvēseles. Iemainījis jau arī nebūs, jo bez krāpšanās tāda lieta nebūtu nokārtojama, bet Nabaģelis taču ir goda vīrs. Un galu galā spalva zirgam tā pati un zīme uz muguras lai. Brīnumi, brīnumi! Jānudien, brīnumi!

Kalps tagad sāka noņemties ar govī.

Viņš to ganīja pa grāvmalām, izmeklēja vietas ar mīkstāku zāli, un govs nāca mājās, nesdama tesmeni kā pilnu toveri. Nabaģeļa bērniem nu piena bija papilnam. Sejiņas kļuva apaļākas, paši apvēlās, tapa dūšīgāki un priecīgāki, sāka čivināt kā zvirbuļi pavasara saulītē.

Nabaģelis prātoja:

«Kalpam viss iet no rokas. Maz ēd, bet daudz padara. Lai paliek pavisam.»

Kalps, uzzinājis šo atvēli, kļuva priecīgs, jo kā viņš varētu Purva velnam acīs rādīties, šā pavēli neizpildījis? Velnu likumi ir stingri.

Un Nabaģelim kalps teica:

—   Nu, saimniek, ko darīsim? Laiks negaida. Pēdējais brīdis, lai zemi ziemas kviešiem apartu.

Nabaģelis atbildēja:

—    Es jau visu zemi aparu un rudzus iesēju. Vēl jau kāds stūrītis jāatstāj, kur pavasarī tupeņus ielikt. Nav man vairāk brīvas vietas.

—    Bet vai tas gabals purvmalā nav jūsu?

—   Mans gan, bet ko tas līdz? Purva staignāju jau nevar uzart.

—    Ļaujiet man pamēģināt. Es to izdarīšu.

—    Bet zirgs tur nebūs liekams lietā.

—    Nu, pamēģināšu. Un graudus sēklai arī sadabūšu.

Nabaģelis neko neiebilda. Lai tas savādnieks dara, kā grib.

Ja arī graudus viņš pats sagādās, tad jau nekas nebūs zaudēts.

Kalps uzara staigno purva malu, pēc tam naktī aizdieba ar maisu, visas apkārtējās susļiku alas izšukurēja un pat lauku peles iztramdīja tā, ka piecu jūdžu tālumā gāja ņigu ņegu. Atstiepa maisu ar labu labiem graudiem. Un iesēja.

Kaimiņi viņu vēroja un smējās, vēderus turēdami.

—   Tas jau galīgi jucis! Labus graudus samet dubļos! Tikpat labi varēja tur iesēt varžu oliņas, no tām vismaz, drošs kas drošs, rastos kurkuļi.

Kalps par kaimiņu dzēlībām nelikās zinis, neievēroja arī Nabaģeļa mēmo izbrīnu, darīja tikai savu.

Pienāca ziema. Uznāca pamatīgs sals. Zeme sasala ragā, pēc tam iestājās silts un neredzēti sauss pavasaris, un tam sekoja tik karsta vasara, kādu vecākie ļaudis savumūž nebija vēl piedzīvojuši.

Saule versmoja kā uguns lode, akas izsusēja, avoti izsīka un velti gaidīja lietu, zeme izžuva un kļuva sausa kā pelni, zāle pļavās nodzeltēja, izkaltušie, vārgie labības stiebri nolīka pie zemes.

Tikai Nabaģeļa purvā auga kvieši kā mūris. Smagas vārpas staroja saulē. Kad pienāca pļaujas laiks, birums bija simtkārtīgs.

Nu Nabaģelim bija gana graudu miltiem, gana sēklai, un pārpalikumu vēl pārdeva. Kaut arī viņš neprasīja diez kādu lielo maksu, nauda tomēr iekrājās.

Tagad viņš ar lielāku cienību skatījās uz savu kalpu. Bet šis neteica neko. Darīja savu darāmo svilpodams.

Kad pienāca sējas laiks, kalps Nabaģelim teica:

—    šogad apsēsim smiltāju!

—   Bīsties dieva, puis! Šo te smiltāju? Bet tur tak nekas, itin nekas nav audzis.

—    Nebaidieties, saimniek! Gan izaugs.

Nabaģelis nerunāja pretī, jo bija pārliecinājies, ka kalpam galva ir uz pleciem, bet kaimiņi smīkņāja vien, kad Nabaģelis un kalps ar diviem arkliem sāka uzart neauglīgo smiltaini.

Apara. Apsēja. Lai nu aug!

Šajā vasarā lietus lija bez apstājas. Debess katru dienu bija apmākusies, svina pelēkos padebešos neatspīdēja ne sīkākais saules stariņš. Lietus sīpas šļācās dubļu paltīs, triecās pret māju jumtiem, plūda lejup pa stāvžogiem un urdza pa izskalotiem ceļiem, pa kuriem rati nevarēja izbraukt. Nabaģeļa purvs ar slapjo pļavu drīz vien pārvērtās ezerā, labība laukā sapuva, tikai smiltājā tā auga griezdamās. Un atkal Nabaģelis ievāca simtkārtīgu ražu.

Kaimiņi nevarēja vien nobrīnīties.

>— Kā tavs kalps zina, kāds laiks būs vasarā?

Re, ka zināja! Un viņš zināja vēl daudz ko citu.

Trešajā gadā kalps sarosījās un kādā vētrainā naktī pārnesa dubļu kārtu no purva dūksts uz smiltaini, bet smiltis — uz purvu. Tā viņš padarīja sauso zemes stūri auglīgu, bet nosusināja staignāju, un visa Nabaģeļa zeme kļuva auglīga.

Protama lieta — tāds darbs cilvēkam nebija pa spēkam, un, kad Nabaģelis, no rīta piecēlies, ieraudzīja padarīto, viņš neko vairs savam kalpam nevaicāja, neko nelika darīt, meta tikai viņam apkārt līkumu, trīsreiz nospļaudamies, lai tā sevi no burvestības pasargātu.

Bet kalps darīja savu. Iekopa Nabaģelim katru pēdu zemes, iesēja kviešus, miežus, rudzus, iestādīja kartupeļus. Pietika vēl vietas zirņiem un kāpostiem … Raža ienācās lieliska. Tādu Nabaģelis savā mūžā vēl nebija ievācis.

Nabaģelim bija pilna klēts un kūts, un viņš vairs nebija nekāds nabags, lai gan ļaudis pēc ieraduma viņu vēl dēvēja par Nabaģeli. Viņš bija labi apģērbies, sātīgi paēdis, nekā netrūka ne pašam, ne sievai, ne bērniem.

Pa to laiku bija apritējuši Melnā pūķa treji kalpības gadī.

Pienāca septembra nakts, kad pilnmēness jau taisījās dilt.

Mēness spīdēja augstu pie debesīm un dāsni apstaroja zemi ar zilganu gaismu, tik spožu, ka adatu varētu uz ceļa saskatīt, bet reizē tik mānīgu, ka, savu māti satiekot, to nepazītu.

Nabaģeļa kalps iznāca no mājas, piesita ar kāju pie zemes, atguva savu agrāko izskatu un lika prom uz savu muklāju.

Bet tur, starp vītolu un kārklu krūmiem, purva zālēs, kas uz ciņiem bija saaugušas biezos puduros, meldriem un vilkuvālēm aizaugušā melnā ezeriņa krastā dejoja meža gari, nāras, velni, jodi un pūķi. Tie mēness pielietajā miglā, saķērušies rokās, griezās riņķu riņķiem, loku lokiem, viju vijām, cits ar citu mīdāmies, palēkdamies, apkārt griezdamies, kūleņus mezdami, un malduguntiņas virs viņu galvām zibēja kā spoži vainagi.

Purva velns izlīda no ūdens, apsēdās uz burvju vītola līkā stumbra, no vītola zara izgrieza sev stabulīti un, mēness sudraba vaigā vērdamies, sāka pūst dejas melodiju, ar savām vardes pleznām stabules caurumiņus te aizspiezdams, te atlaizdams.

Melnais pūķis nostājās Purva velna priekšā, zemu paklanījās.

—   Esmu pārradies, — viņš teica. — Mans kalpības laiks aptecējis.

Purva velns nesteidzīgi novērsa acis no mēness spožā vaiga.

—    Esi pārradies? Nu labi. Vari palikt pie mums. Ej un dejo, kamēr sudrabotā mēnesnīca sāks bālēt, kamēr debesmala sāks rītausmā sārtoties.

Bet Melnais pūķis kasa sev pakausi, mīdās no vienas āža kājas uz otru pavisam norūpējies.

Purva velns vaicā:

—   Ko vēl gribi?

•— Mūsu, augstais valdniek! Es šim cilvēkam izdarīju tik daudz laba. Nozagto maizes gabalu es viņam tūkstoškārt atstrādāju. Vai tam tā jāpaliek?

—    Ko tu vēl gribi?

—    Es gribētu izstrādāt ar viņu vienu joku. Pavisam mazu, nevainīgu joku, kādi velniem patīk.

—   Tik pieraugi, ka pats savu darbu nesagandē.

—    Ne prātā nenāk.

Purva velns sasita savas zaļās pleznas.

—    Šurp, visi nešķīstie!

Topašbrīd visi pārstāja dejot. Pie līkā vītola stumbra, kaklus staipīdami, galvas kārstīdami, saskrēja meža gari, ūdens nāras, velni, jodi un pūķi.

Purva velns viņiem sacīja: tā un tā.

Un tad viss nešķīsteņu bars sāka murdēt un pīkstēt.

—    Ļauj viņam! Ļauj! Ļauj!

Purva velns atkal sasita savas zaļās pleznas.

—    Lai notiek! Ļaunai varai jābūt ļaunai, citādi tā nepastāvēs. Izstrādā ar saimnieku uz šķiršanos joku, bet tādu īsti velnišķīgu, lai mums par tevi nebūtu jākaunas.

Melnajam pūķim acis sāka gailēt kā divas sveces.

—    Nebaidieties! Gan es zināšu, kas darāms!

Palika viņš pie savējiem līdz rīta gaismai. Dejoja, kamēr aizelsās, dziedāja, kamēr aizsmaka. Tikai tad, kad mākoņi austrumu pamalē sāka sārtoties, piesita ar āža nagu pie zemes, pacēlās gaisā un aizlidoja taisni uz Nabaģeļa sētu.

Bet Nabaģelis gulēja mierīgi un neko nenojauta.

Otrā rītā kalps Nabaģelim saka:

—    Saimniek! Esmu jums uzticami kalpojis un neko par savu darbu neprasīju. Bet šķiroties es gribētu lūgt samaksu, jo nu iešu prom pasaulē.

Kaut ari kalps Nabaģelim bija atnesis bagātību, viņš to negribēja aizkavēt. Sirds dziļumos saimnieks priecājās, ka kalps nu reiz no viņa atstāsies. Pret samaksu viņš neiebilda un kalpam teica:

—    Kas tiesa, tas tiesa. Tu man darīji labu, es tev par visu samaksāšu. Cik gribi?

—    Ne daudz — ne maz. Pieber kubulu pilnu ar rudziem.

Nabaģelis izbrīnījās.

—    Ko tu ar graudiem? Pasaulē kubulu tak līdzi nenesīsi.

Kalps iesmējās.

—    Nē jau, ne! Jūs man graudus noberiet te šajā istabā pie pavarda. Arī vislielāko katlu iedodiet. Es vārīšu.

—    Rudzus? Un kas tad tur iznāks?

—    Gan jau redzēsiet.

Kalps ķērās pie darba. Aplēja rudzus ar ūdeni no tāda avota, līdz kuram gaiļa dziesma nekad nebija aizskanējusi, pēc tam katlā vārīja un sutināja, nolēja, pielēja klāt, pārlēja, bet nevienam neļāva sev pār plecu skatīties. Visu to darīja lielā slepenībā.

Pēc kāda laika viņš Nabaģeli paaicināja un nolika uz galda viņam priekšā krūzi ar dīvaino novārījumu. Tas bija dzidrs, dzidrs kā ūdens, bet oda gan sīvi.

Nabaģelis vaicāja:

—   Kas tas Ir?

Kalps smaida, baltus zobus rādīdams.

—   Tāds padzēriens.

—   Maīzes kvass tas nav, ne medalus, ne alus.

—   Zināms, ka ne! Tas ir kas labāks. Ar acīm jau nenogaršosim. Ieraujiet!

Kalps atnesa divas glāzītes un ielēja tajās dzidro dzērienu..

Nabaģelis paņēma vienu lāsi uz mēles.

—    Sīvs. Dedzina.

—    Iebaudiet vairāk!

Nabaģelis iebaudīja. Tūdaļ pat izspļāva.

—   Tfu! Kas par draņķi!

Kalps sabijās.

—   Un es domāju, ka jums garšos! Vai tad man nebūtu izdevies? Lūgtum, saimniek, ieņemiet vēl mazdrusciņ! Varbūt nu liksies jau labāks.

Nabaģelis iešāva vēl vienu glāzīti.

—   Jānudien, ka labfīks. Vairs tā nededzina, tikai iekšā top silti un labi.

—   Arī man šoreiz garšoja labāk. Vadzi, varbūt iecirtīsim vēl trešo mēriņu?

—    O! Nu jau pavisam labs! Nu man tik jauki, ka smieties vien gribas, lai gan pats nezinu, kādēļ. Vai tev arī tikpat priecīgs prāts?

—   Man arī. Es labprāt uzdancotu! Tas no tiesas ir labs padzēriens. Iedzersim vēl!

Nabaģelis izmeta ceturto glāzīti, un viņam kļuva pavisam jocīgi. Ausīs sāka šalkt, deniņos dunēt. Viņš pastiepa roku uz, priekšu.

—   Vai, puis! Kas ar mani notiek?

—    Kas tad notiek?

—   Māja griežas! Uz riņķi, uz riņķi vien!

—    Nemaz negriežas! Stāv, kā stāvējusi.

—   Griežas, kad es tev saku! Atstutē sienas, citādi vēl sagāzīsies un mūs nospiedīs!

—   Negriežas. Tā tikai liekas. Man arī liekas.

—    Kas tev liekas?

— Tas, ka es esmu savā dzimtajā purva akacī un vadāju 2vi līdz ar tavu zirgu un ratiem. Hei, hā!

Nabaģelis no bailēm mazdrusciņ atžilba, jo noģida, ar ko r iņam darīšana. Bet tas tur viltnieks hihina un saka:

—   Lai mums nespokotos, ieķersim vēl pa vienai!

Nabaģelis iedzēra un nogāzās zem galda.

Melnais pūķis paskatījās uz viņu, ņirdzīgi iesmejas, savu nešpetno dziru no katla salēja pudelēs, pudeles salika uz galda rindiņā, pats izmetās pa logu un izgaisa bez pēdām.

Nabaģelis nogulēja pagaldē līdz vakaram, kad pamodas viņam bija nelaba dūša un kaut kas spieda sirdi, bet, līdz ko viņš pamanīja uz galda pudeles, kāds nelabais viņu dīdīja iedzert atkal.

Viņš aizgaja pie kaimiņiem, saaicināja tos pie sevis un dzēra līdz vēlai naktij.

Pēc tam jau visi sāka vārīt šo dziru, ko iesauca par degvīnu.

Tāda bija Melnā pūķa atvadu dāvana.

Kornēlija Dobkevičova

SARKANSVĀRCIS

Senos laikos pašā Odras krastā dzīvoja gudrs un labestīgs saimnieks, kurš nodarbojās ar grozu pīšanu. Viņu sauca par Ķocīti.

Otra tāda grozu pinēja vīsā apkaimē nebija, jo viņš strādāja veikli un milzum rūpīgi. No salmiem un vītola klūgām viņš darināja lielus grozus ar diviem rokturiem. Viņš pina arī mazus, apaļus groziņus ogotājām >—< meitenēm un sievām no smalkiem, tomēr stipriem meldriem.

Uz Opoles tirgiem viņš veda skaistas mugursomas, kuras bija pītas no priežu saknēm un ar kurām ļoti ērti varēja rutkus un kāpostus sanest pagrafoā. Viņš darināja arī ugunsdzēšamos toverus. Tāds toveris atgādināja spaini, tikai tas bija pīts no meldriem un notriepts no virsas ar sveķiem, lai no tā ūdens netecētu ārā. Ļaudis tos labprāt pirka un ar samaksu neskopojās.

Ķocītis bija iekrājis prāvu kaudzīti sudraba sava šķirstiņa dibenā. Viņam bija māja, dārzs, zemes strēķis un neliels ganāmpulks. Viņa pieliekamajā cauru gadu netrūka ne maizes, ne gaļas.

Grozu pinējs būtu varējis dzīvot vienā mierā un bez bedam, ja nebūtu sirdēstu, kurus sagādāja vienīgā meita Katrīna.

Meita bija skaista kā pavasarī ziedoša ābele, bet slinka un vieglprātīga. No rītiem Ķocīša daiļā meita negāja vis pabērt vistām drupačas un Izslaukt govi, bet spoguļa priekšā šķetināja savu bizi un pina to bezmaz vai līdz pusdienlaikam.

Pielaiko lentas, dzintara rotaslietas, sameklē mātes seģenes un lakatus no košajām skrīnēm un pati sev tās pielaiko. Viņa labprāt saules staros un blāzmas spožumā ietērptos, ja vien to varētu tirgus bodēs nopirkt.

Bet pa to laiku kazas Bille un Mille blēja kūtiņā izsalkušas un grauza slotu, ko nevērīgā Kate, kā parasti, bija pa roku galam pametusi. Bet suņi Leksis un Kveksis izlaizīja priekšnamā traukus, kurus bezrūpīgā Kate atstāja tur reizreizēm nemazgātus dienām ilgī.

Gadījās, ka pats saimnieks tukšu vēderu aizbrauca uz lauku vai aizgāja uz šķūnīti upes malā pīt grozus, jo meita maizi nebija laikus izcepusi. Viņai nekad nebija vaļas: vairāk par košu tērpu pielaikošanu un grozīšanos spoguļa priekšā Katei patika jautras dziesmiņas un danči.

Kur vēl citur, ja ne dančos, var vislabāk izrādīt savus tērpus un paspīdēt ar savu skaistumu?

Ne Stšeļcos, nedz arī Opolē otras tādas danču tīkotājas un arī tādas sliņķes kā Ķocīša meita nebija. Dancot viņa varēja dienu un nakti.

Mājas žogs atradās pie paša ceļa, kas veda uz pilsētu, bet gandrīz vai iepretī Ķocīša mājas logiem tika uzcelts mūra krogs ar lielu nojumi un platām durvīm; krogs atradās viņpus Odras aiz satrunējušā vītola, jāpārskrien tikai vecajam tiltam pāri.

Krodzinieks rīkoja izpriecas ne tikai svētku dienās. Krogs atradās pie ceļa, pa kuru daudz gāja un daudz brauca, un tanī nekad netrūka viesu. Tādēļ arī ikdienā, ja salasījās jautrs viesu pulks, uz ciemu sūtīja pēc vijoles spēlmaņiem un dūdiniekiem.

Kātiņa pameta pat pašu neatliekamāko mājas darbu un parasti bija pirmā dancotāja un dziedātāja. Balss viņai skanēja kā cīrulim, un, dejā griezdamās, viņa dziedāja:

Spēlmanīši, dūdnieciņi, Jautri spēlēt protiet! Beigti melnie zābaciņi, Sarkanus man dodiet!

Tā dziedādama, viņa zilām acīm noskatīja kroga viesus, ar sarkanā zābaciņā ieauto mazo kājiņu piesita pie grīdas un traucās kā šaudīkla vai spurdza kā jautra bezdelīga, lindraciņi vien plīvoja, un krelles uz kakla dancoja līdzi.

Ciema puišiem sirdis pamira no Kates skaistuma, un pat Racibožas grāfs, viņu ieraugot, piepūtās kā pāvs un uzskrullēja ūsas.

Katei prātā nenāca ne vērpšana, ne aušana, ne sviesta kulšana. Padziedāšana, košas drānas un danči — tas vien viņai gāja pie sirds, tas vien viņu ielīksmoja. Mājās kā vien varēdama viņa vairījās no katra darba.

—    Katiņ, ej rāceņiem lapas šķīt… — dažu labu reizi skubina tēvs.

Kate izliekas, ka paklausīgi iet kambarī pēc lakatiņa un priekšauta, grozās tur, it kā maizi un sieru vīstītu sev azaidam, bet īstenībā žigli apliek krelles un paslēpj tās zem apkaklītes, bet autiņā slepus ievīsta nevis maizi ar sieru, bet gan savus sarkanos zābakus un rozēm izrakstīto priekšautiņu.

Ķocītis klausās, savā šķūnītī grozus pīdams, kad laukā aiz mājas atskanēs Kates dziesmiņa, te pēkšņi viņas balss atlido no pārupes, no kroga lielās istabas:

Spēlmanīšī, dūdnieciņi, Jautri spēlēt protiet! Beigti melnie zābaciņi, Sarkanus man dodiet!

Nabaga tēvs izmisis ļffukāja savas ūsiņas. Pāris reižu viņš jau bija ķēries pat pie rīkstēm. Taču Kate drīz vien aizmirsa pērienu un nesēdās vis pie vilnas vērpšanas, bet izgreznojās un — prom uz dančiem.

Tēva labās pamācības, kaimiņu garās runas, ka, tā dzīvojot, saimniecība drīz vien izputēs, izlidoja skuķei no galvas vēl ātrāk nekā izbiedēts zvirbuļu bars no kaņepēm.

Tad Ķocītis izdomāja, kā Kati pievaldīt. Tiklīdz viņš pamanīja pa sava šķūnīša durvīm, ka uz krogu dodas spēlmaņi ar vijolēm un dūdām un ka krodzinieks ar saviem kalpotājiem no pagraba veļ laukā alus mucas, viņš iesaucās tā, ka viss pagalms noskanēja:

—    Katiņ, kur tu esi?

—    Es te esmu, istabā, tētucīt, es viļāju klimpas … — meita pa atvērto logu atsaucās.

—   Āāā … To tu labi esi izdomājusi, jo es klimpas sen neesmu ēdis … — atbildēja Ķocītis un paslēpās zem loga biezā ceriņkrūmā. Zarus pašķīris, viņš ieglūnēja istabā. Skatās — un ko viņš tur ierauga? Pa roku galam Kate ielej podā nekārstu pienu, uzmet grāpīti uz uguns un klimpas nevis izviļā ar rokām, bet steidzītēm sagriež nevienādos gabalos ar plato virtuves nazi.

«Eče, tā jau es domāju! Atkal mana drostaliņa uz Izpriecām pošas!» nodomāja Ķocītis un klusītiņām aizdarīja mājas durvis un logiem aizlika slēģus priekšā.

— Tagad tu man tupēsi mājās, vējgrābsle… — viņš noņurdēja ūsās un, tā kā vēl līdz krēslai bija patālu, devās uz savu šķūnīti grozus pīt, klusībā priecādamies, ka šoreiz svilpastei būs jāpaliek mājās.

Viņš nesteigdamies aizkūpināja pīpīti, iesūca no māla krūzes alutiņu. Bet pēc tam sāka atlasīt priežu saknes, lai nopītu somu Stšeļcu draudzes ganam.

Viņš vēl nebija paguvis lokanākās saknītes no sakņu saišķa atlasīt, kad izdzirda, ka Leksis un Kveksis pagalmā sāk aizgūtnēm riet, kaukt un gaudot tā, it kā vilks no meža būtu uzklupis Ķocīša ganāmpulkam un nokampis Billi un Milli.

Ķocītis izskrēja uz taciņas, kas veda no šķūnīša uz māju, un sastinga pārbīlī, jo viņš skaidri saoda dūmus. Suņi neapklusa ne uz mirkli, un tiem pievienojās kovārņi, kas barā pacēlās no mājas jumta un, nemierīgi ķērkdami, riņķoja virs pagalma. — Deg! Palīgā! Ugunsgrēks! — Ķocītis iekliedzās un metās uz mājas pusi, un visi grozi, kuri bija cits uz cita salikti šķūnīša durvju priekšā un kurus viņš aizķēra, ripoja viņam nopakaļ.

Pieskrien Ķocītis pie savas mājas, un sirds viņam briesmu nojausmā krūtīs taisās vai stāties.

Rau, no salmu jumta pelēki dūmi garām grīstēm vijas uz augšu. Mutuļiem veļas laukā arī pa bēniņu lodziņu.

—    Tētīt! Ugunsgrēks! Un Kate istabā! — saimnieks novaidējās un sparīgi atrāva vaļā ozola durvis.

—    Kate!

Klusums, tikai zili dumi cērtas rīkle. _

—    Katiņ! — Ķocītis ieskrien istabā un, paķēris kartupeļu stampu, ar to izgāž logu un visus slēģus. Nu top gaišāks, caurvējš mazdrusciņ izkliedē dūmus. Meitas istabā nav.

Saimnieks klupšus krišus kāpa uz bēniņiem.

—    Kate! Katiņ! Kur tu esi, manu meitiņ! — viņš sauca, acis plaukstām berzēdams, jo dūmi koda tā, ka bija vai jāraud.

Bet ari šoreiz neviens viņam te neatsaucās. Ķocītis skraidīja pa bēniņiem un skatījās, kur varētu degt, atgrūda lādi ar graudiem, izsvaidīja visu, kas vien gadījās pa rokai. Viņš sauca Kati tā, ka māja drebēja, ar kārti ārdīja vaļā salmu jumtu, domādams, ka māja no ārpuses aizsvilusies.

Te kaut kas klusītēm nočabēja, un, rau, aiz lielās neļķēm un rozēm apgleznotās skrīnes, kurā glabājās apģērbi, parādījās Kate, un viņa nemaz neizskatījās izbijusies.

Liesmas nebija apsvilinājušas viņas tērpu, un mugurā viņai bija nevis parastie mājas lindraki, bet gan izejamās drēbes, kuras viņa aizvien uzvilka, kad posās uz dančiem.

Viņai mugurā bija skaisti, krokoti muslīna lindraciņi, spīdīgs zīda priekšautiņš, balta jaciņa ar izšūtu krādziņu un piedurknēm, izšūtu muguriņu, bet kājās sarkanie zābaciņi. Arī krelles bija apliktas un bizēs iepītas lentas.

Viņa sasita plaukstas un žigli kā pelīte izšāvās no istabas, rokā plivinādama zīda lakatiņu. Viņa skrēja pa tiltu pāri Odrai uz krogu, lai tur jautra un sasārtusi nostātos dejotāju lokā un reizē ar vijoli un dūdām uzsāktu jautru danci…

Pa bēniņu logu Ķocītis paguva pamanīt upmalas krūmu pārspraugās pavīdam tikai Kates baltās piedurknes un zilās matu lentas.

—   Ak tu svilpaste! Ak tu lapsa viltīgā! — Ķocītis noelsās meitai pakaļ, bet viņam atsaucās tikai raibais gailis, kurš nupat bija uzlēcis uz apgāztas mucas pagalma vidū un skaļi vēstīja laika maiņu.

—   Vai tu re, kas par gudrinieci! Mācēja tomēr izsprukt! — šķendējās pie sevis Ķocītis. — Bet kā šī žagata to dabūja gatavu, ka visa māja pilna dūmu bez nevienas pašas liesmiņas? Posts ar tām jaunām meitām! Tad jau labāk, ja mājās dēli.

Pa to laiku dūmi sāka lēnām izklīst, bēniņos tapa gaišāks. Un tad Ķocītis piepeši pamanīja māla podu, pašu lielāko no visiem mājas podiem, izgudrēm paslēptu zem ķieģeļu kaudzītes, ko saimnieks pats savlaik te bija sanesis, lai, ziemai nākot, pielabotu skursteni. No poda aizvien vēl vijās dūmu grīstis.

—   Ak tu palaidne! — iesaucās Ķocītis un vienā lēcienā jau atradās pie paslēptā trauka. — Tu re, kvēlošas ogles iekšā sabērusi! Zāles salikusi kā uz desu kūpināšanu! Ak, ļautiņi mīļie!

Un no virsas apklājusi ar samitrinātām kaņepāju pakulām! Nu vai nav viltniece, ko? Tad nav brīnums, ka māja dūmu pilna.

Viņš uzmanīgi izcēla podu no ķieģeļu kaudzītes. Ogles jau beidza gailēt. Ķocītis tās nodzēsa, pakulu vīkšķus uzspiezdams un mālus virsū uzbērdams, kurus arī bija te sanesis skursteņa pielabošanai.

Vakariņās todien viņam bija aukstas klimpas un rieciens maizes. Sviesta kubuliņš bija tukšs, Kate sviestu jau sen vairs nekūla. Tēvs ne pa jokam saskaitās par tādu meitas aušību un sāka pārdomāt, kā varētu viņu noturēt mājās pie darba un neatjaut pastāvīgi skriet uz izpriecām.

Viņš gāja pēc padoma pie sava kūmas dzirnavnieka, gudra cilvēka, iztaujāja Stšeļcu mācītāju, kad aizveda viņam nopītās somas, aprunājās ar skolotāju.

Viņi tikai skumji galvas vien nogrozīja par grūto tēva likteni un nezināja, ko teikt par tik vieglprātīgu un slinku meitu.

Reiz, atgriezdamies no tirgus, Ķocītis sastapa aitu ganu, kuru visā apkaimē turēja par lielu zintnieku. Viņš mācēja dziedēt no visādām kaitēm, prata apvārdot un, ja labpatika, spēja ar zvanu skaņām pat vētru aizdzīt prom no Opoles.

Gans dzina no tirgus divas smalkvilnas aitas.

— Paskaties uz viņām! — viņš sacīja Ķocītim, kad tas viņam bija izsūdzējis savas tēva bēdas. — Viņas ir skaistas. Tāpēc ka viņām tik skaista vilna! Kad viņas nocērp, tās kļūst neglītas, bet viņu veselībai tas nemaz nekaitē. Tāpat ir ar meitu. Kamēr viņai zeltaini mati un kamēr viņa tos var pīt un lentas tajos siet, tikmēr viņa ir skaista. Viņa grib ļaudīm parādīt savu iznesību, tādēļ skrien uz dančiem. Nogriez Katei bizes, bez tām viņa dancot vis neskries. Paliks mājās un sāks strādāt.

Žēlums sažņaudza Ķocītim sirdi, kad viņš dzirdēja šādu padomu. Nogriezt meitenei bizes? Ak vai, tas viņai būtu liels apkaunojums! Tāda meita gan nekur nav liekama — bet tuvojas pļaujas laiks! Kas sirpi cilās?

Ķocītis paklausīja aitu gana padomam.

Naktī, kad meita, no dančiem nogurusi, kambarītī gulēja, viņš paņēma lielās aitu cērpamās dzirkles un, klusītiņām piezadzies pie Kates pagalvja, apcirpa viņai matus tik īsus kā mazam zēnam.

«Būs taisnība aitu ganam,» nodomāja Ķocītis, «ieraudzīs, ka bižu nav, paraudās, pavaimanās, bet no mājām nekur prom neskries. Kā tāda apcirpta lai ietu dancot?»

Katiņa parasti gulēja ilgi un nemaz nelikās zinis par abām kazām Billi un Milli. Tēvam ik dienas vajadzēja krietni noņemties, lai meitu uzmodinātu.

Todien Kate pamodās agrāk nekā citkārt, jo viņai vajadzēja izšūt jauno kreklu un uzvērt uz stiprāka diega krelles.

Tiklīdz viņa pavēra acis, tūlīt jau roka sniedzās pēc spogulīša, kas gulēja turpat uz galda. Viņa paskatījās un izlaida spogulīti no rokām, tas nokrita uz grīdas un saplīsa sīkās drumslās.

— Vai dieniņ! Kur mani mati? Kur bizes? — viņa iekliedzās un sāka skaļi raudāt. Viņa bija apcirpta kā zēns.

Nav izstāstāmas un nav aprakstāmas tās gaudas un vaimanas, kas skanēja visu dienu Ķocīša mājā.

Paša saimnieka todien nebija mājās. Gaismiņai svīstot, viņš jau bija paņēmis Billi un Milli un aizvedis uz pļavu pie sava kūmas dzirnavnieka, kura bērniem palūdza kazas līdz vakaram paganīt. Pēc tam ielika līcī venteri plaužiem, paņēma makšķeres un aizbrauca ar laiviņu uz meldru puduri patiltē, kur kodās lieli un trekni asari. Iebraucis meldros, viņš makšķerēja līdz vakaram, un viņam ķērās apbrīnojami.

Tiklīdz saulīte sāka aiz mežu galiem laisties, tiklīdz upē atvizēja blāzmas zelts un rieta staros sāka sārtoties ūdensrozes, krogā aiz tilta atskanēja līksmas klaigas un dziesmas … Tur zviedza zirgi un skaņi sasaucās kroga puiši. Tā bija zīme, ka nakšņot bija saradušies turīgi ceļinieki, kuriem garšoja sātīgas vakariņas un salds vīns, bet par visu vairāk labpatika jautrība.

«Aha!» nodomāja Ķocītis, tālu iemezdams makšķeri ar savu lokano lazdas makšķerkātu. «Šodien jūs dancosiet bez Kates … Šodien mana drostaliņa tupēs mājās. Izceps maizi, savērps vilnu…»

Topašbrīd uz tilta nodipēja sīki un aši solīši. Ķocītis paskatījās uz augšu, pārsteigumā iekliedzās, pielēca kājās un tikko neizkrita no laivas. Uz tilta viņš pamanīja Kati tik skaistu un uzposušos kā vēl nekad. Viņas baltā jaciņa ar stāvo apkaklīti un kruzuļotām piedurknēm bija koši izšūta. Uz vecā brokāta priekšautiņa, ko viņa nēsāja arī agrāk, bija uzšūtas sarkanas rozes.

Viņa bija uzvilkusi četrus lindraciņus; visi bija iestīvināti un izrotāti ar robotu apmali. Kājās skaisti zābaciņi, ap kaklu vairākas kreļļu virtenes. Bet zem vainadziņa un zem Nirnbergas matu lentu pušķa, kas greznoja viņas galvu, bija piestiprinātas no liniem pītas zeltainas, garas bizes, kas nokarājās pāri mugurai. Tās stingri turēja uz galvas tautiskais vainadziņš, Silēzijas meiteņu iemīļotais rotājums.

—   Ak tu mi un žē! — iesaucas Ķocītis. — Tā spindzele sev pat matus piešuvusi! … Jau atkal skrien uz lustēm … Kaut tevi pats ūdens vīrs reiz izdancinātu!

Tiklīdz viņš to bija izteicis, meldros kaut kas nošalca un skaļi noplunkšķēja. Kaut kas nomurdēja Odras viļņos, tie pārklājās putām un tepat zem tilta sagriezās lielā virpulī. Tad noplunkšķēja atkal…

«Tas, vadzi, būs sams … Būtu nu bij'ši tīkli,» nodomāja Ķocītis un pagrieza laivu uz pretējo krastu, kur bija redzams viņa zaļais dārzs un starp kokiem balsnīja mājas sienas.

Nakts bija skaidra un silta. Mēness pilnais vaigs ar sudrabotu mirdzumu spoži apstaroja satrunējušo vītolu pie tilta. Vītolā bija apmetusies pūce. Tā tupēja uz līka zara un pussmiedamās, pusvaidēdama sauca:

—    Uhūū … Uhūūū …

Viņas apaļās, dzeltenās acis kā divas zelta pogas vizēja tumsā starp zariem. Tepat ūdens malā tvīksmīgi smaržoja piparmētras un ceļmalā — ķimenes.

Tikai ap pusnakti Kate nāca mājās, un aizvien vēl viņai gribējās dziedāt un draiskot.

— Spēlmanīši, dūdnieciņi, Jautri spēlēt protiet! Beigti melnie zābaciņi, Sarkanus man dodiet… —

viņa dziedāja tik skaņi, ka pūce ar dzeltenajām acīm izbijusies pacēlās spārnos un ielidoja dziļi mežā.

Kātiņa jautrā nodabā palēkdamās gāja uz māju: te iespieda rokas sānos un piesita sarkanos zābaciņos autās kājas pie zemes, te paklanījās mēnesim un zvaigznēm, kas mirkšķināja viņai no augstā debess juma.

Viņa paklanījās arī satrunējušajam vītolam, pirkstu galiem lindraciņus piepaceldama, kā to dara panes, un tad pēkšņi izdzirdēja balsi, kas turpināja dūkt viņas dziesmu:

Pagalmā zied roze skaista, Zied ij kreimenīte, Bet visvairāk mani saista Daiļā sirdspuķīte.

Pēkšņi no vītola stumbra izkāpa un uz ceļa nostājās smalks pans brīnum staltu stāvu.

Gaišajā mēness vizmā Kātiņa ievēroja viņa garo, sarkano goda svārku, kas bija sajozts ar zeltaustu jostu. Dimanta adata pie sabuļādas cepures mirdzēja viņam virs pieres kā zvaigzne. Viņš noliecās Kates priekšā un teica:

— Tev patīk dancot, meitenīti Tad nāc un padanco ar mani! — Un ar roku viņš norādīja uz tiltu.

Kate nekad vēl nebija redzējusi tik staltu un skaistu augstmani. Pat Stšeļcu grāfs, kuru viņa reiz svētkos Čarnovonsos bija redzējusi, nenēsāja tik garu un sarkanu goda svārku. Un Kātiņa arīdzan paklanījās, cik skaisti vien varēdama, un padeva vēlajam viesim roku.

Pans saņēma viņu viegli aiz pirkstu galiem. Tanī pašā brīdī Kate sajuta, ka viņa roka ir mitra un auksta. Un, kad šļahtičs pakustināja plecus, meitenei likās, ka no sarkanā svārka piedurknes pil ūdens.

«Ak, tas man tikai tā rādās!» viņa nodomāja un priecīgi uzsmaidīja savam kavalierim. Arī viņš uzsmaidīja.

Meldru šalkoņa, circeņu cizināšana un ūdeņu čala pārvērtās ausij tik tīkamā un piemīlīgā mūzikā, ka, pati sev par izbrīnu, Kātiņa ļoti vijīgi spēra dejas soļus uz tilta. Tādu deju līdz šim viņa nebija dejojusi. Un viņa klanījās sarkanajā svārkā tērptajam un iznesīgajam šļahtičam, gluži kā pati Racibožas grāfiene vai kāda cita smalka dāma to būtu darījusi.

Sarkansvārcim tas patika, un viņš reizi pa reizei tik uzskrullēja ūsas. Tās viņam bija garas un tumšas, bet atgādināja izkaltušu dadzi vai ūdenszāles.

«Ak, tas man tikai tā rādās!» nočukstēja pie sevis Kate un sakārtoja vainadziņu, lai šļahtiča acīs izskatītos vēl skaistāka.

Pēc tam viņi dancoja lauku dančus, bet, tiklīdz sāka lēcienu danci, š|ahtičs izdarīja pietupienus tik sparīgi, ka viss tilts nolīgojās un savādi iekrakšķējās.

«Kāpēc mans kavalieris tik savādi piesit kāju?» nodomāja Kate un, noliekdamās dejas ritmā, paskatījās uz šļahtiča kājām. Un ko viņa ieraudzīja? Viņas kavalierim vienā kājā bija skaists dzeltens safjāna ādas zābaks, bet no otras rēgojās visparastākais zirga nags.

«Tas ir kaut kāds dīvains vīrišķis, bet katrā ziņā bagāts, jo kur tad viņš citādi būtu ņēmis tik skaistu sarkanu goda svārku?» prātoja pie sevis Katiņa, bet pans nolieca viņas priekšā galvu sabuļādas cepurē, gluži kā to dara karalienes priekšā.

Kate tanī brīdī vēl pamanīja viņam pie auss zelta gredzentiņu — rotaslietu, kādu nenēsāja neviens jauneklis viņu apkaimē, arī Opolē ne.

«Jā,» viņa nodomājamo jau tikai kungi var atļauties. Viens nēsā parūku galvā kā, piemēram, Stšeļcu grāfs, cits ausī gredzentiņu gluži kā nez kāda lielmāte.»

Bet sarkansvārcis pa to laiku dejodams bija pievadījis Kātiņu pie tās tilta malas, kurai pēdējā vētra bija atrāvusi margu.

—   Es tevi ielūdzu vakariņās uz manu pili, meitenīt! — viņš sacīja maigā balsī un apņēma Kati ap pleciem.

—    Labdzimtība, kur ir jūsu pils? — pajautāja Kate, un viņai pārskrēja trīsas, jo no šļahtiča dvesa ledains aukstums.

—   Tur ir mana pils! — atbildēja sarkansvārcis un parādīja ar roku uz upes dzelmi.

Kate skatās, bet zem tilta klusi burzguļo upe, un virs ūdens nekustīgas stāv kalmes. Tikai vardes kurkst niedolā.

—   Vai dieniņ! Tas taču ir ūdens vīrs! — iekliedzās Kate un, pārbīlī gandrīz vai zaudējusi samaņu, metās bēgt.

—    Stāvi! Stāvi! Stāvi, meitēn! — sarkansvārcis tvēra Kati aiz piedurknes. — Mums abiem būs labi tur upes dibenā… Šodien pat salaulāsimies … Paliec! — viņš sauca, un viņa rokas ar pirkstiem, tumšiem un saaugušiem ar plēvi kā pīles pleznas, cieši turēja jaunavu aiz drānām.

—    Slīkonis! Palīgā, ļaudis! — iesaucās Kate, bet viņas balsi apslapēja salda un valdzinoša mūzika, kura aizvien vēl plūda no meldriem un upes dzelmes.

•— Palīgā! Tētiņ! — Kate pārbīlī saņēma pēdējos spēkus un izrāvās no sarkansvārča rokām. Viņa skrēja pāri tiltam uz mājām. Sarkansvārcis dzinās viņai pakaļ, ar zirga kāju dimdinādams tilta klāju.

—    Stāvi! Nebēdz! — viņš sauca Katei un, cik vien tālu varēdams, izstiepa roku un satvēra meiteni aiz bizes.

Un bija laime, ka šoreiz tās nebija Kates pašas, bet no liniem sapītās bizes. Tās palika Sarkansvārcim rokās ar visu vainadziņu un zīda lentām. Viņš ierēcās un ar visu spēku iecirta zirga nagu tilta klājā. Linu bizes līdz ar vainagu viņš iesvieda upē un pats ielēca dzelmē. Mūzika tanī pašā acumirklī apklusa, it kā visi spēlmaņi būtu ūdenī iekrituši.

Kate bēga. Varbūt slīkoni bija iztraucējusi gaisma, jo taisni tanī brīdī no kroga barā iznāca kalpotāji, lai ar vējlukturiem rādītu ce]u vēlīniem ceļiniekiem, kuri ar smagi piekrautiem vezumiem meklēja naktsmājas.

Kātiņa bez elpas un apjēgas pieskrēja pie mājas durvīm. Raudādama un kliegdama viņa iemetās istabā, kur tēvs vēl skala gaismā lāpīja tīklus.

—   Tētiņ! Slīkonis man dzinās pakaļ! Palīdzi! Paslēp mani, tētiņ!

Nokritusi pie tēva kājām, viņa pastāstīja par savu tikšanos ar sarkansvārci.

—    Es negribu slīkoni sev par vīru, — viņa raudādama beidza savu stāstu. — Es gribu palikt mājās ar jums, tētiņ. Gribu iet rudzus pļaut, gribu sēt āboliņu savām kaziņām, gribu cept maizi, kult sviestu. Ak vai, ko nu es iesākšu? Ļaudis stāsta — ja slīkonim iepatīkoties kāda meita, tad viņš no tās neatstājoties! Uz viņa pavēli pat upe mainot savu gultni, applūdinot māju un ļaudis aizraujot, kuri pretojoties viņa gribai! Ak posts un bēdas! Tas man ir sods par manu aušību un nepaklausību.

—   Apklusti nu, Katiņ! Neraudi! Tu tak atrodies sava tēva mājā, un neviens tev neko ļaunu te nevar nodarīt! Noslauki asaras un apsēsties tuvāk pie uguns! Slīkoni no šejienes tūdaļ pat vajag padzīt, citādi viņš neliksies mierā un uz tilta pastāvīgi biedēs ļaudis!

—   Bet kā jūs to izdarīsiet, tētucīt? — jautāja Kate, tramīgi raudzīdamās uz durvīm.

—    Gan jau pati redzēsi, meitiņ. Bet tagadiņ uzklāj sev guļas vietu un guli! Slīkonis nenāks pēc tevis, nebaidies …

Kātiņa noslaucīja asaras un pagalvī nolika spilventiņu, zem kura paslēpa Jāņzāļu vainadziņu, ar ko var aizdzīt nelabo.

Vēl un vēl vienreiz paraudzījās uz tēvu, kurš ņēma lauka no bērza dozes lielas adatas un stipras linu auklas.

—    Ko jūs gribat darīt, tētiņ? — viņa pajautāja klusi, bet atbildi nesadzirdēja, jo viņu jau pievārēja miegs.

Ķocītis iegāja kambarī un sameklēja skrīnēs Kates vecās drānas: muslīna svārkus, jaciņu un priekšautu. Viņš aizšuva jaciņai piedurknes un apkakli un pēc tam to piebāza ar salmiem un skaidām.

—    Pie kalpiņa — slīcējiņa Tūliņ^osies līgaviņa … —

viņš pusbalsī skandēja, ar nazīti pārgriezdams diegu. Pēc tam viņš apakšā piešuva svārkus un rūpīgi tos piebāza ar sienu.

—    Dejot ies ar viņu stalta, Sēdīsies pie kāzu galda … —

viņš dziedāja un rūpīgi izgludināja ar roku svārku krokas.

—    Steidzies, posies, meitiņ mīļo, Rīta gaismiņa jau zvīļo … —

un, to sacīdams, uzvilka salmu lellei virsū ņieburu un apsēja priekšautu.

Uz sola viņa priekšā tagad gulēja jocīga lelle, kādu katru gadu pēc veca lauku ļaužu paraduma, jautrām dziesmām un jokiem skanot, slīcināja dīķī vai upē.

—    Uzliec vainadziņu košu, Kāzu dejai tevi pošu …

Sos vārdus Ķocītis izteica jau aiz sliekšņa, kad klusi bija izgājis no mājas, nesdams rokās lelli Katrīnu.

Viņš dziedāja pie sevis un uzrunāja lelli gluži kā dzīvu. Neatskatīdamies saimnieks devās uz upi. Tur viņš ilgi niedolā meklēja vainadziņu, pie kura bija piestiprinātas linu bizes. To atrada kalmēs slapju un smiltīm apbirušu. Ķocītis priecīgs paņēma vainadziņu, noskaloja ūdenī un piesēja to lellei galvas vietā, dziedādams kā meita puisim:

— Sārtrozītes, skaisttulpītes, Kur mans mīļais sirdspuisītis? Gan es tevi sameklēšu, Gan es atrast spēšu — Debesīs vai upes dzelmē Es tev piederēšu …

Dziesmas pēdējos vārdus Ķocītis atkārtoja pāris reižu arvien skaļāk. Beidzis dziedāt, viņš paņēma lelli un atvēzējies iemeta to tālu upē.

Upe iešalcās, iekrācās, sacēlās baltgalvaini viļņi, un atvari, kas mutuļoja pie tilta, ierāva krāšņi saģērbto lelli mutulīgajā dzelmē. Zem tilta meldros kaut kas noblūkšķēja, it kā ūdenī sistos liela zivs.

Pēc šī atgadījuma Ķocīša meitai slīkonis nekad vairs neparādījās un nekad vairs to visā apkaimē nedzirdēja pieminam. Kātiņa no tā laika kļuva apbrīnojami čakla un kārtīga un uz dančiem gāja reti, turklāt tikai kopā ar draudzenēm.

Pēc daudziem gadiem ļaudis izbrīnā pamanīja uz tilta klāja daudz dziļu robu, kurus it kā būtu iecirtuši zirga kāja. Viens tāds cirtiens bija sevišķi skaidri redzams — tas melnēja pie pašas tilta malas.

Antonijs J. Gliņskis

VARŽU KARALIENE

Reiz dzīvoja karalis, kam bija trīs dēli. Karalis jau bija vecs, bet dēli lieli, tādēļ viņš tos paaicināja pie sevis un teica:

—    Bērniņi mīļie, mani vanadziņi drošie! Esmu jau vecs, mana pēdējā stundiņa nav aiz kalniem. Vienam no jums man jāuztic karaļvalsts, jo vecums nav brālis: acis top vājas, ausis biezas, un galva grib mieru zemes mātes klēpī… Bet, tā kā mūsu valstī ir pieņemts, ka neprecējies mantinieks nedrīkst kāpt tronī, tad nu man labpatiktu, lai jūs tuvākā laikā apņemtu sievas, un, kurš izraudzīs to labāko, tas paliks manā vietā. Ejta nu pasaulē un bez sievām mājās nenāciet.

—   Ak, tētiņ, — atbildēja dēli, — esam gatavi izpildīt tavu gribu, bet kā gan mēs, jauni un nepieredzējuši būdami, lai vieni paši sev sievas izraugāmies?

—    Arī tā, mīļie bērni, būs pārbaude, un, kas mājās pārvedīs krietnu sievu, būs augstā goda cienīgs.

Karaļa dēli saskatījās, apmainījās domām un ar tētiņa atļauju nolēma uzklausīt, ko bildīs galma padomnieki.

Nākamās dienas rītā karaļa ziņnesis apstaigāja galvaspilsētas ielas, ar pilnu krūti pūzdams vara taurē un ik pa brīžam vēs-

— Hei, padomnieki, hei, senatori!

Mostieties, celieties drīzi;

To, ko jums teikšu karaļa vārdā,

Uzklausiet, uzklausiet visi!

Rīt, kamēr pamalē degs ausmas stari,

Posieties, paturot miņā, —

Šai pašā stundā visiem, it visiem

Jāsanāk kopā pie viņa.

Karaļa padomnieki, goda drānās tērpušies, ieradās lielajā zālē, ilgi, ilgi apspriedās, un tad izrādījās, ka ikvienam no viņiem bija sava doma, bet, kura no visām tā labākā, kas to lai zina.

Pārsteigts par padomnieku nevienprātību, karalis atlaida viņus mājās, paaicināja pie sevis viszini astrologu un lika viņam vienam izlemt, kas īsti darāms.

Viszinis trīsreiz paklanījās un sacīja: tā kā nāve un sieva ir likteņa balva, tad karaļa dēliem jāpaļaujas uz likteni un nav jālauza galva.

Viņš uzveda karaļa dēlus augstajā pils tornī un teica viņiem:

—    Uzvelciet, karaļdēli, savus lokus, uzlieciet uz stiegras asas bultas un, kad es došu zīmi, šaujiet katrs uz savu pusi: kur katram bulta atdursies, tur būs viņa mīļotā, kura jāņem par sievu.

Karaļdēli paklausīja visziņa astrologa vārdiem, nostājās cits citam līdzās, katrs savu loku uzvilka un katrs uz savu pusi notēmēja: vecākais — uz pilsētas pilīm, vidējais — uz lauku muižām, bet pats jaunākais — uz ziedošām pļavām.

Vecākā karaļdēla bulta iespindza kādas pils logā, un viņš tur atrada skaistu senatora meitu un to apņēma par sievu.

Vidējais dēls atrada savu bultu iestrēgušu lauku muižas durvīs un turpat lievenī ieraudzīja sēdam daiļu jaunavu, bagāta muižnieka meitu; lūdza viņas roku, apprecējās un ar savu jauno sievu aizbrauca uz galvaspilsētu.

Jaunākais karaļdēls izgāja cauri zaļam silam, laivā pārbrauca pāri dziļam ezeram un ieraudzīja savu bultu uz roziņas purva vidū. Uz bultas tupēja zaļa vardīte un skatījās tieši uz karaļdēlu.

Muklājs bija necaurbrienams, un viņš nekādi nevarēja tikt pie savas bultas, apsēdās malā un sāka raudāt.

—   Ko tu raudi, karaļdēls? — ierunājās vardīte.

—    Kā lai es neraudu, ja bultu, uz kuras tu sēdi, es nevaru aizsniegt, bet bez tās mājās nedrīkstu iet.

—    Ņem mani par sievu, bultu es tev atnesīšu.

—   Vai tas iespējams, vardīt?

—    Liktenis ir lēmis tev, ka tu vardīti ņemsi par sievu sev. Jo, atzīsties, draudziņ, tieši tāpēc šurp trauci, tieši tāpēc tu šāvi, bultai nokrist te ļāvi, lai tā, zemē krītot, sievu tev parādītu, — redzi nu, kur tā krita, — es būšu tev sieva un neviena cita!

—   Gudra gan tu esi, vardīt, kā es redzu — tu visu zini un runā atskaņās gluži kā īstena dzejniece; tad jel teic pati — kā es varu tevi ņemt par sievu, kā lai es parādu tevi tēvam un ko |audis par to teiks?

—    Ienes slepus mani savā istabā un nerādi nevienam, bet visiem saki: no austrumzemēm nāk viņa, mana līgaviņa; tā sul

tāna meita brīnumskaista, kuru tāds paradums saista, ka nedrīkst redzēt viņu cits neviens kā tikai es viens.

Karaļdēls padomāja, padomāja, beidzot nolēma: kas būs, būs, lai notiek, kā viņa saka; paņēma vardītes pienesto bultu, viņu pašu ielika kabatā, aiznesa uz savu pils istabu un nopūties nolikās gulēt.

Otrā rītā karalis no galminiekiem uzzināja, ka visi trīs dēli jau atgriezušies, tādēļ lika viņus paaicināt.

•— Nu, mīļie dēli, vai ar savām sievām esat apmierināti?

•— Apmierināti, tētiņ! Apmierināti!

—    Priecājieties, dēli, bet nu paskatīsimies, kuram bijusi tā labākā izvēle, kuram lemts mans scepteris. Rau, vispirms lai katra no manām vedeklām līdz rītam izauž paklāju, un tā, kuras paklājs būs visskaistākais, būs nākošā karaliene.

Aizsteidzās pie savām sievām abi vecākie karaļa dēli, aizsteidzās arī jaunākais dēls, bet, pārnācis mājās, iegrima domās un sāka raudāt.

—    Kādēļ tu raudi, karaļdēls? — jautāja vardīte.

—    Kā lai es neraudu — tēvs lika, lai visas trīs viņa vedeklas — mūsu sievas katra līdz rītam noaustu paklāju, un tā, kuras paklājs būs visskaistākais, tiks atzīta par jauno karalieni. Manu brāļu sievas jau droši vien ķērušās pie darba, bet tu, vardīt, kaut arī māki pasniegt bultu un cilvēku valodā runāt, — vai tu pratīsi noaust paklāju?

—    Nebaidies par mani, pārmet krustu — un vari likties uz auss, un, pirms tu būsi pamodies, paklājs jau būs gatavs.

Karaļdēls paklausīja, gāja gulēt un drīz aizmiga.

Vardīte uzlēca uz palodzes, nostājās uz pakaļkājiņām un smalkā balstiņā sāka dziedāt:

— Ai, pūtiet, vēji, šurp nāciet spēji, No četrām zemes malām dvesiet! Šurp steidziet un tālumus veiciet! Uz saviem spārniem šurp nesiet Smalku, baltu aitas vilnu, Grozu lauku ziediem pilnu, Smiltis vēl no jūras dziļas, Pērles neredzēti zviļasl Lieciet to man rokās čaklās, Man ir jāizauž skaists paklājs. Paklāju ar sauli spožu Ritā mīļajam es došu.

Iešalcās, iegaudojās vēji, un pa saules stariem istabā nolaidās septiņas daiļas jaunavas, nesdamas groziņos daudzkrāsainu vilnu, puķes, pērles un visu, kas noder paklāja aušanai; viņas zemu paklanījās vardītei un — viens divi! — dažās minūtēs noauda apbrīnojami skaistu paklāju, paklanījās un nozuda.

Pa to laiku abu vecāko kara|dēlu sievas, gribēdamas izrādīties karaļa priekšā pārākas un katra savam vīram nodrošināt karaļa kroni, sapirka košas dzijas, izvēlējās visskaistākos rakstus un ar vislielāko steigu, iesēdušās stellēs, noauda katra savu paklāju un atdeva to savam vīram.

Dēli otrā rītā ieradās pie karaļa, atritināja viņa priekšā savu sievu noaustos skaistos paklājus un stāvēja, bijīgi gaidīdami, ko viņš teiks.

Karalis paskatījās uz pirmo un uz otru paklāju, bet, kad atritināja jaunākā dēla sievas paklāju, tad, dziļi pārsteigts, iesaucās:

—   Rau, tas nu gan ir paklājs, kādu savumūž vēl neesmu redzējis, lai gan manā pilī to ir bez skaita! Jaunākā dēla sieva pārspējusi savas sāncenses, bet jāiztur vēl otra pārbaude.

Un karalis pavēlēja, lai dēlu sievas līdz rītam izcep pīrāgu, un par jauno karalieni teicās atzīt to, kuras pīrāgs būs visgardākais.

Abi vecākie karaļa deli noskumuši atgriezās pie savam sievām, bet jaunākais, iepriecināts par pirmo panākumu, jau mundrāks devās pie savas vardītes, bet atnācis grūti nopūtās un iegrima domās.

—    Ko tu tā pūt, karaļdēls? — jautāja vardīte.

—    Kā lai es nepūšu! Tēvs nolika vēl vienu pārbaudi, un es nezinu, vai šoreiz izdosies tāpat kā pirmo reizi, — vai tu mācēsi izcept pīrāgu?

—   Esi nu mierīgs un ej labāk gulēt. Pamostoties prāts tev būs priecīgāks.

Karaļdēls paklausīja, nolikās gulēt un aizmiga, bet vardīte uzlēca uz palodzes, nostājās uz pakaļkājiņām un smalkā balstiņā sāka dziedāt:

— Ai, pūtiet, vēji, šurp nāciet spēji, No četrām zemes malām dvesiet, Šurp steidziet un tālumus veiciet, Uz saviem spārniem šurp nesiet Pār debesu telpu

Karstu saules elpu, Dārzā noglaudiet zemes vaigu, Nesiet rīta rasu man svaigu! Notrauciet ābeļsniegu, Atnesiet smaržu liegu Un sapņu dzirnās maltus Miltus sudrabbaltus! Lai kūp krāsnī vīraks, Lai cepas mans pīrāgs! Saldu un smaržojošu Rīt vīram to došu.

Iešalcās, iegaudojās aukainie vēji, un pa saules stariem nolaidās istabā septiņas daiļavas, katrai rokās bija groziņš, un groziņos atradās milti, ūdens, smaržīgas garšvielas; viņas zemu paklanījās vardītei un — nebija ko redzēt — izcepa pīrāgu, atkal paklanījās un nozuda.

Otrā rītā visi trīs dēli ieradās pie karaļa un katrs cēla viņam priekšā savu pīrāgu.

Gardi bija abu vecāko karaļdēlu sievu ceptie pīrāgi, bet, nogaršojis jaunākās cepumu, karalis pārsteigts iesaucās:

—    Rau, tas nu gan ir pīrāgs! Viegls kā pūka, mīksts kā pūpēdis, balts kā sniegs un tik garšīgs, ka nezinu, ar ko salīdzināt! Nav šaubu, ka mana jaunākā dēla izvēle bijusi vislabākā, tomēr paraudzīsim vēl, kā visām trim veiksies beidzamajā pārbaudē.

Abi vecākie karaļdēli aizgāja projām noskumuši, bet jaunākais prieka pilns atgriezās mājās, paņēma savu vardīti uz plaukstas, samīļoja, noglāstīja, nomutēja un beigās vaicāja:

—    Pasaki man — kā tu, vardīte būdama, varēji tik skaistu paklāju noaust, tik gardu pīrāgu izcept?

—    Es jau neesmu, karaļdēls, tā, ko tu redzi; es arī esmu karaļmeita, un mana māte ir karaliene, ko sauc par Gaismnesi, bet, tā kā viņai daudz ienaidnieku, kuri, nespējot viņai nodarīt ne nieku, gribēja panākt, lai es pazudināta tieku, tad viņa tā izdarīja, kad man septiņi gadi bija, lai neredzama es kļūstu un vardītes izskatu gūstu. Un tā septiņus gadus vardītes ādā tai purvā, kur atradi mani, man bija jāpavada. Ja burvestība kādreiz

gaistu, vardītes vietā tu ieraudzītu karaļmeitu skaistu! Bet māte man tikai tad ļaus, lai es atburta tieku, kad pasaulē nebūs vairs viņas ienaidnieku. Kad viņa tos veiks, tad savu vārdu teiks, un acumirklī tanī tu beidzot ieraudzīsi mani.

Tiklīdz vardīte beidza runāt, istabā ienāca pils galminieks ar pavēli visiem trim karaļdēliem un viņu sievām ierasties pilī, kur karalis ar viesiem tos jau gaidot uz mielastu.

Karaļdēlu šī pavēle nobiedēja, un viņš nezināja, ko nu iesākt.

To pamanījusi, vardīte teica:

— Neraizējies, karaļdēls, un nezaudē drosmi! Ej tik viens pats pie sava tēva un par mani esi drošs; kad sāks taujāt, kādēļ manis nav, — tobrīd lietutiņš līņās, — saki, ka tava sieva tūliņ ieradīsies — rau, viņa jau maija rasā mazgājas; kad noplaiksnīs zibens, pasaki, ka es jau ģērbjos; un, kad nodārdēs pērkons, — teic, ka es jau braucu.

Karaļdēls, paļaudamies uz vardīti, nomierinājās un devās uz pili, bet vardīte uzlēca uz palodzes, nostājās uz pakaļkājiņāin un smalkā balstiņā sāka dziedāt:

— Ai, pūtiet, vēji, šurp nāciet spēji, • No četrām zemes malām dvesiet, Šurp steidziet un tālumus veiciet, Uz saviem spārniem man nesiet Manu jaunības možumu, Manu drošumu, košumu, Manas rotas un tērpus skaistos, Lai es mirdzu un laistos, Lai savam vīram es patiktu Un uz mūžu viņu satiktu!

lešalcās, iegaudojās aukainie vēji, un pa saules stariem istabā nolaidās septiņas daiļavas, noburtās karaļmeitas kalpones, kuras viņai bija kalpojušas, kad viņa vēl dzīvoja pie savas mātes; visas viņai zemu paklanījās, trīs reizes apgāja viņai apkārt un noskaitīja kaut kādus buramvārdus.

Un, skat, vardes āda nokrita, un septiņu jaunavu lokā stāvēja brīnumskaista, smaidoša karaļmeita. No viņas acīm plūda saulstaru zvīļums, no viņas dvesmoja rožu smarža …

Jaunākais karaļdēls tai laikā pastaigājās pa pils zālēm, kas staroja svētku mirdzumā; tās bija pilnas ar viesiem, bija jau ieradušies ari vecākie dēli ar savām sievām, un karalis, ar viņām laipni sasveicinājies un viņas sev līdzās nosēdinājis, jaunākajam dēlam pajautāja:

—   Bet kur ir mana jaunākā vedekla?

—   Mana sieva drīz ieradīsies, viņa patlaban maija rasā mazgājas.

Drīz vien debesīs tik spoži noplaiksnīja zibens, ka visa pils kļuva gaiša, un jaunākais karaļdēls iesaucās:

—   Mana sieva ģērbjas.

Bet, kad nodārdēja pērkons, viņš skrēja pie durvīm, saukdams:

—   Mana sieva jau brauc!

Pavērās divviru durvis, un pils zāles pielija ar saulainu zvīļumu, ar sapņainu rožu smaržu, — tur nāca brīnumdaiļa jaunava, jaunākā karaļdēla sieva, neredzēti, nedzirdēti skaista! Visi izbrīnā sastinga, vecāko dēlu sievas nobāla, un viņi paši ne acu nevarēja atraut.

Karalis nevarēja vien nopriecāties, ka viņa mīlulim — jaunākajam dēlam, tik skaista sieva. Viņas sejā karalis saskatīja savas nelaiķes sievas vaibstus.

Jaunākais dēls pats bija tik sajūsmināts par savas sievas daiļumu, ka uz viņu vien skatījās, viņā vien klausījās.

—   Pasaki, mans dēls, — jautāja karalis, pasaucis jaunāko dēlu sānis, — kāpēc tu man uzreiz neteici, ka tev tāda laime lemta?

Jaunākais dēls viņam visu pastāstīja, un karalis, viņu uzklausījis, sacīja:

—    Ej, mans dēls, uzmeklē vardītes ādu, kuru viņa droši vien būs veselu atstājusi, iemet to ugunī un žigli atgriezies; tad viņai būs jāpaliek tādai, kāda viņa ir patlaban.

Karaļdēls tēvam paklausīja, uzmeklēja vardītes ādu, iemeta to ugunī, un tā sačokurojusies sadega.

Tomēr nenotika tā, kā karalis bija iedomājies. Kad daiļā karaļmeita, jaunākā dēla sieva, atgriezusies neatrada savu vardītes ādu, tā sāka nemierīgi skraidīt, izmisīgi raudāt, un, kad karaļdēls izstāstīja taisnību, viņa pārbiedētā balsī iekliedzās, no

azotes izņēma zaļu magones pogaļu, uzpūta no tās karaļdēlam, kas acumirkli iegrima dziļā miegā, bet pati uzlēca uz palodzes, nodziedāja vējiem savu dziesmiņu, pārvērtās par pīli, nopēkšķēja un aizlaidās.

Otrā rītā, pamodies un sievu neatradis, karaļdēls dikti noskuma un rūgti raudāja.

Bet ko gan skumjas un asaras var līdzēt? Viņš noslaucīja vaigus, uzlēca straujā zirgā un jāja plašajā pasaulē, visur taujādams, kur atrodas karalienes Gaismneses karaliste, jo viņš domāja, ka karaļmeita aizbēgusi pie savas mātes.

Karaļdēls jāja, jāja — nedēļu, mēnesi, turpat vai gadu, beidzot izjāja ziedošā magoņlaukā, un viņu pārņēma neatvairāms miegs, tā ka viņš tik tikko spēja noturēties seglos. Kad tālumā ieraudzīja mājiņu uz vistas kājas, viņš izslējās zirga mugurā un iesaucās:

— Mājiņa, mājiņa, pakusties!

Griezies uz vistas kājas!

Pret mežu, pret mežu pagriezies,

Man prgjī tev jānostājas!

Mājiņa uz vistas kājas nočīkstēja, sakustējās un pagriezās ar durvīm pret karaļdēlu.

Karaļdēls iegāja mājiņā un ieraudzīja tur raganu; viņa sēdēja un vērpa vilnu, dUca pie sevis dziesmiņu, kaut ko izgudrēm prātoja un sāka negaidīto ciemiņu izklaušināt:

—    Kā tev klājas, karaļdēls, kā tu sadomāji pie manis atnākt?

Karaļdēls izstāstīja viņai visu, kā bijis, un ragana atbildēja:

—   Tu gudri darīji, man taisnību teikdams, tādēļ es tev palīdzēšu cik vien varēdama. Es pazīstu tavu sieviņu, daiļo Gaismneses meitu; viņa ik dienas pie manis atlido pīles izskatā un, rau, tur nosēžas; notupsties zem galda, pārsedzies ar galdautu un nogaidi izdevīgu brīdi. Kad pīli būsi notvēris, turi to stingri, kaut arī tā mainīs savu izskatu; kad rimsies, pārvērtīsies par vārpstiņu; to pārlauz uz pusēm — un tu ieraudzīsi to, ko meklē, un tad viņa būs tava uz mūžu.

Drīz pīle atlidoja, nosēdās blakus raganai, sāka ar knābīti savas spalviņas kārtot, bet karaļdēls klusītiņām zagās viņai arvien tuvāk klāt un ašā tvērienā saķēra aiz viena spārna; pīle iepēkšķējās, sāka plivināt spārnus, rāvās no rokām laukā, bet, redzēdama, ka tas veltīgi, sāka mainīt savu izskatu; pārvērtās par balodi, par vanagu, beidzot par šņācošu čūsku. Karaļdēls izbijās, izlaida to no rokām, bet čūska pārvērtās atkal par pīli, skaļi iepēkšķējās un aizlaidās pa logu.

Karaļdēls tagad attapās, ka bija izdarījis aplam, bet ragana dusmīgi iesaucās:

—   Ko tu izdarīji, neapdomīgais! Uz visiem laikiem tu viņu no manis aizbaidīji; bet, tā kā tā ir tava drostaliņa, došu tev citu padomu: še ņem dzijas kamolu. Kad no šejienes iziesi, nomet to zemē un, kur tas velsies, turp arī ej; tad tu nonāksi pie manas māsas — un tur sarunāsiet, kas tālāk darāms.

Karaļdēls paklanījās, izgāja, nometa kamolu un devās tam pakaļ, un, kad dienām un naktīm bija gājis, atkal nonāca pie mājiņas uz vistas kājas un teica:

— Mājiņa, mājiņa, pakusties!

Griezies uz vistas kājas!

Pret mežu, pret mežu pagriezies,

Man pretī tev jānostājas!

Mājiņa pagriezās ar durvīm pret viņu, un karaļdēls aizelsies ieskrēja mājiņā, ieraudzīja otru raganu un visu viņai izstāstīja.

—    Paslēpies zem sola, — iesaucās ragana, — jo tava līgava jau lido šurp!

Atlidoja pīle tāpat kā pirmoreiz, karaļdēls noķēra viņu aiz spārna, pīle iepēkšķējās un gribēja izrauties no rokām, tad pārvērtās par tītaru, no tītara par suni, no suņa par kaķi, no kaķa par zuti — no rokām izslīdēja, par pīli pārvērtās un pa logu aizlaidās.

Karaļdēls bija tuvu izmisumam, bet ragana viņu uzmundrināja, iedeva citu dzijas kamolu, un viņš atkal sekoja tam, tikai ar vēl ciešāku apņemšanos — neizlaist no rokām to, ko notvers, — nolemdams: ja karaļmeita parādīsies putna izskatā, tad viņš to saķers aiz abiem spārniem, ja kā rāpulis — tad aiz galvas, bet, ja kā zivs, — tad aiz žaunām.

Viņš nostājās trešās mājiņas priekša un iesaucas:

—   Mājiņa, mājiņa, pakusties!

Griezies uz vistas kājas!

Pret mežu, pret mežu pagriezies,

Man pretī tev jānostājas!

Mājiņa pagriezās, karaļdēls iegāja iekšā, paklanījās vecajai un sirmajai raganai, nodeva sveicienus viņai no abām jaunākajām māsām, visu izstāstīja un lūdza padomu.

— Kādēļ tu nepaklausīji savu gudro sievu? — ragana aizrādīja. — Viņa gan zināja, kāpēc vardltes āda tai dota; bet tu gribēji, lai visi uzreiz tevi apbrīno, ka esi ieguvis tik skaistu sievu, taču rau, kur viņa jau lido!

Karaļdēls pielēca kājās un palīda zem sola.

Atlidoja pīle un nosēdās raganai pie kājām, bet karaļdēls veikli piezagās klāt un satvēra viņu aiz abiem spārniem.

Pīle mēģināja izrauties no rokām vienreiz, otrreiz, bet karaļdēls turēja un gaidīja, vai viņa nepārvērtīsies atkal par čūsku vai zuti, lai tādā gadījumā to satvertu stingrāk. Taču karaļmeita sajuta, ka pretoties būtu veltīgi, un tādēļ drīz vien pārvērtās par vārpstiņu … Karaļdēls satvēra to abām rokām, pret ceļgalu pārlauza divās daļās un skatās: viņš tur savas līgavas — daiļās karaļmeitas rokas. Karaļmeita kautri stāv viņa priekšā un mīļi skatās acīs, un jauki smaida … Viņa stingri nosolījās, ka no šī brīža paliks savā izskatā un būs vīram uzticīga sieva, tāpēc ka visi mātes ienaidnieki esot padzīti un neviens vairs viņai pēdas nedzīšot.

Abi sadevās rokās un izgāja no raganas mājiņas, tad karaļmeita iesaucās:

—   Mūsu taka tālāk dodas,

Tūdaļ pat lai tilts še rodas!

Acumirklī no tās vietas, kur viņi stāvēja, līdz pat tēva pils lievenim — pāri kalniem un mežiem, pāri jūrām un upēm — pacēlās tilts, ko grūti bija saukt par tiltu, jo tas bija neredzēti liels un neizsakāmi skaists. No tīra kristāla, ar zelta margām un dimanta bumbām.

Abi uzgaja uz tilta, un karaļmeita turpinaja:

— Mūsu taka tālāk dodas, Acumirklī te lai rodas Zelta kariete, stalts braucējs, Taurētājs un ziņu saucējs, Brašu pavadoņu svīta, Goda sardze nostādīta, Divpadesmit zirgu pāri, Kas mūs vedīs tiltam pāri!

Tas viss acumirklī parādījās abu priekšā: stalts braucējs, pātagu vicinādams, piebrauca zelta karieti ar divpadsmit zirgu pāriem, pavadoņu svīta iesēdināja karaļmeitu un karaļdēlu karietē, taurētājs, pūzdams vara tauri, un ziņnesis devās pa priekšu, bet viņiem pa kristāla tiltu sekoja lepns pavadoņu pulks. Otrā rītā karaļdēls ar līgavu, daiļo karaļmeitu, izkāpa pie sava tēva pils kāpnēm un ieslīga tēva apkampienos; tēvs maigi piekļāva dēlu pie krūtīm, deva abiem jaunajiem savu svētību, pasludināja dēlu par troņmantnieku un sarīkoja tik skaistas kāzas, kādas vēl nebija redzētas, — trīs dienas un trīs naktis pilī skanēja gaviles un valdīja bezgalīgs prieks un laime.

Hanna Januševska

BRĪNUMDAKTERIS

Tas noticis itin senos laikos — pirms piecsimt un vēl pirms simt gadiem. Tālabad šajā stāstā iepīti tādi brīnumi un burvestības, kādas īstenībā nemaz nav pieredzētas, — to visu vecas māmuļas, bērnu saņēmējas un vērpējas savā prātā izdomājušas.

Lai nu kā, bet jāsāk stāstīt no paša sākuma un jāizstāsta viss pēc kārtas. Klausītāji lai no šī stāsta izloba patiesības graudu, bet izdomājumus un piegudrojumus, kas stāstā iepīti, lai atmet, ja nav žēl.

Tas, kā jau teikts, noticis itin senos laikos — pirms piecsimt un vēl pirms simt gadiem. Kādā ciemā ar savu veco māmuļu dzīvojis jauneklis, vārdā-^Bērtulis. Ļaudis viņu saukuši par Bērtulīti. Māte strādājusi lielkunga tīrumā, dēls viņai palīdzējis, bet abiem šis darbs neesot bijis pa prātam.

—   Tā mēs netapsim ne gudrāki, ne bagātāki, — dēls sacīja mātei. — Jāiet man ļaudīs, jāizmācās kāds amats, lai jums, māmulīt, un man pašam dzīvē labāk klātos.

—    Kā? Kur tu tādu amatu iemācīsies, dēls? — norūpējusies jautāja māte.

—   Gan jau tad manīs!

Māte sāka vārīt plānas vakariņas, jo diena jau sliecās uz vakarpusi. Bet Bērtulītis, nostājies būdas durvīs, vēroja ciema ceļu.

Ceļš veda uz galvaspilsētu Krakovu, un gājēju un braucēju uz tā vienmēr bija vesels mudžums.

Kamēr Bērtulītis, domās iegrimis, vēroja ceļu, parādījās prāvs pulciņš pusauga zēnu ar ceļakulēm uz muguras.

—    Kurp iedami? — Bērtulītis viņiem pajautāja.

—   Uz Krakovu! Uz Krakovu! Uz Krakovas skolu! Mācīties! — zēni atsaucās.

Un tā arī bija. Ciešāk viņus nopētot, Bērtulītis ievēroja, ka ikviens no viņiem nesa grāmatas: viens — siksnā sasējis, otrs — starp diviem dēlīšiem iesaiņojis, un cits — tāpat vien padusē iemiedzis.

—   Vai tur pulka jāmācās? — Bērtulītis turpina zēnus izvaicāt.

—   Ja gribi tapt gudrs, tad pulka. Jāmācās tā, ka galva kūp, un nabaga studentam dzīve arī nav nekāda vieglā.

Bērtulītis k)uva domīgs. Atklāti sakot, viņš nebija no čaklajiem. Viņam vienmēr likās vieglāk atkratīties no darba nekā to godīgi padarīt.

Pa to laiku jaunieši jau bija gabalā. Putekļiem kūpot, viņi gāja tālāk un dziedāja kādu studentu dziesmu.

—    Hm… — Bērtulītis pie sevis norūca. — I te, i tur jāstrādā. Bet gan jau tur pilsētā vieglāk tikt pie zelta un jēdzīgākas dzīves nekā te, muižkunga tīrumā. Varbūt man izdodas ar viltu izsisties uz augšu? Vajag izmēģināt laimi… Paklau, māt! — viņš sauca istabā. — Pašujiet man ceļakuli, iedodiet pāris grašu! Iešu uz Krakovu mācīties. Izmācīšos par dakteri, pratīšu atšķirt zāles, zināšu, kuras jādzer, kuras jāziež, dziedināšu sirdzējus, jums kaulu sāpes noņemšu, sapelnīšu kaudzi dālderu — un tad mēs tiksim uz zaļa zara.

Māte mīlēja savu Bērtulīti. Viņa sašuva viņam ceļakuli, pie sevis domādama: «Kazi! Un ja viņam tiešām laimējas? Ir tak apsviedīgs un acīgs zēns, un, kaut arī paslinks, tomēr sirds viņam laba un vēlīga. Mums vējš kabatā un vējš durvīs. Slīkstam nabadzībā … Lai iet. Varbūt liktenis viņam pašķirs ceju.»

Māte ielika dēlam ceļakulē vecās drānas, iedeva līdzi maizes riecienu, šķēli cūkas taukuma. Apraudājās.

—   Tu nu aizej, dēliņ … Aizej no manis? …

Bērtulītis, kaut arī bija paslinks, māti mīlēja no sirds.

Viņš apskāva vecītes darbā saliektos plecus, piespieda viņu pie savām platajām krūtīm, noskūpstīja uz krunkainajiem deniņiem.

—   Māmulīt mīļo! Esiet mierīga! Es atkal atgriezīšos, un mēs dzīvosim cepuri kuldami.

Pēc tam viņš paņēma ceļakuli, pārmeta to pār plecu un, svilpodams kā melnais strazds, devās uz Krakovu.

Ceļā viņš apsteidza nabaga studentus, kuri gāja kājām tāpat kā viņš, dziedādami savas dziesmiņas. Sastapa arī bagātos stu-

dentus, kuri lepni brauca pajūgos vai jāja. Tie bija smalki, ģērbušies samta uzsvārčos, un, kad tos vējš pašķira, varēja redzēt, ka viņi sajozušies ar zeltu apkaltām jostām, pie kurām šķindēja īsi zobeni.

—    Ho-ho! — viņi, sudraba piešus piecirzdami, skubināja savus zirgus, kuri rikšoja pa ceļa vidu tā, ka putekļi vien griezās, ietīdami baltās vērpetēs tos, kuri soļoja gar pašu ceļa maliņu.

—            Ho-ho! — nabadzīgie kājāmgājēji zobojās. — Paskatieties tikai uz tiem tur! Kas par ērgļiem, ko! Nez ko šie lupinās ar tiem duncīšiem? Varbūt gramatiku?

Bet tie savilka uzacis īgnumā un nepatikā.

Bērtulis noskatījās bagātnieku dēliņos un domāja:

«Šiem ir zirgi, rati, samta uzsvārči. Viņu mātes muižās, pilīs šalcošos zīda tērpos pa parketa grīdām staigā. Ak tu, manu nabaga māmulīt, lai tur lūst vai plīst, man tomēr jāparūpējas, lai būtu tev vieglākas dienas!»

Tā prātodams, viņš nonāca pie Krakovas vārtiem. Bija jau satumsis, un taurētājs tornī pūta vakara jundu. Tā vien likās, ka pēdējā skaņa atsitas pret zvaigznēm un izzūd. Tad iestājās klusums.

Šo klusumu pārtrauca atnācēju — jauno studentu soļu dipoņa. Viņi gāja gan pie tuviniekiem, gan uz kopmītnēm. Bērtulis gāja kopā ar citiem, skatīdamies, kur, kādā kopmītnē būtu visizdevīgāk apmesties, aplēsdams, cik grašu jāatliek iestāšanās maksai, cik jāmaksā par naktsmītni, cik atliks iztikai. Tā iedams, viņš pa atvērtām aluspagraba durvīm izdzirda kokles strinkšķēšanu un līksmas dziedātāju balsis. Pēkšņi viņam nāsīs iesitās kārdinoša cepeša smarža.

—    Vadzi! — iesaucās kāds no studentiem. — Varbūt mēs šeit iegrieztos un izdzertu kausu silta alus?

—    Ejam! — izsaucās Bērtulis, ko pēc ilgā gājiena mocīja izsalkums.

—   Ejam! — sauca citi un, pagrūduši durvis, sabruka studentu ēdnīcā.

Tur bija garš ozolkoka galds un ap to uz soliem sēdēja studenti. Dziļumā ķieģeļu pavardā uz atklātas uguns tika cepta gaļa, no kuras pilēja tauki, bet turpat pie krāsns uz plata ķebļa snauda sirmgalvis melnā, garā tērpā, kādus tolaik valkāja dakteri un zinību vīri.

Sirmgalvis spēcīgi krāca, uz ķebļa šūpodamies šurp un turp tā, ka viņa garo, līdz pleciem noaugušo matu gali plīvoja.

Studenti nosvieda savas ceļakules pagaldē un apsēdās, saukdami saimnieku, lai nes ēdienu un alu.

Tūdaļ viņš arī parādījās ar bļodām un māla krūzēm.

Bērtulis ēda tā, ka ausis kustēja, ieklausīdamies biedru valodās par darbu, par nabaga studentu grūto dzīvi un ziņkāri nolūkojās uz aizmigušo vīru.

—    Kas tas tur pie pavarda guļ? — viņš pajautāja saimniekam.

—   Dakteris Medikuss, — atbildēja saimnieks. — Drusku pavairāk ietelza alu un nu guļ pie pavarda kā kamene rozes ziedā.

—    Dakteris? Medikuss? — ieinteresējās Bērtulis.

Viņam tūdaļ iešāvās prātā doma, ka labi būtu ietikt darbā pie šī daktera un iemanīties dakterēšanā, tā viņš ātrāk tiktu uz priekšu un ar mazākām pūlēm, nekā mācoties Krakovas skolā.

Tad Bērtulis vērīgāk aplūkoja guļošo. Tam bija apaļa, labsirdīga un sārta seja. Viņš gulēja ciešā miegā. No melnā tērpa apakšas rēgojās zābaki ar gariem, smailiem, ķirzakveidīgiem purniem.

—   Dakteris Medikuss guļ, — norūpējies atkārtoja saimnieks. — Bet man aluspagrabs jāslēdz ciet. Pulkstenis jau rāda pāri desmitai stundai. Kuru katru brīdi var atnākt naktssargi, sāks durvis sist ar āvām, saukdami, ka ēdnīca jāslēdz ciet un jāiet pie miera.

—   Vai zināt ko, saimniek? — Bērtulis ierunājās. — Kādam vajadzētu dakteri aizvest mājās, jo, kad alus sakāpj galvā, kājas cilvēkam negrib klausīt, bet Krakovas bruģis nav diez cik līdzens. Ja neviens neiebjļst — es to izdarītu.

Pārējie studenti, savas ceļakules pievākuši, jau sprūdījās pa durvīm laukā, guļošo dakteri neievērodami.

—   Aizved viņu, puis, aizved! — saimnieks atviegloti sacīja. 1 — Tā tu man izlīdzēsi un dakterim izdarīsi labu pakalpojumu.

—   Uz kurieni man viņš jāaizved?

—    Nav tālu no šejienes, pa labi roki aiz ielas stūra ir daktera māja. To tu pazīsi pēc griezumiem uz durvīm. Tā ir bagāta māja. Ho-ho! Dakterim nekā netrūkst.

—    Puriniet tik augšā! Es tūdaļ viņu aizvedīšu mājās.

Bērtulis ar saimnieku piegāja pie guļošā un viegli papurināja viņu aiz pleciem.

—   Mostieties, dakter! Mostieties!

—   Kas? Ko? — Dakteris satrūkās un pavēra acis. — Kas ir? Vai Krakova deg?

—    Nē, Krakova nedeg. Bet jums laiks iet mājās!

Dakteris pietrausās kājās. Sagrīļojās. Bērtulis viņu satvēra

zem elkoņa.

—    Kas tas ir par lāga zēnu, kas man piepalīdz? — dakteris pavaicāja.

—   Tas esmu es, Bērtulis. Atbalstieties pret mani. Es jūs aizvedīšu mājās.

Viņi izgāja uz ielas. Bērtulis veda dakteri, apiedams bruģi izsistās bedres.

—   Tencinu, tencinu, tu esi krietns zēns.

—   Nav par ko, dakteri Skatieties tikai zem kājām, lai jūs, rau, uz tā akmentiņa, kas uz bruģa mētājas, nepakluptu. Prāātīgi! Ho-opp!

—   Tencinu par gādību. Kā lai tev atlīdzinu?

—   Ja jūs to dikti gribat darīt, dakter, tad pieņemiet mani sev par palīgu. Es jums godīgi kalpošu, centīgi palīdzēšu. Jo nekas cits mani tā nevilina kā cilvēku dakterēšana.

—    Tu būtu ar mieru nākt man par piepalīgu? Lai notiekl Es esmu viens kā mazais pirkstiņš pasaulē. Tu man palīdzēsi slimniekus dakterēt un šad tad atnāksi uz alus pagrabiņu man pakaļ un atvedīsi mājās. Tāpat kā šodien.

Tā Bērtulis ar dakteri vienojās un, mājās viņu aizvedis, turpat arī palika.

Dakteris dzīvoja bagāti, un tas Bērtulim ļoti patika. Viņam patika arī tas, ka slimnieki nesa dakterim zelta dālderus. Viņš vērīgi skatījās, kā dakteris dakterēja, ievēroja, kādas zāles viņš ieteic katrai slimībai, skatījās, kā jāapziež vainas, kā jāuzliek kompreses, kā jāizklaušina slimnieki. Un tā, visas šīs gudrības aiz auss aizlicis un daktera runas veidā iemanījies, viņš nosprieda, ka bez lielām pūlēm dakterēšanas māka jau ir rokā.

Jāatgādina, ka viss, par ko šeit tiek stāstīts, notika pirms piecsimt un vēl pirms simt gadiem. Nudien jābrīnās, ka no tādas dakterēšanas ļautiņi neapmira. Tas gan skaidri rāda, ka cilvēki tolaik bija stipri, ja varēja pārciest tik smagas asins nolaišanas, pulverīšu, kas iegūti no grauzdētām vardēm, rīšanu, apkvēpināšanu ar dažādu zāļu dūmiem un citas trakotas izdarības.

Daktera palīgs appētīja šos dziedēkļus, palīdzēja zāļu dūmus kūpināt, pulverīšus saberzt, nolaist asinis. Un joprojām vadāja dakteri uz alus pagrabiņu un atkal atpakaļ uz māju. Dakteris nevarēja vien beigt savu palīgu slavēt.

Pēc diviem gadiem atgadījās tā, ka dakteris tika izsaukts pie kāda liela augstmaņa Krakovas apkaimē. Bērtulis izveda daktera ķēvi, apsegloja to; dakteris uzvilka savu vislabāko tērpu, paņēma līdzi veselu maisu pulverlšu, kārbu ar dēlēm, pudeli rīcineļļas un sacīja:

—    Klausies, Bērtulīt, jāšu pie tā izēdāja, kas, aukstu zoss gaļu pārēdies, tikko tuš. Man viņam tā zoss jādabū laukā. Bet tu paliec, tu jau tagad dakterēšanu esi noskatījies un pieproti; ja kāds slimnieks uzrodas, ārstē.

Bērtulis pieklājīgi palocīja galvu un jautāja:

—   Bet tie dālderi par ārstēšanu? Vai tie būs mani vai tavi?

—   Tavi! Tavi! — atbildēja dakteris, uzlocījis savu tērpu, uzlēca zirgā un aizjāja, rīcineļļas pudeli klankšķinādams un zāļu maisu pret zirga sānu kūļādams.

Tur, kur slimnieki rodas, Tūdaļ dakteris dodas, Zirdziņš soli liek naigu, Pats viņš nopietnu vaigu — Gan jau redzēs, gan matīs, Gan jau izdziedēt pratīs. Lai tik dakteris steidzas, Lai dakterim veicas!

Tā dakteris aizjāja pie vājinieka. Bet Bērtulis izmēza pieņemamo istabu, cienīgi saģērbās, nostājās pie loga un sāka lūkoties pēc slimniekiem.

Drīz vien ieradās pilsētas padomnieks, kuram caurvējš bija ausi sapūtis un tā tagad pukstēja.

Bērtulis ieskatījās padomnieka ausī, papūta vairākas reizes un nomurmināja:

—    Uz ausimus sāpimus biškimus uzpūtantus!

—   Ko tu teici? — padomnieks saausījās.

—   Tas latīņu valodā, — Bērtulis atbildēja ar nopietnu vaigu. Paņēma mazu turziņu, no tās naski ausī iepūta tā, ka padomniekam gar acīm zilas zvaigznītes sāka lēkāt, tad ausī iebāza zāles, ar lakatu ausi apsēja un teica:

—    No caurvēja vajag sargāties, jāguļ uz kreisajiem sāniem, un zāles, kādas iedošu līdzi no daktera aptiekas, jāliek ausī.

—    Bet vai līdzēs? — padomnieks jautāja.

—    Līdzēs visnotaļ, — Bērtulis pašapzinīgi atbildēja.

—   Dikti liels paldies, dakter! Un cik man par arstēšanu jamaksā?

—   Par ārstēšanu — dālderis. Par zālēm, kuras es jums no daktera aptiekas iedošu, — vēl viens dālderis.

Padomnieks samaksāja Bērtulim divus dālderus un kunkstēdams aizgāja.

Pēc tam atnāca kāda birģermeistara radiniece un žēlojās par sliktu omu, biežām nopūtām un sirds trīcēšanu.

—    Izvairieties, cienītā, no cilvēkiem, pret kuriem jums nav labpatikšanas, — teica Bērtulis un piemiedza aci. Viņš it labi zināja, ka pilsētā mēļoja par birģermeistara radinieces ķīviņiem ar visiem māsasdēla mājas sievišķiem.

Vecā sasita plaukstas. Viņai šis padoms nāca kā saukts.

—   Tad jau man vajadzētu izbraukt no pilsētas!

—   Ar to nevajadzētu kavēties, cienītā, jo drīzāk, jo labāk. Uz laukiem. Pastaigājieties tur pa birztalām rīta un vakara stundās. Pasmaržojiet puķītes. Paklausieties putniņu čivināšanu. Un te es jums arī zālītes iedošu. Flores humores.

—    Flores?

—   Humores flores. Brīnumzāles jūsu kaitei.

Bērtulis piegāja pie daktera aptiekas, pagrāba sauju tabakas, sauju sinepju un vēl piešāva klāt pamatīgu šķipsnu piparu.

«Nu,» viņš pie sevis nodomāja. «Kad šī tā pa īstam izšķaudīsies, tad ķīviņi vairs nebūs prātā.»

Un viņš glīti iesaiņoja cietējai šīs drapes.

—   Vai tās kompresei? Vai iekšā dzeršanai? — birģermeistara radiniece pavaicāja.

—   Tikai paostiet, cienītā, — Bērtulis atbildēja, laipni smaidīdams. Jūsu kaiti kā ar roku noņems.

Paciente patencināja un pasniedza viņam zelta dālderi.

Atnāca pie viņa arī kāda lauku sieva, kas bija atbraukusi uz Krakovas tirgu. Bērtulis viņai parakstīja svīšanas zāles. Slimniece gribēja viņam samaksāt, bet viņš paskatījās uz večiņu un papurināja galvu. Viņa Bērtulim likās nabadzīga, sīciņa un savecējusi gluži kā viņa māte. Bet lauciniece negribēja pieņemt tādu daktera laipnību. Viņa iedeva zosi. Ko darīt? Bērtulis paņēma zosi, izcepa to un apēda pusdienās.

Tā Bērtulis ārstēja, likdams lietā no daktera aiztapinātās zinības un tās ar savu attapību papildinādams.

Slimnieku viņam netrūka. Nāca klepodami un šķaudīdami, nāca sapampuši un salīkuši. Bērtulis piestūķēja pilnu savu lādīti ar zelta dālderiem un krietni uzbarojās, mielodamies ar laucinieku sanestajām vistām, pīlēm un desām.

Pēc divām nedēļām atgriezās dakteris, izdziedinājis savu sirdzēju no kļūmās pārēšanās ligas.

—   Nu, kā tad tev sviedās, Bērtulīt? — viņš vaicāja. — Droši vien labi, jo, kā redzu, esi itin brangi uzbarojies.

Bērtulis viņam parādīja lādīti ar dālderiem un pastāstīja, kā gājis ar dakterēšanu.

—    Hā, vai tu redzējies, — viņu uzklausījis, teica dakteris, — ja jau tā, tad mums jāšķiras. Divu dakteru te būs par daudz.

—   Nu, ko lai dara? — Bērtulis atsaucās. — Domāju, ka visu dakterēšanas zinti esmu apguvis. Iešu tagad uz savu dzimto pusi. Ņemšos tur ļautiņus dziedināt. Lauciniekus, pilsētniekus un, kazi, varbūt arī pils galminiekus. Netālu no mūsu mājām ir kastelāna pils ar sešiem torņiem. Dzīvojiet vesels, dakter, bet visi citi — lai slimo uz jwsu veselību!

—    Vēlu tev to pašu, Bērtulīt! Paliec sveiks!

Bērtulis devās projām no Krakovas. Ievīstīja paunā dālderu lādīti, paņēma ceļam maizi, speķi, desas. Un aiziet! Izgājis pa pilsētas vārtiem, viņš atskatījās. Saule, uzlēkusi virs Krakovas, spoži apmirdzēja tās torņus un jumtus. Kronis visaugstākā torņa smailē dzirkstīja kā zelta nimbs. Un tanī brīdī atskanēja pilsētas taurētāja signāls, un Bērtulim likās, ka pēdējā aprautā skaņa iedurtos viņam taisni sirdī. Sirds iesmeldzās.

Bērtulis vēlreiz atskatījās uz pilsētu un nopūtās. Pēc tam viņš aši nogriezās uz ceļu, kas veda uz dzimto pusi.

Viņš gāja veselu dienu, vakarā nonāca pie liela staignāja un palēnināja soli, jo, kaut arī viņš pazina šo slīkšņu, iet pa čikstu pāri krēslā bija bīstami. Tumši miglas vāli vēlās pāri dumbrājam, virs meldriem lēnītiņām pacēlās rūsgans mēness.

Bērtulis brida pa rūsgano mēness stigu. Piepeši viņš apstājās. Aiz koku pudurīša pavīdēja lakatā satinusies sieviete. Tūdaļ pat no turienes atskanēja žēls vaids:

—   Vai-ai, kaut jel kāds mani pārnestu šīm dūkstīm pāri…

Bērtulis ieklausījas čerkstošaja balsī. Sirds viņam nodrebeja. Bet viņš nodomāja:

«Pārnesīšu to sievišķi pāri staignājam. Atlīdzinās vai neatlīdzinās — vienalga. Pārnesīšu.»

Viņš pienāca pie izdilušās sievas, ko varēja manīt aiz vītola, un teica:

—    Būs labi, māt! Es jūs pārnesīšu.

Un noliecies paņēma viņu uz kamiešiem.

Sieva bija pavisam viegla, tik izģindusi, ka nesot viņam likās — kauli grab.

—    Lielais paldies, — tencināja kalsnā sieva. — Lielu lielais paldies, labo zēn! Bet kā tev vārdā?

—    Bērtulis.

—    Nu paldies tev, Bērtulīt! Sausām kājām tikšu pāri muklājam. He … he … Dikti labi, dikti labi! Taisni vai dziedāt gribas.

To teikdama, viņa iekārtojās ērtāk uz labsirdīgā puiša pleciem un žēlabainā balstiņā iečerkstējās:

—   Lai it visi piemin mani — Kņazi, karaļi un gani, Amatnieki, tirgotāji,

Gudri, muļķi, resni, vāji… Jo pat visspēcīgo caru Viegli savaldīt es varu.

—   Tik spēcīga tu esi, ko? — iesmējās Bērtulis.

—    Es esmu visspēcīga! — atsaucās izdilusi sieva un, vēl ērtāk iegrozījusies uz nesēja pleciem, atsāka savu dziesmiņu:

—  Jā, pat visspēcīgo caru Viegli savaldīt es varu.

Atbalss nesa šo piedziedājumu pāri staignājam, un dzirdama bija tikai vecās sievas čerkstošā balss. Visas citas skaņas noklusa: gan lapu čaboņa, gan ūdens šļaksti, gan meldru zuzoņa vējā.

Mēness bija pacēlies virs meldrāja, bet mēness gaisma Bērtulim likās salta un nedzīva kā tērauda spīdums. Šermuļi viņam pārskrēja pār kauliem.

—    Netrīci, nebaidies, puisīt, — vecā sieva teica. — Tu man izlīdzēji, bet es protu atlīdzināt pūliņus. Vai tu zini, ko nes pāri staignājam?

—    Nē… — Bērtulis nomurmināja, lai gan, padzirdot vecās sievas jautājumu, viņam piepeši iešāvās prātā baismīga atbilde.

—   Nu, manu puisīt, ko tur daudz liegties: es esmu nāve. Nav ko kaunēties. Nāve. Un kas tu pēc amata esi?

—    Es esmu dakteris.

—    0! Tā nu gan ir jauka tikšanās! Mūsu ceļi bieži krustosies. Un vai zini ko? Es pavisam viegli tev varēšu atlīdzināt. Kad tu atnāksi pie grūti slima cilvēka, kas guļ uz nāves gultas, tad tu vienmēr mani ieraudzīsi. Ja es stāvēšu kājgalī, tad zāļo sirdzēju, kā māki. Tik un tā viņš atlabs. Bet, ja es stāvēšu galvgalī, tad neņemies viņu dziedināt. Tik un tā es to paņemšu. Tāda mūsu noruna. Vai esi ar to mierā?

—   Esmu mierā, — Bērtulis atbildēja.

—    Bet, ja tu šo norunu pārkāpsi un gribēsi ārstēt tos slimniekus, kuri ir mani, tad, kaut arī tu izrausi kādu no manām rokām, viņa vietā mirsi pate. Vai esi tā mierā?

—    Esmu mierā, — Bērtulis atbildēja. — Kādēļ gan ne?

Un atkal drebuļi viņam pārskrēja pār muguru.

—    Ko tu, puisīt, aizvienam trīci kā apses lapa? — nāve jautāja. — Vai tev grūti mani nest? Redzi, esam jau staignājam pāri. Paliec sveiks!

Pirms vēl Bērtulis paguva atskatīties, viņa nolēca šim no pleciem un, kauliem grabot, nozuda.

Bērtulis noskurinājās. Tā kā viņš nebija no bailuļiem, tad saņēmās un devās tālāk, nodomādams: «Pagšu! Vai tad man kas slikts būtu atgadījies? Vai nu prāts! Nav taču pasaulē otra daktera, kurš būtu uz vienu roku ar nāvi. Nu gan man pabirs dālderi! Dzīvosim abi ar veco māmuļu kā nieres pa taukiem.»

Tā arī bija: Bērtulis atgriezās savā ciemā, un tūdaļ no visas apkaimes pie viņa sāka plūst slimnieki gan kājām, gan braukšus, brauca viņam pakaļ ar divričiem, ratiem, kulbām un karietēm.

Viņš bija izslavēts brīnumdaktcris. Tiklīdz istabā iegāja, tūlīt pateica, vai slimnieks nomirs vai izdzīvos. Un viņš nekad nek|ūdījās. Tas, par kuru viņš pateica, ka taps vesels, vienmēr ar viņa gādību atspirga.

Nav jābrīnās, ka tādam dakterim lādē krājās zelta dālderi. Un viņš dzīvoja bez bēdām. Viņš un viņa māte.

Viņi no lapegles dēļiem uzbūvēja sev jaunu māju, uzsita dakstiņu jumtu. Ap māju iekopa dārzu, kurā auga gan augļu koki, gan saknes. Uzbūvēja klēti, šķūni, vāgūzi, lopu kūti. Nekā viņiem netrūka. Visa kā bija diezgan. Reižu reizēm māte delu tirdīja:

—    Kā tu, dēliņ, ārstē? Pavisam jocīgi. Ne šā, ne tā. Vienas un tās pašas zāles tu dod gan pret karstumiem, gan pret saltuma drudzi. Vai zini, Bērtulīt, man rādās — tu to dakterēšanas gudrību tikai tā pa virsu esi apstrēbis un tagad dziedini uz labu laimi. Bet tā ilgi tas nevar iet. Labās dienas drīz var beigties.

Bērtulis tik pasmējās.

—   Neraizējieties, māmulīti Aši tiku par dakteri, aši tiku pie mājas. Priecājieties par to!

—   Tur jau tas suns aprakts, ka pārāk aši. Tu esi vējgrābslis, mans dēls. No darba tu vairāk bēdz nekā gribi ar to spēkiem mēroties. Tādēļ man bail par tevi.

—   Nebaidieties, māmulīt! Es esmu bagāts un slavens!

Tik tiešām Bērtulis bija slavens visā apkaimē. Viņš nemaz nebija pārsteigts, kad reiz kādā maija vakarā viņa pagalmā iebrauca grezns pajūgs un no tā izkāpa kastelāna[1] sūtnis ar lūgumu steigšus braukt viņam līdzi uz pili. Kastelāna meita esot smagi saslimusi.

—   Kastelāna meita? — Bērtuļa māte pārjautāja, redzēdama, ka dēls sāk posties ceļam. — Meita? Tā mamzele, kurai neviena audēja nevar pa prātam audeklu noaust? Kurai neviena šuvēja nevar pa prātam kleitu uzšūt? Ak mūžiņ! Tādu jau nav ko žēlot!

—   Lai kāda viņa būtu, man tik un tā jābrauc, ja pats kastelāns sauc. Paliec sveika, māt!

Bērtulis atvadījās no savas vecās māmuļas un ielēca greznajā pajūgā.

Iedimējās zirgu pakavi, un pajūgs traucās uz kastelāna pili.

Jau krēsloja maija vakars, un lakstīgalas pogoja ceriņos un akācijās. Straujie zirgi vienā stiepienā aizvizināja dakteri līdz kastelāna pils lievenim. Izskrēja kalpotāji, atvēra karietes durvis, aizveda dakteri Bērtuli pie slimās kastelāna meitas.

Bērtulis iegāja lepnajā istabā. Kokgriezumiem rotātā gultā gulēja jaunava pelēkbāliem vaigiem. Tik tikko elpoja. Grūti iedomāties, ka šīs bālās lūpas bija varējušas izkliegt vārdus, kas darīja sāpes vecajām audējām. Grūti iedomāties, ka šīs sīkās, izdilušās, bezspēcīgās rokas bija varējušas sažņaugties dusmās.

Bērtulim k|uva žēl bālās kastelāna meitas, viņš pienāca tuvāk un nodrebēja. Lepnās gultas galvgalī stāvēja nāve.

Tanī brīdī pie viņa pienāca grezni tērpies kastelāns, kastelāna sieva, tuvinieki un taujāja par slimās izredzēm.

—   Atstājiet mani ar vājinieci vienu pašu! — teica Bērtulis. — Tūlīt es ķeršos pie ārstēšanas.

Jaunavas vecāki uz pirkstgaliem izgāja laukā no istabas, izgāja arī viņas tuvinieki, bijīgi noraudzīdamies slavenajā dakterī. _

Bet Bērtulis nepacietīgi uzrunāja nāvi:

—    Paklau, mana baltkaulainā draudzene! Piekāpieties nu šoreizīt! Es gribētu, lai šī jaunava atlabst.

—   Vai tev, puis, mēle nav samežģījusies? Kā tu uzdrīksties ar mani tā runāt? Vai mūsu norunu neatceries? Vai tā vairs nebūtu spēkā?

—   Vienu vienīgo reizīti piekāpieties, mīļā, labā draudzenīt!…

—   Neāzējies nu, Bērtulīt mīļais! Man ne prātā nenāk piekāpties! Un kālab lai es tev šoreiz piekāptos? Saki man — kālab? Kālab lai es žēlotu šo izlutušo skuķi? Ko? Vai viņa tev būtu iepatikusies?

—   Ej nu sazini, bālā draudzenīt! Atstājiet man viņu, mīļā, labā! Nostājieties gultas kājgalī! Es šo jaunavu ārstēšu.

—   Vai tu ārstēt proti labāk nekā turēt vārdu? Tu esi veikls zēns, bet vējš gan tev galvā svilpo.

—   Nostājieties kājgalī!

—   Nenostāšos vis.

—    Stājieties!

—   Vai tu no tiesas esi prātu zaudējis? Ja es piekāptos, tad nevis šī jaunava, bet tu pats nomirtu.

—    Ļaujiet mums abiem dzīvot, mīļo draudzenīt!

—   Atkal tu sāc diedelēt. Bet es nepiekāpšos. Neparko!

—   Draudzenīt!

—   Nē un nē!

—   Ak tā! — Bērtulis sirdīgi iesaucās. — Ja jūs man tā, tad es jums šitā!

Un, satvēris stiprām rokām lepno gultu, viens un divi apgrieza to otrādi.

Nāve vēl nebija paguvusi attapties, kad jau atradās gultas kājgalī.

—    Nu, nu! — viņa pašūpoja galvu. — Tu gan esi galīgi aizmirsis savaldību, vējgrābsli! Ar mani tā nedrīkst jokot. Kā mēs norunājām, tā arī paliek. Drīz tu par to pats pārliecināsies. Tā tev būs pēdējā mācība. Uz redzēšanos, manu draudziņ!

Izplētuši savās kaulainajās rokās balto seģeni, nāve pa logu aizlaidās no kastelāna pils.

Bērtulis palūkojās kastelāna meitas sejā. Viņas vaigos parādījās sārtums, lūpas sāka rotāt smaids. Viņa pavēra tumšās, šaudīgās acis, kas atgādināja žagatas redzokļus, paslējās gultā sēdus, sasita plaukstas un skaļi iespiedzās:

—   Man jau ir labāk! Hei, Kate, Ance, Maruse! Nesiet man vakariņas! Un pieraugiet, lai baltmaize būtu svaiga un piens lai nebūtu ne par aukstu, ne par karstu, ne par remdenu! Maruse, Ance, Kate! Veicīgāk, citādi es jums ausis noplēsīšu! Vai ilgi būs jāgaida? — Te pēkšņi viņa pamanīja Bērtuli. — Kas jūs tāds esat?

—    Dakteris.

—   Man nav vajadzīgs dakteris! Es jau esmu vesela! Vācieties tūliņ laukā! Tētiņš, cik vajadzēs, samaksās!

Un viņa pagrieza Bērtulim muguru.

Puisim sirds sažņaudzās. Ne no sāpēm, ne no sarūgtinājuma, ne no sajūsmas. Viņam likās, ka vēl tagad ausīs skan kastelāna meitas spalgā balss — tik asa, tik dzeldīga kā muižas pārvaldnieka pātaga.

Pēdējo reizi Bērtulis paskatījās uz gražīgo jaunavu un izgāja.

Durvis viņš saskrējās ar kastelāna meitas kalponēm. Tās skrēja aizelsušās, jo spiedzīgā balss jau skanēja atkal:

—   Kate! Ance! Maruse! Žiglāk! Citādi es jums visus matus izplūkāšu!

Aizkusis meitenēm sekoja kastelāns un, sastapdams Bērtuli, apkampa viņu, priecīgi saukdams:

—   Mana meita izveseļojusies! Mana meitiņa izveseļojusies! Dzi, jau vidžina kā aizvien, draiskule tāda! Paldies jums, dakter!

Un, atraisījis no jostas skanošu naudas zuteni, iespieda to Bērtulim saujā.

Bet Bērtulim šodien zelts atgādināja vizošas skārda ripiņas. Viņš atstūma kastelāna naudas zuteni.

—    Paldies, pan kastelān, — viņš atbildēja. — Par jūsu meitas veselību būs cits norēķins.

—   Bet cik? Cik? — nepacietīgi jautāja kastelāns.

—    Rīt norēķināsimies. Patlaban es steidzos uz mājām.

—    Kā vēlaties! Uz redzēšanos, dakter!

—    Paliec sveiks, pan kastelān!

Kastelāns salika pl&vkstas taurītē un iesaucās tā, ka visa pils noskanēja:

—   Ei jūs! Kalpi! Piebrauciet karieti dakterim!

Bērtulis iznāca pils pagalmā, bet tur jau zirgi sprauslāja un nepacietīgi kārpīja zemi. Ar zeltu apkaltā karietē bija iejūgti divpadsmit zirgi — paši skaistākie sirmji.

Dakter, to tu vērā liec, Kā še pilī uzņemts tiec — Tev pat kariete tiek dota, Kuru zelts un sudrabs rotā! Kaut tu dakterītis sīks — Kastelāns ir augstsirdīgs.

Tomēr neizskatījās, ka dakteri sevišķi iepriecinātu kastelāna lieliskā augstsirdība. Ne vārda neteicis, viņš ielēca kažokādām izklātajā karietē un, pamājis vedējam, lika sevi vest mājās.

Kariete ripoja pa ciema ceļu, bet Bērtulis pārdomāja savu dzīvi. Līdz šim viņam bija veicies, tikai pateicoties veiklībai un izmaņai.

Tas tomēr nebija drošs balsts. Un, skat, šis balsts nu bija zudis. Acīmredzot skuķe bija vēl lielāka vējaslota nekā viņš, ja, slima būdama, tomēr paturēja virsroku.

—   Izveseļojusies, draiskule… — Bērtulis atkārtoja kastelāna vārdus un rūgti pavīpsnāja. — Nekad neesmu mācējis sevi savaldīt. — Viņš nopūtās un ieskatījās tumsā.

Kariete traucās pa ceļu garām kokiem un krūmiem, kas bija saplaukuši maija ziedos. Tajos kā neparasta vakara junda noskanēja lakstīgalas skaņā balss. Un aprāvās kā nenobeigts jautājums. «Tā nevajadzēja dzīvot,» nodomāja Bērtulis. «Tā ne. Man misējās. Bet ko lai dara? Ja jau reiz kaza beigta, tad gaļa baļļā un āda pār kārti!»

Divpadsmit sirmji vilka karieti pa klajotni, un ceļš tuvojās staignājam. Purva lāsumi vizēja spožā mirgā, jo mēness jau bija uzlēcis. Miglas vāli vēlās pa zāli, purva mīkņās skanīgi kurkstēja vardes.

Te pēkšņi aiz vītoliem atskanēja sīciņa balstiņa, kas atgādināja oda sīkšanu:

— Kas mežā noskanēja, Kas mežā nodimēja — No ozola ods nokrita, Tikko sevi nenosita.

Odam lielas bēres bija, Mušas viņu apbedīja. Viņas sēru dziesmu vilka: «Odam dzīve nebij ilga!»

—   lī-ī… — kā atbalsodami dziesmu, sisināja odi.

—   Oho! — norūca Bērtulis. — Droši vien kaut kur tepat jābūt arī kaulainajai.

Tiklīdz viņš paguva izteikt šos vārdus, divpadsmit zirgi spēji apstājās, iecirzdami pakavus miklajā zemē, un sāka spicēt ausis un sprauslot.

—   Uzgaidiet! — Bērtulis sacīja vedējam.

Viņš izkāpa no karietes un nolūkojās uz staignāju. Aiz vītoliem pavīdēja tāda kā balta seģene.

«Areče,» nodomāja Bērtulis. «Tur jau viņa nāk. Japaiet pretī.»

Pametis karieti, viņš aizgāja pa slapjo pļavu.

Odu bariņš riņķoja apkārt un sīca:

—    Slī-ī-Ikšņa! Slī-I-īkšņa!

Bērtulis atmeta odiem ar roku.

—   Lai! Cita ceļa man nav. Ja es neiešu pie kaulainās, viņa tik un tā atnāks pēc manis.

Vītoli bija klāt. Ceļā nostājās nāve un teica:

—   Tas ir jauki, ka tu neizvairies no mūsu norunas. Seko man!

Bērtulis sekoja. Viņi gāja pa staignāju ilgi, beidzot nonāca pie lielas bedres, virs kuras lēkāja malduguntiņas.

—   Nāc nu, Bērtullt, šajā bedrē, — teica nāve. — Tas mans mājoklis.

Abi nokāpa lejā.

Bērtulis palūkojās visapkārt: pie bedres sienām, kuras bija aizvilktas ar zirnekļu tīkliem, bija piestiprināti plati plaukti, un uz tiem dega gaišas liesmiņas.

Dažas dega vienmērīgi, gaiši un spridzīgi, dažas noliecās sprakstēdamas, un citas^aisījās dzist.

—    Kas tie par gaismeklīšiem? — jautāja Bērtulis.

—   Tās — cilvēku dzīvības, — atbildēja nāve. — Šis, kas deg gaiši, vēl degs ilgi. Citas, skaties, jau dziest.

—   Un kura tad ir kastelāna meitas dzīvības liesma? — Bērtulis jautāja.

—   Rau, tā, — nāve viņam parādīja gaiši degošu, jautri sprēgājošu, draiskulīgu liesmiņu.

—    Un manējā?

—   Rau, aizdedzināji kastelāna meitas dzīvības liesmu, atdodams tai savu dzīvības uguni, un tavējā tagad ir tāda!

Nāve parādīja Bērtulim liesmiņu, kura jau dzisa.

—   Tad jau no nāves vairs neizsprukšu! — noteica Bērtulis un saļima pie kaulainās kājām.

—   Viltīgs zēns bija, bet galvu piepūlēt un strādāt viņam negribējās, — nopūtās nāve. — Un tā izbeidzās mana draudzība ar dakteri Bērtuli.

Tā, re, beidzās Bērtuļa dzīves gājums. Bet tas notika itin senos laikos — pirms piecsimt un vēl pirms simt gadiem.

Tagad, kā paši zināt, ir pavisam citādi dakteri un par jaunu ārstu un dzīvības liesmiņām būtu jāstāsta pavisam cita pasaka.

Lai nu vecā pasaka paliek tālajā pagātnē, sirmo vērpēju jokiem un klausītāju baiļu trīsām caurausta, aizvien vēl ļaužu miņā saglabāta. Ja gribat no ļaužu mutes to dzirdēt, tad brauciet uz Staņislavovecu Rabes upes krastā. Tur šo pasaku stāsta vēl šodien.

Hanna Januševska

DZELZS ZĀBACIŅI

Gaiss versmo kā nokaitēts. Bula saule dedzina laukus, kaltē zemes zaļo rotu, smilktiņa sakņu dobēs top sausa kā pelni. Tēva mājas salmu jumts dzirksti staru spožumā.

Pie vecās akas ir ēna, Klusa un rēna. Kārklos, dadžos zūd taka, Kur stāv apburtā aka. Ūdeni dzidru un aukstu Tur var pasmelt ar plaukstu.

Pārnāca saimnieks r»ājās no labības pļaujas. Atgriezās viņa meitas. Nolika darbā sasilušos sirpjus un iegāja mājā. Viņas bija trīs: vecākā — Melnmate, vidējā — Rudmate un jaunākā — Gaišmate. Skatās — tēvs, svelmes nomocīts, atkritis uz sola, pret sienu atzvēlies, acis pievēris, smagi dveš.

— Dodiet man dzert, meitenes mīļās … — viņš lūdza. — Atnesiet ūdeni no vecās akas, kas ciema malā. Tas mani atspirdzinās.

Pielēca kājās vecākā meita Melnmate, paķēra spaini. Pa pelnpelēko, saules tveicē izkveldēto taciņu aizskrēja uz ēnaino aku.

Pie vecās akas ir ēna, Klusa un rēna. Kārklos, dadžos zūd taka, Kur stāv apburtā aka.

Meita iekāra spaini vindas galā. Sāka to lēnām nolaist akā. Noliecās. Ieskatījās ūdenī.

Ūdens beidza trizuļot un viļņoties. Ūdenī kā zaļā spogulī atstarojās vecākās meitas seja: nozibsnīja melnās acis zem tumšajām uzacīm, uz kakla pamirdzēja krelles. Melnmate noliecas pār akas grodiem vēl zemāk.

—   Cik es esmu skaista … — viņa nočukstēja.

No šī klusā čuksta ūdens akā sašūpojās, saviļņojās un, skalodamies pret grodiem, ieskanējās:

—   No sirds es tev pretī plūstu, Es tevi sirdī slēgšu …

Nāc, man par sievu kļūsti, No tevis citādi bēgšu.

Ūdens trizuļoja un viļņojās, no spaiņa attālinājās un atkal tam tuvojās, atplūda, uzplūda, liegi čaloja, skalojās, savu dziesmu maigi skandējot.

Melnmate sadusmojās. Viņas melnās acis iedzalkstījās, uzacis nīgri savilkās.

—    Kas vēl nebūs! — viņa iekliedzās. — Man, skaistākajai ciema meitai, jākļūst ūdensgaram par sievu?

Un viņa pikti izrāva spaini no akas. Ūdens satumsa, sāka mutuļot un attālināties. Nu jau tas vairs nebija aizsniedzams.

Melnmate aizgāja no akas projām. Pa saules izkveldēto pelnpelēko taciņu atgriezās mājās.

—   Tēt, es nevarēju ūdeni iesmelt, — viņa teica.

Tēvs atspiedās pret sienu, sviedri vīsloja viņam pa deniņiem.

—   Dzert… — viņš čukstēja tikko dzirdami.

Pielēca kājās vidējā meita Rudmate. Paķēra no vecākās māsas rokām spaini, pa saules izkveldēto pelnpelēko taciņu aizskrēja uz veco aku, pašķīra kārklu zarus, atbīdīja platās dadžu lapas, iekāra spaini vindas galā un noliecās pār ūdeni.

Ūdens beidza trizuļot un viļņoties. Ūdenī kā zaļā spogulī atstarojās Rudmates seja. Rūsganie mati tur atplaiksnījās kā kļavu lapas rudenī, uz kakla iedzirkstījās dzintara krelles. Rudmate noliecās pār akas grodiem vēl zemāk.

—   Cik es esmu skaista … — viņa nočukstēja.

No šī čuksta ūdens akā sašūpojās, saviļņojās un, skalodamies pret grodiem, ieskanējās:

—   No sirds es tev pretī plūstu, Es tevi sirdī slēgšu …

Nac, man par sievu kļūsti, No tevis citādi bēgšu.

Ūdens trizuļoja un viļņojās, no spaiņa attālinājās un atkal tam tuvojās, atplūda, uzplūda, liegi čaloja, skalojās, savu dziesmu maigi skandējot.

Rudmate sadusmojās. Pikti sapurināja savus ugunīgos matus — tie noplīvoja kā vēja rautas rudas lapas.

—   Kas vēl nebūs! — viņa iekliedzās. — Man, skaistākajai ciema meitai, jākļūst ūdensgaram par sievu?

Un viņa tik pikti pagrūda spaini, ka ūdens satumsa, sāka mutuļot un attālināties. Nu jau tas vairs nebija aizsniedzams.

Rudmate pa saules izkveldēto pclnpelēko taciņu atgriezās mājās.

—   Tētiņ, — aizvien vēl dusmās drebēdama, viņa teica. — Es nevarēju ūdeni iesmelt.

Bet tēvs smagi dvesa, viņa sejas panti asi iezīmējās kā mirstošam vanagam. Viņam pie kājām nokrita jaunākā meita Gaišmate un elsoja:

—   Tētiņ … tēt… **

Izdzirdusi Rudmates teiktos vārdus, viņa pielēca kājās un, uzsaukdama māsām: — Pieskatiet tēvu, kamēr es atgriezīšos! — paķēra spaini un pa saules izkveldēto pelnpelēko taciņu aizskrēja uz aku.

Viņa aizelsusies pārkāpa pār dadžiem, atbīdīja kārklu cerus, pieplaka pie akas grodiem un, spaini iekārusi vindas galā, noliecās pār trizuļojošo ūdens līmeni.

Ūdens beidza trizuļot un viļņoties, ūdenī kā zaļā spogulī atstarojās Gaišmates seja.

No viņas bižu spožuma ūdens kļuva gaišāks, no viņas acu gaismas ūdens kļuva dzidrs līdz pašam akas dibenam. Bet Gaišmate to neredzēja. Viņas acu priekšā rēgojās tēva vaigs ar asiem sejas pantiem, kas atgādināja mirstošu vanagu. Viņa nopūtās.

Bet no šīs nopūtas ūdens akā sakustējās un maigi ieskanējās:

— No sirds es tev pretī plūstu, Es tevi sirdī slēgšu … Nāc, man par sievu kļūsti, No tevis citādi bēgšu.

Ūdens trizuļoja un viļņojās, no spaiņa attālinājās un atkal tam tuvojās, aizplūda un atplūda, liegi čaloja, savu dziesmu maigi skandējot.

—   Ūdens… — čukstēja Gaišmate, un viņai likās, ka šo vārdu ūdens atkārto tēva izmocītajā balsī. Viņa cieši satvēra plaukstās akas vindu, spaini dziļi akā ielaida un bālām lūpām čukstēja:

—   Ai, apburta aka, dzirdi,

Es atdodu tev savu sirdi.

Ja tēvam es ūdeni gūšu,

Tad tava līgava būšu.

Spainis slīd arvien dziļāk akā, aizsniedz līgano līmeni, sāk grimt dziļumā. Ūdens sīkām, sudrabainām strūkliņām smeļas spainī.

Gaišmate nobālusi ceļ to augšā, atceras, ka nu viņa pieder upju un ezeru garam. Bet savu solījumu nenožēlo.

Paķērusi pilno spaini, viņa pa saules izkveldēto pelnpelēko taciņu tecēja mājās.

Tēvs smagi dvesa. Gaišmate pasmēla ūdeni no spaiņa, iedeva tēvam padzerties.

Nozuda bālums un skarbie sejas vaibsti, tēva seja pieplūda ar sārtumu, atmaiga. Viņš piecēlās no sola spirgts un vesels.

—   Paldies tev, mīļo meitiņ, — tēvs sacīja, Gaišmates galvu pie savām krūtīm piekļaudams.

Jau tuvojās vakars. No ganībām maudamas nāca mājās govis. Viegls vējiņš pūta no pļavām un mežiem.

Sabiezēja nakts. Debesīs iemirdzējās zvaigznes, virs pļavām, virs meldriem pacēlās mēness, kļūdams aizvien sidrabaināks.

Visi mājnieki nolikās gulēt. Un ātri iegrima miegā. Aizmiga arī Gaišmate. Jau tuvojās pusnakts, kad kāds pieklauvēja pie durvīm: tuk-tuk …

Gaišmate pamodās. Ieklausījās.

Tuk-tuk… — kāds atkal pieklauvēja un aiz durvīm dīvainā balsī ierunājās:

—   Vai tu atceries, ko teici,

Kad pēc ūdens malka steidzi?

Ūdens paklausīja tevi.

Savu jāvārdu tu devi.

Un atkal pieklauvēja: tuk-tuk… Gaišmate izbijusies piecēlās un atvēra durvis. Skatās — durvis stāv mirdzoša sudraba gotiņa. Uz ragiem tai staro sudraba ūdens lāses, nagus klāj sudraba rasa.

— Klusu, — čukstēja gotiņa. — Klusu… mana mīļā! Lai neviens mūs nepamana!

Klusītiņām, valgiem sudraba nažiem soļus sperdama, gotiņa ienāca istabā.

Pienāca pie sola, un pēkšņi — viņas govs āda nokrita zeme!

Ne jau gotiņa tā bija — Puisis jauns tai uzsmaidīja! Uzsvārci viņš neņem nostu, Jozts ar platu zelta jostu, Jostu grezno zelta raksti; Zelta zobens iekārts makstī. Jau no pirmā skata viežams — Puisis daiļš un slaids patiešām, Brašs un neredzēti plecīgs, Milzum drošs un varen dedzīgs!

Viņš tuvojās Gaišmatei un teica:

— Kad tu ūdeni smelt skrēji, Tad tu tēvu atminēji,

Savas acis neredzēji, Tāpēc mani aizraut spēji, Izredzētā! Mana mīļā! Nu tu tagad mana esi, Došu gredzenu tev zviļu, Lai to mūžu mūžos nesi!

Gaišmate pasniedza jauneklim roku, un viņš uzmauca viņai pirkstā gredzenu.

Jauneklis viņai likās skaists un drosmīgs, un viņa ugunīgajās acīs jautās labsirdība.

Viņi apsēdās uz sola viens otram blakus, un jauneklis čukstus pastāstīja, ka katru nakti gotiņas izskatā nāks šurp un sarunāsies ar viņu kā ar savu saderināto. Bet neviens to nedrīkstot uzzināt, tādēļ lai Gaišmate dodot zvērestu, ka nevienam neatklāšot šo noslēpumu.

Gaišmate to apzvērēja.

Tā viņi abi sēdēja uz mēness apspīdētā sola vienprātības un laimes apņemti un sarunājās kā līgavainis ar līgavu. Gaišmate nejautāja, kas ir viņas jaukais sarunu biedrs.

Viņa saprata, ka jauneklis droši vien ir noburts un labāk viņam neko nejautāt.

Bet mēness lēnām griezās apkārt mājai, tā gaisma iezīmēja istabā šauru celiņu. Kad tas sasniedza durvis, jauneklis piecelās no sola, paklanījās kā galma augstmanis un ietērpās nomestajā gotiņas ādā.

Un skat! Gaišmates priekšā jau atkal stāvēja gotiņa ar sudraba ragiem. Tā brīdi pastāvēja, paskatījās uz Gaišmati un pagriezās uz iešanu. Gaišmate atvēra durvis. Gotiņa izgāja tumsā.

Gaišmate, uz sliekšņa stāvēdama, noskatījās tai pakaļ. Vēl tumsā mirdzēja gotiņas sudrabotie ragi. Bet tie kļuva arvien mazāki… mazāki… un beidzot izgaisa.

Gaišmate atgriezās istabā un atgūlās, skatīdamās bālganajā lodziņā, kurā krita jau pirmais rīta svīdums. Gulēdama viņa klusi čukstēja:

— No sirds es tev pretī plūstu, Es tava, es tava kļūstu.

Ritēja stundas. Atausa jauna, karsta pļaujas diena. Gaišmates dienas pagāja skumjās. Bet naktis viņai nesa prieku un atvieglojumu.

Naktis pie mājiņas klauvēja gotiņa ar sudraba ragiem. Gaišmate viņu ielaida. Gotiņa nometa savu ādu. Un istabā ienāca brašais jauneklis, lai ar savu mīļo klusi parunātos. Jauneklis stāstīja par saviem piedzīvojumiem mājās un drosmīgās cīņu gaitās, lai savu mīļoto uzjautrinātu, klusi dziedāja viņai dažādas dziesmiņas: par karavīru, kas no kara mājās nāca, par platradzi alni, par medībām, aršanu, sēju un pļauju.

Pa debesīm peldēja mēness un klausījās dziesmiņās, un pa logu ielūkojās istabā. Tas redzēja divus jauniešus, redzēja, kā pirms ausmas svīduma jauneklis ietērpās gotiņas ādā. Redzēja gotiņu aizejam no mājas, savus sudraba ragus mirdzinot. Mēness redzēja, kā pie akas krūmājā tā kaut kur nozuda. Bet līdz rītausmai no turienes skanēja dziesma, ko dziedāja čalojošais ūdens.

— Atceries, ko tu man teici, Kad pēe*ūdens malka steidzi. Ūdens paklausīja tevi, Savu jāvārdu tu devi.

Šī dziesmiņa skanēja līdz rītausmai, kamēr mēness nobālēja. Ausa diena.

Dienas bija svelmainas. Pēc sarunās pavadītās negulētās nakts Gaišmatei strādāt bija grūti. Melnmate viņai jautāja:

—    Kas tev kaiš, Gaišmate? Kāpēc tu no mums turies nomaļus? Tu bēguļo, skraidi uz aku un tur zaļajā ēnā klausies ūdens burzguļošanu.

Gaišmate klusēja. Bet noslēpums, kas jāglabā no tuviniekiem, nospiež sirdi kā akmens, un kādā vakarā viņa māsām izstāstīja visu un parādīja gredzenu.

Rudmate nogrozīja galvu, savus skaistos matus sapurinādama. Melnmate domīgi savilka uzacis un sacīja:

—    Es šovakar cepšu maizi un uguni saglabāšu uz nakti. Es palikšu nomodā. Kad atnāks tavs jauneklis un gotiņas ādu nometīs, es to paķeršu un iemetīšu ugunī. Tad tavs mīļotais uz visiem laikiem paliks cilvēka izskatā.

—    Izdari tā, māsiņ, — Gaišmate nočukstēja.

Satumsa nakts. No pļavām atskrēja vējš, koki dārzā iešalcās. Pa debesīm peldēja mākoņi, un mēness gaisma iespīdēja istabā nemierīga un trauksmaina.

Trīs māsas negulēja.

Ap pusnakti pie durvīm pieklauvēja un atskanēja silta balss:

— Atceries, ko tu man teici, Ūdeni kad pasmelt steidzi. Ūdens paklausīja tevi, Savu jāvārdu tu devi.

Trīsēdama Gaišmate atvēra durvis un ielaida istabā sudraba gotiņu. Gotiņa nostājās istabas vidū nemierīgajā mēness gaismā. Paskatījās visapkārt un, pamanījusi pavardā uguni, klusi nopūtās. Pēc tam piegāja pie sola un nometa savu gotiņas ādu. Istabā iemirdzējās brašā jaunekļa zelta josta, sudraba zobens, viņa dedzīgās acis.

Melnmate pielēca klāt, paķēra nomesto ādu un veikli iemeta to ugunī. Ogles spēji iegailējās, uzvijās liesmas, skurstenī iesvilpās vējš, virs mājas nejauki iegaudojās.

—   Ak, māsas, māsiņas, ko jūs izdarījāt! — iesaucās jauneklis. — Vēl vajadzēja paciesties dažas dienas, un tad būtu beigusies ļaunās burvestības vara, kas liek man staigāt gotiņas izskatā! Bet tagad man jāaiziet projām. Jāiet pāri sarkanajai jūrai kalpot ļaunajai raganai!

Jaunavas sāka lauzīt rokas, bet jauneklis metās uz durvīm un pazuda tumsā un vējā.

Tur svilpa un auroja. Vējš plosīja koku zarus, trieca tos pret mājas sienām. Ak, kas tā bija par vētras nakti! Visapkārt drebēja, dārdēja tā, it kā tumsā auļotu tūkstoš jātnieku, zirgu pakaviem nakts tumsu kapādami.

Aidā! Heijā! — auroja vējš.

Māsas izskrēja no mājas laukā vētrā.

Vējš plandīja viņu brunčus, raustīja Melnmates krelles, Rudmates dzintara rotas, svaidīja Gaišmates bizes.

Aidā! Heijā! — auroja vējš, bet aiz būdas dārdēja pērkons, it kā jātnieks satrakotā zirgā aizauļotu tumsā.

Istabā pamodās tēvs un pasauca meitas.

Viņas aizbultēja durvis, nolikās gulēt, bet aizmigt nevareja. Vējš plosījās līdz ritam, mākoņi traucās pa debesīm, kaut kur tālumā granda pērkons. Pēc karstās svelmes bija sagriezies negaiss.

Bet rīts atausa mierīgs un spirgts. Rīta agrumā Gaišmate izgāja no mājas un devās uz kalvi.

—    Kalēj! — viņa sauca. — Kalēj!

Kalves durvīs iznāca kalējs, īsts spēka vīrs. Rokā viņš cieši turēja veseri un Gaišmatei jautāja:

—    Ko tu vēlies, Gaišmate? Un Gaišmate atbildēja:

—   Ai, kalēj, kalējiņ, Sauc kopā kalējiņus, Kaldiniet, kaldiniet Manimdzelzu zābaciņus!

—    Kam tev, Gaišmate, dzelzs zābaciņi? Un Gaišmate atbildēja:

—  ^emju zemes pārejamas, Savs mīļais meklējams. Aiz jūrām sarkanjūra — Tur mīļais atrodams.

Kalējs klausījās Gaišmates žēlabainajā balsī. Viņam kļuva žēl jaunavas, un viņš jautāja:

—    Ko vēl lai es tev nokaļu? Gaišmate atbildēja:

—  Ai, kalēj, kalējiņ, Izkal, lūdzams, ja tu vari, Līdz ar dzelzu zābaciņiem Dzelzs katliņu arī!

—    Kam tev dzelzs katliņš, Gaišmate? Gaišmate atbildēja:

—   Zemju zemēm pāri iešu, Tanī savas asras liešu, Skaidras, tīras asras krāšu, Savu mīļo apraudāšu.

Kalējam kļuva Gaišmates vēl vairāk žēl, un viņš jautāja:

•— Un ko tev vēl vajag?

Gaišmate atbildēja:

— Ai, kalēj, kalējiņ, Izkal, lūdzams, vēl, ja vari, Līdz ar katlu, zābaciņiem Ceļa spieķi arīl

Kalējs ķērās pie darba. Viņš kala dzelzs zābakus, dzelzs katliņu un dzelzs spieķi no rīta līdz vakaram, no vakara līdz rītam. Dzirksteles šķīda uz visām pusēm un aizlidoja no kalves līdz pat ciema ceļam, un tur apsvila dižskābaržu birzs, kas auga pašā ceļmalā.

Atausa nākamais rīts, un kalējs pasniedza Gaišmatei dzelzs katliņu, dzelzs spieķi un dzelzs zābakus. Gaišmate zābakus uzāva kājās, paņēma katliņu un, uz spieķa atspiezdamās, devās pa ciema ceļu projām. Aizgāja Gaišmate pasaulē meklēt savu mīļoto.

Gāja, gāja. Izgāja cauri ciemiem un pilsētām, pārgāja pāri nepārredzamiem laukiem. Diena jau laidās uz rietu, kad viņa iegāja šalcošā silā. Gāja pa meža taku, ar dzelzs zābakiem koku saknēm piesizdama. Gāja dziedādama:

— Aiz tālām jūrām, aiz sarkanjūras Svešzemē mīļajam dienas rit sūras.

Dzelzs zābaki un dzelzs spieķis dilst uz koku saknēm. Gaišmate iet un dzelzs katliņā rūgtas asaras lej.

Nolaidās nakts.

Tumsā laiku pa laikam nodipēja tramīgi soļi. Te noplandīja kā liesma lapsas aste, tur tālāk norūcās mežacūka. No priedes veikli zemē noskrēja cauna.

Gaišmate gāja pa tumšo mežu, dzelzs zābakiem dimdot, uz dzelzs spieķa atspiezdamās, bet no viņas acīm asaras ritēja dzelzs katliņā. Pa līkumotajām sila takām viņa iznāca klajumā.

Skatās: klajumā stāv no zeltainiem priežu baļķiem celta mājiņa. Pa logiem laukā plūst gaisma un apstaro dobē saulespuķes.

Gaišmate piegāja pie durvīm. Pieklauvēja. Durvis pašas atvērās.

Gaišmate iegāja istabā un paskatījās visapkārt: istabiņa tīra, jauka, vidū stāv priežkoka galds, uz tā bļoda, un tanī zeltaina saulespuķe. Pavardā gailē uguns, atspīdums krīt uz klona, bet pie pavarda sēž večiņa safrānkrāsas aubē, safrānkrāsas brunčos un uzlūko Gaišmati.

—    Ko vēlies, meitiņ? — viņa jautā.

—    Dodiet man naktsmājas, māmulīti — saka Gaišmate. — Esmu nogurusi, tālus ceļus staigādama, savu mīļo meklēdama. Dzelzs zoles nodilušas, dzelzs spieķis notrulis, ne mazums asaru dzelzs katliņā esmu pieraudājusi. Nav man vairāk spēka.

Večiņa pamāja ar galvu, laipni paskatījās uz Gaišmati un vaicāja:

—    Kurp tu iedama, meitiņ?

—   Eju meklēt sarkano jūru, aiz tās mans mīļais atrodams.

Večiņa atkal palocīja galvu un teica:

—   Nevienam es nedrīkstu dot naktsmājas. Mans Saulesdēls par to skaišas. Bet man tevis žēl, jo tu esi neatlaidīga un ne no kā nebaidies. Noslēpies Aizkrāsnē, tur varēsi pārnakšņot.

Gaišmate noslēpās aizkrāsnē, pie maizes krāsns piespiedās, katliņu ar asarām nolika malā un jau laidās snaudā, kad pēkšņi visa istaba pielija ar žilbinošu spožumu, durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa nostājās zeltmatains, dižplecīgs milzis zelta kapuci galvā, gariem zelta zābakiem kājās.

No viņa plūst versmīga svelme, gaiss no karstuma un spožuma, liekas, sāk virmot, bet milzis stāv uz sliekšņa un kliedz:

—   Es sajūtu cilvēku, māt! Kas tev par ciemiņu?

Gaišmate nebija bailīga. Viņa iznāca no savas paslēptuves

un, aizlikdama plaukstu acīm priekšā, teica:

—    Nedusmojies, Saulesdēls! Es esmu Gaišmate. Dzelzs zābaciņos zemju zemes pārstaigāju, uz dzelzs spieķa atspiezdamās, dzelzs katliņā asaras liedama, — savu mīļo meklēju.

Milzis paskatījās uz viņu spulgām acīm un teica:

—   Es tevi pazīstu, krietnā jaunava! Tu pa manis izkveldēto pelnpelēko taciņu skrēji uz veco aku, lai slimajam tēvam atnestu ūdeni. Es tev pāri nedarīšu. Tu esi laba meita, es esmu labs dēls. Ej aizkrāsnē un guli!

Gaišmate devās aizkrāsnē gulēt, bet milzis nolikās uz zeltainām salmu cisām un tūdaļ aizmiga. Kad viņš miegā dziļi elpoja, no viņa guļvietas izstaroja spožums un svelme plūda pa visu istabu.

No rīta Gaišmate pateicās par naktsmājām, un Saulesdēls deva viņai padomu:

—   Es nemāku sacīt, kur atrodams tavs mīļais. Bet ej tikai uz priekšu, uz priekšu vien! Izgājusi cauri ciemiem un pilsētām, nonāksi pie diža meža. Šajā mežā ir māja, kur dzīvo mans kūms — Mēness. Tu viņam pajautā.

Gaišmate iet un iet. Viņas dzelzs papēdīši klaudz, uz koku saknēm arvien vairāk dildami. Dzelzs spieķis dzingst, uz akmeņainajiem ceļiem notrulis. Dzelzs katliņā asaras rit un rit. Katliņš pieraudāts jau līdz pusei.

Uznāca nakts. Visapkārt bija dzirdama meža šalkoņa, kaut kādu soļu dipoņa, meža zvēru rūcieni. Divas stirniņas pārskrēja pāri meža takai, svešādās dzelzs zābaku dimdoņas izbiedētas. Gaišmate gāja. Stiprs vējš šalca ozolu, dižskābaržu un balto kļavu lapās. Tās dziedāja:

Ai, dižskābarži, ai, zaļās kļavas, Jau mēness nāk mājās no tālās pļavas, Jau mēness pār siliem nāk mājās uz dusu, Ai, koki, dziediet, tam dziesmiņu klusu …

Gaišmate gāja, klausīdamās koku skaņajā šalkā. Nonāca pie liela klajuma. Klajumā stāvēja māja. Tā bija celta no bērzu baļķiem, pelēkiem dakstiņiem nojumta. Lieveņa priekšā tumsā šalc sudrabaina papele. Bet mājas priekšā, kā ar mēness gaismu pielijuši, smaržo liliju dobe. Blakus zied jasmīnkrūms. Jasmīnkrūmā pogo lakstīgala. Gaišmate piegāja pie durvīm. Pieklauvēja. Durvis pašas atvērās. Gaišmate nostājās uz sliekšņa. Skatās: istaba kaļķiem balta izvītēta, vidū stāv galds. Uz galda stikla krūzē tvīkst jasmīnzars. Pie galda sēž vecīte. Sidrabaini balta. Mati viņai sidrabaini, aubīte sidrabaina, brunči sidrabaini.

—    Ko vēlies, meitiņ? — viņa jautā.

Gaišmate padod labvakaru, par savām gaitām stāsta un lūdz naktsmājas.

Pašūpoja vecīte sidrabaino galvu. Mīļi uz Gaišmati palūkojās un teica:

—    Nevienam es nedrīkstu dot naktsmājas. Mans Mēnessdēls dusmojas par to. Bet man tevis žēl, jo tu esi neatlaidīga un ne no kā nebaidies. Noslēpies aizkrāsnē un tur pārnakšņo!

Gaišmate paslēpās aizkrāsnē, katliņu ar asarām nolika malā un jau laidās snaudā, kad pēkšņi visa istaba pielija ar žilbinoši spožu, sidrabainu mirdzumu, bērzkoka durvis atsprāga va|ā un uz sliekšņa nostājās milzis sidraba mētelī, garos sidraba zābakos.

Sidrabains mirdzums palo no viņa pa visu istabu, sidrabaina gaismas strēle noklājas viņam zem kājām.

Milzis pienāk pie mātes, noliec viņas priekšā sidrabaino galvu un saka:

—   Es sajūtu cilvēku, māt! Kas tev par ciemiņu?

Sidrabbaltā vecīte samulsa, bet Gaišmate iznāca no savas

paslēptuves, droši piegāja pie milža un teica:

—   Nedusmojies, Mēn«6sdēls! Es esmu Gaišmate. Dzelzs zābaciņos zemju zemes pārstaigāju, uz dzelzs spieķa atspiezdamās, dzelzs katliņā asaras liedama, — savu mīļo meklēju.

Milzis paskatījās viņā ar sudrabspožām acīm un teica:

—    Es tevi pazīstu. Tu gribēji mīļoto atburt, un tu no sirds mīlēji savu tēvu. Tu klausījies skanīgajās dziesmās, ar mīļoto istabā sēžot, bet es arī tās dzirdēju, visaplīk tavai mājai iedams. Tu esi laba meita, es esmu labs dēls. Ej aizkrāsnē gulēt!

Gaišmate devās aizkrāsnē gulēt, bet milzis nolikās uz siena cisām, ko apspīdēja sidrabaina gaismas strēle.

No rīta Gaišmate pateicās saimniekiem par naktsmājām, bet Mēnessdēls teica:

—    Nemāku tev teikt, kur atrodas tavs mīļais. Bet ej tikai uz priekšu, uz priekšu vien. Nonāksi krustceļos. Tur dzīvo mans kūms — Vējš. Viņš apskrien malu malas, viņš izošņā kaktu kaktus. Pajautā viņam.

Gaišmate gāja projām. Devās tikai uz priekšu. Izgāja cauri ciemiem un pilsētām, cauri mežiem un siliem, pārgāja pāri nepārredzamiem laukiem. Iet un lej asaras par savu mīļo. Katliņš jau pilns pieraudats. Dzelzs zoles jau pilnīgi nodilušas, dzelzs spieķis pagalam notrulis.

Saulei rietot, viņa nonāca krustceļos. Skatās: stāv māja, bet mājā iet briku-braku, žviku-žvaku, ņigu-ņegu. Mājas durvis laiku pa laikam atsprāgst vaļā, logu rūtis šķind, jumts svilpo, salmi jūk pa gaisu. Gaišmate pienāca tuvāk. Durvis tanī pašā mirkli ar troksni atlēca vaļā. Viņa iegāja iekšā. Skatās: istabā tā plosās caurvējš, ka dūnas iet pa gaisu, skurstenī gaudo tā, it kā tur kāds uz rupjām stīgām mazurku spēlētu. Galds līgojas, plīts riņķi lēkā zvingstēdami, bet pie pavarda stāv itin braša simtgadīga sieva, pietur ar roku aubi, ko vējš rauj no galvas nost, saglauž plandošos brunčus un sauc:

—    Kas tur ir?

—    Es esmu Gaišmate, māmulīti Ļaujiet man pārnakšņot tāpat, kā to ļāva jūsu kūmas Saules māte un Mēness māte.

—    Ļaut tev pārnakšņot? Tad jau mans Vējadēls pārskaities māju sagāzīs! Ej vien labāk kur citur lūgt naktsmājas!

Bet Gaišmate paskatījās vecītei acīs un teica:

—    Es zemju zemes pārstaigāju, savu mīļo meklēdama, dzelzs zābaciņi man nodiluši, dzelzs spieķis notrulis, dzelzs katliņš pieraudāts. Neatsakiet man naktsmājas!

Vēja māte apžēlojās par viņas sūro likteni un teica:

—   Man tevis žēl, jo tu esi neatlaidīga un ne no kā nebaidies. Ej aizkrāsnē gulēt!

Gaišmate aizgāja aizkrāsnē un, kaut arī istabā svilpoja caurvējš, laidās jau snaudā, kad pēkšņi visi māla podi iedzingstējās kā simt cimbales, segas un palagi sāka lidot pa gaisu, dūnu maisi un spilveni uzvirpuļoja līdz griestiem un tur sāka irt un jukt vērpetu vērpetēm.

Aube no vecītes galvas nospruka nost un sāka lidināties pa istabu, ka lentas vien plīvoja. Galdiņš apgāzās, bet vecīte, plandošos brunčus turēdama, kliedza:

—   Esi nu prātīgs, dēliņ, tā tu vēl māju sagāzīsi!

Gaišmate paskatījās no aizkrāsnes un atvērtajās durvīs uz

sliekšņa ieraudzīja milzi. Viņš bija garš, izstīdzējis. Svārki pie pleciem tam plīvoja kā putna spārni. Viņš norāva cepuri no galvas, un pār pieri uzplandīja palsi, nepaklausīgi mati, kuros bija iekārušies zāļu stiebri un lapas.

—   Sveika, māt! — milzis sauca uz sliekšņa. — Kas tev par ciemiņu? Es jūtu cilvēku!

Šos vārdus izdzirdusi, Gaišmate iznāca no savas paslēptuves un, cieši turēdama dzelzs katliņu, lai tas no rokām neizlidotu, piegāja pie Vējadēla.

Ausīs viņai svilpa, acis miedzās ciet, bet viņa pacēla galvu un, balsij aizraujoties, stāstīja savu bēdu stāstu.

Vējadēls viņu uzklausīja. Pieklusa, pamazām pierima. Istabā apklusa trokšņi, brīkšķi un brākšķi. Uz sola nokrita aube, kas lidinājās pa gaisu, dūnu maiss un spilveni ievēlās gultā.

—    Klau … — Vējadēls klusītēm nočukstēja, kad bija noklausījies Gaišmates stāstu. — Klau, tavu mīļo es redzēju. Es tev parādīšu ceļu pie viņa, tāpēc ka tu esi laba meita, bet es esmu labs dēls un pazīstu tevi jau sen.

Es pie akas krūmu ceros šalcu, kad tu tēvam smēli ūdeni, es, pažobelē paslēpies, kopā a* tevi klausījos dziesmās, kuras tavs mīļais tev dziedāja.

Es vētrainajā naktī dusmās auroju, kad tava māsa gotiņas ādu iemeta ugunī.

Es gāju tev līdzi cauri ciemiem, pilsētām, cauri mežiem un siliem, pāri nepārredzamiem laukiem, tavus dzelzs zābaciņus atvēsināju, tavus sakarsušos vaigus dzesēju.

Es tev teikšu, ko zinu: tavs mīļais atrodas kalpībā pie ļaunās raganas pilī aiz sarkanās jūras. Ragana viņu nobūrusi, un viņam tai jākalpo, kamēr kāda neatlaidīga un bezbailīga jaunava viņu atsvabinās.

Ej no šejienes tālāk uz vakariem, kur rieta blāzma ūdens klaju sārto. Aiz šī ūdens klaja tu ieraudzīsi ļaunās raganas pili. Tur rodams tavs mīļais. Ej, steidzies, jo ragana viņā iemīlējusies, grib viņu par vīru ņemt. Steidzies! Saule vēl nav norietējusi.

Gaišmate Vējadēlam un viņa mātei sirsnīgi pateicās un ašā solī devās uz vakariem, bet mājā atkal brīkšķēja un brakšķēja, viss krita un gāzās. Tur Vējadēls atkal sāka saimniekot.

Gaišmate gāja un gāja uz vakariem. Kur kvēloja sarkana rieta blāzma, tur viņa pamanīja sarkanu, plašu ūdens klaju, bet aiz ūdeņiem — pakalnu ar pili zaļu pļavu ielokā.

Gaišmate pienaca pie sarkanajiem ūdeņiem, un vilnis, pie viņas kājām atpluzdams, klusi šalca:

Muzikanti viņā malā Pilī jautri spēlē. Raganai tur līksmā čalā Viesi laimes vēlē.

Steidz jel, jaunava tu glītā, Steidz uz viņu pusi, Kamēr tavu mīļo cita Nav vēl paņēmusi!

Gaišmate klausījās ūdeņu nemierīgajā čalā. Nobālēja. Palūkojās visapkart. Un pēkšņi viņa ieraudzīja ūdeņiem pāri pārmestu tiltu, pa kuru ganu meitenes uz otru krastu dzina zosis. Gaišmate viņām pievienojas un, zosu spārnu plīvā ieskauta, devas uz pili.

Viņa pārgāja pāri tiltam un tuvojās pilij. Skatās: lieveņa priekša stāv viņas mīļais. Saposts saderināšanās svinībām, pāvu spalvām izrotātā cepurē, izrakstītu jostu, ar zobenu pie sāniem. Gaišmatei sirds sažņaudzās.

Bet ganu meitenes skubina zosis — ha-lola! — un skandē savas dziesmiņas.

Gaišmates izredzētais klausījās šajās dziesmiņās, noskuma un nolieca galvu uz krūtīm. Ieklausījās vērīgāk. Starp citām dziesmiņām viņš sadzirdēja pazīstamu melodiju:

— Atceries, ko es tev teicu, Ūdeni kad pasmelt steidzu. Tad es paklausīju tevi, Savu jāvārdu tev devu …

Jauneklis iekliedzās, pāva spalvām izrotāto cepuri aizsvieda un skriešus metas pie zosu ganēm.

— Kura no jums dziesmiņu par ūdeni dziedāja? Kura? — viņš jautaja.

Gaišmate nostājās jaunekļa priekšā un skatījās viņā, savām asarām pieraudāto dzelzs katliņu pretī pastiepusi.

Jauneklis uzgavilēja. Gaišmates priekšā uz abiem ceļiem nometās, ar pāvu spalvām viņas priekšā zemi noslaucīja. Pateicās par savu atbrīvošanu.

Bet tanī brīdī ļaunā ragana, greznā kleitā tērpusies, spalvām, gredzeniem, rokassprādzēm rotājusies, šalkdama un skanēdama iznāca uz lieveņa un skatījās pēc sava izredzētā.

Bet še tev nu bija! Izredzētais stāv pils maurā, nometies ceļos baskājes priekšā, kura viņam sniedz dzelzs katliņu, pilnu ar asarām.

Ragana saprata, ka viņas burvestībai pienācis gals. Godīgā un drosmīgā meitene, ne no kā nebaidīdamās, bija atsvabinājusi jaunekli no ļaunās burvestības.

Ragana nošņācās, apsviedās riņķī, švirkstēdama kā ļauna uguns liesma savā brokāta kleitā.

Uzreiz visas zosis iegāginājās un, pret raganu kaklus izstiepušas, nošņācās: šššš!

Ragana piecirta kāju jfie zemes, iemetās pilī, durvis aiz sevis aizcirzdama, un tūdaļ pat viņas griezīgā balss atskanēja no turienes.

Tad pils priekšā nodimēja zeme un noskanēja gaiss — pagalmā iebrauca lepna kariete ar zelta sēdekļiem, sudraba riteņiem, salmu paklājiem izklāta, saulespuķēm, lilijām, jasmīniem un kļavu lapām izrotāta. Uz bukas sēdēja vedējs un pliukšķinaja pātagu.

Ak, kas tas bija par vedēju! Svārki virs viņa pleciem plandījās kā spārni, palsie mati plīvoja.

Ak, kas tie bija par zirgiem! Krēpes viļņoja, astes švīkstēja, zeme tiem zem kājām plaisāja.

Tā nebija vis kaut kāda kariete! Tā bija Mēnessdēla un Saulesdēla dāvana, bet Vējadēls bija pats vedējs.

Gaišmate ar savu izredzēto apsēdās uz zeltainajiem salmu paklājiem. Vējadēls uzšāva zirgiem ar pātagu.

Vūī! — gaiss iesvilpās.

Zirgi rāvās uz priekšu, bezmaz ar kājām pie zemes nepieskardamies.

Nākamajā mirkli viņi jau atradās tēva mājas priekšā. Tēvs saņēma Gaišmati ar asarām acīs, sirsnīgi apsveica līgavaini; māsas, viņu ieraugot, priecājās.

Gaišmate apprecējās ar savu mīļoto. Laimīgi nodzīvoja ilgus gadus. Nereti abi kopā gāja uz veco aku aiz ciema, un, kad noliecās pār grodiem, tad viņiem likās, ka vēsais ūdens ieskanas:

Atceries, ko tu man teici, Ūdeni kad pasmelt steidzi…

Marija Kendzožina

VISVARIS

Viņu nokrustīja par Vari, bet neviens viņu citādi nesauca kā par «Nevari», tāpēc ka viņš tik tiešām bija visīstākais slīmests. Pēc vecāku nāves viņš mantoja itin ciešamu būdu un zemes gabalu, bet kas no tā? Kaut arī viņš bija sprauns puisietis un vesels kā zirgs, saimniecība panīka: govis māva izbadējušās, cūkas kvieca pie tukšām silēm, lauki aizauga ar nezālēm.

Reižreizēm vecākie saimnieki ciemā, padomu dodami un labu vēlēdami, teica:

—   Vadzi, Nevari, parādi nu vienreiz, ka tu kaut ko tomēr vari! Ķeries pie darba, citādi nudien žēl skatīties, ka laid saimniecību postā! ^

Bet šis tikai paraustīja plecus un uz vecajiem noskatījās greizi.

Tā kā ļaudis aizvien biežāk sāka puisi saukt par nabagu, tad viņš nolēma kaut par pusvelti visu pārdot un iet pasaulē.

Domāts — darīts. Kaimiņi atpirka no viņa to, kas vēl bija pāri palicis. Nekā liela jau vairs nebija: lopiņi bija apsprāguši, būda, lietos izlijusi, jau bruka kopā, aramzeme pārvērtusies sīkstā vecainē.

Varis par visu to saņēma mazdrusciņ naudas, iesēja to nēzdogā un gāja, kur deguns rāda.

Vispirms viņš iegriezās krogā. Nopirka desas, baltmaizi, pieēda pilnu vēderu, uzdzēra virsū alu un gāja tālāk.

Bet viņam netikās iet — viņš apsēžas zem vītola un sēž.

Skatās — brauc zemnieks. Divi zirgi velk zaļus ratus. Kādi zirgi! Nobaroti apaļi kā klimpas!

Varis pamāja ar roku, vezumiņš apstājās.

—    Paved mani! — šis saka.

—    Labi. Sēdies tik iekšā!

Tā šie nu brauc.

Vārds pa vārdam, un Varis uzzināja, ka saimnieks grib tirgū pārdot zirgus ar visiem ratiem, jo sadomājis celt jaunu riju.

Ja tā, tad tā. Varis ņēma un pajūgu nopirka.

Nu viņš brauca tālāk kā nezin kāds lielskungs ar labi nobarotiem brūņiem, zaļos ratos sēdēdams. Tā viņš brauca vairākas dienas no vietas.

Pa ceļam iegriezās te vienā, te otrā krogā, pieēdās līdz acīm, krietni uzkapināja dūšu un brauca tālāk. Viņu biedēja tikai tas, ka zirgi velk arvien kūtrāk, ka tie kļūst tādi kā gaudenāki un gausāki. Beidzot tie nogūlās uz ceļa un smagi gārdza, bezmaz jau garu izlaizdami.

Varis paķēra pātagu un jau gribēja lielās dusmās sākt tos slānīt, bet te pēkšņi kaut kas uz ceļa ierībējās.

Varis skatās — brauc kāds saimnieks uz siena vezuma, un viņam blakus sēž skaista meita ar grābekli.

Zemnieks aptur savus zirgus — tie bija spēcīgi un laistījās vien — un jautā:

—    Kas noticis?

—   Nu re, mani zirgi nostiepās gar zemi un negrib vairs vilkt.

Saimnieks nokāpj no vezuma, apskata šā zirgus un saka:

—   Viņi taču beidzas nost aiz bada! Tu nu gan esi nejēglis, kāpēc zirgiem ēst nedod?

Varis pārsteigts paplēta muti. Pilnīgi pareizi, viņš zirgiem nekā netika devis.

—    Kas nu būs?

—   Tēt, — ieteicās ņiprā, skaistā meita, — atpērciet no viņa zirgus, varbūt vēl kā nekā atkopsim. Es aizskriešu uz māju pēc auzām un ūdens — varbūt atžirgs… Tētiņ, dariet man to prieku! Ne vienreiz vien taču esmu devusi jums labu padomu.

—   Nu labi, lai notiek … Vai pārdosi?

Varis pamāja ar galvu.

Saimnieks noskaitīja viņam saujā naudu. Varis tapa varen priecīgs, jo mātes dotajā nēzdogā necik daudz vairs nebija atlicis.

Tālāk viņš gāja kājām; necik tālu gan neaizgāja, jo viņam netikās iet.

Apsēdās grāvmalā un nekustēja ne no vietas.

Līdz vakaram vēl bija laika diezgan. Te pēkšņi Varis redz: zaļajiem ratiem blakus iet meita, ved lēnām zirgus aiz pavadām. Zirgi grīļojas, bet kaut kā tomēr kust uz priekšu.

Ne jau uz zirgiem blenza Varis, bet uz meitu. Viņai bija resna salmkrāsas bize, krelles ap kaklu, magoņsārts ņieburs — un pati no vaiga tik glīta, ka vai acis žilbst.

Viņa trakoti Varim iepatikās.

Viņš valšķīgi pasmaidīja un iesaucās:

—   Ei tu! Kā tevi sauc?

Meita nesaka neko. Iet, it kā viņu nemaz neredzētu.

Varis atkal:

—    Nācu pie manis! Parunāsimies!

Viņa pat nepaskatījās, tikai pikti atteica:

—   Ar tādiem es nerunāju.

Un gāja tālāk ar nopirktajiem zirgiem.

Necik tālu spīguļoja dīķis. Varis uztrausās kājās, pieslāja pie dīķa un paskatījās ūdenī. Gribēja zināt, ar kādiem tad šis skaistais meitietis nerunā.

Nu kā tad — ar tādiem, kam matu pinkas garas un krekls netīrs. Ar tādiem, kam no svārkiem lupatlanckas lec nost un kam no cauriem zābakiem pirksti lien ārā.

«E, kad tu izčibējis!…» viņš nopūtās. «Šī tik smuka un smuidra … bet es …»

Bet kādēļ tad galva uz pleciem? Turklāt Varim jau nebija nekāds sēnalu pakausis.

Viņš devās uz pilsētu, lika sevi apcirpt, kā nākas, nopirka sev skaistus granātkrāsas svārkus, zābakus ar pakaviņiem, sniegbaltu kreklu ar sarkanu prievīti un tādu cepuri, kāda pat soltisam — ciema vecākajam nebija.

Nēzdodziņā tikpat kā nekas vairs nebija palicis; tik vien vairs bija, lai nopirktu sūkājamo konfekšu lellīti.

Otrā dienā viņš atgriezās tajā pašā vietā, apsēdās grāvmalē un gaidīja.

Pusdienlaikā meita atgriezās no lauka. Nesa grābekli pār plecu un dziedāja savā nodabā.

Varis piecēlās un nostājās taisni ceļā, plati smaidīdams; rāda viņai zobus un saka:

—    Nu vai tu mani gribētu? Vai es tev nederētu, ko?

Meita apstājās un jautāja:

—    Kam tu man derētu? Par kalpu? Vai tu darbu meklē?

Varis atlēca tik strauji, it kā viņu kāds ar brucekli būtu

aplējis.

—    Darbu es nemeklēju, meklēju tevi. Un par kalpu es negribu, bet par viru!

Meita iesmējās pilnā balsī:

—    Ej vien, ej! Ja es gribēšu vīru, tad ne jau nu tādu! Ko tad tu dari? Vizinies ratos vai kverni grāvmalē. Ko tu proti? Zirgus badā mērdēt?

To pateikusi, viņa aizgāja.

Bet Varis palika viens pats uz ceļa.

Nosūkāja cukurlellīti un nezināja, ko nu lai iesāk. Nolikās pakrūmē un aizmiga.

Viņš krāca līdz vakaram un no vakara līdz rītam.

Bet citrīt gāja tālāk pasaulē, jo neko citu nevarēja izdomāt.

Vēders viņam rūca, jo gribējās, ēst, saule cepināja.

Varis iegriezās mežā.

Nosēdās uz kāda celmЈ»un sēdēja.

Ilgi viņš tā sēdēja, te kaut kas nobrīkšķēja, nosprakšķeja sauss sprungulis — un starp kokiem parādījās kāda sieva.

Sieva kā jau sieva. Ne veca, ne jauna, ne glīta, ne neglīta, ne nabaga, ne bagāta — tāda pavisam parasta.

Viņu pavadīja melns suns, melns kaķis un žagata.

Sieva nesa māla krūzi pilnu ar ogām un smaržīgu zāļu saišķi.

Varis blenza visvairāk uz ogām.

—   Ieberiet man kādu sauju, — viņš ieburkšķējās, — ēst gribas, ka vai kājas jāatstiepj!

—    Kādēļ tad tu pats nevari salasīt? — sieva vaicā.

—    Es jau nemāku.

—    Bet ko tad tu māki?

—   Visu ko māku tik labi kā neviens un čakls ari esmu. Bet ogas lasīt man nav pacietības.

—   Nu tad ņem!

Viņš paņēma, ne paldies nepateicis, pusi krūzes iznašķoja un teica:

—    Pārējo vēlāk apēdīšu.

—    Ko, tu ogas gribi atstat velakam laikam? Es tev vakariņās došu klimpas ar pienu.

—    No tiesas iedosiet?

—    Iedošu. Tikai tev jāsalīgst pie manis par kalpu, jo man palīgs vajadzīgs.

Varis nopriecājās par piesolītajām klimpām, bet par to palīdzēšanu nemaz nebija priecīgs. Viņš jautāja:

—    Kas ta man pie jums būs jādara?

—   Vī man dieniņ, tikpat kā nekas. Malku no meža man sanesīsi, saskambāsi iekurus, dārziņā zemīti uzraksi un vēl šo to paveiksi, kas mājās būs darāms. Spēka tev diezgan, esi tā nobarojies, ka tāds darbs tev tikpat kā mušu no deguna nodzīt.

—    Nu, paskatīsimies.

Viņš pietrausās no celma un sekoja naskajai sievai. Nevarēja vien nobrīnīties, ka suns neatkāpās no viņas. Kaķis, kur kādu lauku peles alu pamanījis, pa ceļam medīja. Bet žagata pastāvīgi uzmanīja sliekas un, kur kādu manīja, tūdaļ knāba.

Sieva aizveda Vari uz būdiņu meža malā. Viņi iegāja istabā.

Suns palika pagalmā, kaķis nolikās gultā uz mīkstā pēļa, bet žagata iespurdza būrī, kas bija izklāts ar sienu un nolikts aizkrāsnē. Istabā jau krēsloja.

Sieva lika Varim iekurt krāsni, bet viņam tas nevedās. Viņš atrunājās, ka tas jau tāds meitiešu darbs vien esot. Un viņa lika Varim mieru.

Viņa pati iekūra krāsni, klimpām ūdeni katliņā ielēja un uzlika vārīties. Bet Varis nopētīja istabu. Te smaržoja pēc visādām tēju zālēm, kuras, saišķos sasietas, virs pavarda kaltējās; pie slazda snauda sikspārnis …

Varim kļuva tā kā ērmoti ap dūšu, bet pa īstam viņš pārbijās, kad sieva apsēdās ar slauceni uz ķeblīša un sāka slaukt divas virves, kuras bija piekārtas pie sienas. Un, rau, no virvēm — čir-čir, čir-čir — sāka tecēt slaucenē īsts piens, putodams vien.

Varis pielēca kājās un grasījās stibīt uz durvīm.

—    Kādēļ tu gribi iet prom? — sieva jautāja.

—   Jūs tak man neteicāt, ka esat ragana!

—   Ē, nemels nu niekus! Neesmu nekāda ragana, bet visnotaļ gudra sieva.

—   Nu, tā ir pavisam cita lieta. — Varis nomierinājās un apsēdās atkal uz sola. Viņš savā prātā apsvēra:

«Ja būtu ragana, varētu domāt, ka šai ar nelabo kopīgas darīšanas un ka šī ļaudīm dara ļaunu. Bet, ja šī ir visnotaļ gudra sieva, tad savas gudrības un burvestības no mātes būs mantojusi. Tāda jau nav kaitīga, viņa ļaudīm var tikai palīdzēt. Ē, būs vien jāpaliek.»

Un viņš palika.

Saēdās klimpas ar pienu un aizgāja gulēt uz bēniņiem, kur sieva visas pažobeles no vienas vietas bija apkarinājusi un piebāzusi ar tējas zālēm.

Viņam jau likās, ka viss būs labi; bet tūlīt otrā rītā noprata, ka velti cerēts.

Visgudrā sieva viņu pamodināja un sūtīja uz mežu pēc malkas.

—    Kur ta brokastis? — Varis jautāja.

—   Būs, brokastis būs, mīļo puis. Man tikai krāsns jāiekur ar to malku, ko tu man atnesīsi.

Stenēdams un pukodamies Varis nokāpa no istabaugšas, aizgāja uz mežu, pacēla sausu zaru un atvilka to mājās.

—   Nu, un tagad to sacērt, Vārīt, sacērt! — Visgudre teica mīlīgā balsī.

—    Kur ta jums ir cirvis?

—    Rau, te, te!

Pēc brītiņa sieva nostājās šķūņa durvīs.

—    Klau, kāpēc tu necērt?

—   Cirvis neass …

—    Nu tad ņem un uztrin! Kad sacirtīsi malku, iekur krāsni un uzvāri sev putru! Es aizeju uz mežu pēc tējas zālēm.

Varis satraucās.

—    Ko ta, brokastis galu galā man nemaz nedosiet?

—   Es jau paēdu. Vēl bija palicis karašas gabaliņš. Bet tev kalpa darbi darāmi, tev jāpaēd sātīgāk. Uzvāri sev biezputru, grinzduļus pagrauzdē, paēd dūšīgi! Un mums arī atstāj, atnāksim uz pusdienām.

Un viņa aizgāja uz meža pusi ar savu melno suni, melno kaķi un laidelīgo žagatu. Aizgāja pat neatskatījusies.

Varis pārskaities nolikās zem bērza.

Turpat viņu Visgudre ari atrada, kad atnāca ar zāļu nastiņu, ar savu melno suni, melno kaķi un laidelīgo žagatu pusdienās.

Varis pamanīja viņu jau iztālēm, bet izlikās, ka guļ. Viņa pienāca pie Vara un ierunājās:

—   Vai tu, Vārīt, pēc darba atpūties, vai?

Varis pietrūkās pēkšņi sēdus un deva vaļā:

—   Vai jūs mani nolīgāt par kalpu vai par kalponi? Kur tas redzēts, ka kalps saimniecei ēdienu vārītu? Vāriet pati! Ne jau tādēļ esmu šurp nācis.

Visgudre palocīja galvu un piekrītoši teica:

—   Kas tiesa, tas tiesa. Bet tu jau laikam būsi izsalcis?

—    Nu zināms, ka esmu izsalcis. Ko ta es esmu ēdis? Tikai tās četras olas tāpat vien jēlas izdzēru un gabalu siera ieklamzāju.

—    Kādas olas un kādu sieru?

Varis atģidās, ka bija izpļāpājies, bet centās turēties braši:

—    Nu, tās pašas, kuras te viena sieva atnesa, laikam priekš jums. Sacīja — tas par to, ka jūs šo izdziedinājusi. Liela muiža, ka priekš jums, es apēdu tādēļ, ka neiešu jau strādāt ar tukšu vēderu.

Visgudre viņam atkal piekrita:

—   Pilnīgi pareizi. Pagulies vēl, iestiprini spēkus, jo es tev pēcpusdienā došu nevis meitieša, bet īstu vīra darbu. Pagaidi, es tev pusdienas iznesīšu.

Un viņa iegāja būdā.

Varis bērza ēnā gulšņāja un paslepen smīkņāja, it ka berzu zaļajiem zariem teikdams:

—   Viņa saka — esot liela gudriniece, bet es esmu vēl gudrāks. Es viņu ragā saliekšu. Var jau redzēt — šī baidās, ka tik es neaizeju projām.

Varis griežas no_ vieniem sāniem uz otriem, skatās, kā no skursteņa gaišzili dūmi grīstēm vijas debesīs. Paosta gaisu — pat te var saost, ka grinzduļi tiek grauzdēti. Varim jau siekalas mutē krājas, nevar vairs sagaidīt, sauc uz būdas pusi: Nu, kur tās pusdienas?! Ilgi vēl man būs jāgaida?

Sieva tūliņ pat, durvīs nostājusies, viņu priecina:

—    Pagaidi vēl mazu brītiņu, vēl tikai grinzduļus pagrauzdēšu. Putra jau gatava. Vai tad tev tik dikti strādāt sagribējies?

—    Nu kā ta ne, — Varis atrūca.

Sieva viņam tūliņ iznesa divas bļodas: vienu ar putru, otru ar rūgušpienu.

Biezputra taukos vien laistījās, un grinzduļu arī krietni daudz.

Rūgušpienam pāri klājās krējuma kārta divu pirkstu biezumā, un tas bija tik stingrs un auksts, bezmaz vai ar nazi griežams.

Varis paēda, atlaida siksnu un sacīja:

—   Tagad es mazlietiņ pagulēšu, jo svelme milzīga. Bez tam ar pilnu vēderu jau nevar kalnus gāzt.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — Visgudre piekrita.

Tad nu Varis ērti apgūlās un sāka krākt.

Miegs viņam bija ciešs, un viņš redzēja skaistu sapni: viņš brauc laulāties ar ņipro, skaisto meitu, kam tā zeltainā bize. Tā nu šie abi brauc zaļajos liftos, kuros iejūgti labi atkopti, spēcīgi zirgi… Līgava, priecīga savā kāzu tērpā, ar krellēm ap kaklu, mīļi jo mīļi pieplok pie viņa:

—   Vārīt… Varelīt…

Un vieglītiņām piebiksta viņam pie elkoņa.

Bet tad jau sāk raustīt arvien stiprāk un saukt arvien skaļāk:

—   Vari! Celies augšā!

Varis paplēš acis un redz, ka turpat stāv Visgudre un rausta šo aiz svārku stūra.

—    Saulīte tev acīs spīd, bet tu guli. Vai tik nebūsi slims? Tad es tevi paārstēšu.

Varis pielēca kājās pagalam errīgs.

—   Lieciet man mieru! Es esmu vesels!

—    Nu tad jau labi. Darbs tevi gaida. Nāc man līdzi!

Viņš aizslāja samiegojies un grīļīgs, it kā būtu brandvīnu sadzēries.

—    Vai redzi šo te gabalu? — Visgudre rāda. — Tas tev jāuzrok, vārpatas jāizlasa un jāuzgrābelē. Te tev būs lāpsta un grābeklis.

Viņa aizgāja atpakaļ uz būdu, bet Varis skatījās, skatījās uz aizaugušajām dobēm, atmeta ar roku, iesvilpās caur zobiem un apsēdās uz žoga.

Atkal viņš sāka domāt par daiļo meitu, kam tā resnā salmkrāsas bize.

Pēc brīža sieva paskatās no būdas un redz, ka šis nemaz nav ķēries pie darba. Viņa pienāk pie Vara un jautā:

—    Kamdēļ tu nestrādā? Man jau drīz vakariņas būs gatavas …

—   Nu ta dodiet tik šurp …

—   Vai tad tu ēstu, ko? Vai esi nopelnījis?

Varis atstumj cepuri pakausī un kliedz:

—    Ko ta jūs domājat, vai es esmu kāds zirgs, lai svīstu šajā speltē? Te jau vajag zirgu un arklu! Ja es būtu zirgs, tad tas būtu kas cits, bet es tak esmu cilvēks!

Visgudre skatās uz viņu un mierīgi saka:

—   Ak zirgu un arklu, tu saki, vajag? … Labi, arkls atradīsies. Tad tu to lauku uzartu, ja būtu zirgs? …

Viņa piegāja pie bērza, nolauza trīs rīkstes, uzšāva ar tām Varim un nomurmināja buramvārdus:

— Šis dīkdienis, rīkstēm ko skaršu, Lai iepazīst sviedru garšu, Lai iepazīst darbu grūtu, Kas zirgam jādara būtu. Lai dara visu, ko viņam liks! Vervel, ervel, červel, žviks!

Un tiešām! Visgudres priekšā stāvēja nevis Varis, bet gan melns zirgs.

—   Redzi, Vari, ko gribēji, to dabūji! — Visgudre teica. — Nu tu esi zirgs, un nu tu varēsi vilkt arklu.

Viņa izvilka no šķūņa arklu un iejūdza Vari.

—   Nū-ū!

Varis nekusteja ne no vietas.

—   Varbūt gribi, lai es uzšauju ar pātagu?

Varis nekust, tikai galvu vien nokar.

Te pēkšņi gaisā nošmiukstēja un sānos iedzēla tāds kā sirsenis.

Varis rāvās uz priekšu. Arkls ielīda zemē. Nu vajadzēja vilkt ar visu spēku. Varis apstājās.

—    Nū-ū! Nū-ū! — sieva skubināja. — Uzšaušu vēl!

Varis nobijās. Deva vienu spērienu ar pakaļkājām tā, ka arkls nobrakšķēja, bet pa sāniem jau sāka dancot pātaga. Viņš gribēja kliegt, lai nesit, gribēja runāt pretī, bet tikai nosprauslojās kā zirgs.

—    Nu vai tu man arsi?! Arsi?! — kliedza sieva.

Varis nokāra galvu, atspērās un sāka vilkt arklu. Smagi. Bet uz priekšu jau gāja.

Pēc tam Visgudre apmainīja arklu pret ecēšām, noecēja lauku. Beidzot viņa zirgu izjūdza, noņēma sakas un ieveda stallī. Piesēja pie siles un teica:

—    Es cerēju, ka mums nenāksies ķīvēties: es visādi biju mierā, labi tevi baroju. Tu negribēji strādāt, runāji man pretī. Nu tu runāt vairs nevari, tev tikai jāstrādā, un ēdīsi tad, kad es tev došu. Vēl šorīt tu varēji ēst, cik gribēji. Ēdi par velti. Tagad tev tas jāatstrādā; no rīta līdz pusdienlaikam ēst nedošu, lai tu man nedomātu, ka esi paj^Visgudri vēl gudrāks.

Varis gribēja kaut ko atbildēt — bet atskanēja tikai žēlabains zviedziens.

—   Guli tagad te uz salmiem steliņģī, kā tu dienā bērza ēnā gulēji.

Tad viņa aizgaja, pat durvis laga neaizvērdama.

Varis stāvēja uz gurdajām kājām, lielo galvu zemu nokāris, un domāja, domāja, bet neko izdomāt nevarēja.

Te pēkšņi durvis paveras plašāk, ienāk melnais suns, melnais kaķis un pielido žagata.

Varis skatās, pēc kā šie te atnākuši. Suns ierējās klusītēm, bet Varis saprata, ko viņš gribēja teikt:

—   Mēs atnācām pie tevis, jo gribam tev pateikt, ka arī mēs esam noburti dīkdieņi…

Varis briesmīgi izbrīnījās, bet melnais kaķis ieņaudējās:

—    Es zinu, kā tikt vaļā no burvestības.

Un žagata nožadzināja:

—    Bet tas ir grūti… ļoti grūti…

Varis beidzot izsprauslāja:

—   Vai tad jūs arī esat cilvēki?

—    Tāpat kā tu, — atbildēja suns. — Es esmu gans. Es nevīžoju ganīt, lopi gāja labībā. Saimnieks mani aizdzina, devos pasaulē un salīgu pie Visgudres. Nepagāja ne trīs dienas, kad viņa mani jau nobūra par suni. Man tagad jāsargā māja, man jāstaigā līdzi uz mežu, lai viņai tur kāds ļaundaris neuzbruktu, un tā man, cilvēkam, jādzīvo kā sunim.

—    Bet es, — ieņaudējās kaķis, — es biju mātei vienīgais dēls. Es neko nedarīju, tikai gribēju ēst. Māte mani nodeva pie dzirnavnieka mācībā. Es aizbēgu, patrāpījos Visgudrei ceļā, un redzi — nu man jāķer peles gan mājā, gan laukā, gan mežā …

Varis vēl gaidīja, ko teiks žagata.

Bet žagata saboza spalvas un neteica neko.

—    Kāpēc tu nestāsti? — nogrudzināja Varis.

—   Man kauns.

—   Nu tad lai pasaka suns.

—   Nu, lai pasaka …

—   Viņa bija skuķe, kas mīlēja zagt. Te šur, te tur… čiepa visu, kas pagadījās. Maizi, ābolus, krellītes, lai tikai nebūtu daudz jāstrādā … Atnāca darbā pie Visgudres … Un viņa nobūra garpirksti par žagatu. Tagad viņai jāmeklē sliekas, kāpuri, maijvaboles …

Visi nogrima pārdomās par savu bēdīgo likteni, tad beidzot Varis jautāja:

—   Bet kā tad var sevi atburt? Vai kāds zina?

—   Man Visgudre pateica! — iečerkstējās žagata. — Ja gribi kļūt atkal par skuķi, viņa teica, tad dari tā, lai kāds tevi uzslavētu, ka tu esi strādīga žagata. Tikai negaidi, ka es tevi slavēšu.

Varis izbrīnījās:

—   Bet kur tas redzēts, ka jel kāds būtu žagatas slavējis par strādību?

—   Redzi nu …

—   Vai viņa neko vairāk neteica?

—   Vēl viņa teica, ka tāda uzslava ne jau uzreiz līdzēšot.

—   Ne uzreiz … Bet kad tad?

—   Es vairāk neklausījos. Tik un tā neviens mani neslavēs.

Melnais suns pieglaudās Varim un ierējās:

—    Varelīt! Tevi gan cilvēki var paslavēt. Nāk te visādi pie Visgudres. Strādā tā, lai teiktu: «Tas nu gan ir strādīgs zirgs.»

Varis atvirzījās nost un dusmīgi iezviedzās:

—    Kamdēļ tad tu gribi, lai es tā strādātu? Kas tev par daļu?

—   Tu nu gan esi dumjš, — ieņaudējās kaķis. — Drīzāk taču kāds pateiks: «Tas nu gan ir strādīgs zirgs,» — nekā: «Tas nu gan ir strādīgs kaķis» vai «strādīgs suns». Varbūt tu sevi atbursi.

—    Kāpēc jūs tā rūpējaties par mani? — sprausloja Varis. — Ja negribēšu, nestrādāšu, es pēc cilvēku uzslavām netīkoju.

Suns klusītiņām iesmilkstējās:

—    Bet mēs, redzi, gribam tevi lūgt! Kad tu atbursi sevi un kļūsi atkal cilvēks, tad paslavē mūs skaļā balsī par strādību … Varbūt vēl kādu pierunā …

—    Ē, lieciet man mieru! Es jau nu nestrādāšu kā zirgs, lai jūs atburtu. Neķeriet mani uz muļķa!

Suns iespieda asti kājstarpē un aizgāja noskumis projām, viņam sekoja kaķis, un pēdīgi aizlidoja arī žagata.

Tad Vari pārņēma lielas dusmas. Viņš sāka tā spārdīties, spert ar kājām pa steliņģi, ka Visgudre, durvīs iestājusies, uzkliedza:

—   Ja tu man taisīsi tādu lērumu, tad es tev sapīšu kājas!

Varis aprima, jo sabijās.

Otrā rītā viņš agri ķērās pie darba un uzara lielu gabalu aiz mājas, kā pieklājas. Visgudrei pātaga nebija jācilā …

Pusdienlaikā viņa palaida to zālienē, piesacīdama:

—    Paganies, Vārīt, drīz atkal arsim tālāk.

Varis neko neatbildēja, tikai nikni paglūnēja uz viņu.

Pielidoja žagata, uzmetās uz ecēšām un klusītiņām iečerkstējās:

—    Paldies tev, Vari, ka tu mūs uzklausīji! Es iztālēm redzu no ciema šurp nākam vienu meitu, strādā dūšīgi, lai viņa tevi uzslavētu!

Varis pacēla galvu un jautāja:

—    Ko Visgudre dara?

—   Tējas zāles sutina.

—   Vai viņa te tūdaļ neatnāks?

—   Nē.

—    Pasaki viņai, ka es dūšīgi pluču zāli, lai spēks būtu kaulos.

—    Labi, — nočerkstēja žagata un aizlaidās.

Bet Varis soli pa solim manījās aizvien tālāk projām no būdas — it kā zālīti plūktu, bet pats visu laiku skatījās, vai Visgudre to nemana.

Un, kad viņš bija ticis aiz krūma, laidās pa kaklu pa galvu uz mežu.

Norā viņš izvalstījās vēsajā zālē un domāja:

«Nu man būs labi. Badā es nenomiršu, pie darba neviens mani neliks. Jāčāpo tikai tālāk no šejienes, jo vecā šurp reizēm atnāk, tējas zāles lasīdama. Ņems vēl un noburs mani par vardi, iemetīs priekšautā un uz būdu aiznesīs.»

Tā pie sevis nodomājis, viņš jautri nozviedzās un sīkā riksītī devās uz priekšu.

Vakara pusē viņš iznāca no meža un ieraudzīja pļavu ar siena kaudzēm.

Pašķibīja. Siens bija gards, smaržīgs. Pieēdies pilnu vēderu, viņš nolikās aiz kaudzes un aizmiga.

Agri no rīta viņu uzmodināja sauciens:

—   Tētulīt! Nāciet jel! Paverieties! Kas mums to kaudzi tā izārdījis? Es taču vakar saliku gludi gludu!

Varis uztrausās kājās, paglūnēja, jo balss viņam šķita pazīstama.

Un patiesi — tā bija tā pati daiļā meita ar gaišo bizi, sarkanajā ņieburā!

Viņa sacēla jezgu vēl lielāku:

—   Vai dieniņ, tētulīt, nāciet drīzāk! Zirgs!

—    Nu tad trenc viņu projām!

Viņa pieskrēja pie ratiem, kas stāvēja turpat netālu, paķēra pātagu un sāka to vicināt.

—   Vai iesi prom? Ej pie sava saimnieka!

Varis manījās projām, lai pātaga neķertu, bet nekur tālu vis nebēga — tepat vien apkārt pļavai. Annīte skrēja viņam pakaļ.

Trenkāja viņu tik ilgi, kamēr aizelsās.

—   Viņš negrib iet projām, tētulīt!

—   Nu tad liecies mierā! Gan jau kāds atnāks pakaļ un aizvedīs.

Annīte nometa pātagu un paņēma koka dakšas. Sāka ar tēvu kraut sienu vezumā. Pēc tam viņi uzrāpās pašā augšā, saimnieks pavicināja pātagu un uzsauca:

—    Nū, maziņie!

Saimnieka sirmlši sāka kustēt, vezums salīgojās un lēnām virzījās pāri pļavai, bet pēc tam pa ceļu.

Varis gāja aiz vezuma un nemitīgi skatījās uz meitu. Viņa šūpojās vezuma pašā augšā un pina bizi, kas strādājot bija pajukusi.

Laiku pa laikam viņa atskatījās un sacīja savam tēvam:

—   Vai, tētulīt, tas melnais zirgs no mums neatstājas, nāk pakaļ!

—    Kam viņš varētu piederēt?

—    Nez vai viņš atnāks līdz pat mājām?

Varis atnāca līdz pat pagalmam. Viņu vairs nedzina projām, jo kurp lai viņu dzītu? Ja jau reiz pats atnācis, lai paliek.

Pusdienās viņš dabūja ūdeni un auzas tāpat kā citi. Tur bija tie sirmji, ar kuriem veda sienu, un pāris kastaņbrūnu zirgu, kas vēl nebija atkopušies pēcj^alpošanas pie Vara.

Saimniecība tāda, ka prieks skatīties. Govis, teles, vistas, zosis, cūkas.

Mājās saimniekoja vecais viens pats, un Annīte viņam bija vienīgā meita. Bet, tā kā patlaban sākās labības pļauja, tad mājā bija vesels pulks kalpu — puišu un jaunu meitu, gluži kā kādā muižā. Annīte grozījās viņu vidū kā princese, lai gan arī pati nekāda darba nebijās, darīja visu, kas bija pa rokai. Meitas viņai paklausīja, kalpi sekoja katram viņas acu skatienam, bet viņa atradās tur, kur bija darāms pats steidzamākais darbs: slauca govis, deva ēst cūkām, cēla galdā pusdienas.

Visi apsēdās liepas paēnā, salika bļodas mauriņā un ar koka karotēm smalstīja viru.

Puiši par sevi, meitas par sevi.

Saimnieks ēda ar puišiem, Annīte ar meitām.

Bet Varis kārstīja galvu pa staļļa durvīm, lai Annīti varētu uzlūkot… Zirgi steliņģos skripšināja auzas, pēc tam klusām savā zirgu valodā bubināja:

—   Drīz vien mēs savu Annīti tautās vedīsim, rādās — būs kāzas.

Varis uzspicēja ausis.

—    Ne jūs, bet mēs, — kastaņbrūnie iebilda. — Mēs vedīsim viņu zaļajos ratos kā muižkunga meitu. Viņa mūs no nāves paglāba. Mēs esam viņai pateicību parādā. Ja viņa nebūtu pažēlojusi, mūs badā būtu nomērdējis stulbiķis Varis.

Varis būtu izlamājies, bet kaunējās, jo arī pats tagad bija zirgs, tādēļ neko neteica, tikai noklausījās.

—   Mēs vedīsim stārastu un viņa sievu, — bubināja sirmie. — Mēs tam būsim īsti piemēroti.

Te Varis vairs neizturēja.

—    Bet pie kā tad Annīte iziet? Un kad?

—   Viņa pati vēl nezina, — atbildēja sirmīši, — tā vien rādās, ka viņa sev vīru drīz izvēlēsies.

Nekā vairāk viņi nepaguva pateikt, jo atnāca kalps un izveda viņus no staļļa.

Pagalmā sākās rosība, visi gāja pie darba.

Kad bija izklīduši kur kurais, parādījās Annīte un uzlika Varim iemauktus.

Viņa smējās, baltos zobus zibinādama.

—   Ja jau reiz esi šurp atnācis, tad bez darba nepaliksi. Nāc, vedīsim no dīķa ūdeni! Kāposti jālaista.

Varis veicīgi devās laukā, priecādamies, ka strādās kopā ar daiļo meitu.

Viņš neslinkoja, nedīdījās, vilka ūdens mucu rātni, lai ūdens neizšļakstītos, un visu laiku atskatījās uz Annīti.

Un vakarā viņš dzirdēja meitu sakām:

—   Ziniet, tētulīt, ja neviens pēc šī zirga neatnāks, tad tas bus mans …

—   Bet kā tad tu viņu sauksi?

—    Saukšu par Vari!

*

Lai gan vakars bija rāms un silts, vecais dzina jaunos pie miera.

—    Rīt, rau, — viņš teica kalpiem, — jāsāk celmus lauzt līdumā. Tur jāiet vai visiem puišiem. Līdzi var iet arī meitas, ja ir patika.

Kalpiem sejas atplauka, daži aiz prieka pat pacēla veco uz rokām.

Un tikai tad, kad divi no viņiem atnāca gulēt uz staļļaugšu, Varis visu saprata. Abi runājās ilgi — gan saticīgi, gan iekaisuši, bezmaz viens otram matos klupdami, un sarunas visu laiku grozījās ap Annīti.

Varis visu dzirdēja un visu saprata.

Ciema vecākā meita Annīte bij pati skaistākā jaunava ciemā. Nāca šurp puiši, brauca precinieki un preču tēvi, bet vecais — nē un nē. Annīte tāpat kā viņš — nē un nē.

Vecais sacīja preču tēviem, ka viņa meitai vēl laika gana, bet Annīte pati draiski atzinās: «Neviens man netīk.»

Daži jau sprieda, ka ciema vecākais savu vienīgo meitu taupa kādam karaļdēlam, bet izrādījās, ka tā nebija vis tiesa.

Ciema vecākais bija pavēstījis, ka tas būšot viņa znots, kurš darbā parādīšot savu izturību un spēku. Vienalga, vai bagāts vai nabags, lai tikai citus pārspētu.

Ap ciema vecāko salasjjies puišu, ka biezs, ne no pašu ciema vien. Viņš, pakāpies uz akmens, šiem sacījis:

— Meža malā ir izdedžu klajums, kas palicis pēc līduma līšanas. Kas grib dabūt Annīti par sievu, tam šis zemes gabals jāiestrādā. Vienam pašam, bez citu palīdzības. Jāuzrok, jānoecē un jāapsēj ar ziemājiem. Kam uzaugs brangākie ziemāji, tam Annīte piederēs.

Varis to visu noklausījās, jo kalpi viens otram to vairākus lāgus atstāstīja. Pirms tam abi nebija zinājuši, ka arī viņus ciema vecākais laidīs pie šī darba. Nu viņi nevarēja vien nopriecāties, jo cerēja, ka taisni šiem var palaimēties.

Varim kļuva sevis žēl: Annīti paņems kāds cits, jo viņš taču nevar apstrādāt izdedžu klajumu kā jebkurš no kalpiem. Kad viņš Annīti sastapa pirmo reizi, viņa tika vaicājusi, vai negribot nākt par kalpu. Bet šis negāja, cerēdams viņu apžilbinat ar savu jauno tērpu, ar sarkano prievīti. Ai, cik viņš bija toreiz dumjš, taisni kauns atminēties!

Nu viņš ir zirgs, un, kazi, varbūt kāds vedējs taisni ar viņu vedīs jauno pāri uz baznīcu.

Zirgam zirga liktenis.

Kaut tik viņu vien nepārdotu! Kaut tikai viņu neatminētos Visgudre un neuzmeklētu! Jā, vajag tā strādāt, lai Annīte viņu neatdotu. Vismaz tik daudz viņam tā prieka, ka būs Annltes tuvumā.

Varis apraudājās cilvēka asarām, jo viņam bija cilvēka sirds zirga krūtīs — tik stipri viņš bija iemīlējies jaunavā.

Un tad viņš ķērās pie darba. Kaut gan bieži vien darbā nosvīda slapjš, tomēr neatlaidās.

Turklāt, centīgi strādādams, ne uz kādu brīnumu viņš necerēja. Pat ne uz labāku barību, ne uzslavu. To, ko Visgudres žagata viņam teica, viņš bija paguvis aizmirst.

Tad kādu vakaru Annīte visu klātbūtnē sacīja:

—   Varis ir ļoti paklausīgs un spēcīgs. Ja viņš būtu cilvēks, tad es gan zinātu, kam vislabākie ziemāji uzdīgtu.

Varis to dzirdēja, un viņam stipri sažņaudzās sirds — aiz prieka un žēlabām.

Naktī, kad viņš gulēja stallī uz salmiem, kājas viņam tā savādi notirpa. Viņš uzslējās un ieraudzīja, ka nestāv vairs uz četrām, bet gan uz divām kājām kā cilvēks.

Viņš pacēla rokas, pieskārās pie galvas un tik tikko neiekliedzās aiz liela prieka. Tomēr viņš savaldījās un pēkšņi noprata, ka Annītes uzslava viņu atbūrusi.

Aiz lielas laimes viņš nespēja iejusties pats savā ādā un bija gluži nevarīgs. Viņš apgūlās uz salmiem un aizmiga cietā miegā. Reizē ar rītausmu viņš pamodās atkal zirga izskatā.

Bet nu viņš zināja, ko darīt.

Viņš izgāja no staļļa, negaidot, kad kalpi viņu vedīs ārā.

Viņš tūdaļ pagalmā pamanīja Annīti, kas agrāk par visiem jau aptecēja rīta soli.

Viņa izbrīnījusies vaicāja:

—    Ko tu te dari? Vēl savu brokasta tiesu neesi dabūjis, bet nāc jau no staļļa laukā?

Viņš ar lūpām uzmanīgi saņēma viņu aiz svārkiem un aizveda pie ūdens mucas, kas stāvēja uz ratiem.

Annīte kļuva domīga.

—   Hm, cik tas zirgs ir gudrs! Nudien nekaitētu pirms saullēkta aplaistīt sakņu dārzu … Nu tad braucam pēc ūdens!

Citi zirgi vēl tikai devās pie darba, kad Varis ar Annlti jau atgriezās nostrādājušies. Viņa viegli uzsita Varim pa kaklu un uzsauca kalpiem:

—    Pabarojiet viņu krietni ar auzām, jo viņš ir dūšīgi pastrādājis!

Un pēc tam Annīte sacīja tēvam:

—   Tik strādīgu zirgu neesmu līdz šim redzējusi.

—   Jā, kas tiesa, tas tiesa. Viņš ir labs zirgs.

Varis gaidīja vakaru. Pēc šīs otrās uzslavas, līdz ko iestājās nakts, Varis atkal pārvērtās par cilvēku.

Ak, prieks bija tik liels, ka apreiba galva un viņš nevarēja nostāvēt kājās.

Bet tas nu tā.

Klusītiņām viņš izgāja no staļļa, paņēma no šķūņa stipru lāpstu un devās uz izdedžu klajumu mežmalā.

Mēness spīdēja spodri, un bija gaišs kā dienā.

Varis ieraudzīja garas strēmeles. Katra bija iezīmēta savādāk ar baltiem akmeņiem gar malām. Strēmeļu bija neskaitāmi daudz. Bet, cik strēmeļu, fflk puišu, kas tīkoja pēc Annītes rokas.

Varis sažņaudza plaukstas dūrēs un sacīja šīm strēmelēm, it kā tās būtu dzīvi cilvēki:

—   Jūs esat jau sākuši strādāt? Es tikai tagad sāku. Bet jūs nebūsiet tie, kas darbu pirmie nobeigs, jo es beigšu pirmais! Un nevis jūsu strēmelēs, bet gan manējā uzzels labākie ziemāji. Es paņemšu Annīti sev par sievu un neviens cits.

Bet, tā kā nebija daudz laika garām runām, Varis pārstāja draudēt tukšiem laukiem un ķērās pie darba.

Viņš izraudzīja sev zemes strēmeli līdzīgu pārējām līduma pašā galā. Iezīmēja to ar akmeņiem, saspļāva saujās un iecirta lāpstu cietajā zemē.

Mēness jau noslēpās aiz meža, bet Varis aizvien vēl strādāja.

Un, kad pirmais saules stariņš pazibēja gar mākoņmaliņu, no meža nāca mājās melns zirgs, nosvīdis un gluži gurds.

Pagalmā viņu pamanīja Annīte un iesmējās pilnā kaklā.

—   Kur tad tu tā skraidi pa naktīm? Kur tu biji, Vari?

Viņš pacēla savu zirga galvu un līksmi iezviedzās:

—    Es dzenos tev pakaļ, Annīt!

Viņa nesaprata, ko Varis zirga valodā atbildēja, un ievaicājās atkal:

—   Varbūt šorīt nebrauksim pēc ūdens, ja tu esi tik noguris?

Varis nostājās pie ūdens mucas, lai viņu varētu jūgt ratos un lai dotos ceļā.

Pēc tam līdz pusdienām viņš veda no lauka statiņus, bet visu pēcpusdienu līdz vakaram ar saimnieku veda malku no meža. Vienā reizē Annīte nosēdās tēvam blakus ratos un devās līdzi, lai paskatītos, kā rit darbi līdumā.

Puišu tur bija tik daudz, it kā tie nebūtu ciema vecākā meitas precinieki, bet gan ķēniņa karapulks.

Katrs strādāja savā strēmelē.

Tiklīdz pamanīja jaunavu ar tēvu braucam, pārtrauca darbu un saskrēja visi vienkop, lai paklanītos, lai bilstu kādu vārdiņu, lai palepotos ar veikumu.

Bet ciema vecākā meita Annīte sēdēja ratos gluži kā karaļmeita zelta tronī un ziņkāri nolūkojās visos.

Puiši bija cits par citu staltāks un glītāks. Iedeguši, slaidi, dižplecīgi, plaukstām kā maizes lizēm.

Viņi nolūkojās Annītē gluži kā brīnumā, bet viņa skumji nopūtās: neviens viņas sirdi neaizkustināja, nevienam viņa nenovēlēja vislabāko ziemāju zelmeni.

Katrs palepojās ar savu darbu. Tēvs māja ar galvu, priecādamies par viņu darbu, — bet meita sacīja:

—    Neredzu, ka jūs darbam ar visu sirdi nodotos, ja velti tērgājat un laiku notriecat kā vecas pļāpas.

Puišu sejas notvīka, un viņi aizsteidzās katrs uz savu strēmeli nokaunējušies un ar sevi nemierā.

Ciema vecākais tikai viegli pavīpsnāja, paskubināja Vari ar pātagu un devās tālāk.

Mežmalā līduma galā meita iesaucās:

—   Skatieties, tētucīt! Te vēl viens gabals aizsākts, bet neviens te nestrādā.

Ciema vecākais apturēja ratus, aplūkoja strēmeli un izbrīnījies pie sevis norūca:

—   Vakar te nekas vēl nebija sākts. Pa kuru laiku kāds te butu strādājis?

Viņš izkāpa no ratiem, pienāca tuvāk, Annīte viņam sekoja.

—    Re! Tētulīt, re, kur guļ lāpsta. Tāda kā mūsējā.

—   Nu tad paņem!

—   Ē, ko es ņemšu, — viņa domīgi sacīja. — Viņš to te pametis. Atnāks un strādās atkal tālāk …

Ciema vecākais brīnās par paveikto darbu un murmina:

—    Dziļi gan uzrakts. Redzi: te viņš atliek akmeņus, te saknes un nezāles. Kārtīgs darbavīrs … un cik daudz padarījis … Cits pa trim dienām tik daudz nebūtu uzracis …

Annīte pie sevis prātoja:

«Mūsu lāpsta … Varbūt tomēr nav mūsu? Jāpaskatās šķūnī un jāpārliecinās .. .»

Viņi pārbrauca mājās, Annīte palūkojās šķūnī — vienas lāpstas nav.

«Kas par jokiem?» viņa domāja pie sevis. «Neviens cits tas nevar būt, tikai kāds no mūsējiem.»

Vakarā kalpi atgriezās mājās, pagrozījas pa pagalmu un pa saimniecības ēkām, padeva zirgiem ēdamo un uzlīda sienaugša.

Varis nogaidīja līdz ttfmsai un, līdz ko iestājas nakts, izgāja no staļļa cilvēka izskatā, devās uz savu zemes stremeli līduma galā un ķērās pie darba.

Lāpsta šaudījās kā zibens mēness gaismā, bet no Vara pieres zemē krita lielas sviedru lāses.

Rīta gaismai svīstot, Varis savā gabalā jau bija panacis pārējos.

No meža kā gars iznāca Visgudre un tuvojās Varim. Viņai sekoja trīs melnas ēnas: melns suns, melns kaķis un laidelīga žagata.

—    Lai sokas! — kāda balss atskanēja Varim aiz muguras.

Viņš izbijies apsviedās riņķī un pacēla lāpstu, lai aizsargatos.

Bet Visgudre atmeta ar roku.

—   Ej, ej! Ko tu man ar lāpstu draudi, dēliņ! Neko ļaunu es tev nedarīšu.

—    Ko ta jūs gribat?

—    Es tikai skatos, ka tu no burvības lāsta esi ticis vaļā. Tas ir labi.

—    Ne jau pavisam, — nomurmināja Varis.

—   Nebaidies! Ar laiku tiksi vaļa pavisam. Es atnacu pavaicāt, vai neesi izsalcis. Vai strādājot neesi piekusis?

—   Un tad?

—   Man te ir plācenis un siers. Ieed!

—   Nav man laika ēst, — atbildēja Varis un raka tālāk.

—   Vismaz padzeries no manas krūzes!

Varis paņēma krūzi un padzērās. Dzira smaržoja pēc zālēm, tā bija skābena un auksta …

—   Tencinu, — viņš sacīja un atdeva krūzi Visgudrei.

Piepeši viņš bija kļuvis stiprāks, spirgtāks — it kā pēc kādiem svētkiem vai svētdienas, kad cilvēks pēc sirds patikas atpūties.

Nu viņš raka vēl dūšīgāk līdz pirmajiem saules stariem.

Tad lāpsta nokrita zemē — bet virs tās izslējās melns zirgs un ar kāju turpināja kašņāt zemi…

Vecā sieva izlikās neko neredzam, tikai lasīja mežmalā smaržīgās mētras.

Tad melnā žagata uzlaidās bumbierē un iečerkstējās:

—   Vari, vai tu mūs neesi aizmirsis?

Bet Visgudre atskatījās un lēni novilka:

—   Cik gan strādīgs ir šis zirgs! Viņš jau pa dienu nostrādājies gluži stīvs un tad vēl caurām naktīm cilvēka izskatā strādā …

Nozuda melnais zirgs, un Varis pats savā īstenā izskatā, sabāzis rokas kabatās, nostājās plati ieplestām kājām un iesmējās sirsnīgi jo sirsnīgi.

—    Lai jums, Visgudre, viss tiek atlīdzināts! Es ari jums ar labu vārdu atdarīšu: jums ir tik čaklas radības! Līdz šim neesmu redzējis otru tādu suni, kas tik uzticami savu saimnieci apsargātu, ne tādu kaķi, kurš būtu tik daudz peļu samedījis, nedz arī žagatu, kura tik cītīgi bez atpūtas sliekas uzlasītu!

Melnais suns paluncināja asti, kaķis ieņaudējās aiz prieka, bet žagata nevaldāmā līksmē palēcās.

Visgudre padraudēja Varim ar pirkstu un teica:

—   Ak tu man šitāds esi?! Nu lai tad tev arī tiek! Varbūt tagad tu šo plāceni un sieru apēstu? Auzas jau vairs nedabūsi, jo neesi tak zirgs.

—   Tiesa gan, — sacīja Varis. Viņš apēda visu, ko vecā iedeva, noslaucīja muti un ķērās atkal pie lāpstas.

Bet Visgudre devās uz mežu, viņai sekoja melnais suns, melnais kaķis un laidelīgā žagata.

Varis klusiņām svilpoja, bet domāja par Annīti, ciema vecākā meitu.

«Ko gan Annīte tagad teiks, kad melno zirgu vairs neredzēs? Vai viņai būs tā žēl?»

Un taisni tobrīd Annīte iznāca pagalmā, un viņai likās savādi, ka nekur Varis nav manāms. Ielūkojās stallī — nav.

Viņai kļuva skumji.

—   Zināt, tētulīt, — viņa teica ciema vecākajam, — nav vairs melnā zirga … Kaut kur nozudis …

Ciema vecākais pakasīja aiz auss un teica:

—    Ko var darīt, kā atnāca, tā aizgāja. Nebija jau mūsu …

Annīte raustīja bizi.

—   Tētulīt, es labprāt ietu viņu meklēt… Varbūt viņš mežmalā ganās … varbūt norā … Man viņa žēl …

—    Nu, dari, kā zini. **

Un tā nu viņa gāja. Gāja pa lauku ceļu un skatījās visapkārt: melnu zirgu nekur nemanīja.

Viņa lēnītēm nonāca līdumā. Strādīgākie kalpi jau raka zemi. Viens otrs viņu uzrunāja, bet pienākt klāt neviens neuzdrošinājās. Baidījās, ka atkal viņiem neaizrāda. Tikai ilgi nolūkojās viņai pakaļ.

Bet viņa gāja uz pašu pēdējo strēmeli līduma galā.

Iet, iet, skatās — jā, līdumā kāds strādā.

Nostājas aiz krūma un skatās.

Redz: strādnieks milzum dūšīgs, melnīgsnējs, tikai gaiši mati spraucas no cepures apakšas laukā. Strādā, elpu neatvilkdams, ne manīt nemana, kas viņam apkārt notiek. Lāpsta viņa rokās zib vien, te viņš atmet akmeņus, te zarus sasviež kaudzē.

Annīte ieskatās ciešāk — kas tas tāds? No tālienes lāgā nevar saredzēt, bet viņai tā vien rādās, ka kādreiz šo puisieti būtu satikusi.

Viņa iznāca laukā no paslēptuves un lēnām tuvojās. Varis viņu pamanīja, uzmeta lāpstu plecā un žigli iegāja mežā.

Annīte uzmeta lūpu, jo viņai tas it nemaz nepatika. Vēl ne reizes nebija gadījies, ka no viņas kāds puisis būtu bēdzis.

Viņa apsēdās uz akmens un pie sevis domāja:

«Nu, pagaidi! Gan jau tu izlīdīsi no tā meža laukā, kad tev apniks aiz krūmiem sēdēt. No kā tad tev te būtu jābaidās, un neesi jau nu tu arī nekāds zaķpastala.»

Bet Varis, aiz kokiem noslēpies, domāja citādi:

«Nu, pagaidi! Gan jau tu piecelsies no tā akmens, kad tev kājas notirps. Negribu, lai tu mani pazītu un otrreiz man pasacītu, ka ar tādu nerunā. Gan jau runāsi, kādēļ ne, tikai tad, kad mans ziemāju zelmenis būs tev iepaticies.»

Tā viņi abi sēdēja: viņa — uz akmens, viņš — mežā uz celma.

Uz taciņas parādījās kāda sieva ar bērnu uz rokām.

Viņa pienāca pie Annītes un vaicāja:

—    Ko tu tā sēdi, Annīt?

—   Tāpat vien.

—   Vai kas atgadījies, ka tu nekā nedari? Ļaudis tak runā, ka tu esot visstrādīgākā meita ciemā.

—   Ja jau visstrādīgākā, tad vismaz vienreiz man jāatpūšas. Bet kas kaiš jūsu Jasītim?

—   Kāds ļaunu aci uzmetis vai cita nelaime… Nesu viņu pie Visgudres, lai padziedē.

—   Laimīgu ceļu …

Sieva iet tālāk, ieiet pa celiņu mežā. Redz — uz celma sēž dūšīgs puisietis. Lāpsta guļ viņam pie kājām.

—   Ko tu tā pūties jau pirms pusdienām?

—   Toties pusdienlaikā nepūtīšos.

Sieva parausta plecus.

—   Kas, jods, jums abiem lēcies? Tur meita uz akmens tup kā perētāja vista, te dēlietis gaida, kamēr lāpstas kātam lapas plauks!

—   Un kas jums par to? Vai citu bēdu nav?

—   Kā nu nav, dēliņ, kā nu nav! Bērniņš man savārdzis. Eju pie Visgudres, varbūt izdziedinās.

—    Izdziedinās, ja vien viņas suni, kaķi un žagatu labi paslavēsiet. Pasakiet viņai, ka tik strādīgus kustoņus redzat pirmo reizi.

—    Kā tā?

—    Nu tā! Viņai tas dikti patīk. Līdzko tā pateiksiet, viņa tūdaļ izdziedinās. Es viņu labi pazīstu.

—   Vai, dēliņ, tas gan labi, ka mani pamācīji! Lai tas tev tiek atmaksāts!

Un aizgāja. Bet Varis, priecādamies par savu izdomu, iesmējās.

Beidzot viņam apnika sēdēt uz celma, un viņš uzmanīgi palūkojās uz līdumu.

Annīte vēl aizvien skatījās uz mežu. To pamanījis, viņš aši atrāvās atpakaļ un kaut ko pie sevis dusmīgi noburkšķēja.

Ciema vecākā meita neizlaida mežu no acīm.

Un, rau, pa celiņu nāk viena cita veca sieviņa. Nāk lēnītēm, uz kūjas atspiezdamās, un saka Annītei:

—   Vadzi, ko tu tā gaidi, uz mežu vien lūkodamās?

—    Skatos — vai negaisa mākoņi pār mežu nekāpj?

—   Vai manu dieniņ, lfS nu nekāpj! Briest pamatīgs negaiss!

—   Tad ejta, vecmāmiņ, kur jums jāiet, vai ari griezieties atpakaļ uz māju, citādi sālīsiet.

—    E, man pie Visgudres jāaizstaigā, jo briesmīgi kaulus lauž.

Un aizklidzināja tālāk. Iegājusi mežā, redz — puisietis tāds kā ozols gulšņā zem kokiem.

—    Ko tu tā guli? Apslimis esi, vai? — jautā večiņa.

—    Piķis viņu zina, tāds kā vājums uznācis, — Varis atsaka.

—    Nu tad nāc man līdzi pie Visgudres! Es taisni pie viņas eju.

—    Pie reizes viņai pajautājiet, ko darīt, ja strādāt gribas, bet nevar pastrādāt. Un pieraugiet, ka neaizmirstat paslavēt viņas suni, kaķi un žagatu par strādību!

—    Ko tu saki? — Večiņa pagrieza ausi.

—   Nu to, ko jūs dzirdējāt. To gan pasakiet, jo viņai dikti patīk, ja šās kustoņus paslavē.

—   Vai manu dieniņ, labi, ka tu to man pateici! To es neaizmirsīšu. — Un aizlīkāja tālāk.

Bet Varis paglūnēja starp krūmiem un ieraudzīja, ka Annīte plūkā bizes galu, bet kāju šūpo tā, it kā būtu saērcināta un kļuvusi nepacietīga.

«Nu jau tu ilgi vairs neizturēsi!» pasmīnēja Varis un atgriezās mežā.

Drīz vien debess apmācās, melns mākonis aizsedza sauli. Lielas lietus lāses sāka birt zemē kā stikla krelles.

Annīte uzmeta priekšautu pāri galvai un skrēja uz māju. Bet no līduma laukiem puiši lēnām, it kā negribēdami savilkās mežā.

Turpretī Varis izlīda no slēptuves un ķērās pie darba.

Ar acu kaktiņiem viņš skatījās uz Annītes debeszilajiem svārciņiem, kas tālumā vīdēja kā rudzupuķe, un ņurdēja saskaities:

—    Tik daudz laika man izniekoja …

Bet viņa ieskrēja istabā pavisam saskābusi.

—    Nu, vai atradi? —jautāja ciema vecākais.

—   Atradu, bet izspruka man no rokām.

—    Kas?

—    Kas cits, ja ne zirgs.

Annīte vairāk neteica ne vārda, pagrieza tēvam muguru un izspieda ūdeni no resnās bizes.

Kad viņa vakarā gāja uz aku pēc ūdens, ceļā viņai nostājās Visgudre. Viņa bija viena pati — bez melnā suņa, bez melnā kaķa un bez laidelīgās žagatas.

—   Man tev kas sakāms, — viņa bilda klusinātā balsī un skatījās apkārt, vai kāds nenoklausās.

—    Kas? — ciema vecākā meita nedroši vaicāja.

—    Neej, meitiņ, tur uz to līduma pēdējo lauku, jo citādi sagandēsi visu …

—    Ko?… Kā tā?… Kāpēc?…

Taču Visgudre vairāk neko neteica, kā nākusi, tā aizgaja.

Annīte vairs uz mežmalu negāja. Izbijās, ka var visu sagandēt.

Viņa strādāja kā parasti. Bet, būdama vai nu mājās, vai pļaujas laukā, nedziedāja vairs, staigāja domīga, tāda kā pārmainījusies.

Neviena netraucēts, Varis ātri iekopa savu lauku.

Visgudre nesa viņam ēst un dzirdināja ar spēka dziru.

Naktis viņš pārgulēja mežā zem koka un, līdzko aizblida gaismiņa, ķērās ar lāpstu pie darba.

Viņš tikai kļuva aizvien skumīgāks, jo nelabas domas viņu urdīja un neatstājās kā lapseņu spiets.

«Savu zemes strēmeli drīz būšu uzplēsis. Vēl to vajag samēslot. Bet kur ņemšu mēslus? Nav man ne saimniecības, ne lopu .. .»

Viņš nezināja, ka pa ciemu staigā bass puisēniņš ar grozu un koka lāpstiņu. Staigā pa ceļiem, savāc grozā govs mēslus un kankāļus, ko atstāj govslopi un zirgi, pēc tam atnes pilno grozu uz mežmalu un krauj gubā, un apsedz to ar salmiem un sausu zāli.

Varis viņu neredzēja, jo uz ciemu negāja, un nedzirdēja, ka bērni to apsaukā:

—   Mēslu vabole! Mēslu vabole!

Beidzot Varis puisēnu ieraudzīja.

Puisēns atnāca kādā rītā pie viņa, noņēma cepuri un teica:

—    Sveiks, Vari!

Varis pārsteigts pacāta galvu.

—   Vai die! Kā tu mani pazīsti?

—   Vai neatceries melno suni, kuru tu no burvestības atbrīvoji?

—   Vai tas esi tu? Tad es priecājos, tevi redzot cilvēka izskatā! Ko teiksi?

—   Neko sevišķu. Tikai to, ka es savācu mēslus tavam laukam.

Varis gandrīz vai palēcās aiz prieka.

—   Tu man savāci mēslus? Es jau nezināju, ko bez mēsliem iesākt…

—   Vai pietiks? — zēns jautāja.

—   Atliku likām! Zeme būs samēslota kā ķēniņa pils dārzā.

Un tā Varim viens akmens novēlās no sirds.

Viņš aši pabeidza uzrakt zemi, pēc tam to samēsloja, bet nu jaunas rūpes kā tārps ābolu sāka grauzt viņa sirdi.

«Savu zemes strēmeli esmu gan labi iekopis, bet man nav graudu, ar ko lauku apsēt. Kur ņemšu sēklu? Neesmu jau saimnieks, kam pilni apcirkņi ar graudiem …»

Viņš bija pagalam norūpējies un nezināja, ka dzirnavās bija sācis strādāt jauns zellis. Ik vakaru zellis ar slotu saslaucīja no maisiem pabirušos un no dzirnakmeņiem izsprukušos graudus, sabēra tos maisiņā un gaidīja meiteni, kas ik dienas nāca pakaļ šim maisiņam.

Varis nezināja, ka meitene caurām dienām sēž nolīkusi un pārlasa pabiras: rudzus atsevišķi, kviešus atsevišķi, bet drazas prom.

Raža togad bija laba, saimnieki ciemā turīgi; rudzu bija mazak, toties kviešu papilnam. Graudi bija prāvi, zeltaini — labāku sēklu nevarēja vēlēties.

Varis neredzēja šos kviešus un nepazina ne dzirnavnieka zelli, ne meiteni.

Tad kādu vakaru viņš tos iepazina. Viņi atnāca, salīkuši zem smagiem maisiem.

Padeva labvakaru un nosvieda maisus no pleciem Varim pie kājām.

—    Kas jūs tādi, un kas tie par maisiem? — brīnījās Varis.

—   Vai neatceries melno kaķi un žagatu, kurus tu no burvestības atbrīvoji?

—   Atminos — kā nu ne! — priecājās Varis. — Un priecājos, jūs redzot cilvēku izskatā. Ko jūs man abi atnesāt?

—   Mēs tev …

—   Tie ir kvieši, kviešu sēkla, varbūt tev nav . ..

—   Ak debestiņ! — iesaucās Varis. — Jūs nu gan esat man labu darbu izdarījuši! Es kritu vai izmisumā, par sēklu domādams.

—    Nu, tagad vairs neraizējies!

Varis sien vaļā maisus, un rokas viņam dreb. Ielaiž pirkstus graudos, paņem tos plaukstā kā tīru zeltu.

—   Lai jums lielais paldies! Lai jums abiem labi klājas!

—    Ē, nav par ko! Ko tu tā pateicies!

Tā Varis bija ticis pie sēklas.

Viņš pacēla krekla malu, iebēra graudus kā sētuvē, grāba tos pilnām saujām un apsēja savu lauku. Viņš bija tik laimīgs, ka šajā brīdī aizmirsa pat ciema vecākā meitu Annīti.

Uz ežas stāvēja dzirnavnieka zellis ar meiteni un gans, kas bija atskrējis no ciema. Ari viņi priecājās, jo no sirds dalījās sava drauga laimē.

*

Kad mežs ietērpās rudā mētelī, ciema vecākā meita savos zaļajos ratos brauca apraudzīt apsētos laukus. Viņa brauca kā karaļmeita karietē, un viņai blakus gāja ciema vecākais, lai labāk redzētu, lai piestātu, kur vajadzīgs.

Katras zemes strēmeles galā stāvēja strādnieks, kas no līduma klāna bija iekopis raženu lauku. Viņi stāvēja, svinīgi saposušies kā uz svētkiem, skatīdamies uz Annīti mirdzošām acīm.

Pie pēdējā lauka viņus sagaidīja Varis, krietni vien miesās izkrities, bet spēcīgs. Vaigs viņam bija nobālis un sirds krūtīs lēkāja kā putniņš krātiņā.

Rati lēnītēm virzās gar laukiem, ciema vecākais vērīgi aplūko katru zēlumu. Neko nesaķg. Bet Annīte ar acīm steidz uz līduma viņu malu, uz pēdējo strēli. Un viņai jau gribas smieties, jau gribas aiz prieka gavilēt.

«Nu tu man nekur vairs nespruksi.»

Tikai uz tēvu viņa reizēm pamet bažīgu skatienu, ka tik par ātru viņš kādu lauku neuzslavē.

Bet ciema vecākais klusē kā ūdeni mutē ieņēmis.

Tikai pie pēdējā lauka viņš piestāja ilgāk, ar zinātāja skatienu apskatīja zelmeni, un vaigs viņam apskaidrojās.

Viņš atskatījās uz pārējiem jaunekļiem, pamāja ar roku, lai pienāk tuvāk. Pēc tam svinīgi pavēstīja:

— Vislabākais zelmenis ir šajā laukā.

Jaunekļi saduga.

Bet Varis piegāja pie ciema vecākā, apņēma viņu cieši ap kājām un pacēla gaisā.

*

Varis aizbrauca laulāties ar ciema vecākā meitu zaļajos ratos, kuros bija iejūgti kastaņbrūnie zirgi — tie, kurus Annīte kādreiz izglāba no bada nāves.

Ciema vecāka sievas vieta sedeja pati gudrā Meža mate. Viņa bija tā, kas Annlti apvija ziediem un kas pirmā uzsāka dziesmu:

Ai, apini, apinīti, Platlapīti,

Apvij savām platām lapām Annlti, Annelīti…

Un viņa slepus līgavai vainadziņa iesprauda kaut kadu tējas zāļu stiebriņu — lai abi būtu laimīgi.

Juzefs Ignacijs Ķraševskis

PAPARDES ZIEDS

Kopš mūžseniem laikiem zināms it visiem, bet īpaši večiņām, kurām labpatīk vērpt garu garos nostāstus vakaros pie uguns, kad malciņa ar gaišu liesmu deg un jautri sprēgā, ka Jāņu naktī, kas gadā ir visīsākā, paparde zied un tas, kas papardes ziedu atradīs, noplūks un paglabās, — tas virs zemes būs neizsakāmi laimīgs. Diemžēl šī nakts gadā ir tikai viena, turklāt bezgala īsa un katrā mežā uzzied viena vienīga paparde, pie tam tādā vietā, kur to atrast izdodas tikai īstam laimes luteklim.

Tie, kuri, brīnumu meklējot, ne vienu vien kurpju pāri nodeldējuši, zina vēl stāstīt, ka ceļš, kas ved pie šī zieda, esot grūts un bīstams, ka ceļā jāpārvar visādas briesmas, kas papardes ziedu aizsargājot, nelaižot tam klāt, un esot vajadzīga ārkārtīgi liela izmaņa, lai šo ziedu dabūtu rokā.

Stāsta vēl, ka pašu ziediņu uzreiz nemaz nevarot pamanīt, jo tas esot pavisam sīciņš, necils, nepievilcīgs; tikai noplūkts tas pārvēršoties krāšņā brīnumā.

Tā kā ir tik grūti ziedam piekļūt un to noplūkt un tā kā maz ir tādu, kas to redzējuši, un tā kā vecie ļaudis to pazīst tikai no savu priekšteču nostāstiem, tad katrs par to klāsta savādāk un pieliek vēl kaut ko no sevis klāt.

Tomēr tas gan laikam būs tiesa, ka tas zied Jāņu naktī īsu brīdi, pirms gaiļi vēl nav dziedājuši, — un, kurš to noplūks, iegūs visu, ko vien vēlēsies.

Lai arī atradējs iedomātos visbrīnumaināko lietu pasaulē, viņš to iegūšot kā likts.

Ir arī zināms, ka šo ziedu varot iegūt tikai jauns, turklāt godīgs cilvēks.

Vecam cilvēkam, kaut viņš papardes ziedu arī atrastu, tas sabirztu pelnos.

Tā ļaudis mēļo, bet katrā pasakā slēpjas savs patiesības grauds, kaut arī ļaudis to cenšas noslēpt.

Reiz bija puisis, vārdā Jaceks. Ciemā viņu dēvēja par savādnieku, jo viņš vienmēr ložņāja, meklēja, klaušināja pēc tā, kas visgrūtāk atrodams, un, kas visgrūtāk bija atrodams, tas viņam par visu vari bija jādabū rokā — tāds nu reiz viņš bija pēc dabas. Kas pa kājām mētājas, pēc kā tikai roka bija jāpastiepj, tas Jacekam bijis nebijis, to viņš neturēja nekādā vērtē, bet, par ko bija jācīnās, par ko vai pati dzīvība jāliek uz spēles, tas viņam bija vistīkamākais.

Tā nu viņulaik iegadījās, ka, visiem reiz pie kamīna sēdot, Jaceks ar savu tuteniņu nopūlējās nūjas galā izgriezt suņa galvu, bet vecā vāciete, gudra vecene, kura pasauli bija apbraukājusi un zināja milzum daudz visādu brīnumu, sāka stāstīt par papardes ziedu . ..

Zinātkārais Jaceks klausījās un tā aizrāvās, ka viņam pat nūja no rokām izkrita un viņš bezmaz ar tuteniņu sev pirkstā iešņāpa.

Vāciete par papardes ziedu stāstīja tā, it kā pati savām acīm būtu to redzējusi, kaut gan viņas stērbejainie lindraki par diez kādu lielu laimi vis neliecināja. Kad viņa beidza stāstīt, Jaceks pie sevis noteica:

— Lai notiek kas notikdams, man šis zieds jādabū un es to dabūšu, jo, kas pūļu nežēlo, sasniedz mērķi loloto.

Jaceks bieži atkārtoja šos vārdus, jo par to pareizību bija cieši pārliecināts.

Ciema nomalē, kur atradās Jaceka vecāku māja ar dārzu un lauciņu, netālu bija mežs, un tur mežmalā sestdienas vakaros jaunieši dejoja un Jāņu naktī kūra ugunskuru.

Jaceks sevī apņēmās:

«Kamēr citi lēks pār ugunskuru un stilbus sev svilinās, iešu uz mežu, meklēšu papardes ziedu. Neizdosies vienā gadā, iešu citgad, iešu trešgad un iešu tikām, kamēr to atradīšu.»

Vairākus mēnešus viņš gaidīja un gaidīja šo nakti, ne par ko citu nedomādams kā vienīgi par papardes ziedu. Laiks vilkās neciešami gausi.

Beidzot pienāca diena, satumsa nakts, kuru viņš tik nepacie-

tīgi bija gaidījis; visi ciema jaunieši sapulcējas, lai kurtu ugunskuru, lēktu tam pāri un ietu rotaļās.

Jaceks nomazgājās, uzvilka baltu kreklu, apsēja sarkanu jostu, uzāva jaunas liepu lūku vīzes, uzlika cepuri ar pāva spalviņu un, līdzko sāka krēslot, iegāja mežā.

Priekšā slējās mežs kā melna, mēma siena, un tam pāri pletās naksnīgs debess jums, nobērts vāri mirdzošiem zvaigžņu puduriem.

Jaceks labi zināja ceļu uz vecūksni, gan dienā, gan naktī bija pa to gājis. Bet tagad, kad viņš iegāja meža dziļumā, viss rādījās citāds — ne viņš īsto ceļu varēja uziet, ne pēc kokiem vadīties. Viss bija dīvaini pārvērties. Koku stumbri, kas gulēja zemē, rādījās ķeburaini, repuļaini un milzum resni. Meža

vīteņi tinās ap kājām, ne tos varēja apiet, ne tiem cauri izspraukties; krūmi bija biezi un dzelkšņaini, pavisam svešādi; nātres svilināja, vilkazobes zalksnīja uz katra soļa. Tumšs, ka vai acī dur, bet aklajā tumsā laiku pa laikam pazibēja un paplētās viņam pretī kādas acis: te tās bija dzeltenas, te zaļas, te sarkanas, te baltas, te piepeši nodzisa un pazuda kā nebijušas. Acu simti pazibēja pa labi, pa kreisi, aiz muguras, priekšā un augšā virs galvas, bet Jaceks no tām nenobijās. Viņš zināja, ka tās tikai biedē, un čukstēja pie sevis: kas pūļu nežēlo, tas sasniedz mērķi loloto!

Viņš gāja tālāk, bet milzīgas pūles prasīja katrs solis. Te kāds koks nogāzies priekšā, velies nu tam pāri. Viņš uzrāpjas augšā, nu laidīsies lejā, skatās — koks guļ tagad tik zemu, ka nemaz nevajadzēja augšā rāpties, tāpat būtu varējis pāri pārkāpt.

Tālāk ceļā stāv priede, tik gara, ka galotni nevar saredzēt, apakšā stumbrs tik resns kā tornis. Jaceks iet tam apkārt, iet, kamēr nonāk otrā pusē, skatās: tāda sīka klūdziņa vien bijusi — gluži kā pātagas kāts.

Tad viņš saprata, ka pats nelabais viņu āzē un baida.

Pēc tam ceļā stājās koki grēdu grēdām arvien zarotāki, pretī slējās tādi biezokņi, ka likās — pirkstu cauri neizdursi, bet Jaceks tik gāja, ar drošu roku sev ceļu pašķirdams un brīvēdams: grāba, lieca, lauza, mina, ņurcīja un laimīgi tika cauri.

Iet, iet, priekšā gadās staignājs un purvs. Apiet apkārt nav ko domāt. Pasper kāju — grimst, ne dibenu nevar manīt. Šur tur tikai ciņi savus kuprus izbāzuši, tad nu šis — no ciņa uz cini. Kā liek kāju virsū, tā pamats zūd, bet šis tik lēkšo, un, re, purvs jau paliek aiz muguras. Viņš atskatās un redz, ka ciņi no purva kā cilvēku galvas spraucas ārā un ņirdz… Tālāk, kaut arī bez ceļa, līkumlīkumiem, tomēr gāja jau vieglāk, tikai viņš tā maldījās, ka debess puses bija sajukušas. Ja būtu jāpasaka, uz kuru pusi māja, nepateiktu.

Te — Jaceks skatās — viņam priekšā izslienas milzonīgs papardes krūms, tāds kā simtgadīgs ozols, bet uz vienas lapas pašā apakšā mirgo tāds kā briljants — zeltains pieclapu ziediņš ar dzirkstīgu actiņu viducī, un actiņa griežas riņķī kā dzirnurats … Jacekam sirds ieduzējās, viņš jau roku pastiepa un teju, teju grasījās ziedu noplūkt, kad pēkšņi nez kur … gailis iedziedājās. Ziediņš pavēra actiņu, lielu, lielu, pazibsnīja un — nodzisa. Visapkārt tikai noskanēja smiekli. Vai tur lapas nočaukstēja vai vardes iekurkstējās, vai patiesi kāds smējās — to Jaceks tā arī nesaprata, jo galva sagriezās, iedūcās, kāds tā kā iebelza pa kājām, un viņš nogāzās zemē.

Pēc tam Jaceks vairs neatminējās, kas notika, jo viņš pamodās savās mājās gultā. Māte raudādama stāstīja, ka meklējusi viņu pa mežu un no rīta pusdzīvu atradusi.

Jaceks tagad visu it labi atcerējās, taču neko nevienam nestāstīja. Viņam bija kauns. Bet sevī gan noņēmās, ka neliksies mierā un nākamajā Jāņu naktī meklēs atkal…

Cauru gadu, nevienam neko neteikdams, viņš nemitīgi par to vien domāja, kā tikt pie papardes zieda. Kad pienāca Jāņu nakts, viņš atkal nomazgājās, uzvilka baltu kreklu, apsēja sarkanu jostu, apāva jaunas liepu lūku vīzes. Un, kad citi devās pie ugunskura, viņš steidzās uz mežu.

Jaceks domāja, ka atkal nāksies lauzties cauri biezokņiem tāpat kā pirmo reizi, bet tagad tas pats mežs un tas pats ceļš bija pavisam citāds. Slaidas prfSdes un kupli ozoli auga kailā, akmeņainā laukā … No viena līdz otram kokam bija prāvs gabals, ko iet, un, kaut arī likās tuvu, nevarēja nākamo koku aizsniegt. Likās, ka tas bēgtu, bet akmeņi bija milzīgi, apsūnojuši, glumi. Tie gulēja nekustīgi, kā no zemes izauguši. Starp tiem auga visādas papardes: gan mazas, gan lielas — no vienas vietas, bet neviena neziedēja. Sākumā papardes sniedzās līdz potītēm, pēcāk līdz ceļiem, tad līdz jostas vietai, tālāk jau līdz zodam. Beidzot viņš paparžu jūrā galīgi pazuda, jo tās sniedzās pāri galvai … Papardes šalca kā jūras viļņi, bet šajā šalkā jautās tādi kā smiekli, tādas kā raudas un vaimanas. Kurai papardei ar kāju uzkāpa, tā ievaidējās, kuru ar roku aizskāra un aizlauza, no tās, likās, asinis nopilēja . ..

Jacekam šķita, ka viņš iet jau veselu gadu, — tik garš rādījās ceļš … Ziedu nekur viņš nemanīja … tomēr drosmi nezaudēja, gāja un gāja.

Beidzot… skatās — pa gabalu spīguļo tas pats zeltainais ziediņš ar piecām lapiņām un vidū griežas tāds kā dzirnurats…

Jaceks pieskrēja klāt, pastiepa roku, bet te atkal iedziedājās gailis un — parādība nozuda.

Šoreiz gan viņš vairs gar zemi nenokrita un nepaģība, tikai uz akmens apsēdās. Sākumā gribēja raudāt, pēc tam sirdī sakāpa dusmas un iekšā sagriezās īsts mutulis.

—   Trīs lietas ir labas lietas! — Jaceks nikni iesaucās. Un, tā kā viņš jutās noguris, nolikās turpat pie akmeņiem sūnās un aizmiga.

Kolīdz viņš acis bija aizvēris, parādījās sapnis. Viņa priekšā vīdēja atplaucis ziediņš ar piecām lapiņām, mirdzošu, smejošu actiņu vidū …

—    Nu puisīt? Vai tev nebūs gana? — ziediņš vaicāja. — Vai vēl tu man dzīsi pēdas?

—    Nerimšos visu mūžu, ko esmu apņēmies gūt, to gūšu, — Jaceks atbildēja.

Viena ziedlapiņa pastiepās garāka — gluži kā mēlīte, un Jacekam likās, ka ziediņš to viņam rāda kā kaitinot, pēc tam parādība nozuda, un viņš nogulēja cietā miegā līdz rītam. Kad Jaceks pamodās, viņš atradās pazīstamā vietā mežmalā netālu no ciema un pats vairs nezināja, vai tas, ko vakar pieredzējis, bija sapnis vai īstenība. Pārnācis mājās, jutās tik aplam noguris, ka vajadzēja likties gultā.

Cauru gadu, nevienam neko neteikdams, viņš nemitīgi par to vien domāja, kā tikt pie papardes zieda. Neko viņš nevarēja izdomāt, vajadzēja paļauties uz labu laimi, uz savu veiksmi vai neveiksmi.

Vakarā atkal viņš uzvilka baltu kreklu, apsēja sarkanu jostu, uzāva jaunas liepu lūku vīzes un, kaut arī māte neparko negribēja laist, kolīdz satumsa, aizlika prom uz mežu.

Atkal viss bija citādi — mežs bija tāds kā allaž, nekas tanī nebija mainījies. Taciņas un koki labi pazīstami, nekādi rēgi nerādījās, bet no papardes zieda arī nebija ne jausmas. Pa iemītajām takām viņš itin viegli aizkļuva līdz tālajai biežņai, kur, kā viņš labi atminējās, auga papardes… un viņš tās arī atrada tanī pašā vietā un sāka pārmeklēt, bet zieda kā nebija, tā nebija.

Pa vienu papardes krūmu lodāja tārpi, uz otra gulēja gliemezis, citām lapas bija nokaltušas. Jaceks jau grasījās pārtraukt veltīgo meklēšanu, kad pēkšņi — turpat pie kājām pamanīja zeltaino ziediņu ar piecām lapiņām, mirdzošu actiņu vidū. Viņš pastiepa roku un to satvēra. Sajuta tādu kā svelošu liesmu, bet vaļā nelaida, turēja cieši.

Zieds sāka viņa acu priekšā augt un kļuva tik spožs, ka Jaceks pievēra plakstus, lai neapžilbtu. Viņš to paslēpa tūdaļ azotē zem kreisās rokas pie sirds …

Un tad viņu uzrunāja kāda balss:

— Tu mani ieguvi — tā ir tava laime, bet atceries: kas mani ieguvis, tam pieder viss, it viss, ko vēlas sirds un acs, tik viņš šo laimi baudīt var viens pats!

Jaceks no liela prieka bija kā apreibis un šos vārdus uzklausīja tikai pa ausu galam.

«Ak! Kas tur daudz ko domāt,» viņš pacilāts domāja. «Kaut tik man pašam pasaulē labi klātos …»

Tad viņš sajuta, ka zieds viņam pieplok klat, pieaug pie miesas un ielaiž sirdī saknītes… Viņš par to tikai nopriecājās, jo baidījās, ka tas neaizbēg vai ka viņam to kāds neatņem.

Cepuri atstūmis pakausī, trallinādams Jaceks nāca mājās. Ceļš viņa priekšā mirdzēja kā sudraba josta, koki atkāpās, krūmi pašķīrās, puķes, kurām jwņš gāja garām, noliecās līdz zemei, viņš gāja paceltu galvu un par to vien domāja, ko vēlēties. Vispirms viņam iegribējās pili, milzīgu ciemu, miesassargus un varenu valsti — un, kolīdz to iedomājās, tūdaļ atradās meža malā, bet pavisam svešā apvidū …

Paskatījies uz savām drānām, viņš sevi nepazina. Viņš bija ietērpts zīdā un samtā, apjozts ar dārgakmeņiem apkaltu jostu, kājās bija zābaki ar zelta pakaviem, bet mugurā no vissmalkākā Silēzijas auduma šūdināts krekls.

Turpat blakus stāvēja zeltīta sešjūga kariete, miesassargi tresēm rotātos tērpos, kambarsulainis klanīdamies padeva viņam roku, iesēdināja karietē — un aidā!

Jaceks nešaubījās, ka viņu ved uz pili, un tā arī bija. Pēc acumirkļa pajūgs jau stāvēja pie lieveņa, uz kura viņu sagaidīja kalpi.

Tikai nebija neviena paziņas, neviena drauga, visi sveši — tādām īpatnām sejām, it kā baiļu un nemiera pilnām.

Bija gan ko redzēt, kad iegāja iekšā … Taisni vai bail sametās, kas tas bija par greznumu un kāda pārpilnība — putna piena vien trūka.

— Vai manu dieniņ! Nu gan zaļi padzīvošu! — noteica Jaceks un, visus kaktus apskatījis, ielikās gultā, jo pēc pārdzīvotās nakts nāca miegs. Iegulās pēļos uz smalkiem palagiem, sasedzās ar zīda segu un aizmiga — vēlāk pats gudrs netika, cik stundu bija nogulējis. Pamodās, kad sajuta briesmīgu izsalkumu.

Galds bija klāts pavisam neparasti. Ko vien Jaceks iedomājās, tas tūdaļ uz šķīvja jau bija priekšā. Cik ilgi bija gulējis, tik ilgi tagad ēda; ēda tikām, kamēr neko vairs jaunu nevarēja izdomāt un kamēr nekas vairs mutē nelīda.

Pēc tam viņš iegāja dārzā.

Tur auga tādi koki, kuri bija reizē ziedu un augļu pilni; un te pavērās aizvien jaunas ainavas. No vienas puses dārzs piekļāvās jūrai, no otras — brīnišķam mežam; pa vidu tecēja upe. Jaceks staigāja, muti pavēris, bet nu nekādi viņš nevarēja saprast, kālab nekur neredz un nemana ne savus pazīstamos laukus, ne to mežu, no kura viņš iznāca, ne ciemu. Patlaban viņš pēc tā visa vēl neilgojās, bet iedomāt gan iedomāja un brīnījās, nez kur tas viss palicis.

Viņam visapkārt plētās pavisam cita pasaule, skaista, brīnišķa, bet sveša. Viņam sametās mazliet skumji. Bet, kad pasauca kalpus un kad tie saskrēja un, līdz jostas vietai klanīdamies, sāka izpildīt visas vēlmes, celt priekšā gardumus, kādus ēdot jālaizās vien, Jaceks dzimto ciemu, savu māju un vecākus aizmirsa.

Otrā rītā pēc Jaceka vēlēšanās viņu aizveda uz dārgumu krātuvi, kur kaudzēm bija sabērts zelts, sudrabs, dimanti un tādi izkrāsoti papīrīši, par kuriem varēja iegūt visu, ko vien sirds vēlas, kaut gan tie bija darināti no lupatiņām tāpat kā jebkurš parastais papīrs.

Jaceks pie sevis nodomāja: «Ak! Kaut es varētu kādu sauju tēvam un mātei, brāļiem un māsām aizsūtīt, lai viņi sev varētu zemi vai mājlopus piepirkt!» Taču viņš zināja, ka viņa laime bija tāda, kurā viņš nevarēja ne ar vienu dalīties.

«Ak tu mūžs!» viņš izsaucās. «Kādēļ man par citiem vēl jādomā un jācenšas katrā ziņā palīdzēt, vai tad viņiem pašiem galvas nav uz pleciem un roku trūkst? Lai katrs pats iet un meklē papardes ziedu un palīdz sev kā varēdams, man ir labi, un ar to ir diezgan.»

Tā Jaceks baudīja savu laimi, pastāvīgi izdomādams kaut ko jaunu, lai sevi izklaidētu.

Viņš būvēja jaunas pilis, pārkārtoja dārzu, sirmus zirgus mainīja pret bēriem, bet bēros pret baltiem, no malu malām savāca visādus izrādījumus, izgreznoja sevi ar zelta rotām un dārgakmeņiem, galdā lika gardumus no aizjūras zemēm, līdz beidzot viņam viss bija līdz kaklam. Tad nu pēc frikadeļu zupas viņš grauza rāceni, pēc meža irbes cepeša ēda cūkgaļu ar kartupeļiem, bet arī tos viņš drīz vien atēdās, jo nebija jau badā …

Visļaunākais bija tas, ka viņam nekā nebija ko darīt. Viņam taču nepiestāvēja ņemt rokā ne cirvi, ne grābekli, ne sekumus. Aiz garlaicības viņš nezināja, kur dēties, un vienīgā izklaide bija kalpu tramdīšana, kas sagādāja zināmu prieku, tomēr arī tas beigu beigās apnika …

Tā aizritēja gads un vēl viens gads — nekā viņam netrūka, bija viss, ko sirds vēlējās, bet šī laime palaikam likās tik muļķīga, ka dzīve sāka riebties.

Visvairāk tagad nomāca ilgas pēc sava ciema, pēc mājas un vecākiem — kaut varētn* viņus vismaz redzēt, vismaz uzzināt, kā viņiem klājas … Māti viņš ļoti mīlēja, un, kolīdz viņu atcerējās, sirds krūtīs sažņaudzās.

Kādā dienā viņš saņēma dūšu un, iesēdies karietē, vēlējās, lai atrastos ciemā pie savu vecāku mājas. Zirgi acumirklī brāzās uz priekšu un nesās kā uz vēja spārniem. Jaceks nepaguva ne atskatīties, kad atradās jau savas mājas pagalmā. Un te viņam acis pieplūda asarām.

Viss šeit bija tāpat kā agrāk, tikai novecojis, bet pēc visas lielās greznības, pie kuras viņš bija pieradis, izskatījās vēl nabadzīgāks.

Akas vinda, celms, uz kura viņš skaldīja malku, sētas vārti, apsūnojušais jumts, pie tā pieslietās trepes … viss bija tāpat kā vakar. Bet cilvēki?

No mājas iznāca veca, salīkusi sieva novalkātās drēbēs un ar bažām palūkojās uz piebraukušo karieti.

Jaceks izkāpa. Pirmais, kas viņu pagalmā sagaidīja, bija.: . vecais Būrītis. Tagad vēl vairāk izkāmējis nekā agrāk, ar savēlušos spalvu. Suns nikni rēja un nelikās viņu pazīstam.

Jaceks tuvojās mājai; uz sliekšņa, atspiedusies pret durvju lakstiņu, stāvēja māte un cieši skatījās viņā, bet acīmredzot arī māte nevarēja atbraucējā sazīmēt savu miesīgo dēlu.

Jacekam aiz lielā saviļņojuma sirds vai lēca no krūtīm laukā.

—    Māmulīt, — viņš iesaucās, — tas taču esmu es, jūsu Jaceks!

Sadzirdot viņa balsi, večiņa nodrebēja, cieši paskatījās viņā ar dūmu un asaru izgrauztām acīm un sastinga. Pēc tam papurināja galvu.

—   Jaceks? Ko nu joko, lielskungs! Viņa jau sen vairs nav pasaulē. Ja viņš bijis dzīvs, tad gan par šiem daudzajiem gadiem savus nabaga vecīšus būtu uzmeklējis un, ja būtu tik pārticis kā jūs, neļautu viņiem badā mirt.

To teikdama, māte papurināja galvu un nīgri pasmējās.

—    Kur nu! Kur nu! — viņa sacīja. — Manam Jacekam bija sirds, un viņš gan sev tādu laimi negribētu, kurā ar savējiem nevarētu dalīties.

Jaceks stipri sakaunējās, nodūra acis … Kabatas viņam bija pilnas ar zeltu — bet, kolīdz grasījās sauju pagrābt, lai mātei priekšautā iebērtu, tūdaļ viņu pārņēma bailes, ka to visu uzreiz zaudēs …

Tā viņš stāvēja, acis nodūris, aiz kauna tvīkstošiem vaigiem, un uz viņu skatījās māte .. .

Aiz viņas sāka pulcēties mājinieki, parādījās tēva galva … Jacekam sirds iesmeldzās, bet, paskatījies uz savu karieti, uz zirgiem, kalpiem un atcerējies pili, viņš savu sirdi atkal nocietināja un juta, ka papardes zieds to aizsedz kā dzelzs vairogs…

Jaceks aizgriezās no savas vecās māmuļas, ne vārda neteikdams un neatskatīdamies, aizgāja lēniem soļiem; Būrītis rēja uz viņu aizelsdamies … Jaceks iekāpa karietē un lika braukt atpakaļ uz paradīzi.

Bet ko viņš pārdzīvoja, tas nav ne izstāstāms, ne aprakstāms. Mātes teiktie vārdi par nesavtīgo laimi skanēja viņa ausīs kā lāsts.

Atgriezies pilī, viņš lika spēlēt kapelai, pavēlēja saviem kalpiem diet, klāt galdus; ieņēmis krietnu malku stiprā, ieskurba, vairākus galminiekus lika pārmācīt, bet nekas nelīdzēja, viņš bija un palika drūms …

Cauru gadu, kaut ari, tāpat kā agrāk, Jaceks peldēja kā niere taukos, mutē viņam krājās rūgtums un sirds bija smaga kā zem akmens sloga …

Beidzot viņš vairs nevarēja izturēt, pēc gada aizbrauca atkal uz savu ciemu un savu māju …

Skatās — viss tāpat, kā bijis: akas vinda, celms, jumts, trepes, vārti un pinkainais Būrītis, — bet vecā māmuļa vairs laukā neiznāca. Uz sliekšņa kreklā parādījās viņa jaunākais brālis.

—    Kur tad māte? — atbraucējs jautāja.

—    Guļ slima, — nopūzdamies teica mazais.

—   Un tēte?

—    Kapsēta …

Kaut gan Būrītis dzīrās viņam klupt kājās, Jaceks iegāja istabā. Vecā māmuļa kunkstēdama gulēja kaktā savā gultā. Jaceks pienāca pie viņas … Māte paskatījās uz viņu, nepazina … viņai bija grūti parunāt, bet viņš neuzdrošinājās jautāt.

Sirds viņam plīsa vai pušu. Viņš jau grasījās pagrābt zeltu un nobērt uz sola, bet rokas sažņaudzās, viņu pārņēma briesmīgas bailes, ka pazaudēs savu laimi.

Jaceks sāka atkal minstīties.

«Mātei jau maz atlicis dzīvot pasaulē, bet es esmu vel jauns. Viņa jau vairs ilgi nemocīsies … bet man vēl dzīve dzīvojama, man vēl valsts valdāma.»

Viņš izspruka no mājas, iemetās karietē un traucās uz pili, bet pārbraucis ieslēdzās un ilgi raudāja.

Zem dzelzs vairoga, ko bija uzlicis papardes zieds, sasaistīta un nocietināta modās sirdsapziņa … un sirds dziļumos viņu grauza.

Tad viņš pavēlēja kapelai spēlēt, galminiekiem dancot un pats sāka dzert, lai apklusinātu sirdsapziņu.

Reizēm likās, ka to jau vairs nedzird, bet tad atkal tā ierunājās ar tādu spēku, ka Jaceks tik tikko nesajuka prātā. Nākamajās dienās viņš, ne mirkli neiemigdams, ar kaut ko noņemas, skraidīja, jāja, šāva, klausījās visādos trokšņos, ēda, dzēra … dzīroja … Nekas nelīdzēja …

Mieru nedeva domas:

«Tikai nesavtīga laime ir īsta. Cilvēks nevar būt laimīgs, ja viņš savā laimē nevar dalīties ar kādu citu.»

Gads nebija apritējis, bet Jaceks izkalta kā skals, nodzeltēja kā vasks, un viņa mokas lielajā bagātībā un laimē kļuva neizturamas. Beidzot pēc kādas negulētas nakts, piebāzis kabatas ar zeltu, viņš lika sevi vest uz māju.

Viņš bija nolēmis visu pamest, tomēr māti un tuviniekus paglābt.

—    Lai notiek kas notikdams! — viņš noteica. — Lai zūd viss, ilgāk ar šo slogu krūtīs vairs nespēju dzīvot.

Zirgi apstājās mājas priekšā.

Viss te bija kā senāk: vecā akas vinda, celms, jumts, trepes, — bet durvīs vairs neparādījās neviens.

Jaceks pieskrēja pie durvīm — tās bija ar mietiņu atslietas; ielūkojās pa logu — māja bija tukša …

Tanī brīdī kāds ubags, pie sētas pienācis, viņam uzsauca:

—   Ko jūs tur meklējat, lielskungs? … Māja ir tukša, visi postā, badā un sērgās izmiruši…

Kā pārakmeņojies viņš, laimes luteklis, stāvēja pie sliekšņa — stāvēja un nevarēja aiziet…

«Manas vainas dēļ viņi aizgāja bojā,» viņš domāja, «lai tad arī es mirstu!»

Tiklīdz Jaceks to pateica, zeme pavērās, un viņš pazuda un līdz ar viņu — postošais papardes zieds, kuru šodien pasaulē velti meklēt.

Juzefs Ignacijs Ķraševskis

NO KALPA PAR KARALI

Viņu sauca par Gavelu, viņš bija jaunākais no brāļiem — tie visi tika uzskatīti par gudriem, turpretī šo dēvēja par muļķīti; nevis tālab, ka būtu bijis prātā paviegls, bet aplam lielās mīkstsirdības dēļ — savā nesavtībā viņš otram pēdējo kreklu un beidzamo kumosu atdeva un beigās pats to nožēloja.

Sēdot ap vienu bļodu, brāļi bieži vien nosmalstīja viņa tiesu un vēl sadeva ar karotēm viņam pa pieri. Bet Gavels tikai pasmējās …

Gavelam aizvien bija visnoplīsušākais krekls mugurā, cauras vīzes kājās, bet viņš par to nesūkstījās. Kaut arī reizēm bija neganti izsalcis un izbadējies un redzēja, ka citiem bija visa kā gana un klājās labi, tomēr priecājās līdz. Vecākie brāļi no viņa izdiedelēja, ko vien gribēja, un pēcāk viņu izsmēja. Tēvs un māte par to ļoti raizējās, jo paredzēja, ka jaunākajam dēlam pasaulē nebūs viegla dzīvošana un ka viņš nekad neko nesasniegs. Reizēm, kad Gavels palika mājās viens, aizvien atgadījās kaut kas nelāgs. Atnāca ubags un lūdza kādu dāvaniņu, Gavels tam atdeva visu, ko vien varēja sagrabināt, pat kreklu novilka sev no muguras un kustoņiem izbaroja beidzamo kripatu, un katram viņš ticēja uz vārda; un tā viņu visi krāpa.

Tēvs vairākkārt pastarīti nosukāja, lai nebūtu tāds aplamnieks, bet ar to jau viņš gudrāks netika. Kāds bija, tāds palika — lētticīgs un vientiesīgs bez gala.

Reiz, kad Gavels, viens mājās palicis, durvjpriekšā sēdēja, atkliboja pie vārtiem ubags, bezgala noskrandis, basām kājām, izbadējies, gaudens, noraudājies un tik novārdzis, ka puisim sametās viņa neizsakāmi žēl. Kad tas vēl sāka stāstīt savas bēdas un likstas, Gavels pavisam pazaudēja galvu. Viņš ieveda ubagu iekšā un visu to labāko — tēva vadmalas svārkus, strimpas, tupeles, cepuri — viņam atdeva. Pusdienas, kas bija jau gatavas, viņš atdeva izsalkušajam. Pēdīgi zinādams, kur glabājas tēva zutenis, viņš to uzmeklēja un atdeva visu naudu, atstādams tikai divus trīsgrašu gabalus.

Padzirdināts, paēdināts, apģērbts, ubags aizgāja, puisi tencinādams, bet mazdrusciņ arī par viņu smīnēdams …

Drīz vien māte ar tēvu pārradās, un Gavels viņiem priecīgs pastāstīja visu, ko bija izdarījis. Tēvs sadusmojās ne pa jokam, pat māte nevarēja viņu novaldīt, un tēvs sāka dēlu nežēlīgi dauzīt ar nūju, draudēdams, ka nositīs, ja viņš nevāksies projām.

—   Ej, liekēdi! — viņš kliedza. — Ej, kur deguns rāda, pazūdi no manām acīm, tu neesi vairs mans dēls!

Kad Gavels jau gāja projām, māte apžēlojās un izsvieda viņam pa logu pārpalikušos trīsgrašu gabalus.

Nabaga puisis noskumis pacēla tos un, smagi nopūties, vilkās projām. Tēvs, kaut arī Gavels viņu, pie kājām krizdams, bija lūdzies, pat dzirdēt negribēja par piedošanu. Gavels pie sevis domāja: kad tēvam dusmas pāries, atnākšu atpakaļ — un tad viņš piedos. Bet tēvs teica:

—   Iemācies pats par sevi gādāt, citādi mūs izputināsi un no tevis nekas prātīgs neiznāks.

Tad Gavels izgāja uz lielceļa, paskatījās — uz kuru pusi iet? … Nopūtās vēlreiz un gāja, kur deguns rādīja.

Vēl viņš nebija diez cik tālu no ciema aizgājis, kad satika vienu no saviem brāļiem.

—    Kur tad tu tā iedams?

—   Iešu pasaulē, tētiņš sadusmojās, nopēra mani un padzina no mājam, pieteica, lai viņam acīs vairs nerādoties.

Vecākais brālis iesmējās un teica:

—   Tā tev arī vajadzēja, jo tu esi dumjš kā zābaks. Kad pieņemsies gudrībā, nāksi atpakaļ.

To teicis, viņš pagriezās un smiedamies aizgāja.

Mazliet tālāk zem bumbieres Gavels pamanīja otru brāli sēžam, un tas vaicāja:

—    Kāda muša tev iekodusi, kur tu tā bizo?

—    Došos pasaulē, jo tēvs mani padzina.

Otrs brālis arī sāka smieties un teica:

—   Laimīgu ceļu, vientiesīt! Viens ēdējs būs mazāk, tiks mums pilnāki vēderi.

Gavels gāja, gaja, skatās: trešais brālis dzen vēršus no ganībām.

—    Kurp kājas tevi

nes?

—    Mani no mājām padzina… paliec sveiks, iešu pasaulē, bet kabatā tik vien ir kā divi trīsgrašu gabali.

Trešais brālis paraustīja plecus.

—    Es tev appelējušu šiliņu ar nedotu, — viņš nošņācās, — dot naudu tādam muļķim kā tev — tas ir tikpat kā naudu zemē nomest. Ar to dieviņu! *

Tā atvadījies no tuviniekiem, Gavels pielika soli un devās pasaulē, jo ciemā un apkaimē viņam nebija ko darīt. Gribējās ēst, sirds skuma pēc savējiem, bet viņš tik gāja uz priekšu. Apkārtne drīz kļuva pavisam klaja. Viņš gāja ilgi, nevienu

nesastapdams; te piepeši nāk kāds cilvēks pretī ar maisu pār plecu, maisā kaut kas kust.

—   Labdieniņ, — sacīja Gavels, — ko jūs nesat, labo cilvēk?

Tas apstājās.

—    Ko tu mani sauc par labu cilvēku? — šis uzpūtās.

—   Labs — tas nozīmē muļķis, es tāds neesmu. Nesu melnu kaķi slīcināt. Kaķis bija tik nešpetns, ka neķēra peles, bet lavījās pie piena traukiem un čiepa gaļu. Pakāršu akmeni viņam kaklā, lai iet dibenā.

To teicis, nīgrais vīrs Gavelam parādīja kaķi. Tas bija skaists dzīvnieciņš spīdīgu melnu spalvu, lielām acīm, sārtu purniņu — tik jauks, ka Gavelam kļuva tā neizsakāmi žēl.

—   Kāpēc tik skaists kaķis jāslīcina? … Atdod man viņu! — viņš sacīja zemniekam. — Nebūs tev jāiet uz upi, es viņu pievākšu …

—    Par velti? — zemnieks iesmējās. — Ne prātā nenāk! Es tā neesmu radis. Tad labāk noslīcinu nekā tā vien atdodu.

—   Man nav tev ko maksāt, — atbildēja Gavels. — Visa mana bagātība ir divi trīsgrašu gabali, bet, ja jāmaksā, tad jāmaksā. Ja nu tu ar vienu trīsgrašu gabalu mierā, tad kaķis būtu glābts.

Zemnieks padomāja, paraustīja plecus, paņēma trīsgrašu gabalu un atdeva kaķi.

Gavels gāja tālāk, priecādamies par to, ka dzīvu radību no nāves bija paglābis, un kaķis arī šķita saprotam šo augstsirdīgo labdarību, jo viņš murrādams glaudās pie jaunā saimnieka kājām. Puisim kabatā bija rieciens maizes, un, kaut arī pašam ēst gribējās, viņš nolauza pusi rieciena, sadrupināja to un pabaroja kaķi, kurš laizīdamies pēdējo drupatu apēda un aizmiga viņam rokās.

Nogājis vairākas verstis, Gavels skatās — nāk atkal pretī kāds vīrs ar maisu pār plecu, un maisā kaut kas kust…

—   Labdieniņ, labo cilvēk, — Gavels sacīja apstādamies.

—   Kādu mantu tu tur nes?

—   Mantu? — cilvēks atsaucās. — Tā nav nekāda manta, ne sivēns, ne zoss, bet gan nikns, nejauks suns. Viņš jau man saplosīja vairākas vistas, kvankšķ vienā laidā un pa naktīm gaudo… piekāršu viņam kaklā akmeni — un lai iet dibenā.

To teikdams, virs parādīja suni Gavelam, un tas viņam ļoti iepatikās. Tā vien likās, ka suns lūgtu, lai paglābj no nāves. Gavelu pārņēma žēlums.

—   Atdodiet to man,_— viņš teica.

—   Par pliku velti? Āda vien ir ko vērts. Ģērmanis to nokrāsos un pārdos kā lapsas ādu. Cik dosi?

—   Trīs graši vien man atlikuši, — atbildēja Gavels, šukurēdams trīsgrašu gabalu no pauniņas laukā.

—   Ko lai dara, dod kaut vai tik, — smiedamies teica ērcīgais vīrs, — ja ne, tad suni nositīšu vai noslīcināšu.

—   Ja jāmaksā, tad jāmaksā. — Gavels pasniedza pēdējos grašus, un skopulis atdeva viņam suni un aizgāja, nevarēdams smieklus valdīt un par muļķi viņu nosaukdams. Bet Gavels neapvainojās.

Suns rēja un luncinājās viņam apkārt. Vajadzēja suni pabarot. Puisis sameklēja atlikušo pusriecienu maizes, sadrupināja un atdeva sunim … Pēc tam ar kaķi rokās un suni blakus gāja tālāk.

Viņš bija ļoti izsalcis, nogurušās kājas vairs neklausīja.

Tad viņš apsēdās zem bumbieres uz akmens un prātoja, ko darīt.

Suns nogūlās viņam vienā pusē, kaķis otrā. Gavels priecājās, ka bija divas radības paglābis no nāves.

Tikai izsalkums viņu mocīja un iekšās dedzināja. Saule jau taisījās uz rietēšanu, laukā, skaties kur gribi, ne ko grauzt, ne kur snaust. Visapkārt kails klajums, bet tumsa jau sāk biezet.

Viņš paskatījās uz saviem ceļabiedriem. Kaķis tupēja, dzeltenās acis aizvērdams un atkal plati atvērdams … Suns skatījās uz viņu un luncināja asti.

—   Redzi nu! Bēdu lietas! — viņš jautri uzsauca četrkājainajam draugam.

Suns, it kā būtu viņu sapratis, pielēca kājās, paošņāja, sāka iet riņķī, zemi ostīdams, beigās sāka kašņāt, ko spēj.

Kašņā, kašņā turpat puisim pie kājām, aizelsies kašņā arvien dziļāk, arvien ašāk, zemi ar ķepām izsviež, un acis zib vien; laiku pa laikam tas jautri ierejas, paskatās uz Gavelu un tik kašņā.

«Kas šim lēcies?» pie sevis brīnījās Gavels. «Tāpat vien jau viņš zemi nekašņās, gan jau viņš to dara ar gudru ziņu.»

Pēc tam suns ielaida purnu izraktajā bedrē, pamatīgi paošņaja, pacēla galvu un ierējās, it kā norādītu puisim uz izraktās bedres dibenu.

Gavels piecēlās, noliecās un ieskatījās … Skatās: pašā dibenā kaut kas mirdzošs; iebāza roku dziļumā un izcēla spožu gredzenu, lielu, skaistu, tikai tas bija apķepis ar zemēm. Gavels nekad vēl nebija redzējis tik skaistu dārglietu un tagad to ar lielu ziņkāri aplūkoja. Tas bija zelta gredzens, it kā no resnas zelta auklas savīts, bet vidū laistījās savāda acs, kas atgādināja cilvēka aci, tikai tā ik mirkli mainīja krāsu. Gavels sāka gredzenu berzēt, lai to notīrītu, bet topašbrīd pie sevis nodomāja:

«Gredzens, kā jau gredzens, skaista lietiņa, bet vai man no tā vieglāk paliek, ja nav ne kur sēst, ne ko ēst…»

Tiklīdz viņam tas iešāvās prātā, skatās — un paliek apstulbis stāvam .. . Stāv viņš skaistas mājas durvīs, suns un kaķis arī turpat līdzās, viens glaužas klāt, otrs rej, un abi viņu ved cauri plašam priekšnamam uz brīnumjauku istabu. Tanī neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, bet galds bija apklāts ar spodru galdautu un uz tā uzliktas tik dāsnas un gardas vakariņas, ka diviem karaļdēliem pietiktu. Bļoda ar kartupeļu ķiļķeniem un visādi sieri, maize, sviests, vistas cepetis, māla krūze ar ūdeni, miestiņš un medus …

Gavels, daudz neminstinādamies, priecīgs sēdās pie galda, ēda pats un neaizmirsa savus draugus; viņš izbadējies ēda tā, ka ausis kustēja, ik pa brītiņam brīnumainajam gredzenam acis uzmezdams, jo viņš atskārta, ka tas ir viņa labais aizgādnis.

Pie galda neviens Gavelu neapkalpoja, bet nebija jau arī vajadzīgs, jo, tikko kāda bļoda vai šķīvis bija tukšs, tas nozuda …

Visu ko pēc sirds patikas baudījis, Gavels gribēja nolikties turpat uz grīdas, jo bija tā radis, bet otrā istabā ieraudzīja gultu ar sniegbaltiem palagiem, turklāt vēl skaistas drānas, kurās viņš varētu rīt tērpties . .. Viņš aizgāja uz gultu un drīz vien aizmiga. Kaķis un suns arī nolikās viņam blakus.

Cik ilgi viņš bija gulējis, to pats nezināja, jo miegs bija tik ciešs, ka viņš pat uz otriem sāniem nepagriezās. Pavēris acis, viņš ieraudzīja lielu, baltu dienu, saulīte bija jau tālu patecējusi un mīlīgi staroja, kaķis mazgājās, bet suns sēdēja, ausis saspicejis, un apsveica saimnieku ar priecīgu riešanu.

Gavels pielēca kājās un žigli steidzās mazgāties, ģērbties un, tīru veļu un jaunās drānas uzvilcies, pats sevi vairs nevarēja pazīt. Pie sienas karājās milzīgs spogulis, kurā ielūkojies viņš pārliecinājās, ka pa šo nakti bija kļuvis glītāks un tagad atgādināja karaļdēlu . . .

Saposies Gavels atkal sajuta ēstgribu un, tikko nodomāja, ka labprāt kaut ko ieēstu, tūdaļ priekšistabā pamanīja klātu galdu, uz kura tik kārdinoši smaržoja putraimu zupa, ka viņš steidzītēm metās pie galda, lai brokastis neatdzistu.

Gavels ieturējās dūšīgi. Kaķi un suni arī neaizmirsa. Ko darīt tālāk? Sēdēt šajā tukšajā mājā vienam pašam, ēst, dzert un tikai gulēt — garlaicīgi. Tad viņš pie sevis nodomāja: «Jāiet tālāk …»

To teikdams, viņš paberzēja gredzenu un acumirklī atkal atradās uz ceļa viens pats kopā ar kaķi un suni. Lielceļš nebija tas pats, pa kuru viņi gāja vakar. Šis bija plats, ar lieliem, veciem kokiem apstādīts un^«tiepās, cik vien tālu rādīja acs, pa krāšņu, apdzīvotu apvidu, ko prieks bij uzlūkot.

Laukus apstrādāja daudz ļaužu, pa ceļu brauca zeltītas karietes, pa labi un pa kreisi varēja redzēt muižas, pilis un ciemu mājas. Gavels gāja lēnām uz priekšu pa ēnaino gatvi, visu labi apskatīdams. Viņam pa priekšu skrēja suns, bet nopakaļ tecēja kaķis …

Tā kā Gavels bija piebāzis kabatas ar maizi, dienā viņam mājas nebija vajadzīgas. Viņš apsēdās koku paēnā, ieēda pats un pabaroja savus ceļabiedrus. Tikai vakarpusē vajadzēja padomāt par pajumti.

Un te arī pagadījās liels, miestam līdzīgs ciems ar prāvām mājām un tirgus laukumu vidū.

Taisni tai brīdī, kad Gavels te ieradās, milzīgs ļaužu pūlis bija salasījies uz tirgus laukuma, un pūļa vidū zirgos sēdēja jātnieki un kaut ko lasīja no papīra ruļļiem priekšā.

Kā liecināja izšuvumiem un ģerboņiem rotātie jātnieku tērpi un platmales ar spalvu pušķiem, tie bija karaļa sūtņi. Viens papriekšu taurēja, lai ļaudis taptu uzmanīgi, un otrs lasīja …

Ļaužu pūlis bija satraukts, daudziem sejā bija manāmas bailes, viens otrs izmisumā lauzīja rokas. Zirgā sēdošais sūtnis no papīra ruļja lasīja, kas viņam bija lasāms:

— Pēc Viņa Augstības karaļa Ķipariņa pavēles visiem viņa padotajiem pavalstniekiem tiek pavēstīts, ka valstij draud lielas briesmas, proti — varenais, bet nekrietnais kaimiņš Melnā Kalna karalis Pūpēdis ar milzīgu karaspēku taisās uzbrukt Ķipariņam un grib valsti izpostīt un iekarot. Ja rastos kāds, kas viņam pretī stātos un paglābtu Ķipariņu līdz ar viņa valsti no posta, tam karalis apsola savas vienīgās brīnumdaiļās meitas Vabolītes roku un atzīs to par savu mantinieku!

Gavels noklausījās šo vēstījumu un tūdaļ pajautāja blakus stāvošajam ciema zemniekam, kur atrodas apdraudētās valsts galvaspilsēta un kur ienaidnieks.

Viens no heroldiem[2] paskaidroja, ka Pūpēdis ar savu karaspēku nule jau esot pienācis pie pilsētas un līdz tai esot vienas dienas gājums.

Gavels tūdaļ paberzēja savu gredzenu un izteica vēlēšanos, lai sapulcētos tūkstoš vīru liels karaspēks, kas varētu sakaut karaļa Ķipariņa ienaidnieku; viņš bija nolēmis pēc tam apprecēties ar karaļmeitu Vabolīti un mierīgi pārvaldīt šo valsti. Tikko viņš beidza berzēt gredzenu, kad pats jau atradās zirgā un ciema nomalē jau bija sapulcējies liels karaspēks, un trīs vojevodas[3]atskrēja pie viņa pēc pavēlēm.

Gavels, spiezdamies cauri pārsteigtajam ļaužu pūlim, kas viņam priecīgi uzgavilēja, izjāja sava karaspēka priekšā un pavēlēja tam steigties uz galvaspilsētu, lai sakautu Pūpēdi. . . Viņš pats arī līdz ar vojevodām laidās aulekšos, aizmirsis šoreiz pat savu kaķi un suni, bet tie sekoja zirgam, neatkāpdamies ne soli.

Otrā rītā pirms gaismas svīduma Gavela karaspēks kopā ar viņu pašu un vojevodām jau atradās pie Ķipariņa galvaspilsētas mūriem; karalis, noslēdzies aiz pilsētas vārtiem, nezināja, ko iesākt, jo aizstāvju pulks bija mazs.

Pūpēdis tuvojās pilsētai, būdams pārliecināts, ka nesastaps nopietnu pretestību, — te pēkšņi Gavels ar savu karaspēku un trim vojevodām izšāvās viņam priekšā kā zibens no skaidrām debesīm.

Kas tur notika, tas nav izstāstāms; viss kaujas lauks bija nosēts līķiem, un pats Pūpēdis tik tikko izspruka ar veselu ādu. Bet Gavels pēc gūtās uzvaras pie pilsētas mūriem lika uzcelt nometni un trīs savus vojevodas nosūtīja kā sūtņus pie karaļa, likdams sveicināt karali un lūgt viņa meitas Vabolītes roku, kas bija vēstījumā svinīgi apsolīta.

Karalis Ķipariņš kopā ar meitu no pils torņa bija sekojis kaujas norisei. Uzklausījis sūtņus, viņš tūdaļ brauca tikties ar savu nākamo znotu. Karalis bija sīks, salīcis večukiņš, bet kronis viņam galvā — smags un liels; tas pastāvīgi šļuka nost no plikās galvas uz deguna, un viņam to vajadzēja pieturēt.

Gavels sveica viņu pie savas telts, abi sarokojās, un tad Ķipariņš noņēma savu kroni no galvas, iemiedza to bez klīrēšanās padusē un aizveda uzvarētāju uz pili pie meitas. Te karaļmeita Vabolīte saposusies jau gjājdīja savu līgavaini ar zeltu izaustās drānās, tik daiļa, ka acis žilba, uz viņu skatoties, bet viņa pati rādījās lepna un skatījās uz uzvarētāju no augšas.

Ķipariņš, būdams lāga cilvēks, nometa savu kroni uz lādes un, uzskatīdams jebkādu ceremoniju par lieku, lieliskā omā apsēdās pie galda. Gavela kāzas ar karaļmeitu Vabolīti notika tajā pašā dienā par lielu prieku visiem galvaspilsētas iedzīvotājiem.

Kāzās piedalījās arī trīs Gavela vojevodas, un viss viņa karaspēks stāvēja pie pilsētas mūriem, bet, tā kā bija vajadzīgi lieli ēdamā un dzeramā krājumi, karalis Ķipariņš pasteidzās Gavelu pierunāt, lai viņš karaspēku atlaiž.

Gavels piekrita un, iegājis kaktā, paberzēja savu gredzenu un čukstus izsacīja pavēli. Otrā rītā no vojevodām un karaspēka vairs nebija ne vēsts, un Gavels palika pilī pie sievas.

Drīz pēc tam vecais Ķipariņš, kam labpatika mieloties un pie galda ilgi nīkt un tērgāt, ielocījis vakariņās pamatīgu desas luņķi un izdzēris veselu mučeli alus, naktī izlaida garu. Viņam tika sarīkotas lieliskas bēres, pēc tam Gavels un viņa sieva tika kronēti un sāka valdīt.

Kaķis un suns jaunā karaļa galmā bija lielā cieņā.

Zinot Gavela mīksto sirdi, nav grūti iedomāties, kāds karalis viņš bija. Viņš iesāka ar to, ka trūcīgos ļautiņus atbrīvoja no jebkādām nodevām un šķūtīm, nabagiem ierīkoja dziednīcas un nespējnieku patversmes, un pats kopā ar kaķi un suni caurām dienām staigāja apkārt, vākdams ubagus, kropļus, bāriņus, lai tiem palīdzētu, tos paglābtu, apģērbtu un pabarotu.

Karalienei tas nepatika un vēl jo mazāk — visiem galminiekiem, kuri, to redzot, rauca degunus un bija nemierā, ka Gavels neuzklausa viņu lišķības un neapdāvina vis viņus, bet rūpējas par nabagiem.

Drīz vien viņi sāka par karali zoboties un pat uzdrošinājās tenkot karalienei, ka droši vien karalis pats neesot diez cik dižu ļaužu, ja jau tā noņemoties ar vienkāršajiem ļautiņiem.

Tas karalienei iedzēla. Viņa gan mīlēja savu vīru, taču lepojās, ka nāk no lielās Ķipariņu un Rūķīšu dzimtas. Tādēļ viņa sāka vīru iztaujāt par viņa izcelsmi.

Gavels tikai pasmējās, neko skaidri nepasacīdams, un tā uzkurināja vēl jo vairāk viņas ziņkāri.

Tad karaliene kļuva sevišķi mīlīga un apgalvoja, ka par karaļvalsts izglābšanu viņu mīlētu un mūžam justos pateicīga, kaut arī viņš būtu visvienkāršāko ļaužu. Mazpamazītēm, arvien neatlaidīgāk vīru tincinādama, karaliene Vabolīte vienvakar, kad abi divatā sēdēja dārzā un klausījās lakstīgalu pogošanā, ņēmās lūgt stipri jo stipri, lai viņš pastāstītu par sevi, sākot no pašas bērnības, ka Gavels savā labsirdībā arī izstāstīja, ka viņš bijis vienkārša zemnieka dēls un kā ticis pie šī brīnumainā gredzena. Gavels neslēpa arī to, kur glabā šo dārgumu un kā ar to jāapietas.

Karaliene Vabolīte, uzzinājusi, ka kļuvusi zemnieka sieva, izgudrēm neizrādīja savu sašutumu, bet nolēma vīru pazudināt un tikt no viņa vaļā.

Kādureiz, kad Gavels bija cieši iemidzis, karaliene bez jebkādām bailēm ielavījās guļamistabā, veikli izvilka gredzenu viņam no azotes un uzmauca to sev pirkstā, pieprasīdama, lai Gavels acumirklī tiktu ieslodzīts augstā tornī jūras vientuļā salā un tur līdz pat nāvei tiktu apsargāts tā, ka viņš savu kāju nespertu ne karaļvalsts, ne viņas — karalienes tuvumā.

Kad godprātīgais Gavels pamodās, viņš pēc sievas pavēles jau bija ieslodzīts tornī; pamanījis, ka azotē vairs nav burvju gredzena, viņš saprata, ka karaliene viņu pievīlusi.

Gavels uzrāpās torņa pašā augšā, lai vismaz paskatītos, kur viņš ieslodzīts, un ieraudzīja visaplīk tikai jūras vienmuļo klaju. Tornis atradās uz mazas, klinšainas saliņas, pret kuru plīsa jūras bangas un kurai apkārt, žēlabaini vīvinot, laidelējās jūras putni.

Visvairāk viņam bija žēl kaķa un suņa, savu uzticamo draugu, kuru šeit nebija ar viņu kopā. Bet suns un kaķis pa to laiku visā pilī meklēja savu saimnieku — skraidīja, ošņāja un nevarēja saprast, kas ar viņu atgadījies. Suns, pamanījis karalienes pirkstā burvju gredzenu, no kura viņa vairs nešķīrās, beidzot noprata, ka sievas viltus ir pazudinājis vīru. Suns un kaķis ilgi lauzīja galvu, kādā veidā varētu savu saimnieku atriebt un atbrīvot.

Kaķis vispirms ar milzīgu niknumu sāka tramdīt pils peles, lai tās nāktu palīgā atdabūt gredzenu. Suns viņam visnotaļ palīdzēja, un abi nelika pelērff ne mirkli miera. Beigu beigās pelēm nekas cits neatlika kā paklausīt kaķim, jo pamest pils labumus tām nebūt negribējās. Peles salasījās pagrabā uz sapulci.

Viņas iesāka apspriesties vakarā, un, tā kā balsis dalījās, un katra pele, palepodamās ar savām runas dāvanām, gribēja teikt garu runu, tad tās sprieda līdz pat rītam un… neko neizsprieda. Otrā rītā peles sapulcējās atkal un tik tikko neklupa cita citai virsū. Peles sadalījās divās nometnēs, un izveidojās vēl trešais pulks, kas gribēja abas naidīgās puses samierināt. Bet tās nedabūja ilgi darboties. Desmitajā dienā, kad kaķis jau uzstāja pavisam nepiekāpīgi, beidzot tika nolemts nosūtīt pie viņa sūtņus …

Kaķis peļu priekšstāves pieņēma, bet brīdināja, ka par kaut kādu savstarpēju vienošanos nevar būt runas, iekams peles nebūs no karalienes atdabūjušas gredzenu. Kaķis bija noglūnējis, ka pa nakti karaliene to tur mutē, jo baidās, ka lielais gredzens nenokrīt no viņas sīkā pirkstiņa.

Pelēm, glābjot savu cilti no bojāejas, vajadzēja iezagties guļamistabā un nogaidīt izdevīgu brīdi. Tā kā peles bija ļoti attapīgas un lielas izdomnieces, tās nolēma pakutināt guļošo Vabolīti, lai viņa miegā izlaistu gredzenu no mutes. Vienreiz un arī otrreiz tas neizdevās, bet, kad pelītes bez apstājas sāka viņai ar astītēm kutināt lūpas, karaliene tās beidzot pavēra, gredzens izkrita un noripoja uz grīdas — te suns un kaķis jau to gaidīja, un suns, paķēris gredzenu, tūlīt sāka skrapšināties pie durvīm un smilkstēt, kamēr kalpone pamodās un abus izlaida.

Suns un kaķis tajā pašā naktī izlavījās no pils un aizmuka projām, un, noģizdami, ka Gavels atrodas vientuļā salā jūras vidū, devās jūras virzienā … Viņi gāja un gāja, jo līdz jūrai bija tālu, ko iet, līdz beidzot viņi to sasniedza. Bet kā nu tikt līdz salai?

Kaķis neprata peldēt, bet negribēja palikt malā, jo uzskatīja, ka bez viņa tur neiztiks. Tad draugi sarunāja, ka gredzenu turēs mutē kaķis, bet suns paņems viņu uz skausta — un abi tā peldēs uz salu.

Iesākumā viss gāja labi, viņi jau tika pusceļā līdz salai, kas tālumā jau bija saredzama, kad suns pajautāja kaķim:

—   Vai tev ir gredzens?

—   Jā! — kaķis atsaucās, un, tiklīdz viņš pavēra muti, gredzens izkrita un nozuda jūras dzelmē. Viņš pārbijies neuzdrošinājās sunim to pateikt, kamēr nebija aizpeldējuši līdz salai.

Te suns pajautāja:

—    Kur ir gredzens?

—   Es to turēju cieši, — kaķis žēlabaini sacīja, — bet, kad tu man pajautāji, es kā muļķis pavēru muti, lai atbildētu, un … gredzens nogāja jūras dibenā.

Suns gribēja vai pārplīst aiz dusmām.

—    Kaķi! Nelieti! — viņš iekaucās. — Glābies, kā vari! Es zvēru pie pekles suņa Cerbera — ja tu man gredzenu kaut kādā veidā nesadzīsi rokā, es tev rīkli pārkodīšu … un pats pēc tam nobeigšos bada nāvē.

Kaķis, peļu junkurs, neko citu nevarēdams izdomāt, beigās nolēma izrīkoties te, jūras malā, ar zivīm tāpat kā pilī ar pelēm. Tā nu viņš sāka tvarstīt zivis un tās nīdēt bez žēlastības.

Tūkstošiem beigtu zivju mētājās krastā; posta darbs bija briesmīgs, zivis pārbijās. Tad arī viņas salasījās uz apspriedi,

bet šī bija daudz savādāka apspriede nekā pelēm. Sanāca milzīgie laši, līdakas un citas gudras zivis un vienā mirklī izlēma sūtīt sūtņus pie kaķa. Sīkajām zivtiņām vajadzēja paklausīt bez ierunām, jo tās nemaz netika pie teikšanas.

Kaķis krastā jau gaidīja. Vecā store sāka teikt runu, bet viņš nemaz neklausījās.

—   Jums visām gals klāt, — viņš ieņaudējās, — ja jūs man gredzenu nesameklēsiet! Dariet, kā mākat, bet citādi miera nebūs!

Acumirklī lielās zivis, kurām pašām negribējās pa dubļiem un dūņām jūras dibenā lodāt, norīkoja desmittūkstoš mazo zivtiņu, lai tās uzmeklētu gredzenu, un tanī pašā dienā kāda nabaga raudiņa to atnesa. Vecā store to viņai atņēma un aizpeldēja pie kaķa.

Prieks bija liels, bet īsti priecāties vēl bija par agru. Gredzens nu bija rokā, bet viņi nezināja, kā tikt ar to tornī. Nebija nevienas ieejas, neviena cauruma, neviena loga, un tikai augša bija vaļā, pa kurieni ieplūda gaiss. Kaķis apņēm_ās_ rāpties pa mūri uz augšu… Suns palika torņa pakājē, apsēdās uz klints un sargāja.

Kaķis rāpās, rāpās, turējās ar nagiem pie akmeņiem, tika līdz pusei, bet te viņam spēki izsīka … un — bladāc — nabags nokrita zemē. Tā kā kaķis vienmēr krīt uz kājām, nekas briesmīgs nenotika — drusku sasitās, un viss.

Suns ierūcās:

—   Rāpies augšā! Ja neuzrāpsies, es tev rīkli pārkodīšu, nu mēģini vēlreiz!

Mazdrusciņ atpūties, kaķis rāpās otrreiz un nokrita atkal. Suns to sagrāba aiz apkakles un bezmaz nožņaudza.

•— Rāpšos vēlreiz, — ieņaudējās kaķis, — tikai ļauj man atvilkt elpu! Trešajā reizē kaķis tik cieši ar nagiem turējās akmeņu spraugās un plaisās un tik rūpīgi izraudzījās akmeņus, ka tika līdz augšai.

Taisni tobrīd Gavels sēdēja torņa augšā uz akmens sola un skumji noraudzījās jūras tālumā — kad pēkšņi pamanīja savu iemīļoto kaķi bezspēkā nokrītam sev pie kājām un zelta gredzenu noripojam…

Gavels priecīgs pacēla nabaga dzīvnieku, tas tikko elpoja …

Tā kā tornī bija jādzīvo tikai pie maizes un ūdens, karalis Gavels bija izsalcis un izdēdējis, tādēļ viņš tūdaļ paberzēja gredzenu, pasūtīdams ēdienu sev, sunim un kaķim …

Acumirklī viņi visi trīs atradās tanī pašā mājā, kurā vakariņoja pirmo reizi pēc aiziešanas no vecākiem. .. Gavelam vajadzēja ne tikai pašam atgūt spēkus, paēst un padzert, bet arī savus draugus pabarot un padomāt, ko darīt tālāk. Atgriezties pie karalienes, kas viņu bija tik nekrietnā kārtā pievīlusi, viņam netikās, kaut arī viņš to vēl mīlēja. Taču visādā ziņā žēl bija karaļvalsts un visvairāk nelaimīgo ubagu, kropļu un visu posta bērnu, kuriem viņš varēja būt palīgs un aizgādnis.

Izgulējies un paēdis Gavels šķītās kaut ko izlēmis un vēlējās paieties mazlietiņ pa zaļo gatvi, pa kuru sen nebija gājis, un tā viņš atkal nokļuva uz tā paša kokiem apaugušā lielceļa, pa kuru bija devies pasaulē, un nonāca tanī pašā ciemā.

Dīvainā kārtā arī šoreiz tirgus laukums bija pārbiedētu un izmisušu ļaužu pilns.

—    Labie ļaudis, kas tad atkal te pie jums atgadījies? — viņš jautāja. — Jums laikam uzbrukusi kāda nelaime?

—   Jā! Briesmīga sodība! — viņam atbildēja voits — viens no pilsētas vecajiem. — Neviens vairs mūs nepaglābs. Karaliene un karaļvalsts kritīs par upuri ienaidniekam. Nav zināms, kas ar karali Gavelu noticis, viņš bija gudrs un stiprs valdnieks. Tagad, kad viņa vairs nav, nekrietnais Pūpēdis, to uzzinājis, nāk ar savu karaspēku mūs iekarot un, kad būs iekarojis, liks savā valodā runāt un padarīs par saviem vergiem. Bet tas ir pats briesmīgākais, ko vien kāda nabaga tauta var piedzīvot.

Gavels klausījās un domāja, ko darīt. Karalienes viņam bija stipri žēl, tas tiesa, bet vēl jo vairāk — karaļvalsts, kurai viņš varēja būt noderīgs.

Tad viņš paberzēja gredzenu, vēlēdamies simttūkstoš vīru lielu karaspēku un trīs vojevodas. Acumirklī parādījās vojevodas un karašpēks jau gaidīja viņa pavēles. Gavels sēdēja zirgā un veda karaspēku uz priekšu, lai nogrieztu Pūpēdim ceļu uz galvaspilsētu.

Tiklīdz viņa karaspēks parādījās un Pūpēdis to pamanīja, viņš, nemaz neuzsākot kauju, metās bēgt. .. Viņus bēgot ka

pāja kā kāpostgalvas, un pats Pūpēdis palika kaujas laukā starp kritušajiem.

Karaliene no pils skatījās un krita nemaņā aiz bailēm. Ienaidnieks tika aiztriekts. Nu Gavels, viņas vīrs, droši vien gribēs atriebties par nelietīgo viltu… Viņa necerēja izlūgties piedošanu … Uzvarētājs jau iejāja savā galvaspilsētā.

Vabolīte ieslēdzās istabā un, nometusies ceļos, gaidīja pelnīto sodu, būdama pārliecināta, ka tagad karalis viņu ieslodzīs tanī pašā tornī jūras vientuļajā salā, lai viņa tur sēdētu un gaidītu savu galu … Bet Gavels bija pārāk krietns un labs, lai atriebtos. Tika atvērti vārti, galma kungi un vecajie, parādot godu karalim, krita viņam pie kājām.

Gavels, neko neteikdams, lika sevi vest pie sievas. Viņš nostājās durvīs.

—    Nu, karaliene Vabolīte? — viņš teica. — Redzi, atkal es ierados laikā. Vai nav tiesa? Tornī man bija briesmīgi garlaicīgi. Taču draugi mani izglāba … Tad nu mums atkal jādzīvo kopā, jo, kas reiz ir salaulāti, tos vairs atlaulāt nevar … Es jau varētu atriebties, bet negribu. Tas būtu nekrietni… Tomēr no pienācīga soda tu neizbēgsi, mana karaliene.

To dzirdot, Vabolīte pacēla galvu un saausījās.

—    Es esmu vienkāršs zemnieks . .. Gavels. No zemnieka es kļuvu par karali, un to es neslēpju. Tu izgāji pie manis, Vabolīte, un esi mana sieva, tādēļ tev jānāk man līdzi uz manu vecāku māju un par sodu pie viņu kājām jānoliecas … Tad es tev visu piedošu un nepieminēšu ļaunu.

Karaliene Vabolīte apskāva viņa kājas un ar visu bija mierā.

Otrā rītā, līdzko atausa diena, karalis paberzēja gredzenu, vēlēdamies atrasties uz ceļa, kas ved uz vecāku mājām . .. Gavels un Vabolīte, abi ar zelta kroņiem galvā, zeltšūtos samta tērpos, jau atradās uz ceļa, aiz viņiem viss galms, pajūgi ar visādiem dārgumiem tik lielā skaitā, ka ne saskaitīt. Tā viņi brauca, kamēr pēkšņi ieraudzīja vienu no Gavela brāļiem dzenam vēršus no ganībām. Pamanījis karali, šis pārbijies krīt pie zemes un sit pieri pie zemes. Mugurā nodriskātas gana drēbes, vaigs nosmulēts. Karalis, viņu ieraugot, apstājās un iesmējās.

—   Vai tad tu mani nepazīsti? … Tas esmu es, Gavels, tavs miesīgais brālis, tikai ar savu muļķību es tiku pie karaļa kroņa,

bet tu ar savu gudrību arvien vēl vēršus gani. Celies un nāc mums līdzi!

Karalienei Vabolītei vajadzēja paciest, ka viņai blakus iet zemnieks.

Mazliet tālāk viņi pamanīja otru brāli, kas dzina izkāmējušus zirgus. Pamanījis karaļa kavalkādi, viņš žigli nodzina ceļa malā vecos kleperus un, neuzdrošinādamies pat paskatīties uz Gavelu, nokrita pie zemes, tam godu dodams.

Bet karalis uzsauca:

—   Celies! Tu mani nepazini, es esmu tavs brālis, nāc mums līdzi!

Pie pašas mājas tāpat pārbijās arī trešais brālis, un beigas visi piegāja pie vārtiem.

Tēvs un māte izskrēja paskatīties uz grezno gājienu, kas bija vārtu priekšā apstājies. Abi vecāki pazina Gavelu tikai pēc balss: kad viņš tos uzrunāja un abiem paklanījās, tad vecīši saprata, ka tas viņu dēls …

—    Labu darbu izdarījāt jūs, mani mīļie, ka mani no mājām padzināt, jo citādi es nebūtu iemantojis karaļvalsti un nebūtu varējis jums vecumdienās palīdzēt. Es jums no visas sirds pateicos, bet, ja nu reiz sēdu karaļa tronī, lai nekad neaizmirstu, ka esmu tāds pats cilvēks kā citi, — nāciet jūs man līdzi un nosēdieties man blakus zemnieku drānās, lai es varētu paklausību mācīties un lepns nekļūtu.

To teicis, Gavels pacienāja savus vecākus un aizveda viņus sev līdzi uz galvaspilsētu, kurā, jaukus godus sarīkojis, simt gadu valdīja kopā ar karalieni Vabolīti, bet viņa dēli tajā karalistē valda vēl šobaltdien.

Marija ĶrIgere

ZALKŠA PATEICĪBA

Tas bija sensenos laikos. Tik senos, ka neviens vairs tos labi neatmin, un ir tikai zināms, ka viņlaik atgadījās tādi brīnumi, kas pasakās vien iespējami.

Tajos sirmsenajos aizlaikos kādā piekalnes apvidū dzīvoja ļoti nabadzīgs zemnieks, kuru sauca par Bartušu. Viņam piederēja pussabrucis būcenis, nebija nevienas saimniecības ēkas, par darba rīkiem nemaz nerunājot. Bija viena gāzelīga pīle un cita nekā. Labuma no šīs pīles nebija daudz, jo olas tā nedēja, bet tecēja viņam visur pakaļ kā sunītis un līksmi pēkšķēja. Bet kā Bartušs par viņu rūpējās! Ak, vai manu dieniņ! Saplūca viņai svaigu zālīti vai sulīgās J?alandas, ņēma savu mīluli uz rokām un nesa uz strautiņu, lai viņa izpeldētos kristāltīrā ūdenī. Un nebija jau nemaz par to visu jābrīnās, jo Bartušs bija ļoti gādīgs.

Tā rūpēdamies par savu pīli, Bartušs vienudien aizgaja mazliet tālāk pameklēt balandas un saplūkt ūdenslēcas, ar kurām bija apaudzis neliels dīķis attālajā tumši rasotajā ielejā. Bartušs paņēma līdzi sietu, kur varētu ūdenslēcas ielasīt, — iet pa ceļu un jautri svilpo. Te piepeši apstājās. Viņam likās, ka kāds svilpo līdzi. Vispirms viņš nodomāja, ka tā varbūt ir atbalss. Kad ieklausījās, pārliecinājās, ka tā nav vis atbalss. Kāds tuvumā klusi, skaisti svilpoja. Bartušs paskatījās visapkārt — neviena neredzēja. Gribēja jau iet tālāk, te pēkšņi kāds viņu uzrunāja:

—    Palīdzi man, Bartuš!

Bartušs atkal paskatījās gan sev aiz muguras, gan pa labi, gan pa kreisi. Nevienas dzīvas dvēseles. Tomēr atsaucās:

—   Es tak tevi neredzu! Kur tu tā esi noslēpies?

—   Panāc šurp uz šā kārklu cera pusi!

Bartušs pienāca pie kārklu cera, kas auga mazu gabaliņu tālāk, skatās — pakrūmē guļ zalktis. Galvu pacēlis, šņāc. Galvā tam rasas pērļu kronis, kas saulē staro kā dārgakmeņi.

—   Man ir viens lūgums, Bartuš, — iešņācās zalktis, — viens lūgums. Paņem mani savā sietā un panes augstāk piekalnē! Es tev par to atlīdzināšu.

—    Kāpēc ne, es to izdarīšu arī bez atlīdzības, zalkšu karali, — Bartušs sacīja un zemu paklanījās.

Pēc tam viņš iecēla zalkti ar mirdzošo kroni sietā un uznesa tālāk piekalnē — uz turieni, kur zalkšu karalis norādīja. Kad viņš bija nonācis norādītajā vietā un nolicis zalkti zālē, rāpulis atkal iešņācās:

—   Es gribētu tev parādīt savu karalisko pateicību. Noliecies pār mani!

Bartušs paklausīja, un zalkšu karalis iešņācās. Bartušs sajuta, ka viņam galvu it kā apņemtu silts vējš. Bet zalkšu karalis turpināja:

—    Es tev tagad iedevu tādu burvju varu, ka jebkurā brīdī, kad vien tu iesvilpsies, varēsi izsaukt vētru, zibeni un klintis izkustināt. Varbūt tev tas dzīvē noderēs. Bet tagad ņem savu sietu un ej atpakaļ uz ieleju! Tur tu satiksi karaļa svītu un karali jājam brūnā zirgā. Tikai neaizmirsti, ar kādu varu esmu tevi apveltījis!

Bartušs pateikdamies paklanījās, paņēma sietu un devās atpakaļ uz ieleju, lai saplūktu savai pīlītei ūdenslēcas, — te piepeši aiz sevis sadzirdēja soļu dipoņu, ratu rībēšanu un zirgu zviegšanu. Viņš pameta skatienu atpakaļ un, roku virs acīm pielicis, ieraudzīja, ka tuvojas karaļa svīta. Priekšā jāja pats karalis sarkanā mētelī. Karalim galvā vizēja žilbinošs zelta kronis un rokā mirgoja valdnieka zizlis.

—    Hei! — karalis uzsauca. — Kas tu tāds esi?

—   Mani sauc par Bartušu, jūsu gaišība.

—    Hm, par Bartušu, tu saki? — karalis pakasīja bārdu ar zizli un turpināja: — Esmu ļoti noguris no ceļa. Gribētu atpūtai rast kādu pajumti. Vai te tuvumā nav kāda iebraucamā vieta, kur varētu pārnakšņot?

—    Nav te tuvumā nekādas iebraucamās vietas, jūsu gaišība, — atbildēja Bartušs.

—    Bet varbūt ir kāda muiža?

—            Nav arī nevienas muižas.

—            Kur tādā gadījumā lai es apmetos ar savu karalisko svītu pa nakti? Es pats esmu noguris, un mani karavīri arī ir noguruši. Mums jāatpūšas, jo mēs ejam karā.

—            Vai manu mīļdieniņ! Karā? — pārbijās Bartušs.

—            Nebaidies, — labsirdīgi pamāja ar zizli karalis, — es ar saviem karavīriem uzvarēšu ienaidnieku. Bet pirms tam mums jāatpūšas. Varbūt tuvumā ir vismaz

kāda māja, kurā es varētu pa nakti nolikt savu karaļa galvu.

—    Ir tikai mana nabadzīgā būdele, jūsu gaišība, ja jūs to nenoniecināsiet, atradīsiet tur sev pajumti.

Karalis pieņēma Bartuša uzaicinājumu. Nokāpis no sava lepnā zirga, viņš uzreiz pamanīja pīlīti, kas gāzelēdamās čāpoja Bartušam pretī. Karalis, viņu ieraudzīdams, priecīgs iesaucās:

—   Klau, galminieki, es esmu briesmīgi izsalcis! Lai es remdētu savu karalisko ēstgribu, pēc iespējas drīzāk nokaujiet šo pīli un izcepiet uz uguns!

To dzirdot, Bartušs nokrita karaļa priekšā ceļos.

—   Jūsu gaišība, nenogaliniet šo pīli! Man mājās ir mazdrusciņ piena, rupjmaizes kancītis un kulīte ar putraimiem. Šo pīli gan nenokaujiet! Es pats to no mazotnes izaudzēju.

—   Klusē, — bargi teica karalis, — neviens nedrīkst pretoties manai karaliskajai gribai! Hei, karavīri, ķeriet ciet to pīli un sakuriet ugunskuru!

—   Klausāmies, mūsu karali! — bruņinieki atbildēja.

Nabaga Bartušam sirds aiz izbailēm pamira.

«Vai manu mīļdieniņ!» viņš nodomāja. «Vai dieniņ! Ko nu lai es iesāku?»

Viņš vēlreiz paskatījās uz karali un ieraudzīja ūsainu, karaliski bargu vaigu. Tanī pašā mirklī viņš atcerējās arī zalkšu karali. Viņš atcerējās, ar kādu varu zalkšu karalis viņu bija apveltījis, un nolēma izmēģināt savu spēku. Viņš aši piecēlās un skaļi iesvilpās.

Tiklīdz viņš iesvilpās, sacēlās briesmīgs, neiedomājams viesulis. Viss sagriezās virpulī. Bartušs skatās — viņa gaišība karalis, vēja nests, lido projām pa gaisu, sarkanais mētelis vien plīvo. Karavīri kā lapas rudenī virpuļo pa gaisu, rau, pat pāri būdeles jumta korei, pāri kokam. Beigās vējš uzsvieda viņa gaišību karali kā salmu kūli uz jumta, un viņš, pie kores cieši pieķēries, tur palika.

—   Glābiet! Palīgā! Karavīri un galminieki, palīgā! — viņš kliedza. Bet karavīri un galminieki, viesuļa rauti, lidoja viņam garām.

—   Palīgā! — velti kliedza karalis savā karaliskajā balsī.

Bet Bartušs smējās, vēderu turēdams. Beidzot viņš teica tā:

—   Jūsu gaišība karali! Ja jums pārgājusi apetīte uz manu pīlf, tad es apturēšu viesuli un jūs laimīgi tiksiet zemē no jumta.

—   Nē, nē, negribu vairs nekādu pīli! — novaidējās karalis. — Lai tikai tas viesulis apstājas!

Tad Bartušs iesvilpās, vējš paklausīgi aprima, un karalis laimīgi norāpās no jumta zemē.

Bet, tiklīdz viņš nostājās uz zemes, tanī pašā mirklī bargi iekliedzās:

—   Hei, karavīri un galminieki! Sasieniet šo zemnieku un pusdienās man pasniedziet pīles cepeti!

—   Ak tāds tu man esi, jūsu gaišība karali! — iesaucās Bartušs. — Nu tad pagaidi!

Un viņš iesvilpās atkal.

Tiklīdz viņš iesvilpās, visās pamalēs nodārdēja pērkons un noplaiksnīja zibens. Turklāt tik draudīgi, tik skaļi un tik spoži, ka zeme visapkārt likās uzliesmojam. Pērkona grāvieni plīsa ap karali un karavīriem tā, ka tie aiz bailēm nezināja, kur dēties. Un karalis, baiļu pārņemts, sāka lūgties Bartušu, lai aptur šos pērkona grāvienus. Bartušs arī šoreiz uzklausīja karaļa lūgumu un atkal noticēja karaļa solījumam, bet, tiklīdz pēdējie pērkona grāvieni bija noklusuši, karalis iesaucās, lai Bartušu sasien un pīli nokauj cepetim.

—    Paklau, karali, nu man pietiek! — Bartušs iekliedzās, būdams jau pamatīgi sadusmots. — Es tevi tūdaļ nomierināšu. — Un viņš atkal iesvilpās. Un tagad sāka gāzt lietus kā ar spaiņiem. Vēl briesmīgāk — likās, ka no debesīm brāžas simtiem un tūkstošiem strautu un simtiem un tūkstošiem upju. Karalis un viņa karavīri peldēja kā skaidas, ūdens sniedzās jau līdz kaklam, bet Bartušs stāvēja pāri šiem plūdiem un par viņiem smējās. **

—   Glāb, glāb mūs! — Liec, lai lietus gāzes pārstāj līt! — iekliedzās karalis. — Es zvēru, ka neaiztikšu tavu pīli!

Bet, tā kā Bartušs jau divas reizes bija pievīlies, karalim noticēdams, tad viņš šoreiz par vaimanām daudz nelikās zinis. Beigās galminieki un karavīri sāka lūgties, lai karaļa vainas dēļ viņus nepazudinot. Tad Bartušs karavīru lūgumam paklausīja un apturēja lietus gāzmu. Ūdens tūdaļ iesūcās zemē, mākoņi izklīda, un parādījās saule, laī zemi nosusinātu. Karalis lika arī savu sarkano mēteli izžāvēt saulē, bet, tiklīdz mētelis izžuva, galminieki to paķēra un uzvilka Bartušam. Pēc tam viņi atņēma karalim kroni un zizli un atdeva Bartušam.

—   Tagad tu būsi mūsu karalis, — viņi teica, — jo tu esi labāks un varenāks. Brauc mums līdzi uz pilsētu un sēdies karaļa tronī.

Bartušs iesmējās, jo viņam tas ļoti patika. Viņš uzlēca karaļa zirgā, kroni, kas viņam galvā bija nošķiebies, sakārtoja un jau gribēja ar zizli dot mājienu, lai karapulks dotos ceļā, bet pēkšņi nolēca zemē, noliecās un paņēma uz rokām pili.

—    Kā tad es bez viņas? — viņš sacīja karapulkam. — Es to uzaudzēju. Tā bija ar mani bēdās, tāpēc arī tagad to nepametīšu vienu.

Un, uzlēcis zirgā, noskūpstīja pīli uz dzeltenā knābja. Tiklīdz viņš to izdarīja, pīles vietā viņam blakus zirgā parādījās daiļa karaļmeita.

—   Es biju apburta, — viņa sacīja un noskūpstīja Bartušu. Un tad viņa devās pasaulē kopā ar Bartušu un karapulku, un abi bija ļoti laimīgi. Bet ļaunais karalis palika Bartuša būdā un kļuva par meža cirtēju.

Gustavs Morcineks

PAR GUDRO MUĻĶĪTI

Reiz dzīvoja kāds zemnieks, kuram bija treji dēli. Divi no viņiem bija gudri, trešais — pats jaunākais — muļķītis. Tā vismaz apgalvoja abi vecākie brāļi Haniss un Francis. Tomēr visjaunākajam brālim Zeflītim bija galva uz pleciem. Bez tam viņam bija arī laba sirds.

Reiz tēvs saviem trim dēliem teica:

—   Jūs labi zināt, kāds posts valda manā mājā. Cērt kaut zobus sienā, nav ko grauzt! Tamdēļ ejta pasaulē un meklējiet laimi, kad atradīsiet, nāciet atpakaļ mājās pie sava vecā tēva!

Dēli atvadījās no tēva un gāja pasaulē laimi meklēt. Gāja, gāja, kamēr nonāca pie ļj^la meža. Mežā ceļš pašķīrās uz četrām debess pusēm. Un krustceļos šalca kupla liepa.

Brāļi apsēdās zem liepas, lai apspriestos, ko tālāk darīt.

—    Es iešu pa kreisi! — teica Haniss.

—    Es došos pa labi! — sacīja Francis.

—    Bet es — taisni! — teica Zeflītis. — Bet zināt, ko es vēl jums teikšu, mīļie brāļi? — viņš pēc brīža piebilda.

—   Mēs ļoti gribam zināt, kādu gudrību tu mums pateiksi, — dzēlīgi atsaucās Haniss un Francis.

—    Ietrieksim katrs šajā liepā savu nazi līdz spalam! — iesāka Zeflītis. — Kad pēc trim gadiem, trim mēnešiem un trim dienām kāds no mums būs te atgriezies, tad lai paskatās uz abu pārējo brāļu nažiem. Ja viņu naži būs līdz pusei aprūsējuši, tad tā būs zīme, ka abi ir briesmās. Ja naži būs rūsas klāti līdz spalam, tad tas nozīmēs, ka viņi nav vairs starp dzīvajiem. Turpretī, ja tie būs spoži kā sudrabs, tad tā būs zīme, ka pēc neilga brītiņa viņi ieradīsies ar atrasto laimi.

Abi gudrie brāļi piekrita, un visi trīs ietrieca savus nažus liepā līdz spalam. Tad visi trīs atvadījās un gāja katrs uz savu debess pusi. Haniss pa kreisi, Francis pa labi un Zeflītis— taisni uz priekšu, kur deguns rādija.

Zeflītis gāja un gāja, kamēr pēc laba laika nonāca kādā pilsētā. Te viņš skatās un redz, ka pilsētā lielas bēdas. Ļaudis raud, lauza rokas, torņos izkārti melni karogi, putni apklusuši, saule paslēpusies aiz tumšiem mākoņiem, visi kara|a galminieki ietērpušies sēru drānās un galvas apkaisījuši pelniem. Vislielākās skumjas laikam bija pilī.

Zeflītis iegāja krogā un apjautājās, kādēļ pilsētā tik lielas sēras un kāpēc visvairāk skumst karaļa pilī.

—   Vai tad jūs, ceļagājēj, nekā nezināt?

—    Nezinu vis.

—    Nu tad klausieties! Aiz mūsu pilsētas mežonīgās klintīs briesmīgā alā mitinās nelietīgs pūķis. Katru gadu mums viņam jāupurē viena jaunava.Mūsu karalim un visiem soģiem līdz ārpilsētās galvu jāvelk lozes. Un šajā gadā liktenis lēmis upurēt mūsu jauniņo karaļmeitu, kas ir tik skaista kā rītausma. Pēc trim dienām mēs visi aizvedīsim viņu uz šo alu, lai pūķis nelaimīgo aprītu …

—   Bet kādēļ jūs tā darāt?

—   Ja mēs pūķim katru gadu neļautu aprīt vienu jaunavu, viņš nopostītu mūsu pilsētu un visu karalisti un mūs saplosītu.

—   Vai tad nav atradies drosminieks, kas ietu ar pūķi cīņā?

—   Cilvēk mīļais, jūs nezināt, cik te bija daudz slavenu karotāju un kaujinieku, un viss velti! Neviens no viņiem pūķi nevarēja uzveikt. Visiem viņš norāva galvu …

—   Tas gan nav labi!

—   Tas ir ļoti slikti, labo ceļagājēj! Un zināt, ko es jums vel pateikšu?

—   Nezinu vis.

—    Kad loze krita mūsu karaļmeitai, karalis visā valstī un kaimiņvalstīs pavēstīja: ja atrastos kāds drosmīgs jauneklis, kurš pūķi nogalētu un karaļmeitu glābtu, tam viņš atdotu pusi karalistes un meitu par sievu.

—   Vai kāds ar pieteicās?

—    Neviens pats, jo visiem bail no pūķa.

—   Tad es pieteikšos, — sacīja Zeflītis.

Izdzirdis šos vārdus, krodzinieks, kaut viņš bija noskumis un kaut arī pilsētā, karaļa galmā un visā karaļvalstī bija dziļas sēras, sāka smieties kā kutināts.

—    Krodziniek, kādēļ jūs smejaties? — izbrīnījies jautāja Zeflītis.

—    Tādēļ, ka jūs, labo ceļagājēj, esat liels jokupēteris … Jus esat mazs knīpa, bet gribat pievārēt pūķī. Te jau bīja bruņās kalti drosminieki ar vareniem zobeniem, spēkavīri, cits par citu brašāki, un tomēr nekā neizdarīja, bet tu gribi pieveikt pūķi — ar ko — varbūt ar šo savu pīckiņu? — viņš norādīja uz Zeflīša ceļakūju.

—    Smejieties vien, ja gribat. Pasakiet man tikai, krodziniek, — kad jūsu karaļmeita jādod pūķim?

—    Es taču teicu — pēc trim dienām.

—   Hm … Bet vai jūs man varētu pateikt, kur es te varētu sagrabināt zobenu?

—   Zobenu?

—    Es taču teicu — zobenu!

—   Ejiet pa ceļu, kas ved uz pūķa alu, tur mētājas neskaitāmi zobeni, kas piederēja bruņiniekiem, kuriem pūķis norāva galvu …

Zeflītis tā arī gāja. Viņš vēl bija tālu no alas, bet jau dzirdēja pūķi krācam — nešķīstenis krāca tā, ka klintis drebēja. Alas priekšā gulēja nonāvētie bruņinieki bez galvām, aprūsējušās bruņās, un viņiem blakus mētājās zobeni. Tie bija visādi — mazi, lieli un milzīgi, sarūsējuši un vēl pavisam spoži.

Zeflītis izraudzījās parocīgāko, tādu, kas nebija ne par lielu, ne par mazu, ne par smagu, ne par vieglu, un atgāja no alas nost, jo tur pretīgi oda pēc sēra.

Pēc tam viņš iedomājās, ka nebūtu par ļaunu tomēr pameklēt sev kādu palīgu, jo nebija drošs, ka viens pats ar pūķi tiks galā.

Tā nu viņš gāja caur mežu un ieraudzīja vilku, kam labā priekškāja bija iekritusi dzelzs lamatās, un zvērs velti pūlējās atbrīvoties.

Zeflītim bija laba sirds. Viņš piegāja pie vilka, saņēmās, atvēra lamatas un atbrīvoja nelaimīgo. Vilks bija neizsakāmi priecīgs un teica Zeflītim:

—   Es esmu vilks, un man vajadzētu tevi aprīt, bet, tā kā tev ir laba sirds, es tevi neaiztikšu, turklāt es gribu tev atlīdzināt tavu labestību. Pasaki, ceļagājēj, — kā lai tev atlīdzinu?

—   Tu man atlīdzināsi, ja palīdzēsi uzveikt pūķi.

—   Kādēļ gan ne? Es tavā labā visu izdarīšu. Esmu mierā pat tev kalpot, cik vien ilgi gribi!

Zeflītis iegāja kopā ar vilku vēl dziļāk mežā.

Tā viņi abi gāja, gāja, te pēkšņi Zeflītis ieraudzīja lāci. Lācis sēdēja zem koka, briesmīgi sodījās un cilāja kreiso pakaļkāju.

—    Kādēļ tu tā sodies? — jautāja Zeflītis.

—    Pretīga skabarga ielīda ķepā, un tagad man briesmīgi sāp, bet es nevaru skabargu izvilkt.

Zeflītim bija laba sirds, viņš paņēma lāča kreiso pakaļkāju, to pamatīgi aplūkoja un ar savu kabatas nazīti izvilka skabargu, kādu collu garu, varbūt pat vēl garāku. Lācis atviegloti nopūtās un teica:

—   Zini, ceļagājēj, man vajadzētu tevi saplosīt, bet es to nedarīšu, tāpēc ka tev ir laba sirds. Es gribu tev atlīdzināt, pasaki — kā lai to izdaru?

—   Ja jau tu gribi atlīdzināt, tad palīdzi man nogalināt pūķi!

—    Kādēļ gan ne? Kaut vai tūlīt! Bet kur ir šis pūķis? Kad man tev jāiet palīgā?

Zeflītis sacīja — tikai trešajā dienā, kad karalis, galminieki un pavalstnieki atvedīs karaļmeitu alas priekšā. Tad viņam, Zeflītim, vilkam un lācim jāuzbrūk pūķim un tas jānogalē.

—    To mēs izdarīsim kā likts! — teica lācis. — Bet tā jau ir niecīga atlīdzība. Zini ko, ceļagājēj? Es tev kalpošu. Vai gribi?

—   Laipni lūdzu! Tas man būs ļoti patīkami, — pieklājīgi atbildēja Zeflītis.

Tā nu viņi gāja trijatā. Un lācis iedams teica:

—    Es kaut kur tuvumā jūtu cilvēka smaku.

—    Es arī, — piebilda vilks.

Lācis un vilks nogriefSs uz to pusi, kur saoda cilvēku, un Zeflītis ar zobenu rokā viņiem sekoja. Iet, iet, kamēr satiek simtgadīgu sievu. Viņa bija sakumpusi, sirma, neglīta, deguns tik liks, ka sniedzās līdz pat zodam. Viņa nesa uz muguras prāvu saišķi mežā salasītu žagaru. Nasta viņai bija par smagu, tādēļ viņa gāja, stipri salīkusi un līdz zemei sagumusi, un atspiedās uz ķeģīša.

Pamanījusi vilku un lāci, viņa kaut ko noskrepstēja, un zvēri lika viņu mierā. Pēc tam viņa uzrunāja Zeflīti:

—   Jaunekli! Esi tik labs un palīdzi man šo nastu aiznest līdz mājai!

Zeflītis, būdams labsirdīgs, laipni atbildēja:

—    Kādēļ gan ne? Laipni lūdzu! Tūliņ to izdarīsim! — Un viņš uzmeta mugurā nastu, paņēma veču pie rokas un gāja tālu, tālu meža dziļumā. Vilks un lācis klunkuroja abiem nopakaļ. Krēslai metoties, viņi nonāca kādā norā. Noras vidū stāvēja maza, sašķiebusies būdele. Tā bija atslieta ar kārti, lai neapgāztos.

—   Te es dzīvoju, — teica burvei līdzīgā veča.

Zeflītis ieveda viņu iekšā, žagaru nastu nolika krāsns priekšā un gribēja jau iet projām, bet vecā sieva teica:

—    Pārnakšņo pie manis aizkrāsnē, vilks un lācis var gulēt krāsns priekšā. Ir jau tumšs, un mežā tev var uzbrukt laupītāji.

Zeflītis labprāt vis nedzīrās palikt, jo būdelē viss bija dikti savādi. Zem griestiem uz sijas tupēja pūce ar izbolītām acīm, uz pēļiem bija izstiepies kaķis ar dzintaraini dzeltenām acīm, uz spilvena tupēja pretīga varde un, izvalbījusi redzokļus, blenza uz Zeflīti, bet no cauruma grīdā izlīda liela žurka ar kraupainu asti un garām ūsām.

Simtgadīgā veča pa to laiku iekūra uguni pavardā un sāka gatavot vakariņas. Viņa kaut ko lēja, pārlēja, murmināja, un no katla plūda patīkama smarža.

Kad vakariņas bija gatavas, viņa pasniedza Zeflītim māla podiņu ar kaut ko siltu.

—   Še, nobaudi, — viņa teica. — Izdzer, un tad tu būsi tik stiprs, ka spēsi pūķi pievārēt!

Pēc tam viņa iedeva lācim lielu medus kāri un teica:

—   Še, ņem, lāci! Apēd, un tad tu būsi tik stiprs, ka spēsi pūķi pievārēt!

Pēc tam viņa vēl iedeva vilkam lielu zirga gaļas šķiņķi, kas karājās virs pavarda un žāvējās kadiķu dūmos, un teica:

—    Še, ņem, vilciņ! Apēd, un tad tu būsi tik stiprs, ka spēsi pūķi pievārēt!

Zeflītis izdzēra visu spēka dziru — tā bija tik garšīga, ka vai mēli varēja norīt, — un uzreiz sajuta, ka kļūst milzum stiprs. Lācis apēda lielo medus kāri un arī manīja, ka top par tādu kā lāču karali. Vilks notiesāja kadiķa dūmos kūpināto zirga šķiņķi un uzreiz sajutās kā vilku karalis.

Pēc tam vilks ar lāci nolikās krāsns priekšā, Zeflītis — aizkrāsnē un nogulēja līdz pat rītam. Pamodušies viņi pamanīja, ka neguļ vis būdelē, bet mežā zem milzīga, kupla koka. No simtgadīgās sievas un viņas būdeles — ne ziņas, ne miņas.

Viņi nodomāja, ka viss būs tikai sapņos rādījies, saposās un gāja.

Gaja, gaja, otra dienā nonaca pilsēta, kuras nomale bija apmeties nešpetnais pūķis, kas jau gaidīja kārtējo upuri — karaļmeitu.

Trijatā viņi tuvojās pilsētas vārtiem un te sastapa gājienu. Pa priekšu nāca karaļmeita, daiļa kā rītausma, melnā kleitā un melnā plīvurā, un gauži raudāja. Aiz viņas nāca karalis, atspiezdamies uz sava zižļa, un raudāja vēl jo stiprāk. Aiz karaļa nāca galminieki, visi melnos tērpos, ļoti noskumuši, bet tie raudaja jau ne tik gauži. Aiz galminiekiem nāca pilsētas iedzīvotāji, un tie tikai šņaukājās.

Zeflītis paskatījās uz vilku un lāci un sekoja šai skumjajai procesijai. Visi zvani pilsētā žēlabaini zvanīja, vējš plandīja melnus karogus, un tie atgādināja cilvēkus, kas izmisumā lauza rokas, bet saule bija noslēpusies aiz melniem mākoņiem, un putni nevīteroja, tikai klusītēm čiepstēja. Ūdeņi upē apstājās un neburbuļoja, un lapas kokos aprima kā pamirušas. Karalis lēja rūgtas asaras un gāja, atspiedies uz zižļa. Karaļmeita, daiļa kā rītausma, raudāja un lauzīja savas lilijām līdzīgās baltās rokas, un viņas zilās acis bija tik gaiši zilas zem melnā plīvura, ka visiem likās — tur debesis raud.

Viss šis sēru gājiens nonāca pie alas. Alas priekšā stāvēja marmora stabs. Bende, sarkanu kapuci galvā, sarkanā ādas uzsvārcī, sarkanās, cicši piegulošās biksēs un sarkanos stulmeņos, piesēja karaļmeitu pie marmora staba. Kad karaļmeita jau bija piesieta, visi no viņas atvadījās, žēlabaini raudādami un vaimanādami, visskaļāk raudāja un vaimanāja nelaimīgais karalis, — visu to redzot, Zeflītim sirds vai plīsa pušu, vilks šņaukājās un lācis slaucīja ar ķepu acis un smagi tusa. Pēc tam visi aizgāja projām un atstāja karaļmeitu vienu pašu, piesietu pie marmora staba.

Un tas bija viss.

Zeflītis ar vilku un lāci noslēpās aiz klints un gaidīja, kas nu būs.

Ilgi nenācās gaidīt, jo pēkšņi klints nodrebēja, nodārdēja, no alas mutes izšāvās milzīgs sēra dūmu mutulis. Zeflītis saprata, ka tur pūķis lien laukā no alas pēc sava upura.

—   Nu mums ir laiks! — viņš teica vilkam un lācim.

—   Ir laiks! — atsaucās lācis un sāka trīt nagus pret klinti.

—   Ir laiks! — pievienojās vilks un trina zobus uz krama cietajām klints radzēm.

—   Ir laiks! — atkārtoja Zeflltis un izvilka zobenu no maksts, ^iņš zināja, ka tas ir pietiekami ass, jo, šorīt pamodies, ar to oija noskuvies.

Tad viņi trijatā pienāca pie pašas alas un noslēpās aiz klints. Klints trīcēja un drebēja, pūķis rūkdams līda ārā — garš, resns, zvīņains, ar septiņām galvām, atvērtām rīklēm, ugunīgu mēli, milzīgiem valbīkļiem, ar lieliem sikspārņa spārniem, ar milzīgi garu asti. Pūta smirdīgu elpu uz visām pusēm, klabināja zobus, dvašoja sēru un laizījās, pamanījis pārbīlī drebošo karaļmeitu.

Tiklīdz viņš izbāza pirmo galvu no alas laukā, Zeflītis pielēca klāt, un, kā atvēzējās, kā šņāpa — šņiks — tā pirmā galva nost! Bet viņš nezināja, ka pūķim nocirstās galvas vietā var ataugt cita. To zināja vilks, to zināja arī lācis. Abi pieklupa pūķim pie kakla un sāka to grauzt. Nu galva vairs nevarēja ataugt. Bet Zeflītis nekavējās, atvēzās un — šņiks — pa otru kaklu! Šņiks — pa trešo! Šņiks — pa ceturto! Pūķis nepaguva pat ne apsavērties, ne lāgā ierēkties, kad jau visas galvas bija noripojušas. Lācis ar vilku šaudījās no kakla pie kakla un tikai grauza, lai jaunas galvas neataugtu vietā. Karaļmeita nepaguva ne attapties, kad viss jau bija galā.

Nokusušajam, pūķa asinīm notraipītajam Zeflītim pie kājām gulēja beigtais pūķis, kurš vēl dvesa ugunīgu versmi, bet aizvien gurdenāk. Vilks un lācis laka asinis, kas šļācās no pūķa rīklēm. Karaļmeita neko neredzēja, jo viņa bija noģībusi.

Zeflītis atraisīja karaļmeitu no marmora staba, paņēma viņu uz rokām un aiznesa zālītē pie strautiņa. Pēc tam viņš iesmēla plaukstās ūdeni un uzšļakstīja viņai uz sejas. Karaļmeita pavēra acis un gribēja tās atkal aizvērt, jo baidījās, ka ieraudzīs septiņas atplestās pūķa rīkles, bet, sev par lielu izbrīnu, ieraudzīja daiļa jaunekļa vaigu.

Kas pēc tam notika, to nevar ne aprakstīt, ne izstāstīt.

Karaļmeita krita Zeflīša apkampienos un priecīgi teica:

—   Ak tu manu mīļo, diženo spēkavīr!

Saviļņotais Zeflītis piekļāva sev karaļmeitu un teica:

—   Ak tu mana laime vienīgā, lolotā, izsapņotā!

Tā viņi viens otru uzrunāja izmeklētiem, spārnotiem vārdiem tik aizkustinoši, ka lācis sāka laizīties, jo viņam likās, ka

no šiem vārdiem medus pil, un vilks sāka aiz prieka mest kūleņus zālītē.

Pēc tam vēl Zeflītis pavadīja karaļmeitu prāvu ceļa gabalu un, kad mežs jau kļuva retāks, sacīja:

—   Mana mīļotā! Es pēc tevis atnākšu, lai ar tevi salaulātos, pēc gada. Man vēl divi savi brāļi pasaulē jāatrod, jo viņi tāpat klaiņo, laimi meklēdami. Pēc gada es pēc tevis atnākšu … Tagad atgriezies pie karaļa — sava tēva, sirsnīgi viņu pasveicini, bet tu pati ilgojies pēc manis tāpat, kā es ilgošos pēc tevis, mana daiļaviņa!

Viņi aizgāja katrs uz savu pusi. Un karaļmeita iedeva viņam līdzi ceļā savu gredzenu.

Karaļmeita aiztecēja uz pilsētu, bet Zeflītis devās tālāk pasaulē, lai uzmeklētu savus brāļus. Jau bija apritējuši divi gadi un divi mēneši, kopš viņi bija izšķīrušies.

Bet, iekams Zeflītis gāja tālāk, viņš izlauza pūķim no katra apakšējā žokļa divus ilkņus, ielika tos maisā un tad devās ceļā.

Karaļmeita teciņus gāja pa mežu. Te pēkšņi viņai ceļā izlēca kāds pretīgs tēvainis, kas ļjļja aizslēpies aiz resna ozola, un, pamatīgu zarainu bozi vicinādams, uzbrēca:

—   Stāvi, meitieti! Ne soli tālāk!

Tas bija laupītājs, kas paslepšus bija sekojis Zeflīša, vilka un lāča cīņai ar pūķi.

—    Klausies, skuķi! Nedomā iepīkstēties, tad es tev ar šitento bozi uzbliezīšu! Ar mani nevar jokot. Ho, ho! … Nāc man līdzi, citādi ar vienu roku nožņaugšu, un ne putniņš tev pakaļ nedziedās! Es jokus nemīlu!

Karaļmeitai nekas cits neatlika kā iet tēvainim līdzi. Viņš viņu aizveda pie pūķa migas un tur lika iemērkt divus labās rokas pirkstus pūķa asinīs un apzvērēt, ka teiks karalim-tēvam, galminiekiem un visiem, kas vien to jautās, ka pūķi pieveicis viņš, bruņinieks Bozums no Bozumu dzimtas. Ja to nedarīs, tad dabūs ar bozi.

Laupītājs maz domāja par karaļmeitu, kura viņam atgādināja izdēdējušu marcipāna lellīti, bet vairāk par pusi karaļvalsts, ko karalis bija apsolījis savas meitas glābējam. Būt karaļa znotam arī nebija peļami! Tad vairs nevajadzēs uzbrukt sievām, kas nes sviestu uz tirgu. Viņš būs karaļa znots, pārvaldīs pusi karaļvalsts, uz pinkainās galvas nēsās kroni, valstīsies pēļos līdz pusdienām un ēdīs pīrāgus ar sviestu un medu, bet karaliene, viņa sieva, noaus viņam kurpes, mazgās viņa netīrās kājas zelta bļodā un būs spiesta pienest viņam pašus gardākos kumosus, ceps kotletes, bet, ja nebūs kas pa prātam, tad viņš viņai tā iekraus, ka dzirksteles gar acīm nošķīdīs! Hā, tā tik būs dzīve!

Pēc tam viņš savāks karapulku un to apmācīs pēc sava prāta, kā jāapmāca laupītāji, un ar tiem uzbruks jau veselām tirgotāju karavānām, kā tas piestāv karaļa znotam. Viņš staigās tikai ar kroni galvā, kronim jābūt no tīra zelta, ar dimantiem izrotātam. Un viņš valkās purpura mēteli un apkārs sevi ar ordeņiem un medaļām no galvas līdz kājām.

Hā, tā tik būs dzīve!

Tā prātodams, viņš sameta visas septiņas pūķa galvas maisā un teica karaļmeitai:

—   Nāc man līdzi un — pieraugi — nedomā pinkšķēt, citādi, velns parāvis, es tev tā iegāzīšu pa skaustu, ka tu apklusīsi uz visiem laikiem!

Viņš aizveda pārbijušos karaļmeitu uz pilsētu, no pilsētas uz pili un pateica karalim, ka viņš, diženais bruņinieks Bozums no Bozumu dzimtas, pats savām rokām pieveica pūķi un izpestīja karaļmeitu no šausmīgām mokām. To teikdams, viņš izbēra no maisa septiņas pūķa galvas. Un piebilda — ja karalis vēl varbūt šauboties, tad lai to apliecinot šis nevainīgais balodītis, zelta dūjiņa, rītausmas stariņš.

—   Nu runā, velns parāvis, citādi — kā vilkšu! — viņš nošņāca uz karaļmeitu.

—   Jā, tētiņ! Bozums mani atbrīvoja …

Laupītājs tūliņ pat pieprasīja, lai karalis tur savu karalisko vārdu. Proti, lai viņš sarīko kāzas, tādas, kādas pienākas karaļa meitai un znotam, bruņiniekam Bozumam, vispārākajam no visiem Bozumiem, un lai šajās kāzās būtu vīns viesiem, bet viņam muciņa vislabākā degvīna. Un treknu ēdienu jābūt tik daudz, lai bruņiniekam Bozumam tauki pa bārdu pilētu. Lai šodien pat karalis izsūta mērniekus ar mēriem un mietiņiem un lai tie karalisti sadala divās līdzīgās daļās. Vienu pusi varot paturēt sievastēvs, bet otra puse būšot karaļa znotam, bruņiniekam Bozumam, visdiženākajam no visiem Bozumiem.

Karalis bija tā aplaimots par meitas izglābšanu, ka nepievērsa uzmanību tam, ka viņa nākamais znots izskatās pēc sprandlauža, kurš varbūt septiņus ciemus jau izsvilinājis, ka no viņa nāk degvīna smaka kā no brandvīna vāts, ka viņš pēc ģīmja ir atbaidošs un izskatās pēc putnu biedēkļa un ka viņa vārdi ir rupji un nepiedienīgi.

Karalis piesteidzās viņam klāt, apskāva un nemitējās viņu mutēt un tencināt:

—   Ak tu manu mīļo znotiņ! Ak tu bezbailīgo bruņiniek! — viņš murmināja aizkustināts.

Pilsētas iedzīvotāji jau bija uzzinājuši, ka karaļmeita glābta un ka pūķi nogalinājis Bozums no Bozumu dzimtas. Kaut ari neviens savumūž nebija dzirdējis ne par tādiem bruņiniekiem, ne par tādu dzimtu, visi sapulcējās un viņam uzgavilēja.

Laupītājs izbāza galvu pa logu, pamāja gavilējošajiem ļaudīm un pēc tam norēcās:

—    Nekverniet te manas pils priekšā, kamēr āda jums vēl nav novilkta pār acīm, kaut jūs visus jupis parautu! …

Karalis nolēma sapulcināt galmu, lai apspriestos par Bozuma un savas meitas kāzām. Meita krita karalim pie kājām un lūdza, asaras liedama, lai kāzas vēl uz vienu gadu atliekot, bet, kad gads būšot pagājis, lai tad notiek kas notikdams. Viņa lūdza tik dedzīgi un neatlaidīgi, ka tēvs piekāpās un lika pasaukt Bozumu.

Tas atnāca jau vieglā skurbulī.

Karalis bija pat apmierināts ar savas meitas lūgumu, jo tagad viņam vairs nepatika šis rupjais, neaptēstais znots, kas laiku pa laikam kasījās, urbināja ar pirkstu degunu un rupji šķendējās. Tad nu karalis pavēstīja, ka savu karalisko vārdu viņš gan turēšot, bet, paklausot visa galma gribai, kāzas notikšot tikai pēc gada, skaitot no šodienas.

—   Kaut jods būtu parāvis to veco praulu karaļa tētiņu! — laupītājs nošņācās.

Tā arī palika. Laupītājam, kas pats sevi bija nosaucis par bruņinieku Bozumu, vajadzēja piekāpties, un viņš aizgāja uz mežu savās parastajās gaitās, piekodinādams, ka pēc gada atgriezīšoties un lai nu piesargoties: ja karalis domāšot vēl vilcināties ar kāzām, tad viņš parādīšot, ka neļauj sevi vazāt aiz deguna.

Karaļmeita tagad nepacietīgi gaidīja savu īsto glābēju. Bet viņa nevienam neteica, kā bija noticis īstenībā, tāpēc ka baidījās lauzt zvērestu, ko ar varu piespieda dot skrandainis ar laupītāja bozi. Viņa visu laiku sēdēja pie visaugstākā loga pils visaugstākajā tornī un lūkojās, vai neieraudzīs atgriežamies līgavaini, kam bija devusi jāvārdu.

Ritēja diena pēc dienas, bet Zeflītis klīda pa pasauli un meklēja savus brāļus.

—   Labie ļaudis, vai neesat redzējuši manus brāļus? — viņš taujāja, ceļu ceļus staigādams.

Vieni bija redzējuši, otri nebija redzējuši. Bet tie, kuri bija vienu vai otru redzējuši, sacīja:

—   Bija te viens tāds, bet nozaga nabaga zemniekam zirgu.

Vai arī:

—   Bija te tāds, bet liels bezgodis. Ubagam uzbruka un atņēma viņam pēdējo grasi.

—   Tie nebūs bijuši mani brāļi! — Zeflītis atbildēja, jo neticēja, ka jel viens vai otrs no brāļiem varētu nozagt nabaga zemniekam zirgu vai nolaupīt ubagam pēdējo grasi.

Jo ilgāk viņš klaiņoja ar savu lāci un vilku, jo vairāk sūdzību dzirdēja par abiem brāļiem. Neviens par viņiem neteica labu vārdu, visi viņus pieminēja ar ļaunu, sacīdami, ka tie ir blēži, bezgoži, garnadži, nekauņas, ļaunprāši, nelieši, blandoņas, bezsirži…

—   Nē! Tie nu gan nebūs bijuši mani brāļi! — atkārtoja Zeflītis, un aizvien lielākas skumjas pārņēma viņa sirdi.

Tā viņš apceļoja vienu karalisti, otru un trešo, bet, kad jau tuvojās norunātais laiks, viņš steidzās atpakaļ uz pilsētu, kur viņu gaidīja mīļotā karaļmeita. Un viņš ieradās īstajā laikā. Bija pagājis gads no tā brīža, kopš viņš bija karaļmeitu izglābis, nogalinādams pūķi.

Tā nu Zeflītis ieradās pilsētā un pārsteigts ieraudzīja, ka pa ielām jādelē karodznieki, ka visur spēlē orķestri, ka ļaudis tērpušies svētku drānās, ka ielās uzcelti meijām un ziediem pušķoti goda vārti, ka visapkārt smaržo pēc sātīga mielasta un bērni līksmo, bet pilsētas iedzīvotāji, vederus glaudīdami, iedzer uz jaunā pāra veselību …

—    Kas šeit notiek? — viņš pajautāja krodziniekam.

—   Vai tad jūs neko nezināt, ceļiniek? — krodzinieks brīnījās.

—    Kā es būtu varējis zināt? Es no tālām malām nākdams!

—   Tad es jums izstāstīšu! Šodien mūsu karaļmeita precas ar bruņinieku Bozumu no Bozumu dzimtas.

—    Ko jūs runājat! Ar kādu bruņinieku?

—    Redzams, jūs pavisam maz zināt! Tas ir tas pats, kurš pirms gada — šodien taisni paiet gads — pievārēja pūķi un izglāba karaļmeitu …

—    Ko jūs runājat!

—   Jā gan! Pēc maza brīža no pils iznāks karaļa galms ar jauno pāri, lai dotos uz laulībām … Tikai ir gan savādi, ka karaļmeita raud un raud vienā raudāšanā, nemaz nepriecājas … Nu, bet tā jau tas vienādiņ mēdz būt. Tādas jauniņas līgavas vienmēr pinkšķ, bet patiesībā priecājas. Es jums teikšu, ceļiniek, ticiet man, sievu asaras ir J^ā rīta lietus — te uznāk, te pāriet…

Zeflītis vairs neklausījas krodzinieka tērgāšanā — nomauca no pirksta gredzenu, ko karaļmeita viņam bija iedevusi toreiz, kad viņi mežā šķīrās. Gredzenu viņš iesēja aukliņā, aukliņu apsēja vilkam ap kaklu un tad teica:

—   Skrej, vilciņ brāl, uz pili, uzmeklē karaļmeitu un iedod viņai šo gredzenu!

—   Tiks izdarīts! Bet ko lai es tur saplosu?

—    Nevienu. Tikai atdod karaļmeitai gredzenu.

Tad viņš uzrunāja lāci:

—    Bet tu, lāci brāl, lēkšo vilkam pakaļ uz karaļa pili, paņem mugurā karaļmeitu un atnes viņu šurp! Tikai pieraugi, ka nenokrīt! Lai viņa stipri turas tavās pinkās!

—   Tiks izdarīts! Bet ko lai es tur saplosu?

—    Nevienu. Atnes man šurp karaļmeitu!

Vilks un lācis aizlikās uz pili.

Ielās sacēlās milzīga kņada un klaigas, ļaudis pa kaklu pa galvu bēga, kliegdami: — Glābjas, kas var! — un visi bēga un slēpās, ieraugot abus zvērus, kas, zobus atšiepuši, lēkšoja taisni uz pili.

Pils sargi, pamanījuši šos saniknotos radījumus ar atšieptiem zobiem, — blarkt! — nosvieda kara cirvjus un metās kur kurais, izmisīgi kliegdami: — Glābjas, kas var!

Bet vilks un lācis jau bija iekļuvuši pilī.

Pilī skanēja klaigas, vaimanas, spiedzieni un brēcieni, jo galminieki, ieraugot divus «pūķus» (ha, kā redzams, bailēm ir lielas acis!), slēpās kur varēdami. Vilks un lācis ieskrēja zālē, kur bija jau sapulcējušies kāzu viesi, draudzenes, draugi, līgavainis un vispirmām kārtām pati līgava, bezgala skumja un noraudājusies.

Ieraugot divus briesmīgus radījumus, kāzu viesi iekliedzās, daļa paģība, daļa iespruka pagaldē. Līgavainis pārbīlī nogāzās gar zemi bāls kā krīts. Vilks viņu apostīja, sarauca degunu un nodomāja, ka šo tēvaini viņš labprāt papluinītu. Apostīja viņu lācis, nošķaudījās, jo viņam iekniesējās nāsis, un viņš arī nodomāja, ka šo viņš mīļprāt saplosītu.

Topašbrīd karaļmeita skatās, skatās un aiz prieka sasit savas baltās rociņas. Tas taču ir tas pats vilks un tas pats lācis, kurš palīdzēja tam brīnišķajam jauneklim pūķi pievārēt! Vilks sāk luncināties, bāž savu kaklu zem viņas rociņām. Karaļmeita redz, ka vilkam kaklā pakārts tas pats gredzens, ko viņa uzdāvināja savam glābējam. Lācis noliec savu skaustu un rūc, lai karaļmeita sēstas virsū un ieķeras viņa pinkās, jo tagad nāks vislielākais pārsteigums.

Karaļmeita uzrāpās lācim mugurā un cieši ieķērās viņa pinkās, un tad tas sāka lēkšot cauri pils istabām, pāri pils pagalmam uz pilsētu, uz krogu. Viņam pa priekšu skrēja vilks un draudīgi šiepa ilkņus pret katru, kas grasījās aizkavēt karaļmeitas aizvešanu.

Lācis atskrēja līdz krogam, arī vilks aizelsies atjoza, Zeflītis izsteidzās pretī karaļmeitai, un tie krita viens otra apkampienos .. .

Nav aprakstāms, cik liels bija satikšanās prieks. Tas nebūtu aprakstāms pat ar medū mērcētu zelta spalvu.

Izbaudījuši satikšanās prieku un viens otru gana skatījuši, abi sadevās rokās un gāja uz pili.

Viņi nonāca pilī, sasniedza pils zāli, un nu viss noskaidrojās.

—    Šis ir tas jauneklis, kurš pievārēja pūķi, kurš mani izglāba un kuram es apsolīju savu roku! — karaļmeita, uzrunādama izbiedētos viesus un pārsteigto tēvu, līksmi iesaucās.

—    Blēdis! — iebrēcās līgavaiņa drānās tērptais neģēlis.

Viņš aizvien vēl bija varen mutīgs, dzēlīgs, vienīgi bija licis

nogriezt no pieres rudās pinkas un noskūt vaigu. Bet, arī tā uzposies, viņš atgādināja putnu biedēkli, un acis viņam bija ļaunas kā sprandlauzim, kurš jau septiņus ciemus izsvēpējis.

—    Blēdis! — viņš atkārtoja. — Karali un sievastēv! Saukt krāpnieku pie tiesas!

—    Paklau, cienītie kungi! — iesaucās galma soģis.

—   Te kaut kas nav kārtībā! Atļaujiet, jūsu augstība karali, uzdot kā vienam, tā otram dažus jautājumus!

Karalis atļāva, un soģis Bozumam pajautāja:

—   Vai tu pievārēji pūķi un izglābi karaļmeitu?

—    Kurš ta cits, ja ne es? Es to nožmiedzu! Lai apliecina karaļmeita, mana līgava!

Tad soģis griezās pie Zeflīša:

—   Vai tu pievārēji pūķi un izglābi karaļmeitu?

—   Es, visuaugstais tiesnesi! Lai apliecina karaļmeita, mana līgava!

Tad soģis uzrunāja karaļmeitu:

—   Daiļā karaļmeita! Pasaki, kurš no šiem abiem pievārēja pūķi un tevi izglāba?

Visi ar lielu ziņkāri gaidīja, kas tagad notiks. Izstiepa kaklus, paplēta mutes, saausījās, un iestājās tāds klusums kā magoņu sēšanas laikā. Un šajā dziļajā klusumā karaļmeita dziedošā balsī kā lakstīgala pogot nopogoja:

—    Rau, viņš ir mans vienīgais un īstais glābējs, kuram es zvēru mūžīgu mīlestību! — Un viņa norādīja uz Zeflīti.

—    Nepūt pīlītes! — pārskaities iebrēcās sprandlauzis. — Es jums tūliņās parādīšu, kurš pūķi pievārēja! — Un noliecies izvilka no galda apakšas maisu. No maisa viņš karalim pie kājām izripināja septiņas pūķa galvas. — Nu, redzat, ko? Man ir tās galvas, kuras es ar savu zobenu nocirtu. Bet tam diegabiksim nav nekā! Redzat? Mest viņu cietumā! Slēgt pagrabā! Uz bada nāvi notiesāt to blēdi!

—   Mieru, bruņiniek Bozum no Bozumu dzimtas! Mieru! —

Un tu, jaunekli, — soģis uzrunāja Zeflīti, — ar ko tu vari pierādīt, ka esi uzveicis pūķi un izglābis karaļmeitu?

Zeflītis to bija gaidījis. Viņš izvilka no azotes nelielu kulīti un izbēra karaļa un soģa priekšā četrpadsmit pūķa zobus.

—    Lūk, mans pierādījums! — viņš sacīja mierīgi. — Bet tagad, es lūdzu, iztiesā, karali un tu, visuaugstais soģi! Kurš nogalēja pūķi — vai tas, kurš vispirms izrāva ilkņus no pūķa galvām, vai tas, kurš pievāca pūķa galvas bez ilkņiem? Lūdzu, pārbaudiet! — Un viņš iebāza katrā pūķa žoklī pa diviem ilkņiem.

Nu visi zināja, ka Bozums ir krāpnieks, blēdis un ļaundaris, bet jaunais cilvēks — īstais karaļmeitas glābējs.

Kad karaļmeita izstāstīja, kā šis blēdis viņu piespiedis dot zvērestu, viņa liktenis bija izšķirts.

—   Pie deviņiem velniem! — iebrēcās neģēlis un metās bēgt. To vien bija gaidījuši vilks un lācis. Viņi metās tam pakaļ, sakampa viņu un aizvilka uz pils pagalmu, lai tur saplosītu gabalu gabalos.

Nu pilī tika svinētas lieliskas kāzas, visi ēda un dzēra, un līksmoja.

Otrā rītā jaunais karalis Zeflītis savai jaunajai sievai un sievastēvam, vecajam karalim, sacīja:

—   Man šodien jābrauc projām, jo pēc mēneša un divām dienām apritēs trīs gadi, trīs mēneši un trīs dienas, kopš esmu šķīries no saviem brāļiem. Viņi gāja meklēt laimi tāpat kā es. Tagad katram no mums jāatgriežas zem kuplās liepas krustceļos un jāapskata stumbrā iedurtie naži. Bet tas ir ļoti talu.

—   Es braukšu tev līdzi, manu zelta gabaliņ! — lūdzās viņa sieva.

—    Labi!

Vilka un lāča pavadīti, viņi zeltīta kariete aizbrauca.

Brauca, brauca, kamēr pēc mēneša un divām dienām nokļuva krustceļos zem kuplās liepas. Bija jau vakars. Abi izbrīnījās, atrazdami zem liepas divus dūmojošus ugunskurus, virs katra ugunskura iesmu ar apceptu zaķi un katra ugunskura priekšā — lielu, melnu akmeni.

Tad nu viņi nodomāja, ka te pirms viņiem kāds būs bijis — varbūt brāļi — un ka tie kaut kur aizgājuši. Zeflītis tomēr paskatījās uz liepā iedurtajiem nažiem. Viņš ieraudzīja, ka viņa nazis ir gluži kā no sudraba, bet abu brāļu naži ir līdz pusei sarūsējuši. Nu viņš zināja, ka brāļi atrodas briesmās.

Tomēr viņš iekūra trešo ugunskuru, uzdūra uz iesma zaķi, ko atnesa vilks no meža, pievēla klāt lielos, melnos akmeņus, un abi ar karaļmeitu uz tiem apsēdās.

Kad nu viņi tā sēdēja, pie ugunskura sildīdamies, melnais mežs šalca un arī liepa šalca, bet vilks ar mēli saglauda savas spalvas un lācis rūca. No tumsas, atspiezdamās uz nūjas, iznāca simtgadīga sieva, sirma, izpūrušiem matiem, kumpainu degunu — tik līku, ka tas sniedzās viņai līdz zodam. Zeflītim likās, ka viņš to kaut kur jau būtu redzējis. Bet kur? Lācis un vilks uzreiz to pazina un paluncināja astes.

—   Ū, jaunekli, kā es esmu nosalusi! — sacīja vecā sieva, pa īstam drebēdama no aukstuma. — Atļauj man, jaunekli, pasildīties pie jūsu ugunskura!

—    Kamdēļ gan ne, laipni lūdzu! — aicināja labsirdīgais Zeflītis. — Es tūliņ … — Un viņš aizskrēja pie karietes, iznesa košu segu, apsedza ar tt? akmeni un palūdza, lai vecā sieva uz tā apsēžas un sasildās pēc sirds patikas. Viņš apsolīja viņu pacienāt, līdz ko zaķis būšot izcepies.

Simtgadīgā sieva apsēdās. Un Zeflītis pastāstīja viņai, ka gaidot te savus brāļus un esot norūpējies, kā viņiem klājoties.

—   Bet es zinu! — sacīja vecā sieva. — Viņi te bija, bija jau! Kad es vecākajam lūdzu, lai atļauj man apsildīties, viņš mani aiztrenca, bozi vicinādams. Un, kad es palūdzu jaunākajam, lai atļauj man apsildīties, arī viņš mani aiztrenca, ar bozi draudēdams. Bet tu mani pieņēmi… Kā gan lai es tev atlīdzinu, manu jauno bruņiniek, kā?

—   Labsirdība jau nav jāatlīdzina. Bet man ir liels lūgums. Saki, kur atrodas mani brāļi, lai es varētu atgriezties pie mūsu vecā tēva. Ja es atgriezīšos viens pats, tēvs aiz žēlabām nomirs …

—   Vai tu gribētu viņus dzīvus redzēt?

—   To vien es lūdzu!

—    Un neko vairāk?

—   Neko vairāk, jo lūk, kas man aizstāj visus pasaules dārgumus! — viņš norādīja uz satvīkušo karaļmeitu.

—   Labi, — sacīja salīkusi sirmgalve. — Paņem šo rīksti un uzsit pa vienu un pa otru melno akmeni!

Zeflītis paņēma rīksti, iesita pa vienu un pa otru akmeni — un kas tad notika? Rau, akmeņi sakustējās, pārmainījās, un pēc brīža viņa priekšā nostājās abi brāļi.

Nu visi priecājās, mutējās, apkampās, sasveicinājās. Bet simtgadīgā sieva Zeflītim teica:

—   Un nu tu man uzšauj ar rīksti!

—    Kā tā? Es to nevaru, — atvairījās Zeflītis.

—   Uzšauj vien! — uzstāja sieva.

Zeflītis iesita viņai ar rīksti, un — ak tu brīnums!

Simtgadīgā sieva pārvērtās par baltu gulbi! Gulbis uzlaidās liepā un teica tā:

—    Es tev pateicos, krietno censoni Zeflīti, par to, ka tu mani atbrīvoji! Es reiz biju ļauna, cietsirdīga sieva, un pēc nāves man vajadzēja izciest savus grēkus kā raganai. Izciezdama savu sodu, es dāsni apveltīju labsiržus un sodīju bezsiržus, tos, kam bija akmens krūtīs. Taviem brāļiem bija ļaunas sirdis, jo viņi darīja pāri nabagiem un mani aizdzina projām no ugunskura. Tādēļ es viņus nobūru par akmeņiem. Ja tu viņus nebūtu izglābis ar savu labestību, viņi paliktu par akmeņiem. Bet tagad vēlreiz paldies tev par to, ka mani atbrīvoji!

Pēc šiem vārdiem gulbis pacēlās spārnos un aizlaidās.

Trīs brāļi un karaļmeita stāvēja, apmulsuši no dzirdētā. Tad viņi devās pie sava vecā tēva. Zeflītis gāja, lai pastāstītu viņam par savu laimi, bet abi vecākie brāļi — lai apsolītos turpmāk būt labestīgi.

Pēc tam Zeflītis kopā ar tēvu, abiem brāļiem un sievu atgriezās savā karalistē.

Viņš bija labs un gudrs valdnieks. Darīja visu ar sirdi.

Tā beidzas pasaka par muļķīti Zeflīti, kurš izrādījās gudrāks par abiem gudrajiem brāļiem.

Gustavs Morcineks

TRĪS IZMANĪGI ZEMNIEKA DĒLI

Reiz dzīvoja kāds zemnieks. Viņam bija trīs dēli. Kādudien viņš dēliem teica:

—   Mani mīļie dēliņi! Neko nevar darīt, jums jādodas pasaulē, lai jūs kaut ko iemācītos. Mājās jūs augat kā mežeņi ceļmalā un nekāds lietas koks no jums neiznāk. Tad nu posieties un ejta! Kad būsiet ko iemācījušies, nāciet atpakaļ!

Treji dēli laipnīgi paklanījās tēvam un aizgāja pasaulē, lai kaut ko iemācītos.

Mācījās, mācījās, kamēr iemācījās, un visi trīs atgriezās atkal mājās.

—   Sveiki, sveiki, mani mīļie dēliņi! — priecīgi iesaucās tēvs. — Vai kaut ko jau iemācījāties?

—   Mēs daudz ko iemācījāmies! — atbildēja dēli.

—   Tad pasaki man, — viņš uzrunāja vecāko dēlu, — ko tu labu iemācījies?

—    Ho, ho, tētiņ! Es iemācījos būt viltīgs!

—   Ko tu iemācījies?

—   Viltību!

—   Ak tā, viltību! Nu labi! Un ko tu iemācījies? — viņš uzrunāja vidējo dēlu.

—   He, he, tētiņ! Es iemācījos melot!

—    Ko tu iemācījies?

—   Melot!

—    Nu labi! Bet ko tu iemācījies? — viņš uzrunāja jaunāko.

—    Hi, hi, tētiņ! Es iemācījos zagt!

—    Ko tu iemācījies?

—   Zagt!

—    Nu labi! Tagad jus man nāksiet līdzi pie karaļa, lai viņš jūs pieņem savā kalpībā.

—    Kādēļ ne? — atsaucās treji dēli un gāja ar tēvu pie karaļa, lai tas viņus pieņemtu savā kalpībā.

Viņi atnāca pie karaļa un zemu paklanījās. Karalis sēdēja zelta tronī, mielojās ar žāvētām plūmēm un kauliņus spļāva pa logu ārā. Galvā viņam bija brīnumskaists kronis. Viņš to bija mantojis no vectēva, kam bija liela galva, un tagad kronis šļuka karalim uz ausīm.

—   Nu, kālabad nākuši? — vaicāja karalis un izspļāva kauliņu pa logu.

—   Visuaugstais karali! — sacīja tēvs. — Rau, es tev atvedu savus trejus dēlus, kas gāja pasaulē un apguva neparastas mākas. Es tevi lūdzu, visuaugstais karali, pieņem manus trejus dēlus par sava galma dienestniekiem!

—    Kādēļ ne? — sacīja karalis un saausījies pārstāja ēst plūmes. — Ko jūs īsti mākat? He, kas tā ir par māku?

Vecākais dēls zemu, zemu paklanījās un sacīja, ka viņš mākot būt viltīgs.

—   Tu re, ko! Mācīts viltnieks? Tas ir labi! Man galmā viltnieki ir vajadzīgi! Bet, iekams es tevi pieņemu kalpībā, man jāpārbauda, vai tu tik nemels. Ja tev izdosies mani pievilt, es tevi iecelšu par ministru, bet, ja ne, tad likšu tev nocirst galvu.

Tad paklanījās vidējais dēls un teica, ka viņš esot mācīts melis.

—    Ko? Mācīts melis? Tu esi kā no debesīm nokritis! Man galmā taisni vajadzīgs meistarīgs melis, kas prastu melot kā no grāmatas. Bet, pirms es tevi pieņemu kalpībā, man jāpārbauda, vai tu māki, kā nākas, melot. Ja mācēsi, tad es tevi celšu par ministru, ja ne — likšu tev nocirst galvu!

Tad paklanījās trešais dēls, jaunākais, un sacīja, ka esot mācīts zaglis.

—    Ko tu saki? Mācīts zaglis? — priecīgi iesaucās karalis. — Tas ir lieliski, vilks ar ārā, man vajadzīgs meistarzaglis. Bet vispirms tev jāpierāda, vai tu proti zagt, un, ja to pierādīsi, es tevi iecelšu par ministru. Ja ne — ripos tava galviņa pa klonu!

—    Pavēli, karali! — sacīja treji dēli un gaidīja, ko karalis viņiem pavēlēs.

Karalis neko nepavēlēja, jo nezināja, ko viņiem likt darīt. Viņš sasauca lielu padomi, pieaicinot astrologu, filozofu, ģenerāli, zirgkopi, galma suņu kopēju, krāsnkuri un vēl daudz citu gudru un svarīgu amata vīru. Viņi apspriedās trīs dienas, līdz beidzot nosprieda.

Tad karalis lika pasaukt vecāko dēlu un teica viņam:

—            Ja jau tu esi tāds liels viltnieks, kā stāsti, tad pasaki man, kas ir visgaišākais, vistreknākais un visgardākais.

Vecākais dēls ilgi nedomāja un atbildēja:

—            Visaugstais karali! Pasaulē vistreknākā ir zeme, jo tā mūs visus baro. Bet vislielākā gaišība neesat vis jūs, karali, bet gan saule, jo, līdz ko tā iemirdzas, visur top gaišs. Un visgardākais — tās ir žāvētas plūmes.

Karalis sasita plaukstas un iesaucās:

—            Bravo! Uzminēji! Plūmes nudien ir vislielākais gardums, jo, kad man sāp vēders, es apēdu pusmaisu plūmju — un vēders

man vairs nesāp! Plūmes tu varen labi uztrāpīji, viltnieks tāds! He, he! Redzu, ka velti maizi neesi ēdis, par viltnieku mācīdamies. Bet tas vēl nav viss. Es likšu tev uz mājām aizsūtīt puskaudzi novārītu olu, bet tu man pēc trim nedēļām atnesīsi no tām izperētus cāļus!

—    Labi, karali! Tikai lūdzu sagatavot krietnu maisu nobrucinātu prosas graudu un likt iesēt, lai būtu ar ko šos cāļus barot! …

Karalis vai iespiedzās aiz sajūsmas. Tādas atbildes viņš līdz šim vēl nebija dzirdējis, kaut arī bija eksaminējis jau pulka viltnieku.

Filozofs kļuva gandrīz vai mēms no pārsteiguma, un pinkainais zvaigžņu pētnieks tūliņ ņēmās pārlūkot debesu spīdekļus, lai ieraudzītu zvaigzni, zem kuras dzimis šis apbrīnojamais viltnieks. Karalis ilgi smējās un pēc tam sacīja:

—   Tagad ej, viltniek, mājās, un rīt tu te atjāsi un tai pašā reizē neatjāsi, būsi apģērbts un reizē kails, tev līdzi būs dāvana un reizē nebūs!

Viltnieks pārradās mājās un pateica tēvam, kādu uzdevumu saņēmis no karaļa. Tēvs, viņu uzklausījis, sāka raudāt un vaimanāt.

—    Kādēļ tu, tētiņ, raudi un vaimanā?

—   Es raudu un vaimanāju tādēļ, ka rīt karalis liks tev nocirst galvu.

—    Kādēļ?

—   Tadeļ, ka tu neizpildīsi viņa vēlējumu.

—    Ho, ho! — pasmējās viltnieks un apklusa.

Otrā rītā viņš devās uz pili, ietinies tīklā, paņēmis rokā zvirbuli un uzkāpis kazai mugurā. Tā viņš atjāja uz kazas un reizē neatjāja, jo kājas nokarājās līdz zemei un viņam vajadzēja pa pusei iet pašam. Viņš bija reizē apģērbts un neapģērbts, jo, kaut arī viņš bija ietinies tīklā, jebkurš redzēja, ka viņš ir kails. Tā nu viņš atjāja uz kazas pie karaļa, un karalis aiz pārsteiguma sasita plaukstas.

—    Un kur dāvana? — iesaucās karalis.

Viltnieks sniedza viņam zvirbuli, bet, pirms karalis paguva to paņemt plaukstā, viltnieks savējo pavēra, un zvirbulis aizspurdza pa logu.

—    Tu esi vinnējis! — sacīja karalis. — Es tevi ieceļu par ministru!

Tā viltnieks kļuva par ministru karaļa galmā.

—    Nu ir kārta melim! Kur ir melis?

—   Te es esmu, visuaugstais karali! — atsaucās vidējais dēls un zemu paklanījās.

—    Klausies, ko es tev teikšu! Tagad tev kaut kas tā jāsamelo, lai es atzītu, ka tie ir īsti meli. Nu, sāc! Bet tu, bende, vari jau trīt savu zobenu, jo es zinu, ka šim nabaga zēnam, kas melš, ka viņš ir liels melis, tev būs jānocērt galva! — tā viņš uzrunāja otru dēlu.

Melis sāka melst.

—    Tas, karali, bija tā. Reiz, pa pasauli klejodams, es atradu vienu pupu. Tādu pavisam parastu pupu. Šo pupu es iesēju agri pirms saules lēkta, aplaistīju — un vairāk neko. Tad es klejoju visu dienu, un, kad vakarā atgriezos, redzu, ka pupa izaugusi tik gara, ka galotne sniedzas līdz mēnesim.

—    Hm, tas varētu būt! — sacīja karalis un pamirkšķināja bendem, sak — pēc brīža»viņam būs darbs.

—   Tad es nodomāju, — turpināja melis, — ka nebūtu par ļaunu uzrāpties pa pupu uz mēness, lai paskatītos, kā tur izskatās. Daudz nedomādams, sāku rāpties arvien augstāk un augstāk, līdz beidzot uzrāpos uz mēness.

—    Hm, tas varētu būt! — sacīja karalis un atkal pamirkšķināja bendem, lai vēlreiz patrin savu zobenu.

—   Tik tālu viss bija labi! — atsāka melis. — Tā nu es staigāju pa mēness virsu un redzu, ka tur kalni vien un tuksneši vien, kā vēži rāpo kaut kādi četrkāji, neredz tikai neviena paša cilvēka; tad es nodomāju, ka nekā prātīga te nav, jālaižas tik atpakaļ zemē. Es piesēju pupas galotni pie viena mēness raga un sāku rāpties lejā. Tas gāja vieglāk nekā uz augšu. Tā nu es laižos, laižos, te piepeši redzu — vella milti! — man līdz zemei pietrūkst viena gabala. Ko darīt? Kāpju atkal augšā, nogriežu ar nazi tur vienu prāvu gabalu no pupulaksta, piesienu to apakšā un laižos atkal lejā …

—    Hm, man tomēr liekas, ka tu stāsti taisnību. Tāpēc ka tas viss var būt! — Karalis pamirkšķināja trešo reizi bendem, lai sagatavo bluķi, uz kura varētu nocirst melim galvu.

—   Labi! — atsāka melis. — Tā nu es laižos, laižos un redzu, ka man līdz zemei pietrūkst vēl gabala. Gribēju jau atkal kāpt augšā līdz mēnesim, lai tur nogrieztu ar nazi vēl vienu gabalu no pupulaksta, ko piesiet apakšā, bet tur vairs nebija no kā griezt. Tad nu es atlaidu rokas vaļā un nokritu. Krītot ietriecos zemē tik dziļi, ka nemaz vairs nebiju redzams. Tad nu es aizskrēju uz māju pēc lāpstas un izrakos ārā .. .

—   Tas nav nekas jauns! Tas viss ir iespējams! — sacīja karalis un ceturto reizi pamirkšķināja bendem, lai saspļauj saujās un saberzē rokas, jo tūlīt būs jāķeras pie darba.

—    Labi! — melis melsa tālāk. — Kad es biju izracies ārā, redzu — nāk tāds liels mākonis, un pēc brīža sāka līt šausmīgs lietus. Bet man bija jaunas drēbes mugurā, un es pie sevis nodomāju — ja tagad sālīšu, tad drēbes būs jāatdod putnu biedēklim. Skatos un redzu, ka netālu no manis ganās liels cūku bars, bet cūkgans stāv ar lielu platmali galvā. Platmale bija pīta no salmiem un tai tik platas malas, ka es varēju zem tām ērti patverties un pārlaist lietu. Tā nu es tur nostāvēju tik ilgi, kamēr mākonis aizgāja un lietus pārstāja līt.

—   Hā, tas viss varēja būt! — karalis teica un piekto reizi pamirkšķināja bendem, lai pasauc savus puišus, jo nu jau ir laiks.

—    Labi! — turpināja melis. — Lietus beidza līt, un es jau gribēju iet uz māju, bet atcerējos, ka jāpateicas cūkganam, ka viņš ļāva patverties zem savas platmales. Pienāku un gribu sirsnīgi patencināt, skatos, bet ko es redzu — tas cūkgans, jūsu augstība, bija jūsu tēvs!

—   Melo! Mans tēvs nekad nav ganījis cūkas! — karalis saskaities iekliedzās un iegāza ar zizli pa troni tik spēcīgi, ka zizlis salūza uz pusēm.

—   Tad nu tomēr atzīsti, karali, ka es māku melot, — sacīja melis.

Karalis tikai tagad attapās, ka melis viņu veikli apvedis ap stūri. Neko darīt! Kaut arī karalis bija tapis sirdīgs, ka tāds zemnieka dēls uzdrošinājies apgalvot, ka viņa tēvs bijis cūkgans, taču vārds bija jātur.

—   Labi! Es ieceļu tevi par karaļa ministru, jo tu māki labi melot!

Pēc tam viņš lika atsaukt trešo dēlu.

—   Tātad tu saki, ka esi apguvis zagļa māku? — viņš pavaicāja.

—   Jā, karali, pilnīgi pareizi!

—    Klausies, ko tev teikšu! Tev jāizzog no mana pils staļļa mans mīļākais zirgs! Vai nozagsi?

—    Ho, ho!

—   Ja tu to nevarēsi izdarīt, tad tava galva ripos!

—    Un ja man tas izdosies, karali?

—   Tad es vēl paskatīšos!

—    Nozagšu un rīt no rīta atvedīšu to pie pils guļamistabas loga.

—    Lai notiek! — sacīja karalis un lika zirgkopim, lai stallī zagli sagaidītu viens sargs ar pamatīgu bozi, bet pie staļļa durvīm stāvētu otrs ar tādu pašu bozi rokā. Abiem sargiem tika pieteikts zagli nomizot tā, ka āda lec, līdz ko viņš tur parādīsies.

Satumsa nakts. Stallī un pie staļļa durvīm tika nolikti sargi ar pamatīgām bozēm rokās. Bet, tā kā tas notika ziemā un sals pieņēmās, tad āra sargs iegāja pie sava biedra stallī, lai mazdrusciņ apsildītos. Tā viņi abi sargāja karaļa zirgu.

Pils tornī nozvanīja pusnakti, kad abi pēkšņi padzirdēja aiz durvīm soļus.

—    Zaglis nāk! — abi nočukstēja un noslēpās. Durvis pavērās, un sargi ieraudzīja nevis zagli, bet vecu ubagu. Viņš žēlīgi lūdza, lai ļaujot pārnakšņot, jo šis esot apmaldījies un, būdams pavisam savārdzis, varot nosalt.

Sargi bija žēlsirdīgi, viņi ļāva ubagam apsēsties stallī uz ķeblīša un lūdza, lai pastāsta viņiem kaut ko. Ubags melsa par deviņiem mēmiem un ik pa laiciņam izvilka no azotes pudeli un iesūca no tās.

Sargi, to redzot, ubagam teica:

—   Vecotēv, dod mums arī mazdrusciņ ieķert!

—    Kādēļ ne? — sacīja ubags. — Man vēl ir otra pudele.

Otrajā pudelē bija ieliets magoņsēklu novārījums.

Kad sargi, to sadzērušies, aizmiga un sāka pa miegam dziedāt, ubags izveda karaļa Sirmi no staļļa un pēc mirkļa jau bija pazudis bez miņas. Ubags bija zemnieka jaunākais dēls.

No rīta karalis vēl gulēja, ar silto segu līdz degunam sasedzies, un krāca, kad viņu pamodināja klauvējieni pie loga. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja zagli turam viņa Sirmi aiz pavadas.

—   Pirmo uzdevumu esmu izpildījis! — sacīja zaglis. —Dod, lūdzu, otru!

—   Deviņi pērkoni! — karalis noņurdēja sapīcis. — Bet nu gan tev nekas nelīdzēs! Tev jānozog gredzens no karalienes pirksta! Ja nenozagsi, likšu tev nocirst galvu …

—   Un ja nozagšu?

—   Tad es vēl paskatīšos!

Vakarā karalis sēdēja ar savu karalieni, mielodamies ar vārītām plūmēm. Abiem tā sēdot, pēkšņi kāds pieklauvēja pie loga.

—   Aha! — nočukstēja karalis. — Zaglis nāk pēc tava gredzena! Tad redz, no kuras puses vējš pūš! Velti pūlies, garnadzi! — karalis noteica un padraudēja zaglim, kas glūnēja pa logu istabā.

Galva nozuda, bet pēc brīža, kad karalis bija paguvis apēst tikai vienu plūmi, zaglis atkal pieklauvēja pie loga.

—   Vai tu iesi projām, nekrietneli! — iekliedzās karalis un padraudēja ar zizli.

Zagļa galva atkal nozuda.

Bet karalis bija paguvis iemest mutē tikai otru plūmi, kad zaglis pieklauvēja trešo reizi. Karalis, briesmīgi saskaities, paķēra šaujamo, kas karājās pie sienas, un — būkš! — šāva logā. Šāva un nošāva zagli.

—   O, deviņi pērkoni! — viņš ievaimanājās. — Es nošāvu zagli! Vai man tas bija jādara, tas taču bendes darbs! Ko nu domās tagad mani pavalstnieki, kad to uzzinās!

—    Nebaidies, dārgumiņ, — sacīja karaliene. — Iesim un ieraksim nelaiķi zemē, un neviens neko neuzzinās!

—    Iesim!

Abi izgāja priekšnamā, bet tur bija tik tumšs, ka vai acī dur.

—   Te tu uzgaidi mani, es aiziešu pēc lāpstas! — sacīja karalis. Un pēc tam vēl piebilda: — Atdod man, sieviņ, savu gredzenu, jo zaglis gan ir nošauts, bet ko var zināt…

Karaliene atdeva karalim gredzenu. Karalis aizgāja pēc lāpstas un atgriezās. Pēc tam abi izgāja no tumšā priekšnama un atrada zem loga nevis nošautu zagli, bet salmu kūli.

«Aizbēdzis!» atviegloti nopūtās karalis un gāja gulēt.

Bet, kad viņš no rita pamodās, atnāca zaglis un atnesa nozagto gredzenu.

—    Gredzens? — brīnījās karalis. — Kā tu to nozagi?

—    Tas notika tā, visuaugstais karali! Kad tu aizgāji pēc lāpstas, tad es tur priekšnamā jau stāvēju aiz durvīm. Un es teicu karalienei, lai atdod man gredzenu, jo zaglis gan ir nošauts, bet ko var zināt… Un karaliene man to iedeva … Te tas ir!

Karalis pārsteigts pakasīja pakausi, jo tik izmanīgu zagli vēl nebija redzējis.

—   Ja tu esi tāds meistarzaglis, tad pierādi savu māku vēl trešo reizi! Nozodz palagu no gultas, kurā es guļu ar karalieni! Ja nenozagsi, tad tavas dieniņas būs skaitītas . ..

—    Un ja nozagšu?

—   Tad es vēl paskatīšos!

Zaglis aizgāja uz imcžu un sameklēja itin prāvu skudru pūzni. Sabēra skudras skārda traukā un iezagās pilī. Tur viņš ielavījās karaļa guļamistabā, palīda zem gultas un gaidīja. Kad karalis un karaliene nolikās gulēt un karalis sāka krākt, bet karaliene šņākuļot, zaglis klusītiņām izlīda no pagultes un izbēra abiem pa vidu no skārda trauka skudras. Skudras to vien bija gaidījušas! Mīksta, silta guļvieta, turklāt vēl karaliskās miesas! Nu tik tās ņēmās skraidīt, lodāt, kniebt, kost, dzelt un grauzt! Karalis, pārbīlī bļaudams, izlēca no gultas, karaliene, kliegdama vēl skaļāk, metās viņam pakaļ, un abi sāka lēkāt vienos kreklos pa istabu un purināt no sevis nost skudras. Skatās — viss palags nosēts ar skudrām!

—    No kurienes te skudras cēlušās? — stenēja karalis un pēra sevi ar rokām. — Kur mēs tagad gulēsim?

Bet karaliene bija gudra. Viņa teica:

—   Nebaidies, dārgumiņ! Izsviedīsim palagu priekšnamā, es uzklāšu jaunu, un būs labi.

Tā viņa arī izdarīja.

Bet zaglis paķēra laukā izsviesto palagu un deva kājām ziņu …

No rīta viņš jau bija klāt, pieklauvēja pie durvīm un sniedza karalim palagu, ko viņš bija nozadzis no karaļa un karalienes gultas.

Nu karalis bija pārliecinājies, ka arī zemnieka jaunakais dels ir sava aroda meistars, un iecēla viņu tāpat kā viņa abus vecākos brāļus par ministru. Šie trīs ministri tik nadzīgi pildīja savu amatu, ka noveda karali līdz ubaga spieķim.

Un viss, ar to pasaka galā.

Gustavs Morcineks

SLĪKOŅA PRECĪBAS

Reiz jauns slīkonis sadomāja apprecēties. Un tā nu viņš lūkoja un lūkoja sev līgavu starp slīkonēm, bet neviena viņam nebija īsti pa prātam.

Viena bija šķībacaina, otra pinkaina, trešā kliba, ceturtā kupraina, piektā retiem zobiem un pamatīgi šļupstēja, sestajai bija līkas kājas, bet septītās jau vairs nebija.

Tādēļ viņš nolēma apprecēties ar parastu dzīvu meiteni.

Tā nu viņš tagad līda laukā no ūdens, pārvērtās par staltu jaunekli un raudzīja sev meiteni, kura viņam patiktu.

Ilgi nebija jāmeklē, jo viendien, iznirstot no upes, ko sauca par Olzu, viņš pamanījžfpārcēlāja meitu Gustiņu. Gustiņa bija ļoti skaista, un, viņu pamanījis, slīkonis pie sevis nomurmināja:

—   Ak, rozīt jauko! Tā nu gan ir daiļa meita! Man viņa jāapvārdo!

Gustiņa dzīvoja netālu no Olzas, jo viņas tēvs bija pārcēlājs un pārvadāja ļaudis no viena krasta uz otru. Visbiežāk viņam nācās celt pāri upei kalnračus, kas atgriezās naktī no darba.

Nu, tā.

Slīkonis bija ļoti viltīgs un papriekšu uzmeklēja Gustiņas tēvu, veco Olzas pārcēlāju. Slīkonis atnāca pie pārcēlāja, kad viņš sēdēja savā būdā un snauzdams gaidīja kalnračus. Slīkonis atnāca un spēlēja ar viņu kārtis. Reizēm laimēja slīkonis, bet visbiežāk laimētājs gan bija pārcēlājs.

Slīkonis nelika manīt, ka ir slīkonis. Kad pārcēlājs vaicāja, no kurienes viņš esot, viņš rādīja sev pār plecu un teica:

—   No tuvējā novada!

—   Un kā tevi sauc?

—   Haniss!

—   Ko tu dari?

—   Neko. Esmu tik bagāts, ka man nekas nav jādara.

Reizēm viņš nāca pie pārcēlāja pirms dienvidus un ari spēlēja ar viņu kārtis. Kad tornī jau nozvanīja divpadsmit, atnāca Gustiņa, nesdama tēvam, tas ir, pārcēlājam, pusdienas. Bieži vien viņa sastapa būdā glīto jaunekli, kurš viņai rādījās itin tīkams. Un tā — vārds pa vārdam — abi uzsāka sarunas.

Pārcēlājs tikai nobrīnījās, ka vienmēr, kad jaunais cilvēks aizgāja, sols, uz kura viņš bija sēdējis, palika slapjš. Bet tas nu tā …

Slīkonis bieži vakaros ieradās pie Gustiņas loga un klusītēm viņu pasauca vai pasvilpa. Gustiņa tad parādījās logā un uzsmaidīja.

—   Es jau skrienu! — viņa sauca un skrēja laukā pie slīkoņa, kurš lūdza, lai viņu saucot par Hanisu.

Tad viņi gāja pastaigāties — un ko tikai viens otram nestāstīja! Viņi runāja par laiku, par lītavām, runāja, cik skaisti staro saule un cik koši ir pavasarī, kad jauki zied puķes un vistīkamāk smaržo rozes…

—   Tu esi kā rozīte! — vienmēr mēdza teikt Haniss, un Gustiņa smaidīja.

Pēc tam viņi vēl runāja, cik pasaule ir skaista un cik labi klāsies, kad abi apprecēsies, kad Gustiņa kļūs viņa sieva, — viņš tai krūzē pienesīs klāt putna pienu, jo viņš to tik ļoti mīl, ka nav iespējams izstāstīt…

Pienāca sestdiena, Haniss Gustiņu pierunāja aiziet kopā uz Darkovu padejot. Māte atļāva, un Gustiņa gāja Hanisam līdzi.

Krogā spēlēja Pultkova kapela, un puiši un meitas dejoja. Haniss ar Gustiņu arī dejoja. Visas meitas apskauda Gustiņu, ka viņai tik izskatīgs, slaids un izveicīgs pielūdzējs. Meitas mēģināja Hanisu Gustiņai atvilt, bet velti.

Reiz māte teica:

—    Paklau, Gustiņ! Tu cierējies, cierējies ar to, kā viņu tur sauc, Hanisu, bet kas viņš tāds ir?

—    Nezinu, māmucīt! Viņš man negrib teikt.

—   Zini, man viņš mazdrusciņ nepatīk!

—    Kādēļ?

—   Viņš ir tāds savāds …

Un Gustiņa atbildēja:

—   Zināt, māmucīt, ko es jums teikšu? Man ari viņš rādās tāds dīvains. •

—    Un kā?

—    Kad mēs kādreiz pastaigajamies, pec tam atvadamies, viņš mani bučo, bet lūpas viņam ir tik aukstas …

—   Aukstas, tu saki?

—    Ledainas!

—   Hra! Un ko tu vēl man pastāstīsi par savu pielūdzēju?

—    Zināt, māmulīt, kas man vēl liekas dīvaini? Kad mēs esam ballē un dancojam, tad viņš paliek tikai līdz pusnaktij. Tiklīdz tornī sāk zvanīt pusnakti, viņš saka: «Gustiņ, nāc, man tagad jāiet!»

—    Nu, un tālāk? — jautāja māte.

—   Un tā nu mēs ejam, un, kad viņš, mani pavadījis, nobučo uz lūpām, tad lūpas viņam ir ledusaukstas. Un tad viņš iet atpakaļ uz upes pusi un tur nozūd… Reizēm es dzirdu tādu plunkšķi, it kā viņš ielēktu upē. Kad es viņam reiz to pateicu, viņš smējās un teica, ka man tas esot tikai licies, ka varbūt līdaka būs taisījusi lēcienu vai krasts nobrucis …

—    Nu droši vien! — teica māte un neko vairāk nejautāja.

Bet savam vīram tomēr sacīja:

—   Zini, vīriņ, tas jauneklis, kas lenc mūsu Gustiņu, man ne visai patīk!

—    Vai tas, kurš ar mani spēlē kārtis?

—   Tas pats!

—   Jā, zini, sieviņ, man viņš arī nepatīk. Viņš sēž, spēlē. Pēc tam pieceļas un aiziet, kad pulkstenis sit pusnakti, un tanī vietā, kur viņš sēdējis, sols vienmēr ir slapjš … Es arī tā nodomāju, vai tik tas nebūs slīkonis!

—   Neteiksim neko Gustiņai, — atsacīja viņa sieva, — bet es uzzināšu, vai viņš ir vai nav slīkonis.

—    Kā tad tu to uzzināsi, sieviņ?

—   Tā jau būs mana darīšana, vīriņ!

Pārcēlājs nodomāja, ka gan jau viņa gudrā sieva kaut ko izdomās, lai izdibinātu patiesību. Tad viņš gāja uz Olzu, lai pārceltu kalnračus, kas atgriezās no sava nakts darba mājās, bet Gustiņas māte jau zināja, kas viņai darāms.

Pienāca sestdiena.

Māte pajautāja Gustiņai, vai viņa šovakar ies ar savu pielūdzēju uz dejām.

—    Iešu, māmuclt, jo viņš vakar bija atnācis un ļoti lūdza, lai es ietu.

—   Tas labi, Gustiņ, jo es iešu tev līdzi!

—    Labi, māmucīt!

Tā.

Vakaram nākot, māte palīdzēja Gustiņai saposties. Māte jau bija sagatavojusi un skapī noglabājusi tādu dārza augu, kurš pasargā no visa |auna un atvaira ļaunos garus.

Gustiņu pošot un ģērbjot, māte sukāja viņai matus. Pīdama bizi, veikli, Gustiņai nemanot, iepina šo augu.

Tā.

Abas aizgāja uz deju vakaru krogā, un tur jau spēlēja kapela, puiši ar meitām griezās plāna vidū, ka rībēja vien. Māte apsēdās ar Gustiņu sienmalī, un abas gaidīja, kas notiks. Gustiņa neraizējās, jo bija norunājusi, ka Haniss nāks uz krogu, ja viņu vairs mājās neatraus. Tā nu viņas abas sēdēja uz sola sienmalī un gaidīja.

Bet Gustiņai ilga sēdēšana nebija lemta, jo tūdaļ puiši sāka viņu lūgt uz deju. Gustiņai patika dejot. Gustiņa dejoja, ka )rieks, tādēļ puiši lūdza viņu vai kaudamies, un citas meitas bija oti greizsirdīgas un nevarēja vien beigt par viņu trīt mēles. Tērgāja, ka Gustiņai esot līkas kājas, ka viņa uzkrāsojusi vaigus ir tiem sarkanajiem papīrīšiem, kādos mēdz tīt cigoriņus, ka jzacis viņa nomelninājusi ar apkvēpinātu korķi, ka viņai viens )lecs esot augstāks par otru, ka viņa neesot saimnieciska, pat >ogu nemākot piešūt un vēl viņai piemītot šāda vaina un tāda ^aina. Pietērgāja visādu blēņu vai veselu maisu. Bet tas viss iebija tiesa.

Gustiņa dancoja un visu laiku meta acis visapkārt, vai necraudzīs savu Hanisu. Jā! Viņa beidzot ieraudzīja to stāvam uz croga sliekšņa.'

Gustiņa pamāja, lai nāk pie viņas, jo jaunavai neklājas iet >ie kavaliera.

—   Nāc taču! — viņa pameta ar roku.

Bet Haniss palika stāvam. Papurināja galvu, sak — neies.

—    Nu nāc, nāc, neesi jocīgs! — Gustiņa viņu sauca.

Viņš atkal papurināja galvu. Un palika stāvam tik noskumis, ka taisni jābrīnās.

Kad Gustiņa vairākas reizes bija Hanisam mājusi, lai nāk pie viņas, lai nebaidās no mātes, bet viņš joprojām palika noskumis stāvam un klusēdams purināja galvu, viņa sacīja:

—   Nu tad stāvi arī, kā mietu norijis! … — un dancoja ar citiem puišiem.

Bet Haniss stāvēja uz sliekšņa neiedomājami bēdīgs. Tik noskumis, it kā viņam kāds tuvinieks būtu nomiris vai pats pulka naudas pazaudējis.

Gustiņa griezās kā vilciņš un pat nemanīja, kad tornī pulkstenis sāka sist pusnakti. Tad māte viņai teica:

—   Gustiņ, nāc, mums ir jāiet!

Un abas gāja projām.

Kad viņas gāja pa ceļu, Haniss sekoja viņām dažus soļus iepakaļ un visu laiku atkārtoja:

—   Ļauj, lai sirdi atdaru, Mani mocīt gana — Aizmet projām madaru, Tad tu būsi mana! …

Un pēc brīža atkal:

—   Aizmet projām madaru, Tad tu būsi mana! …

Gustiņa dzirdēja, ka viņš piemin kaut kādu madaru, bet nesaprata, ko grib ar to teikt. Tādēļ viņa pajautāja mātei:

—   Māmucīt, ko viņš tur zem deguna madaro?

—   Nāc, nāc, meitiņ, — sacīja māte. — Viņš ir iemeties un nez ko tur gvelž …

Tā abas gāja un nelikās zinis par Hanisu, kas nemitējās lūdzošā balsī atkārtot:

—   Ļauj, lai sirdi atdaru, Mani mocīt gana — Aizmet projām madaru, Tad tu būsi mana!

Tā viņi nonāca līdz pat upei, un te pēkšņi — plunkš!… abas skatās — Haniss ielec upē. Pazūd zem ūdens, un nav no viņa

ne vēsts!

—   Ak šausmas! — iekliedzās Gustiņa. — Mans līgavainis noslīcinājās!

—   Nāc, meitiņ, nāc! — sacīja māte un vilka vaimanājošo Gustiņu projām.

Kad abas jau bija pārnākušas mājās, māte atpina meitai bizi un izšķetināja no tās madaras stiebru.

—    Redzi? — viņa teica. — Tā ir madara — kas to nēsā sev līdzi, tam Jaunais gars netiek klāt. Šis tavs izredzētais, šis, kā viņu tur sauca, Haniss, bija slīkonis un gribēja ar tevi apprecēties. Viņš būtu tevi ievilinājis ūdenī, noslīcinājis un tad apņemtu par sievu. Saproti?

Tā viss labi beidzās.

Slīkonis neapprecējās ar Gustiņu, nenāca vairs pie pārcēlāja spēlēt kārtis, un viņam bija jāizraugās sieva no sešām slīkonēm. Viņš izvēlējās to ar tiem retajiem zobiem,_un Olzas upē, kad sākās lielie lieti, tika svingļas viņa kāzas. Ūdens Olzā tā sakāpa, ka norāva pārcēlājam prāmi un aiznesa sev līdzi no krasta pat būdu, kurā pārcēlājs gaidīja kalnračus. Paņēma piedevām vēl lielu gabalu no pakrastes.

Pārcēlājs tad sacīja:

—    Redzat, kā slīkonis tagad atriebjas? Dzeļ kā ar ērkšķiem par to, ka viņam neizdevās iegūt Gustiņu. Nu viņš ālējas pa upi un nodara ļaudīm postu … Ak tu nešpetnis!

Tā beidzās slīkoņa precības. Bet Gustiņa dabūja sev labu vīru un dzīvo laimīgi vēl šobaltdien.

Gustavs Morcineks

KĀ AITU GANS PĀRMĀCĪJA SAVU ZIŅKĀRĪGO SIEVU

Reiz dzīvoja aitu gans, kas bija pēc dabas ļoti taisnīgs. Viņam bija mīksta sirds, viņš bija labs pret cilvēkiem un zvēriem, un, kaut arī cilvēki nereti viņam darīja pāri, viņš teica smau dīdāms:

— Nieki!

Zvēri nekad nebija pret viņu ļauni. Stirnas un brieži ēda viņam no rokas, vilki neuzbruka viņa aitām, lāči nāca klāt un draudzīgi rūca un, ja viņš tiem iedeva drusciņ medu palaizīt, tad nemaz vairs negribēja iet projām. Zvirbuļi un citi putni sēdās viņam uz galvas un pleciem un arī ēda maizi no rokas. Nekad neatgadījās, ka pats negantākais ērglis būtu uzbrucis kādam jēram no viņa ganāmpulka.

Bez tam aitu gans saprata arī putnu un zvēru valodu. Ja reizēm viņš noliecās pār skudru pūzni, piekļāva tam klāt ausi, tad dzirdēja, kā skudras savā starpā sačukstas un iznēsā skudru pļāpas pa visu mežu.

Tādēļ aitu gans zināja visu, kas notika pasaulē. Viņam tikai vajadzēja nosēsties saulgozī, pagriezt vaigu pretī saulītei un sildīt savus vecos kaulus, un klausīties, ko čiepst putni, ko pīkst peles, ko rej viņa suns Bosis, ko blēj aitas, kādus brīnumus ruč lācis, un tā itin viss viņam kļuva zināms.

Bet aitu gans nedrīkstēja nevienam atstāstīt, ko bija dzirdējis no suņu un zvēru sarunām, jo citādi viņam tūdaļ būtu jāmirst.

Kādreiz viņš dzīvoja ar savu sievu ielejā, bet no turienes aizgāja, tādēļ ka viņa bija nelāgs sievišķis. Abu nesaskaņas nonāca pat tik tālu, ka vīrs sievu nopēra ar četrkārtīgi salocītu pavadu, sacīdams:

190

—    Paliec sveika, tu nejauka sieva! Negribu ar tevi kopa

dzīvot.

Vīrs aizgāja kalnos ganīt kalniešu aitas. Ne jau bez iemesla viņš pateica tik asus vārdus. Reiz viņš ara ar diviem zirgiem — Sirmīti un Melnīti. Abi zirgi savā valodā sarunājās. Viņš klausījās, bet neko neteica. Pec tam atnāca sieva ar pusdienām, un, kad zirgi sievu pamanīja, ķēve Melnīte sacīja:

—   Labi gan, ka jau atnāca tā resnā sieva, varēšu drusku atpūsties.

Sirmītis atbildēja:

—    Tu esi briesmīga sliņķe. Tu negribētu neko citu darīt kā vien atpūsties. Kad mēs velkam arklu, tad tu tikai izliecies, ka velc, bet man tavā vietā jāpiepūlas tā, ka vai acis lien no pieres laukā.

—    Es jau neesmu nekāda muļķe! — sacīja ķēve Melnīte. Paši cilvēki taču saka, ka zirgi no pārpūles nobeidzas. Bet es

negribu nobeigties.

—    Ej nu, nerunā niekus! — saskaities uzsauca viņai Sirmītis.

Aitu gans, kas tolaik vēl bija Tatru zemnieks, šo sarunu dzirlēja, saprata un skaļi iesmējās.

—    Par ko tu smejies, vīriņ? — sieva viņam jautāja.

—   Eh, tāpat vien, — zemnieks izvairījās no atbildes, jo nekrata melot.

—   Nē, tu man tomēr pasaki, par ko nupat smējies, — viņa ielikās mierā.

Bet vīrs negribēja neko teikt, jo zināja, ka būs jāmirst, ja /iņš kādam atklās, ka saprot zvēru valodu.

Jo viņš ilgāk liedzās teikt, kādēļ bija smējies, jo ilgāk sieva ielikās mierā. Beigās vīram tas apnika un viņš teīca:

—   Klausies, sieviņ! Ja es tev pateikšu, kādēļ es smējos, tad nan būs jāmirst.

—   Tad mirsti ar, tikai pasaki, jo es nevaru apvaldīt savu '.iņkāri.

Sirmītis un Melnīte dzirdēja šo sarunu.

Sirmītis teica ķēvei Melnītei:

—   Mūsu zemnieks ir lāga dvēsele, bet dumjš!

—    Kādēļ? — jautāja Melnīte.

—   Tādēļ, ka viņš gatavs sievai atklāt, ka saprot mūsu valodu.

—   Nu kas tur liels! Lai saka, ja grib.

—   Jā_, viņš jau var pateikt arī. Bet tu taču dzirdēji, ka tad pašam būtu jāmirst.

—   Vai dieniņ, žēl gan mūsu zemnieka! — nopūtās Melnīte.

—   Nu zināms, ka žēl. Zini, Melnīte, ko es izdarītu viņa vietā?

—    Ko tu izdarītu?

—   Uzšautu sievai ar grožiem tā, ka viņa nezinātu, cik veca. Un izdzītu viņai to ziņkāri.

Zemnieks visu dzirdēja un saprata un atkal skaļi iesmējās.

Bet sieva atkal ņēmās tirdīt:

—   Atkal tu smejies? Pasaki — kādēļ tu smejies? Ja tu nepateiksi, tad man pūtīte uzmetīsies mēles galā.

—    Es jau tev teicu, ka nedrīkstu teikt, jo citādi man būs jāmirst.

—    Es jau tev teicu — mirsti, tikai pasaki!

Zirgi visu dzirdēja un klusītēm smējās par zemnieku. Tas ir, klusītēm nozviedzās. Bet Sirmītis atkal atkārtoja:

—    Ir nu gan zemnieks muļķis! Es nopērtu tik ziņkārīgu sievu.

Zemnieks sievai teica:

—    Labi, es tev pateikšu — tikai vakarā, kad atgriezīšos mājās. Bet tu man uzklāj gultu un sameklē mirstamo kreklu. Es to uzvilkšu, nolikšos gultā, lai vieglāk varētu nomirt, un tad tev pateikšu, kādēļ smējos.

—    Labi, vīriņ! Labi! — nopriecājās sieva un aizlika uz māju saklāt vīram nāves gultu un sameklēt mirstamo kreklu.

Zemnieks gan cerēja, ka sieva vēl attapsies un apdomāsies. Viņš cerēja, ka līdz vakaram sieva visu būs pārlikusi un teiks:

«Es vairs negribu zināt, vīriņ, kādēļ tu smējies, jo es negribu, ka tu nomirtu!»

Un tā palika.

Zemnieks ara līdz pat saules rietam un klausījās, kā Sirmītis aizvien vēl atkārto ķēvei Melnītei, ka zemnieka vietā nopērtu sievu ar četrkārt salocītu pavadu.

Gustavs Morcineks. Slīkoņa precības

Vakarā zemnieks atgriezās mājās, izjūdza zirgus un iegāja istabā. Un ko viņš tur ieraudzīja — gulta bija rūpīgi uzklāta ar sniegbaltu palagu, uz palaga nolikts mirstamais krekls, bet uz galdiņa gultai blakus jau dega sēru svece, pudeles kaklā iesprausta.

—    Nu tik liecies gultā, vīriņ, — sieva skubināja, — un pasaki man beidzot, kādēļ tu smējies! Es vairs nevaru apvaldīt savu ziņkāri!

Zemnieks ģērbās nost, vilka mugurā mirstamo kreklu, iegūlās gultā. Sieva tīņājās riņķī un nepacietīgi gaidīja, kad viņš beidzot pateiks, kādēļ bija smējies.

—    Bet tev vēl kas jāizdara! — sacīja zemnieks. — Pirms es tev to pasaku, paņem stipru pavadu, saloki to četrām kārtām, iemērcē karstā ūdenī un pēc tam atnes man to!

—    Un tad tu man pateiksi?

—    Pateikšu, pateikšu …

Sieva aizskrēja uz pieliekamo, sameklēja visstiprāko pavadu un iemērca karstā ūdenī. Bet zemnieks pa to laiku gulēja un klausījās, par ko Sirmītis ar Melnīti stallī sarunājas. Jau visi zvirbuļi pagalmā zināja, ka zemnieks pēc brīža nomirs. To uzzināja arī vislielākās mēlneses žagatas, tāpat vistas un arī gailis pagalmā, un nu zirgi, zvirbuļi, kovārņi, vistas un gailis sāka vaimanāt, ka viņu zemnieks tūliņ nomirs. Kad kovārņi aplidoja visu apkaimi un iznēsāja tenkas, ka viņu zemnieks jau nomiris, un kad zvirbuļi uz jumta kores žēli čiepstēja, tad gailis uzlēca uz sakņu dobes un iesaucās:

—    Kukurikū! Mūsu zemnieks ir pēdējais gļēvulis! Man ir divdesmit vistas, un visas mani klausa, bet viņam ir tikai viena sieva, un viņš to pašu nevar valdīt. Es nopērtu tādu sievu, ka ada putētu. Žēl man zemnieka!

—    Man viņa vēl vairāk žēl, — iejaucās Sirmītis. — Tāds kārtīgs un labs cilvēks, bet sievas ziņkārības dēļ aizies bojā. Es arī nopērtu tādu sievu.

—    Ko, ko, ko, ko! — vaimanāja vistas, saspiedušās pulciņā. — 2ēl mums mūsu zemnieka!

—    Cir, čir, čir! — čiepstēja zvirbuļi un lēkāja pa jumta kori.

— Mūsu zemnieks ir jau viņā saulē! Jau miris! Mēs redzējām, kā viņa dvēsele baltā kreklā izlidoja pa skursteni, — klaigāja kovārņi, pa visu apkaimi iznēsādami tenkas.

Zemnieks visu dzirdēja un saprata, bet neko neteica, tikai smaidīja.

Beidzot sieva ieskrēja istabā ar četrkārt salocītu pavadu, labi karstā ūdenī izmiecētu.

— Ņem nu, vīriņ, un stāsti, jo man aiz ziņkārības mēles galā uzradusies jau pūtīte.

Tad zemnieks paķēra pavadu un nomizoja sievu, kā Sirmītis un gailis bija ieteikuši, pēc tam saposās ceļā un aizgāja.

Viņš aizgāja pasaulē, jo negribēja dzīvot ar sievu, kurai sava vīra nemaz nebija žēl.

klemenss Oleksiks

BELDANA EZERA RAGANA

Ezera lankās mita ragana. Reizēm viņu redzēja sievas, kas mežā lasīja ogas un sēnes. Raganai bija ļoti gari mati. Ja tie kādreiz sapinās meldros, tad trīs dienas vajadzēja, lai atpītu vaļā. Tādās reizēs ezers sabangojās. Raganas griezīgie smiekli bija dzirdami pat līča kārklājā. Zvejnieki teica: «Ragana atkal mazgā matus Beldanā.» Un viņi nebrauca ezerā, neizmeta tīklus.

Reiz kādam zemniekam no Visūniem piedzima divpadsmitā meita. Visūnos visi jau bija kūmas, tādēļ viņš izgāja uz ceļa, lai uzaicinātu kūmās pirmo garāmgājēju.

Lūk, uz ezera takas viņš sastapa raganu. Viņš pazina to pēc garajiem matiem. Viņa sēdēja uz akmens. Viņš ar lielu līkumu apgāja viņai apkārt un par kūmu to neuzaicināja.

Ragana sadusmojās. Viņa pakratīja pirkstu un iečerkstējās:

—   Man tavai meitai jau bija izraudzīta dāvana, bet, tā kā tu mani kūmās neuzlūdzi, tad viņai dzīvē laimi neredzēt!

Raganas vārdi piepildījās. Anna izauga par neglītu, par visneglītāko meitu Visūnos. Viņu zoboja un izsmēja. Neviens negribēja ar viņu runāties, neviena meitene negribēja ar viņu draudzēties.

Nabaga Anna sāka vairīties no savām vienaudzēm. Bēga uz mežu, apsēdās strautiņa vai ezera malā un ilgi lūkojās savas neglītās sejas atspulgā. Viņa atkārtoja citu vārdus:

—    Es esmu raganas meita. Kur ir mana māte?

Reiz, pie meža strauta sēdot un rūgti apraudot savu likteni, viņa ieraudzīja ūdenī blakus savas" sejas atspulgam raganas atspulgu. Viņa sadzirdēja raganas balsi:

—   Tas tiesa, ka tu esi ļoti neglīta. Kas paskatās uz tevi, ar riebumu no tevis novēršas — tu viņiem atgādini mani. Mani ieraugot, sievietes nobāl, bet vīrieši nospļaujas. Govīm es norauju pienu, zvejniekiem samudžinu tīklus, piedzērušos vadāju pa māņu ceļiem. Naktī es ūpja izskatā lidinos pāri ciemam. Bet tev es neko ļaunu nedarīšu. Tevi dēvē par raganas meitu, tādēļ es tev arī došu pūru, kāds manai meitai pienākas. Ņem šīs krelles. Es tās gribēju tev dāvināt, kad tu vēl biji maziņa. Bet arī tagad tev krelles lieti noderēs. Apliec tās sev ap kaklu un paskaties strautā.

Anna aplika krelles sev ap kaklu un paspoguļojās strautā.

—    Es redzu skaistu meiteni, kas skatās manī. Un cik brīnišķi mirdz viņas krelles!

—   Pieduries tikai pie krellēm un tu uzzināsi, kas ir šī daiļā meitene.

Anna pieskārās pie krellēm.

—   Vai tā patiesi esmu es?

—   Tu, tu, mana meita! Kas vien tevi tagad uzlūkos, tas tevī iemīlēsies. Tikai atminies — tu nedrīksti noņemt krelles. Tiklīdz tu tās noņemsi, tūdaļ kļūsi tāda pati, kāda biji, un visi no tevis novērsīsies. Atgriezies ciemā un esi laimīga.

Kad Anna bija aizgājusi, ragana pie sevis noskrepstēja:

—    Ilgi tu nebūsi laipnīga, un nevienu tu neaplaimosi.

Anna nāca atpakaļ gar ezera krastu, ik pēc soļa apstājās un

ielūkojās ūdens spogulī.

—   Ūdens, ūdens, pasaki man — vai es patiesi esmu skaista?

Māsas pamanīja viņu, aplenca ciešā lokā.

—   Cik tev skaisti mati! Cik tev brīnišķas acis!

Aiz skaudības trīsēdamas, viņas aptaustīja krelles, kas laistījās vien.

—    Kas tev tās iedeva, Anna? — viņas jautāja. — Kur tu biji? Kas tevi tik dāsni apveltīja?

Anna smaida, neslēpj viņām savu prieku, bet atminas raganas piekodinājumu, negrib noņemt krelles no sava kakla.

—   Es biju mežā, strautmalā, kur aug pīlādzis. Pīlādzim es paklanījos, palūdzu sev krelles.

Meitenes aizskrēja uz mežu, meklēja strautiņu un pīlādzi. Atrada strautiņu, atrada arī pīlādzi. Nolasīja sarkanās pīlādžogas, savēra diegā, aplika pīlādžogu krelles sev ap kaklu.

Skaists bija pīlādzis, vēl skaistākas pīlādžogu krelles, taču krelles ap Annas kaklu bija daudz skaistākas. Daiļas ir Visūnu meitas, viņas pin garas bizes, bet visdaiļākā no visām ir Anna.

Mati viņai lāsmo kā zelts, acis ir dziļas kā ezera dzelme, bet lūpas kvēlo kā pīlādžogu krelles.

Anna sēdēja uz soliņa mājas priekšā, meitenes apstāja viņu ciešā pulkā.

—   Vai tā ir Anna vai nav Anna?

Sanāk puiši, skatās uz Annu un nopūšas. Aiziet noskumuši, sapņo par Annu un rīta mostas, priecādamies, ka viņu atkal ieraudzīs. Zvejas laikā uz ezera pēkšņi aizdomājas, ilgu pilniem skatiem raugās uz krastu.

Krastā sēdēja Anna, atpina savus garos matus, smaidīja un iegrima domas ilgi jo ilgi.

Dienvidū atnāca ragana, apsēdās Annai blakus ezera krastā, pina viņai matus un brīdināja:

—    Tu nedrīksti iemīleties, manu meitiņ! Man žēl tevis, bet citādi nedrīkst.

—    Un ja tomēr es iemīlēšos? — jautā Anna un domā par skaisto Ēriku, kurš kādreiz, kad viņa vēl bija neglīta, uzlūdza viņu uz deju. Viņš vienīgais toreiz par viņu nezobojās un no viņas nevairījās.

—   Tad tu pazudināsi viņu un sevi, — ragana atbildēja.

Ēriks sekoja Annai it visur, ielūkojās viņai acīs un lūdza:

—   Kļūsti mana sieva, Anniņ, es izdarīšu visu, ko vien tu vēlēsies!

Anna aizskrēja pie raganas un jautāja:

—    Ko lai es daru? Man viņa žēl, viņš pret mani vienmēr ir bijis labs. Apžēlojies par viņu un par mani, dod padomu!

Ragana iegrima domās, ielūkojās burvju spogulī.

—   Ja viņš tev atnesīs visskaistākos gliemežvākus no Beldana ezera, tad tu varēsi kļūt viņa sieva.

Anna nāca atpakaļ caur mežu, plūca mežā puķes un pina tās matos. Putni dziedāja, vāvere lēkāja no koka uz koku, bet Anna bija noskumusi. Ja nu Ērikam neizdodas iegūt gliemežvākus?

Skaists ir Beldana ezers: augstos krastus aizsargā staltas priedes. Tumsai nākot, kad debesīs iemirdzas zvaigznes, līču niedola un meldros noklust vējš, ūdens virsma kļūst gluda,

gluda. Tādā laikā karalis Beldans guļ ezera dibenā: īstais bridis Ērikam iegūt brīnišķos gliemežvākus.

Annas sirdī pamostas dziļas skumjas. Viņa izzogas no mājas, apsēžas ezera krastā un sapņo. Sapņo par to, ka vajadzētu aiziet no šejienes kaut kur tālu pasaulē, aiziet pie cita ezera uz citu krastu. Uz turieni, kur neviens nezina, ka viņa kādreiz bijusi neglīta, kur neviens nebrīnīsies par viņas pēkšņo skaistumu. Viņa noņem no kakla krelles un noliecas pār ūdens spoguli. Mēness gaismā parādās agrākās Annas seja — neglīta, atbaidoša. Anna žigli apliek atkal krelles ap kaklu un tramīgi atskatās, vai kāds nav to visu redzējis.

Ēriks neatkāpjas no Annas ne soli, ielūkojas viņai acīs un lūdz: • v>j

—   Anniņ, kļūsti mana sieva! Es izdarīšu visu, ko vien tu vēlēsies.

Un beidzot Anna izšķiras.

—   Ja atnesīsi no ezera dzelmes visskaistākos gliemežvākus, kļūšu tava sieva.

Ēriks, ne mirkli nešaubīdamies, ielēca ūdenī.

Anna gaida; gaida Visūnu meitas. Paiet vakars un nakts, bet no Ērika ne miņas.

—    Ēriks vairs neatgriezīsies, karalis Beldans neizlaidīs viņu no ezera dzelmes. Ņem mani par vīru! Es tev atnesīšu visskaistākos gliemežvākus, — lūdzas Ērika jaunākais brālis.

Anna gaida; gaida Visūnu meitas. Paiet vakars un nakts, bet no jaunākā brāļa ne miņas.

Anna apsēdās ezera krastā, bet, kaut arī viņai bija žēl abu brāļu, viņa nespēja raudāt. Līdz ko viņa palūkojas uz krellēm, līdz ko pieskaras krellēm, domas kļūst aizvien līksmākas: «Vai mazums puišu pasaulē?»

Bet, līdz ko viņa noņem krelles, sirdi pārņem dziļas skumjas: «Nabaga Ēriks, nabaga jaunākais brālis! Neizlaidīs viņus no ezera dzelmes karalis Beldans, viņi neatgriezīsies ciemā, neiepriecēs manu sirdi. Ja ari abi atgrieztos — kā gan es viņiem tad atlīdzinātu?»

— Nežēlīga tu esi, Anna, — vaimanāja Ērika māte. — Atņēmi man dēlus. Man viņi bija tikai divi, es cerēju, ka būs man vecumdienās atspaids, bet tagad, rau, nāku uz ezera krastu un veltīgi gaidu viņus atgriežamies.

Paiet viena diena, paiet otra un trešā; pagāja nedēļa. Karalis Beldans greizsirdīgi sargāja savu noslēpumu. Kas to lai zina, ko viņš nodarījis abiem brāļiem?

Pilnmēness naktī, kad līču niedolos un meldros aprimis vējš, ūdens virsma kļuvusi gluda, gluda, Anna skrien uz ezera krastu un lūgšus lūdz karali Beldanu:

—   Atdod man abus brāļus, es izdarīšu visu, ko vēlies!

Tādā naktī karalis Beldans uzklausa visus lūgumus un žēlabas. Anna izdzirda viņa balsi:

—   Tu esi daiļāka par Sapņu karalieni. Visi ezera dzelmes dārgumi, visas dziesmas, kādas šalko viļņi rāmā laikā, un visas dziesmas, kādas uzbango vētra, es veltīju tev. Topi mana, Anna!

—    Es kļūšu tava, ja tjjĻatbrīvosi Ēriku un viņa jaunāko brāli.

Karalis Beldans atbrīvoja skaistos brāļus. Abi nostājās Annas priekšā ar visskaistākajiem gliemežvākiem.

—   Tagad izvēlies vienu no mums!

Anna skatās un lauza rokas. Abi ir brīnum daiļi, un abi viņai ir vienādi mīļi. Kuru lai izvēlas, un kuru lai atraida? Kā izpildīt karalim Beldanam doto solījumu?

Anna aizskrēja uz mežu, meklēja strauta malā raganu.

—    Saki, ko lai es daru! Abi mani mīl, un es abus iemīlēju, bet apsolījos karalim Beldanam.

—   Ne jau tev jāizdara izvēle, manu meitiņ. Iemet krelles karalim Beldanam ezerā un nostājies abu brāļu priekšā, kurš pirmais tev uzsmaidīs, tas būs tavs vīrs.

Anna iemeta krelles ezera dzelmē.

Ezers sabangojās un pārklājās putām.

Karalis Beldans svaidīja viļņus no viena krasta pret otru, niedolos un meldros atskanēja raganas griezīgie smiekli.

Anna nostājās brāļu priekšā, bet abi no viņas novērsās.

—   Tu neesi mana Anna, — teica vecākais. — Manai Annai acis bija kā divas zvaigznes.

—   Tu neesi mana Anna, — teica jaunākais. — Manai Annai lūpas bija kā pīlādžogas.

Anna atnāca atpakaļ ezera krastā, noliecās pār ūdeni un ieraudzīja savas krelles ezera dibenā mirdzam.

—   Te ir tavas krelles, Anna, — kārdināja karalis Beldans. — Nāc un ņem, tad tu būsi atkal skaista.

Un Anna metās ezera dzelmenī.

Kopš tā laika reizēm dzirdamas Annas žēlās raudas un baismie raganas smiekli.

Tādā laikā zvejnieki nebrauc zvejā, neizmet savus tīklus. Viņi saka: «Ragana atkal Beldanā mazgā savus matus.»

Janīna Poraziņska

DIVPADSMIT MĒNEŠI

Reiz kādā mājā dzīvoja saimniece. Viņai bija meita un pameita. Pameita bija laba, bet meita nejauka, vienmēr sagādāja raizes. Pameitai galviņa vienmēr bija gludi sasukāta, vaidziņš nomazgāts, kleitiņa, kaut arī pavisam lēta, toties vienmēr tīra. Meita aizvien staigāja izpūrusi, bieži jo bieži nemazgāta un, ja viņai svarciņi notašķījās, tad tādus arī valkāja.

Ļaudis, uz pameitu lūkojoties, teica: skaistulīte, — bet, meitu ieraugot, teica: pretekle.

Pamāte pameitu ļoti neieredzēja.

Un klusībā nosprieda:

«Man viņa jāpazudina, aizsūtīšu uz mežu, lai kaut kur silā ņem galu.»

Pienāca decembris. Uzkrita sniegs, pieņēmās sals, un bargas sniega vētras pa laukiem grieza puteņa vērpetes.

Un tad viendien notika tā .. .

Pamāte pasauca pameitu un teica:

—    Ej tūlītiņās uz mežu un salasi man vijolītes. Ja tu tās nesalasīsi, tad acīs man nerādies, istabā nelaidīšu.

Ak mīļā pasaulīti … Kā tad lai zem sniega kupenām atrod vijolītes! Nabaga pameita izmisusi saķēra galvu un atspiedās pret sienu, jo aiz izmisuma nevarēja kājās nostāvēt.

—    Kā tad es ziemā vijolītes lai atrodu?

—   Meklē, kā zini! Vai nu tu man līdz vakaram vijolītes atnesīsi, vai ar' manā būdā savu acu nerādi!

Viņa pasvieda pameitai priekšnamā groziņu un istabas durvis aizbultēja.

Ak vai, ko nu darīt? Meitēns ietinās lakatā, uzāva koka tupeles basās kājās un gāja uz mežu.

Visgrūtāk bija iet pa klaju lauku, jo vējš te auroja, cirtās sejā un sita sniegu acīs, toties mežā jau bija itin kluss.

Egles šalca, un vārnas ķērca, bet kadiķu zaros kā sarkanas liesmiņas lodāja ķivuļi un sarkankrūtīši — nolasīja kadiķiem ogas.

Meitene gāja, gāja pa mežu, nevarēdama iedomāties, kur lai meklē vijolītes. Pat pavasarī viņa te nebija tās redzējusi. Bet, tā kā mežā nebija tik salti kā klajā laukā, tad viņa brida aizvien tālāk no priedes uz priedi.

«Droši vien es te nosalšu vai arī vilki mani apēdīs. Bet varbūt līdz labiem ļaudīm aizmaldīšos?»

Un tā nu viņa iet un iet — vairāk bēdīga nekā priecīga.

Labu gabalu jau pa mežu bija nogājusi, te piepeši redz: deg ugunskurs, un ap to sēž divpadsmit vīri.

«Vai tik nav laupītāji? Iet klāt? Vai neiet?»

Saņēmusi dūšu, viņa devās šiem klāt. Un, pienākusi tuvāk, uzzināja, kas tie tādi.

Viņa padeva labdienu, šie atņēma un jautā:

—   Vadzi, kurais no mums tev visvairāk patīk?

Sērdienīte atbildēja pavisam droši:

—   Visi jūs esat skaisti, jo visi esat vajadzīgi.

Brāļi saskatījās, viņiem tāda laipna valoda patika. Un viņi atkal vaicāja:

—    Ko tu te meklē, meitenīt?

—    Pamāte vēlēja man salasīt vijolītes, bet kā ta lai ziemu tās atrodu?

—   E, nebaiļojies, varbūt atroni ar.

Apsēdās Aprīlis Decembra vietā. Tūliņ sniegs sāka kust, pat tērces parādījās, bet tūdaļ iesūcās zemē. Tuvākie pīlādži, bērzi un lazdas saplauka, zaļi kļuva sila ogu krūmiņi, bet putni sāka vidžerēt kā pavasarī. No meža uzvēdīja svaiga, saulē iesilusi, pēc ievām smaržojoša dvesma.

—    Ej, sērdienīt, pameklē aiz pirmās priedes vijolītes!

Meitene iet, skatās … tur visa zeme zilst, vesels klājiens

vijolīšu!

Viņa nometas ceļos, plūc, plūc… pieplūca pusgroziņu. Nosedza ar sūnām, lai nenosalst. Un atgriezās pie ugunskura, lai pateiktu Aprīlim paldies.

—   Ej vien mierīgi mājās! Un, ja tev atkal klāsies grūti, atteci šurp pie mums!

Tek sērdienīte uz māju un nevar vien nobrīnīties, kā acumirklī varēja atnākt pavasaris un vijolītes izplaukt un kā viņai pašai nemaz tagad nebija auksti. Vējš auroja tāpat kā pirmiņ, sniegs joprojām griezās vērpetēs, bet nez kādēļ netika viņai klāt. Un ceļš rādījās tāds kā īsāks. Re, jau mežmala klāt un lauks beidzas, un tepat stāv pamātes būda.

Pamāte, padzirdusi pameitu ienākam priekšnamā, tūliņ izšāvās no istabas un kliedza:

—   Ja tev nav vijolīšu, tad vācies!

—   Māt, māt, jele paskatieties! — meitenīte priecīgi iesaucās un nolika groziņu uz galda.

Pamāte un pameita pielēca klāt pie groziņa.

Nogrūda sūnas — te pēkšņi istabā sāka smaržot pēc pavasara! Izbēra groziņu, un uz galda abas ieraudzīja zilu puķīšu kaudzi.

—   Nudien … īstas vijolītes, — murmināja pamāte un nevarēja saprast, kur pameita tās varējusi atrast. — Vai mežā bija?

—   Mežā.

*

Pagāja trīs dienas, sals pieņēmās, sniegputeņi auroja vēl negantāk, bet pamāte prātoja:

«Pirmoreiz neizdevās, varbūt otrreiz izdosies.»

Un uzsauca sērdienītei:

—   Aizskrej tūlītiņās uz mežu un salasi zemenes! Pieraugi tu man, ka būtu skaistas, ka būtu gatavas! Ja nesalasīsi, atpakaļ nenāc!

Meitene atkal ietinās savā nonēsātajā lakatā, uzāva basās kājās koka tupeles un gāja.

Viņa klusībā domāja:

«Iešu pie Mēnešiem, kazi, arī šoreiz man palīdzēs. Bet vai es līdz viņiem aiztikšu? E, varbūt arī ne, varbūt silmalā nosalšu.»

Gāja, gāja … vēja vērpetes viņu šaustīja, sals saņēma ciet kā knaiblēs. Kauliņi aiz sala drebēt drebēja. Ar mokām līdz mežam viņa aizkļuva, līdz divpadsmit brāļiem aizbrida.

Un Decembris teica:

—   Tu tā esi, meitenīt? Kas tev šoreiz vajadzīgs?

Meitene bijās būt bezkaunīga, bet neko nevarēja darīt. Nedroši nočukstēja:

—    Es gribētu zemenes … tādas lielas, pavisam gatavas …

—   Gan rāsies, gan rāsies … — teica Decembris.

Viņš piecēlās no savas vietas, un viņa vietā apsēdās jaunais, spriganais Jūnijs.

Un — viens, divi, trīs — visapkārt sniegs nokusa, koki kļuva zaļi, vilkābeles uzziedēja rožsārtiem ziediem, un putni tik skaņi sāka trillināt, ka no viņu treļļiem lapas drebēja un zari locījās.

—    Ej nu, sērdienīt, aiz tās priedes pameklē!

Meitene pagaja mazu gabaliņu, skatās — visa nora kā piebērta sarkanām zemenēm! Izskatījās, ka vesels maiss sarkanu, apaļu krellīšu būtu izbērts!

Meitene nu ņēmās lasīt un bērt krūzē. Tas viņai vedās tik ātri, ka nespēja ticēt savām acīm. Re, jau krūze pusē, re, jau līdz malām, re, jau ar kaudzi!

Viņa norāva dažas papardes lapas, nosedza krūzi, ar lūkiem to apsēja un milzum priecīga gāja Jūnijam pateikties.

—    Ej tik, sērdienīt, mierīgi mājās! Ja tev atkal kas būs vajadzīgs, tad tikai atnāc pie mums!

Meitene gāja mājās, un, tāpat kā pirmo reizi, viņai nemaz nebija auksti un krūze nelikās smaga, ne ceļš — tāls.

Viņa nepaguva ne attapties, kad ieraudzīja jau māju savā priekšā.

Pamāte izdzirda pameitas soļus priekšnamā, izšāvās no istabas un uzkliedza:

—   Ja neesi atnesusi zemenes …

Viņa nepaguva nobeigt, jo manīja, ka zemenes ir atnestas: priekšnamā smaržoja kā meža norā, kad to apspīd jūnija saule. Acumirklī arī visa istaba pieplūda ar zemeņu smaržu.

Sērdienīte nolika krūzi uz galda, noņēma papardes lapas, un zem tām parādījās zemenes, prāvas kā ķiršogas un tā nogatavojušās, ka sula spiedās ārā.

Gāja garām ļaudis, apstājās un sauca:

—   Ak mīļo stundiņ, kas jūsu pagalmā tik jauki smaržo?

Saimniece negribēja, ka ļaudis ieraudzītu zemenes, tāpēc

žigli tās ienesa pieliekamajā, bet ļaudīm teica:

—   Man bija šķipšķis sausu meža zemeņu lapu. Es tās sadedzināju, no tā tik smaržīgi dūmi.

Mate ar meitu zemenes vakariņās apēda, sērdienītei nevienu odziņu neiedeva.

Atkal pagāja vairākas dienas.

Saimniece prātoja:

«Dumja biju, likdama atnest vijolītes, likdama atnest zemenes. Puķītes novīta, un nav no tām vairs nekāda prieka; zemenes tika apēstas, un nav no tām ne miņas. Tagadiņ likšu sērdienītei no meža atnest dālderus. Tie saimniecība man lieti derēs, svētku drānas varēšu mums abām sapirkt.»

Un viņa sērdienītei saka:

—  Aizskrej uz mežu un atnes dālderus! Pieraugi, lai būtu smagi, no tīra sudraba! Ja tos neatradīsi, tad savu acu man nerādi!

Sērdienīte saposās, gāja uz mežu un nonāca pie brāļiem Mēnešiem.

—   Pamāte man lika atnest dālderus. Smagus un no tīra sudraba.

Padomāja, padomāja Decembris un teica:

—   Noliecies un paņem no gunskura oglītes!

Meitene negrib neko teikt pretī, bet viņai bail, ka oglītes izdedzinās priekšautu un pamāte viņu par to sodīs. Un kā lai viņa pārnāk ar oglēm, ja jāpārnes dālderi.. . Tad jau varbūt labāk neko neņemt un tukšām rokām iet mājās?

Decembris redz, ka meitene minstinās, un saka:

—    Nebaidies, ielasi priekšautā oglītes! Bet, ja pamāte tevi atkal dzīs no mājas laukā, tad tu vairs pie viņas atpakaļ neej, paliec pie mums. Varēsi dzīvot mūsu miteklī, būsi mūsu saimniece, aptecēsi mājas soli.

Meitene sarausa kaudzīti sarkanu, kvēlošu oglīšu, patencināja un gāja mājās. Un visu laiku baiļojās, ka priekšautiņā neizdeg caurums.

Iegāja priekšnamā, bet pamāte jau kliedza:

—   Vai tev ir dālderi?! Vai pulka?

Sērdienīte neuzdrīkstējās neko teikt par oglītēm, baidījās. Klusītēm pienāca pie pavarda, un sirds viņai aiz bailēm vai stājās.

Bēra laukā no priekšauta …

Tinkš, tinkš, tinkš … sudraba dālderi nobira krāsns priekšā skanēdami un zibēdami, visu istabu gaišu piestarodami.

Pamāte ar savu īsto meitu metās klāt. Grāba saujām dālderus, skaitīja, skaitīja …

To un to atdos par jaunu zemes gabalu. To — par govi, par vēršiem. To — par sivēniem, zosīm un vistām. To un to — par drēbēm, par apaviem… Bet par ko tad lai pērk krelles un dzintara rotas? Un par ko zīda aubi? Par ko dūnu segas, spilvenus un paklājus?

Un abas klupa sērdienītei virsū:

—   Tik vien tu atnesi! Varbūt tev ir vairāk? Gan jau kaut kur sniegā nobēdzināji sev pašai! Skrej tūlīt pat un gādā šurp!

Klemenss Oleksiks. Bcldana ezera ragana

Sērdienīte ietinās savā vecajā lakatā un aizgāja uz mežu, un atpakaļ vairs neatnāca. Palika kalpot divpadsmit brāļiem Mēnešiem.

Pamāte gaidīja līdz vēlai naktij. Gaidīja līdz pašam rītam, visu dienu un vēl vienu vakaru.

Pameitas kā nebija, tā nebija.

Tad viņa savai īstajai meitai teica:

—   Nez kas ar sērdieni mežā noticis, būs vēl uz lauka nosalusi. Tagadiņ tev jāiet.

—   Māt, jūs gribat, lai es ar ņemu galu?

—    Netaisi jokus! Kas t' šai bija mugurā? Plāna kleitiņa un nodriskāts lakats. Bet tevi es ieģērbšu vilnas kamzoļos, kažokā, došu tev stulma zābakus. Nebaidies, tu aukstumu pat nemanīsi. Bet dālderus atnesīsi. Ja to varēja šī, tad varēsi tu ar.

—    Kāpēc ne! Zināms, ka varēšu! Atnesīšu vēl daudzāk.

Māte silti jo silti saģērba savu īsto meitu un ietuntuļoja vēl

milzīgā vilnas lakatā.

—   Paņem dālderiem vienā rokā tarbu, otrā — māla podu un pār plecu vēl maišeli! lēnām, atpūties! Paņem ceļam līdzi sviesta un medus raušus!

īstā meita aizgāja.

Laiks bija labs. Kļuva siltāks. Vējš pieklusa, cauri plānam miglas autam blāvi spīdēja saule, krita sīks un sauss sniedziņš.

īstā meita pārgāja pāri laukam, iegāja mežā. Viņai bija silti un jautri. Viņa gāja un skatījās apkārt, kur mētāsies dālderi.

—    Re, kaut kas tur mežā vīd, kaut kas zibsnī… Droši vien tur dārgumi laistās!

Meitene metās skriet, aiz apsnigušām eglītēm aizķerdamās, klupdama un krizdama. Atskrēja! Skatās — tas ugunskurs, ap kuru sēž divpadsmit brāļi.

Viņa pazina divpadsmit Mēnešus. Bet viņa bija ļoti saērcināta, ka noturējusi ugunskuru par dārgumu kaudzi. Domājusi, ka te dālderi kaltējas — bet re, kas!

—    Labdien, meitenīt! Varbūt tu mums pateiksi, kas mēs tādi esam?! — līksmi ierunājās Decembris.

īstā meita pikti atcirta:

—   Tas, rau, Marts, kam lauks vēl nav arts; tas, rau, Februāris, kas salst, zobus vadzī kāris. Bet tas, rau, Jūnijs — tukšais siena šķūnis. Un tas, rau, ir Jūlijs — sapuvušais salmu kūlis. Un, rau, tu esi Decembris, kam slinkums pa sniegu brist!

Tā viņa vēl ilgi Mēnešus kaitināja, kamēr brāļi apvainojās.

Decembris piecēlās, un viņa vietā apsēdās Februāris.

Un topašbrīd iestājās barga ziema.

Sals sāka sprēgāt tā, ka koki sastinga.

Sacēlās vēja auri, sagrieza sniega vērpetes.

īstā meita domāja:

«Jābēg tik uz māju!»

Bet atceļu viņa nekādi nevarēja atrast. Skrēja šurp, skrēja turp. Pazaudēja ugunskuru. Sils kļuva arvien biezāks un sals arvien stiprāks, un kupenas arvien dziļākas. Nu jau sniegā bija jābrien līdz ceļiem, un kājas sāka gurt…

Un tā viņa tur nosala.

Janīna Poraziņska

PELNRUŠĶĪTE

Reiz dzīvoja sērdienīte. Staigāja no ciema uz ciemu, no sētas uz sētu — meklēja darbu. Beigās kādā bagātā muižā saimniecības pārzine viņai saka:

— Vari pie mums palikt. Būsi pelnrušķe. Kurināsi krāsnis un pelnus no krāsnīm izgrābsi, jo nāk jau uz ziemas pusi, jāsāk istabas apkurināt.

Un tā sērdienīte tur palika.

Visi viņu sauca par Pelnrušķi. Bet svētdienās un svētku dienās, kad katram pienākas kāds mīlīgāks vārds, — par Pelnrušķīti. _

Iegadījās tā, ka jaukais rudens drīz vien beidzās un sākās vilku laiks: lieti un slapjdraņķis, pēc tam puteņi un sals.

Malkas šķūnī bija savestas sausas bērzu, priežu, dižskābaržu un ozolu šķilas. Pelnrušķītei tagad muižā vajadzēja katru dienu apkurināt divdesmit istabas, katru vakaru no divdesmit krāsnīm izgrābt pelnus.

Istabas bija dažādas.

Vispirmām kārtām bija vairākas viesistabas, kur tapsētas sienas greznoja austas segas, krāsaini zīda izšuvumi, soli noklāti lāčādām, plauktos stāvēja sudraba bļodas un sudraba krūzes. Kamīni šeit bija no marmora.

Mazākās istabās pie sienām karājās izšūti dvieļi, soli bija pārsegti vilkādām un aitādām, bet kamīni mūrēti no tēstiem akmens bluķiem.

Muižas vismazākajās sānistabās, kur mita kalpones un kalpi, lapu koku baļķu sienas smaržoja pēc sveķiem, galdiņi stāvēja neapsegti un mazie kamīni bija sakleķēti no māliem un laukakmeņiem.

Kurināt visās istabās vajadzēja vienādi. Jo ziema vērtās bargāka, jo vairāk kurināmā vajadzēja mest kurtuvēs, jo smagākus spaiņus ar pelniem vajadzēja stiept laukā.

Šo darbu darot, Pelnrušķīte vienmēr bija tā nokvēpusi, ar pelniem tā apputējusi, ar oglēm tā notriepusies, ka nemaz nevarēja saskatīt, kāda viņa bija īstenībā: veca vai jauna, neglīta vai skaista.

Šajā lielajā, bagātajā muižā dzīvoja tikai atraitne pane Janīna ar dēlu. Dēlam jau tuvojās divdesmit trešais mūža pavasaris; viņš bija skaists un apbrīnojami stiprs.

Viņš smiedamies varēja sagrābt vērsi aiz ragiem un noliekt viņa galvu pie zemes tā, ka dzīvnieks aiz dusmām tikai sita sev ar asti pa sāniem, bet netika no vietas. Viņš nebijās iet divcīņā ar lāci, nomedītu lūsi viņš pa niekam pārsvieda sev pār plecu un atnesa no biezokņa mājās.

Bet viņš bija vīzīgi lepns kundziņš gan sava izskata, gan bagātības dēļ. Viņš vai plīsa aiz iedomības: kad gribēja pasaukt kādu cilvēku, tad uzsvilpa tam kā sunim, un, ja kāds nosvīdis un noputējis kalps viņam nejauši piedūrās, tad viņš tūdaļ rāva nost notrieptos svārkus un tos vairs mugurā nevilka.

Uz Pelnrušķīti viņš ne reizes pat nepaskatījās. Jau iztālēm meta līkumu nabaga kvēpelei.

Un vēl man jums jāsaka — Pelnrušķīte ļoti mīlēja putnus. Kad uznāca ziema, viņa savāca visas virtuves atkritas, uz klona katru nobirušu graudiņu uzslaucīja un pabārstīja izsalkušajiem putniņiem. Tad salaidās zvirbuļi, zīlītes, ķivuļi, sarkanrīklītes un priecīgi uzknābāja šo lielisko cienastu. Viņa neaizmirsa arī baložus. Savukārt arī putni pret viņu bija ļoti draudzīgi.

Kādā pavasara dienā paničs mazgāja rokas baseinā mājas priekšā. Dvieli viņš pakāra kokā. Te pēkšņi uzpūta vējš, paķēra dvieli un aiznesa to uz dārzu.

To pamanīja Pelnrušķīte. Viņa aizskrēja, noķēra dvieli un laipni to pienesa paničam, bet viņš kliedza:

—   Nenāc man klāt, sušķe! Nenāc man klāt!

Viņš izrāva dvieli Pelnrušķītei no rokām, saņurcīja un iemeta kūtsmēslos.

—    Es neslaucīšos tādā dvielī, kuru Pelnrušķe turējusi!

Pelnrušķītei iesāpējās sirds. Bet ko viņa varēja atbildēt?

Viņa aizgriezās un aizgāja pie sava kvēpainā darba.

*

Pagāja dažas dienas, te pēkšņi muižu aplidoja vēsts, ka sestdien ciemā spēlēs kapela, būs danči.

Ari Pelnrušķītei gribējās papriecāties. Viņa aizgaja pie saimniecības pārzines un lūdza atļauju.

—   Vai tu re, ko! Šai sagribējies papriecāties! Bet muižā darba pilnas rokas; magoņsēklas vējš sajaucis ar pelniem, tās jāizlasa.

Un saimniecības pārzine norādīja uz lielu maisu, kas stāvēja sienmali.

—   Aizvelc šo maisu uz savu kambari un ķeries pie darba! Ja rītā līdz pusdienai visas magoņsēklas izlasīsi, varēsi vakarā iet uz dančiem.

Vai dieniņ! Vai dieniņ!

Maiss bija tik smags, ka Pelnrušķīte tik tikko divatā ar ganu aizvilka to uz savu kambarīti. Pagrāba sauju, sāka atlasīt magoņsēklas un likt tās savrup. Vai dieniņ, kas darba! Tas jau mēneša laikā nebija padarāms!

Kā lai viņa priecātos, kā lai ietu uz jauko vakaru!

Pēkšņi uz palodzes salaidās baloži un sāka gulgot:

Nebēdājies, Pelnrušķīt, Talkā nāksim tev tūlīt! Tavi draugi itin drīz Magoņsēklas pārlasīs.

Baloži ielaidās istabā un sāka ar knābjiem graudus uzlasīt, ar nadziņiem pelnus pakašņāt un ar spārniem tos izvētīt… Magoņsēklu kaudzīte auga augumā, bet pelni kā pelēks mākonis vēlās pa logu laukā.

Saule vēl tikai laidās uz rietēšanu, kad darbs jau bija padarīts.

Otrā dienā Pelnrušķīte saimniecības pārzinei saka:

—   Magones pārlasītas, tad nu es uz vakaru iešu, jo jūs man atļāvāt.

Ko lai dara, savus vārdus saimniecības pārzine vairs nevarēja ņemt atpakaļ.

Klusībā viņa nodomāja:

«Kā tad tu tāda smulē iesi uz balli! Gan jau tevi izdzīs laukā!»

Pasmējās dzēlīgi un teica:

—   Ej, ej vien! Izdancojies līdz rīta gaismai! Tikai pieraugi, lai, saulei lecot, jau uguns virtuves plītīs kurētos!

Pelnrušķīte priecīga aizskrēja uz savu kambarīti. Tīri nomazgājās, gludi sasukājās. Un nu tikai attapās.

—    Kā lai es eju? Kā tad es, muļķīte, lai deju zālē tieku? Šajos nosmulētajos kankaros? Citiem par apsmieklu… Ar to mani prieki beigušies!

Te pie loga nolaižas balodītis un sauc:

—   Pelnrušķīt, Pelnrušķīt, Steidzies līdzi man tūlīt!

Balodītis, zemu lidinādamies un atskatīdamies, veda Pelnrušķīti uz tuvējo ozolu birzi.

Meitene tecēja viņam nopakaļ.

Ozolbirzī balodītis trīs reizes ap veco ozolu aplidoja un ik reizi ar knābīti pie stumbra piesita.

—   Sirmais milzi, vai tu dzirdi, Rādi-^avu labo sirdi! Ļaunam liktenim par spīti, Apdāvini Pelnrušķīti!

Pēc trešās reizes ozols pavērās.

Pelnrušķīte skatās un redz plašu telpu, bet tur stāv neskaitāmas tīnes, pilnas ar visskaistākiem tērpiem.

Tur bija smalki krekli, sīkām puķītēm izšūti, tur bija Krakovas samta korsetītes, ar zeltu un sudrabu apvīlētas, tur bija puķaini lindraciņi, tur bija lentām apšūti priekšauti, tur bija krelles un dzintara rotas, un garu garās matu lentas, kas sniedzās līdz pat zemei.

To bagātību! To košumu!

Pelnrušķīte apvilka Krakovas tērpu un, kad ielūkojās ūdens atspīdumā, sevi nemaz nepazina — tā viņa bija pārvērtusies!

Viņa patencināja sirmajam ozolam un tūdaļ izskrēja uz lielceļa, jo tālumā jau skanēja mūzika: čīgāja vijoles, vīvināja fleita un dunēja bungas.

Meitas un puiši no visām ciema mājām traucās uz saiešanu.

Pelnrušķīte iegāja deju telpā. Visi ar izbrīnu viņu uzlūkoja.

No kurienes te radusies tāda skaistule? Tik stalta, tik balta! Tik krāšņs Krakovas tērps, pavisam jauns un čaukstošs! Cik skaisti zābaciņi ar papēdīšiem, ar sarkanu lentu līdz pat ceļgaliem aizšņorēti!

Ap viņu izauga pūlis, bet jaunais paničs, kas arī bija atnācis uz danču vakaru, pašķīra pūli, norībināja zābakus Pelnrušķītes priekšā, padeva viņai roku un spēlmaņiem uzsauca:

— Sāciet!

Uzreiz puiši metās pie meitām. Nostājās pāros un sāka lēnām iet zālei apkārt.

Pelnrušķīte ar paniču gāja visiem pa priekšu.

Gluži kā saulīte, iekams tā iesilst un debesīs uzsāk savu straujo ripojumu, lēnītēm, pamazītēm, it kā miegs vēl nāktu, it kā vēl iedrosmes trūktu, — tā arī viņi gāja nesteidzīgi, pašcieņas un uzmanības pilni, it kā apskatot un izmēģinot to apli, pa kuru pēc tam brāzīsies kā viesulis.

Tā viņi apgāja deju telpu trīs reizes, tad paničs nostājās kapelas priekšā un iemeta vijolē zelta dukātu.

Spēlmanis lociņu no stīgām atrāva, un paničs iedziedājās:

— Dod, māmiņa, pātadziņu, Lai zirdziņš žigli skrej! Lovičos jautras spēles, Tur kājiņas pašas dej.

Tagad lociņš nokrita uz stīgām un sīkiem pārskrējieniem aiztecēja pa tām aizvien drošāk, aizvien žiglāk, aizvien dedzīgāk.

Nu dejotāji laidās pa apli, uzmanīdami pagriezienus, lai nezaudētu ritmu, sparīgiem, bet apvaldītiem soļiem — gluži kā zirgi, kas, stallī nostāvējušies, raujas iejūgā uz priekšu, gribēdami auļot, bet groži tos satur. Tā arī viņus saturēja vēl neatraisīts, apvaldīts diešanas prieks. Bet tad paničs spēlmaņiem

noskandēja: „ . _ . . _

J — I\as izrava, kas izrava

Gaiļa spalvu košu?

Ne jau es, ne jau tu, —

Meita roku drošu.

Spēlmaņi dejas straujo tempu kāpināja un kāpināja, neatpalika arī bundzinieks, bet fleitists sīkās notis tā birdināja, ka tās lēkāja gluži kā pa kāpnēm ritošas krellītes, dzirkstīdamas, kaudzē krādamās un atkal pajukdamas … Sākās jauna deja, un pāri, aizvien vēl ievērodami kārtību, griezās pa apli tik strauji, ka tos grūti bija atšķirt.

Pūlī atskanēja drīz puišu, drīz meitu balsis:

—   Peld pa upi pīle, Nepeld vis pa jūru. Meitiņ' mani mīlē, Bet ar mazu pūru.

Ai, ja dālderīši Manā pūrā būtu, Tad tu, sliņķi, mūžam Manis nedabūtu!

Spēlmanis cirta pa stīgām aizvien ašāk, bungas to vēl vairāk steidzināja, bet fleitists steidza neatpalikt un pūta, cik spēja.

—   Hei, es dancot ietu, Do4jpt tikai vietu, Stumiet krāsni ārā, Lai es dancot varu! Hu—ha!

Nu nāca pati straujākā deja.

Meitas turēja puišus aiz pleciem, puiši apķēra savas pārinieces ap vidu un griezās riņķī kā vēja virpulī; kā kurš varēdams —• vieni uz labo, citi uz kreiso, vieni sienmalī, citi pa vidu laidās riņķu riņķiem, apmetums sāka birt zemē. Dejotājus ietina putekļu un karstās elpas mākonis, nu visi jaucās šajā miglā te pavīdot, te pagaistot kā paukšķoši zirņi katlā uz liesmojošas uguns.

Neviens vairs nevēroja kārtību, neviens nelikās zinis, vai neuzskries kādam virsū, vai noturēsies kājās. Šur tur atskanēja izkliedzieni, šur tur ieskanējās un aprāvās nepabeigtas dziesmas vārdi, te gaisu kā pātagas cirtiens pāršķēla svilpiens, te pēkšņi uzspurdza un zem griestiem kā putns noplivinājās nenovaldīti smiekli.

Ek, nu tik pa istabu gāja juku jukām, te valdīja līksme un gavilējošs spēks!

Paničs visu laiku dejoja ar Pelnrušķīti, līdz, galīgi apkusuši, abi nostājās un atspiedās pret sienu. Lēnām, pamazām pierima satrauktās, ielīksmotās sirdis.

—   Meiten, meiten, no kurienes tu esi? Nekad tevi te neesmu redzējis.

Pelnrušķīte klusē.

—    No kāda ciema esi? Saki jel …

Pelnrušķīte atbild:

—    No Aizmestā Dvieļa ciema.

Ai! Logos jau pavīdēja rīta gaismiņa, Pelnrušķīte aizmetās pa istabu projām, iejuka meiteņu pulkā, izspiedās priekšnamā un aiztecēja uz muižu. Kad paničs apķērās, viņš uz lielceļa viņu vairs nepanāca.

*

Pagāja viena, otra un trešā diena.

Pelnrušķīte aptekāja pavardus muižas kungu virtuvē un kalpu virtuvē, nesa malku, izgrāba pelnus.

Tā kā vasarā pie krāsnīm darba nav daudz, tikai tik, cik pie virtuves plītīm, tad Pelnrušķīti nosūtīja palīgos cūkkopei, lai tur apkoptu barokļus. Nu viņai bija ar ķerru jāved ēdienu toveri uz kūti, mēsli jāizmet, suķi ar zaruslotām jānoberž.

Paniča muižā nebija. Paničs nevarēja aizmirst savu skaisto pārinieci. Viņš uzkāpa zirgā un meklēja viņu pa malu malām, meklēja ciemu, kuru sauc par Aizmestā Dvieļa ciemu.

Paničs jāj pa visiem lielceļiem, meklē muižās, kastelānu pilīs, pietur pie zemnieku mājām, iztaujā ļaudis, kas strādā uz lauka, pretimnācējus — vai kāds nezina, kur atrodas Aizmestā Dvieļa ciems.

Neviens ne pa ausu galam savumūž tādu ciemu nebija dzirdējis pieminam.

Zirgs panīka, paničs novājēja un nomelnēja, abi gluži gurdeni atgriezās mājās, netikuši ne pie kādas skaidrības.

Paničs drūms staigā pa dārzu, pa pagalmu, uz ļaudīm baras, Pelnrušķe viņam tagad rādās vēl pretīgāka, jo nu jau viņa

nav netīra vien kā senāk, bet jau pa gabalu ož pēc cūku kūts.

*

Un atkal reiz izgadījās, ka paničs gāja, pātadziņu šmīkstinādams. Pātadziņa viņam izkrita no rokas.

Pelnrušķīte to pamanīja, pietecēja klāt, pātadziņu pacēla un laipni to sniedza paničam.

Paničs iekliedzās:

—    Prom, smirdule!

Viņš izrāva pātadziņu viņai no rokām, pārlauza to uz pusēm un iemeta dubļos.

Pagāja divas nedēļas. Atkal bija paredzēti danči, atkal Pelnrušķīte labprāt turp aizskrietu un izdancotos.

Tā nu viņa lūdz saimniecības pārzinei atļauju, bet šī nikni atsaka:

—    Vai tu re, ko, atkal jau tev pēdas knieš! Bet mums jaunais medus jāpārstrādā, pīlādži ogu pilni. Tev dārzā visi pīlādži žigli jānolasa! Ja tu līdz saules rietam to izdarīsi, tad skrien ar uz to diešanu!

Vai dieniņ! Vai dieniņ! Dārzā taču vesela aleja pīlādžu! Tur jau nedēļai darbs! Bet saulīte jau laižas uz otru debess malu!

Pelnrušķīte noliec galviņu. Diešanas prieki jāaizmirst.

Viņa paņem kārklu pīteņus un iet uz dārzu. Bet dārzā … redz — pīlādžos salaidušies melni putnu bari, ka pat zari līkst.

Un čiepst:

— Nebēdājies, Pelnrušķīt, Palīdzēsim tev tūlīt! Mēs tās bēdas projām dzīsim, Pīlādžogas nolasīsim.

Putni sāka lodāt pa pīlādžu zariem, knābt ogas un mest zemē, Pelnrušķīte tikko varēja spēt pilnos grozus projām aiznest — nebija vienu pilno vēl aiznesusi, kad nākamais jau gaidīja.

Divdesmit reizes viņa izskraidīja dārzu, grozus nesdama, visas pīlādžogas nu bija nolasītas — neviena odziņa nebija nevienā kokā palikusi. Bet saulītei līdz rieta pamalei vēl gabals, ko tecēt.

Saimniecības pārzine groza galvu, pati savām acīm netic un piktojas — bet kā lai savus vārdus ņem atpakaļ?

—   Nu tad skrej, skrej uz tiem dančiem, skrej! Tikai pieraugi, lai ar gaismiņu būtu mājās!

Pelnrušķīte iemetās savā kambarītī, nomazgājās, sasukājās. Un, klau, balodītis jau sit ar knābi pie rūts.

— Pelnrušķīt, Pelnrušķīt, Steidzies līdzi man tūlīt!

Atkal balodītis trīs reizes aplaidās ozolam riņķī, trīs reizes ar knābi pieklauvēja, trīs reizes atkārtoja buramvārdus.

Ozols pavērās, dobumā parādījās telpa, telpā — tīne pie tīnes, un tīnēs — tērpi, kā nupat šūti. Visi tādi, ka nemaz nav jāizmeklē — ņem tik pēc kārtas, jo katra kleita, katrs priekšauts — nu nenobrīnīties!

Pelnrušķīte sāka steigties. Paķēra plāni plānu, smalki izšūtu kreklu, pusvilnas lindraciņus — strīpās austus, bagātīgi krokotus, lai izskatītos kuplāka, un tūka ņieburu, puķēm izšūtu, un krellēm izrotātus uzročus. Uzsēja zīda lakatiņu galvā. Kājās uzāva augstus zābaciņus, bet pie dzintara rotām un krellēm piesēja lentas, kas sniedzās pāri mugurai.

Meža ezeriņā viņa paskatījās savā atspulgā un sasita plaukstas aiz prieka.

Atkal gāja jautri, atkal viņa ar paniču dejoja pirmajā pārī, un viņš nevarēja vien nobrīnīties, kur radusies šī skaistule, tik stalta un iznesīga.

Visas meitas uz viņu kļuva greizsirdīgas, visi puiši ar acīm vai apēda.

Paničs atkal lūdz, lai meitene pasaka, no kurienes viņa, no kāda ciema, vai viņš drīkst sūtīt preciniekus; kaut arī viņš ir bagātas muižas mantinieks, bet viņa būtu tikai vienkārša ciema meitene, taču dzīve bez viņas vairs neesot domājama.

Pelnrušķīte smiedamās izvairās, sāk runāt par ko citu.

Pamanījusi, ka jau rīta blāzma sāk plesties un sārtoties un ka jau laiks tecēt mājup, viņa izmeta:

—   Labi, es jums pateikšu, no kurienes esmu. No Salauztās Patagas ciema.

To pateikusi, viņa kā zivtiņa ūdenī ienira meiteņu pulkā un no paniča acīm pagaisa.

Atkal Pelnrušķīte rosās ap krāsnīm un toveriem, atkal paničs, savu zirgu apseglojis, jāj pa malu malām un taujā pēc Salauztās Pātagas ciema.

Vieni ļaudis par viņu brīnās, otri par viņu nosmejas, bet citi ar žēlumu pakrata galvu.

— Nabadziņš, laikam prātā sasirdzis. Nupat meklēja Aizmestā Dvieļa ciemu, nu atkaliņ dzenā Salauztās Pātagas ciemu. Tāds jauns un glīts puisis — taisni vai žēl!

Atgriezās paničs pavisam nelaimīgs, noskumis, drūmi uzlūko cilvēkus, ne ar vienu nerunā.

Pane Janīna par dēlu dziļi noraizējusies. Sauc dakterus.

Atnāk viens, atbrauc otrs, dziedina kā prazdami: te asinis nolaiž, te pulverus izraksta.

Nekas nelīdz. Skumjas kā nepāriet, tā nepāriet.

Dakteri nelīdzēja, varbūt līdzēs pūšļotāji.

Nāk aitu gani, nāk vecas sievas, žāvētājās un riebējas: apkvēpina jaunekli ar dažādu zāļstiebru dūmiem, lauka, pļavas un meža koku oglītes met verdošā katlā, čukst slepenus vārdus virs katla un pēc tam liek viņēji šo novārījumu dzert.

Viss velti. Skumjas kā nepāriet, tā nepāriet.

Ar ļaudīm paničs nerunā, tik vien kā uz zirga pa laukiem jādelē vai arī ieslēdzas istabā un tur vilkādām noklātā zvilnī gulšņā stundām un dienām.

Pagāja divas nedēļas. Atkal pienāca sestdiena, un atkal ciemā notika dejas.

Arī tagad — trešo reizi — putni Pelnrušķītei palīdzēja.

Saimniecības pārzine lika viņai apstaigāt laukus, pa vienu pēcpusdienu uzlasīt nokritušās spalviņas — veselam dūnu maisam.

Ja to izdarīšot, varēšot iet uz dančiem.

Atlidoja vesels bars putnu, pieplūca spalviņas, apbēra Pelnrušķīti ar dūnām pāri galvai. Tā nu viņa smiedamās rāpās laukā no šī dūnu kalna, abām rokām grāba mīkstās pūkas un bāza maisā.

Ar balodīti aizskrējusi pie ozola, Pelnrušķīte izraudzījās sev kastelāna meitas tērpu — baltu kleitu, vieglu, vieglu kā mākonītis, zeltlapu vainagu galvā, zelta kurpītes kājās. Tad aizskrēja uz dančiem un atkal dancoja ar paniču.

Paničs šoreiz nolēma viņu cieši pieskatīt, lai tā neaizbēgtu.

Viņš lika ratu smērētājam ap pusnakti atbraukt, kamēr visi vēl danco, un veselu mucu sveķu durvjpriekšā noliet.

Pie sevis viņš nodomāja:

«Pa sveķiem necik žigli viņa vis nepaskries. Uzraudzīšu drostaliņu un noķeršu.»

Tā nu viņi līksmoja. Paničs neskopojās ar dālderiem — pasviež tik spēlmaņiem, dzied dziesmiņas, uzdod jaunas meldijas.

Vijolnieks čīgā, bundzinieks sit takti, fleitists lirina.

Danči mijas cits ar citu.

No sākuma lēnie, tad ātrie — un tad jau paši straujākie.

Un, re, jau gaisma logā balsnī, jau rīta blāzma plešas, jo saullēkts ar putnu muzicēšanu un spozmi spiežas danču namā.

Pelnrušķīte satrūkās:

«Jau rīts! Jābēg, jābēg!»

Puspagriezienā viņa pameta savu kavalieri, izmetās priekšnamā, laidās uz pagalmu …

Bet paničs viņai pakaļ.

Kājiņa neviļus iemuka sveķos. Kurpīte pielipa, nelaidās vaļā.

Pelnrušķīte izrāva kāju laukā un aizbēga ar vienu kurpīti.

Paničs izvilka no sveķiem kurpīti, zālē to noslaucīja.

— Nu man no tevis kaut kas palicis! Nu es tevi atradīšu!

Pelnrušķīte atskrēja pie ozola, žigli noģērbās, atdeva tērpu, uzvilka savus kankarus. Bet ozols vienu kurpīti negribēja pieņemt.

Tā nu Pelnrušķīte ietina to papardes lapā un paslēpa uz krūtīm zem jaciņas.

Paničs tagad neskuma. Viņa sirds kūsāja mīlas pilna.

Otrā dienā viņš ietērpās lūšādās, apjozās garu zobenu, zem augstās cepures paslēpa kurpīti.

Klusībā viņš domāja:

«Neko dzīvē neesmu vēl izdarījis. Par ko gan es saņemšu tādu laimes balvu — iemīļotu jaunavu par sievu? Došos pasaulē un savu spēku, savu gribu ziedošu cīņai pret ļaunumu. Mīļoto sievu godam izpelnīšos.»

Viņš apsegloja lielisku arābu zirgu un aizjāja.

Jāja, jāja … pārjāja pāri trim augstiem kalniem, pārpeldēja trim dziļām upēm pāri.

Nokļuva pie pilsētas, kas bija apjozta ar akmens mūri.

Skatās: visi vārti noslēgti, bet aiz mūriem dzirdamas raudas, šņuksti un vaimanas.

—    Kas šeit noticis?

Uzrāpās ļaudis uz mūriem un raudādami viņam pastāstīja:

—   Ak, bēda, liela bēda mūsu pilsētu piemeklējusi! Alā apmeties pūķis un prasa no mums izpirkšanas maksu. Ik dienas pusdienlaikā jānāk vienam bruņiniekam ar viņu spēkoties, un, ko viņš uzveic, to aprij. No pilsētas mūs nelaiž laukā, mums vairs nav ko ēst. Ak, posts un bēdas, mūsu pēdējā stundiņa ir klāt!

Paničs iegrima domās, pec tam satvēra abam rokam savu zobenu, pavēzēja to, savu spēku pārbaudīdams, tad teica:

—   Neraudiet, labie ļaudis! Šodien es iešu spēkoties ar pūķi. Varbūt to pievārēšu, varbūt atbrīvošu jūsu pilsētu.

—   Atbrīvo, atbrīvo mūs!

Paničs kāpj kalnā un atceras bērnībā dzirdēto pasaku, ko vecā aukle stāstījusi.

Tā bija pasaka par^rejgalvaino pūķi. To pieveica tas, kurš spēkoties negāja ne zelta, ne sudraba dēļ un ar vienu cirtienu uzreiz trīs galvas nocirta.

Saule tuvojas pašam debesu kupolam, izlien pūķis no alas laukā un metas pretī drosminiekam. Rēc ar trim rīklēm, kārpa ar nagiem zemi, mētā asti, putekļi vien pa gaisu griežas.

Jauneklis nostājās stingri uz abām kājām, pacēla zobenu pār labo plecu un gaidīja.

Pieskrēja pūķis, palēcās gaisā un kā melns mākonis brāzās savam upurim virsū.

Pēdējā brīdī jauneklis pasviedās sāņš un, līdzko pūķis viņa priekšā nogāzās smiltīs, atvēzējās ar zobenu no visa spēka …

Trīs pūķa galvas nokrita zemē un pa nogāzi aizripoja uz upi, un tām pakaļ, gurstu gurstēs saritinājies, aizvēlās pūķa nedzīvais ķermenis.

Nu pilsētā sākās prieki.

Atvērās vārti, kā palu straume no mūriem laukā brāzās ļaužu pūlis.

Pacēluši jaunekli uz pleciem, nesa viņu uz rātsnamu. Visi zvani zvanīja, visi amata vīri iznāca ar saviem karogiem,

muzikanti spēlēja, bet ļaudis, aizmirsuši, ka ir izsalkuši un izmocīti, — dejoja, sumināja varoni un dziedāja.

Zirgu ieveda pilsētas stallī, iebēra tīras auzas silē, dzirdināja ar avota ūdeni.

Kad pirmais gaviļu vilnis bija pāri, pilsētas padomnieki jautāja, kādu balvu drosminieks par savu varoņdarbu vēlas saņemt.

Varbūt zeltu? To tūlīt savākšot pilsētas iedzīvotāji.

Varbūt pilsētas vecākā vietu? Vecais pilsētas galva ar prieku atdošot viņam pilsētas atslēgas.

Bet jauneklis teica:

—    Es gribu tikai tādu atlīdzinājumu — lai visas pilsētas jaunavas un visas atraitnes atnes man uz laukumu savus apavus.

Pilsētas padomnieki apstulba. Viens otru sāka bikstīt.

—    Ko? Ko? Kā? Kā? Apavus? Jaunavas un atraitnes?

Katram liekas, ka taisni šajā brīdī viņam ausis aizkritušas

un ka viņš pārklausījies.

Pilsētas laukumā iznāca ziņneši ar bungām, apkārt salasījās ļaužu pūlis, un viņi tautai pavēstīja jaunekļa vēlēšanos.

Ļaudis kļuva mēmi aiz pārsteiguma un tikai tad attapās, kad skroderis iesaucās:

—   Sagatavot laukumu!

Tad tik sākās ņudzoņa un kņada!

Vieni sāka uzpost būdas, mazos veikaliņus, letes, citi grāba slotas un sāka mēzt gružus, bet vēl citi — no mājām stiepa laukā solus un lika rindās, lai būtu kur izvietot apavus.

Jaunavas un atraitnes gāja pa mājokļiem kā viesuļi. Ņem laukā apavus no skapīšiem, no skrīnēm, zvejo no pagultēm, stiepj lejā no bēniņiem. Atrodas tādas, kuras jož pie kurpniekiem un rauj tiem no pekas nost labošanai nodotos kājavus.

Vienas uzsvaidzina zābaciņus ar kvēpiem, otras uzspodrina ar sukām, trešās ieziež ar eļļu. Vieniem apaviem šuj pogas klāt, otriem siksniņas, trešiem sit klāt norautos papēdīšus.

Tāda steigsme, tāda skuba, ka viss no rokām krīt laukā, jo katra gribētu būt pirmā.

Pirtnieka Margrieta jau drāž ar saviem apaviem, piekrāvusi pilnu grozu, bet viņas vecvecmāmiņa, vecā Onufrīna, kurai jau

Janina Poraziņska. Pelnrušķīte

astoņdesmit piektā mūža vasara, jepačo viņai pakaļ ar savām novalkātajām tupelēm un ar bezzobaino muti šļupst:

—   Paloki telīti! Paloki telīti! Un manut pajem! Manut al!

Bet kā gan citādi! Arī Onufrīnai ir tādas pašas tiesības — arī

viņa ir atraitne.

Nepagāja ne stunda, kad jau visi soli bija kājaviem nokrauti.

Laukuma garumā un platumā stāv rindiņās — gluži kā karavīri ierindā — Tatru kalniešu šūti zābaciņi, parastas pastaliņas, koka tupeles, puszābaciņi, vienkārši juhtādas zābaki, tāpat arī smalki — no atlasa, no safjāna, no kordibana šūti zābaciņi. Zābaciņi ar papēdīšiem un bez papēdīšiem, zābaciņi ar pakaviņiem, ar sudraba apkalumiem, ar krellītēm apšūti un puķēm izrotāti, zemi un ar stulmiem. Visdažādākie …

Starp zābaciņu rindām staigā paničs un meklē, meklē pāri zelta kurpītei, ko viņš zem cepures vadā sev līdzi.

Tur tā, nē, tā.. . iztālēm izskatās pavisam līdzīga, viņš skrien, salīdzina … Nē, neder, ne šo zelta kurpīti pazaudējusi daiļā meitene. ^

Te viņas nav.

*

Uzkāpa paničs zirgā un jāja tālāk. Izjāja cauri zaļajai gāršai, kurā bija dzirdamas dažādu meža zvēru balsis un kur šalca simtgadīgi koki.

Kad viņš bija ticis gāršai cauri — viņa priekšā izpletās stepe, un, kad tika pāri stepei, — ieraudzīja ciematu.

Tas bija dīvains ciemats. Te bija redzami tikai mazi bērni, salīkuši sirmgalvji un sirmgalves, kas staigāja, uz kūjām atspiedušies.

Ciemata vidū uzceltajā torni zvans šūpojās gausi, zvanīja nevienādi un nemākulīgi: te apklust, te sparīgāk nodimd, lai tūlīt atkal nodunētu tikko dzirdami.

—   Paklau, vectētiņ, sakiet — kas šeit pie jums atgadījies? Kālab mazi bērni un veči vien te palikuši? Un kas zvanam kaiš? Vai tas slims un apšvakojies vai uz jums sadusmojies? Kas tad tā par zvanīšanu?

Vecais paskatījās uz jaunekli, pašūpoja galvu.

—   Ek, mīļo cilvēk, droši vien no tālienes jādams! Jūs nezināt mūsu bēdu. Paverieties uz debesīm! Ko jūs tur redzat?

Jauneklis paskatījās uz debesīm.

—    Redzu draudīgus mākoņus, tie vāliem veļas un riņķu riņķiem griežas. Un dzirdu, kā tie rūc dobjā pērkona balsī.

—    Bet nu paverieties uz mežmalu! Ko jūs tur redzat?

—   Redzu lielu ļaužu pulku. Tas aši kustas pa milzīgo lauku.

—    Pareizi, tā tas ir. Rudzi ienākušies, jāvāc nost. Mums ir kopējs dzimtas lauks. Mēs visi to apstrādājam, līdzīgās daļās pēcāk ražu sadalām.

Līdz ar gaismiņu visi jau uz lauka: vīri un sievas pļauj rudzus ar sirpjiem un sien kūļus, pusaudži tos saliek statiņos. Rudzi lieliski, nogatavojušies, kuru katru mirkli var sākt birt no vārpām.

Jāsteidzas. Ja triju dienu laikā nenovāks, tad būs pagalam.

Tagad jauneklis saprot, kādēļ ciemats tukšs, bet tas zvans …

—   Rekše, Negaiss grib mūsējos pārsteigt. Dzen šurp lietus, krusas, vētras mākoņus … un diezin vēl kādus.

Tādēļ ir jāzvana, jo no zvanīšanas baidās. Kamēr zvans dun, ne lietus var līt, ne krusa var birt.

Tā nu mēs zvanām. Bet kas? Šie mazie bērneļi, šīs nevarīgās vecenes … Tad nu tāda arī iznāk tā zvanīšana. Lai tik vecīšiem rokas notirpst un šie pagurst zvanīt, tad viss pagalam! Negaiss darīs savu darbu, palaidīs lietus gāzi, notrieks rudzus veldrē… Tad, mīļo cilvēk, bads klāt — visiem ciematā būs zobi jākar vadzī.

Jauneklis mudīgi nolēca no zirga un pieskrēja pie zvannīcas.

—   Dzi, vecie ļaudis, man zvana virvi atdodiet! Es zvanīšu, es zvanīšu!

Viņš saķēra virvi, iešūpoja zvanu vienreiz, otrreiz, trešoreiz.

Zvans ielīgojās, iedimdējās. Pat zvana tornis sāka ļodzīties un čīkstēt, gaiss vai pušu plīsa, apkārtējām liepām zari cēlās augšā un atkrita atpakaļ, it kā koki būtu sākuši sparīgi elpot.

Zvana skaņas vēlās uz četrām debess pusēm. Laidās līdz pat zaļajai gāršai, līdz pat miglā tītajiem kalniem, līdz pat bangainajai jūrai, līdz pat raženās druvas viņai malai. Zvans skanēja varenā un neapturamā spēkā. Tam pievienojās paniča balss:

— Bimm-bamm! Zvans skan. Zvanīt es beigšu Tik tad, kad veikšu, Kas jāpaveic man. Bimm-bamm! Bimm-bamm! Nedrīkstu zvanu Vaļā laist, Kamēr

Melnie mākoņi gaist. Bimm-bamm!

Negaiss apjuka. Tādu zvanīšanu tas vēl nebija dzirdējis. Tādu dimdoņu tas nepanesa.

—   Mūkam, mūkam, kamēr vēl laiks! Kamēr vēl mēs neesam galīgi iztrenkāti!

Tas apmeta ķēdes mākoņiem apkārt un aizvilka tos projām aiz kalnu grēdām, aiz mežu robotām sienām.

Spodrajā debesu jumā atvizēja saulīte zelta stariem, uzreiz iestājās īsts rudzu pļaujas laiks.

Trīs dienas un trīs naktis jauneklis vilka zvana virvi bez atelpas. Viņam lika pie lūpām krūzes ar pienu, krūzes ar medus dzērienu. Tā viņš atguva spēkus un zvanīja, zvanīja … Ļaudis ciematā neatgriezās. Trejas diennaktis strādāja līdz pusnaktij, atkrita turpat zemē pie rudzu kūļiem, nosnaudās mazdrusciņ un ar mazu gaismiņu atkal ķērās pie pļaušanas un kūlīšu siešanas.

Trejās diennaktīs viss darbs bija galā. Sausie rudzu kūļi tika salikti statos. Tiem nu lietus vairs neskādēja.

Tagad ļaudis atgriezās ciematā, priecīgi dziedādami un cits citam taujādami:

—    Kas mums tik skaņi zvanīja visu laiku? Kas negaisu aiztrenca? Kas izglāba mūsu dārgo labību?

Jauneklis tika celts uz rokām, nesa viņam vislabāko ēdienu un solīja atlīdzību, kādu vien šis vēlētos.

Taču paničs grib tikai vienu.

Lai visas meitas un visas atraitnes sanes savus apavus, lai viņš tos varētu apskatīt!

Arī te viņš neatrada pāri zelta kurpītei.

Un noskumis aizjāja.

Daudz ko vēl citu paničs pasaulē paveica.

Vienviet izmainīja upes gultni, lai pavasarī palu ūdeņi neapplūdinātu laukus, citviet no degošas mājas iznesa paģībušus cilvēkus, vēl citā vietā ļaunu burvi ieslodzīja pirtī un aizveda uz neapdzīvotu salu.

Visur viņš gribēja tikai vienu — apskatīt sieviešu kājavus. Un visur viņš velti meklēja pāri zelta kurpītei.

Līdz beidzot, skumju nomākts un pārguris, pārradās mājās.

*

Viendien atgadījās, ka Pelnrušķīte sadūra laidarā kāju. Ar basu kāju nevarēja paiet, katrs solis bija neizturami sāpīgs.

Tad viņa atminējās, ka azotē paslēpta zelta kurpīte. Viņa uzāva to kājā un klibodama gāja uz māju … Gribēja aizklibot līdz virtuvei, tur varētu kāju ar linautu apsiet.

Bet paničs grūtsirdīgs sēdēja lievenī.

Kas tas? Manu dieniņ! Kādēļ tad viņš bija izmalis pasauli krustām šķērsām, ja tepat… tepat vien! … Viņa, pēc kuras viņš tā alkst un ilgojas! Pelnrušķe? …

Acīs viņam satumsa.

Viņš paķēra savu kurpīti, pieskrēja pie meitenes.

Viņas kurpīte bija taisni tāda pati! Tāda pati!

—    Kur tu ņēmi šo kurpīti? Kur?! Stāsti!

Pelnrušķīte nobijās.

—   Nedusmojieties uz mani, saimniek… es to neesmu zagusi, es biju diešanas vakarā … bet ar saimniecības pārzines atvēli. Un tur sveķos … durvjpriekšā …

Paničs cieši skatās, pirmo reizi ielūkojas nosmulētajā Pelnrušķītes sejiņā …

Tās ir tās pašas zaļās, noslēpumaini dzelmainās acis un tās pašas smaidošās vai bikli trīsošās lūpas. Tā pati balss …

—   Vai tu tā esi, meiten? Vai patiešām tu? Vai man vari piedot? Vai manas pārestības neņemsi ļaunā, vai vari tās aizmirst?

Pelnrušķīte sāka smieties.

—   Ja es jums rīt brokastis ēdamistabā pati atnesīšu, tad tas nozīmēs, ka es nedusmojos.

Citrīt Pelnrušķīte tīri nomazgājās, gludi sasukājās, pasauca balodīti un aizskrēja uz ozolbirzi.

Viņa atkal saģērbās tāpat kā pirmajā danču vakarā: plānā, sīkām puķītēm izšūtā kreklā, ar zeltu un sudrabu greznotā samta ņieburā, puķotā lindrakā, lentām apšūtā priekšautā un ar krellēm ap kaklu.

Neviens nepazina virtuvē ienākušo grezno jaunavu.

Viņa ielēja sidraba bļodā alus zupu, pielika klāt krējumu, piegrieza sieru un ienesa paničam ēdamistabā.

— Vai nu pazīstat? Vai tā esmu es?

Pēc nedēļas pane Janīna nosūtīja pie visiem kaimiņiem prasītājus, lai ielūgtu viesus uz dēla un Pelnrušķītes kāzām.

Labie kaimiņi, kāzās tiekat ielūgti jūs, — Lāča gaļas, brieža gaļas cepeši būs; Tiks celti rauši un pīrāgi priekšā — Tādi, kas paši lien mutē iekšā; Sudraba kausos būs medalus salds, Māla krūkās^putos miezītis balts, Tik gards, ka pats līs uz mēles, Un četras kapelas dienu un nakti spēlēs!

Ai, tās tik bija kāzas!

Veselu nedēļu muižā dancoja, veselu gadu šīs kāzas pieminēja. Arī es tur biju, medu un vīnu iebaudīju, un, ko es tur saklausīju, to jums pasakā pastāstīju.

Janīna Poraziņska

SEPTIŅU KRAUKĻU MĀSA

Reiz dzīvoja māte. Viņai bija septiņi dēli, viena meita. Un tajā sētā — protama lieta — bija jānoskrienas no gaismas līdz tumsai.

Pienāca pirmstirgus diena, darba pilnas rokas.

Māte skrien vienā skriešanā. Meita rosās, galvu nepaceldama. Bet no puiškāniem velti palīgu gaidīt. Iņģesti ālējas pa pagalmu.

Māte ieiet pieliekamajā pēc medus. Atnāk atpakaļ, skatās — abra no āžiem nogāzta. Maizes mīkla staipās pa grīdu.

Draišķi delverējas pa istabu.

Tad nu māte sasirdījās. Pieskrēja pie aušīgajiem dēliem, grāba aiz matiem un skaņā balsī iekliedzās:

— Kaut jūs par melniem kraukļiem paliktu un pasaulē aizlidotu!

Māte, tā būs tava vaina, Tev būs bēda jāatgaina. Tu to pati sauci iekšā, Nu tā stāv jau durvju priekšā.

Kaktos sacēlās šalkoņa. Istabā iedrāzās salts vējš. Ieķērcās septiņi melni kraukļi. Septiņi melni kraukļi laidās pa durvīm laukā.

Mātei kraukļu spalvas vien palika saujās.

Iestājās krēsla. Māte gaida dēlus.

Tie krēslā nepārrodas.

Pienāca nakts. Māte gaida dēlus.

Tie naktī nepārrodas.

Atausa rīts. Māte gaida dēlus.

Tie rītausmā nepārrodas.

Un atausa otrs rīts … un atausa trešais … Nepārrodas …

*

Māte sēž pie krāsns, māte linu diegus vērpj. Vērpj un sirdi remdina. Dēlus atminas.

«Tas pirmais piedzima saulainā dienā zem Vērša zīmes. Saviem gadiem bija pārmēru stiprs. Rokas izplēta kā dižskābardis savus zarus. Skaustā viņam bija neizmērojams spēks. Dzirnakmeni pats sev uzcēla plecos un nesa kalnā dziedādams. Viņu no-saucu par Spēkvaldi.

Otrais un trešais piedzima saulainā dienā zem Dvīņu zīmes. Abi bija viens otram tik līdzīgi, ka taisni brīnums. Pat es, māte, nevarēju viņus atšķirt. Viņi apara zemnieku lauku ežas ar vilkiem, ar diviem dvīņu pelēčiem. Kā zināms, tādu noburtu lauku krusa nekapā. Viņus nosaucu par Vairi un Dairi.

Ceturtais piedzima saulainā dienā zem Lauvas zīmes. Viņš nepazina bailes. Viens pats ar nūjiņu rokās gāja uz vecūksni. Viens pats nebijās iet spēkoties ar lāci. Viens pats ķepaini pievārēja. Viņu nosaucu par Visvari.

Piektais piedzima, ka*t saule bija zem Jaunavas zīmes. Šis bija jaunavīgi skaists, ar rožainu vaigu kā aprikozes auglis. Aplam mīlēja muzicēt. Izdrāza sev vijoli no liepas koka un spēlēja, un dziedāja, ka prieks bija klausīties. Viņu nosaucu par Jautri.

Sestais piedzima, kad saule bija zem Mežāža zīmes. Viņš mīļprāt ņēma loku un gāja kalnos, un dzinās pakaļ kalnu kazu bariem. Pats kā mežāzis lēkāja no klints uz klinti un rāpās granīta klinšradzēs, uzlīda tuksnesīgās kalnu virsotnēs, kur tikai ērgļi laidelējās vai vējš dzenāja mākoņus. Viņu nosaucu par Drosmi.

Septītais piedzima, kad saule bija zem Ūdensnesēja zīmes. Viņu vilināja ūdens, nebaidīja ne melnās dzelmes un atvari, ne baltputu krāces. Viņš droši metās straumē, un tā viņu pieņēma kā savējo un šūpoja viļņos, un nesa, nekā viņam nenodarot. Viņu nosaucu par Valgmi.»

Sēž māte pie krāsns, vērpj linus. Vērpj un sirdi remdina. Dēlus atminas.

«Tas pirmais piedzima …»

Tā māte remdējās atmiņās septiņas dienas un septiņas naktis, kamēr sāpes galīgi sagrauza viņas sirdi.

Astotās dienas rītausmā meita izgāja dārzā. Tur stāvēja stropi, ap kuriem dūca bites.

Viņa pieklauvēja pie skrejas, pa kuru laidās laukā bites.

—   Bitītes, bitītes, jūsu saimniece nomira!

Aiznesa māti uz kapiem un apbedīja. Bet māsa lakatiņu uz krūtīm sasēja krustām, ar mietiņu atslēja mājas durvis un aizgāja pasaulē brāļus meklēt.

*

Pār lauku laukiem, pār mežu mežiem, pār upju upēm lido septiņi kraukļi. Cilā melnos spārnus, aizsmakušā balsī ķērc.

Tie nav kraukļi no melno kraukļu dzimtas, tie — septiņi jaunekļi, septiņi miesīgi brāļi, kas par kraukļiem pārvērsti.

Krauklis krauklim ķērc:

—   Kur mēs nakšņosim? Maitas gaļa mums pretīga, bet nevarīgos putniņus plosīt mums nepiedien.

Krauklis krauklim ķērc:

—   Ar ko sadzīvosim? Ļaudis mūs trenc projām, kraukļi mūs nepieņems.

Pār lauku laukiem, pār mežu mežiem, pār upju upēm lido septiņi kraukļi. Cilā melnos spārnus, aizsmakušā balsī ķērc.

Izlido pats jaunākais citiem priekšā.

—    Brāļi, man acis redzīgas. Es samanu milzīgu ūdens plašumu; te ir zaļa, zila un dzeltena jūra — cita citai blakus, bet kopā tās nesaplūst un nesavienojas. Starp šīm jūrām redzama sala. Uz tās dīvains kalns, tāds kā sastindzis ūdensstabs, kas sniedzas līdz debesīm. Lidosim turp! Tur cilvēki mūs neaizsniegs, tur citi kraukļi neatlidos.

Septiņi kraukļi, septiņi jaunekļi, septiņi miesīgi brāļi, aizlidoja uz leduskalna salu.

*

Māsa iet, iet, kamēr nonāk strauta malā. Te viņa apstājās. Odenim pārliekusies, sāka raudāt:

— Strautiņ, jel palīdzi bēdās, Ved mani brāļu pēdās!

Eju ceļus tuvus un tāļus, Meklēju savus septiņus brāļus.

Varbūt tev tie pāri trauca, Žēlām kraukļu balsīm sauca? Varbūt, pirms tie tālāk skrēja, Slāpes straumē atveldzēja?

Klinšainais, akmenscietais krasts atsaucās:

—   Esmu redzējis visādus jaunekļus, Tikai ne jaunekļus-kraukļus. Uzkavējies …

Var būt, ka drīzi Savus brāļus tu sagaidīsi.

Zaļās, šalkainās niedres čukstēja:

—   Esam redzējušas visādus jaunekļus, Tikai ne jaunekļus-kraukļus.

Neej projām …

Var būt, ka drīzi

Savus brāļus te pamanīsi.

Uzmutuļoja baltputainā straume un iedulgojās:

—   Esmu redzējusi visādus jaunekļus, Tikai ne jaunekļus-kraukļus.

Tec man līdzi… Var būt, ka drīzi Savus brāļus tu ieraudzīsi.

Māsa tecēja straumei līdzi. Straume steidza tik tālāk un tālāk … dienu un nakti putodama, čalodama …

*

Ilgi, ilgi gāja māsa, kamēr nonāca bagātās mājās. Mājās — viena liela istaba. Veca māmuļa cep maizi, trīs dēli pie krāsns sēž uz sola.

Pirmajam dēlam lūša kamzolis mugurā. Otram dēlam kaņepāju drānas mugurā.

Trešajam dēlam sudraba bruņu tērps mugurā.

Pirmais dēls sukā lācim pinkas. Otrais dēls kviešu graudus no pelavām vētī. Trešais dēls sidrabu, zeltu lādēs skaita.

Izbrīnījās vecā māmuļa, izbrīnījās treji dēli, jo nekad vēl cilvēku savās mājās no lielās pasaules nebija matījuši.

Vecā māmuļa ievaicājās:

—    Kurp tu tā iedama, bārenīt, ka līdz mūsmājām esi atnakusi?

Māsa atbild:

—   Eju ceļus tuvus un tāļus,

Meklēju savus brāļus.

Tie nav vis parasti jaunekļi,

Tie ir jaunekļi-kraukļi.

Septiņi brāļi man bija,

Māte tos pārvērta, aizraidīja.

Kur lai tos meklēt eju?

Vai viņi nelaidās teju?

Vecā māmuļa iegrima domās, tad teica:

—   Septiņi kraukļi te skrēja,

Kā melnas ēnas prom aizslīdēja,

Cilvēku mēlē tie runāt spēja.

Paliec, uzņemsim tevi kā viesi,

Rīt viņus uzmeklēt iesi.

Vecā māmuļa māsu pamieloja, iedeva nodzerties. Uz lāviņas ļāva nakti pārlaist un otrā dienā teica:

—    Ej, meitiņ, uz to pusi, kur saulīte lec, kamēr nonāksi pie lieliem ūdeņiem. Ieraudzīsi dzeltenu jūru, zaļu jūru un zilu juru, kas cita citai līdzās, bet kopā nesaiet. Šo jūru vidū tu redzesi balsnījam salu, un uz tās paceļas caurspīdīgs kalns. Tur tu atradīsi brāļus.

Izvilka vecā māmuļa no maizes krāsns kukulīšus, citu citam blakus uz galda salika un vaicāja:

—   Teic man — kādus kukulīšus tava māte cepa?

—    Rau, taisni šitādus! — iesaucās māsa un parādīja uz kukulīti, kuram gar sānu bija novilkta līkloču svītra.

—   Ņem septiņus tādus kukulīšus! Noliksi brāļiem priekšā, lai viņi tevi pazītu, kad tu pie viņiem aiziesi.

Tad māmuļa pagriezās pret trim jaunekļiem.

—    Palīdziet ari jūs viņai, dēliņi!

Piecēlās no sola pirmais dēls, aizgāja uz pieliekamo kambari un iznesa no turienes māsai putnu dūnu kažociņu.

—    Se, ņem, mazulītī Uzvilksi, lai leduskalnā nenosaltu.

Piecēlās no sola otrais dēls, aizgāja uz pieliekamo kambari

un iznesa sēņu virteni.

—   Ņem nu, meitiņ! Ar šīm kaltētām sēnēm tu ceļā stiprināsies, un bads tevi nepieveiks.

Paraudzījās trešais dēls savā dārglietu šķirstiņā, izņēma zelta uznadžus.

—    Ņem nu, kraukļu māsiņ! Piestiprināsi uznadžus sev pie pirkstiem, lai leduskalnam pašā virsotnē varētu uzrāpties.

Uzvilka māsa putnu dūnu kažociņu. Ap kaklu aplika sēņu virtenīti. Zelta uznadžus paslēpa azotē. Maizes kukulīšus iesēja lakatiņā.

Tad viņa paklanījās līdz zemei vecajai māmuļai, paklanījās

trim viņas dēliem un aizgāja uz to pusi, kur saulīte lec.

*

Iet, iet māsa pa svešiem, tāliem zemes vidiem, pa zemes vidiem daždažādiem.

Iet pa zaļu, priecīgi šalcošu birzi, kur saulīte dukātus kaisa, kur putni līksmi vītero, kur vāveres pa zaļām koku lapotnēm skraida.

Iet pa tuksnesīgu klajotni, kas rādās vai nu gluži kā akmeņiem nobruģēta, vai skopu zālīti noaugusi.

Iet pa biezu vecūksni. Tur zeme pelēka, sausiem žagariem piekritusi. Koki tur sniedzas līdz mākoņiem un vēju švīga dzirdama kaut kur augšā zem pašām debesīm.

Māsa iet un iet pa zemes vidiem svešiem un tāliem, pa zemes vidiem visvisādiem, kamēr nonāk pie lieliem ūdeņiem.

Skatās: te jūra zaļa, dzeltena un zila. Cita citai blakus, bet kopā nesaiet. Starp šīm jūrām vīd sala, bet uz tās slienas caurspīdīgs leduskalns, kas sniedzas virs mākoņiem un saulē sidrabaini dzirkstī.

Māsa apstājās pie nepārredzamā jūras klaja un domā:

«Kā gan es šo ūdens plašumu līdz salai pārpeldēšu? Neesmu jau zivtiņa. Kā es šo gaisa tālumu līdz salai pārlidošu? Neesmu jau putniņš.»

Apsēdās krastā, domāja … domāja …

Te piepeši redz — peld laiva. Virs laivas pland bura, bet gar sāniem šļaukst airi.

Māsa pakāpās un paslēpās aiz klints, pa mazu spraudziņu skatās.

Laiva pieīrās pie krasta. No tās izkāpa divpadsmit karavīri — divpadsmit vīri no tālās vikingu ziemeļzemes. Gaišās matu cirtas tiem krīt uz pleciem. Gaišas bārdas tiem sedzas pār krūtīm. Visi lāčādās ietērpti.

Velk laivu malā.

Viņu konungs saka:

— Sadedziniet laivu, lai mēs nevarētu savā tēvzemē atgriezties. Tad mūsu kājas te kļūs žiglākas, mūsu rokas taps mundrākas, mūsu sirdis — nežēlīgākas.

Tad viņi sanesa lauz mi, sausos žagarus, aizdedzināja laivu un iegāja mežā.

Māsa paslēpusies aizvien vēl sēž aiz klints, pa spraudziņu skatās.

Te pēkšņi sākas kas neredzēts!

Debesis aizsedz melns, draudīgs vētras mākonis. Sākas aukaina lietus gāze un uguni apdzēš. Uzbango vilnis un šjācas pret krastu.

Māsa izskrēja no savas paslēptuves un ielēca laivā. Tanī pašā acumirklī vilnis laivu pacēla un aiznesa jūrā.

Uzreiz iestājās jauks laiks.

Mākoņi izklīda. Augšā kļuva redzama viena debess zilgme, ūdenī atspīdēja otra.

Krasta vējš piepūta buru. Vilnis aiz viļņa skubīgi vēlās selgā un nesa laivu aizvien tuvāk leduskalna salai.

:f=

Māsa sasniedza salu. Izkāpa no laivas, nostājās kalna pakājē un skatījās augšā uz mākoņiem.

Ak, vai tad tas ir kalns! Acs tādu nav redzējusi, auss par tādu nav dzirdējusi!

Kalna virsotne slienas cauri mākoņiem un saulē vizuļo, un vējā skan.

Māsa piestiprināja pirkstiem uznadžus un sāka rāpties leduskalnā.

Arvien augstāk … augstāk … augstāk … līdz nozuda aiz mākoņiem.

Leduskalna pašā augšā stāv pils.

Māsa droši iet pa atvērtajiem vārtiem iekšā, pārkāpj pāri augstajam slieksnim un ieiet pils zālē.

Zāle ir tukša un klusa, tikai uguns pavardā sprēgā. Vidū stāv galds, pie galda nolikti bluķi sēdēšanai. Trejās sienās trīs mazi lodziņi veras uz trim debesu pusēm.

Māsa padeva labdienu ugunij pavardā, noņēma no pirkstiem zelta uznadžus, nocēla no pleciem nastiņu ar maizes kukulīšiem un pa pirmo lodziņu ziņkāri paskatījās pasaulē.

Redz — tur lejā puto dzeltena jūra, brāzmodama sviež milzīgas bangas pret leduskalnu.

Paskatās māsa pa otru lodziņu — tur jūra zaļi zaļa gluži kā nepārredzama pļava vējā rāmi šalc un viļņojas.

Paveras māsa pa trešo lodziņu — tur lāsmo zili zils jūras klajš gluži kā linu druva bezvējā.

Pie krasta …

Māsa aiz prieka sasita plaukstas.

Pie krasta peldas septiņi brāļi, septiņi jaunekļi.

Meitene tūdaļ sāka rosīties. Piemeta pavardā malku, ar priekšautu noslaucīja galdu. Atraisīja lakatiņu, izņēma no tā kukulīšus un izlika uz galda.

Te dzird — kalns sāk dimdēt, kalns sāk skanēt, nāk brāļi no peldes mājās.

Māsa noslēpās kaktiņā aiz krāsns un skatās.

Pāri augstajam slieksnim pārkāpj Spēkvaldis, aiz viņa dvīņi Vairis un Dairis, tiem seko bezbailīgais Visvaris, aiz viņa piemīlīgais Jautris, tad kalnu kazu mednieks Drosmis un beigās ūdens mīlulis Valgmis.

Skatās brāļi un brīnās — uz galda maizes kukulīši! Nu taisni tādi, kādus mājās cepa māte! Kā tie te gadījušies?

Tad māsa izlēca no kakta. Sasveicinājās un ļāva priekam vaļu, smējās un raudāja aiz laimes.

—    Kā tu, māsiņ, pie mums atkļuvi?

Māsa stāsta, kā viņa, sekojot strautam, nonāca gaišajā mājā, kā pēc tam gāja uz to pusi, kur saulīte lec, kā ar pamesto laivu pārbrauca pāri jūrai.

—    Bet kā jums, brālīši, te klājas?

—    Ē, mums te iet bēdīgi! Aiz garlaicības vai mirstam. Staigājam gar krastu, meklējam sliekas un gliemežus, ko likt uz zoba. Katru pusnakti mums nokrīt kraukļu spalvas. No pusnakts līdz ausmai mēs esam cilvēki, peldamies jūrā. Bet, līdz ko ataust rīts, atkal pārvēršamies par melnajiem kraukļiem un ķērcam kraukļu balsīs.

Visi kopā apsēdās pie galda. Māsai no katra kukulīša vajadzēja nolauzt galiņu un apēst.

Māsa pateica, ka māte aiz žēlabām nomirusi, pastāstīja, kādas ražas bijušas ciemā, kurās mājās rīkotas kāzas.

Tā visi sēž, runājas, un, rau, naksniņa sāk balsnīt, austrumu pamalē sāk plesties rīta-^lāzma.

Māsa pēkšņi iesaucās:

—   Brāļi, brāļi, jau dieniņa aust! Jūs tūlīt atkal būsiet kraukļi! Sakiet nu žigli, kas man jādara, lai es jūs varētu atburt!

—   Mēs to, māsiņ, nezinām. Bet mēs tevi aiznesīsim pāri zaļajai jūrai uz otru krastu. Tur ir veca, gudra sieva, viņa tev pateiks, ko un kā vajag darīt.

Brāļi nolikās pie krāsns un aizmiga. Māsa neguļ. Māsa uzmana uguni, piemet degšņus, lai istabā būtu gaišs. Viņa grib redzēt, kā brāļi par kraukļiem pārvērtīsies.

Bet arī māsu pievārēja miegs. Kad viņa pamodās, diena jau bija gabalā. Krāsns priekšā brāļu vairs nebija. Septiņi kraukļi uz sliekšņa rindiņā sēdēja un kraukļu balsīs ķērca.

Kraukļi satvēra māsu ar nagiem aiz jakas, aiz lindrakiem un

aiznesa pāri zaļajai jūrai uz otru krastu.

*

Kraukļi lido, lido Zaļās jūras vidū.

Krasts tālē tikko viežams, Aiz viņiem vētra griežas. Virs viņiem saules svelme, Zem viņiem jūras dzelme.

Lidoja, lidoja, kamēr sasniedza krastu.

Krastā stāv vientuļa būdiņa. Būdiņas priekšā sēž vecā, gudra sieva un pārlasa linsēklas.

Septiņas reizes māsa iešņukstējās, no septiņiem kraukļiem atvadījās. Un aizgāja pie večas.

Zemu gudrajai sievai paklanījās.

—   Teic, jel teic, bērniņ, — kas tavu sirsniņu nospiež?

Tā nu māsa izstāsta par mātes ļauno lāstu, par brāļu bēdīgo likteni, par savu nodomu brāļus atburt.

Vecā sieva, visu uzklausījusi, vaicā:

—   Vai tu tā stipri gribi brāļus atburt?

—   Stipri gan.

—   Vai tu neizbīsies no dārgas samaksas?

—   Nē.

—   Samaksa nebūs ne zeltā, ne sudrabā. Tev būs jāsamaksā ar savu gribu. Tev būs jāklusē, kā klusē zvaigznes pie debesīm un kā klusē akmeņi tīrumā. Būs jāklusē septiņus gadus un septiņus mēnešus, septiņas nedēļas, septiņas dienas un septiņas stundas. Vai tev nav bail no tādas samaksas?

-rNē.

—    Pa šo laiku tev jāsavērpj lini, jānoauž audekls, no audekla jāpašuj septiņi krekli. Brāļi šos kreklus apvilks, cits uz citu paskatīsies un acumirklī no kraukļiem par cilvēkiem pārvērtīsies.

Gudrā sieva piekodināja vēlreiz:

—   Atminies labi: septiņus gadus, septiņus mēnešus, septiņas nedēļas, septiņas dienas un septiņas stundas.

Veča notrauca vakara rasu no liliju ziediem, no vilkābeles ziediem un nomazgāja ar to māsai seju. Noņēma sieva no pirksta briljanta gredzenu un paberzēja ar to māsas acis. Izņēma no lādes zelta suku un ilgi ar to sukāja māsai matus.

Izdzisa uguns pavardā. Aizgāja abas gulēt.

Saulīte norietēja miglas autiem aizplīvurota, atausa dzirkstījoša. Aizgāja gulēt neizskatīga meitene, pamodās neredzēta

.Ianin<i Poraziņska. Septiņu kraukļu

skaistule — kā rozlte. Acis viņai kā dzirkstošas zvaigznes, mati zeltaini kā saules stari.

Brlnumdaiļa, neredzēti daiļa!

Vecā sieva iedeva māsai sauju linsēklu un teica:

— Ej uz to pusi, kur saulīte riet. Ej, kamēr nonāksi pie trim kalniem. Virs pirmā kalna putni vīterodami lidinās. Virs otrā kalna iras jauki mākonīši. Virs trešā kalna briest draudīgs krusas mākonis, bet aiz kalna simtgadīgs sils, necaurejams sils.

Tu iesi caur šo silu. Nonāksi pie noras, kurai apkārt aug deviņi dižskābarži. Tur tu paliksi, tur linus iesēsi, tur sāksi izpirkt savus brāļus. Un atceries: tiklīdz tu bildīsi kaut jel vienu pašu vārdiņu, viss būs pagalam!

Paklanījās māsa līdz zemei, sauju linsēklu lakatiņa stūrī iesēja un aizgāja.

Vai tur klinšu radze Slienas stalti balta? Cērpas pils tur kalnā Slienas granītkalta. Vai tur varavīksne Uzzied gaišā mirgā? Paničs stalts pa vārtiem Izjāj brašā zirgā. Vai tur padebeši Viņam pakaļ joņo? Medinieki auļo — Divsimt pavadoņu. Vai tas vētras mākons, Kas tos tūdaļ panāks? Katram mediniekam Līdzi lido vanags.

Viņi jāj uz Mazovijas gāršu medībās. Jāj skaļi tērgādami, jāj rindu rindās. Aiz jātniekiem tiek vilkti rati — ar tiem vedīs mājās nomedītos zvērus.

Atjāja pie būdas ozolbirzī. Te dzīvo vecais zīlnieks, viedais zintinieks, kas māk lasīt zvaigznēs un tekošā ūdenī.

Paničs pasauc vecteti un saka:

—   Viedo zīlniek, saki man, kurp lai jājam medībās! Un teic, ko nomedīšu un no kā man jāsargās.

Vecais iznesa māla bjodu, kas apzīmēta ar deviņām svītrām. Pasmēla ar to burbuļojošo avota ūdeni. Nolika bļodu klajā vietā, lai tanī saule un mākoņi atspīdētu. Cieši skatās bļodā un saka:

—   Tev, jaunekli, jājāj uz zemes dienvidu malu. Jāj dienu un nakti, kamēr nonāksi pie trim kalniem. Virs pirmā kalna putniņi vīterodami lidinās. Virs otrā kalna iras jauki mākonīši. Virs trešā kalna briest draudīgs krusas mākonis. Bet aiz tā trešā kalna sākas necaurejams simtgadējs sils.

Pa šo silu, jaunekli, tu aizjāsi līdz norai, ap kuru aug deviņi dižskābarži. Norā tu pamanīsi stirnu un notversi to, tikai neievaino viņu un neved ar ratiem. Tev jāsargās, lai tu neko neizdarītu pret viņas gribu.

*

Jāj jaunais pans ar mednieku pulku medībās.

Jāj, skaļi tergādami, rindu rindās. Bet visaplīk rūsganajās koku lapotnēs zeltojas rudens, zvēru un meža augļu, ka biezs.

Paničs jāja dienu un nakti, kamēr nokļuva, kā zīlnieks bija teicis, pie trim kalniem, kur aiz trešā kalna sākās necaurejams simtgadējs sils.

Paničs lauzās cauri šai biežņai no gaismas līdz tumsai, kamēr nonāca pie noras, ap kuru auga deviņi dižskābarži. Skatās: norā sēž jaunava un vērpj linus.

Ak mīļo stundiņ! Paničs daudz skaistuļu bija pasaulē redzējis, jo ne vienā vien karagājienā bija devies, bet tik daiļu jaunavu savā mūžā sastapa pirmo reizi. Viņš aiz pārsteiguma pat iekliedzās.

Meitene izbijās, pielēca kājās un iebēga krūmos.

Paničs viņu panāca, satvēra aiz rokas. Bet septiņu brāļu ināsa aiz bailēm dreb kā apses lapiņa vējā, Teic, meiten, — kas esi?

Meitene klusē kā akmens.

—   Teic — no kurienes tu?

Meitene klusē kā akmens.

Bet paničs apbrīno viņas daiļumu, skatās uz zeltainajiem matiem, skatās acīs, kas spulgo kā spodras zvaigznes, sejiņā, kas līdzīga sārtai rozei, skatās un nevar vien atskatīties.

—   Vai nāksi uz manu pili? Vai būsi mana sieva?

Meitene klusē kā akmens.

Tad viņš iekliedzās:

—   Es esmu šīs zemes valdnieks, es tev to pavēlu! Tu nāksi uz manu pili un būsi mana sieva!

Meitene metas ceļos, lauza rokas, rāda uz liniem, kaut ko it kā lūdz, asarām plūstot.

Paničs atminējās zīlnieka piekodinājumu, atlaida meitenes roku un teica:

—    Es nepretošos tavai gribai, bet kā lai es tevi te pametu? Ziemā te biežņā siro izsalkuši vilku bari. Tie tevi uzies un saplosīs.

Tad meitene piecēlās, savāca linus, iesēja lakatā un ar krūtīm pieplaka pie šīs paunas. Paničs saprata, ka linus viņa neparko negrib pamest.

Viņš lika kalpam linus iecelt ratos.

—   Nāc ar labu! Tuvojas taču ziema. Te tu aiziesi bojā.

Tad meitene nāca nepretodamās. Paničs aizveda septiņu brāļu māsu uz Cerskas pili Vislas krastā.

Torņos stāv taurētāji, sumina valdnieku, skaņi taurēdami. Kalpi nolaiž tiltu, atver platos vārtus.

Atgriežas paničs no medībām.

Uz lieveņa iznāk paniča māte, grezni jo grezni ģērbusies. Galma dāmas viņai priekšā, kalpones aizmugurē. Pāvu spalvām vēdī, saules svelmi no viņas atgaiņā.

—    Esi sveicināts, mīļo dēliņ, sveiks un vesels pārnākdams! Droši vien daudz esi samedījis. Liec lāčiem ādas vilkt nost — lai būtu ko kārt pie tavas istabas sienām. Liec tauriem ragus noņemt — lai būtu ar ko izrotāt tavas istabas sijas. Uz meža cūku cepeti liec augstmaņus saaicināt!

Bet paničs savai mātei saka:

—   Mīļo māt, es nenomedīju ne lāci, ne tauru, ne mežacūku. Biežņā es tikai kaut ko notvēru. Tas nav meža zvērs, un es to neievainoju ar bultu un neatvedu ar ratiem.

Viņš pašķīra vaļā savu lūšādas mēteli un parādīja guvumu.

—   Māt, es tev atvedu vedeklu.

Māte neredz meitenes daiļumu, redz viņas basās kājas, kas, pa mežu staigājot, noskretušas. Redz viņas rokas, kas, linus vērpjot, sastrādātas. Redz viņas trūcīgās drānas, kas saulē izbalējušas, lietū noplukušas un aukainos vējos noskrandušas.

Un vecā dāma iedegās lielās dusmās.

Kad otrā dienā galma dāmas slepšus pačukstēja, ka meitene ir mēma, viņa paaicināja dēlu.

—    Tur klētī ir tukšs kambarītis, kas domāts nokauto cūku sadalīšanai. Tas būs taisni piemērots tavai sievai. Lai manas acis viņu nekad neredzētu, lai manas ausis viņas soļus nedzirdētu!

Paničs apprecēja septiņu kraukļu māsu. Klētī, tukšajā kambarītī, jaunais pāris nu sāka dzīvot.

Pagāja viens gads, pagāja otrs gads. Jaunā sieva vērpj linus.

Te pēkšņi uznāk posta dienas — poļu zemei virsū mācas ienaidnieki.

Paničs savāc savus kaujiniekus un kopā ar karaļa karapulkiem jāj karā.

Paničs karo tālajā karalaukā, klētī viņam piedzimst dēliņš.

Paniča māte sadzirdēja bērna raudas. Gaida nakti.

Iedziedas pirmie gaiļi — šī slepšus no gultas pieceļas, iezogas klētiņā.

Iedziedas otrie gaiļi — šī kaut ko paslēpj azotē, skrien uz apšu birzi.

Iedziedas trešie gaiļi — šī biezoknī dēliņu atstāj, lai viņš ietu pazušanā.

Saulei lecot, negantniece sēžas pie galda, raksta dēlam vēstuli:

«Tu karo, manu dēliņ, plašajā pasaulē, bet tava atšķirtene bērniņu pametusi. Nav mēmuli ko žēlot, mīļo dēliņ! Liec, lai bendes drīzāk viņu sacērt gabalos!»

Māte raksta vēstuli — bet kas tobrīd notiek alksnājā!

Atlaižas septiņi kraukļi, Septiņi kraukļi — septiņi jaunekļi, mazo bērniņu lūko un kraukļu balsīs krūko: . .. Lūk, ko! Lūk, ko! Mežā ir lāču māte. Tā visu zinās, Tā mūsu māsas bērniņu izaudzinās.

Paiet viens mēnesis, paiet otrs.

Pienāk no tālā karalauka dēla atbilde:

«Mana sirds lūst aiz sāpēm un žēlabām. Labāk būtu kapā gulējis nekā tādu vēsti saņēmis. Neliec, māt, viņu nogalēt! Kolīdz karš beigsies, pārnākšu mājās, pats viņu sodīšu.»

Sakāva paničs ienaidnieku, atgriezās pilī. Uzrunā savu brīnumdaiļo sievu:

—   Sieva, sieva, kā tu varēji būt tik ļauna?

Paničs redz, cik žēli raud viņa sieva, cik izmisusi viņa lauza rokas.

—   Ejiet projām, bendes, ejiet! Noslēpiet zobenus un mūs netraucējiet!

Pagāja gads, pagaja otrs gads. Jauna sieva no gaismas līdz tumsai dienu no dienas auž linu audeklu.

Te pēkšņi pienāk posta dienas. Poļu zemē iebrūk ienaidnieks. Paničs pulcina savus kaujiniekus, jāj uz tālo karalauku. Paničs karo tālajā karalaukā — klētī viņam piedzimst otrs dēliņš.

Vecā pane nozog arī otru savu mazdēlu un alksnājā ļaunprātīgi pamet. Taču dēlam raksta:

«Tu, manu dēliņ, karo plašajā pasaulē, bet tava atšķirtene arīdzan otru bērniņu nobēdzinājusi. Nežēlo viņu, mēmuli, mīļo deiiņ! Liec, lai bendes labi drīz sacērt viņu gabalos!»

Negantniece raksta vēstuli, bet lūk, kas pa to laiku notiek alksnājā!

Atlaižas septiņi kraukļi, Septiņi kraukļi — septiņi jaunekļi, mazo bērniņu lūko un kraukļu balsīs krūko: — Lūk, ko! Lūk, ko! Stirnai aug mazuļi. Gan viņa zinās, Gan mūsu māsas bērniņu izaudzinās.

Paiet viens mēnesis, paiet otrs mēnesis.

No tālā karalauka pienāk paniča atbilde:

«Spalvu nevaru rokā noturēt, rakstot šos vārdus. Mani plosa šaušalīgas dusmas. Kolīdz no kara pārnākšu, tūdaļ likšu viņu sacirst gabalos, pats viņu bargi tiesāšu. Līdz tam laikam lai sargi viņu pieskata!»

Paničs, pieveicis ienaidnieku, atgriežas pilī. Pat neapsveicinās ar sievu. Ne apmīļo viņu, ne vaidziņus nobučo. Drūms pa istabu staigā un smagi nopūšas. Sirds viņam plīst aiz skaudrām sāpēm.

—   Sieva, sieva, kā tu varēji tik briesmīga būt?

Viņš redz, ka sievas acis aiz bēdām apdzisušas, ka viņas rokas dreb kā divi savaņģoti putni.

—    Pagaidiet, bendes, vēl nesteidzieties ar savu darbu . . .

vēl es neesmu teicis savu nesaudzīgo spriedumu .. .

*

Pagāja viens gads, pagāja otrs.

Jaunā sieva no gaismas līdz tumsai šuj no audekla kreklus.

Te pēkšņi pienāk posta dienas — zemē atkal iebrūk ienaidnieki. Nu paničs pulcē savus kaujiniekus, jāj uz tālo karalauku.

Paničs karo tālajā karalaukā, klētī viņam piedzimst trešais dēliņš.

Vecā pane nozog arī savu trešo mazdēlu un, lai viņu pazudinātu, alksnājā pamet, bet dēlam vēstulē raksta: «Tu, manu dēliņ, karo plašajā pasaulē, bet tava atšķirtene arīdzan trešo bērniņu nobēdzinājusi. Ko tu to mēmuli aizvienam žēlo! Liec, lai bendes viņu sacērt gabalos!»

Negantniece raksta vēstuli, bet lūk, kas tobrīd notiek alksnājā!

Atlaižas septiņi kraukļi, Septiņi kraukļi —septiņi jaunekļi, mazo bērniņu lūko, kraukļu balsīs krūko: — Lūk, ko! Lūk, ko! Briežumātei aiznesīsim. Gan viņa zinās, Gan mūsu māsas bērniņu izaudzinās.

Paiet viens mēnesis, paiet otrs . .. Paničs no tālā karalauka raksta:

«Lai manas acis vairfviņu neredzētu! Dod ziņu bendem!»

*

Septiņu kraukļu māsa sēž, cietuma pagrabā ieslodzīta, šuj brāļiem kreklus.

Viņai blakus stāv nūja. Uz tās māsa atzīmē savu klusēšanas laiku.

Uz tās jau iegrieztas septiņas dziļas ierobes — tie septiņi gadi. Septiņi mazāki robiņi — tie septiņi mēneši. Septiņas svītras — tās septiņas nedēļas. Septiņas mazas svītriņas — tās septiņas dienas. Un sešas pavisam mazas svītriņas — tās sešas stundas.

Sēž māsa cietuma pagrabā, šuj kreklus. Pagrabā tumšs kā mūžīgā naktī. Un pagrabs ir mikls, sienas nolāsojušas. Pagrabs ir dziļš: lai cik skaļi ārpusē kliegtu, nekas te nav sadzirdams. Sēž māsa pagrabā uz akmens, šuj kreklus. Seši jau sašūti, tūlīt beigs septīto. Septītajam kreisā piedurkne jau piešūta, māsa ķeras pie labās,

Te pēkšņi uz kāpnēm noklaudz soļi… Nāk bendes kalpi. Ver vaļā durvis.

—   Nāc laukā! Bendes tevi gaida.

Māsa savāc kreklus. Kāpj pa stāvam kāpnēm, iznāk dienas gaismā. Laukā saulīte staro, ne mazāko vēja pūsmiņu nejūt, pat apses lapiņa nenotrīs.

Māsa paceļ rokas uz augšu un izlaiž septiņus kreklus no rokām …

Tik ātri stāstīt pasaku nesokas, cik ātri brīnumi notiekas! Acumirklī sagriezās milzīgs vējš — tāds, ka koki līdz zemei noliecās. Vējš kreklus aizrāva kā buras uz jūras krastu. Tad pēkšņi vējš norima.

Atliecās koki, kājās piecēlās ļaudis.

Māsa iet, kur bendes viņu jau gaida. Pagalmā uzcelts paaugstinājums, tam apkārt drūzmējas ļaužu pūlis.

Bendes kalpi sāk rībināt bungas. Ļaudis pašķiras, dodami ceļu. Māsa iet garām ļaudirn, kuru sirdis sažņaudzas žēlumā.

—   Apžēlot… apžēlot viņu! … — čukst ļaudis, jo neviens netic, ka viņa varētu būt vainīga.

Vecā, negantā pane to sadzirdēja un skaļā balsī pa visu pagalmu nokliedzās:

—   Nevar apžēlot triju miesīgu bērnu slepkavu!

Masa uzkāpj uz paaugstinājuma.

—    Saki pēdējo vārdu! Parādi ar zīmēm — esi vainīga vai neesi?

Māsa klusē, kā klusē zvaigznes debesīs, kā klusē akmeņi tīrumā.

Te pēkšņi zeme baismīgi nodrebēja … Gaiss vējā ieaurojās … Sagriezās palss miglas mākonis …

No miglas mākoņa iznāk septiņi jaunekļi un nu skrien, cik ātri varēdami. Pārlec pāri platajam ūdens grāvim, pārjoņo pāri augstajiem vārtiem, spārnotos zirgos pagalmā ieauļo. Ar kreiso roku pievelk pavadas, labajā vicina zobenus.

Pirmajam jauneklim priekšā seglos sēž mazs zēns, otrajam — arī mazs puisēns un trešajam — pavisam mazs puisītis.

Tikai pēdējam — septītajam jauneklim labajā rokā nav zobena. Viņš vēzē nevis labo roku, bet kraukļa spārnu. Pēdējam — septītajam kreklam māsa nebija paguvusi piešūt labo piedurkni.

Nobijās vecā ļaunprāte. Ļaudis visu noskatījās mēmā izbrīnā. Māsa noskrēja no paaugstinajuma un traucās pretī jaunekļiem.

—   Mani brālīši! Mani dēliņi!

Te pēkšņi uz vaļņiem atskanēja kaujas tauru signāls.

Paničs atgriežas no kara mājās! Paničs iejāj pagalmā!

—    Sveiks, ak, esi jel sveiks šai laimīgā stundā!

Ļaudis metās uz soda vietu, izjauca paaugstinājumu un izsvaidīja baļķus.

Ak tu mīļo stundiņ, tas nav ne vārdiem izstāstāms, ne ar spalvu aprakstāms, kāds prieks valdīja Cerskas pilī!

Tas bija liels prieks.

Prieks, ka visi trīs mazie dēli dzīvi. Prieks, ka sieva valodu atguvusi. Prieks, ka septiņi kraukļi atkal par jaunekļiem pārvērtušies.

Pilī visi ēda, dzēra, gavilēja līdz rīta gaismai.

Bet vecā negantniece?

Vecā ļaunprāte gulēja klētiņā bez dzīvības, pati no savām dusmām ņēmusi galu.

Janīna Poraziņska

KURPNIEKS ĪLENIŅŠ

Reiz dzīvoja kurpnieks īleniņš. Galīgi noplīsis un nonīcis. Skrandas mugurā, nomīti zābaki kājās, saplakusi maizes kule uz muguras — tā bija visa viņa bagātība. Viņš klaiņoja no ciema uz ciemu un lāpīja vecos apavus.

Reiz īleniņš gāja pa lielu mežu, ieraudzīja zem priedes izvandītu skudrupūzni. Droši vien lācis, kas pavasarī mēdz mieloties ar skudru oliņām, nodarījis šo postu.

Nabaga skudriņas kumuroja uz visām pusēm, stiepa smilšu graudiņus, priežu skujas, lai atjaunotu savu mājokli.

īleniņam iežēlojās sirds, viņš noņēma no galvas cepuri un kā nu varēdams izjaukto skudru pūzni sabēra vienā kaudzē.

Tad no skudrupūžņa iznāca skudru māte un teica:

—   Pateicamies tev, labo cilvēk! Ja tev kādreiz vajadzēs, mēs iesim tev palīgā.

Kurpnieks pasmaidīja — ko gan nabaga skudriņas varētu viņam palīdzēt; paklanījās viņām un gāja savu ceļu tālāk.

Aizritēja dažas dienas. īleniņš atkal nāca pa zaļo, šalcošo gāršu un atkal ieraudzīja lielu pārestību.

Vecās priedes dobumā agrāk bija bijis strops, bet kāds šo stropu bija iztukšojis un sagandējis. Bišu šūnas mētājās izsvaidītas pa zemi, medus bija notecējis gar koka stumbru.

Droši vien te lācis saimniekojis.

īleniņš gāja bitēm palīgā. Uznesa šūnas kokā un novietoja dobumā, apzieda skrēju ar vasku, savāca medu.

Iznāca no stropa bišu māte un sacīja:

—   Pateicamies tev, labo cilvēk! Ja tev kādreiz vajadzēs, mēs iesim tev palīgā.

īleniņš atkal pasmaidīja, paklanījās bitēm un gāja savu ceļu tālāk.

Aizritēja vēl dažas dienas. ileniņš gāja pa garenu pauguru, kas atdalīja divus lielus dīķus vienu no otra. Dīķos plunčājās rneža piles. īleniņu pamanījušas, tās skaļi iepēkšķējās un iespruka meldros. Meža pīles zināja, ka te aizvien slapstās mednieki, netaupot žiglas bultas.

Kurpnieks nostājās uz paugura un sauca:

—   Nebaidieties, prīkšķītes! Es uz jums nešaušu, gribu tikai papriecāties par jūsu skaistumu. Gribu jūs nevis nonāvēt, bet gan ar maizi pacienāt!

Viņš sāka drupināt ūdenī maizi.

Pīles izpeldēja no meidriem, salasīja ūdenī visas maizes drupačas un bija pārsteigtas par tādu gardumu, jo maizi nekad vēl nebija ēdušas.

Tad vecākais pīļtēviņš ar zilu lāsumiņu uz spārniem sacīja:

—   Mēs tev, labo cilvēk, esam pateicību parādā, ka tu atnāci, nevis lai mūs iznīdētu, bet gan lai mūs pacienātu. Ja tev kādreiz vajadzēs, iesim tev palīgā.

Ileniņš pasmaidīja, nodomādams:

«Ko tad jūs man varff palīdzēt? Zābakiem zoles manā vietā jūs nepiešūsiet, papēžus manā vietā nepiesitīsiet.»

Viņš meža pīlēm zemu paklanījās un gāja savu ceļu tālāk.

Gāja, gāja … kamēr nonāca tādā zemē, kur bija pils ar torni ieslodzītu jaunavu, ko apsargāja ragana.

Pie pils vārtiem stāvēja ļaudis un runāja.

—   Kas šo jaunavu apprecētu, tas viņu no raganas atpestītu.

—   Tikai tas viņu var apprecēt, kurš paveiks divus darbus un atminēs vienu mīklu.

—   Varbūt es varētu pamēģināt, — ieteicās Ileniņš.

—    Nelec uz ecēšām, muļķi! Vai tev savas dzīvības nav žēl, vai? Kurš iet mēģināt, bet netiek galā, tam ragana norauj galvu.

Ileniņš palika pie sava:

—   Varbūt es tomēr pamēģinātu.

—    Ne tādi vien kā tu jau mēģināja. Brauca karaļdēli uti kņazu dēli. Neviens netika ar darbiem galā un mīklu nevareja atminēt. Ragana neapžēlojās ne par vienu un lika visiem gaivas nocirst.

īleniņš nepiekāpās:

—   Es tomēr iešu un pamēģināšu.

Viņš pieklauvēja pie pils vārtiem.

Tūdaļ iznāca ragana un apvaicājās:

—   Vai tu cilvēkiem vai zvēriem rada? Ko klauvējies? Kāds nodoms tevi vada?

—    Es gribu apprecēt to jaunavu, kas ieslodzīta tornī.

—   Ja tu tikai gudri steigsi, Ja tu divus darbus veiksi Un, ja attapīgs būt spēsi, — Manu mīklu atminēsi,

Tad jaunavu apprecēsi.

—   Labs ir, pamēģināšu, — teica īleniņš.

Tā ragana ielaida viņu pilī, ieveda istabā aiz septiņām durvīm, aiz dzelzs restu logiem un teica:

—    Skaties nu! No smilšu kaudzes šīs līdz rītam Visām magoņsēklām jābūt izlasītām.

Ja to neiespēj, tad zini — Spriedumu sev pasludini. Un tas izpildīts tiks drīz — Bende galvu nocirtīs!

To sacījusi, ragana aizgāja un kurpnieku atstāja, aiz septiņām durvīm ieslēgtu.

īleniņš sēž, kasa pakausi un domā:

«Šitādu kaudzi pārlasīt! Smiltis par sevi. . . magones par sevi… Tur jau vai gadu jānopūlas — no pavasara līdz pavasarim, bet šī man liek padarīt līdz rītam! Ak tu ķibele! Nu gan tev plāni klāsies, īleniņ!»

Te pēkšņi dzird — aiz loga kaut kas pa sienu šurkstina. Šurkstoņa tuvojas logam arvien tuvāk un tuvāk… un pa dzelzs restēm sāk tecēt iekšā skudras. Pūļu pūļiem, pūļu pūļiem .. .

īleniņš pielēca kājās, izbēra no maisa ar smiltīm sajauktās magoņsēklas. Skudras ķērās pie darba, sāka rosīties, cita par citu skubīgāk ņēmās lielo kaudzi pārlasīt — magones pa labo

roku, smiltis pa kreiso roku… līdz pusnaktij visa kaudze bija pārlasīta.

Siena atkal sāka šurkstēt — skudras izlīda caur loga dzelzs restēm laukā un aiztecēja uz mežu.

Tleniņš nopriecājās, salocīja tukšo maisu, palika to sev pagalvī un aizmiga.

Ar pirmo rīta svīdumu ragana dara vaļā septiņas durvis, jau klusībā priecādamās, ka arī šim censonim galva būs nost.

Ienāk un redz: magones vienā kaudzītē, smiltis otrā, un kurpnieks pats sēž uz grīdas un tīksmīgi staipās — kā redzams, labi izgulējies.

Ragana bija milzum pārsteigta, bet nelika no sava vaiga to manīt, tikai teica:

— Tagad otru darbu veiksi — Atslēdziņu meklēt steigsi. Mana meita peldēt skrēja, Dīķa dūņās pazaudēja. Sameklē nu viņu — Zelta atslēdziņu!

Ja to neiespēj, tad zini — Spriedumu sev pasludini! Tev jau zināms Spriedums šis — Bende galvu Nocirtīs!

īleniņš aizgāja pie dīķiem. Nostājās uz garenā paugura un iegrima dziļās skumjās un domās.

Kā lai sameklē dūņās zelta atslēdziņu? Viņš jau nemaz nezina, kurā vietā jaunava to pazaudējusi. Kurā dīķī viņa peldējās? Kas zina, cik viltīgi dziļumi šajos dīķos slēpjas?

Stāv, domā un top gluži drūms . ..

Te pēkšņi no meldriem izpeld pīļtēviņš un prasa:

—    Kas tev vajadzīgs, labo cilvēk, mūsu labdari?

—   Man jāatrod zelta atslēdziņa, ko jaunava peldēdamās pazaudēja. Ja līdz rītam atslēdziņu neatradīšu, tad mana galviņa ripos.

— Nedrūvējies, labo cilvēk! Visas prīkšķes ienirs ūdenī, vi<i ; zivtiņas meklēs — mēs tev atslēdziņu atnesīsim.

Nošalca meldri, parādījās prīkšķes. Ūdens sāka mutuļot, zivtiņas nozuda dzelmē. Necik ildziņi — viena zivtiņa atslēdziņu atrada. Atradusi nodeva to pīlei, pīle atdeva pīļtēviņam, pīļtēviņš iznesa to krastā un teica:

— Neskumdinies vairs, labo cilvēk! Mēs zelta atslēdziņu jau atradām.

īleniņš satvēra atslēdziņu, pateicās pīļtēviņam un aizsteidzās pie raganas.

Ragana milzum brīnījās, bet to neizrādīja, tikai teica:

—   Iesim durvis atdarīt. Jāmirst tev vai man tūlīt!

Viņa lika Ileniņam sekot.

Abi uzkāpa pa septiņi simti septiņdesmit septiņiem pakāpieniem un atradās pašā torņa augšā.

Ragana ar zelta atslēgu atdarīja zelta durvis, un viņi iegāja torņa istabā. Tur uz sola sēdēja deviņas jaunavas. Visas bija vienādi baltos tērpos un visām galvas apsietas.

Ragana teica:

—   Tagad trešais darbs tev veicams — Beidzamais un ļoti steidzams;

Jau pēc mirkļa gaisma svīdīs — Tas būs*visupēdējs bridis. Mini aši, kura teitan Ir no viņām torņa meita! Neuzminēsi, tad zini — Spriedumu sev pasludini! Tev jau zināms Spriedums šis — Bende galvu Nocirtīs!

īleniņš raugās uz jaunavām, skatās, kura no viņām kaut cik atšķirtos no pārējām, kura būtu torņa vaņģiniece, bet tās cita citai tik līdzīgas kā baltas zosis pļavā.

Kā lai atšķir īsto? Kā lai uzmin, kura tā ir?

Kurpnieks domā:

«Ak tu ķibele! Nu gan tev plāni klāsies, īleniņ!»

Te pēkšņi pa atvērto logu ielidoja zelta bites un sāka riņķot pa istabu — tad pie pēdējās jaunavas, kas sēdēja rindas galā, apstājās un palika virs viņas galvas kā dzīvs zelta vainags dūcam.

—    Tā ir īstā! — iesaucās Tleniņš, pieskriedams pie pēdējās jaunavas.

Jaunava pielēca kājās, nometa apsēju zemē un pielipa viņam kā rožlapiņa.

—    Ak tu mans mīļais, labais! Tu mani atbrīvoji!

Ragana, to ieraugot, — viens, divi, trīs! — pārvērtās par kaut kādu putnu, saplivināja spārnus un pa logu nez kur aizlaidās.

Un pazuda uz visiem laikiem.

Bet Tleniņš ar torņa jaunavu tūdaļ sarīkoja jautras kāzas un apmetās raganas pilī dzīvot.

Tur viņi dzīvojot vēl tagadiņ.

Janīna Poraziņska. Stikla kalns

Janina Poraziņska

STIKLA KALNS

Aiz kalniem, aiz mežiem, aiz upju upēm kāda ciema pašā nomalē atradās kāda sēta.

Tā bija parasta sēta, tāda pati kā citas ciema sētas, tikai pie mājas sētsvidū auga kupla liepa.

Tā tik bija liepa!

Retā karaļa pils dārzā varētu atrast tādu liepu.

Tēva vecaistēvs to bija iestādījis.

Stumbrs liepai bija milzum resns — pieci puiši, rokās saķērušies, tik tikko varēja to riņķī apņemt. Bet to zaru un atzaru — vesels lēvenis.

Kad liepa vasarā uzziedēja — visas ciema bites no tās nesa medu.

Kuplajās pazarēs bija neskaitāmi daudz putnu ligzdu. Kā tur zaļajā lapotnē čiepstēja, čivināja, vīteroja, trikšķināja — muzicēja kā karaļa galma kapela, dziedāja kā karaļa galma koris!

Visas kāzas un kristības tika svinētas zem šīs liepas. Tās ēnainē trīsdesmit pāri varēja dancot, cits citam nekāpjot uz kājām.

Šajā sētā kopā ar tēvu dzīvoja trīs dēli — trīs miesīgi brāļi.

Vecākais no viņiem mazdrusciņ izlikšus mīlēja tēvu, mazdrusciņ patiesi brāļus, bet neizmērojami — pats sevi. Bija ļoti iedomīgs, lielprātīgs un dīžīgs.

— Es esmu visgudrākais!

Es esmu vislabākais!

Es esmu visvērtīgākais cilvēks pasaulē!

Vidējais dēls visvairāk mīlēja silto krāsnsaugšu un pilnu bļodu. Pie darba viņš bija vilkšus velkams.

Kad pienāk siena laiks, šis apsien sev kāju ar lupatu un vaid — nevarot ne soli paspert, cik stipri sāpot. Kad labība jānovāc, šim atkal sāp roka; kad atnāk mežā uz malkas cirsmu,

tad tieši tai reize kaut kas iemetas krustos un viņš nevar ne pakustēt.

Slundurs — tāds slundurs, ka pretīgi bija uz viņu paskatīties!

Pats jaunākais dēls bija kluss, labsirdīgs un kuražīgs.

Bet vecākais dēls aizvienam uz viņu ņurdēja: muļķis tāds! Un vidējais, viņu nicīgi uzlūkodams, šņāca: sliņķis tāds! Tādēļ jaunākais pats vairs netika gudrs, vai viņš ir kaut cik pie prāta vai nav, vai viņš strādā čakli vai slaistās.

Muļķis un muļķis! Sliņķis un sliņķis!

Vecais tēvs jau bija tik vārgs, ka lāgā vairs neapjauta, kas ap viņu notiek.

Kādudien tēvs juta, ka jāmirst.

Viņš pasauca dēlus un teica:

—    Dzīvojiet, dēliņi, saticīgi! Kad es būšu nomiris, nolieciet manu mūža māju zem liepas un trīs naktis pēc kārtas mani apsargājiet! Pēc tam aiznesiet uz kapkalniņu!

Šos vārdus dēliem uz šķiršanos pateicis, tēvs nomira.

*

Tēvu iezārkoja un nolika zem liepas.

Pienāk pirmā nakts. Nu jāsargā vecākajam dēlam. Bet šis

knosās:

—    Milzum daudz gudru domu visu dienu man pa galvu šaudījās. Tagadītās galva jāatpūtina. Ej tu, muļķīt, manā vietā tēvu apsargā!

Jaunākais dēls neiebilda. Pēc vakariņām uzmeta plecos kažociņu, jo naktis bija itin saltas, un aizgāja zem liepas sargāt.

Pūlas neiemigt, lai gan augu dienu dūšīgi nostrādājies — visu āboliņu viens pats no lauka mājā savedis.

Tā kā tēvs bija pieteicis sargāt, tad sargās arī. Apsēdās uz akmens, ielūkojās un ieklausījās nakts tumsā.

Nakts bija sudrabotām zvaigznēm piebērta. Vējš tik tikko kustināja zarus, tālajās pļavās parkšķēja griezes, no dārza plūda lefkoju smarža.

Bija skaisti.

Iedziedājās pirmie gaiļi, pēc tam otrie un trešie. Austrumpusē rīts saka jau balsnīt, bet no meža atlidoja tāds kā šalciens, tāda ka nopūta.

Dēlam likās, ka šajā pirmās gaismiņas brīdī kaut kam jānotiek. Kaut kas tā ka tuvojās, kaut kas tā kā iečabējās, kaut kas rīta krēslā kūņojās … Bet tas gan nelikās ne ļauns, ne biedos. Tas bija kaut kas labs un skumji mīļš.

Un, rau, liepa pavērās! No tās iznāca dīvains meža radījums — mazītiņš, pinkains, bārdains vīriņš. Viņš veda aiz pavadas zirgu. Zirgs laistījās vienā sudrabā kā mēness pie debesīm.

Meža vīriņš teica:

—   Šis zirgs domāts tam dēlam, kuram šonakt bija jāsargā.

Vīriņš atkāpās, liepa aiz viņa aizvērās, un atkal tikai bālganas zvaigznes mirdzēja debesu jumolā, lēns vējiņš zuzēja liepas lapās — un rītausma plētās arvien gaišāka.

Jaunākais dēls izberzēja acis.

—   Vai es būtu tādu sapni noredzējis, vai?

Nē, tas nebija sapnis. Rau, netālu no liepas stāvēja sudraba zirgs!

Zirgs neizbālēja rīta zilgmē kā zvaigznes, bet dzirkstīja sudrabā joprojām tik spoži, ka no viņa atspulgoja gaisma.

Kad virs pamales parādījās saule, jaunākais dēls piecēlās no akmens, uz kura visu nakti bija nosēdējis, paklanījās tēvam, aizveda zirgu uz stalli, pabēra tam auzas un iegāja istabā.

—    Klau, brāli, celies jel augšā! Nāc paskaties, kādu zirgu tev tētiņš atsūtīja! Viss vienā sudrabā laistās kā mēness!

Pielēca kājās vecākais dēls, pietrausās sēdus arī vidējais uz krāsnsaugšas — un aizstibīja abi uz stalli zirgu skatīties.

Nu tik bija ko brīnīties abiem vecākajiem dēliem, nu tik bija ko brīnīties visam ciemam!

*

Pienāca otra nakts.

Nu būtu jāiet tēva zārku sargāt vidējam dēlam, bet vidējais dēls kunkst:

—   Briesmīgs drudzis man šodien. Krata un krata, nevaru ne elpu atvilkt. Drīzāk tik jālien uz krāsns. Es jau nu nevaru tāds nakti saltā gaisā nosēdēt. Ej tu, sliņķi, manā vietā zem liepas!

Jaunākais dēls aizgāja atkal.

Viņš atkal apbrīnoja kluso, bet nemierīgo nakti. Pa debesīm peldēja gubaini mākoņi, te aizsegdami, te atsegdami sudrabotos zvaigžņu pudurus.

Pār zemi slīdēja dažnedažādas mākoņu ēnas: te bēga sāņus, atkal parādījās, te atkal nozuda, it kā cita no citas bēgtu vai cita ar citu savā starpā rotaļātos.

Tālajos ciemos rēja suņi.

Debesīs dēlam virs galvas brīdi pa brīdim parādījās pavisam ērmots, neredzēts mākonis. Tas trīcēja, drebēja un šalca spārnu vēdās un skanēja apspiestās klaigās.

Mākonis peldēja uz dienvidiem.

Putnu mākonis. Uz siltajām zemēm.

Kad trešie gaiļi nodziedāja, austrumpusē debesis iesāka bālēt un lēnām sārtoties. Atkal spirgta vējpūsma no meža uzvēdīja tādu kā mierinājumu, tādas kā sēras. Noslēpumaini iešalcās liepas varenā lapotne.

Un koks lēni pavērās.

No dobuma atzaigoja zelta mirdzums.

Šajā mirdzumā pavīdēja tas pats mazais, pinkainais un bārdainais meža vīriņš.

Viņš aiz pavadas veda zirgu.

Zirgs zaigoja vienā zēTtā.

Meža vīriņš sacīja:

—   Šis zirgs domāts tam dēlam, kuram vajadzēja otru nakti sargāt.

To teicis, viņš atkāpās, iegāja koka dobumā, un liepa aiz viņa tūdaļ aizvērās.

Zelta zirgs palika. Zaigoja un spīguļoja tā, ka šķita — zem liepas ugunskurs liesmo.

Zelta atspulgs no zirga iekrita atvērtajā logā. Pamodās vidējais dēls, pieskrēja pie loga un ieaurojās:

—    Rekše, ļautiņi, man ar tētīts zirgu iedeva! Zelta! Viņš mani vairāk mīlēja nekā tevi, veco brāl, tāpēc tu dabūji tikai sudraba.

To padzirdis, arī vecākais dēls uztrausās sēdus un izkūņojās laukā no cisām.

Pielēca pie lodziņa un kliedza pilnā rīklē:

—    Ko tu muldi, kamdēļ tev būtu jāsaņem skaistāks zirgs nekā man? Es tak esu vecākais, es pirmdzimtais, man nākas viss vislabākais!

Abi iztenterēja pagalmā. Bruka virsū jaunākajam: Kam domāts šis zirgs? Saki un nemelo! Tam, kam bija otru nakti jāsargā.

—   Kas zirgu atveda?

—   Meža vīriņš.

—   Kāds šis izskatījās?

—   Maziņš, pinkains, ar bārdu.

—    Tūliņās es skriešu uz mežu šo meklēt! Lai tik es atrodu — tad gan piekaušu! Man pienākas zelta zirgs, jo es esu vecākais, es mantošu šīs mājas!

—    Nav tiesa! Zelta zirgs pienākas man, jo es viņu dabūju! Viens brālis saķēra zirgu aiz labās pavadas, otrs aiz kreisās

un nu sāk viens otru raustīt, grūstīt un dunkāt.

Tajā brīdī uzlēca saule — spirgta, sārta, it kā ar rasu noskalota.

Jaunākais dēls piecēlās no akmens, paklanījās tēvam zārkā

un aizgāja uz sienaugšu, lai kādu brītiņu nosnaustos.

*

Pienāca trešā nakts — pēdējā. Vecākie brāļi priecājās:

—   Nu, šonakt tev pašam jāsargā, muļķīt!

—   Tev pašam, sliņķi!

—   Nez kādu tev zirgu tēvs uzdāvās? Pirmais bija sudraba, otrais zelta. Trešajam jābūt briljanta zirgam.

Jaunākais neko neatbildēja, paņēma kažociņu un aizgāja zem liepas.

Bet vecākais brālis vidējam saka:

—   Ja būs briljanta zirgs, tad tas būs mans. Tu sev pajemsi zelta, bet sudraba zirgs lai paliek muļķītim.

—   Tik lielam sliņķim žēl dot pat tādu.

—    Ir jau žēl, bet reiz nu tēvs tā vēlējies, lai mums katram no viņa tiek pa zirgam, lai tad ar šim tiek!

—   Labi, lai ar šim tiek, — nopūtās vidējais dēls un uzlīda uz krāsns.

No turienes vēl piebilda:

—   Bet sudraba krēpes un asti es nogriezīšu sev.

—   Ūja … ūja … viss tikai tev! Tu sev jem asti, bet es jemšu

krēpes.

Vidējais gribēja vēl tielēties, bet vairs nejaudāja, jo bija tā samiegojies, ka sāka krākt. Vecākais viņam piebalsoja.

Tā nu abi sliņķi guļ, bet jaunākais sēž mājas priekšā pie tēva zārka.

Viņš ir noguris. Jau trešā nakts pavadīta bez miega, un dienā nebija laika atpūsties. Tomēr viņš ir priecīgs, ka izpildījis tēva vēlējumu.

Nakts dzirkstīja tā, it kā debesis kāds būtu briljantiem piebēris. Mēness no austrumpamales kāpa augšā pie zvaigznēm, starodams un spulgodams tik spoži, it kā būtu no tīra sudraba kaldināts.

Puisis atminējās bērnudienu mīklas:

Vienai mātei divas meitas. Abas brīnum skaistas: Viena atmirdz tīrā zeltā, Otra sudrabā laistās.

—   Jā! Tāda tu esi, naksniņa, — laisties vienā sudrabā!

Rau, vēl viena mīkla par zvaigžņotām debesīm un mēnesnīcu:

Guļ zirņos plācenis Kā lauka vidū rācenis. Kaut visu mūžu skaitīt spētu, Šos zirņus saskaitīt nevarētu.

—   Ai, zvaigznītes, zvaigznītes, tik tiešām neviens jūs nevar saskaitīt!

Pamet puisis acis uz pļavu — tur jau katrs zāles stiebriņš ar rasas lāsītēm pielijis. Dzirkstī un lāsmo tāpat kā zvaigznes. Taisni vai acis žilbst.

Nav tālu līdz Uršulas dienai. Un jaunakais dēls atminējas vēl vienu bērnudienās dzirdētu mīklu:

Uršula pa pļavu gāja, Zālē pērles birdināja, Mēness pērlītes redzēja, Uršulai pakaļ tecēja.

Drīz saulīte menesi mija

Un pērlītes uzlasīja.

—   Saulīte jūs uzlasīs, pa vienai vien uzlasīs. Uzlasīs līdz pēdējai.

Tā pagāja ari trešā nakts.

Tuvojās diena, pamazām sārtojās rīta blāzma. Tās spozrnē katra rasas lāse pārvērtās par zaigojošu rubīnu.

Brāļi pamodās.

Pieplaka abi pie lodziņa un skatās, vai meža vīriņš muļķītim arī zirgu atvedis. Diez kāds būs šis zirgs?

Snaikstās laukā pa lodziņu, viens cenšas pārkliegt otru:

—   Vai die! Vei, vei, liepa veras vaļā!

—    Lien ārā … mazītiņš, pinkains, ar bārdu!

—   Kaut ko aiz pavadas ved!

—   Zirģelis … Ar baltu lakatu būs šo apsedzis, vai? Zirgs nemaz nemirdz.

—    Kāpēc lai mirdzētu! Parasts kleperis!

—   Sķimelis … bet sāni tādi kā uzpūsti. Svaigu āboliņu pārēdies, vai?

—   Ilgi nedzīvos, pušu pārplīsīs.

—    Vajadzētu šo krietni patrenkāt, lai paauļo, sakarst, varbūt tad sāni saplaktu.

—   Tāds taisni der muļķītim.

—   Nudie! Priekš viņa.

—   Redz, ko izkalpojās! Ha-ha-ha .. .

Abi nosmējās gardi jo gardi par brāļa zirgu un likās atkal uz auss. Ko meža vecītis brālim klāstīja — tas viņiem bijis nebijis.

Meža vīriņš atveda puisim zirdziņu un teica:

—    Šis zirdziņš domāts tam, kuram vajadzēja trešo nakti sargāt.

—   Tātad man!

—   Tev. Še vēl pātaga. Kolīdz zirgā uzkāpsi, vari vēlēties, ko vien gribi, ar šo pātagu nopliukšķini un teic:

Zirdziņ, zirdziņ, talkā nāc!

Man tev būtu lūgums tāds, —

un saki savu vēlēšanos, tā tūdaļ piepildīsies.

—   Vai patiesi? Vai tik jūs sakāt taisnību?

—   Tīru taisnību. Tev jāizsaka vēlēšanās, pagriežoties uz rītiem un tā, lai neviens nedzird.

To teicis, meža vīriņš iegāja atpakaļ liepā, bet zirdziņš palika.

Puisis pastāvēja, padomāja .. . nopūtās. Vai tā bija taisnība vai nebija taisnība?

—    Gan jau redzēsim. Bet labi gan, ka trīs naktis pie tēva zārka paliku nomodā, kā tēvs vēlēja.

Aplūkoja zirdziņu vērīgāk. Tas bija neliels, ar kuplām krēpēm, garu asti.

Ieveda zirdziņu stallī, iebēra silē auzas, padeva sienu, padzirdīja.

Pātagu paslēpa šķūnī zem rudzu kūļiem, bet pats uzlīda sienaugšā nosnausties.

Pavakarē dēli apglabāja tēvu kapsētā, tuviniekiem un kaimiņiem uzklāja mielasta galdu, un tad atkal viss gāja pa vecam: vecākais dēls dižojās, vidējais — ēda un gulēja, jaunākais — strādāja.

*

Tālu, tālu no treju brāļu sētas atradās karaļvalsts, kuras valdnieks jau bija krietni vecs.

Tas nebija labs valdnieks, viņš nelikā» zinis par savu tautu.

Visas valsts lietas kārtoja ierēdņi, kā paši gribēja.

Kur pagadījās cilvēcīgs stārasts, tur zemniekiem klājās labi, visa bija gana, ceļi tika turēti kārtībā un nenotika nekādas ļaundarības. Bet, kur stārasts bija nejēga, tur tautai klājās grūti.

Karalim par to visu nebija bēdas. Karalis tikai dzīroja, ar viesiem izklaidējās, rīkoja mielastus un medības.

Pat pret savu bērnu viņš bija cietsirdīgs.

Viņam bija skaista, jauna, labestīga, pret vienkāršajiem ļaudīm līdzjūtīga meita. Meitu karalis nolēma izdot par sievu savam draugam, vecam kņazam, dzērājam un kauslim, jo viņš bija bagāts un viņam bija pilns pagrabs ar vīna mucām.

Nabaga karaļmeita velti lūdza, krita tēvam pie kājām, lai viņu tik kaunpilnā kārtā nepārdod. Karalis ietiepās un palika pie sava.

Viņš nolēma meitas tiepību salauzt.

No malu malām karalis sasauca podniekus un lika no māliem uzcelt augstu, augstu kalnu, kas sniegtos līdz pašiem mākoņiem, un pēc tam tā virskārtu apdedzināt.

Podnieki kalnu uzcēla, apdedzināja. Kalna virsa laistījās saulē kā stikls.

Kalna galā karaiis lika vēl uzcelt meitai pili — cietumu.

Tas tik bija darbiņš!

Jo kalns tapa augstāks, jo vairāk trepju vajadzēja ņemt līdzi, lai mālus uzdabūtu augšā, lai baļķus pils būvei varētu uzvilkt augšā.

Beigās tūkstoš trepju jau sniedzās līdz kalna virsotnei.

Pa šīm tūkstoš trepēm karaļmeita uzkāpa stikla kalnā savā cietumā.

Šķirdamies karalis meitai teica:

—   Tu sēdēsi tur tik ilgi, kamēr apdomāsies. Ja labu prātu gribēsi ar kņazu doties laulībā, tad padod ziņu: nosūti lejā ar ērgli gredzenu!

Un vēl izsmejoši piebilda:

—   Ja gribi sev jaunu, bruņniecisku vīru, tad lai tas mēģina tevi aizsniegt. Kurš kalnā pie tevis uzkāps vai uzjās — tas tevi varēs apprecēt.

Pats karaļa atslēgzinis uzveda karaļmeitu stikla kalnā un aizslēdza pili ar zelta atslēgu.

Kad viņš nokāpa, visas trepes tika novāktas un sadedzinātas.

Karaļmeita palika viena pati pilī stikla kalnā zem padebešiem.

Tikai viesuļi viņu apciemoja, tikai pērkondārdi ar viņu sarunājās, tikai mākoņi ielūkojās lodziņā un žēlsirdīgā saule viņu sildīja.

Katru rītu apmācīts ērglis uznesa karaļmeitai ēdienu.

Pagāja dienas, nedēļas un mēneši…

Ērglis vienmēr atgriezās bez gredzena.

*

Ai, pat vanags uz saviem žiglajiem spārniem tik ātri neaplidotu visas četras debess puses, kā tās aplidoja vēsts par karaļa • solījumu!

Kurš stikla kalna galā uzrāpsies vai uzjās, tas dabūs karaļmeitu par sievu!

Nu tik no malu malām sāka nākt censoņi.

Jāja karaļdēli kopā ar visu galmu, ar slietņiem, ar kalpiem un pārtikas vezumiem ļaudīm un ar barību zirgiem.

Jāja bagātu kņazu kaujas pulki un trūcīgāku paniču pulciņi. Jāja pa trīs, jāja divatā un arī pa vienam sava kalpa pavadībā. Jāja vienpatņi. Veda līdzi vairākus zirgus, jo, ja viens no stikla kalna nokritīs un nositīsies, tad drosminiekam būs cits, ar ko jāt atkal.

Kad ieradās Jasis no Boguradovas, kalpi aiz viņa veda vēl simt rezerves zirgu, un katrs bija apkalts ar zelta pakaviem.

Par Jasi izplatījās dziesmiņa:

Jasis kalnā uzjās stalti, Pakaviem simt zirgi kalti. Katrai kājai virsū uzkalts Skaidrā naudā zelta dukāts. Kad pa tiltu Jasis jāja, Tīrif^eltu skandināja.

Tā uz stikla kalnu devās visādi censoņi. Bagāti un nabagi, vīzdegunīgi un kautri, jautri un noslēgti. Vieni jāja, skaļi čalodami un dziedādami, pat spēlmaņu pavadībā, citi vilkās klusi kā ēnas — kā uz kāzām un kā uz bērēm.

Ceļā devās arī abi vecākie brāļi no kuplās liepas sētas. Viņi izjāja paklusām, slepšus, jaunākajam brālim nezinot.

Viņš šiem abiem kaunu vien darītu. Vecākais jāja sudraba zirgā, vidējais — zelta zirgā, bet šis nu vilksies pakaļ ar savu zirģeli un dēvēs viņus par brāļiem!

Lai tik pieskata mājas!

Par kāpšanu stikla kalnā bija padzirdējis arī jaunākais dēls, bet viņš turp nesteidzās. Papriekšu viņš gribēja apkopt laukus.

Tīrumus aparis, noecējis, apsējis un atstājis sējumus saulītes un lietus gādībā, viņš posās ceļā.

Gaismiņai svīstot, jaunākais dēls nomazgājās un apvilka spodri baltus vadmalas svārkus. Izveda no staļļa zirdziņu un seglu vietā uzsēja tam siena maišeli, izvilka no salmu apakšas burvja pātagu un, pagriezies pret rītiem, gaidīja.

Kad saulīte parādijas, viņš uzlēca zirgam mugura, nopliukšķināja pātagu un teica:

— Zirdziņ, zirdziņ, talkā nāc! Man tev būtu lūgums tāds: Ceļu iztaisi tūlīt, Lai es tieku stikla kalnā, Tur, kur karaļmeita mīt!

Viņa priekšā tūdaļ nostiepās balts, gluds ceļš — kā atritināts audekls.

Galu nevarēja saredzēt. Vai… vai … vai . .. Tas stiepās pāri zaļajai pļavai un melnajai druvai, pāri nodzeltējušajai atmatai, cauri šalcošajai gāršai un pāri plašajai stepei … nozuzdams tālumā, kur acs vairs nesniedza.

Jaunākais dēls nemaldījās, ceļu netaujāja, viņu veda viņa paša ceļš.

Drīz vien viņš atjāja pie stikla kalna.

*

Stikla kalns saulē liesmo kā uguns stabs. Pils, mazītiņa, mazītiņa, pašā kalna galā te pavīd, te skatienam pagaist, jo padebeši aizpeld tai priekšā un atkal pašķiras.

Bet stikla kalna pakājē ļaužu, ka biezs.

Citi slietņos patveras no lietus un vēja, citi apmetušies klajā laukā.

Ak vai, ne viena vien kapu kopiņa te uzradusies! Ne viena vien galviņa zem zaļām velēnām atdusas!

Nav viegli stikla kalnā uzjāt, nav viegli karaļmeitu atsvabināt!

Pa gaisu riņķo kraukļi un vārnas un ķērc:

— Kurr krritīs? Kurrš krritīs?

Bet drošsiržus nekas nebiedē.

Katrs domā:

«Varbūt es uzjāšu?»

«Varbūt man laimēsies?»

«Varbūt man lemta daiļā karaļmeita?»

Viņus kārdina, vilina karaļa solījums — atdot meitu par sievu tam, kurš to aizsniegs. Karalim dēla nav. Kronis un visa zeme paliks meitai.

Ak, kurš gan negribētu būt karaļmeitas virs!

Bet ir ari tādi, kurus nevilina karaļmeitas pūrs. Tie te ieradušies, karaļmeitu žēlodami.

Viņa tur viena pati zem mākoņiem . .. Cilvēku balsis nedzird, zaļo zemīti neredz.

Karaļmeita jauna un labestīga. Ne viens vien pavalstnieks atminas, ka viņa lūdza karali apžēlot uz nāvi notiesātos, ka viņa cietumā ieslodzītajiem slepšus sūtīja pārtiku un mierinājuma vārdus.

Kā viņu lai nežēlo!

Kā lai necenšas viņu paglābt no briesmīgā ieslodzījuma un no nežēlīgā tēva!

Ne visi kalna galu domā sasniegt jāšus.

Te ir arī tādi, kas paļaujas tikai paši uz sevi. Ir arī tādi, kas pašu spēkiem cenšas tikt stikla kalnā. Viņi piestiprina sev pie rokām un kājām nomedītu ērgļu nagus un ar tiem kārpās augšā.

Taču neviens vēl nav ne uzrāpies, ne uzjājis pat līdz kalna vidum. Katram no tiem karalis dod zelta atslēgu un vīpsnīgi piebilst:

— Kad būsi jau kalna galā, tad slēdz tik vaļā pils vārtus un sniedz karaļmeitai saderināšanās gredzenu.

Katru dienu reizes desmit viņš saņem atslēgu atpakaļ.

Vecākais brālis jau mēģināja uzjāt.

Sudraba zirgs ar sudraba pakaviem iecirta stikla kalnā simt ierobes — bet augstāk netika. Noslīdēja lejā — acumirklī pielēca kājās un aizauļoja uz to pusi, kur mēness riet.

Brālis aizjoza zirgam pakaļ, lai tas nepazustu.

Mēģināja uzjāt arī vidējais brālis.

Zelta zirgs ar zelta pakaviem stikla kalnā iecirta divi simti ierobju, bet augstāk arī netika. Noslīdēja — acumirklī pielēca kājās un aizauļoja uz to pusi, kur saule lec.

Brālis aizlika zirgam pakaļ, lai tas nepazustu.

Kādudien pievakarē pie stikla kalna atjāja jaunākais brālis. Atjāja ar savu zirdziņu sirmlti baltkrēplti, zemnieka vadmalas svārkā tērpies.

Tāds te vēl nebija redzēts.

Vieni skatās uz viņu ar izbrīnu, citi ar izsmieklu, bet pārējie sauc:

—    Ko tu te meklē! Vai tu ar domā stikla kalnā jāt?

—   Jā, domāju gan.

—   Vai traks! Nabags, pirtī ticis, grib pērties uz lāvas! Paskat, kādi te citiem braši zirgi: gan turku auļotāji, gan arābu rikšotāji, gan maģāru stepju zirgi, strauji kā viesuļi, — bet neviens vēl no viņiem nav ticis stikla kalnā, kur tad tu ar šo kleperīti!

—    Nu paskaties, kādi te augstmaņi sabraukuši! Sasprausti pīķi pie slietņiem, uz pīķiem uzkārti vairogi. Uz vairogiem redzamas zīmes. Tie ir ģerboņi. Tas — Vērsītis, un tas — Āžrags, un tā ir Rava — jaunava lāča mugurā, un tās tur — Taures, un tas — Sērsnis … Tik daudz slavenu dzimtu savus dēlus te atsūtījušas, neviens no viņiem nevar uzjāt stikla kalnā, un tad nu tu, zemes arājiņ, domā …

—   Jā, domāju gan . ..

—   Te bija viens tāds ar sudraba zirgu un bija viens tāds ar zelta zirgu …

«Droši vien mani brāļi,» domā pie sevis jaunākais un jautā:

—    Kas ar viņiem notika?

—   Arī viņi nokrita.

—   Vai nositās?

—   E, nenositās vis. Tikai zirgi viņiem aizmuka, šie aizlika pakaļ.

—   Edz, sudraba zirgs, zelta zirgs kalnā netika, bet tu gribi ar šo drēberīti…

—   Jā, gribu gan …

—   E, ko te ar muļķi daudz runāt!

Palika jaunākais dēls un sāka apkopt augstmaņu zirgus. Piepalīdzēja šim un tam. Vienam zirgus aizved padzirdīt, otram tos izpeldina upē, trešam zirgus ar skrāpi uzspodrina, vēl citam sarkanas lentes iepin krēpēs, lai skaistāk izskatītos.

Par to viņu pabaro un atvēlē siltu guļvietu pie ugunskura. Bet sirmītim tiek auzas un siens.

Paiet viena diena, otra, trešā …

Pienāk kārta jaunākajam dēlam.

Pirms viņa divi pani centās uzjāt kalnā. Rīkotāji puta taures, pavēstīja par viņu jājienu. Zelta atslēgu pats karalis viņiem pasniedza, pēc tam to atkal atpakaļ paņēma …

Nu puisim kārta.

Jaunākais dēls savu zirdziņu pie kalna pieveda un karaļa priekšā paklanījās, sak, arī viņš lūdz atslēgu.

Karalis iesmējās.

—   Atradies precinieks karaļmeitai! Bet, lai neteiktu, ka esmu netaisnīgs, — še tev arī atslēga.

Izlīda ļaudis no slietņiem, pameta ugunskurus, atstaja bļodas ar neapēstu brokastu — un uz stikla kalna pakāji!

Ko tas kleperis darīs?

Slēdza pat derības.

—   Vairāk par trim ierobēm neiecirtīs.

—    Es lieku uz piecārr^

—    Labi. Ja tiks līdz piecām — es tev izmaksāšu stopu vīna, ja netiks — piecus pātagas cirtienus.

—   Tikai uz paklāja.

—    Nu zināms. Citādi jau šļahtiču pērt nepiedien.

Visi saskrējuši. Pūlis apklusis. Kakli izstiepti, visi skatās, skatās…

Jaunākais brālis uzlēca sirmītim mugura, pret rītiem pagriezās, ar burvja pātagu nopliukšķināja un klusītēm teica:

— Zirdziņ, zirdziņ, talkā nāc! Man tev būtu lūgums tāds: Palīdzi man kalnā kāpt, Daiļo karaļmeitu glābt!

Un pavei! Brīnums! Nepieredzēts brīnums!

Sirmītim pie sāniem izaug spārni. Tie aug garumā un platumā. Re, tie ir kā stārķa spārni, re, nu kā ērgļa spārni… Un, re, nu jau kā vējdzirnavu spārni!

Sirmītis pavēzēja spārnus vienreiz — ļaudīm cepures no galvām aizlidoja.

Pavēzēja otrreiz — sacēlās tāds putekļu mākonis, ka pēc irkļa neko vairs nevarēja redzēt.

Pavēzēja trešo reizi — iešalcās meži, priedes kā meldri nolies, egles ar visām saknēm no zemes izgāzās.

Sirmltis ar savu jātnieku atrāvās no zemes, pacēlās spāros arvien augstāk un augstāk… Ak debestiņ! Kļuva arvien azāks un mazāks. Nu pavīd gaisā kā gulbis, nu jau kā cīrulis n nu tikko saredzams — kā muša …

Līdz beidzot pazuda mākoņos.

Nostājās jauneklis kalna galā, ar zelta atslēgu pils vārtus tslēdza, paklanījās karaļmeitai.

—    Posies nu, karaļmeita, man līdzi, jāsim zemē, tu esi brīva!

Karaļmeita sasita baltās plaukstiņas, aiz prieka pat aprau-

ājās un metās puisim ap kaklu.

—     Ak tu mans mīļais, mans labais! Es būšu tava sieva. Karaļvalsti tev atdošu, jo tu esi pats drosmīgākais no visiem, ja varēji stikla kalnā uzjāt.

Karaļmeita uzkāpa sirmītim mugurā, un abi nolaidās zemē.

Apakšā aizvien vēl stāvēja ļaudis ar atplestām mutēm, aiz brīnumiem kā pārakmeņojušies.

Vecais cietsirdis, brokastīs muciņu vīna iztelzis, no troņa vairs nepiecēlās. Kolīdz viņš pamanīja, ka zemnieks vadmalas svārkos viņa meitu aizsniedza, viņa ļaunā sirds no dusmām pārplīsa.

Bet neviens jau viņu nežēloja.

Eva Selburga-Zarembina. Pērles dēls

Eva Selburga-Zarembina

PĒRLES DĒLS

Tas bija sensenos laikos. Ne pirms simt, ne divsimt gadiem, bet vēl senāk.

Tajos tālajos aizlaikos augstu kalnu — klinšaino Tatru pakājē auga milzīga necaurejama gārša.

Kaut kur augstu Tatru kalnos valdīja skaists, bet briesmīgs nezvērs — Čūsku karalis, bet lejāk gāršā mita baismīgi pūķi, kas viņu sargāja un kas viņam kalpoja.

Neviens no kalniešiem, kas dzīvoja kalnu aizās un strautu ielejās, nedrīkstēja briesmīgajam Čūsku karalim un viņa nežēlīgajiem pūķiem ceļā rādīties.

Pat vislielākā bijība nepasargāja kalniešus no ļaundarībām.

Pūķi, būdami ne tikai nežēlīgi, bet arī ļaunprātīgi, laiku pa laikam līda laukā no mežiem uz iekoptajiem laukiem un izpostīja jau tā nabadzīgos sējumus. Pūķi ielavījās arī sētās un aiznesa lopus. Tie bija ļoti kāri uz aitām un, kad tika ganāmpulkam klāt, aprija aitas citu pēc citas. Tā kā katram pūķim bija septiņas galvas un tikpat daudz rīkļu, tad ik reizi pēc tāda sirojuma posts bija septiņkāršs.

Ļaudis bija ļoti sarūgtināti.

Bet kā lai cilvēks spēkojas ar pūķi!

Bija jāpaciešas.

Tad gadījās, ka viens no ganiem, nevis vecs, pieredzējis baca — Tatru čabans, nevis piesardzīgs, gados jauns juhass — Tatru aitu gans, bet gan pusauga zēns, pirmo reizi paņemts līdzi uz halu — Tatru kalnu ganībām, juhasu palīgs, liels karstgalvis, savas neapvaldītās ziņkāres dzīts, sadomāja kaut vienu skatienu uzmest teiksmainajam Čūsku karalim.

Bet visiem bija zināms — taisni to šis nezvērs necieta, ka cilvēka acis viņu dienas gaismā uzlūkoja.

Kādā svelmainā vasaras dienā mazais karstgalvis, kuram baca bija licis zaru slietnī pieskatīt uguni zem piena katla, nepaklausīdams veco, pameta katlu, zaru būdu, ugunskuru un … laidās juhasiem un viņu ganāmpulkam līdzi kalnos.

Tur kalnā, viens pats no īstās takas — kas vijās starp akmens bluķiem — nomaldījies, viņš iznāca pavisam negaidīti uz kaut kādas kalnu pārejas.

Un kas notika?

Juhasi, kas aitas ganīja labu gabalu tālāk, izdzirda tikai zēna izbaiju kliedzienu — ē-ēē! No tāda augstuma kliedziens izskanēja kā no pašiem mākoņiem.

Ko tur zēna acis ieraudzīja? To vairs neviens neuzzināja … Pēkšņi skaidrā dienvidū kalnos sagriezās briesmīgs pērkona negaiss, no pērkona dārdiem drebēja klintis, kauca un auroja brāzmains vējš, sāka mutuļot melni mākoņi un sākās tāda lietus gāze, ka visā apkārtnē trakoja ūdeņi kā grēku plūdos.

Juhasi šajā pēkšņajā vētrā pusi no sava ganāmpulka pazaudēja. Zaru būdas, kaut arī tās bija nostiprinātas ar resniem baļķiem, vētras brāzma izārdīja kā siena stirpas.

Melnajos mākoņu vālos, kas nikni mutuļoja virs kalnu korēm, laikam ne viens vien redzēja noplīvam ugunīgus spārnus, kas aiznesa pa gaisu visās varavīksnes krāsās zaigojošo Čūsku karali, dusmās zvērojošu un atriebes kāru.

Nelaimīgais pusaudzis, ziņkārais karstgalvis, kas briesmonim tik nepiesardzīgi bija aizdevis dusmas, pazuda bez pēdām.

Tatru klintīs ir tik daudz bezdibeņu, un tie savus upurus neatdod!

Viena upura vēl bija par maz.

Kopš tā laika Čūsku karalis no gada gadā tanī briesmīgajā dienā, it kā atzīmējot gadskārtu, visiem apkaimes ciemiem uzsūtīja savus padevīgos kalpus.

Vienreiz tās bija indīgas čūskas… Otrreiz septiņgalvaini pūķi… Trešoreiz melnās bruņās tērpti laupītāji un sprandlauži melnos zirgos …

Citreiz viesulis … Tāds viesulis, kas visu sagāž, vai satrakoti ūdeņi, kas visu pārplūdina un aizrauj sev līdzi.

Cilvēki vairs nezināja, no kā sargāties… no kā bīties .. kāda liga un no kuras puses uzkritīs …

18*

. , Cje1 ™ k l"va tukši. Iekoptie lauki aizauga ar nezālēm. Mežā izklīda pamestie ganāmpulki.

275

Podhalas apvidu pārņēma šausmas. Bailes radīja gļēvumu. Nevienam negribējās ne priecāties, ne strādāt. Pat dzīvot vairs negribējās šo pastāvīgo briesmu gaidās. Čūsku karalis valdīja pār ļaudīm. Valdīja līdz zināmam laikam. Jo rau, kas notika.

Kādā ciemā — varbūt tas bija Vitovā, varbūt Hoholovā, varbūt arī kur citur, pie Kroscenkas vai Corštinas, senā teika šo vietu nenosauc, katrā ziņā tas notika kādā ciemā pie Dunajecas — nabadzīgās mājās mīļi un saticīgi ar savu vīru dzīvoja jauna, skaista sieva.

Abi būtu laimīgi, ja vien viņiem bijuši bērni.

Viņi karsti jo karsti vēlējās bērnus. It sevišķi — sieva. Laiks gāja — gads pēc gada, bet mājā pie Dunajecas neskanēja bērnu čalas un smiekli.

Reiz, kad dziļas jo dziļas skumjas žņaudza sievas sirdi, saulainā un rasotā pavasara rītā viņa izgāja mājas priekšā, aizlika rokas aiz pakauša un iedziedājās skumji jo skumji:

— Nav man miera sirsniņā, Dziļu skumju pilna tā. Bēdu, manu bēdu! Nav kas palīdzētu.

Mīļā laimes māte, Dāvā mazbērniņu! Ļauj, lai beidzot tieku Laimīga ar viņu!

Savu mazo dēlu Lielu izauklēšu. Viņu krietnu, cēlu Izaudzināt spēšu.

Nav man miera sirsniņā, Dziļu skumju pilna tā. Bēdu, manu bēdu! Nav kas palīdzētu!

Kolīdz izskanēja sievas dziesmiņa, viņas priekšā kā no debesīm nokritis pēkšņi nostājās ceļinieks. Vecs, bet vēl gana stiprs, laipnīgs un pazemīgs vīrs. Viņam bija gara balta bārda, kas sniedzās līdz jostai. Kājās ceļiniekam bija noputējuši Tatru kalniešu zābaki, bet pār plecu pārmestas ceļakules. Rokā viņš turēja zarainu kūju, uz kuras iedams atspiedās. Viņš sacījās esam ceļinieks, kas nākot tālu ceļu, un palūdza, lai viņam atļaujot mazu brītiņu uz mājas sliekšņa atpūsties.

—    Vai, kādēļ tad tikai uz sliekšņa? — labsirdīgi iebilda jaunā saimniece, gribēdama parādīt savu viesmīlību. — Nāciet vien, lūdzu, istabā! Pēc jūsu noputējušajiem zābakiem un nosvīdušā vaiga redzu, ka esat ilgi gājis bez atpūtas. Varbūt esat arī izslāpis un izsalcis? Man ir nupat slaukts piens. Dzesējiet slāpes, stiprinieties!

—    Tas tiesa, tālu ceļu nāku bez apstājas. Kā jūs to uzminējāt? Mute kalst aiz slāpēm. Labprāt padzeršos.

—    Dzeriet droši!

—   Tencinu! Redzu, neesat bagāti, toties dāsni un viesmīlīgi. Redzu arī, ka jūs nomāc kādas bēdas. Kas nospiež jūsu sirdi? Sakiet, tikai atklāti. Varbūt varēšu līdzēt…

Sieva nopūtās. Ceļavīram varēja uzticēties — viņa piesēdās viesim blakus uz soliņa un izkratīja savu sirdi.

—    Kad redzu ciemā laimīgas mātes bērnu vidū … kad citās mājās dzirdu bērnu balsis un smieklus — skumjas sažņaudz sirdi, man nav ne meitas, ne dēla …

Ceļinieks klausās, saprotoši māj ar galvu.

—   2ēl man jūs, labā sieva. Un vienmēr jau labs jāatdara ar labu. Varbūt arī varēšu dot labu padomu, lai jūsu sirdsvainu •dziedētu. Es zinu visādas vecas gudrības. Tad nu klausaities!

—    Es jau klausos! Klausos, elpu aizturējusi!

—   Es jums teicu, ka nāku no tālām zemēm. Tās ir neparastas zemes.

—    Stāstiet! Stāstiet!

—    Es biju noburtā vietā, kur guļ kalnos paslēpti dārgumi…

—   Dārgumi? Tiesa gan, es arī dzirdēju, maza būdama, ka viens otrs pēc noslēpumainām zīmēm meklēja dārglietas alās, grotās …

Ceļinieks iesmējās biezajā, baltajā bārdā.

—   Tos, kas ar ļaunām domām apburtos dārgumus iegūt tīko un tos meklē, šo dārgumu sargs ar akmeņiem apmētā, dzen projām. Tev jāzina, labā sieva, ka Zelta Vietu neatradīs neviens, kam prātā savtīgas domas, kas grib bagāts tikt, citus sev pakļaut vai dižoties citu priekšā. Jābūt tīrai sirdsapziņai un mēra sajūtai … Es jums pastāstīšu, ko pats savām acīm redzēju.

—   Ak, zelta cilvēk! Ko jūs redzējāt? Ko?

—   Augstu kalnos, aiz Zivju ezera, ko vēl sauc par Jūras aci, aiz Ledus ezera un aiz Vardes ezera, iedams pa taku, kuru ieminuši lāči, kas meklē saldās mellenes un sarkanās brūklenes, es uzdūros lielam, brāzmainam ūdenskritumam. Man vajadzēja iziet ūdenskritumam pa apakšu cauri. Es arī izgāju.

—   Izgājāt cauri? Nu, un kas notika tālāk?

—   Aiz ūdenskrituma klintī bija šaura eja, murkšķu iemīta taciņa, pa to es gāju uz priekšu.

—   Vai tālu?

—   Bultas šāviena tiesu nogāju.

—   Nu, un? Kas notika tālāk?

—   Tur auga egle — viena pati starp kalnu priedēm. No egles veda stāva kalnu kazu iemīta taka, cilvēka acij tik tikko saredzama. Es gāju pa šo taku uz priekšu.

—   Vai tālu?

—   Divu lingas sviedienu attāluma. Taka mani izveda pie lielas klints, virs kuras vairs tikai ērgļi lidinājās. Klintī es redzēju bezdibeņa aizu.

—   Vai plata tā bija?

—   Akmens sviediena platumā.

—    Un? …

—   Un šo bezdibenīgo aizu es pārlēcu.

—   Vai man' dieniņ!

—   Paklupu, bet iekšā neiekritu.

—   Vai! Vai!

—   Man izdevās, jo es ļoti velējos un paļavos. Bet tas vēl nebija ceļa gals. Otrā aizas malā man vajadzēja novelt lielu akmeni, kas noslēdza ieeju grotā, kurā glabājās dārgumi.

—   … dārgumi!

—   Un es to izdarīju.

—   Vai tad esat tik stiprs?

—    Labie spēki mani nepameta. Palīdzēja. Kalna iekšienē es ieraudzīju lielu un gaišu telpu ar zeltmirdzošu pļaviņu. Tā visa bija nobērta ar zelta smiltīm, un sijas balstīja sudraba stabi. Bet gar sienām stāvēja brūngani spīguļojoši vara podi. Katrs pods bija tik liels kā vīna muca.

—   Jūs nu gan stāstāt brīnuma lietas … Un kas tad bija tajos vara grāpjos?

—   Tur bija karbunkuli un oniksi, un berili, un visādi citi dārgakmeņi, tik sīki kā kviešu graudi un kā parastie zirņi un tik lieli kā meža rieksti un kā vistu un zosu olas.

—   Jūs tos redzējāt? Pats savām acīm? Brīnumi, brīnumi! Nu, un? … Kas notika tālāk?

—   Redzēju. Varēju piebērt savas ceļakules ar šiem dārgakmeņiem, ar šo zelta smiiti tā, ka ne pacelt!

—    Bet jūs?

—   Man tas nebija vajadzīgs. Mani mīļā saulīte apzeltī ar siltu zeltu un mēness ar savu sudrabu apsudrabo. Man rīta rasa ceļu nokaisa ar dimantiem … Ne jau to es meklēju!

—    Vai manu! Ko tad*jūs meklējāt? …

—   Es meklēju vienu tādu sīku lietu … Bet klausaities tālāk uzmanīgi.

—    Es jau klausos! Klausos, elpu aizturējusi!

—   Aiz zelta zāles es pamanīju smaragdzaļu pļaviņu. Tur no klintīm šļācās tāds mirdzošs ūdenskritums. Un no augšienes ar to ūdeni — vai varat iedomāties — kas džinkstot krita lejā?

—    Kas?! Kas?! Kas?!

—    Pērles.

—    Pērles?! …

—   Pērles. Ja zem tāda ūdenskrituma paturētu īsu brīdi sietu, vai zināt, ko cilvēks šajā sietā atrastu?

—    Pērles?

—   Pareizi. Bet starp šīm neskaitāmām var gadīties par visām skaistākā, visdārgākā … Brīnumpērle!

—    Brīnumpērle, par visām visskaistākā, visdārgākā …

—   To es laimīgi atradu. Un to es nēsāju sev līdzi…

—    Šo Pērli jūs nēsājat sev līdzi?

—    … lai to kādam atdāvinātu.

—   Lai atdāvinātu? Ko jūs! Tādu Pērli!… Brlnumpērli atdāvināt? Kam tad?

—   Kam? Tai sievietei, par kuru kaimiņi vienprātīgi saka, ka viņa ir laipna, izpalīdzīga, labsirdīga, krietnām domām, tīru sirdsapziņu, bet dzīvē vēl īstu prieku nav atradusi.

Ce|avīrs apklusa un pēc brīža, it kā uz jauno sievieti neskatīdamies, ikdienišķu dziesmiņu baltajā bārdā klusītiņām sāka dziedāt:

— … nav man miera sirsniņā,

Dziļu skumju pilna tā.

Bēdu, manu bēdu!

Nav, kas palīdzētu … —

un pajautāja vēl klusāk:

—   Vai tie nav jūsu vārdi, un vai melodija arī nav jūsu?

Sieva ne skaņu neuzdrīkstējās izdvest, kur nu vēl vārdu izrunāt! Sirds viņai dauzījās kā neprātīga. Bet viņa žigli pie sevis atkārtoja vienu domu: «Ar ko es esmu nopelnījusi tādu dāvanu? Ar ko? …»

Vecais runāja tālāk, katru vārdu uzsvērdams un piešķirdams tam lielu sirsnību:

—    Par tevi, jaunā saimniec, ļaudis man stāstīja. Tava būs šī Brīnumpērle. Saņem to no manām rokām! Un .. . lai tev laime uzsmaida!

Sieviete pastiepa drebošu plaukstu — kā ticēdama un neticēdama, kā paļaudamās un kā nespēdama paļauties.

—   Vai es sapņoju? … Turu rokā Brīnumpērli. Tā laistās balti sārtā mirdzumā, staro kā ar saules spožumu pielieta, kā dzīva! Ko lai es iesāku ar šo dārgumu?

—   Noglabā šo Pērli uz krūtīm. Ar sirds siltumu sildi to. Kamēr pienāks laiks …

—    Kāds laiks? Kad?

—    Neko vairāk, labā sieva, man nevaicā! Pērli nēsā pie sirds … Pērli turi pie sirds … Pērli glabā …

Šos vārdus teikdams, ceļavīrs attālinājās no sievas un izzuda, kā zūd miglas tēli, un viņa balss kļuva aizvien klusāka, līdz izgaisa pavisam, kā izgaist atbalss.

Vel pirms mirkļa viņai likās, ka redz viņu un dzird, bet — ne. Viņa sēž viena pati uz soliņa blakus māla bļodai, kurā ieliets piens.

—   Ak, debestiņ augstā! Vai ceļinieks gaisā būtu izkūpējis? Varbūt tas būs bijis tikai sapnis …

Bet Pērle taču ir, tā ir palikusi! Viņa tur to pirkstos. Ko darīt? Ko darīt?

—   Darīšu, kā viņš man piekodināja. Noglabāšu to pie sirds. Lūk, tā, te es to nolieku. Ai, kaut nu man laime uzsmaidītu!

Pērle skaistā, Pērle zvīļā, Dāvā bērniņu Man mīļu!

Dāvā, lūdzama, man dēlu, Ko par visu vairāk vēlos … Pērle skaistā, Pērle labā, Tu, kas sevī Laifni glabā,

Liec, lai laimi vaigā raugu, Dāvā bērniņu man jauku! Dāvā dēlu, stipru, drošu, Varoni es izlološu!

Kad pienāca laiks, tā arī notika — jaunajai sievai piedzima bērniņš, balti sārts kā visskaistākā pērle.

Abi vecāki bija tā aplaimoti, ka nosauca savu dēliņu par Pērļnesi jeb par Pērles dēlu.

Zēns auga strauji un bija vesels kā rutks.

Kolīdz viņš tiktāl paaugās, ka jau saprata, kādu postu apkārtējiem Tatru pakājes ciemiem nodara Čūsku karalis, viņš sāka dienām un naktīm prātot, ko iesākt, lai darītu galu šai varmācībai.

Kādudien, kad Pērles dēls ganīja tēva aitas Dunajecas krastā un turpināja prātot, viņa priekšā parādījās brīnumdaiļš lilijas zieds, balti zvīļš.

Puisis brīnījās:

—    Kā tu te radies?

Lilija viņam cilvēka balsī atbildēja:

—   Es ielejā uzaugu, kalnos uzplauku. Un tā viņi runājās tālāk.

Pērles dēls teica:

—   Kad lilija smaržos? Kad ziedu vaļā raisīs? Un viņa:

—   Skaties, skaties, puisi, cik es esmu skaista!

—    Kad lilija uzzied, tad to noplūc drīzi.

—   Man par tevi, puisi, sen jau taujā visi. Visi gaida brīdi, cīniņā kad steigsi, Savu tautas brāļu lielo postu veiksi!

—   Dod man drosmi, spēku, dod man cīņas sparu, Palīdzi un saki, saki, ko lai daru!

Lilija, kas cilvēka balsī bija uzrunājusi Pērles dēlu, cilvēku valodā viņam pateica, kurā vietā Penīnu kalnos viņš varēs atrast ieročus cīņai ar Čūsku karali un pūķiem.

Paklausot Tatru lilijas padomiem, Pērles dēls atrada Penīnu kalnos no dižskābarža darinātu, ar šķautnainiem dimantiem apkaltu milnu.

Bet viņš šo milnu nevarēja pacelt. Tā jauneklim bija par smagu.

Ko iesākt?

—    Nodomu neatmet, ticību sev nezaudē, spēku nežēlo! — deva padomu tēvs, kurš, grūtā zemnieka darbā pārpūlējies, gulēja jau uz nāves cisām un dzisa kā svece.

Pērles dēls sāka cilāt smagumus.

Visresnākās egles, visaugstākās egles ar visām saknēm viņš jau rāva no zemes laukā un uz pleca nēsāja kā nūjas, bet milna arvien vēl viņam nedevās rokās.

Pēc tēva nāves, ko mājnieki no sirds apraudāja, par padomdevēju dēlam varēja būt vairs tikai māte.

Viņa redzēja Pērles dēla nopūlēšanos, un viņai galvā iešāvās doma, ko viņa pateica dēlam:

—   Vajag apzvērēt, ka ar šo brīnumaino milnu tu cīnīsies tikai pret ļauniem spēkiem.

Pērles dels paklausīja mātes padomam un gaja.

Penīnu kalnos viņš svinīgi zvērēja pie debesīm un zemes, pie saules un Dunajecas ūdens, pie visām būtnēm, kas staigā, lido, rāpo un peld, ka šo brīnumaino milnu viņš vērsīs tikai pret ļaunu varu.

Tiklīdz zvērests bija izteikts, viņš varēja milnu pacelt tik viegli kā spalviņu.

Viņš to iepriecināts paņēma un devās uz pūķu midzeni.

Gāja svilpodams.

Gāja dziedādams.

—   Esmu puisis jauns un brašs, Stalts kā briedis, drošs un ašs. Roka plaukstu vaļā pleš — Salīgojas kalns un mežs!

Tā bija kalniešu puišu dziesmiņa, kas ne vienreiz vien atbalsojusies Tatru kalnu virsotnēs.

—   Jaffiri spēlē čīgās, Piebalso tām ģīgas, Bet es kājas cilāju Pa zaļo silāju,

Hei!

Pērles dēls gāja, jautri dziedādams. Pārgāja no vienas kalnu pļavas uz otru, pacēlās arvien augstāk, kur saule apmirdzēja kuplo ganību zāli.

Meitenes kalnu ganībās pieskatīja aitu barus un govju pulkus un, ieraudzīdamas viņu tik jautri un bezbēdīgi drasējam, juta, ka sirsniņas viņām iepukstējās straujāk, — tās baiļojās, ka tikai ar šo jaunekli nenotiek kas ļauns klinšainajās un bezdibenīgajās kalnu kraujās. Viena neizturēja, sāka dziedāt līdz ar viņu:

—   Kur mans samta gabaliņš, Kā es svārkus šūšu? Neatradīsies man viņš, Skumšu visu mūžu!

Iesmējās Peries dels bezbēdīgi un jautri meitenei atbildēja:

—   Nebēdājies, meitenīt, Gan pārnāks tautietis, — Rau, aiziet dziedādams Ar pūķiem kauties!

Un tad jau korī iedziedājās visas, cik viņu tur bija:

—   Ei, puisi, Ei, puisi,

Ej parādi sevi, Ej parādi sevi, Kur briesmīgie pūķi Gribēs aprīt tevi!

Te viena, te otra sāka acis priekšautā slaucīt un elsot, bet caur asarām nemitējās puisim valšķīgi uzsmaidīt, jo meitenēm patika šis drošsirdis, un viņas būtu priecīgas, ja tāds brašulis zaru būdā ar viņām valodas pašķetinātu vai uzlūgtu kādu no viņām padancot.

Pērles dēlam tagad nebija prātā tērgas ar meičām.

—   Milna mana māsa, Milna sieva mana,

Ja ir blakus milna, Tad ar to man gana!

Pērles dēls neapstādamies pagāja meitenēm garām. Pārgāja pāri ganībām, kur bija saceltas ganu būdas, izgāja cauri mežiem.

Iznāca plašā klajumā.

Te viņš pamanīja vientuļu māju.

Mājas durvis bija aizbultētas. Lodziņā kaut kas neskaidri blāvoja. Viņš gāja tuvāk. Pa lodziņu ieraudzīja sīksīciņu, bēdu sagrauztu sievieti, kura viņā raudzījās gandrīz ar izbailēm. Pērles dēls pieklauvēja. Izdzirda balsi:

—   Vadzi, kas tur?

—   Es, — viņš atsaucās pasmaidot, uz milnas atspiedies.

—    Ko tev vajag?

—   Gribu ceļu pavaicāt.

—   Kas tu tāds esi?

—    Es — Pērles dēls.

—   Ko tu te dari?

—   Ceļu mēroju.

—   No kurienes?

—    No ašās Dunajecas.

—   Tad bēdz, kamēr vēl esi dzīvs, jo, tiklīdz pamodīsies tas, kas te kambarī guļ, tad tev gals klāt!

—   Projām nebēgšu, ja reiz šurp esmu atnācis. Bet kas tad tas ir par briesmoni?

—   Tūlīt tu ieraudzīsi, jo viņš jau nāk!

Patiešām — tanī pašā acumirklī aiz durvīm kaut kas sarosījās, nodunēja smagi, šļūcoši soļi un atskanēja briesmīgi rupja balss:

—   Ei, kas tur ir?

Pērles dēls bez bailēm atbildēja:

—    Es! Pērles dēls no^traujās Dunajecas krastiem!

—   Ko tu gribi?

Puisis nu vairs savus nodomus neslēpa.

—   Gribu Čūsku karali nosist! Pūķus no Tatriem padzīt!

—    Nu, vai zini! — iečerkstējās rupjā, briesmīgā balss aiz aizbultētajām durvīm. — Tad tev papriekš ar mani jācīkstas, jo es esmu Čūsku karaļa sargs! Ja mani uzveiksi, tad laidīšu tevi tālāk, citādi ne soli! Mani sauc par Vološinu, un, kā es cīkstos, to es tev tūdaļ parādīšu!

Šajā brīdī mājas durvis klaudzēdamas atsprāga vaļā un pa tām izvēlās vilnas kamzolī ģērbies, brangs, platplecīgs, melnīgsnējs tēvainis ar pinkainu matu ērkuli un ar dūrēm kā maizes kukuļi. Acis tā zibsnī, it kā viņam sveķainas lāpas zem kuplajām uzacīm būtu aizdegtas.

Ar šo liesmaino skatienu nopētījis slaido, glīto puisi, viņš noņurdēja:

—   Paklau, Pērlīgais, kādu ieroci tu ņemsi?

—   Es? Šo nieka milniņu, kas man plecā. Un ko jūs ņemsiet, Vološin?

—   Es? Tu par to neraizējies! Tiklīdz ieraudzīsi, skaties, ka aiz izbīļa un brīnumiem neapžilbsti, ha, ha, ha! Bet žēl laika, laiks skrien! Nāc kauties!

—   Ejam!

Abi gāja cīkstēties. Piemērota klinšu ieskauta pļaviņa atradās netālu no mājas.

Pieskrēja šis tēvainis Vološins pie klints, pagrāba smagu akmeni, uzvēla to virsū sava kamzoļa malai, un vilnas kamzolis rzstiepās un kļuva … par pūķa asti. Ak, briesmas!

Pēc tam viņš pirkstus iebāza mutē, pret zobiem sparīgi paberzēja un … izvilka laukā nevis pirkstus, bet pūķa nagus.

Briesmas! Briesmas!

Beigās viņš paliecās — un … pārvērtās par pūķi, ko sedza zaļas zvīņas un no kura septiņām rīklēm šāvās ugunīgas liesmas.

Briesmas! Briesmas! Briesmas! Ar tādu iet cīkstēties!

Bet cīkstēties gāja Pērles dēls, nevis kāds cits.

Viņš no pūķa nenobijās. Nē, likās, ka viņš dzirdētu ieskanamies vijoles, ģīgas un dūdas, un viņš taisījās gluži kā uz dancošanu — uzmeta augstu virs galvas savu platmali ar ērgļa spalvu un iesmējās, tikai nevis jautri, bet draudīgi.

—   Pūķīt, pūķīt, mierā tevi liktu,

Ja tu ganāmpulkus, glūņa, neaiztiktu!

Pūķis Vološins, to dzirdot, saskaitās.

—  Eka, ja te būtu pūķu tā ap simtu,

Jau no elpas vien tu, pērļu puisīt, ļimtu!

Pērles dēls atsaucās vēl draudīgāki

—   Savāc vien tu pūķus simtu pilnu,

Simtkārt ātrāk vēzēšu es milnu!

Un sāka vēzēt.

Kā vēzēja!

Tā tik bija cīņa!

Pūķis svaidījās, pūta virsū ugunīgu versmi, kārstīja nagus. Centās iežņaugt Pērles dēlu sava zvīņainā ķermeņa dzelžainajās gurstēs un rēca. Rēca mežonīgi. Rēca niknumā un bezspēcīgās dusmās.

Pērles dēls neļāva sevi iebaidīt.

Pērles dēls neļāva sev tuvoties.

Pērles dēls neļāva pūķim gūt pārspēku.

Bruņojies ar milnu, viņš cīnījās un cīnīdamies vēl atrada laiku un spēku, lai pasmaidītu, pasmaidītu un uzdziedātu:

— Šuj man baltu kreklu, Kā nelaiķim klājas, Tik neraudi, māmiņ, — Pārnākšu vēl mājās!

Spēlmanīši spēlē, Lai es jautrāks kļūstu. Griežos tā kā vilciņš, Tomēr nepiekūstu.

Meitas mani kaitina — Nositis es aitiņu. Eka, nomisīja, Jo tas^ūķis bija!

Pērles dēla milna sadragāja pūķim zvīņas.

Izlaida garu Čūsku karaļa sargs pūķis Vološins.

Tajā vietā, kur Pērles dēls viņu zemē notriektu sadragāja, tūlīt radās augsts kalns.

Šo kalnu ļaudis vēlāk nosauca par Vološinu un tā sauc vēl šodien.

Tā beidzās Pērles dēla cīņa ar pūķi, Čūsku karaļa sargu, kurš Čūsku karalim palīdzēja tramdīt un iznīdēt ļaudis.

Čūsku karalis no savas paslēptuves redzēja šo cīņu un drebēja aiz bailēm pirmo reizi savā mūžā.

Viņš drebēja tādēļ, ka juta — arī viņš šim stiprajam Pērles dēlam nevarēs pretoties.

Nenogaidījis, kad Pērles dēls arī viņam liks matīt savu dižskābarža milnu, Čūsku karalis iebēga_ dziļi pazemē un ar asti ieeju uz savu apakšzemes slēptuvi aizbēra.

Reizē ar Čūsku karali paslēpās arī viņa pakalpiņi un pūķi un visi citi rāpuļi, kas bija viņam rada, un neviens kopš tā laiki ciemiem ļaundarīgi vairs neuzbruka.

Tā Pērles dēls paglāba dzimto Podhalas novadu no briesmoņiem, kas vajāja Jaudis, un iemantoja visu ļaužu pateicību un cieņu.

Priecīgs un laimīgs Pērles dēls atgriezās sava tēva mājā pie Dunajecas.

Taču viņam sekoja pasaka, uzticamā varoņu pavadone, tā, kura savāc un uzglabā vēstis par viņu drosmīgajām gaitām, lai varonības pēdas nezustu nākamajām paaudzēm.

… Drīzāk upe susēs, Smiltīs mēma dusēs, Labu darbu slava Mūžam neapklusīs! Hei!

Staņislavs Vasiļevskis

TRĪS ADATAS, TRĪS VĀRPAS UN BRĪNUMSTABULĪTE

Reiz dzīvoja aitu ganiņš, atjautīgs un brīnum mundrs zēns. Viņš cieši iegaumēja katru tēva pamācību. Kad zēns devās pasaulē, tēvs viņam ceļā līdzi iedeva suni par palīgu, zobenu, ar ko aizstāvēties, un stikla trauciņu ar dziedināmo ziedi. Prāvu ceļa gabalu nogājis, viņš nonāca galvenajā pilsētā, kurā dzīvoja karalis.

—   Kālab ap karaļa pili pland melni karogi?

—   Tālab, ka rītu pūķis paņems jaunu upuri. Katru gadu mūsu pilsēta spiesta pūķim dot aprīšanai meiteni, kura izvilkusi lozi, citādi viņš draud pa»akt zem pilsētas upi un to applūdināt. Šogad lozi izvilka karaļa vienīgā meita …

—   Bet vai pūķi nevar nogalēt?

Pilsētas iedzīvotāji par viņu pasmējās:

—   Muļķīt! Diži karotāji, gribēdami to izdarīt, neko nepanāca, paši galu dabūja … Lai gan karalis lika pavēstīt, ka tas, kurš atpestīs viņa vienīgo sirdspriecētāju, dabūs viņu par sievu un vēl pusi karaļvalsts pūrā …

Aitu ganiņš jau no tēva to visu bija dzirdējis, tādēļ teica:

—   Piesakiet mani karalim!

Ganiņam bija zobens, ar ko aizsargāties, un suns palīgos. Karalis varen nopriecājās, ka radies drosminieks, kas gatavs pūķi pievārēt. Viņš deva aitu ganam naktsmājas, un tas saldi izgulējās, jo viņu ieaijāja augsti mācīts melnais strazds, kas visu laiku svilpa skumjā meldiņā:

Rīt! Rīt! Rīt!

Pu-pu-ķis

Rīs! Rīs! Rīs!

Aitu gans nebija tāds pesimists kā šis mācītais putns. Aitu gans ticēja, ka viņam izdosies pieveikt baismīgo mošķi.

Kad smilšu pulkstenis rādīja astoto rīta stundu,' lieli ļaužu pūļi, kapa klusumam valdot, aizvadīja mīļoto karaļmeitu uz nolādētā kalna pakāji, kur ar velnišķu troksni izlidoja briesmeklis ar diviem spārniem, deviņām galvām un deviņām astēm.

Ļaudis stāvēja pārbijušies, bet visas deviņas kvēlojošās pūķa rīkles izdvesa smirdoņu un visas deviņas mēles locījās kā liesmas zem elles katliem.

Pūķis papriekš nolēma tikt galā ar aitu ganu, kurš stāvēja pašā priekšā ar zobenu — savu drošo aizstāvi un ar suni — savu uzticamo palīgu. Bet zaļknābis bija par viņu veiklāks. Zvīks! Zvāks! Zvīks! Žvāks! — viņš šņāpa ar zobenu deviņas reizes. Pūķim galvas noripoja ar visām ugunīgajām mēlēm un spārni nošļuka. Briesmonis beigts nogāzās zemē. Jaunava karsti jo karsti patencināja viņam, ar prieku piedāvādama savu roku. Lai ņem viņu kaut tūlīt!

— Vēl ne! — atbildēja aitu gans, noslaucīdams savu asinīm aptraipīto zobenu. Tikai pēc gada, jo man vēl jāiet pasaulē. Ja es neatgriezīšos pēc gada un sešām nedēļām, tad tu esi brīva un vari ņemt sev citu par vīru. Bet līdz tam laikam gaidi un zinī, ka esmu dzīvs un steidzos pie tevis.

Aplaimotā karaļmeita palocīja galviņu, solīdamās katrā ziņā gaidīt, un kā saderināšanās zīmi uzdāvāja viņam zelta zīmoggredzenu ar zaļu smaragdu.

Abiem tā runājoties, piezagās klāt greizsirdis karaļa sulainis, slepšus izrāva zobenu, nodūra aitu ganu un iegrūda līķi pūķa alā. Pēc tam viņš lika karaļmeitai zvērēt, ka salaulāsies ar viņu un tēvam pateiks, ka nevis aitu gans, bet gan viņš pievārējis briesmoni. Citādi — arī viņa gulēšot pūķa alā blakus savam mīļotajam.

Nabadzīte stipri pārbijās. Nelietis draudēja viņu nodurt tāpat kā aitu ganu, mocīt un spīdzināt. Un viņš bija gatavs arī to izdarīt.

Ko varēja iesākt nelaimīgā, kas tikko bija no nāves izglābta? Viņa ar muti zvērēja, bet sirdī solījās atriebties nodevējam. Viņa

nevarēja aizmirst nabaga aitu gana piekodinājumu neticēt viņa nāvei un gaidīt gadu un sešas nedēļas …

Pa to laiku slepkavnieks lielījās un dižojās ļaužu un karaļa priekšā, vezdams karaļmeitu zem rokas.

—    Pūķis jau grasījās šo nelaimīgo norīt, kad es pieskrēju klāt un ar vienu cirtienu to padarīju aukstu!

Abi tika saderināti, bet karaļmeita sēdēja skumjāka par visiem, un mācītais strazds, kad to ienesa zālē, nemaz neatvēra knābi. Pa to laiku pūķa alā ielīda suns — aitu gana uzticamais palīgs, izdabūja no ceļakules dziedināmo ziedi un nozieda ar to savu saimnieku. Aitu gans uzreiz atdzīvojās, pieskrēja pie beigtā pūķa un nocirta katrai pūķa mēlei galu. Un aizgāja pasaulē ar suni — savu uzticamo palīgu un zobenu — savu nešķiramo aizstāvi.

—   Kālab melni karogi plīvo jūsu torņos? — viņš pavaicāja, ienākdams kādā valstī.

—   Vai, vai, mēs nelaimes apsēstie! — vaimanāja iedzīvotāji. — Pūķis …

—    Ko jūs man gvelžat? Kāds pūķis? Es taču to jau nogalēju.

—    Tas ir cits. Visu pūķu valdnieks. Viņš lidoja gar logu, pie kura stāvēja mūsu troņa mantiniece, sukādama ar zelta suku savus garos melnos matus. Viņš to paķēra un pazuda alā. Drīz jau būs gads apkārt, kopš mēs viņu apraudam. Neviens nezina, kur viņa atrodas, lai gan karalis svēti apsolīja …

Izmisušais karalis apsolīja savas vienīgās meitas glābējam meitu par sievu un pusvalsti pūrā, bez tam ratus, pilnus ar zeltu.

Aitu gans tālāk neklausījās, jo viņam nebija daudz laika. Citai valstij bija cita nelaime uzbrukusi. Tur upes un akas bija izžuvušas līdz pat dibenam. Ļaudis brauca deviņas desmit jūdzes pēc ūdens. Tam, kurš dotu padomu, kā rast veldzi izslāpušiem, vietējais karalis bija apsolījis to pašu, ko kaimiņvalstu karaļi. Trešajā valstī trūka maizes. Aiz bada bija nomiruši tūkstošiem cilvēku, kuri pārtika no koku mizām un balandām.

Beidzot aitu gans nonāca kailā, tuksnesīgā vietā, ko klāja tikai smiltis un akmeņi un kur neredzēja nevienu zāles stiebriņu augam.

Kad aitu gans trīs dienas bija klīdis pa šo tuksnesīgo vietur nakti viņam tumšajā tālumā paspīda gaismiņa, tāds kā apgaismots mājas logs, bet spēka vairs nebija iet tālāk. Tikai otrā rītā viņš aizvilkās pa akmeņaino klajotni līdz vietai, kur bija redzējis gaismiņu spīdam. Tur bija no akmeņiem mūrēta mājiņa. Viņš pieklauvēja un iegāja iekšā. Brīnumskaista jaunava ar jauku smaidu sveicināja viņu.

—    Kā tu te atkļuvi, jaunekli? Vai tu esi cilvēks vai kas cits? Es sēžu te jau otru gadu. Ja esi mirstīgais, tad tev draud gals. Labi, ka pūķu valdnieka patlaban nav mājās. Viņš mani nolaupīja, kad es sēdēju pie loga, bet tevi viņš sīkos gabaliņos saplosīs!

To teikusi, viņa sāka žēli raudāt.

—    Kad šis pūķis te ierodas? — jautāja aitu gans, kam patika skaidrība un noteiktība.

—    Viņš te ierodas ik vakarus pirms deviņiem un liekas gulēt, man viņam jākalpo. Un man viņš jāpagodina ar uzrunu: Visaugstais pūķu valdniek! — viņa stāstīja un dziļi, dziļi nopūtās. **

—   Tad es tev došu vienu padomu, mīļā jaunava. Kad tavs Visaugstais pūķu valdnieks noliksies gulēt un tu arī it kā būsi aizmigusi, izliecies, ka esi pamodusies no ļauna sapņa. Viņš droši vien tev jautās, ko tu noredzēji. Atbildi viņam: «Visaugstais pūķu valdniek, es redzēju, ka vienā valstī ļaudīm nav ūdens un tie tur mirst aiz slāpēm.» Lai viņš tev pasaka, kālab tas tā. Pēc kāda laika to atkārto vēlreiz, pieglaimojies viņam kā varēdama un pajautā, kālab otrā valstī nav maizes. Trešo reizi centies izzināt, kādā veidā tu varētu kļūt brīva. Es atnākšu rīt piecos pēc pusdienas, lai uzzinātu, ko esi no viņa izzinājusi. Varbūt man izdosies tevi izraut no šī akmens slazda?

Kad vakarā Visaugstais pūķu valdnieks sāka krākt, jaunava, paklausīdama aitu gana padomam, iekliedzās, it kā būtu no ļauna sapņa pamodusies.

—    Kas tev notika? — iečerkstējās riebīgais pūķis.

—   Vai! Es redzēju sapni, Visaugstais pūķu valdniek, — vienā valstī ļaudīm nav ūdens.

—   Tas nav sapnis, bet īstenība. Tas mans darbiņš.

—    Kādēļ?

—   Tadeļ, ka viņi mani apvainoja. Es reiz tur lidoju pavisam zemu. Iznāca kāds ksendzs, pavēcināja ar savu slacekli un apbrucināja mani ar svētīto ūdeni. Vēl tagad man sūrst. Mani tā sadusmoja šī nekaunība, ka es viņiem par sodu atņēmu visus ūdens avotus.

—   Kā tad tā! Viena ksendza dēļ visiem jācieš. Un vai tad nekā viņiem nevar līdzēt?

—   Ha, ha, ha! — ierēcās briesmonis. — Karaļa akās jāiemet trīs adatas, kuras — ha, ha, ha! — atrodas manas kumodes atvilktnē un kurām neviens nevar tikt klāt. ..

Viņš pagriezās uz otriem sāniem un turpināja krākt. Un atkal jaunava notēloja pārbīli un pielēca sēdus.

—   Kas tev atkal notika?

—   Ak! Visaugstais pūķu valdniek, es redzēju sapnī daudz zārku, un tajos gulēja badā nomiruši cilvēki.

—   Ha, ha, ha! Tas mans darbiņš! Es pievācu no viņu laukiem ražu, tādēļ ka viņu karalis saplēsa bildi, uz kuras biju uzmālēts es, Visaugstais pūķu valdnieks.

—    Un šiem nabadziņiem visu laiku būs jābadojas?

—   Jā, viņiem nebūs glābiņa, iekams kāds miltos nesaberzīs trīs vārpas un neizkaisīs uz visām četrām debess pusēm, bet tās trīs vārpas, no kurām atkarīga raža, atrodas blakus trim adatām manā atvilktnē. Ha, ha, ha!

—    Varbūt tu man pateiksi, Visaugstais pūķu valdniek, — taujāja jaunava trešo reizi, — kā es no šejienes varētu aizbēgt? Es jau to nemaz nevēlos, tādēļ ka man pie tevis ir labi, es tikai tāpat vien jautāju — aiz ziņkārības.

—   Tev taisnība. Nav bijis un nebūs tāda drosminieka, kurš spētu tevi no šejienes aizvest. Blakus trim adatām un trim vārpām manā atvilktnē atrodas stabulīte. Ja kāds to trīsreiz pēc kārtas papūtīs, tad, lai atrastos kaut trīssimt jūdžu tālumā, tu aizlidosi turp, kur stabulīte tiek pūsta.

Aitu gans, kā bija solījies, atnāca piecos pēc pusdienas. Visaugstā pūķa valdnieka vaņģiniece atstāstīja viņam sarunu un iedeva no atvilktnes paņemtās trīs adatas, trīs vārpas un burvju stabulīti. Tad sacīja aitu ganam, ka mīlot viņu stiprāk par dzīvību un labprāt kļūtu viņa sieva.

—   Par velti, mīļā, es esmu jau saderināts. Bet tu vari būt manas sievas draudzene manās kāzās.

Atceļā aitu gans iegriezās valstī, ko bija piemeklējis bada lāsts. Viņš iedeva izkāmējušajam karalim trīs vārpas, kuras, miltos saberztas un uz visām četrām debess pusēm izkaisītas, atdeva zemei auglību. Acu priekšā izauga labība un sāka vārpot. Visvecākie ļaudis neatminējās redzējuši tādu ražu. Aitu gans pieklājīgi atsacījās, kad karalis viņam piedāvāja savu meitu par sievu un pusvalsti pūrā. Palūdza tikai pajūgu — jo šim kājas sāpot, suns arī esot piekusis — un aizbrauca uz valsti, kuru bija piemeklējis sausums. Kolīdz tika iemestas trīs adatas akā, ūdens izšļācās trīs metru augstumā, un ziņneši no visām malām vēstīja, ka sākot darboties visi avoti.

Redzēdams, ka aitu gans atmet ar roku, kad viņam tiek piesolīta pusvalsts ar visu karaļmeitu, karalis piekrāva viņam pilnus ratus ar zeltu un dārglietām, iedeva vēl līdzi jātnieku pulku un šķīrās no viņa ar skumjām. Aitu gans traucās uz priekšu, jo drīz jau beidzās noliktais laiks — gads un sešas nedēļas…

Drīz vien — kā līga^inis, tērpies lieliskā samta tērpā, — aitu gans iebrauca pa pilsētas vārtiem. Bet tur plīvo karogi un zaļi vainagi rotā katru māju.

—   Redz še, mūsu karaļmeita, — stāstīja krodzinieks, — tika paglābta no pūķa, akurāt pirms gada un sešām nedēļām. Par glābēju toreiz karalim pieteicās kāds atnācējs aitu gans, apsolīdams meitu izglābt. Bet aitu ganu pūķis aprija, un tikai karaļa sulainis pievārēja briesmoni. Šodien mūs visus satrauc trīs savādības. Pirmā savādība — kad pūķim vilka ādu nost, lai to izbāztu, neatrada nevienu brūci, kas būtu palikusi no zobena cirtieniem, un visām mēlēm bija nogriezti gali. Otra savādība — karaļmeita kopš gada un sešām nedēļām nav pasmaidījusi, raud vienā raudāšanā. Un trešā savādība — mācītais strazds, kurš agrāk tik skaisti svilpoja, jau gadu un sešas nedēļas knābi nav pavēris.

Jauneklis paprasīja krodziniekam spalvu un papīru. Uzrakstīja vēstuli karaļmeitai, ar gredzenu to apzīmogoja un iedeva savam uzticamajam sunim, lai aiznes un ieliek pašai karaļmeitai rokās. Pils sargi, ieraudzīdami saprātīgo suni nesam vēstuli, smējās. Ielaida viņu.

Ieraudzījusi vēstuli apzīmogotu ar savu zīmoggredzenu, karaļmeita paņēma vēstuli, izlasīja un paģība svētlaimē. Bet mācītais strazds pavēra knābi un sāka svilpot:

— Nekrietneli, Sprandlauza, prom! Prrom!

Padzirdis, ka meita paģībusi, norūpējies atskrēja karalis. Meita atvēra acis un teica:

—    Nu es esmu atbrīvota no zvēresta, manu tētiņ! Nu varu tev pateikt taisnību. Mani izglāba aitu gans, bet nekrietnais sulainis viņu tīši nodūra aiz greizsirdības. Arī mani viņš draudēja nonāvēt, tētiņ! Biedēja ar spīdzināšanu un mūžīgu cietumu. Es nevarēju nepiekrist, tētiņ!

Stāv nelietis karaļa priekšā bāls, pusdzīvs aiz bailēm, ne vārdiņu nevar izteikt, lai attaisnotos.

—   Mirdams nemirsi, lai soģi tevi tiesā!

Pēc tam karalis laipni sveicināja aitu ganu, un karaļmeita bija sajūsmināta, ka viņš tik skaisti uzposies. Bet aitu gans griezās pie nekrietnā sulaiņa:

—   Ja tu pūķi nodūri, tad saki — kālab nav nevienas brūces no zobena cirtieniem?

—   Nezinu, vajag būt, — sacīja nelietis.

—   Bet kas nocirtis pūķa mēlēm galus?

—   Nezinu. — Sulainis apjuka pavisam.

—   To izdarīja tas, kurš nogalināja pūķi. Skaties!

Aitu gans izbēra no ceļakules deviņus jau sakaltušus mēles galus.

Jā, šaubu vairs nevarēja būt. Nelietīgo sulaini iekala dzelžos.

Ļaundaris saņēma pelnīto sodu.

Sabrauca kāzu viesi, kurus mācītais strazds sveica ar jaunu dziesmu — suminājumu jaunajam pārim. Visi pils ļaudis līksmoja un gavilēja.

Viesi nevarēja vien nobrīnīties par mācītā putna gudrību, kurš, ar knābi piecirzdams, priecīgi atkārtoja:

—    Irr! Irr! Irr! Ierradās! Ierradās!

Tad aitu gans, jaunais vīrs, nostājās pie loga un iepūta brīnumstabulē vienu, otru un trešo reizi. Tanī pašā brīdī gaiss nošvīkstēja.

Pie galda parādījās daiļa jaunava — tā, kuru bija nolaupījis pūķu valdnieks. Un viņas tēvs arī.

Visi bija ļoti laimīgi. Aitu gans pakāra tēva zobenu virs gultas, bet suni lika kalpiem labi pabarot, lai tas arī turpmāk varētu būt viņa uzticamais palīgs.

Nu galā ir pasaka. Ko vēl lai pasaka?

Vēl jau klausīties nāksies. Drīz citas pasakas sāksies.

.

POĻU PASAKU ZELTAVOTS

Varbūt dažs lasītājs, rūpīgi izlasījis šo pasaku krājumu, ievaicāsies: kur tad bija tas zeltavots, kas minēts grāmatas virsrakstā? Vai pasakā par čaklo, krietno bārenīti Marusīti, kam paklausa zelta aka? Nē, tur stāstīts par aku. Varbūt pasakā par Pērles dēlu, kur sirmais ceļinieks atrod brīnumpērli? Nē, tur stāstīts par brīnumainu ūdenskritumu. Tad varbūt pasakā par raganu, kas Annai uzdāvina burvju krelles? Nē, tur stāstīts par ezeru …

Krājuma nosaukums tomēr nav nejaušs. Zeltavots — tās ir pašas pasakas, kas spēj atveldzēt un apveltī ar teiksmainu spēku. Par garīgo vērtibu, radošā spēka zcllavotu saucamas ne tikai poļu, bet visu tautu pasakas — šis tautas mutvārdu daiļrades dāsnais apcirknis, tautas prāta un sirds neizsmeļamā bagātība.

Dažādu tautu pasaku sērija «Brīnumzeme», kas aizsākta 1971. gadā, jau paguvusi izvadāt lasītājus pa vairākiem kontinentiem, daudzām valstīm. Tā sniegusi veselu virkni pirmreizēju kopojumu: ziemeļtautu pasakas «Dzērves spalva», itāliešu tautas pasakas «Trīs apelsīni», gruzīnu tautas pasakas «Saules meita» un citus. Tiem tagad pievienojas arī poļu tautas pasaku krājums «Pie zeltavota».

Četras pasakas aizrobežu tautu pasaku izlasē «Burvju ota» (1959) un dažas pasakas «Pasaku kalendārā» — tas ir viss, kas no poļu folkloras mūsu dienās latviešu valodā izdots bērniem. Bet pirmspadomju laikā cittautu folkloras izdevumos un publicējumos poļu pasakas nemaz neparādījās.

1976. gadā izdevniecība «Zinātne» laida klajā C. Šklennika un A. Feldhūnes sastādītu, no poļu valodas tulkotu krājumu pieaugušajiem «Poļu tautas pasakas». Plašajā priekšvārdā lasītāji varēja iepazīties ar Polijas vēsturi, poļu folkloras vākšanas un izdošanas darbu, kā arī ar poļu tautas pasaku satura un mākslinieciskās izteiksmes īpatnībām.

Jaunie latviešu lasītāji tātad tikai patlaban saņem viņiem īpaši adresētu poļu pasaku krājumu. Ja vēl piebildīsim, ka poļu tautas dziesmas, tautas teikas, sakāmvārdi un parunas, mīklas un rotaļas latviešu valodā līdz šim vispār nav izdotas, tad gluži pamatoti var rasties jautājums: kādēļ tikai tagad esam pievērsušies mums tik tuvas tautas mutvārdu daiļrades apguvei? Vai tās krājumi būtu necili, mazpievilcīgi?

Bez šaubām ne.

Vispirms jāņem vērā, ka tautas kultūras vērtību sistemātiska, uz zinātniskiem pamatiem balstīta apzināšana un apkopošana pašā Polijā uzsākta samērā vēlu, tā bijusi sadrumstalota, pak|auta ne katrreiz lietpratīgai apstrādei un līdz pat pēdējam laikam nav vainagojusies ar vienotiem kapitāliem kopizdevumiem, kādi ir citām tautām un kas sekmē saistošākā, vērtīgākā materiāla plašu izplatību ne tikai savā zemē, bet arī aiz tās robežām.

Aplūkosim mazliet tuvāk poļu tautas pasaku un teiku vākšanas un izdošanas gaitu.

Polijā — visos tās novados un visos tautas slāņos — jau sensenos laikos pasakas un teikas bija plaši izplatītas kā viens no iecienītākajiem mutvārdy daiļrades paveidiem. Vissenākā poļu teika, kas stāsta par peļu apēsto valdnieku Popelu, attiecas uz 11.—12. gadsimtu. Bet īsteni tautas mutvārdu daiļrade tika celta godā tikai 18. un 19. gadsimtu mijā, 19. gadsimta sākumā, kad visplašāko atzinību Eiropā iemantoja brāļu Grimmu izdotās vācu pasakas, kuras ierosināja daudzu tautu censoņus pievērsties folkloras vākšanai. Visplašākais darba lauks pavērās laukos. Bet pasakas radās un pārceļoja no mutes mutē arī poļu pilsētās un miestiņos. Vienkāršajās zemnieku būdās, amatnieku un kalnraču mitekļos un muižu kalpotāju vidū atradās viedie tautas pasaku un teiku zinātāji, veikli teicēji — sirmi vīri, vecas sievas, aukles un vecmāmiņas. Kā viens no pazīstamākajiem poļu tautas pasaku teicējiem minams Podhales kalniešu muzikants un dziesminieks Jans Sabala-Kšeptovskis (1809—1893). Pirmie redzamākie folkloras vācēji Polijā bija arheologs Zorians Dolenga Hodakovskis (1784—1825), sabiedriskais darbinieks un skolotājs Juzefs Lompa (1797—1863), vēsturnieks un literāts Kazimežs Vladislavs Vuicickis (1807—1879). K. V. Vuicickis 1837. gadā Varšavā izdeva pirmo poļu pasaku krājumu «Poļu tautas un Ukrainas teiksmas, senas leģendas un nostāsti», ko papildinātu izdeva atkārtoti 1851. gadā. Ievērojamu _ darbu poļu folkloras vākšanā 19. gadsimta vidū un otrajā pusē veica Lucjans Semeņskis, Rišards Berviņskis, Romāns Zmorskis, Oskars Kolbergs un citi progresīvi darbinieki. Lielu popularitāti iemantoja Juzefa Antonija Gliņska (1817—1866) krājums «Poļu pasaku teicejs» (1852). Pasaku vākšanas darbs rosīgi turpinājās pec pirmā pasaules kara, bet nozīmīgāki krājumi parādījās tikai pēc otrā pasaules kara. 1947. gadā nāca klajā Staņislava Vasijevska krājums «Silēzijas leģendas un pasakas», 1948. gadā — Staņislava Dzikovska krājums «Poļu teiksmas». Pēckara periodā par redzamāko poļu pasaku pētnieku izvirzījās Varšavas universitātes profesors Juliāns Kšižanovskis. Viņš kopā ar Helēnu Kapeļusju 1957. gadā izdeva rūpīgi sistematizētu krājumu «Simt tautas pasaku». Bez šiem redzamākajiem folkloras vācējiem un pētniekiem pasakas un teikas Polijā krājuši un izdevuši daudzi citi folkloras entuziasti, zinātnieki un literāti. Izdoti arī atsevišķu novadu pasaku un teiku krājumi.

Pareizi norādīts latviešu valodā izdotā krājuma «Po|u tautas pasakas» priekšvārdā: «… poļiem līdz pat pēdējam laikam nav bijis tik kapitālu pasaku izdevumu kā A. Lerha-Puškaiša un P. Smita krājumi Latvijā, brāļu Grimmu — Vācijā vai A. Afanasjeva — Krievijā,» tādēļ arī jāizmanto tāds materiāls, kāds atrodams esošajās publikācijās, t. i., parasti vairāk vai mazāk literāri pārstrādāts, jo «pierakstītāji… bieži atļāvušies (un pat uzskatījuši par savu pienākumu) pasakas «apstrādāt» atbilstoši savai mākslinieciskajai gaumei un literārajam talantam».

Poļu tautas pasaku un teiku radošā izmantošanā un literārajā apdarē, sākot jau ar Ādamu Mickeviču (1798—1855) un Juliašu Slovacki (1809—1849), piedalījušies tādi izcili poļu rakstnieki kā J. I. Kraševskis, H. Senkevičs, B. Pruss, S. 2eromskis, V. Reimonts, J. Kasprovičs, B. Lesmjans un citi. Tomaša Jodelkas sastādītais krājums «Poļu pasakas» ietver 24 autoru vairāk nekā 70 pasaku apdares. Tas pirmo reizi iznāca 1956. gadā un līdz šim jau ir piedzīvojis piecus atkārtotus izdevumus.

Tāpat kā pie mums, arī Polijā cītīgākie pasaku klausītāji un lasītāji aizvien bijuši bērni. Taču ne visas pasakas ir domātas bērniem. No minētajiem un vēl arī no citiem pieaugušajiem domātajiem krājumiem gadu gaitā atlasi veikuši skolotāji, rakstnieki un izdevēji. Poļu bērnu grāmatu rādītājā, kas aptver laiku no 1945. līdz 1960. gadam, atrodam 199 pasaku un teiku izdevumus. Kā izcilākie meistari bērnu pasaku apdarē minami Marija Konopņicka, Janīna Poraziņska, Eva Selburga-Zarembina, Lūciņa Kžemeņecka, Marija Kovnacka, Hanna Januševska, Gustavs Morcineks, Jans Bžehva un citi. Sie rakstnieki ne tikai snieguši daudz veiksmīgu literāro apdaru, bet, radoši izmantodami tautas pasaku motīvus, arī paši sacerējuši ne mazums lielisku pasaku prozā un dzejā. J. Bžehvas krājums «Simt pasaku» piedzīvojis četrus izdevumus.

Poļu bērnu grāmatu izdevniecības «Nasza ksifgarnia» («Mūsu grāmatnīca») bijusī darbiniece, bērnu grāmatu autore Stefānija Vortmane 1956. gadā izdeva pasaku krājumu «Dzīvais ūdens». 1958. gadā tam sekoja teorētisks pētījums «Pasaka literatūrā un bērna ikdienā». Izlase «Pie zellavota», kas nāca klajā 1967. gadā, ir otrs viņas sastādītais krājums, ko ilustrējis viens no pazīstamākajiem poļu bērnu grāmatu grafikas meistariem, ilggadīgais izdevniecības «Nasza ksiggarnia» galvenais mākslinieks Zbigņevs Rihlickis.

Sajā krājumā pirmām kārtām varam iepazīties ar poļu brīnumpasakām, jo tikai viena pasaka («Trīs izmanīgi zemnieka dēli») pārstāv poļu sadzīves pasaku grupu. Tomēr literārajās apdarēs tautas pasaku iezīmes bieži vien tiek sapludinātas, dažādu pasaku grupu motīvi tiek sakrustoti. Tā šajās brīnumpasakās ieraugām reālistiski zīmētas sadzīves ainas un detaļas, sastopam dzīvniekus, kuri runā. Tādēļ varam teikt, ka šis krājums dod samērā plašu ieskatu visā poļu pasaku klāstā.

Daži pasaku motīvi, piemēram, pasakās par Pelnrušķīti, par divpadsmit mēnešiem, par stikla kalnu gan šķiet jau pazīstami, bet tie ieguvuši savdabīgu izvērsumu. Visas nupat minētās pasakas šeit sniegtas Janīnas Poraziņskas apdarē. Rakstniece lieliski zīmē Polijai raksturīgas ainavas. Viņas izvēlētie varoņi darbojas poļu vidē, viņu^aksturi atveido poļu tautas labākās īpašības — godīgumu, krietnumu un čaklumu, dzimtenes un brīvības mīlestību. Pazīstamajā brāļu Grimmu pasakā par Pelnrušķīti princis iegūst vienu zelta kurpīti un tūdaļ atrod arī daiļo meiteni un viņu apprec. Te redzam, ka paničs rīkojas citādi. Viņš domā: «Neko dzīvē neesmu vēl izdarījis. Par ko gan es saņemšu tādu laimes balvu — iemīļotu jaunavu par sievu?» Viņš dodas pasaulē un savu spēku, savu gribu ziedo cīņai pret ļaunumu. Visur paničs prasa vienu samaksu: izlikt apskatei visus sieviešu apavus (ar jauku smaidu notēlotas šīs neparastās kājavu «izstādes»). Dodoties cīņā ar pūķi, varonis atceras bērnībā vecās aukles stāstīto pasaku par trejgalvaino pūķi, ko varēja pieveikt tikai tas, kurš nekāroja ne zelta, ne sudraba. Pasaka stiprina varoņa apņēmību. Redzam vienu pasaku savijamies ar citām. Rakstnieces dzejiskais pārstāsts izcēlis raksturīgo, zīmīgo galvenās pasakas notikumu virknē un bagātinājis to ar citu pasaku krāšņām, atbilstošām epizodēm.

Pasaku vēstījumā bieži vien ieaužas poļu tautas dziesmām radniecīgi iestarpinājumi saistītā valodā — buramvārdi, ceļa dziesmiņas, poētiskas uzrunas, tautas mīklas. Sis paņēmiens, kas maz izmantots mūsu pasakās, jau pirmajiem poļu pasaku pierakstītajiem (J. A. Gliņskim u. c.) bijis ļoti tuvs, un to pārņēmusi liela daļa turpmāko pasaku apdaru veidotāju.

Cik bagāts, sazarots po|u brīnumpasaku sižeta vērpums, tas labi redzams tādās pasakās kā «Septiņu kraukļu māsa», «Dzelzs zābaciņi», «Visvaris» un citās. Pilsētas motīvi spilgti parādās pasakā par brīnumdakteri. Te ļoti iespaidīgi izskan doma par darbu kā cilvēka laimes mēru. Tauta nežēlo sliņķus un puskoka lēcējus, turpretī pašaizliedzīgu, cildenu veikumu apveltī ar mūžīgu slavu. Pasaka par Pērles dēlu beidzas ar spārnotu teicienu:

Drīzāk upe susēs, Smiltīs mēma dusēs, Labu darbu slava Mūžam neapklusīs.

Poļu pasakās krietnās māsas, bārenītes, trešā tēva dēla gaitas palaikam saistītas ar lielām briesmām. Muļķītim jāiet cīņā ar daudzgalvainiem pūķiem un cietsirdīgiem ļaunprāšiem. Kalniešu pasakās varonim jācīnās ar baismo Čūsku karali. Populārs ir motīvs par slīkoņa precībām. Bet briesmas un nežēlība poļu pasakās parādās spilgtā kontrastā ar dvēseles skaidrību, ticību labajam un cēlsirdīgu uzupurēšanos. Pozitīvo varoņu lēnprātība, labsirdība savijas ar optimistisku humoru.

Poļu tautai, tāpat kā citām tautām, mutvārdu daiļrade kalpojusi kā gara stiprinātāja un vienotāja cīņā pret apspiedējiem, cīņā pret ļaunumu, cīņā par brīvu un laimīgu rītdienu. Pasakā par papardes ziedu redzējām, ka papardes zieds, starodams fantastiskā mirdzumā, piekļaujas varonim, pieaug viņam pie sirds kā brīnumains vairogs un spēka devējs. Vai tāpat nenotiek ar pasakām? Tās uzplaukst reizē ar tautas, tās vārda meistaru fantāziju, spoži uzzib reizē ar tautas, tās uzticamo varoņu ilgām un centieniem. Tās apveltī ar brīnišķu iztēli, apbruņo ar humora izjūtu, rosina attapību, kāpina apņēmību un stiprina neatlaidību ceļā uz mērķi.

Atrazdamies tālu no Vislas un Odras, tālu no Tatru un Beskidu kalnu grēdām, esam smēluši no poļu tautas pasaku zeltavota. Vai arī mums, tāpat kā pasaku varoņiem, zeltavota malks dos brīnumainu spēku, ļaus piepildīties mūsu vēlmēm? Ko mēs, aizšķirot izlasīto grāmatu, vēlēsimies?

Ikviens aizrautīgs pasaku klausītājs beigās prasa: «Vēl!» Bet pēdējā pasaka šajā krājumā beidzas ar vārdiem:

«Nu galā ir pasaka. Ko lai vēl pasaka?

Vēl jau klausīties nāksies. Drīz citas pasakas sāksies.»

Jāzeps Osmanis

SATURS

Vanda Dobačevska. Zelta aka …. Vanda Dobačevska. Melnā pūķa dāvana …. Kornēlija Dobkevičova. Sarkansvārcis  …. Antonijs J. Gliņskis. Varžu karaliene  …. Hanna Januševska. Brīnumdakteris  …. Hanna Januševska. Dzelzs zābaciņi …. Marija Kendzožina. Visvaris …. Juzefs Ignacijs Kraševskis. Papardes zieds  …. Juzefs Ignacijs Kraševskis. No kalpa par karalI  …. Marija Krīgere. Zalkša pateicība …. Gustavs Morcineks. Par gudro muļķīti …. Gustavs Morcineks. Trīs izmanīgi zemnieka dēli  …. Gustavs Morcineks. Slīkoņa precības …. Gustavs Morcineks. Kā aitu gans pārmācīja savu ziņkārīgo sievu …. Klemenss Oleksiks. Beldana ezera ragana …. Janīna Poraziņska. Divpadsmit mēneši …. Janīna Poraziņska. Pelnrušķīte …. Janīna Poraziņska. Septiņu kraukļu māsa …. Janīna Poraziņska. Kurpnieks īleniņš …. Janīna Poraziņska. Stikla kalns …. Eva Selburga-Zarembina. Pērles dēls …. Staņislavs Vasiļevskis. Trīs adatas, trīs vārpas un brīnumstabulīte

Jāzeps Osmanis. Poļu pasaku zeltavots

HE № 1454

Jaunakā skolas vecuma bērniem PIE ZELT AVOTA Poļu pasakas Sastādījusi Stefānija Vortmane Redaktore A. Sprīvule. Mākslinieciskais redaktors H. Purviņš. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore S. Tītmane. Nodota salikšanai 31.10.77. Parakstīta iespiešanai 22.03.78. Formāts 70X90/16. Tipogrāfijas papīrs Ns 1. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. Aplikumi, vāks un apvāks ofsetspiedumā. 23,99 uzsk. iespiedi.; 18.76 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasiit. № 3815-D. Cena 1 rbl. 30 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 165/ 29022/B-437. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

[1] kastelāns — karaļa amatpersona, kurai piederēja militārā un

tiesas vara.

[2] herolds — vēstnesis, ziņnesis, kas pavēsti kara sākšanos.

[3]vojevoda — vojevodistes (apgabala) augstākā amatpersona; karavadonis.

Content

Vortmane Stefānija 18 -Brīnumzeme. Poļu tautas pasakas. Pie Zeltavota

ZELTA AKA

MELNĀ PŪĶA DĀVANA

SARKANSVĀRCIS

VARŽU KARALIENE

BRĪNUMDAKTERIS

DZELZS ZĀBACIŅI

VISVARIS

PAPARDES ZIEDS

NO KALPA PAR KARALI

ZALKŠA PATEICĪBA

PAR GUDRO MUĻĶĪTI

TRĪS IZMANĪGI ZEMNIEKA DĒLI

SLĪKOŅA PRECĪBAS

KĀ AITU GANS PĀRMĀCĪJA SAVU ZIŅKĀRĪGO SIEVU

BELDANA EZERA RAGANA

DIVPADSMIT MĒNEŠI

PELNRUŠĶĪTE

SEPTIŅU KRAUKĻU MĀSA

KURPNIEKS ĪLENIŅŠ

STIKLA KALNS

PĒRLES DĒLS

TRĪS ADATAS, TRĪS VĀRPAS UN BRĪNUMSTABULĪTE

POĻU PASAKU ZELTAVOTS

SATURS